Čehovs Antons

Kopoti raksti V Stāsti 1887

Antons Čehovs

KOPOTI raksti V  STĀSTI 1887

1893. g Maskavā

JAUNGADA MOCĪBAS

Jaunākās inkvizīcijas apraksts

ūs ietērpjaties frakā, uzmaucat kaklā Staņislavu, ja jums tāds ir, iesmidzināt mutautiņā smaržas, uzgriežat ūsas kā korķu viļķus un visu to darāt ar tādām niknām, straujām kustībām, it kā ģērbtu nevis pats sevi, bet savu Jaunāko ienaidnieku.

—     Vellls lai parauj! — jūs murmināt caur zobiem. — Nav miera ne darbdienās, ne svētkos! Vecumdienās vazājies kā ssuns apkārt! Pastnieki dzīvo mierīgāk!

Līdzās stāv jūsu, ja atļauts sacīt, dzīvesbiedre Veročka un dzeļ:

—      Re, ko sadomājis: neiet vizītēs! Es atzīstu, vizītes ir muļķība, aizspriedums, nav vajadzīgs tajās doties, bet, ja tu uzdrīkstēsies palikt mājās, es zvēru, ka aiziešu, aiziešu … uz visiem laikiem aiziešu! Es nomiršu! Mums ir viens pats tēvocis, un tu … tu nevari, tev slinkums apsveikt viņu Jaungadā? Māsīca Ļenočka tā mīl mūs, un tu, bezkauņa, negribi viņai parādīt godu? Fjodors Nikolajičs aizdevis tev naudu, brālis Petja tā mīl visu mūsu ģimeni. Ivans Andrejičs sameklēja tev darbu, bet tu . . . tu to nejūti! Ak dievs, cik es nelaimīga! Nē, nē, tu noteikti esi stulbs! Tev vajadzīga ne tik maiga sieva kā es, bet ragana, lai viņa tevi gremž ik brīdi! Jā-ā! Tu ne-kau-nīgais cilvēk! Es ienīstu! Nicinu! Brauc prom šai pašā acumirklī! Te ir sarakstiņš . . . Apmeklē visus, kas šeit ierakstīti! Ja izlaidīsi kaut vienu, neuzdrošinies atgriezties mājās!

Veročka nekaujas un neskrāpē acis. Taču jūs nesajūtat šo cēlsirdibu un joprojām rūcat. .. Kad tualete kārtībā un kažoks jau mugurā, viņa pavada jūs līdz pašai izejai un nosauc pakaļ:

—     Tirrāns! Mocītājs! Nezvērs!

Jūs izejat no sava dzīvokļa (Zubova bulvāri, Fufočkina namā), sēžaties važonī un sakāt Soloņina balsī, kad viņš mirst «Dalilā»:

—      Uz Lefortovu, pie Sarkanajām kazarmām!

Maskavas važoņiem tagad ir kamanu segas, bet jūs

nenovērtējat tādu augstsirdību un jūtat, ka jums salst… Laulātās draudzenes loģika, vakardienas burzma Lielā teātra maskuballē, paģiras. Kvēla tieksme likties gulēt, pēcsvētku grēmas — tas viss sajaucas vienā vienīgā jūklī un rada nelabumu . . . Jums ir briesmīgi nelabi, turklāt važonis tikko velkas, it kā brauktu pēc nāves …

Lefortovā dzīvo jūsu sievas tēvocītis Semjons Stepaničs. Tas ir vislieliskākais cilvēks. Viņš bezprātīgi mīl jūs un jūsu Veročku, pēc savas nāves atstās jums mantojumu, bet… velns viņu rāvis ar viņa mīlestību un mantojumu! Jums par nelaimi, jūs ieejat pie viņa tai brīdī, kad viņš iegrimis politikas noslēpumos.

—     Vai tu, mīļais, esi dzirdējis, ko nodomājis Batenbergs? — viņš jūs sagaida. — Kas par vīru, ko? Un kāda ir Vācija!!

Semjons Stepaničs kā uzburts uz Batenbergu. Viņam, tāpat kā ikvienam Krievzemes iedzīvotājam, ir pašam savs ieskats Bulgārijas jautājumā, un, ja tas būtu viņa varā, viņš tā atrisinātu šo jautājumu, ka labāk nevajag …

—     Ne-ē, brālīt, tur nav vainīgs ne Mutkurka, ne Stambulka! — viņš saka, viltīgi piemiegdams aci. — Anglija, brālīt! Lai esmu trīskārt nolādēts, ja nav vainīga Anglija!

Jūs noklausāties viņā stundas ceturksni un gribat atvadīties, bet viņš saķer jūs aiz piedurknes un lūdz noklausīties līdz galam. Viņš kliedz, iekarst, spurdz jums sejā, grūž pirkstus jums degunā, citē veselus avīžu ievadrakstus, uzlec kājās, atkal apsēžas … Jūs klausāties, jūtat, kā velkas garas minūtes, un, baidīdamies aizmigt, bolāt acis… Aiz stulbuma jums sāk kalst smadzenes. Batenbergs, Mutkurovs, Stambulovs. Anglija, Ēģipte kā sīki velniņi lēkā acu priekšā . ..

Aprit pusstunda . .. stunda . .. Ak vai!

—      Beidzot! — jūs nopūšaties, pēc pusotras stundas sēžoties važonī. — Galīgi nobeidza, nelietis! Važon, brauc uz Hamovņikiem! Ak nolādētais, izrāva vai sirdi laukā ar savu politiku!

Hamovņikos jūs sagaida tikšanās ar pulkvedi Fjodoru Nikolajiču, no kura pagājušajā gadā esat aizņēmies seši simti rubļu …

—      Paldies, paldies, mīļais, — viņš atbild uz jūsu apsveikumu, laipni ieskatoties jums acīs. — Arī jums novēlu to pašu … Ļoti priecājos, ļoti priecājos … Sen jūs gaidīju… Mums taču, liekas, vēl no pagājušā gada ir kādi norēķini.. . Neatceros, cik tur … Kaut gan tas ir nieks, es jau tikai tāpat… starp citu … Vai nevēlaties iemest pēc brauciena?

Kad jūs, stostīdamies un acis nodūris, pavēstāt, ka jums, nudien, tagad nav liekas naudas, un ar asarām acīs lūdzaties pagaidīt vēl vienu mēnesi, pulkvedis noplāta rokas un savelk raudošu seju.

—      Mīlulīt, jūs taču aizņēmāties uz pusgadu! — viņš čukst. — Un vai tad es jūs traucētu, ja nebūtu ārkārtēja vajadzība? Ak mīļais, jūs taisni pazudināt mani, goda vārds . .. Pēc Zvaigznes dienas man jāmaksā vekselis, bet jūs . . . Ak žēlīgais dievs! Atvainojiet, bet tas ir pat nekaunīgi…

Pulkvedis ilgi lasa jums sprediķi. Sarkans, nosvīdis jūs iznākat no viņa, sēžaties kamanās un sakāt važonim :

—     Uz Ņižegorodas staciju, llops!

Māsīcu Ļenočku jūs sastopat visjuceklīgākajā noskaņā. Viņa guļ savā gaišzilajā viesistabā uz kušetes, osta kaut kādu draņķi un sūdzas par migrēnu.

—      Ak tas esat jūs, Mišel? — viņa vaid, pusatverot acis un stiepjot jums pretim roku. — Tas esat jūs? Atsēdieties pie manis …

Minūtes piecas viņa guļ aizvērtām acīm, tad paceļ plakstus, ilgi raugās jums sejā un mirējas noskaņā vaicā:

—     Mišel, vai jūs esat. .. laimīgs?

Pēc tam maisiņi zem viņas acīm pietūkst, acīs parādās asaras … Viņa pieceļas, pieliek roku pie krūtīm, kas strauji cilājas, un saka:

—      Mišel, vai tiešām… vai tiešām viss jau beidzies? Vai tiešām pagātne izgaisusi un vairs neatgriezīsies? Ai nē!

Jūs kaut ko murmināt, nevarīgi raugāties visapkārt, it kā glābiņu meklēdams, bet sievietes tuklās rokas kā divas čūskas jau apskauj jums kaklu, jūsu frakas atloku jau apklāj pūdera kārta. Nabadzīte! Mana nabaga fraka, kas visu piedod, visu panes!

—     Mišel, vai tiešām tas saldais mirklis vairs neatkārtosies? — vaid māsīca, slacīdama asarām jums krūtis. — Brālēn, kur tad jūsu zvēresti, kur mūžīgās mīlas solījums?

Brrr! . . . Vēl viens mirklis, un jūs izmisumā ielēksiet degošajā kamīnā, ar galvu tieši oglēs, bet tad, jums, par laimi, dzirdami soļi un viesistabā ienāk viesis ar chapeau claque un smailpurnu zābakiem … Kā ārprātīgs jūs pielecat kājās, skūpstāt māsīcai roku un, pateikdamies atpestītājam, brāžaties ārā.

—     Važon, uz KresLovas aizkārtni!

Jūsu sievasbrālis Petja neatzīst vizītes, un tāpēc svētkos viņu var sastapt mājās.

—     Ura-ā! — viņš kliedz, jūs ieraudzījis … — Ko es redzu! Tu esi klāt īstajā laikā!

Viņš trīskārt skūpsta jūs, cienā ar konjaku, iepazīstina ar divām jaunavām, kas sēž pie viņa aiz starpsienas un ķiķina, — viņš lēkā, skraida, pēc tam, sataisīdams nopietnu seju, ieved jūs kaktā un čukst:

—      Nejēdzīga padarīšana, brālīt manu. .. Pirms svētkiem, saproties, iztērējos un nu sēžu bez kapeikas . . . Stāvoklis riebīgs . .. vienīgā cerība uz tevi… Ja neaizdosi līdz piektdienai divdesmit piecus rubļus, tu mani tikpat kā nonāvēsi.. .

—     Dievs sodi, Petja, man pašam kabatas tukšas! — jūs dievojaties …

—     Liecies mierā, lūdzu! Tā nu ir cūcība!

—     Bet vari man ticēt…

—     Liecies mierā, liecies mierā … Es lieliski tevi saprotu! Saki, ka negribi dot, tas ir viss . ..

Petja apvainojas, sāk pārmest nepateicību, draud nosūdzēt par kaut ko Veročkai… Jūs iedodat piecus rubļus, bet ar to nepietiek … Dodat vēl piecus — un jūs atlaiž ar noteikumu, ka rīt atsūtīsiet vēl piecpadsmit.

—     Važon, uz Kalugas vārtiem!

Pie Kalugas vārtiem dzīvo jūsu kūms, manufaktūrpadomnieks Djatlovs. Tas apkampj jūs un velk tieši pie uzkodu galda.

—      Nē-nē-nē! — viņš brēc, pieliedams jums lielu glāzi ar pīlādžu degvīnu. — Neuzdrīksties atteikties! Uz visu mūžu apvainosi! Ja nedzersi — nelaidīšu prom! Serjožka, aizslēdz durvis!

Neko darīt, saņēmis dūšu, jūs iedzerat. Kūms ir sajūsmināts.

—      Nu, paldies! — viņš saka. — Ja tu esi tik labs cilvēks, lai iet, iedzersim vēl… Nē-nē-nē … nē! Tu mani apvainosi! Un nelaidīšu ārā!

Jāiedzer arī otra.

—     Paldies, draugs! — kūms ir sajūsmināts. — Par to, ka neesi mani aizmirsis, jāiedzer vēl!

Un tā tālāk. . . Pie kūma izdzertais jūs tā ietekmē, ka nākamajā vizītē (Sokoļņiku birzs, Kurdjukovas nams) jūs saimnieci noturat par istabeni, bet istabenei ilgi un dedzīgi spiežat roku …

Salauzts, sagumzīts, nevarēdams vairs nostāvēt kājās, jūs vakarpusē pārrodaties mājās. Jūs sagaida jūsu, atvainojiet par izteicienu, dzīvesbiedre . . .

—     Nu, vai biji pie visiem? — viņa jautā. — Ko tu neatbildi? Ko? Kā? Ka-a-as? Turi muti! Cik izdevi par važoni?

—     Pie-piecus rubļus astoņdesmit kapeikas …

—     Ko-o-o? Taisni prātu zaudējis! Vai tu esi miljonārs, vai, ka izdod tik daudz par važoni? Ak dievs, viņš mūs padarīs par ubagiem!

Pēc tam nāk notācija par to, ka jūs smaržojat pēc degvīna, ka neprotat kārtīgi izstāstīt, kāds Ļenočkai bijis tērps, ka esat mocītājs, briesmonis un slepkava… Galu galā, kad jūs domājat, ka varat jau likties uz sāniem un atpūsties, jūsu laulātā draudzene piepeši sāk jūs apostīt, iepleš izbiedētas acis un iekliedzas.

—            Paklausieties, *— viņa saka, — mani jūs nepievilsiet! Kur jūs bijāt, atskaitot vizītes?

—     Ne … nekur…

—            Melojat, melojat! Kad aizbraucāt, jūs smaržojāt pēc violettes de Parme, bet tagad no jums dveš opopanaks! Nelaimīgais, es saprotu visu! Esiet tik laipns un runājiet! Piecelieties! Neuzdrošinieties gulēt, kad ar jums runā. Kas viņa tāda? Pie kā jūs bijāt?

Jūs bolāt acis, krekšķināt un apstulbumā purināt galvu . . .

—             Jūs klusējat?! Neatbļldat? — laulene turpina. — Nē? Es mi… mirstu! Ar-ārstu! No-bei-dzis mani! Mi-i-irstu!

Tagad, mījais cilvēk, ģērbieties un auļojiet pēc ārsta. Daudz laimes Jaunajā gadā!

ŠAMPANIETIS

Pasaules gajēja stāsts

Tanī gadā, ar kuru sākas mans stāsts, es strādāju par pusstacijas priekšnieku kādā no mūsu dienvidrietumu dzelzceļa līnijām. Vai man pusstacijā klājās jautri vai garlaicīgi, jūs varat spriest pēc tā, ka divdesmit verstu apkaimē nebija neviena cilvēku mājokļa, nevienas sievietes, neviena kārtīga kroga, bet es tolaik biju jauns, stiprs, dedzīgs, nenosvērts un neaptēsts. Vienīgā izklaide varēja būt tikai pasažieru vilcienu logi un riebīgais šņabis, kuram žīdi jauca klāt velnābolu. Dažkārt vagona logā pazib sievietes galviņa, bet es stāvu kā stabs, neelpoju un raugos tik ilgi, kamēr vilciens pārvēršas tikko redzamā punktā; vai arī dzeru, cik iet iekšā, riebīgo šņabi, apstulbstu un nejūtu, kā aizrit garās stundas un dienas. Man, dzimušam ziemeļniekam, stepe bija tikpat kā pamesta tatāru kapsēta. Vasarā tā ar savu svinīgo mieru — šī vienmuļā sienāžu čirkstoņa, dzidrā mēnesnīca, no kuras nekur nav glābiņa, — viesa manī grūtsirdīgas skumjas, bet ziemu bezgalīgais stepes baltums, saltā tāle, garās naktis un vilku gaudoņa mani nomāca kā smags lietuvēns.

Pusstacijā dzīvoja vairāki cilvēki: mēs ar sievu, kurls un skrofulozs telegrāfists un trīs sargi. Mans palīgs, jauns, diloņslims cilvēks, braukāja ārstēties uz pilsētu, kur dzīvoja veseliem mēnešiem, atstājot man savus pienākumus līdz ar tiesību saņemt viņa algu. Bērnu man nebija, viesus pie manis ne ar kādiem solījumiem nevarēja atvilināt, un pats es varēju braukt ciemos tikai pie dzelzceļa darbiniekiem, taču ne biežāk kā reizi mēnesī. Tik tiešām visgarlaicīgākā dzīve!

Atceros, gaidījām ar sievu Jaungadu. Mēs sēdējām pie galda, laiski ēdām un klausījāmies, kā blakus istabā vienmuļi klaudzina savu aparātu kurlais telegrāfists. Biju jau iedzēris glāzītes piecas šņabja ar velnābolu un, atspiedis smago galvu rokā, domāju par savu nepieveicamo, nebeidzamo nomāktību, bet sieva sēdēja līdzās un nenovērsa acu no manas sejas. Viņa lūkojās manī tā, kā var lūkoties tikai sieviete, kurai šai pasaulē nav nekā cita kā tikai skaists vīrs. Viņa mīlēja mani bezprātīgi, verdziski un ne tikai manu skaistumu vai garu, bet arī manus grēkus, manu niknumu un nomāktību, pat manu cietsirdību, kad es dzēruma neprātā, nezinādams, kur izgāzt savas dusmas, apbēru viņu ar pārmetumiem.

Par spīti garlaicībai, kas mani tirdīja, mēs gatavojāmies sagaidīt Jaungadu ārkārtīgi svinīgi un gaidījām pusnakti ar zināmu nepacietību. Galvenais, mums bija krājumā divas pudeles šampanieša — visīstākā šampanieša ar Kliko atraitnes marku; šo bagātību es biju laimējis derībās vēl rudenī no distances priekšnieka, dzīrodams pie viņa kristībās. Mēdz gadīties, ka matemātikas stundā, kad pat gaiss stingst aiz garlaicības, klasē no āra ielido laurenītis; puišeļi paceļ galvas un sāk ziņkāri vērot tā lidojumu, it kā redzētu savā priekšā nevis tauriņu, bet kaut ko jaunu, dīvainu; tieši tā mūs ielīksmoja parastais šampanietis, nejauši nokļuvis mūsu garlaicīgajā pusstacijā. Mēs klusējām un raudzījāmies gan pulkstenī, gan uz pudelēm.

Kad pulksteņa šautra rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit, es sāku lēnām atkorķēt pudeli. Nezinu, vai biju paguris no šņabja vai ari pudele bija pārāk valga, tikai atceros, ka tad, kad korķis uzsprāga griestos, pudele izslīdēja man no rokām un nokrita uz gridas. Izlija ne vairāk par glāzi dzēriena, jo es paguvu notvert ' pudeli un aizspiest ar pirkstu tās putojošo kaklu.

— Nu tad daudz laimes Jaunajā gadā! — es teicu, pieliedams divas glāzes. — Dzer!

Sieva paņēma savu glāzi un blenza manī izbiedētām acim. Viņas seja bija bāla un pauda šausmas.

—     Tev nokrita pudele? — viņa vaicāja.

—     Jā, nokrita. Un kas par to?

—     Nav labi, — viņa teica, nolikdama savu glāzi un nobālēdama vēl vairāk. — Nelaba pazīme. Tātad ar mums šogad notiks kaut kas nelāgs.

—     Kāda tu esi niekkalbe! — es nopūtos. — Gudra sieviete, bet murgo kā veca aukle. Dzer!

—     Lai dievs dod, kaut es murgotu, bet… katrā ziņā kaut kas notiks! Gan tu redzēsi!

Viņa pat nepielika savu glāzi pie lūpām, nogāja malā un nogrima domās. Es pateicu dažas sen dzirdētas frāzes par aizspriedumiem, izdzēru puspudeli, pastaigāju no viena kakta līdz otram un izgāju ārā.

Laukā bija klusa, salta nakts visā savā aukstajā, vientuļajā skaistumā. Mēness un ap to divi pūkaini mākonīši nekustīgi, kā pielipināti karājās augstu virs pašas pusstacijas un it kā kaut ko gaidīja. No tiem plūda dzidra, liega gaisma un maigi, it kā dziļi kautrīgi skāra balto zemi, apgaismojot it visu: kupenas, uzbērumu . .. Visapkārt valdīja klusums.

Es gāju gar uzbērumu.

«Muļķīgā sieviete!» es domāju, lūkodamies spilgti zvaigžņotajās debesīs. «Ja pat pieļautu, ka pazīmes reizēm piepildās, tad jāvaicā — kas gan nelāgs var mums gadīties? Tās nelaimes, kas jau pārciestas un kas nomoka mūs vēl tagad, ir tik lielas, ka grūti izdomāt kaut ko ļaunāku. Kādu nelaimi vēl var nodarīt zivij, kas jau noķerta, izcepta un līdz ar mērci pasniegta galdā?»

Kā sagšā ietinusies milzu sieva zilgajā miglā parādījās augsta, sarmas klāta papele. Tā lūkojās manī tik bargi un sērīgi, it kā līdzīgi man apjēgtu savu vientulību. Es ilgi raudzījos tanī.

«Mana jaunība ne par šo, ne par to aizgājusi bojā kā nevajadzīga draza,» es joprojām domāju. «Mani vecāki nomira, kad vēl biju bērns, no ģimnāzijas mani padzina. Es piedzimu muižnieku ģimenē, tomēr nebaudīju ne audzināšanu, ne izglītību, un zināšanu man nav vairāk kā jebkuram vagonu riteņu eļļotājam. Nav man ne savas mājas, ne tuvinieku, ne draugu, ne tīkama darba. Ne uz ko neesmu spējīgs un pašos labākajos gados noderu tikai tam, lai mani iebāztu pusstacijas priekšnieka vietā. Atskaitot neveiksmes un postu, nekā cita neesmu dzīvē pazinis. Kas tad nelabs vēl var notikt?»

Tālumā parādījās sarkanas ugunis. Man pretim nāca vilciens. Aizmigusi stepe ieklausījās tā troksnī. Manas domas bija tik rūgtas, ka man šķita — es domāju skaļi, telegrāfa vaidi un vilciena troksnis atbalso manas domas.

«Kas nelabs tad vēl var notikt? Pazaudēt sievu?» es sev jautāju. «Arī tas nav briesmīgi. Savai sirdsapziņai nav iespējams neko noslēpt: es nemīlu sievu! Apprecēju viņu, kad biju vēl puišelis. Tagad esmu jauns, spēcīgs, bet viņa noliesējusi, novecojusi, kļuvusi aplamāka, viscaur aizspriedumu pilna. Kas labs viņas salkanajā mīlestībā, iekritušajās krūtīs, vārgajā skatienā? Es paciešu viņu, bet nemīlu. Kas tad var notikt? Mana jaunība iet bojā, tā sakot, ne par šo, ne par to. Sievietes pazib manu acu priekšā tikai vagonu logos kā krītošas zvaigznes. Mīlas nav bijis, un tās nav arī tagad. Gaist mana vīrišķība, mana drosme, sirsnība . .. Viss gaist kā putekļi vējā, un manas labās īpašības šeit, stepē, nav ne sarkana graša vērtas!»

Vilciens ar troksni paskrēja man garām un vienaldzīgi nozibsnīja savus sarkanos logus. Es redzēju, kā tas apstājās pie zaļajām pusstacijas ugunīm, minūti palika tur un aizripoja tālāk. Nogājis pāris verstu, es griezos atpakaļ. Skumjās domas neatstāja mani. Lai cik rūgti man bija, bet, atceros, es it kā pūlējos, lai manas domas būtu vēl bēdīgākas un drūmākas. Ziniet, aprobežotiem un patmīlīgiem cilvēkiem mēdz gadīties brīži, kad apziņa, ka viņi ir nelaimīgi, sagādā viņiem zināmu tīksmi un viņi pat koķetē paši savā priekšā ar savām ciešanām. Manās domās bija daudz patiesības, bet arī daudz kas aplams, lielīgs un kaut kas puiciski izaicinošs manā jautājumā: «Kas tad nelabs vēl var notikt?»

«Jā, kas tad notiks?» es atgriežoties sev vaicāju. «Liekas — viss pārdzīvots. Esmu gan sirdzis, gan naudu zaudējis, gan ik dienas saņemu no priekšniecības rājienus, gan ciešu badu, gan traks vilks bija ieskrējis

pusstacijas pagalmā. Kas tad vēl? Mani apvainoja, pazemoja … ari es savā mūžā esmu ne vienu vien apvainojis. Tikai noziedznieks gan nekad neesmu bijis, bet uz noziegumu es, liekas, neesmu spējīgs, no tiesas nebaidos.»

Divi mākonīši bija jau atīrušies no mēness un stāvēja nomaļus tādā izskatā, it kā sačukstētos par ko tādu, kas mēnesim nav jāzina. Viegls vējiņš pārskrēja pāri stepei, nesot tālāk aiztraukušā vilciena dobjo troksni.

Pie mājas sliekšņa mani sagaidīja sieva. Viņas acis līksmi smaidīja un visa seja pauda tīksmi.

—      Mums ir pārsteigums! — viņa čukstēja. — Ej ātrāk savā istabā un uzvelc jaunos svārkus: mums ir viešņa!

—     Kāda viešņa?

—     Nupat ar vilcienu atbrauca krustmāte Natālija Petrovna.

—     Kāda Natālija Petrovna?

—     Mana tēvoča Semjona Fjodoriča sieva. Tu viņu nepazīsti. Viņa ir ļoti laba un jauka …

Es laikam saviebos, jo sievas seja kļuva nopietna un viņa ātri čukstēja:

—      Protams, dīvaini, ka viņa atbraukusi, bet tu, Nikolaj, neskaisties un esi augstsirdīgs. Viņa taču ir nelaimīga. Tēvocis Semjons Fjodoričs patiešām ir despots un nikns cilvēks, ar viņu grūti sadzīvot. Viņa saka — nodzīvošot pie mums tikai trīs dienas, kamēr saņemšot vēstuli no sava brāļa.

Sieva vēl ilgi čukstēja man dažādas blēņas par despotisko tēvocīti, par vājībām, kas piemīt cilvēkiem vispār un jaunām sievām it sevišķi, par mūsu pienākumu dot patvērumu visiem, pat lieliem grēciniekiem un tā tālāk. Nesaprazdams gluži nekā, es apvilku jaunos svārkus un gāju iepazīties ar «krustmāti».

Pie galda sēdēja maza sieviete ar lielām, melnām acīm. Manu galdu, pelēkās sienas, vienkāršo dīvānu… šķiet, it visu līdz sīkākajam puteklītim bija pārvērtusi un padarījusi jautrāku šī jaunā, skaistā un netiklā būtne, no kuras plūda kaut kāda dīvaina smarža. Ka šī biitne ir netikla, to es sapratu no viņas smaida, no

smaržas, no tā īpatnējā paņēmiena, kā viņa skatījās un koķetēja ar skropstām, no balss noskaņas, kādā viņa runāja ar manu sievu — godīgu sievieti… Viņai nevajadzēja man stāstīt, ka bēgusi no vīra, ka viņas vīrs ir vecs despots, ka viņa ir laba un līksma. Es visu sapratu no pirmā acu uzmetiena, un nez vai Eiropā vēl ir vīrieši, kas ar pirmo skatienu nespētu atšķirt zināma temperamenta sievieti.

—      Un es nemaz nezināju, ka man tik liels krustdēliņš! — krustmāte teica, sniegdama man roku un smaidīdama.

—     Un es nezināju, ka man tik glīta krustmāte! — es sacīju.

Par jaunu sākās vakariņas. Korķis ar troksni izsprāga no otras pudeles, un mana krustmāte vienā paņēmienā izdzēra pusglāzi, bet, kad mana sieva uz brītiņu kaut kur izgāja, krustmāte vairs nekautrējās un izdzēra veselu glāzi. Es noreibu kā no vīna, tā no sievietes klātbūtnes. Vai atceraties romanci?

Acis melnmelnās, acis kaislīgās, Acis dedzīgās un visskaistākās. Kā es mīlu jūs, Kā es bīstos jūs!

Neatceros, kas notika pēc tam. Kas vēlas zināt, kā sākas mīla, lai lasa romānus un garos stāstus, es tikai pateikšu nedaudz un ar tās pašas muļķīgās romances vārdiem:

Tātad nestunda Drīz vien pienāca …

Viss aizlidoja ačgārni pie joda. Man nāk prātā drausmīgs, traks viesulis, kas sagrieza mani virpulī. Tas virpuļoja ilgi un noslaucīja no zemes virsas kā sievu, ta pašu krustmāti un manu spēku. No stepes pusstacijas, kā redzat, tas atsviedis mani šai lumšajā ielā.

Sakiet tagad: kas nelabs man vēl var notikt?

SALS

Zvaigznes dienā N. guberņas pilsētā notika «tautas» svētki ar labdarīgu mērķi. Bija izraudzīta plata upes daļa starp tirgu un arhiereja sētu, norobežota ar virvi, eglītem un karogiem un paredzēts viss, kas vajadzīgs slidošanai, braukšanai kamanās un no kalniem lejup. Svētki bija iecerēti iespējami plašā vērienā. Izlaistās milzīgās afišas solīja ne mazumu izpriecu: slidotavu, kara mūzikas orķestri, loteriju, kurā visas lozes laimē, elektrisko sauli un tā tālāk. Bet tas viss tikko neizjuka stiprā sala dēļ. Pašā Zvaigznes dienas priekšvakarā bija divdesmit astoņi grādi sala ar vēju; svētkus gribēja atlikt, bet to neizdarīja tikai tāpēc, ka publika, ilgi un nepacietīgi gaidījusi izpriecas, nebija ar mieru ne uz kādu atlikšanu.

— Apžēlojieties, tāpēc jau tagad ir ziema, ka salst! — dāmas pārliecināja gubernatoru, kas domāja, ka sarīkojums jāatliek. — Ja kādam būs auksts, tas varēs kaut kur sasildīties!

Salā bija nosarmojuši koki, zirgi, bārdas; likās — pat gaiss sprēgā, nevarēdams izturēt salu, taču, visam par spīti, tūdaļ pēc ūdens svētīšanas nosalusī policija bija jau slidotavā, un tieši pulksten vienos sāka spēlēt kara orķestris.

Kad svētki ritēja pilnā sparā un pulkstenis gāja jau uz četriem, gubernatora paviljonā, kas bija uzcelts upes krastā, pulcējās sasildīties vietējā augstākā sabiedrība. Te bija vecais gubernators ar sievu, arhierejs, tiesas priekšsēdētājs, ģimnāzijas direktors un daudzi citi.

Dāmas sēdēja atzveltņos, vīrieši drūzmējās ap platajām stikla durvīm un lūkojās uz slidotavu.

—      Ak kungs, — arhierejs brīnījās, — kādus ķeburus taisa ar kājām, re, ar kājām! Jānudien, dažs dziedonis ar balsi neizdarīs to, ko šie trakgalvji ar kājām . . . Ai, nositīsies!

—      Tas ir Smirnovs… Tas ir Gruzdevs, — teica direktors, nosaukdams vārdā ģimnāzistus, kas lidoja garām paviljonam.

—     Vai re, šis vēl dzīvs! — gubernators iesmējās. — Kungi, paskatieties, mūsu pilsētas galva nāk… Nāk šurp. Nu tik ir ķeza: pierunās mums pilnas ausis!

No otra krasta, vairīdamies slidotāju, uz paviljonu nāca mazs, vājš večuks vaļējā lapsādas kažokā un lielu cepuri galvā. Tas bija pilsētas galva — tirgonis Jeremejevs, miljonārs, sens N. pilsētas iedzīvotājs. Rokas izpletis un aiz aukstuma drebinādamies, viņš lēkāja, dauzīja vienu galošu pret otru un, kā redzams, steidzās paglābties no vēja. Pusceļā viņš pēkšņi saliecās, piezagās no mugurpuses kādai dāmai un parāva viņu aiz piedurknes. Kad dāma atskatījās, viņš atlēca nost un, droši vien apmierināts, ka spējis nobiedēt, laida vaļā skaļus, vecīgus smieklus.

—     Siverīgs večukiņš! — gubernators sacīja. — Brīnums, ka vēl neskrien ar slidām.

Tuvojoties paviljonam, galva sāka tipināt sīkiem solīšiem, vicināt rokas un, krietni ieskrējies, aizslīdēja pa ledu savās milzīgajās galošās līdz pašām durvīm.

—     Jegor Ivanič, jums jāpērk slidas! — gubernators viņu saņēma.

—      Es arī pats tā domāju! — viņš atbildēja kliedzošā, mazliet šņākulīgā tenoriņā, noņemdams cepuri. — Esiet sveicināts, jūsu ekselence! Jūsu eminence, svētais tēvs! Visiem pārējiem kungiem — saules mūžu! Tas tik ir sals! Nu, ir gan sals, lai dievs žēlīgs! Gals klāt!

Mirkšķinādams sarkanās, nosalušās acis, Jegors Ivaničs sāka dauzīt pret grīdu galošas un plaukšķināt rokas kā nosalis važonis.

—     Tāds nolādējams sals, ka sliktāks par katru suni! — viņš joprojām runāja, smaidīdams pār visu seju. — Gatavā sodība!

—     Tas ir vareni, — gubernators teica. — Sals stiprina, spirdzina cilvēku.

—      Kaut ari vareni, tomēr labāk, ja tā nemaz nebūtu, — sacīja galva, slaucīdams ar sarkanu mutautu savu ķīļbārdiņu. — Dievs ar to! Es tā saprotu, jūsu ekselence, ka tas kungs sūta šo salu mums par sodu. Vasarā grēkojam, bet ziemu tiekam sodīti… jā!

Jegors Ivaničs ātri pārlaida acis visapkārt un noplātīja rokas.

—      Bet kur tad tas, nu tas … ar ko sildīties? — viņš jautāja, bailīgi raudzīdamies gan uz gubernatoru, gan uz arhiereju. — Jūsu ekselence! Svētais tēvs! Droši vien arī madāmas nosalušas! Vajag kaut ko! Tā nav iespējams!

Visi sāka vicināt rokas, stāstīt, ka atbraukuši uz slidotavu ne jau tādēļ, lai sildītos, bet galva, neklausīdamies nevienā, atvēra durvis un meta kādam ar līki saliektu pirkstu. Pie viņa pieskrēja nesējs un ugunsdzēsējs.

—      Ziniet ko, aizskrejiet pie Savatina, — viņš murmināja, — un pasakiet, lai pēc iespējas drīzāk atsūta šurp to . .. Kā to sauc? Ko gan tādu? Nu tad pasaki, lai atsūta desmit glāzes … desmit glāzes karstvīniņa … viskarstākā vai arī punšu . . .

Paviljonā atskanēja smiekli.

—     Atradis, ar ko pacienāt!

—      Nekas, iedzersim … — galva murmināja. — Tātad desmit glāzes . . . Nu, vēl benediktīnieti, vai… liec sasildīt pāris pudeļu sarkanvīna… Un ko tad madāmām? Pasaki tur, lai piparkūkas, riekstiņus… kaut kādas konfektes, vai … Nu, ej! Aši!

Galva kādu brīdi klusēja, bet tad atkal sāka pelt salu, plaukšķinādams rokas un dauzīdams galošas.

—      Nē, Jegor Ivanič, — gubernators viņam iegalvoja, — negrēkojiet, krievu salam ir savi jaukumi. Es nesen lasīju, ka daudzas krievu tautas labās īpašības nosakot milzīgā zemes platība un klimats, sīvā eksistences cīņa .. . Tas ir pilnīgi pareizi!

_— Varbūt arī pareizi, jūsu ekselence, bet labāk, ja ta nemaz nebūtu. Protams, sals gan padzina frančus, gan spēj visādus ēdienus sasaldēt, gan bērniņi ar slidām skrien… tas viss ir pareizi! Paēdušam un apģērbtam sals ir tīrā izprieca, bet strādnieka cilvēkam, ubagam, klaidonim, dieva dotam cilvēciņam — tas ir vispirmais ļaunums un posts. Bēdas, bēdas, svētais tēvs! Tādā salā gan nabadzība divkārša, gan zaglis viltīgāks, gan ļaundaris nelabāks. Ko tur runāt! Es tagad jau esmu iegājis septītajā desmitā, man, lūk, tagad ir kažoks, mājās krāsns, visvisādi rumi un punši. Man tagad sals nav nekas, es neliekos ne zinis, negribu par to ne dzirdēt. Bet kas bija agrāk, vai manu dieniņ! Taisni bail atcerēties! Atmiņa man ar gadiem kļuvusi vājāka, esmu visu aizmirsis; gan naidniekus, gan savus grēkus, gan visvisādas likstas — visu esmu aizmirsis, bet salu — vai, kā atceros! Paliku bez māmulītes, lūk, šitāds mazs cilvēciņš, pamests bārenis . . . Ne radu, ne tuvinieku, drēbītes noplīsušas, ēst gribas, nav kur pārgulēt, vārdu sakot, nav nekā šai pasaulē, tikai cerība uz nākamību. Gadījās man toreiz par piecnieciņu dienā vadāt pa pilsētu kādu aklu vecenīti. . . Sals bija bargs, nešķīsts. Dažkārt izeju ar vecenīti un sāku mocīties. Ak tu tētīt! Visupirms uznāk drebulis, tā kā drudzis, es saraujos un lēkāju, pēc tam sāk sāpēt ausis, pirksti un kājas. Sāp, it kā kāds ar knaiblēm spiestu. Bet tas viss nebūtu nekas, tīrais nieks, nav pats ļaunākais. Nelaime, ka visa miesa sastingst. Kad stundiņas trīs pastaigāts pa salu, ak svētais tēvs, nav vairs sava ģīmja un līdzības. Kājas savelkas, krūtīs spiež, vēders ieraujas, galvenais, sirds tā sāp, ka ļaunāk nemaz nevar būt. Sāp sirds, nav spēka paciest, visā miesā tāds grūtums, it kā es vestu aiz rokas nevis vecu sievu, bet pašu nāvi. Viss notirpstu, sastingstu kā statuja, eju, un man šķiet, ka nevis es eju, bet kāds cits manā vietā kustina kājas. Kad sastingst sirds, vairs neapjaušu sevi: grasos vai nu pamest veco bez pavadoņa, vai nospert no letes karstu veģi, vai sakauties ar kādu. Un, kad atnāku no sala uz naktsguļu siltumā, arī maz prieka! Gandrīz vai līdz pusnaktij nevaru aizmigt un raudu, bet, kāpēc raudu, to pats nezinu.

— Kamēr vēl nav satumsis, jāpastaigā pa slidotavu, — sacīja gubernatoriene, kurai bija apnicis klausīties. — Kas nāks man līdzi?

Gubernatoriene izgāja ārā, un viņai līdzi no paviljona izrausās visa publika. Palika tikai gubernators, arhierejs un galva.

—       Svētā dievmāte! Bet kas notika, kad mani atdeva zivju pārdotavā par bodeszelli! — turpināja Jegors Ivaničs, paceldams uz augšu rokas, pie tam viņa lapsādas kažoks pavisam atvērās vajā. — Dažkārt ieeju bodē mazā gaismiņā… pēc astoņiem esmu jau pavisam nosalis, ģīmis kjuvis zils, pirksti izplesti, tā ka ne pogas aizpogāt, ne naudu saskaitīt. Stāvu aukstumā, stingstu un domāju: «Ak kungs, tā taču būs jāstāv līdz pašam vakaram!» Ap pusdienas laiku man vēders ieraujas un sirds sāp… i-jā! Kad vēlāk pats biju saimnieks, nekļuva vieglāk. Sals ārkārtīgs, bet bode kā peļu slazds, no visām pusēm velk; kažokelis man mugurā, atvainojiet, draņķīgs, ar zivsādas oderi, pūš cauri. . . Sastingstu viss, apstulbstu un pats kļūstu niknāks par salu: vienu parauju aiz auss tā, ka tikko ausi nenoplēšu, otram iekrauju pa pakausi, pircējā raugos briesmīgām acīm kā ļaundaris un grasos viņam nomaukt ādu pār acīm, bet novakarē pārnāku mājās, nu būtu jāliekas gulēt, taču esmu nelabā omā un sāku savai ģimenei pārmest maizes kumosu, trokšņot un tā ārdīties, ka piecu gorodovoju par maz. No sala kļūstu arī nikns un pārmērīgi dzeru sīvo.

Jegors Ivaničs sasita rokas un turpināja:

—     Bet kas notika, kad mēs ziemā uz Maskavu zivis vedām! Ak tu pasaulīti

Un viņš aizgūtnēm sāka attēlot šausmas, ko bija pārcietis ar saviem komijiem, vedot uz Maskavu zivis . . .

—      Mjā, — gubernators nopūtās, — cilvēks ir apbrīnojami izturīgs! Jūs, Jegor Ivanič, vedāt uz Maskavu zivis, bet es savā laikā biju karā. Nāk prātā kāds neparasts gadījums . . .

Un gubernators pastāstīja, kā pēdējā krievu un turku kara laikā kādā saltā naktī karaspēka daļa, kurā viņš bijis, stāvējusi nekustīgi trīspadsmit stundas sniegā, griezīgam vējam plosoties; aiz bailēm, ka viņus nepamana, karavīri nav dedzinājuši ugunskurus, klusējuši, nekustējušies; pīpēt bijis aizliegts . ..

Sākās atmiņas. Gubernators un galva atplauka, kļuva līksmāki un, viens otru pārtraukdami, ņēmās atcerēties pārdzīvoto. Ari arhierejs pastāstīja, kā viņš, kalpojot Sibīrijā, braucis ar suņiem, kā reiz samiegojies stipra sala laikā izgāzies no ragavām un tik tikko nenosalis; kad tungusi atgriezušies un viņu atraduši, viņš bijis tikko dzīvs. Tad it kā sarunājušies vecīši pēkšņi apklusa, atsēdās līdzās un nogrima domās.

—      Ak vai! — galva nočukstēja. — Liekas — laiks būtu aizmirst, bet, tiklīdz paraugos uz ūdensvedējiem, uz skolēniem, uz pusplikiem arestantiņiem, atceros it visu! Nu ņemsim kaut vai šos muzikantus, kas pašreiz spēlē. Droši vien viņiem jau sirdī sāpe iemetusies, vēderi sarāvušies un taures piesalušas pie lūpām . . . Viņi spēlē un domā: «Ak tu pasaulīt, mums vēl trīs stundas jāsēž aukstumā!»

Vecīši nogrima domās. Viņi domāja par to, kas cilvēkā ir augstāks par izcelšanos, augstāks par ieņemamo stāvokli, bagātību un zināšanām, par to, kas vispēdējo ubagu tuvina dievam: par cilvēka nevarību, par viņa sāpēm, par ciešanām …

Bet gaiss zilgoja … Atdarījās durvis, un paviljonā ienāca divi Savatina sulaiņi, ienesot paplātes un lielu ievīstītu tējkannu. Kad glāzes bija piepildītas un gaiss sāka stipri smaržot pēc kanēļa un krustnagliņām, atkal atdarījās durvis, un paviljonā ienāca jauns iecirkņa uzraugs bez ūsām, ar tumšsarkanu degunu un viss nosarmojis. Viņš piegāja klāt gubernatoram un, atdodams godu, teica:

—     Viņas ekselence pavēlēja ziņot, ka aizbraukušas mājās.

Raugoties, kā uzraugs ar nosalušajiem, izplestajiem pirkstiem atdod godu, uzlūkojot viņa degunu, miglainās acis un bašliku, kas ap muti bija nosarmojis balts, visi nez kāpēc sajuta, ka šim uzraugam droši vien sāp sirds, ka viņam ierāvies vēders un viņš viss sastindzis …

—     Paklausieties, — gubernators nedroši ieteicās, — iedzeriet karstvīnu!

—     Nekas, nekas .. . iedzer! — galva pamāja. — Nekautrējies!

Uzraugs paņēma abās rokās glāzi, nogāja sāņus un,

pūlēdamies neizdvest ne skaņu, sāka cēli strēbt no glāzes. Viņš dzēra un mulsa, bet vecīši klusēdami vērās viņā, un visiem likās — jaunajam uzraugam mitējas sāpēt sirds, atmaigst prāts. Gubernators nopūtās. — Laiks doties mājup! — viņš piecejoties noteica.

—      Sveiki! Paklausieties, — viņš pievērsās uzraugam,

—     pasakiet tur muzikantiem, lai viņi… beidz spēlēt, un palūdziet manā vārdā Paveļu Semjonoviču, lai viņš izrīko, ka viņiem izsniedz … alu vai šņabi.

Gubernators un arhierejs atvadījās no «pilsētas galvas» un izgāja no paviljona.

Jegors Ivaničs ķērās pie karstvīna un, kamēr uzraugs beidza dzert savu glāzi, paguva viņam pastāstīt ļoti daudz interesanta. Klusēt viņš neprata.

UBAGS

—      Cienījamais kungs! Esiet tik laipns, pievērsiet uzmanību nelaimīgam, izsalkušam cilvēkam. Trīs dienas neesmu ēdis … nav piecu kapeiku naktsmājām . .. dieva vārds! Astoņus gadus nostrādāju par lauku skolotāju un zaudēju vietu zemstes intrigu dēj. Kritu par upuri slepenai apsūdzībai. Nu jau gads, kopš esmu bez darba.

Zvērināts advokāts Skvorcovs pavērās lūdzēja zilganpelēkajā, noplīsušajā mētelī, viņa miglainajās, skurbajās acīs, sarkanajos plankumos uz vaigiem, un viņam likās, ka jau agrāk kaut kur redzējis šo cilvēku.

—     Tagad man piedāvā vietu Kalugas guberņā, — lūdzējs runāja tālāk, — bet nav naudas, par ko turp aizbraukt. Palīdziet, esiet tik žēlīgs! Kauns lūgt, taču … apstākļi spiež.

Skvorcovs palūkojās uz galošām, no kurām viena bija augstā, bet otra seklā, un pēkšņi atcerējās.

—      Paklausieties, aizvakar, šķiet, satiku jūs uz Sadovajas, — viņš teica, — bet toreiz jūs man sacījāt, ka esat nevis lauku skolotājs, bet izslēgts students. Vai atminaties?

—      Nē… nē, nevar būt! — lūdzējs samulsis nomurmināja. — Esmu lauku skolotājs un, ja vēlaties, varu parādīt dokumentus.

—     Pietiek melst niekus! Jūs dēvējāt sevi par studentu un pat pastāstījāt man, par ko esat izslēgts. Vai atceraties?

Skvorcovs nosarka un ar riebumu sejā atgāja no skrandaiņa.

—     Tas ir zemiski, cienījamais kungs! — viņš nikni iesaucās. — Tā ir krāpšana! Es jūs nodošu policijai, kaut velns jūs parautu! Jūs esat nabags, izsalcis, bet tas nedod jums tiesību tik nekaunīgi, bezgodīgi melot!

Skrandainis satvēra durvju rokturi un apjucis, kā pieķerts zaglis, apskatīja priekšnamu.

—     Es … es nemeloju … — viņš nomurmināja. — Es varu parādīt dokumentus.

—      Kas jums ticēs? — sašutušais Skvorcovs turpināja. — Nelietīgi izmantot sabiedrības simpātijas pret skolotājiem un studentiem — tas taču ir tik zemiski, nekrietni, neķītri! Riebīgi!

Skvorcovs bija iekarsis un jo nežēlīgi sadeva lūdzējam. Ar saviem nekaunīgajiem meliem skrandainis bija modinājis viņā riebumu un pretīgumu, apvainojis to, ko viņš, Skvorcovs, tā cienīja un augstu vērtēja pats sevī: labsirdību, jūtīgu sirdi, līdzcietību pret nelaimīgiem cilvēkiem; ar saviem meliem, tiekšanos pēc žēlsirdības «subjekts» it kā bija apgānījis to žēlastības dāvanu, ko viņam patika no tīras sirds pasniegt nabagiem. Sākumā skrandainis taisnojās, dievojās, bet tad apklusa un sakaunināts nokāra galvu.

—      Kungs! — viņš teica, uzlikdams roku uz sirds. — Es tiešām. .. sameloju! Neesmu ne students, ne lauku skolotājs. Tas viss ir izdomāts! Es dziedāju krievu korī, un no turienes mani izmeta žūpības dēļ. Taču ko man darīt? Nudien, bez meliem nav iespējams iztikt! Kad saku patiesību, neviens man nekā nedod. Ar patiesību varu nomirt badā un nosalt bez naktsmājām. Jūs spriežat pareizi, es saprotu, bet… ko man darīt?

—      Ko darīt? Jūs jautājat, ko jums darīt? — iesaucās Skvorcovs, piegājis viņam klāt. — Strādājiet, tas jums jādara! Vajag strādāt!

—     Strādāt… Es pats to saprotu, bet kur lai dabū darbu?

—      Nieki! Jūs esat jauns, vesels, stiprs un vienmēr atradīsiet darbu, kaut tikai bijusi griba. Taču jūs esat slinks, izlutināts, piedzēries! No jums plūst šņabja smaka kā no dzertuves! Jūs esat iestidzis melos, nodzīvojies līdz pēdējam, spējat vairs tikai diedelēt un melot! Ja arī jums reiz labpatiktu visžēlīgi ķerties pie darba, tad nekur citur kā kancelejā, krievu korī, marķiera amatā, kur jūs varētu neko nedarīt un tikai saņemt naudu! Bet vai jums nepatiktu strādāt fizisku darbu? Laikam gan neiesiet ne par sētnieku, ne par fabrikas strādnieku! Jums taču ir pretenzijas!

—      Kā jūs runājat, nudien … — lūdzējs noteica un rūgti pasmīnēja. — Kur lai es ņemu fizisku darbu? Iet par pārdevēju jau par vēlu, jo tirdzniecībā jāsāk strādāt no zēna gadiem, par sētnieku neviens mani neņems, jo mani nevar uzrunāt ar «tu» … un fabrikā nepieņems, tur jāmāk amats, bet es nekā neprotu.

—     Blēņas! Jūs mūžīgi atradīsiet attaisnojumu! Bet vai jums nepatiktos skaldīt malku?

—     Es neatsakos, bet šodien ari īsti malkas cirtēji sēž bez darba.

—      Nu, tā spriedelē visi liekēži. Ja jums piesolīs, jūs atteiksieties. Vai negribat saskaldīt man malku?

—     Lūdzu, saskaldīšu …

—     Labi, paskatīsimies … Lieliski… Redzēsim!

Skvorcovs sarosījās un mazliet ļaunprātīgi, rokas

berzēdams, pasauca no virtuves virēju.

—     Paklau, Olga, — viņš teica virējai, — aizved šo kungu uz šķūni, lai sacērt malku!

Skrandainis it kā neizpratnē paraustīja plecus un nedroši sekoja virējai. Viņa gaita liecināja, ka viņš ar mieru skaldīt malku nevis tālab, ka izsalcis un grib nopelnīt, bet vienkārši aiz patmīlības un kauna, ka pieķerts melos. Varēja arī manīt, ka viņš stipri paguris no degvīna, nejūtas vesels un ka viņam nav ne mazākās patikas strādāt.

Skvorcovs iesteidzās ēdamistabā. Tur logi bija pagalma pusē un varēja redzēt malkas šķūnīti un visu, kas notika sētā. Pie loga stāvēdams, Skvorcovs redzēja, kā virēja un skrandainis iziet pa sētas durvīm pagalmā un pa netīro sniegu dodas uz šķūni. Olga, nikni noskatīdama savu ceļabiedru un elkoņus izslējusi, atslēdza šķūnīti un nikni atrāva vaļā durvis.

«Droši vien, iztraucējām sievišķi kafijas dzeršanā,» Skvorcovs nodomāja. «Kas par ļaunu radījumu!»

Tad viņš redzēja, kā pseidoskolotājs un pseidostudents apsēdās uz kluča un, atspiedis rokās savus sarkanos vaigus, iegrima domās. Meitietis nosvieda viņam pie kājām cirvi, nikni nospļāvās un, spriežot pēc lūpu izteiksmes, sāka rāties. Skrandainis nedroši pievilka sev klāt vienu pagali, nolika to kāju starpā un uzmanīgi uzcirta tai ar cirvi. Pagale saļodzījās un nogāzās. Skrandainis pievilka to sev klāt, uzpūta dvašu savām nosalušajām rokām un atkal uzsita ar cirvi tik piesardzīgi, it kā bītos trāpīt savā galošā vai nocirst pirkstus. Pagale atkal apgāzās.

Dusmas Skvorcovam bija jau pārgājušas, un viņam mazliet smeldza sirds un bija kauns par to, ka licis izlutinātam, piedzērušam un varbūt slimam cilvēkam strādāt aukstumā vienkāršu darbu.

«Nu, nekas, lai . . .» viņš nodomāja, iedams no ēdamistabas uz kabinetu. «Tas viņa paša labā.»

Pēc stundas ieradās Olga un paziņoja, ka malka jau saskaldīta.

— Še, iedod viņam pusrubli, — Skvorcovs teica. — Ja viņš grib, lai nāk skaldīt malku katra mēneša pirmajā dienā … Darbs būs aizvien.

Pirmajā datumā skrandainis ieradās un atkal nopelnīja pusrubli, kaut gan tikko turējās kājās. Kopš šās reizes viņš bieži bija redzams pagalmā, un ik reizes viņam atrada darbu: viņš gan meta kaudzēs sniegu, gan uzkopa šķūni, gan izdauzīja putekļus no paklājiem un matračiem. Ik reizes viņš par savu darbu saņēma divdesmit — četrdesmit kapeiku, un vienreiz viņam pat izsūtīja vecas bikses.

Pārvācoties uz citu dzīvokli, Skvorcovs viņu pieņēma palīgā iesaiņot un pārvest mēbeles. Šoreiz skrandainis bija skaidrā prātā, drūms un nerunīgs; viņš tik tikko pieskārās mēbelēm, gāja, galvu nodūris, aiz vezumiem un pat necentās izlikties darbīgs, tikai rāvās čokurā aiz aukstuma un kautrējās, kad važoņi viņu izzoboja par bezdarbību, nevarību un noplīsušo smalko mēteli. Pēc mantu pārvešanas Skvorcovs lika viņu pasaukt savā istabā.

—     Nu, es redzu, mani vārdi jūs ietekmējuši, — viņš teica, pasniedzot tam rubli. — Te jums par pūlēm. Es redzu, jūs esat skaidrā prātā un labprāt pastrādājat. Kā jūs sauc?

—      Luškovs.

—     Es, Luškov, varu jums tagad piedāvāt citu — tīrāku darbu. Vai varat rakstīt?

—      Varu.

—      Nu tad aiziesiet rīt ar šo vēstuli pie mana biedra un paņemsiet no viņa papīrus, ko pārrakstīt. Strādājiet, nežūpojiet, neaizmirstiet, ko jums sacīju. Ardievu!

Apmierināts ar to, ka parādījis cilvēkam īsto ceju, Skvorcovs laipni uzsita Luškovam uz pleca un atvadoties pat pasniedza viņam roku. Luškovs paņēma vēstuli, aizgāja un nenāca vairs pagalmā strādāt.

Aizritēja divi gadi. Reiz, stāvot pie teātra kases un maksājot par biļeti, Skvorcovs ieraudzīja sev līdzās mazu cilvēciņu ar jērādas apkakli un apvalkātu kotika cepuri galvā. Cilvēciņš bikli palūdza kasierim biļeti galerijā un samaksāja ar vara pieckapiķiem.

—     Luškov, vai tas esat jūs? — Skvorcovs jautāja, pazīdams cilvēciņā savu senāko malkas cirtēju. — Nu, kā klājas? Ko darāt? Vai labi dzīvojat?

—     Nekas … Tagad strādāju pie notāra, saņemu trīsdesmit piecus rubļus.

—      Paldies dievam. Tas ir lieliski! Priecājos par jums. Ļoti ļoti priecājos, Luškov! Jūs taču savā ziņā esat mans krustdēls. Es taču uzvedu jūs uz pareizā ceļa. Atcerieties, kā es jūs sunīju, ko! Toreiz pie manis jūs tikko neizlaidāt garu. Nu paldies, draudziņ, ka neaizmirsāt manus vārdus.

—      Paldies arī jums, — Luškovs teica. — Ja es toreiz neaizietu pie jums, droši vien līdz šim pašam laikam dēvētos par skolotāju vai studentu. Jā, pie jums paglābos, izkļuvu no zaņķa.

—      Ļoti ļoti priecājos.

—     Paldies par jūsu labajiem vārdiem un darbiem. Jūs toreiz lieliski runājāt. Esmu pateicīgs tiklab jums, kā jūsu virējai, lai dievs dod veselību šai labajai, cēlajai sievietei. Jūs toreiz lieliski runājāt, esmu, protams, līdz mūža galam pateicību parada, bet izglaba mani, patiesību sakot, jūsu virēja Olga.

—     Kā tā?

—     Nu tā. Parasti, tiklīdz atnāku pie jums malku skaldīt, viņa tūlīt iesāk: «Ak tu žūpa! Sasodītais ērms! Nav tev nekāda glābiņa!» Tad nosēžas man pretim, tāda noskumusi, raugās man sejā un apraudas. «Ak tu nelaimīgais cilvēks! Nav tev prieka šai pasaulē, un arī viņā saulē tu, žūpa, cepināsies ellē! Bēdu dienas ar tevi.» Un visu laiku tādā garā, ziniet. Cik viņa manis dēļ nervu sabendēja un asaru izlēja, nemaz nevaru jums pasacīt. Bet galvenais — manā vietā skaldīja malku! Es taču, kungs, jums nesacirtu nevienu pagali, visu tikai viņa! Kāpēc viņa mani izglāba, kāpēc, viņā lūkojoties, es pārvērtos un mitējos dzert, nevaru jums izskaidrot. Zinu tikai, ka viņas vārdi un cēlā rīcība radīja pārmaiņu manā sirdī, viņa uzveda mani uz ceļa, un to es nekad neaizmirsīšu. Bet tagad laiks iet, bija jau zvans.

Luškovs palocījās un devās uz galeriju.

IENAIDNIEKI

Tumša septembra vakara desmitajā stundā zemstes ārstam Kirilovam nomira ar difteriju viņa vienīgais dēls, sešus gadus vecais Andrejs. Kad ārsta sieva noslīga uz ceļiem pie mirušā bērna gultiņas un viņu pārņēma pirmā izmisuma lēkme, priekšnamā skarbi noskanēja zvans.

Difterijas dēļ visi kalpotāji jau no rīta bija aizsūtīti projām no mājas. Kirilovs, tāds, kā bija, — bez svārkiem, vaļējā vestē, mitro seju un karbola saēstās rokas nenoslaucījis, — gāja pals attaisīt durvis. Priekšnamā bija tumšs, tikai varēja saskatīt, ka ienācējs bija vidēja auguma, ar ballu kaklautu un lielu, ārkārtīgi bālu seju, tik bālu, ka šķita — parādoties šai sejai, priekšnamā kļuvis gaišāks . . .

—     Vai ārsts mājās? — ienācējs tūdaļ jautāja.

—     Es esmu mājās, — Kirilovs atbildēja. — Ko jūs vēlaties?

—      Ak tas esat jūs? Ļoti priecājos! — ienācējs līksmi noteica un sāka meklēt tumsā ārsta roku, atrada to un cieši saspieda abās savējās. — Ļoti. .. ļoti priecājos! Mēs esam pazīstami! . . . Esmu Abogins . .. man bija gods iepazīties ar jums vasarā pie Gnučeva. Ļoti priecājos, ka sastapu mājās . .. Dieva dēļ, neatsakieties braukt tūliņ man līdzi… Man bīstami saslimusi sieva … Ekipāža jau gaida …

Pēc ienācēja balss un kustībām varēja manīt, ka viņš ir stipri uztraukts. It kā ugunsgrēka vai traka suņa izbiedēts, viņš tikko valdīja savu straujo elpu,

runāja ātri, drebošā balsī, un viņa valodā skanēja kaut kas nemāksloti īsts, bērnišķīgi lūdzošs. Kā visi izbiedētie un pārsteigtie viņš runāja īsiem, saraustītiem teikumiem un pateica daudz lieku vārdu, kas nemaz neattiecās uz lietu.

—      Es baidījos, ka jūs nesastapšu mājās, — viņš turpināja. — Pa ceļam galīgi nomocījos… Ģērbieties, un brauksim, dieva dēļ . . . Tas notika tā. Atbrauc pie manis Papčinskis, Aleksandrs Semjonovičs, kuru jūs pazīstat . . . Papļāpājām . . . tad gribējām dzert tēju; piepeši sieva iekliedzas, tver ar roku pie krūtīm un atkrīt pret krēsla atzveltni. Mēs aiznesām viņu uz gultu, un. .. gan berzēju viņai deniņus ar ožamo spirtu, gan slacināju ar ūdeni . . . guļ kā mirusi . . . Baidos, ka tā ir aneirisma . . . Brauksim . . . Viņas tēvs arī nomira ar aneirismu . . .

Kirilovs klausījās un klusēja, it kā nesaprazdams krievu valodu.

Kad Abogins vēlreiz minēja Papčinski un savu sievastēvu un vēlreiz sāka tumsā meklēt roku, ārsts papurināja galvu un teica, apātiski novilkdams katru vārdu:

—     Atvainojiet, es nevaru braukt . . . Pirms piecām minūtēm man . . . nomira dēls . . .

—     Vai tiešām? — Abogins, soli atkāpdamies, nočukstēja. — Ak dievs, kādā nestundā esmu atbraucis! Apbrīnojami nelaimīga diena . . . apbrīnojami! Kāda sagadīšanās … un kā par spīti!

Abogins pieķērās pie durvju roktura un pārdomās nokāra galvu. Viņš, acīm redzot, šaubījās un nezināja, ko darīt: iet projām vai vēl lūgties ārstu.

—      Paklausieties, — viņš dedzīgi sacīja, satverdams Kirilovu aiz piedurknes, — es ļoti labi saprotu jūsu stāvokli! Dievs mans liecinieks, man kauns, ka tādā brīdī cenšos saistīt jūsu uzmanību, bet ko man iesākt? Spriediet pats, — pie kā lai braucu? Seit taču nav neviena cita ārsta. Brauksim, dieva dēļ! Nelūdzu savā labā … Ne jau es esmu slims!

Iestājās klusums. Kirilovs uzgrieza Aboginam muguru, pastāvēja un lēnām iegāja no priekšnama zālē. Spriežot pēc viņa nedrošās, mehāniskās gaitas, pēc tās

uzmanības, ar kādu viņš zālē sakārtoja plūksnoto abažūru uz nedegošās lampas un ieskatījās biezajā grāmatā, kas gulēja uz galda, šais mirkļos viņam nebija nedz nolūku, nedz vēlēšanās, viņš ne par ko nedomāja un droši vien vairs neatcerējās, ka priekšnamā stāv svešs cilvēks. Mijkrēslis un zāles klusums, acīm redzot, pastiprināja viņa apmulsumu. Iedams no zāles uz savu kabinetu, viņš cēla labo kāju augstāk, nekā vajag, meklēja ar rokām durvju stenderi, un šai laikā visā viņa augumā bija jūtama neizpratne, it kā viņš būtu iekļuvis svešā dzīvoklī vai arī pirmo reizi mūžā piedzēries un tagad pārsteigts Jautos savām jaunajām izjūtām. Pa vienu kabineta sienu pāri grāmatu skapjiem stiepās plata gaismas strēle; šī gaisma kopā ar smago, smacīgo karbola un ētera smaržu plūda pa pavērtajām durvīm, kas veda uz guļamistabu . .. Ārsts noslīga krēslā pie galda; brīdi viņš miegaini raudzījās uz savām apgaismotajām grāmatām, tad piecēlās un iegāja guļamistabā.

Šeit, guļamistabā, valdīja nāves klusums. Līdz pēdējam sīkumam viss izteiksmīgi liecināja par nesen pārlaisto negaisu, nogurumu, un viss atdusējās. Svece, kas stāvēja uz ķeblīša starp daudzajām pudelītēm, kastītēm un kārbiņām, un lielā lampa uz kumodes labi apgaismoja visu istabu. Gultā pie paša loga gulēja zēns vaļējām acīm un izbrīna izteiksmi sejā. Viņš nekustējās, bet likās — viņa vaļējās acis ar katru mirkli vairāk satumsa un iegrima dobumos. Uzlikusi rokas uz viņa auguma un paslēpusi seju segas krokās, pie gultas uz ceļiem bija nometusies māte, Viņa nekustējās, tāpat kā zēns, bet cik daudz dzīvas kustības varēja jaust viņas ķermeņa un roku stāvoklī! Viņa bija piekļāvusies pie gultas ar visu savu būtni, spēku un alkām, it kā baidīdamās mainīt mierīgo un ērto pozu, ko beidzot atradusi savam nogurušajam ķermenim. Segas, lupatas, bļodas, peļķes uz grīdas, visur izmētātās otiņas un karotes, liela, balta pudele ar kaļķa ūdeni, pat smagais un smacīgais gaiss — viss bija pamiris un šķila iegrimis mierā.

Ārsts apstājās blakus sievai, iebāza rokas bikšu kabatās un, noliecis galvu sāņus, sāka raudzīties uz dēlu.

Viņa seja pauda vienaldzību, tikai pēc rasas lāsītēm, kas mirdzēja bārdā, varēja manīt, ka viņš nesen raudājis.

Guļamistabā nebija to atbaidošo šausmu, par kurām domā, pieminot nāvi. Vispārējā sastingumā, mātes pozā, ārsta sejas vienaldzībā bija kaut kas valdzinošs, sirdi aizkustinošs, tieši tas smalkais, tikko jaušamais cilvēcisko bēdu skaistums, ko ne tik drīz sāks saprast un aprakstīt un ko, liekas, attēlot spēj tikai mūzika. Skaistums bija jūtams arī drūmajā klusumā; Kirilovs un viņa sieva klusēja, neraudāja, it kā bez zaudējuma smaguma apzinātos arī visu sava stāvokļa lirismu: kā savā laikā bija pagājusi viņu jaunība, tā tagad līdz ar šo zēnu uz visiem laikiem aizgāja mūžībā viņu tiesība radīt bērnus. Ārstam četrdesmit četri gadi, viņš jau sirms un izskatās pēc veca vīra; viņa novītušajai un slimīgajai sievai trīsdesmit pieci gadi. Andrejs bija ne vien viņu vienīgais, bet arī pēdējais bērns.

Pretstatā savai sievai ārsts piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri dvēseles sāpju brīžos jūt vajadzību pēc kustības. Pastāvējis kādu brīdi pie sievas, viņš, augstu celdams labo kāju, no guļamistabas devās mazā istabā, ko pa pusei aizņēma liels, plats dīvāns; no turienes iegāja virtuvē. Pagājies ap krāsni un virējas gultu, viņš saliecās un pa zemām durtiņām izgāja priekšnamā.

Te viņš atkal ieraudzīja balto kaklautu un bālo seju.

—     Beidzot taču! — Abogins nopūtās, pieķerdamies pie durvju roktura. — Brauksim, lūdzu!

Ārsts nodrebēja, paskatījās uz viņu un atcerējās . . .

—      Paklausieties, es jums jau sacīju, ka man nav iespējams braukt, — viņš atjēgdamies atbildēja. — Cik dīvaini!

—      Dakter, es neesmu nejūtīgs koka gabals un ļoti labi saprotu jūsu stāvokli. .. jūtu jums līdzi! — Abogins runāja lūdzošā balsī, pielikdams roku pie sava kaklauta. — Bet es taču nelūdzu savā labā… Mirst mana sieva! Ja jūs būtu dzirdējis šo kliedzienu, būtu redzējis viņas seju, jūs saprastu manu neatlaidību! Ak dievs, bet es jau domāju, ka esat aizgājis ģērbties! Dakter, katra minūte ir dārga! Brauksim, es jūs lūdzu!

—     Es nevaru braukt! — Kirilovs sacīja, uzsvērdams katru vārdu, un iegāja zālē.

Abogins viņam sekoja un satvēra viņu aiz piedurknes.

—      Jums ir bēdas, saprotu, taču es aicinu jūs nevis zobus ārstēt, ne arī par ekspertu, bet gan glābt cilvēka dzīvību! — viņš joprojām lūdzās kā ubags. — Šī dzīvība stāv augstāk par jebkurām personīgām bēdām! Es lūdzu vīrišķību, varoņdarbu! Cilvēkmīlestības vārdā!

—      Cilvēkmīlestība ir abpusgriezīgs zobens, — Kirilovs aizkaitināts atcirta. — Šās pašas cilvēkmīlestības vārdā es lūdzu jūs nevest mani projām. Cik dīvaini, nudien! Es tikko turos kājās, bet jūs biedējat ar cilvēkmīlestību! Es pašlaik nekur nederu. . . neparko nebraukšu, un kas tad paliks pie sievas? Nē, nē …

Kirilovs savicināja rokas un kāpās atpakaļ.

—     Un … un nelūdziet! — viņš izbiedēts turpināja.

—       Atvainojiet mani. .. Pēc likumu trīspadsmitā sējuma mans pienākums ir braukt, un jums ir tiesības vilkt mani aiz apkakles . . . Lūdzu, velciet, bet… es nekur nederu . . . Nevaru pat parunāt. .. Atvainojiet …

—     Veltīgi jūs, dakter, runājat ar mani tādā tonī! — Abogins sacīja, atkal saņemdams ārstu aiz piedurknes.

—     Dievs ar viņu, ar trīspadsmito sējumu! Man nav nekādu tiesību uzspiest jums savu gribu. Ja vēlaties — brauciet, ja nevēlaties — dievs ar jums, taču es vēršos nevis pie jūsu gribas, bet pie jūtām. Mirst jauna sieviete! Jūs sakāt, ka jums tikko miris dēls, kurš gan labāk par jums sapratīs manu izmisumu?

Abogina balss drebēja aiz satraukuma; šīs trīsas un intonācija pārliecināja daudz vairāk nekā vārdi. Abogins bija patiess, bet savādi, ka visas frāzes, lai viņš runāja ko runādams, iznāca kokainas, cietsirdīgas, nepiedienīgi izpušķotas un it kā pat apvainoja gan ārsta dzīvokļa gaisu, gan kaut kur mirstošo sievieti. Arī viņš pats to juta un tāpēc, baidīdamies, ka viņu nesapratis, visiem spēkiem centās piešķirt savai balsij liegumu un maigumu, lai aizkustinātu, ja ne ar vārdiem, tad ar toņa sirsnību. Vispār frāze, lai cik tā būtu skaista un saturīga, iedarbojas tikai uz vienaldzīgajiem, bet ne ik reizes var apmierināt tos, kas ir laimīgi vai nelaimīgi; tāpēc augstākā laimes vai nelaimes izpausme visbiežāk ir klusēšana; iemīlējušies vislabāk saprot viens otru klusējot, bet pie kapa teikta kvēla un dedzīga runa aizkustina tikai svešus cilvēkus, nelaiķa atraitnei un bērniem tā šķiet auksta un nenozīmīga.

Kirilovs stāvēja un klusēja. Kad Abogins pateica vēl dažas frāzes par ārsta augsto misiju, par pašuzupurēšanos un tā tālāk, ārsts drūmi pajautāja:

—     Vai tālu ko braukt?

—      Apmēram trīspadsmit četrpadsmit verstu. Man ir ļoti labi zirgi, dakter! Dodu jums goda vārdu, ka aizvedīšu jūs turp un atvedīšu atpakaļ vienas stundas laikā. Tikai vienu stundu!

Pēdējie vārdi iedarbojās uz ārstu vairāk nekā atsaukšanās uz cilvēkmīlestību un ārsta misiju. Viņš padomāja un nopūzdamies sacīja:

—     Labi, braucam!

Viņš aši, nu jau drošā gaitā iegāja savā kabinetā un pēc brīža atgriezās, uzvilcis garus svārkus. Sīkiem solīšiem tipinādams ap viņu un kājas švīkādams, iepriecinātais Abogins palīdzēja uzvilkt mēteli un kopā ar ārstu izgāja no mājas.

Laukā bija tumšs, taču gaišāks nekā priekšnamā. Tagad tumsā skaidri iezīmējās ārsta slaidais, mazliet uzkumpušais stāvs ar garo, šauro bārdu un ērgļa degunu. Abogina siluetā tagad bija redzama ne vien bālā seja, bet arī lielā galva un mazā studentu cepurīte, kas tikko sedza pakausi. Šalle baltoja tikai priekšā, mugurpusē tā slēpās zem garajiem matiem.

—      Ticiet man, es pratīšu novērtēt jūsu augstsirdību, — Abogins murmināja, palīdzēdams ārstam iekāpt kalešā. — Mēs drīz vien būsim galā. Luka mīļais, brauc nu pēc iespējas ātrāk! Lūdzu!

Vedējs brauca ātri. Sākumā bija redzama virkne neizskatīgu ēku, kas stiepās gar slimnīcas pagalmu; visur tumšs, tikai pagalma dziļumā no kāda loga uz puķu dobēm krita spoža gaisma, un slimnīcas korpusa trīs augšējā stāva logi šķita blāvāki par gaisu. Tad kaleša iebrauca dziļā tumsā; te oda pēc miklām sēnēm un bija dzirdamas koku šalkas; riteņu trokšņa iztraucētās vārnas sakustējās lapotnē un sāka trauksmaini un žēlabaini ķērkt, it kā zinādamas, ka ārstam nomiris dēls un Aboginam ir slima sieva. Tad jau pavīdēja atsevišķi koki, krūmājs; drūmi iemirdzējās dīķis, virs kura dusēja lielas, tumšas ēnas, un kaleša sāka ripot pa gludu līdzenumu. Nu vārnu ķērkšana skanēja neskaidri tālu aizmugurē un drīz vien pavisam aprima.

Kirilovs un Abogins gandrīz visu ceļu klusēja. Tikai reizi Abogins dziļi nopūtās un norūca:

—     Cik grūti! Nekad cilvēks tā nemīl tuviniekus kā tai brīdī, kad riskē viņus zaudēt.

Kad kaleša klusām brauca pāri upei, Kirilovs piepeši satrūkās, it kā viņu būtu izbiedējuši ūdens šļaksti, un sakustējās.

—      Paklausieties, atlaidiet mani! — viņš skumīgi sacīja. — Es pie jums aizbraukšu vēlāk. Man tikai vajadzētu feldšeri aizsūtīt pie sievas. Viņa taču viena!

Abogins klusēja. Kaleša, šūpodamās un atsizdamās pret akmeņiem, uzbrauca smilšainā krastā un ripoja tālāk. Kirilovs, skumju pārņemts, nemierīgi sagrozījās un paraudzījās visapkārt. Aizmugurē blāvajā zvaigžņu gaismā bija redzams ceļš un tumsā izgaistošie piekrastes vītoli. Pa labi gulēja līdzenums, tikpat vienmērīgs un bezgalīgs kā debesis, šur tur tālumā — droši vien kūdras purvos — dega nespodras uguntiņas. Pa kreisi līdztekus ceļam stiepās sīkiem krūmājiem apaudzis pakalns, bet virs pakalna, miglas apņemts un sīku mākonīšu ielenkts, nekustēdamies stāvēja liels, sarkans pusmēness, un mākonīši šķita to no visām pusēm aplūkojam un sargam, lai tas neaizietu prom.

Visā dabā bija jūtams kaut kas bezcerīgs, slimīgs; zeme kā pagrimusi sieviete, kas viena sēž tumšā istabā un cenšas nedomāt par pagātni, skuma atmiņās par pavasari un vasaru un apātiski gaidīja neizbēgamo ziemu. Lai skatījās kur skatīdamies, daba visur atgādināja tumšu, bezgala dziļu un saltu bedri, no kuras neizkļūt ne Kirilovam, ne Aboginam, ne sarkanajam pusmēnesim …

Jo tuvāk mērķim bija kaleša, jo nepacietīgāks kļuva Abogins. Viņš kustējās, cēlās kājās, raudzījās pār kučiera plecu uz priekšu. Bet, kad beidzot kaleša apstājās ar svītrotu audeklu skaisti nosegta lieveņa priekšā un kad viņš paskatījās uz otrā stāva apgaismotajiem logiem, bija dzirdams, kā trīsēja viņa elpa.

—     Ja kaut kas notiks, tad … es to nepārdzīvošu, — viņš sacīja, kopā ar ārstu ieiedams priekšnamā un uztraukumā berzēdams rokas. — Bet nekāda nemiera nejūt, tātad pagaidām viss kārtībā, — viņš, klusumā ieklausījies, piebilda.

No priekšnama nebija dzirdamas ne balsis, ne soļi, un viss nams, lai gan spoži apgaismots, šķita iemidzis. Tagad ārsts un Abogins, kas līdz šim bija atradušies tumsā, varēja saskatīt viens otru. Ārsts bija slaids, mazliet uzkumpis, nevērīgi ģērbies, neglītu seju. Viņa biezās nēģera lūpas, ērgļa deguns un gurdais, vienaldzīgais skatiens pauda kaut ko nepatīkami skarbu, nemīlīgu un bargu. Nesukātā galva, iekritušie vaigi, priekšlaicīgais sirmums garajā, šaurajā bārdā, caur kuru bija saskatāms zods, bāli pelēkā ādas krāsa un nevērīgās, stūrainās kustības — tas viss liecināja par nejūtību un lika domāt par pārciestu trūkumu, beztiesīgumu, nogurumu, ko radījusi dzīve un cilvēki. Lūkojoties uz visu viņa kalsno stāvu, nevarēja ticēt, ka šim cilvēkam ir sieva, ka viņš varētu raudāt par bērnu. Abogins turpretim bija pavisam kas cits. Viņš bija plecīgs, solīds gaišmatis ar lielu galvu un parupjiem, bet tai pašā laikā maigiem sejas vaibstiem, ģērbies eleganti, pēc visjaunākās modes. Stājā, cieši aizpogātajos svārkos, matu krēpēs un sejā bija jūtams kaut kas cildens — gluži kā lauvam; viņš staigāja, turēdams galvu taisni un izriezis krūtis, runāja patīkamā baritonā, un kustības, kā viņš noņēma savu kaklautu vai sakārtoja matus, pauda smalku, gandrīz sievišķīgu grāciju. Pat bālums un bērnišķīgās bailes, ar kādām viņš, mēteli novilkdams, paraudzījās augšup uz kāpnēm, nebojāja viņa iznesību un nemazināja cienīgumu, veselību un aplombu, ko izdvesa viss viņa augums.

—     Neviena nav, un nekas nav dzirdams, — viņš teica, kāpdams uz otro stāvu. — Mierīgi. Lai dievs dod!

Viņš ieveda ārstu caur priekšiņu liela zale, kur tumsa melnas klavieres un karājās lustra baltā apvalkā; no turienes viņi abi iegāja mazā, ļoti mājīgā un skaistā viesistabā, kur valdīja patīkams, rožains mijkrēslis.

—      Pasēdiet te, dakter, — Abogins sacīja, — bet es . . . tūlīt. Es iešu paskatīšos un brīdināšu.

Kirilovs palika viens. Viesistabas greznums, patīkamais mijkrēslis un gandrīz vai dēkainā atrašanās svešā, nepazīstamā mājā, acīm redzot, neatstāja uz viņu nekāda iespaida. Viņš sēdēja krēslā un aplūkoja savas karbola saēstās rokas. Ārsts tikai uzmeta paviršu skatienu koši sarkanajam abažūram, čella futrālim un, pašķielējis uz to pusi, kur tikšķēja pulkstenis, pamanīja izbāztu vilku, kas bija tikpat solīds un resns kā pats Abogins.

Valdīja klusums. . . Kaut kur tālu blakus istabās kāds skaļi nosēcās «ā!», nošķindēja stikla durvis, droši vien skapi virinot, un atkal viss apklusa. Pagaidījis kādas piecas minūtes, Kirilovs novērsa skatienu no savām rokām un pacēla acis uz durvīm, aiz kurām bija nozudis Abogins.

Uz durvju sliekšņa stāvēja Abogins, bet ne vairs tāds, kāds bija pa tām izgājis. Viņš bija zaudējis apmierinātību un smalko eleganci, viņa seju, rokas un pozu izkropļoja it kā šausmu un it kā mokpilnu fizisku sāpju nejaukā izteiksme. Deguns, lūpas, ūsas, visi vaibsti kustējās un, likās, pūlējās atrauties no sejas, bet acis it kā smējās aiz sāpēm . . .

Abogins smagi, platu soli sperdams, iznāca viesistabas vidū, saliecās, ievaidējās un pakratīja dūres.

—      Piekrāpusi! — viņš iekliedzās, stipri uzsvērdams pirmo balsienu. — Piekrāpusi! Aizgājusi! Saslima un aizsūtīja mani pēc ārsta tikai tāpēc, lai aizbēgtu ar to ākstu Papčinski! Ak dievs!

Abogins paspēra smagu soli uz ārsta pusi, piebāza viņam pie sejas savas baltās, mīkstās dūres un, vīstīdams tās, joprojām vaimanāja:

—      Aizgājusi!! Piekrāpusi! Nu, kam šie meli?! Mans dievs! Kam šis netīrais, blēdīgais triks, šī velnišķīgā čūskas spēle? Ko es viņai esmu nodarījis? Aizgājusi!

No viņa acīm sāka plūst asaras. Abogins apsviedās uz vienas kājas un sāka staigāt pa viesistabu. Tagad savos īsajos svārkos, modernajās, šaurajās biksēs, kurās kājas šķila ķermenim nepiedienīgi tievas, ar savu Lielo galvu un krēpēm viņš ārkārtīgi atgādināja lauvu. Ārsta vienaldzīgajā sejā pavīdēja ziņkāre. Viņš piecēlās un aplūkoja Aboginu.

—     Atvainojiet, kur tad slimā? — viņš vaicāja.

—       Slimā! Slimā! — Abogins, smiedamies, raudādams un vēl arvien dūres vīstīdams, iesaucās. — Nevis slimā, bet nolādētā! Zemiskums! Nelietība, kādu laikam nebūtu izdomājis ne pats sātans! Aizsūtīja mani projām, lai aizbēgtu, aizbēgtu ar ākstu, stulbu klaunu, alfonsu! Ak dievs, labāk viņa būtu nomirusi! Es neizturēšu! Neizturēšu, nē!

Ārsts saslējās. Viņš sāka mirkšķināt acis, tās pieplūda asarām, šaurā bārda sakustējās uz vienu un otru pusi kopā ar žokli.

—      Atvainojiet, kā tad tā? — viņš jautāja, mezdams ziņkārus skatienus uz visām pusēm. — Man nomiris bērns, sieva sērās, viena pati visā mājā… es pats tikko turos kājās, trīs naktis neesmu gulējis . . : un kas notiek? Man liek spēlēt līdzi nez kādā banālā komēdijā, tēlot butaforiju! Nē … es nesaprotu!

Abogins atpleta dūri, nosvieda uz grīdas saņurcītu zīmīti un uzlika uz tās kāju tikpat kā uz kukaiņa, ko grib samīt.

—      Un es neredzēju… nesapratu! — viņš runāja caur sakostiem zobiem, nu vairs tikai vienu dūri vīstīdams sev pie sejas, bet ar tādu izteiksmi, it kā viņam kāds būtu uzkāpis uz varžacs. — Es neievēroju, ka viņš ierodas katru dienu, neievēroju, ka viņš šodien atbrauca karietē! Kāpēc karietē? Un es neredzēju! Pusmuļķis!

—      Nē … es nesaprotu! — ārsts murmināja. — Kas tad te īsti notiek! Tā taču ir ņirgāšanās par cilvēku, smiešanās par cilvēka ciešanām! Tas ir kaut kas neiespējams . . . pirmo reizi mūžā redzu!

Tāda cilvēka trulā izbrīnā, kas tikai nupat sāk saprast, ka ir smagi apvainots, ārsts paraustīja plecus, noplātīja rokas un, nezinādams, ne ko sacīt, ne ko darīt, saguris atslīga krēslā.

—           Ja nemīli vairs, esi iemīlējusi citu — dievs ar tevi, bet kāpēc krāpšana, kāpēc šis neģēlīgais, viltīgais triks? — Abogins runāja raudulīgā balsī. — Kāpēc? Un kādēļ? Ko es tev esmu nodarījis? Paklausieties, dakter, — viņš dedzīgi sacīja, tuvodamies Kirilovam.

—      Jūs neviļus bijāt manas nelaimes liecinieks, un es neslēpšu jums patiesību. Zvēru jums, ka mīlēju šo sievieti, mīlēju uzticīgi, kā vergs! Viņas dēļ es upurēju visu: saķildojos ar radiem, pametu darbu un mūziku, piedevu viņai to, ko nebūtu spējis piedot mātei vai māsai . . . Skatījos uz viņu mīlas pilnām acīm .. . nedevu nekāda iemesla! Kāpēc tad šie meli? Es neprasu mīlas, bet kāpēc šī nelietīgā krāpšana? Ja nemīli, tad pasaki taisni, godīgi — jo vairāk tāpēc, ka zini manus uzskatus šai jautājumā . . .

Ar asarām acīs, trīcēdams pie visām miesām, Abogins vaļsirdīgi atklāja ārstam savu dvēseli. Viņš runāja dedzīgi, spiezdams abas rokas pie sirds, bez mazākās vilcināšanās atklāja savus ģimenes noslēpumus un pat it kā bija priecīgs, ka beidzot šie noslēpumi izrāvušies laukā no viņa krūtīm. Ja viņš tā parunātu stundu vai divas, ja izkratītu sirdi, viņam, bez šaubām, kļūtu vieglāk. Kas zina, ja ārsts būtu viņu uzklausījis, draudzīgi jutis viņam līdzi, varbūt viņš, kā tas bieži mēdz būt, bez protesta, nedarīdams nevajadzīgas muļķības, būtu samierinājies ar savu nelaimi… Bet notika citādi. Kamēr Abogins runāja, apvainotais ārsts manāmi pārvērtās. Vienaldzība un izbrīns viņa sejā pamazām pārvērtās rūgta apvainojuma, sašutuma un dusmu izteiksmē. Viņa sejas vaibsti kļuva vēl skarbāki, saltāki un nepatīkamāki. Kad Abogins tuvināja viņa acīm fotogrāfiju, uz kuras bija redzama skaista, bet neinteresanta un neizteiksmīga mūķenei līdzīga jaunas sievietes seja, un jautāja, vai var, raugoties šai sejā, domāt, ka tā spēj melot, ārsts piepeši pielēca kājās, acis iedzirkstījās, un viņš, rupji uzsvērdams katru vārdu, iesaucās:

— Kāpēc jūs man visu to stāstāt? Es nevēlos klausīties! Nevēlos! — Viņš uzsita ar dūri pa galdu.

—       Man nav vajadzīgi jūsu banālie noslēpumi, kaut velns tos parautu! Neuzdrošinieties man stāstīt šīs banalitātes! Vai varbūt jūs domājat, ka neesmu vēl pietiekami apvainots? Ka esmu sulainis, ko var apvainot bez gala? Tā, vai?

Abogins kāpās projām no Kirilova un pārsteigts vērās viņā.

—       Kāpēc jūs mani atvedāt šurp? — ārsts, bārdai drebot, jautāja. — Ja jūs aiz dīkdienības precaties, aiz dīkdienības trakojat un spēlējat melodrāmas, tad kāda man tur daļa? Kas man kopīgs ar jūsu romāniem? Lieciet mani mierā! Vingrinieties būt par cēliem izsūcējiem, pušķojieties ar humānām idejām, spēlējiet (ārsts pašķielēja uz futrāli ar čellu) — spēlējiet kontrabasus un trombonus, aptaukojieties kā kastrēti gaiļi, bet neuzdrošinieties ņirgāties par cilvēku! Ja neprotat to cienīt, tad vismaz neuzbāzieties tam!

—      Atvainojiet, ko tas nozīmē? — Abogins sarkdams jautāja.

—      Tas nozīmē, ka nerēķināties ar cilvēkiem ir zemiski un nelietīgi. Es esmu ārsts, jūs uzskatāt ārstus un vispār strādniekus, kas neož pēc smaržām un prostitūcijas, par saviem sulaiņiem un movetoniem, nu, un uzskatiet arī, bet neviens jums nav devis tiesības pataisīt cilvēku, kas cieš, par butaforiju!

—      Kā jūs uzdrošināties man to teikt? — Abogins klusu jautāja, un viņa seja atkal sāka raustīties, šoreiz jau acīm redzami aiz dusmām.

—      Kā gan jūs, zinādami, ka man ir bēdas, uzdrošinājāties atvest mani šurp, lai es uzklausu nejēdzības? — ārsts iesaucās un atkal uzsita ar dūri pa galdu. — Kas jums devis tiesības tā ņirgāties par citu bēdām?

—      Jūs esat prātu zaudējis! — Abogins iekliedzās. — Tas nav augstsirdīgi! Es pats esmu dziļi nelaimīgs un.. . un . ..

—      Nelaimīgs, — ārsts nicīgi pavīpsnāja. — Lieciet mierā šo vārdu, tas neattiecas uz jums. Slaisti, kas nevar dabūt naudu, ko samaksāt vekseli, arī sauc sevi par nelaimīgiem. Kastrēts gailis, ko smacē nost tauku pārmērība, arī ir nelaimīgs. Nožēlojamie cilvēki!

—      Cienītais kungs, jūs aizmirstaties! — Abogins iespiedzās. — Par tādiem vārdiem … sit! Vai jūs saprotat?

Abogins steigšus iebāza roku svārku krūšu kabatā, izvilka no turienes portmoneju un, izņēmis divus papīrišus, nometa tos uz galda.

—     Te jums būs par jūsu vizīti! — viņš, nāsīm trīsot, sacīja. — Jums ir samaksāts!

—      Neuzdrošinieties piedāvāt man naudu! — ārsts iesaucās un notrauca papīrīšus no galda uz grīdas. — Par apvainojumu nemaksā ar naudu!

Abogins un ārsts stāvēja aci pret aci un dusmās joprojām teica viens otram nepelnītus apvainojumus. Laikam vēl nekad savā mūžā, pat ne murgos viņi nebija sarunājuši nekā tik netaisna, cietsirdīga un muļķīga. Viņos abos stipri izpaudās nelaimīgu cilvēku egoisms. Nelaimīgi cilvēki ir egoistiski, ļauni, netaisni, cietsirdīgi un spēj saprast viens otru vēl mazāk nekā muļķi. Nelaime cilvēkus nevis tuvina, bet attālina, un pat tur, kur šķiet — līdzīgām bēdām vajadzētu cilvēkus vienot, ir daudz vairāk netaisnības un cietsirdības nekā samērā apmierinātu cilvēku vidē.

—     Lūdzu, aizvediet mani uz mājām! — ārsts aizelsies iesaucās.

Abogins strauji pazvanīja. Kad uz viņa saucienu neviens neparādījās, viņš pazvanīja vēlreiz un nikni nosvieda zvaniņu uz grīdas; tas dobji atsitās pret paklāju un izdvesa žēlu vaidu it kā pirms nāves. Ienāca sulainis.

—      Kur jūs esat noslēpušies, velns parāvis?! — saimnieks, dūres vīstīdams, viņam uzklupa. — Kur tu nupat biji? Ej saki, lai piebrauc šim kungam kalešu, bet man liec iejūgt karieti! Pagaidi! — viņš pasauca, kad sulainis jau pagriezās, lai ietu. — Rīt lai neviena nodevēja vairs nepaliktu šai mājā! Visus prom! Es līgstu jaunus! Nelieši!

Ekipāžas gaidīdami, Abogins un ārsts klusēja. Abogina sejā jau atgriezās kā pārpilnībā dzīvojoša cilvēka vaibsti, tā smalkā grācija. Viņš staigāja pa viesistabu, daiļi purinādams galvu, un, acīm redzot, kala kādu plānu. Dusmas vēl nebija pārgājušas, taču viņš centās izlikties, ka nemana savu ienaidnieku .. . Bet ārsts stāvēja, ar vienu roku turējās pie galda malas un skatījās uz Aboginu ar to dziļo, mazliet cinisko un neglīto nicināšanu, ka prot skatīties tikai nelaimīgi un beztiesīgi cilvēki, redzot savā priekšā pārpilnību un eleganci.

Kad pēc brīža ārsts iesēdās kalešā un sāka braukt, viņa acis vēl arvien raudzījās nicīgi. Bija tumšs, daudz tumšāks nekā pirms stundas. Sarkanais pusmēness jau bija aizgrimis aiz pakalna, un mākoņi, kas to bija sargājuši, kā tumši plankumi gulēja ap zvaigznēm. Uz ceļa ierībējās kariete ar sarkanām ugunīm un aizripoja ārstam garām. Tur Abogins aizbrauca protestēt, darīt muļķības …

Ārsts visu ceļu domāja nevis par sievu, nevis par Andreju, bet par Aboginu un cilvēkiem, kas dzīvoja mājā, ko viņš tikko bija pametis. Viņa domas bija netaisnas un necilvēciski cietsirdīgas. Viņš nosodīja kā Aboginu, tā viņa sievu un Papčinski, un visus, kas dzīvoja rožainajā mijkrēslī un oda pēc smaržām, un visu ceļu viņš tos nīda un nicināja līdz sirds dziļumiem. Un ārsta prātā izveidojās nelokāms spriedums par šiem cilvēkiem.

Paies laiks, pāries arī Kirilova bēdas, bet šis netaisnais cilvēka sirds necienīgais spriedums nemainīsies un paliks ārsta prātā līdz kapa malai.

LABAIS VĀCIETIS

Ivanu Karloviču Sveju, tēraudlietuves Funks un Ko vecāko meistaru, saimnieks aizsūtīja uz Tveru veikt tur kādu pasūtījumu. Viņš noņēmās ar pasūtījumu kādus četrus mēnešus un bija tā noilgojies pēc savas jaunās sievas, ka zaudēja ēstgribu un reizes divas apraudājās. Atgriežoties atpakaj Maskavā, viņš visu laiku vēra ciet acis un iztēlojās, kā pārbrauks mājās, kā virēja Marja atdarīs viņam durvis, kā sieva Nataša metīsies viņam ap kaklu un iekliegsies . ..

«Viņa negaida mani,» viņš domāja. «Jo labāk. Negaidīts prieks — tas ir ļoti labi …»

Viņš iebrauca Maskavā ar vakara vilcienu. Kamēr nesējs gāja pēc bagāžas, viņš paguva bufetē izdzert divas pudeles alus . . . No alus viņš kļuva ļoti labsirdīgs un, kamēr važonis veda viņu no stacijas uz Presņu, visu laiku murmināja:

—      Tu esi važonis, labs važonis … Es mīlu krievu cilvēkus! … Tu esi krievs, un mana sieva ir krievs, un es ir krievs… Mans tēvs ir vācietis, bet es ir krievu cilvēks … Es gribu kauties ar Vāciju …

Kā viņš bija cerējis, durvis atvēra virēja Marja.

—      Un tu ir krievs, un es ir krievs … — viņš murmināja, atdodams Marjai bagāžu. — Mēs visi ir krievu cilvēki, un mums ir krievu mēles . . . Bet kur Nataša?

—     Guļ.

.— Nu, nemodini viņu. Kuš… Es pats uzmodināšu … Vēlos viņu izbiedēt un būšu pārsteigums . . . Kuš!

Miegainā Marja paņēma bagāžu un aizgāja uz virtuvi.

Smaidīdams, rokas berzēdams un aci piemiedzis, Ivans Karličs uz pirkstgaliem piegāja pie guļamistabas durvīm un piesardzīgi, baidīdamies čīkstoņas, atdarīja tās .. .

Guļamistabā bija tumsa un klusums . . .

«Es tūlīt viņu būšu nobaidīt,» Ivans Karličs nodomāja un aizdedza sērkociņu …

Bet — nabaga vācietis! — kamēr uz viņa sērkociņa zilām uguntiņām dega sērs, viņš ieraudzīja šādu ainu. Gultā, kas bija tuvāk sienai, gulēja sieviete ar apsegtu galvu, tā ka bija redzamas tikai kailās kāju pēdas; otrā gultā gulēja milzīgs vīrs ar lielu, sarkanmatainu galvu urt garām ūsām . . .

Ivans Karličs neticēja savām acīm un aizdedza otru sērkociņu. .. Viņš nodedzināja citu pēc cita piecus sērkociņus — un skats visu laiku bija tikpat neticams, briesmīgs un riebīgs. Vācietim saļodzījās kājas un aiz aukstuma sastinga mugura. Alus reibums pēkšņi izzuda, un viņam jau likās — galvā viss sagriezies otrādi. Pirmā iedoma un vēlēšanās bija paķert krēslu un gāzt ar visu spēku pa sarkanmataino galvu, tad sagrābt neuzticīgo sievu aiz kailā papēža un tā izsviest pa logu laukā, lai viņa izsistu abas rūtis un ar troksni kristu lejā uz bruģa.

«Ai nē, tas par maz!» viņš nolēma, kādu brīdi padomājis. «Vispirms es viņus nokaunināšu, aiziešu izsaukšu policiju un radus, bet pēc tam nogalināšu. . .»

Viņš apvilka kažoku un pēc brītiņa jau soļoja pa ielu. Tad rūgti apraudājās. Viņš raudāja un domāja par cilvēku nepateicību. Šī sieviete ar kailajiem papēžiem reiz bija nabaga šuvēja, un viņš to aplaimoja, padarīdams par mācīta meistara sievu, jo šis meistars saņem pie Funka un Ko septiņi simti piecdesmit rubļu gadā! Viņa bija gluži neievērojama, valkāja katūna brunčus kā istabene, bet tagad var pateikties viņam par to, ka staigā ar cepuri un cimdiem, un pat Funks un Ko uzrunā viņu ar «jūs» …

Un viņš domāja: cik indīgas un viltīgas ir sievietes! Nataša izlikās, it kā ietu pie Ivana Karliča par sievu aiz kaislas mīlestības, un ik nedēļas rakstīja viņam uz Tveru maigas vēstules . . .

«Ak tu čūska,» pa ielu ejot, domāja Svejs. «Ai, kāpēc es apprecēju krievu cilvēku? Krievs ir nelabs cilvēks! Barbars, mužiks! Es gribu kauties ar Krieviju, lai nelabais mani parauj!»

Pēc maza brītiņa viņš domāja:

«Taisni brīnums, apmainījusi mani pret kādu tēviņu ar sarkaniem matiem! Ja viņa iemīlētu Funku un Ko, es viņai piedotu, bet šī iemīlējusi kaut kādu velnu, kam nav ne desmit kapeiku kabatā! Ak, es nelaimīgais cilvēks!»

Izslaucījis acis, Švejs iegāja traktierī.

—    Dod man papīru un tinti! — viņš teica apkalpotājam. — Es gribu rakstīt!

Ar drebošu roku viņš vispirms uzrakstīja vēstuli sievas vecākiem, kas dzīvoja Serpuhovā. Viņš rakstīja vecajiem, ka godīgs, mācīts meistars nevēlas dzīvot ar izlaidīgu sievieti, ka vecāki ir cūkas un viņu meitas ir cūkas, ka Švejs vēlas uzspļaut vienalga kam . . . Beigās viņš pieprasīja, lai vecie ņem pie sevis savu meitu ar visu sarkanmataino nelieti, ko viņš nav nogalinājis tikai tāpēc, ka nevēlas notraipīt rokas.

Tad viņš izgāja no traktiera un iemeta vēstuli pastkastītē. Līdz četriem rītā viņš klaiņāja pa pilsētu un domāja par savām bēdām. Nabadziņš novājēja, izkritās sejā un nokļuva pie secinājuma, ka dzīve ir rūgts likteņa izsmiekls, ka dzīvot ir muļķīgi un kārtīga vācieša necienīgi. Viņš nolēma neatriebties ne sievai, ne sarkanmatainajam vīram. Vislabākais, ko viņš varēja darīt, bija sodīt sievu ar augstsirdību.

«Iešu, izteikšu viņai visu,» viņš, mājup iedams, domāja, «un tad padarīšu sev galu . . . Lai dzīvo laimīgi ar savu sarkanmati, es netraucēšu . . .»

Un viņš fantazēja, kā nomirs un kā sieva mocīsies sirdsapziņas ēdās.

—     Savu mantu es atstāšu viņai, jā! — viņš murmināja, raustīdams zvanu. — Sarkanmatis ir labāks par mani. Lai ņem un nopelna septiņi simti piecdesmit rubļu gadā!

Ari šoreiz durvis atvēra virēja Marja un ļoti brīnījās, viņu ieraugot.

—            Pasauc Natāliju Petrovnu, — viņš teica, kažoku nenovilcis. — Es vēlos parunāties . ..

Pēc brītiņa Ivana Karliča priekšā stāvēja jauna sieviete vienā krekliņā, kailām kājām un izbrīna pilnu seju… Raudādams un paceldams augšup abas rokas, pieviltais vīrs iesaucās:

—            Es visu zinu! Mani nav iespējams piekrāpt! Pats savām acīm redzēju sarkanmataino lopu ar garajām ūsām!

—            Tu esi prātu zaudējis! — sieva iesaucās. — Ko tu tā kliedz? Uzmodināsi īrniekus!

—     Ak, šis sarkanmatainais blēdis!

—           Es taču saku, nekliedz! Piedzēries un kliedz! Ej gulēt!

—           Nevēlos gulēt vienā gultā ar sarkanmataino! Ardievu!

—            Tu tiešām esi prātu zaudējis! — sieva saskaitās. — Mums taču ir īrnieki! Tai istabā, kur mēs gulējām, dzīvo atslēdznieks ar sievu!

—     Ko .. .o? Kāds atslēdznieks?

—            Nu sarkanmatainais atslēdznieks ar sievu. Es viņiem izdevu par četriem rubļiem mēnesī. .. Nekliedz, citādi uzmodināsi!

Vācietis izbolīja acis un ilgi vērās sievā; tad nolieca galvu un klusiņām iesvilpās . . .

—     Tagad es saprotu … — viņš teica.

Pēc maza brītiņa vācu galvā bija atkal viss kārtībā un Ivans Karličs jutās lieliski.

—            Tu man esi krievs, — viņš murmināja, — un virēja ir krievs, un es ir krievs … Visiem ir krievu mēles … Atslēdznieks ir labs atslēdznieks, un es vēlos viņu apkampt . .. Funks un Ko arī ir labs Funks un Ko . .. Krievija ir lieliskā zeme … Ar Vāciju es gribu kauties.

TUMSĪBA

Jauns puisis ar gaišām uzacīm un lieliem vaigu kauliem, nodriskātā kažociņā un lieliem, melniem velteņiem kājās nogaidīja, lidz zemstes ārsts, pieņemšanu beidzis, atgriezīsies no slimnīcas uz savu dzīvokli, un nedroši tuvojās viņam.

—      Pie jūsu žēlastības, — viņš sacīja.

—      Kā tev vajag?

Puisis pārvilka ar plaukstu sev pa degunu no apakšas uz augšu, paskatījās uz debesīm un tikai tad atbildēja:

—     Pie jusu žēlastības … Te pie tevis, jusauglabdzimtība, arestantu palātā mans brālis Vasjka, kalējs no Varvarinas . . .

—     Nu, un tad?

—     Es jau esmu Vasjkas brālis . . . Mēs tēvam esam divi dēli: viņš — Vasjka, bet es — Kirila. Bez mums ir vēl trīs māsas, bet Vasjka precējies, un viņam ir bērnelis . . . Cilvēku daudz, bet naV, kas strādā . . . Smēdē, padomā pats, jau divi gadi, kā nav uguns uzpūsta. Pats es strādāju katūna fabrikā, kalēja darbu neprotu, bet kas tad no tēva par strādnieku? Godīgi paēst nevar, karote skrien mutei garām, kur nu vēl strādāt.

—      Kā tad tev no manis vajag?

—     Esi tik labs, atlaid Vasjku!

Ārsts izbrīnījies paskatījās uz Kirilu un, ne vārda neteicis, gāja tālāk. Puisis paskrējās priekšā un novēlās viņam pie kājām.

—      Dakter, labais kungs! — viņš lūdzās, acis mirkšķinādams un atkal pārvilkdams ar plaukstu pār degunu. — Parādi dieva žēlastību, atlaid Vasjku mājās! Mūžam lūgšu par tevi dievu! Jūsu labdzimtība, atlaid! Visi sprāgst badā! Māte katru mīļu dieniņu kauc, Vasjkas sieva kauc. . . nav vairs dzīves! Man nekā cita nevajaga! Esi žēlīgs, atlaid viņu, labais kungs!

—      Vai tu esi muļķis vai prātu zaudējis? — ārsts, dusmīgi uz viņu skatīdamies, jautāja. — Kā tad es varu viņu atlaist? Viņš taču ir arestants!

Kirila sāka raudāt.

—     Atlaid!

—      Tfu, muļķi! Kādas man tiesības? Vai es esmu cietuma sargs, vai? Atveda viņu pie manis uz slimnīcu ārstēt, es ārstēju, bet atlaist viņu man ir tādas pašas tiesības kā iesēdināt tevi cietumā. Muļķa galva!

—     Bet viņu jau par velti ietupināja! Kamēr pienāca tiesas diena, viņš, padomā, gadu nosēdēja cietumā, bet tagad, jāprasa, par ko tagad sēž? Ja nu būtu, sacīsim, slepkavojis vai zirgus zadzis, bet tā iekrita, ka tik turies.

—     Pareizi, bet kāda man tur daļa?

—      Ietupinājuši vīru, un paši nezina, par ko. Viņš bija iedzēris, jūsu labdzimtība, nekā neapjēdza un pat tēvam ausi sagraizīja, vaigu sev saārdīja, piedzēris kā lops, bet divi mūsu puiši — viņiem, redz, sagribējies turku tabakas — sāka šo pierunāt, lai šis kopā ar viņiem nakti līstu armēņa bodē pēc tabakas. Viņš dzērumā arī paklausīja, muļķis. Uzlauza viņi, saproties, atslēgu, ielavījās iekšā un sāk ālēties. Visu apgrieza otrādi, izsita logus, izbēra miltus. Piedzēruši — vārdu sakot! Nu, tūlīt uradņiku … tā un šitā, pie izmeklētāja. Veselu gadu nosēdēja cietumā, bet pirms nedēļas, trešdien, visus trīs tiesāja pilsētā. Zaldāts aiz muguras ar šauteni . .. ļaudis zvērēja. Vasjka par visiem mazāk vainīgs, bet kungi tā nosprieda, ka viņš pirmais barvedis. Abus puišus cietumā, bet Vasjku arestantu rotā uz trim gadiem. Un par ko? Spried pats kā dieva priekšā!

—     Man taču tur nav itin nekādas daļas. Ej pie priekšniecības!

—      Es jau biju pie priekšniecības! Gāju uz tiesu, gribēju iesniegt liigumu, bet viņi pat lūguma nepieņēma. Biju gan pie iecirkņa priekšnieka, gan pie izmeklētāja, un katrs saka: nav mana darīšana! Kā darīšana tad tā ir? Bet te slimnīcā lielāka par tevi vairs nav. Ko gribi, jūsu labdzimtība, to arī dari.

—     Tu esi muļķis! — ārsts nopūtās. — Ja zvērinātie reiz notiesājuši, tad nekā vairs nevar darīt ne gubernators, ne pat ministrs, kur nu vēl iecirkņa priekšnieks. Veltīgi pūlies!

—      Bet kas tad tiesāja?

—     Zvērinātie piesēdētāju kungi . . .

—      Kas tad tie par kungiem? Tie jau bija mūsu pašu zemnieki! Bija Andrejs Gurjevs, bija Aļoška Huks.

—     Esmu nosalis, ar tevi te pļāpājot. . .

Ārsts atmeta ar roku un strauji devās uz savām durvīm. Kirila gribēja iet viņam līdzi, bet, ieraudzījis, ka durvis aizcērtas, apstājās. Kādas desmit minūtes viņš stāvēja nekustīgi slimnīcas pagalmā un, cepuri neuzlicis, skatījās uz ārsta dzīvokli, tad dziļi nopūtās, lēni pakasījās un gāja uz vārtiem.

—      Pie kā lai iet? — viņš, uz ceļa iziedams, murmināja. — Viens saka — nav mana darīšana, otrs saka — nav mana darīšana. Kā darīšana tad tā ir? Nē, droši vien nekā nepanākšu, kamēr neiedošu kukuli. Saka, esot dakteris, bet pats visu laiku skatās man uz kulaku: vai nedošu zilo? Nu, brāl, es līdz pat gubernatoram aiziešu.

Mīņādamies no vienas kājas uz otru, bez kādas vajadzības vienmēr atskatīdamies, viņš kūtri vilkās pa ceļu un, acīm redzot, pārdomāja, kur iet. .. Auksts nebija, un sniegs viegli čirkstēja zem kājām. Viņa priekšā, ne tālāk par pusversti, uz pakalna pletās apriņķa pilsētiņa, kurā nesen bija tiesāts viņa brālis. Pa labi melnoja cietums ar sarkanu jumtu un sargbūdām stūros, pa labi bija liela piepilsētas birzs, — tagad to klāja sarma. Bija kluss, tikai kāds vecs vīrs sieviešu jakā, ar milzīgu naģeni galvā gāja pa priekšu, klepoja un šad tad uzkliedza govij, ko dzina uz pilsētu.

—     Vectēv, sveiks! — Kirila noteica, ticis sirmgalvim līdzās.

—     Sveiks …

—     Vai dzen pārdot?

—      Nē, tāpat… — vecais kūtri atbildēja.

—      Pilsētnieks, vai?

Viņi sāka runāties. Kirila izstāstīja, kāpēc bijis slimnīcā un par ko runājis ar ārstu.

—            Tas nu saprotams, ka dakteris tās lietas nezina, — vecais viņam sacīja, kad abi iegāja pilsētā. — Lai arī viņš ir kungs un apmācīts ārstēt ar visādiem līdzekļiem, bet dot tev īstu padomu vai, teiksim, uzrakstīt protokolu — to viņš nevar. Tam ir īpaša priekšniecība. Pie miertiesneša un iecirkņa priekšnieka tu biji. Arī tie tavā lietā neko nespēj.

—     Kur tad lai iet?

—            Jūsu — zemnieku lietās ir pats galvenais un tam paredzētais pastāvīgais loceklis. Pie tā arī ej. Siņeokova kungs.

—     Vai tas, kurš Zolotovā?

—            Nu jā, Zolotovā. Viņš jums ir galvenais. Ja ir kas tāds, kas attiecas uz jūsu lietām, tad pret viņu pat policijas priekšniekam nav pilnu tiesību.

:— Tālu, brāl, ko iet… Būs verstu piecpadsmit, ja ne vairāk.

—      Kam vajadzība, tas arī simt verstu noies.

—     Tā jau ir . Lūgumu viņam nodot, vai?

—            Tur dabūsi zināt. Ja lūgumu, rakstvedis tev mudīgi uzrakstīs. Pastāvīgajam loceklim ir rakstvedis.

Atvadījies no vectēva, Kirila pastāvēja laukuma vidu, padomāja un devās projām no pilsētas. Viņš bija nolēmis aiziet uz Zolotovu.

Pēc kādām piecām dienām, atgriežoties no slimnieku pieņemšanas uz savu dzīvokli, ārsts atkal ieraudzīja pagalmā Kirilu. Šoreiz puisis nebija viens, bet kopā ar kādu vāju, ļoti bālu vecu vīru, kas nemitīgi kā svārstekli māja galvu un čāpstināja lūpas.

—            Jūsu labdzimtība, es atkal pie lavas žēlastības! — Kirila iesāka. — Rau, atnācu kopā ar tēvu. Esi tik labs, atlaid Vasjku! Pastāvīgais loceklis nemaz nerunāja ar mani. Saka: «Ej prom!»

—            Jūsu augstdzimtība, — vecais sāka šņākt kaklā, paceldams drebošās uzacis, — esiet žēlīgi! Mēs esam

nabaga cilvēki, nevaram jums godam pateikties, bet, ja jūsu žēlastība vēlas, Kirjuška un Vasjka var atstrādāt. Lai strādā!

— Atstrādāsim! — Kirila sacīja un pacēla roku, it kā vēlēdamies dot zvērestu. — Atlaid! Visi sprāgst badā! Kauc vienā kaukšanā, jūsu labdzimtība!

Puisis ātri paskatījās uz tēvu, paraustīja viņu aiz piedurknes, un viņi abi kā pēc pavēles nokrita ārstam pie kājām. Tas atmeta ar roku un neatskatīdamies ātri devās uz savām durvīm.

POĻEŅKA

Pulkstenis iet uz diviem dienā. Galantērijas veikalā «Parīzes jaunumi», kas atrodas vienā no pasāžām, tirdzniecība rit pilnā sparā. Dzirdama vienmuļā pārdevēju balsu dūkoņa, kāda mēdz būt skolā, kad skolotājs liek visiem skolēniem zubrīt kaut ko pilnā balsī. Šo vienmuļo troksni nepārtrauc ne dāmu smiekli, ne stikla ieejas durvju klaudzoņa, ne mācekļu skraidīšana.

Veikala vidū stāv Pojeņka, modes darbnīcas īpašnieces Marijas Andrejevnas meita, maza, vāja gaišmate, un ar acīm kaut ko meklē. Viņai pieskrien klāt māceklis ar melnām uzacīm un, ļoti nopietni veroties viņā, jautā:

—     Ko pavēlēsiet, cienītā?

—     Mani vienmēr apkalpo Nikolajs Timofejičs, — Poļeņka atbild.

Pārdevējs Nikolajs Timofejičs, slaids, sacirtots, moderni ģērbies tumšmatis ar lielu adatu kaklasaitē, jau atbrīvojis vielu uz letes, izstiepis kaklu un smaidīdams uzlūko Poļeņku.

—     Pelageja Sergejevna, visu cienību! — viņš sauc labā, veselīgā baritona balsī. — Lūdzu!

—      A, sveiki! — viņam tuvodamās, Poļeņka saka. — Redziet, es atkal pie jums. Dodiet man kaut kādu agramantu.

—     Kādai īsteni vajadzībai?

—     Ņieburam, mugurai, vārdu sakot, visai garnitūrai.

—     Acumirklī.

Nikolajs Timofejičs noliek Poļeņkai priekšā vairākas agramanta šķirnes; viņa gausi izraugās un sāk kaulēties.

—      Apžēlojieties, rublis nemaz nav par dārgu! — iecietīgi smaidīdams, apgalvo pārdevējs. — Tas ir franču agramants, astoņplākšņainais . .. Lūdzu, mums ir arī parastais, uz svara .. . Tas maksā četrdesmit piecas kapeikas aršīnā, bet nav jau vairs tā kvalitāte! Apžēlojieties!

—     Man vajadzīgs arī stikla pērlīšu izšuvums ar agramanta pogām, — saka Poļeņka, noliekdamās pār agramantu, un nez kāpēc nopūšas. — Bet vai jums neatradīsies šai krāsā arī stikla zīlītes?

—     Ir gan.

Poļeņka noliecas vēl zemāk pie letes un klusi vaicā:

—     Bet kāpēc jūs, Nikolaj Timofejič, ceturtdien tik agri aizgājāt no mums?

—      Hm! . . . Dīvaini, ka jūs to ievērojāt, — pārdevējs smīnēdams saka. — Jūs bijāt tā aizrāvusies ar studenta kungu, ka .. . dīvaini, kā jūs to ievērojāt!

Poļeņka pietvīkst un klusē. Pārdevējs ar nervozi drebošiem pirkstiem aiztaisa kārbas un bez kādas vajadzības liek tās citu uz citas. Paiet brītiņš klusējot.

—      Man vēl vizuļu mežģines, — saka Poļeņka, paceļot uz pārdevēju vainas apziņas pilnas acis.

—      Kādas jūs vēlaties? Vizuļu mežģines uz tilla, melnas un krāsainas — vismodernākais rotājums.

—     Cik tās pie jums maksā?

—     Melnās — sākot ar astoņdesmit kapeikām, krāsainās — divi rubļi piecdesmit kapeikas. Pie jums es gan nekad vairs neiešu, — Nikolajs Timofejičs klusi piebilst.

—     Kāpēc?

—      Kāpēc? Ļoti vienkārši. Jums pašai jāsaprot. Kam man sevi mocīt? Savādi gan! Vai tad man patīkami redzēt, kā šis students spēlē teātri jūsu priekšā? Es taču visu redzu un saprotu. Kopš paša rudens viņš pa īstam lakstojas ap jums, un gandrīz ik dienas jūs pastaigājaties ar viņu, bet, kad viņš ciemojas pie jums, jūs nemaz nenolaižat acis no viņa, it kā viņš būtu nez kāds eņģelis. Jūs esat viņā iemīlējusies, jūsu acīs viņš ir labākais cilvēks pasaulē, nu un lieliski, tur vairs nav ko runāt. ..

Poļeņka klusē un mulsi velk ar pirkstu pa leti.

—     Es visu ļoti labi redzu, — pārdevējs turpina.

—     Kāda gan man jēga iet pie jums? Man ir patmīlība. Kam tad patīkami būt par piekto riteni? Ko jūs vēlējāties?

—     Man māmuļa lika daudz ko nopirkt, bet esmu aizmirsusi. Vajag vēl plimāžu.

—     Kādu jums piedāvāt?

—     Tādu labāku, kas modernāks.

—     Vismodernākais tagad ir putnu spalvu. No krāsām, ja vēlaties, tagad modē ir heliotrops vai kanaka krāsa, tas ir, bordo ar dzeltenu. Izvēle milzīga. Bet, kāds tam visam mērķis, es tiešām nesaprotu. Jūs taču esat iemīlējusies, un kā tas beigsies?

Nikolajam Timotejičam sejā ap acīm parādās sarkani plankumi. Viņš burza rokās maigu, pūkainu lenti un joprojām murmina:

—     Varbūt jūs iedomājaties, ka viņš jūs apprecēs, vai? Nu, kas uz to attiecas — atmetiet savas cerības. Studentiem aizliegts precēties, un vai tad viņš tādēļ jūs apmeklē, lai visu godīgi novestu līdz galam? Kā tad! Viņi, šie paši studenti, taču neuzskata mūs par cilvēkiem. .. Viņi mēdz ierasties pie tirgoņiem un modistēm tikai tālab, lai pazobotos par to, ka šiem ļaudīm trūkst izglītības, un uzdzīvotu. Savās mājās un labā sabiedrībā kauns dzert, bet no tādiem vienkāršiem, neizglītotiem cilvēkiem, kādi esam mēs, viņiem nav ko kautrēties, var staigāt arī ar kājām gaisā. J-jā! Kādu spalvu pušķi tad jūs ņemsiet? Un, ja viņš ap jums lakstojas un tēlo mīlestību, tad zināms, kādēļ… Kad kļūs par dakteri vai advokātu, būs ko atcerēties: «Ak, bija man, sacīs, reiz tāda gaišmatīte! Diez kur gan viņa tagad?» Varbūt arī pašreiz jau tur, pie savējiem, studentu vidū, plātās, ka viņam padomā kāda modiste.

Poļeņka atsēžas uz krēsla un domīgi raugās balto kārbu kalnā.

—     Nē, spalvu pušķi es neņemšu! — viņa nopūšas.

—     Lai māmuļa pati izraugās, kādu grib, es varu kļūdīties. Dodiet man sešas aršīnas bārkšu garam mētelim, četrdesmit kapeiku aršīnā. Tam pašam mētelim dosiet kokosa pogas, cauršujamas … lai stingrāk turētos …

Nikolajs Timofejičs ietin viņai gan bārkstis, gan pogas. Viņa, juzdamās vainīga, lūkojas pārdevējam sejā un, kā redzams, gaida, ka viņš vēl runās, bet viņš drūmi klusē un sakārto spalvu pušķi.

—     Kaut neaizmirstos vēl paņemt pogas rītatērpam … — viņa pēc brīža saka, slaucīdama bālās lūpas mutautiņā.

—     Kādas tad?

—     Mēs šujam tirgoņa sievai, tātad dodiet kaut ko sevišķu, neparastu …

—      Ja tirgoņa sievai, tad jāizvēlas kaut kas raibāks. Te būs pogas. Zilās, sarkanās un modernās zelta krāsas saskaņojums. Visvairāk duras acīs. Tās, kas ir smalkākas, ņem pie mums melnās matētās, ar vienu spožu svītriņu. Tikai es nesaprotu. Vai tiešām jūs pati nevarat aptvert? Nu to, kurp novedīs šīs … pastaigas.

—      Es pati nezinu … — Poļeņka čukst un noliecas pie pogām. — Es pati nezinu, Nikolaj Timofejič, kas ar mani notiek.

Nikolajam Timofejičam aiz muguras, piespiežot viņu pie letes, spraucas garām solīds pārdevējs ar vaigubārdu un izsmalcināti galanti sauc:

—     Esiet tik laipna, kundze, atnāciet uz šo noda|u! Ir trīs veidu džersejas jaciņas: gludas, ar sutašu un ar vizuļiem! Kādu izvēlēsieties?

Tai pašā laikā garām Pojeņkai paiet resna dāma, kas runā sulīgā, zemā balsī, gandrīz vai basā:

—     Tikai, lūdzu, lai tās būtu bez šuvēm, austas, un lai plomba būtu iedobta.

—      Izliecieties, ka apskatāt preces, — čukst Nikolajs Timofejičs, noliekdamies pie Poļeņkas un māksloti smaidīdams. — Lai dievs žēlīgs, jās esat tik bāla un vārga, pavisam pārvērtusies sejā. Viņš pametīs jūs, Pelageja Sergejevna! Un, ja arī kādreiz apprecēs, tad ne jau aiz mīlestības, bet aiz bada, iekāros jūsu naudu. Iegādāsies par jūsu pūra naudu sev pieklājīgu iekārtu, bet pēc tam jūsu dēļ kaunēsies. No viesiem un biedriem slēps jūs, jo jūs esat neizglītota, tā arī sacīs: mana čāča. Vai tad jūs protat uzvesties ārstu vai advokātu sabiedrībā? Viņu acīs jūs esat modiste, neskolots radījums!

—            Nikolaj Timofejič! — kāds sauc no veikala otra gala. — Te mademoiselle lūdz trīs aršīnas lentes ar niko. Vai mums ir?

Nikolajs Timofejičs pagriežas uz otru pusi, rāda smaidošu seju un sauc:

—            Ir gan! Ir lentes ar niko, atamans ar atlasu un atlass ar muarē!

—            Starp citu, ka neaizmirstu, Oļa lūdza nopirkt viņai korseti! — Poļeņka saka.

—            Jums acīs ir . .. asaras! — Nikolajs Timofejičs izbīstas… — Kāpēc gan? Iesim pie korsetēm, es aizstāšos jums priekšā, citādi neērti.

Ar mokām smaidīdams, pārspīlētu familiaritāti izrādīdams, pārdevējs ātri aizved Poļeņku uz korsetu nodaļu un paslēpj viņu no publikas aiz augstas kārbu piramīdas …

—            Kādu korseti jūs vēlaties? — viņš skaļi jautā un tūdaļ čukst: — Izslaukiet acis!

' . — Četr . .. Četrdesmit astoņu centimetru! Tikai, lūdzu, viņa vēlējās divkāršu, ar padrēbi… ar īstām valzivs stīpām… Man ar jums jāparunājas, Nikolaj Timofejič. Atnāciet šodien!

—     Par ko gan runāt? Nav par ko runāt.

—            Tikai jūs viens pats… mani mīlat, un bez jums man nav neviena, ar ko parunāt.

—            Ne niedru, ne kaula, bet īstas valzivs stīpas . .. Par ko lai runājam? Nav par ko runāt… Jūs taču iesiet šodien ar viņu staigāt?

—     Ie … iešu.

—            Nu, ko tad tur runāt? Ar sarunām nekas nav līdzams . . . Jūs taču esat iemīlējusies?

—            Jā … — Poļeņka nedroši čukst, un no viņas acīm birst lielas asaras.

—             Kādas tad var būt sarunas? — Nikolajs Timofejičs, nervozi plecus raustīdams un nobālēdams, saka. — Nekādas sarunas arī nav vajadzīgas . . . Izslaukiet acis, tas ir viss … Es … es nekā nevēlos .. .

Tai brīdī pie kārbu piramīdas pienāk garš, tievs pārdevējs un saka savai pircējai:

—            Vai nevar piesolīt zeķturiem lielisku gumiju, kas neaiztur asinis, atzīta medicīnā . . .

Nikolajs Timofejičs aizstājas priekšā Poļeņkai un, pūlēdamies apslēpt kā viņas, tā savu satraukumu, sarauc seju smaidā un skaļi saka:

—            Ir divas mežģiņu šķirnes, cienītā! Kokvilnas un zīda! Austrumnieciskās, angļu, valensjenas, krošē, loršona — tās ir kokvilnas, bet rokoko, sutašas, kambrē — zīda . .. Dieva dēļ, noslaukiet asaras! Šurp nāk!

Un, redzēdams, ka asaras vēl aizvien plūst, viņš turpina vēl skaļāk:

—           Spāņu, rokoko, sutašas, kambrē … Flora, kokvilnas, zīda zeķes …

DZĒRĀJI

Fabrikants Frolovs, skaists tumšmatis ar apaļu bārdiņu un maigu, samtainu izteiksmi acīs, un viņa pilnvarnieks advokāts Almers, pusmūža vīrs ar lielu, stipru galvu, dzīroja vienā no ārpilsētas restorāna kopējām zālēm. Viņi abi bija atbraukuši uz restorānu tieši no balles, tāpēc arī frakās un ar baltām kaklasaitēm. Atskaitot viņus un sulaiņus pie durvīm, zālē nebija nevienas dzīvas dvēseles; pēc Frolova pavēles nevienu nelaida iekšā.

Viņi iesāka ar to, ka izdzēra pa lielai glāzei degvīna un uzkoda austeres.

—      Labi! — Almers teica. — Tas, brālīt, biju es, kas ieveda modi uzkost austeres. Degvīns dedzina, gremž rīkli, bet, tiklīdz norīta austere, kaklā uzreiz gaužām tīkama sajūta. Vai nav tiesa?

Solīds sulainis ar skūtām ūsām un sirmu vaigubārdu uzlika uz galda mērces trauku.

—     Ko tu tur uzliki? — Frolovs vaicāja.

—     Provansas mērci siļķei. . .

—     Ko? Vai tad tā pasniedz? — fabrikants uzkliedza, nepaskatījies uz mērces trauku. — Vai tad tā ir mērce? Pasniegt neproti, stulbeni!

Frolova samtainās acis iezalgojās. Viņš aptina ap pirkstu galdauta stūri, viegli parāva, un uzkodas, svečturi, pudeles — viss šķindēdams un džinkstēdams nobrauca zemē.

Sulaiņi, kas jau sen bija pieraduši pie kroga katastrofām, pieskrēja pie galda un nopietni, aukstasinīgi kā hirurgi operācijas laikā sāka uzlasīt šķembas.

—     Tu gan labi proti izdarīties ar viņiem, — noteica Almers un iesmējās. — Tomēr… atej mazliet no galda, citādi uzkāpsi virsū kaviāram.

—      Pasaukt šurp inženieri! — Frolovs uzkliedza.

Par inženieri sauca nevarīgu vecīti ar skābu seju, kurš tiešām kādreiz bijis inženieris un bagāts cilvēks; viņš izšķērdējis visu savu bagātību un mūža beigās nokļuvis restorānā, kur pārzina sulaiņus un dziedones un veic dažādus uzdevumus sakarā ar sieviešu kārtu. Uz saucienu ieradies, viņš bijīgi nolieca galvu uz sāniem.

—      Paklau, mīļais, — Frolovs uzrunāja viņu, — kas tā par nekārtību? Kā viņi te pasniedz? Vai tad tu nezini, ka man tas nepatīk? Velns jūs rāvis, es vairs pie jums nebraukšu!

—     Lūdzu augstsirdīgi atvainot, Aleksej Semjonič! — roku pie sirds piespiedis, inženieris sacīja. — Es tūlīt darīšu visu, ko var, un jebkura jūsu vēlēšanās tiks izpildīta vislabākā un ātrākā veidā.

—      Nu labi, ej .. .

Inženieris palocījās, kāpās atpakaļ, visu laiku saliecies, un nozuda aiz durvīm, pēdējo reizi nomirdzinādams savus neīstos briljantus uz krekla un pirkstiem.

Uzkodu galdu atkal uzklāja. Almers dzēra sarkanvīnu, ar labu apetīti ēda kaut kādu putnu ar trifelēm un pasūtīja sev vēl vēdzeļu matlotu un gredzenā saliektu sterletu. Frolovs dzēra tikai degvīnu un uzkoda maizi. Viņš braucīja ar rokām seju, viebās, pūta un, kā redzams, nebija labā omā. Neviens nerunāja. Bija klusums. Divi elektriskie lākturi ar matētiem kupoliem mirgoja un sīca, it kā par kaut ko skaistos. Aiz durvīm, klusiņām dungodamas, staigāja čigānietes.

—      Dzeru — bet nekādas jautrības, — Frolovs teica. — Jo vairāk leju iekšā, jo skaidrāks kļūstu. Citi no šņabja top līksmāki, bet mani pārņem niknums, riebīgas domas, bezmiegs. Kāpēc gan, brālīt, cilvēki nevar izdomāt kādu citu prieku kā vien žūpību un izlaidību? Tas taču pretīgi!

—     Būtu pasaucis čigānietes.

—     Lai iet ratā!

Gaiteņa durvīs parādījās vecas čigānietes galva.

—     Aleksej Semjonič, čigāni lūdz tēju un konjaku, — vecā teica. — Vai var pasūtīt?

—      Var! — Frolovs atbildēja. — Zini, viņi taču no restorāna saimnieka ņem procentus par to, ka pieprasa no viesiem cienastu. Pašlaik nav iespējams ticēt pat tam, kas lūdz naudu šņabim. Visi ir zemiski, nekrietni, izlaidušies. Ņemsim kaut šos pašus sulaiņus. Ģīmji kā profesoriem, sirmi, nopelna ap divi simti rubju mēnesī, dzīvo paši savos namos, sūta meitiņas ģimnāzijā, bet es drīkstu lamāties un ārdīties, cik patīk. Inženieris par rubli izrīs burciņu sinepju un nodziedās kā gailis. Goda vārds, ja kaut viens apvainotos, es viņam uzdāvātu tūkstoš rubļu.

—      Kas tev kait? — vaicāja Almers, ar izbrīnu vērdamies viņā. — Kur radusies šī melanholija? Seja sarkana, acis izbolītas … Kas tev kait?

—      Nejēdzīgi. Galvā iesēdusies viena doma. Ieperinājusies un nekādi nav dabūjama no turienes laukā.

Zālē ienāca mazs, apaļš, aptaukojies večuks pavisam pliku galvu un noplucis, īsos un šauros svārkos, ceriņkrāsas vestē un ar ģitāru rokās. Viņš sataisīja idiota ģīmi un izstiepās, atdodams godu kā zaldāts.

—     A, parazīts! — Frolovs sacīja. — Rekomendēju: iedzīvojies mantā ar to, ka urkšķējis kā cūka. Panāc šurp!

Fabrikants ielēja glāzē šņabi, vīnu un konjaku, iebēra sāli un piparus, sajauca to visu un pasniedza parazītam. Tas izdzēra un braši nokrekšķinājās.

—      Viņš pieradis dzert samazgas, tāpēc viņu skaidrs degvīns šķebina, — Frolovs teica. — Nu, parazīt, sēdies un dziedi.

Parazīts apsēdās, ar resnajiem pirkstiem sāka trinkšķināt stīgas un dziedāt:

Traka viņa — Margrietiņa …

Iedzēris šampanieti, Frolovs apreiba. Viņš uzsita ar dūri pa galdu un sacīja:

—     Jā, doma sēž galvā! Ne mirkli nedod miera!

—     Kas tā par domu?

—      Novaru sacīt. Noslēpums. Tas man tāds noslēpums, ko tikai lūgšanās varu pieminēt. Kaut gan, ja gribi, pa draugam, starp mums … tikai pielūko, nevienam — ne vārda … Es tev pateikšu, man kļūs vieglāk, bet tu .. . dieva dēļ, paklausies un aizmirsti .. .

Frolovs pieliecās pie Almera un pusminūti elpoja viņam ausī.

—     Ienīstu savu sievu! — viņš izteica.

Advokāts izbrīnā pavērās viņā.

—     Jā, jā, savu sievu, Mariju Mihailovnu, — Frolovs sarkdams murmināja. — Ienīstu, tā tas ir.

—     Par ko tad?

—      Pats nesaprotu! Esmu precējies tikai divus gadus, apprecējos, pats zini, aiz mīlestības, bet tagad ienīstu viņu ļaunāk nekā pretīgu ienaidnieku, nekā šo pašu, atvaino, parazītu. Un iemeslu taču nav, nekādu iemeslu! Kad viņa sēž man līdzās, ēd vai kaut ko runā, viss man iekšā vārās, tikko spēju savaldīties, lai nepasacītu viņai kādu rupjību. Taisni notiek kaut kas tāds, ka nevaru ne izteikt. Aiziet no viņas vai atklāt viņai patiesību nekādi nav iespējams, jo būs skandāls, bet dzīvot ar viņu ir tīrā elle. Mājās nevaru nekur rimties! Tāpēc dienā visu laiku pa darīšanām un pa restorāniem, bet naktīs klimslu pa zaņķiem. Nu, kā tu izskaidrosi šo naidu? Nav jau kaut kāda, bet skaista sieviete, gudra, rāma.

Parazīts piespēra kāju un uzdziedāja:

Staigāju ar oficieri, Taisu slepus araizieri…

—     Jāatzīstas, man allaž šķita, ka Marija Mihailovna nemaz nesaderas ar tevi, — Almers pēc brīža noteica un nopūlās.

—      Tu teiksi, izglītota? Paklau … Pats esmu beidzis komercskolu ar zelta medaļu, reizes trīs bijis Parīzē. Protams, neesmu gudrāks par tevi, taču stulbāks par sievu arī ne. Nē, brālīt, vaina nav izglītībā! Dzirdi, ar ko sākās viss šis trakums. Sākās ar to, ka man piepeši sāka likties, it kā viņa nākusi pie manis ne aiz mīlestības, bet bagātības dēļ. Ieēdās man šī doma paurī. Es

gan tā, gan šā — sēž iekšā nolādētā! Un tad vēl sievu pārņēma alkatība. Pēc nabadzības nokļuvusi pārpilnība, sāka šķiesties pa labi un pa kreisi. Apstulba, aizmirsās tiktāl, ka ik mēnesi pa divdesmit tūkstošiem izkaisīja vējā. Bet es esmu aizdomīgs cilvēks. Nevienam neticu, visus turu aizdomās, un, jo laipnāks kāds ar mani, jo man grūtāk. Visu laiku liekas — man glaimo naudas dēļ. Neticu nevienam! Esmu smags cilvēks, brālīt, ļoti smags!

Frolovs izdzēra vienā paņēmienā glāzi sīvā un turpināja.

—      Starp citu, tas viss ir blēņas, — viņš teica. — Par to nekad nevajag runāt Muļķīgi. Es dzērumā izmuldējos, un tu tagad manī raugies advokāta acīm — priecājies, ka esi uzzinājis otra noslēpumu. Nu, nu . . . lai paliek šī saruna. Dzersim! Paklau, — viņš griezās pie sulaiņa, — vai Mustafa ir pie jums? Sauc viņu šurp!

Pēc maza brītiņa zālē ienāca neliels tatārēns, gadu divpadsmit, frakā un baltiem cimdiem rokās.

—     Nāc šurp! — Frolovs viņu pasauca. — Izskaidro mums šādu faktu. Bija tāds laiks, kad jūs, tatāri, valdījāt pār mums un ņēmāt no mums meslus, bet tagad jūs kalpojat krieviem par sulaiņiem un pārdodat halātus. Kā lai izskaidro šādu pārmaiņu?

Mustafa uzrāva uzacis un teica dziedošā, smalkā balstiņā:

—     Likteņa ačgārnība!

Almers pavērās viņa nopietnajā seja un sāka nevaldāmi smieties.

—     Nu, iedod viņam rubli! — Frolovs sacīja. — Ar šo likteņa ačgārnību viņš iedzīvojas kapitālā. Tikai šo divu vārdu dēļ viņu arī šeit tur. Iedzer, Mustaf! Lieiels nelietis iznāks no tevis! Ak, cik daudz jūsējo, parazītu, ielenc bagātu cilvēku. Cik daudz jūsējo saradies — mierīgu neliešu un laupītāju, — nevar vairs ne soli paspert! Varbūt pasaukt arī čigānus? Ko? Šurp čigānus!

Čigāni, kas sen jau bija nīkuši gaiteņos, klaigādami iebruka zālē, un sākās mežonīga uzdzīve.

—     Dzeriet! — Frolovs kliedza uz viņiem. — Dzer, vārava cilts! Dziediet! ī-I-ī!

Pa to ziemas laiciņu … ī-I-ī! … kamaniņas slīd …

Čigāni dziedāja, svilpoja, dejoja .. . Neprātā, kāds reizēm pārņem ļoti bagātas, izlutinātas, «plašas dvēseles», Frolovs sāka ākstīties. Viņš lika pasniegt čigāniem vakariņas un šampanieti, sadauzīja matēto lāktura kupolu, svieda pudeles gleznās un spoguļos un to visu, kā redzams, darīja bez mazākās patikas, vaibstīdamies un īgni uzkliegdams, ar nicināšanu pret cilvēkiem, ar naidīguma izteiksmi acīs un manierēs. Viņš piespieda inženieri dziedāt solo, dzirdīja basus ar vīna, šņabja un eļļas maisījumu .. .

Pulksten sešos viņam pasniedza rēķinu.

—     Deviņi simti divdesmit pieci rubļi četrdesmit kapeikas! — teica Almers un paraustīja plecus. — Par ko tad? Nē, pagaidi, jāpārbauda!

—      Lai paliek! — nomurmināja Frolovs, izvilkdams naudas maku. — Nu … lai laupa .. . Tālab arī esmu bagāts, lai mani aplaupītu .. . Bez parazītiem . . . nav iespējams … Tu esi mans pilnvarnieks . .. saņem seši tūkstoši gadā, bet. . . bet par ko? Kaut gan, atvaino . .. es pats nezinu, ko runāju.

Atgriežoties kopā ar Almeru mājās, Frolovs murmināja:

—      Braukt mājās — tas man ir briesmīgi! Jā … Nav cilvēka, kam varētu savu sirdi atklāt.. . Visi ir laupītāji . . . nodevēji… Nu, kāpēc es tev izstāstīju savu noslēpumu? Kā . . . kāpēc? Saki: kāpēc?

Pie savas mājas ieejas viņš pastiepās pie Almera un grīļodamies noskūpstīja uz lūpām pēc senā maskaviešu paraduma — skūpstīties ar visiem jebkādos apstākļos.

—      Sveiks . . . Smags, nelabs cilvēks es esmu, — viņš sacīja. — Nelāga, skurba, neķītra dzīve. Tu esi izglītots, gudrs vīrs, bet tikai smīkņā un dzer kopā ar mani, ne . . . nekādas palīdzības no jums visiem . . . Bet, ja tu esi man draugs, ja esi godīgs, tev īstenībā vajadzētu man sacīt: «Ak nekrietnais, neģēlīgais cilvēk! Tu esi riebeklis!»

—     Nu, nu . .. — Almers nomurmināja. — Ej gulēt.

—      Nekādas palīdzības no jums. Vienīgā cerība, ka tad, kad vasarā būšu vasarnīcā, iziešu uz lauka, uznāks negaiss, un pērkons nospers mani uz vietas … Ar … ardievu . ..

Frolovs vēlreiz saskūpstījās ar Almeru un, pa cejam migdams ciet, divu sulaiņu atbalstīts, murminādams sāka virzīties augšā pa kāpnēm.

NEUZMANĪBA

Pulkvedienes Ivanovas krustdēls Pjotrs Petrovičs Strižins, tas pats, kam pagājušajā gadā nozaga jaunas galošas, atgriezās no kristībām tieši pulksten divos naktī. Lai neuzmodinātu savējos, viņš piesardzīgi izģērbās priekšnamā, uz pirkstgaliem, tikko elpodams, ielavījās savā guļamistabā un, gaismu neaizdedzis, sāka rīkoties uz dusu.

Strižins nedzer un dzīvo kārtīgi, sejas izteiksme viņam pamācīga, viņš lasa tikai garīgi tikumiskas grāmatas, taču kristībās aiz prieka, ka Ļubova Spiridonovna laimīgi dzemdējusi, viņš bija atļāvies iedzert četras glāzītes šņabja un glāzi vīna, kas ar savu garšu atgādināja kaut ko vidēju starp etiķi un ricineļļu. Taču stiprie dzērieni līdzīgi jūras ūdenim vai slavai: jo vairāk dzer, jo stiprāk slāpst. . . Arī tagad noģērbjoties Strižins izjuta nepārvaramu vēlēšanos iedzert.

«Dašeņkai, liekas, skapī labajā stūrī ir šņabis,» viņš domāja. «Ja izdzeršu vienu glāzīti, viņa nepamanīs.»

Brīdi svārstījies, Strižins pārvarēja bailes un devās pie skapja. Piesardzīgi atvēris durtiņas, viņš sataustīja labajā stūrī pudeli un glāzīti, ielēja, nolika pudeli atpakaļ, tad pārmeta krustu un iedzēra. Un tūlīt notika kaut kas līdzīgs brīnumam. Ar briesmigu spēku Strižinu kā bumbu pēkšņi atsvieda no skapja pret lādi. Acīs sāka zibsnīt, elpa aizrāvās, visā miesā radās tāda sajūta, it kā viņš būtu iekritis purvā, kas pilns ar dēlēm. Viņam šķita, ka norijis nevis šņabi, bet gabalu dinamīta, kas saspridzinājis viņa ķermeni, māju, visu šķērsieliņu . . . Galva, rokas, kājas — viss bija atrāvies un aizlidojis kaut kur pie joda — izplatījumā . . .

Pāris minūšu viņš gulēja uz lādes nekustēdamies, neelpodams, tad piecēlās un jautāja sev:

—     Kur gan esmu?

Pirmais, ko viņš skaidri sajuta, atgūdams sajēgu, bija asa petrolejas smaka.

—     Ak dievs, šņabja vietā esmu iedzēris petroleju! — viņš šausminājās. — Kungs, apžēlojies!

No iedomas, ka būs noindējies, viņam mutē metās auksts un karsts. Ka tiešām ieņemta inde, liecināja ne tikai smaka istabā, bet arī dedzināšana mutē, dzirksteles acīs, dimdoņa galvā un dūrēji kuņģī. Juzdams nāvi tuvojamies un nelolodams veltas cerības, viņš vēlējās atvadīties no tuviniekiem un devās uz Dašeņkas guļamistabu. (Atraitnis būdams, viņš saimnieces vietā turēja savu svaini — vecmeitu Dašeņku.)

—     Dašeņka! — viņš raudošā balsī teica, guļamistabā ieiedams. — Dārgā Dašeņka!

Krēslā kaut kas sakustējās un izdvesa dziļu nopūtu.

—     Dašeņka!

—      Kas? Ko? — ātri izrunāja sievietes balss. — Tas esat jūs, Pjotr Petrovič? Jau pārnācāt? Nu, ko teiksiet? Kā nosauca meiteni? Kas bija kūmās?

—      Kūma bija Natālija Andrejevna Veļikosvetska un kūms — Pavels īvaničs Bezsoņņicins … Es . . . es, Dašeņka, laikam mirstu. Jaundzimušo nokristīja par Olimpiādu, lai godātu viņu labdari… Es . . . es, Dašeņka, iedzēru petroleju . . .

—     Kas vēl nebūs! Vai tad tur deva dzert petroleju?

—     Jāatzīstas, ka gribēju, jums neprasījis, iedzert šņabi, un … un dievs sodīja: pustumsā netīšām iedzēru petroleju … Ko nu lai daru?

Izdzirdusi, ka bez viņas atļaujas atvērts skapis, Dašeņka sarosījās . . . Viņa aši iededza sveci, izlēca no gultas un vienā krekliņā, vasarraibumaina, kaulaina, ar papīriņos uztīliem matiem, basām kājām aizšļūca pie skapja.

—      Kas jums to atļāva? — viņa stingri noprasīja, ieskatoties skapī. — Vai tad šņabis jums nolikts?

—           Es . . . es, Dašeņka, iedzēru nevis šņabi, bet petroleju… — murmināja Strižins, slaucīdams aukstus sviedrus.

—      Un kāpēc jums jāaiztiek petroleja? Ko jums vajag no tās? Vai tā jums tur nolikta? Vai tad, pēc jūsu domām, petroleja naudu nemaksā? Ko? Vai jūs maz zināt, cik tagad maksā petroleja? Zināt?

—     Dārgā Dašeņka! — Strižins novaidējās. — Te ir dzīvības un nāves jautājums, bet jūs runājat par naudu!

—      Pilns kā mārks un bāž degunu skapī! — uzkliedza Dašeņka, nikni aizcirzdama durtiņas. — Ai, varmākas, mocītāji! Ak, es nelaimīgā cietēja, kam nav miera ne dienu, ne nakti! Briesmīgie rāpuli, nezvēri nolādētie, lai jums tā klātos viņā saulē! Rīt pat atstāšu šo māju! Esmu jaunava un neļaušu jums stāvēt manā priekšā apakšbiksēs! Jūs nedrīkstat mani uzlūkot, kad neesmu apģērbusies!

Un tik gāza un gāza virsū .. . Zinādams, ka sakaitināta Dašeņka nav nomierināma ne ar lūgumiem, ne ar zvērestiem, pat ne ar lielgabalu šāvieniem, Strižins atmeta ar roku, apģērbās un nolēma doties pie ārsta. Bet ārstu viegli sameklēt tikai tad, kad tas nav vajadzīgs. Izskraidījis trīs ielas un izzvanījies reizes piecas pie ārsta Čepharjanca un septiņas reizes pie ārsta Bultihina durvīm, Strižins aizskrēja uz aptieku: varbūt aptieķnieks palīdzēs. Te, pēc ilgas gaidīšanas, pie viņa iznāca mazs, melnīgsnējs un sprogains farmaceits — samiegojies, rītsvārkus uzrāvis, ar tik nopietnu un gudru seju, ka pat k)uva baigi.

—      Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja tādā balsī, kādā var runāt tikai ļoti gudri un solīdi jūdu ticības farmaceiti.

—     Dieva dēļ … es jūs lūdzu! — aizelsies izdabūja pār lūpām Strižins. — Iedodiet man kaut ko … Es nupat netīšām iedzēru petroleju! Mirstu nost!

—     Lūdzu neuztraukties un atbildēt uz to, ko jums vaicāšu. Jau tas fakts vien, ka uztraucaties, man neļauj jūs saprast. Jūs iedzērāt petroleju? Jā-ā?

—     Jā, petroleju! Glābiet, lūdzu!

Farmaceits aukstasinīgi un nopietni piegāja pie pults, atvēra grāmatu un iegrima lasīšanā. Izlasījis divas lappuses, viņš paraustīja vienu plecu, tad otru, nicīgi saviebās un padomājis iegāja blakus istaba. Pulkstenis nosita četri. Kad tas rādija desmit minūtes uz pieciem, farmaceits atgriezās ar otru grāmatu un atkal nogrima lasīšanā.

—      Hm! — viņš teica it kā neizpratnē. — Jau tas fakts vien, ka jums nav labi, vajag, lai jūs grieztos nevis aptiekā, bet pie ārsta.

—     Es taču jau biju pie ārstiem! Nevarēju sazvanīt!

—      Hm … Jūs mus, farmaceitus, neuzskatāt par cilvēkiem un traucējat pat pulksten četros rītā, bet katrs suns, katrs kaķis, tam ir miers… Jūs nevēlas nekā saprast, un, pēc jūsu domām, mēs nav cilvēki un nerviem iekš mums jābūt kā striķiem.

Strižins noklausījās farmaceitā, nopūtās un devās mājup.

«Tātad man lemts nomirt!» viņš domāja.

Bet mute viņam dega un smirdēja pēc petrolejas, vēderā bija graizes, ausīs skanēja: bum, bum, bum! Ikbrīd viņam šķita, ka gals jau klāt, ka sirds vairs nepukst …

Pārnācis mājās, viņš pasteidzās uzrakstīt: «Lūdzu manā nāvē nevienu nevainot,» — tad pielūdza dievu, apgūlās un apsedza galvu. Līdz rītam viņš neiemiga un gaidīja nāvi, un visu laiku viņam rēgojās, kā virs viņa kapa aug jauna zālīte un čivina putniņi. ..

Bet no rīta viņš sēdēja gultā un smaidīdams sacīja Dašeņkai:

—      Kas dzīvo pareizi un kārtigi, dārgo māsiņ, to nekāda inde nepieveiks. Ņemiet, piemēram, kaut vai mani. Bija pavisam gals klāt, miru nost, mocījos, bet tagad nekas. Tikai mutē padedzināja un rīklē sūrst, taču visa miesa vesela, paldies dievam … Un kāpēc tā? Tāpēc, ka dzīvoju kārtīgi.

—      Nē, tas nozīmē, ka slikta petroleja! — nopūtās Dašeņka, domādama par izdevumiem un raudzīdamās vienā punktā. — Tātad bodnieks iedevis man nevis labāko, bet to, kas maksā pusotru kapeiku mārciņā. Ak, es nelaimīgā mocekle, lai jums, ļaunie nezvēri, viņā saulē tā klātos, necilvēki nolādētie . . .

Un tikai gāza un gāza virsū . ..

VEROČKA

Ivans Aleksejevičs Ogņevs atceras, kā viņš tai augusta vakarā, stikla durvis nošķindinot, izgāja uz terases. Viņam mugurā toreiz bija viegls apmetnis un galvā salmu platmale, tā pati, kas lidz ar stulmu zābakiem tagad mētājas putekļos zem gultas. Vienā rokā viņš turēja lielu grāmatu un burtnīcu saini, otrā — resnu, zarainu spieķi.

Aiz durvīm, apgaismodams ar lampu viņam ceļu, stāvēja mājas saimnieks Kuzņecovs, vecs vīrs ar pliku pauri un garu, sirmu bārdu, ģērbies pikē svārkos, tik baltos kā sniegs. Vecais vēlīgi smaidīja un māja ar galvu.

—     Ardievu, vecaini! — Ogņevs viņam uzsauca.

Kuzņecovs nolika lampu uz galdiņa un izgāja uz

terases. Divas garas, šauras ēnas nokāpa lejup uz puķu dobēm, salīgojās un atspiedās ar galvu pret liepu stumbriem.

—      Dzīvojiet vesels un vēlreiz paldies, draudziņ! — Ivans Aleksejičs teica. — Paldies par jūsu sirsnību, par jūsu laipnību, par jūsu mīlestību . . . Nekad, nemūžam neaizmirsīšu jūsu viesmīlību. Jūs pats esat labs un jūsu meitiņa laba, un visi te pie jums ir labsirdīgi, jautri, laipni . . . Tik lieliski cilvēki, ka pat izsacīt nespēju.

Jūtu pārpilnībā un tikko izdzertā liķiera ietekmē Ogņevs runāja dziedošā seminārista balsī un bija tā saviļņots, ka izpauda savas jūtas ne tik daudz ar vārdiem, kā mirkšķinādams acis un raustīdams plecus. Kuzņecovs, kas arī bija iedzēris un aizkustināts, pieliecās klāt jaunajam cilvēkam un saskūpstījās ar viņu.

—      Esmu pieradis pie jums tikpat kā putnu suns! — Ogņevs turpināja. — Gandrīz ik dienas vilkos šurp, reizes desmit te pārgulēju nakti, bet liķiera esmu izdzēris tik daudz, ka taisni bail atcerēties. Taču, galvenais, par ko paldies, Gavril Petrovič, tā ir jūsu līdzdalība un palīdzība. Ja nebūtu iūs, tad es ar savu statistiku te noņemtos līdz oktobrim. Tā arī uzrakstīšu priekšvārdā: uzskatu par savu pienākumu izteikt pateicību N. apriņķa zemstes valdes priekšsēdētājam Kuznecovam par viņa laipno līdzdalību. Statistikai ir spoža nākotne! Verai Gavrilovnai vissirsnīgākais sveiciens, ārstiem, abiem izmeklētājiem un savam sekretāram pasakiet, ka nekad neaizmirsīšu viņu palīdzību! Tagad nu, vecaini, apskausim viens otru un pēdējo reizi sabučosimies.

Gurdenais Ognevs vēlreiz saskūpstījās ar veco un sāka kāpt lejup. Uz pēdējās pakāpes viņš atskatījās un vaicā ia:

—     Vai kādreiz vēl redzēsimies?

—     Dievs zina! — vecais atbildēja. — Laikam gan nekad.

—      Jā, tik tiešām! Uz Pēterpili jūs ne par kādu naudu nebūsiet aizdabūjams, un es diez vai kādreiz nokļūšu šai apriņķī. Nu, ardievu!

—     Būtu jel grāmatas šeit atstājis! — Kuzņecovs nosauca viņam pakaļ. — Kas jums par prieku stiept tādu smagumu? Es jums tās rit aizsūtītu ar kādu cilvēku.

Bet Ogņevs vairs neklausījās un steidzīgi devās prom no mājas. Alkohola iesildītajai sirdij bija gan līksmi, gan silti, gan skumīgi . . . Viņš gāja un domāja, cik bieži dzīvē iznāk sastapties ar labiem cilvēkiem un cik žēl, ka no šās tuvības nepaliek nekas vairāk kā tikai atmiņas. Dažreiz pie apvāršņa pavīd dzērves, lēns vējiņš atnes viņu žēljūsmīgās klaigas, taču pēc brītiņa, lai cik kvēli veramies zilajā tālē, vairs nav ieraugāms ne punktiņš, nav sadzirdama ne skaņa — tieši tāpat cilvēki ar savām sejām un sarunām pazib dzīvē un ienirst mūsu pagātnē, neatstājot nekā vairāk kā tikai niecīgas atmiņu pēdas. Dzīvojot kopš paša pavasara

N. apriņķi un gandrīz ik dienas apmeklējot viesmīlīgos Kuzņecovus, Ivans Aleksejičs bija pieradis pie viņiem kā pie savējiem, pieradis pie vecā vīra, viņa meitas, kalpotājiem, izpētījis līdz pēdējam sīkumam visu māju, ērto terasi, līkumotās alejas, koku siluetus virs virtuves un pirts; bet tūliņ viņš izies pa vārtiņiem ārā, un tas viss kļūs par viņa atmiņām un uz visiem laikiem zaudēs savu reālo nozīmi, paies pāris gadu, un visi šie jaukie tēli apziņā nobālēs tāpat kā mūsu izdomas un fantāzijas veidoli.

«Dzīvē nav nekā dārgāka par cilvēkiem!» soļojot pa aleju uz vārtiņiem, domāja saviļņotais Ogņevs. «Nekā!»

Dārzā bija klusi un silti. Smaržoja rezēdas, tabakas ziedi un heliotropi, kas nebija vēl paguvuši dobēs noziedēt. Starp krūmiem un kokiem bija plāna, maiga, mēnesnīcas caurausta migla, un vēl ilgi palika Ogņevam atmiņā miglas vāli, kas gluži kā rēgi lēni, bet acij saskatāmi slīdēja cits aiz cita šķērsām pāri alejām. Mēness stāvēja augstu pāri dārzam, un zemāk par to kaut kur uz austrumiem trauca dzidri miglas lāsumi. Visā pasaulē, likās, bija tikai melni silueti un klīstošas, palsas ēnas, tomēr Ogņevs, kas vēroja miglu augusta vakara mēness vizmā, gandrīz pirmoreiz mūžā domāja, ka redz nevis dabu, bet dekorāciju, kur nemākulīgi pirotehniķi, vēlēdamies apgaismot dārzu ar baltām bengāliskajām ugunīm, notupušies zem krūmiem un līdz ar gaismu uzlaiduši gaisā arī palsus dūmus.

Kad Ogņevs tuvojās vārtiņiem, pie zemās sētiņas parādījās tumša ēna un nāca viņam pretim.

—     Vera Gavrilovna! — viņu pārņēma prieks. — Jūs esat šeit? Bet es meklēju, meklēju, gribēju atvadīties . .. Ardievu, es aizeju!

—     Tik agri? Ir taču tikai vienpadsmit.

—     Nē, laiks doties ceļā! Jāiet piecas verstis, un vēl jāsakravājas. Rīt agri jāceļas . . .

Ogņeva priekšā stāvēja Kuzņecova meita Vera, divdesmit vienu gadu veca jaunava, kā vienmēr skumja, nevērīgi ģērbusies, interesanta. Meitenes, kuras daudz sapņo un augām dienām guļus laiski lasa visu, kas vien pagadās, kuras garlaikojas un skumst, šīs meitenes vispār ģērbjas nevērīgi. Tam, ko daba apveltījusi ar gaumi un dailes instinktu, šī sīkā nevērība apģērbā piešķir sevišķu burvību. Vismaz Ogņevs, vēlāk atcerēdamies glīto Veročku, nevarēja viņu iedomāties bez va|īgās jaciņas, kas bija saburzīta jostas vietā dziļās krokās un tomēr nepiegula augumam, bez cirtas, kas bija izspraukusies uz pieres no augstā matu sasukājuma, bez tā sarkanā adītā lakata ar pūkainajiem bumbulīšiem gar malām, kurš vakaros kā karogs rāmā laikā sērīgi nokarājās no Veročkas pleca, bet dienu saņurcīts mētājās priekšnamā pie vīriešu cepurēm vai arī ēdamistabā uz lādes, kur uz tā nekautrīgi gulēja vecais kaķis. No šā lakata un jaciņas krokām dvestin dvesa dīks laiskums, mājīgums, bezrūpība. Varbūt tālab, ka Vera patika Ogņevam, viņš ik podziņā, ik kruzulītī prata saskatīt kaut ko sirsnīgu, mi(u, naivu, kaut ko tik labu un dzejisku, kā tieši trūkst neīstām, saltām sievietēm, kurām nav skaistuma izjūtas.

Veročka bija glīti noaugusi, ar pareizu profilu un skaistiem, cirtainiem matiem. Ogņevam, kas savā mūžā bija maz sastapies ar sievietēm, viņa šķita skaistule.

—      Es braucu prom! — viņš teica, atvadoties no viņas pie vārtiņiem. — Nepieminiet ar Jaunu! Paldies par visu!

Tai pašā dziedošajā seminārista balsī, kādā viņš sarunājās ar veco vīru, tāpat mirkšķinot acis un raustot plecus, viņš sāka pateikties Verai par viesmīlību, laipnību un labvēlību.

—      Es rakstīju par jums mātei katrā vēstulē, — viņš sacīja. — Ja visi būtu tādi kā jūs un jūsu tētuks, tad pasaulē varētu dzīvot kā pa kāzām. Jūs visi esat tik lieliski! Vienkārši, sirsnīgi, vaļsirdīgi cilvēki.

—     Kurp jūs tagad braucat? — Vera jautāja.

—     Tagad braucu pie mātes uz Orlu, padzīvošu pie viņas pāris nedēļu un tad — uz Pēterpili, darbā.

—     Un pēc tam?

—      Pēc tam? Visu ziemu nostrādāšu un pavasarī došos atkal kaut kur, uz kādu apriņķi materiālus vākt. Nu, visu labu, dzīvojiet simt gadu . .'. nepieminiet ar ļaunu. Mēs vairs neredzēsimies.

Ogņevs noliecās un noskūpstīja Veročkas roku. Tad mēmā saviļņojumā sakārtoja savu apmetni, satvēra parocīgāk grāmatu saini, brītiņu klusēja un noteica:

—     Kāda bieza migla uzradusies!

—     Jā. Vai jūs pie mums nekā neaizmirsāt?

—     Ko tad? Šķiet, nekā . ..

Dažus mirkļus Ogņevs pastāvēja klusēdams, tad neveikli pagriezās uz vārtiņu pusi un izgāja no dārza.

—    Pagaidiet, es pavadīšu jūs līdz mūsu mežam, — Vera, iziedama aiz viņa, sacīja.

Viņi gāja pa ceļu. Tagad koki vairs neaizsedza plašumu, un bija redzama debess un tāle. It kā ar plīvuru aizklāta, visa daba slēpās dzidrā, blāvā dūmakā, caur kuru līksmi vīdēja tās skaistums; biezāki un baltāki miglas vāli nevienmērīgi tinās ap stirpām un krūmiem vai arī kā plūksnas klīda pāri ceļam, kļāvās pie zemes un it kā centās neaizsegt plašumu. Cauri dūmakai bija redzams viss ceļš līdz mežam ar tumšajiem grāvjiem gar malām un sīkajiem krūmiņiem, kas auga grāvjos un neļāva miglas plūksnām klaiņot apkārt. Pusversts attālumā no vārtiņiem tumsa Kuzņecovu mežmala.

«Kāpēc viņa nāk man līdz? Vajadzēs taču vadīt viņu atpakaļ!» Ogņevs domāja, tomēr, uzlūkojis Veras profilu, mīļi pasmaidīja un sacīja:

—      Negribas aizbraukt tik jaukā laikā! Vakars ir tik romantisks, ar mēnesi, klusumu, it visu godību. Ziniet ko, Vera Gavrilovna? Esmu nodzīvojis pasaulē divdesmit deviņus gadus, bet manā mūžā nav bijis neviena romāna. Visā manā dzīvē nav neviena romantiska notikuma, tā ka rendez-vous, nopūtu alejas un skūpstus pazīstu tikai pēc nostāstiem. Nenormāli! Pilsētā, kad cilvēks sēž savā viesnīcas numurā, viņš nejūt, ka kaut kā tāda trūkst, bet šeit, svaigā gaisā, tas stipri manāms … Kļūst kaut kā nelāgi ap sirdi!

—     Kālab tad jūs tā?

—      Nezinu. Laikam gan nekad nav bijis laika, bet varbūt arī nav gadījies sastapties ar tādām sievietēm, kuras . . . Vispār man maz paziņu, un es nekur ciemos neeju.

Kādus trīssimt soļus jaunie cilvēki nogāja klusēdami. Ogņevs raudzījās uz Veročkas kailo galvu un lakatu, un viņa sirdi cita pēc citas atausa pavasara un vasaras dienas; tas bija laiks, kad tālu no sava pelēkā Pēterburgas numura, tīksminādamies ar labu cilvēku laipnību, dabu un patīkamu darbu, viņš nepaguva ievērot, kā rītausmas pārvērtās rietos un kā cita pēc citas, pareģojot vasaras galu, mitējās dziedāt sākumā lakstīgalas, tad paipalas un mazliet vēlāk griezes . . . Laiks aizritēja nemanot, tātad dzīve bija laba un viegla . . . Viņš sāka skaļā balsī atcerēties, cik nelabprāt, nebūdams bagāts, nepieradis braukāt un satikties ar cilvēkiem, aprīļa beigās bija devies šurp uz N. apriņķi, kur cerēja atrast garlaicību, vientulību un vienaldzību pret statistiku, kas, pēc viņa domām, tagad ieņem visievērojamāko vietu zinātnē. Atbraucis aprīļa rītā N. pilsētā, viņš apmetās vecticībnieka Rjabuhina iebraucamajā vietā, kur par divdesmit kapeikām dienā viņam iedeva gaišu un tīru istabu ar noteikumu, ka viņš pīpēs laukā. Atpūties un ievācis ziņas, kas apriņķī ir zemstes valdes priekšsēdētājs, viņš tūdaļ devās kājām pie Gavrila Petroviča. Bija jānoiet četras verstis pa krāšņām pļavām un jaunām birztalām. Zem mākoņiem, piestrēdzot gaisu sudraba skaņām, vīteroja cīruļi, un pāri zaļojošajiem tīrumiem, solīdi un svinīgi spārnus plivinādami, lidinājās krauķi.

— Ak kungs, — Ogņevs toreiz brīnījās, — vai tiešām te vienmēr elpo šādu gaisu, vai varbūt tā smaržo tikai šodien, par godu tam, ka esmu ieradies?

Sagaidot sausu, lietišķu pieņemšanu, viņš iegāja pie Kuzņecoviem nedroši, lūkodamies caur pieri un kautrīgi plūkādams bārdiņu. Vecais sākumā rauca pieri un nesaprata, kādēļ gan jaunajam cilvēkam un viņa statistikai ievajadzējusies zemstes valde, bet, kad jauneklis viņam plaši izskaidroja, ko nozīmē statistikas materiāli un kur tos savāc, Gavrils Petrovičs atplauka, sāka smaidīt un ar bērnišķu ziņkāri ieskatīties viņa burtnīcās . . . Tās pašas dienas vakarā Ivans Aleksejičs jau sēdēja pie Kuzņecovu vakariņu galda, ātri reiba no stiprā liķiera un, raugoties savu jauno paziņu mierīgajās sejās un laiskajās kustībās, izjuta visā miesā saldu, gurdenu slinkumu, kad gribas gulēt, staipīties, smaidīt. Jaunie paziņas vēlīgi noraudzījās viņā un jautāja, vai vēl dzīvi viņa tēvs un māte, cik viņš nopelna mēnesi, vai bieži mēdz apmeklēt teātrus . . .

Ogņevs atcerējās savus braucienus pa pagastiem, piknikus, zivju zveju, visas sabiedrības izbraukumu uz sieviešu klosteri pie tā priekšnieces Marfas, kas katram viesim uzdāvināja zīlītēm izrakstītu maciņu, atcerējās dedzīgos, nebeidzamos, tīri krieviskos strīdus, kad partneri, sprauslādami un dauzīdami dūrēm galdu, nesaprot nekā un pārtrauc cits citu, kad, paši to nepamanot, runā ik teikumā paši sev pretim, ikbrīd maina tematu un, pastrīdējušies pāris stundu, smejas:

—     Velns sazin par ko uzsākām strīdu! Sākām ar smiekliem un beidzām ar asarām!

—      Vai atceraties, kā es, jūs un dakteris jājām uz Šestovu? — Ivans Aleksejičs sacīja Verai, tuvojoties mežam. — Mēs toreiz vēl plānprātiņu satikām. Es viņam iedevu pieckapiķi, bet viņš trīs reizes pārmeta krustu un iesvieda manu pieckapiķi rudzos. Ak kungs, cik daudz iespaidu es tagad aizvedu sev līdz; ja tos varētu sablīvēt kopā, iznāktu krietns zelta stienis! Nesaprotu, kādēļ gan gudri un jūtīgi cilvēki drūzmējas galvaspilsētās un nebrauc šurp. Vai tad uz Ņevas prospekta un lielajos, mitrajos namos ir vairāk plašuma un patiesības nekā šeit? Tik tiešām, mēbelētās istabas, kas no augšas līdz apakšai pieblīvētas ar māksliniekiem, zinātniekiem un žurnālistiem, man allaž šķitušas aizspriedumainas.

Divdesmit soļu no meža pāri ceļam stiepās neliels, šaurs tiltiņš ar stabiņiem stūros, šis tiltiņš vakara pastaigās Kuzņecoviem un viņu viesiem pastāvīgi bija it kā maza piestātne. No šejienes tie, kas vēlējās, varēja paķircināt meža atbalsi, un te bija redzams, kā ceļš nozūd tumšajā stigā.

_— Nu, tiltiņš jau klāt! — Ogņevs teica. — Te jums jagriežas atpakaļ . . .

Vera apstājās un atvilka elpu.

—      Pasēdēsim mazliet, — viņa sacīja, apsēžoties uz viena no stabiņiem. — Pirms aizbraukšanas, kad atvadās, parasti visi apsēžas.

Ogņevs piemetās viņai līdzās uz sava grāmatu saiņa un joprojām runāja. Viņa smagi elpoja no ātrās gaitas un raudzījās nevis Ivanā Aleksejičā, bet kaut kur sānis, tā ka viņam nebija redzama Veras seja.

—      Un pēkšņi pēc kādiem desmit gadiem satiksimies, — viņš teica. — Kādi tad mēs būsim? Jūs būsiet jau cienīga ģimenes māte, un es būšu sarakstījis kaut kādu cienīgu nevienam nevajadzīgu statistikas krājumu, tik biezu kā četrdesmit tūkstoši grāmatu. Mēs sastapsimies un atcerēsimies senos laikus . . . Pašlaik mēs sajūtam tagadni, tā piepilda un saviļņo mūs, bet tad satiekoties mēs vairs neatcerēsimies ne dienu, ne mēnesi, pat gadu, kad pēdējo reizi tikāmies uz šā tiltiņa. Jūs droši vien būsiet pārvērtusies .. . Dzirdiet — vai jūs būsiet pārvērtusies?

Vera sarāvās un pagrieza seju pret viņu.

—      Ko? — viņa vaicāja.

—     Es jums nupat jautāju . . .

—     Piedodiet, es nedzirdēju, ko jūs teicāt.

Tikai tagad Ogņevs pamanīja Verā pārmaiņu. Viņa bija bāla, aizelsusies, un viņai drebēja ne vairs tikai elpa, bet arī rokas, lūpas, galva, un uz pieres bija izspraukusies nevis viena sproga, kā vienmēr, bet divas … Kā redzams, viņa vairījās lūkoties tieši acīs un, cenzdamās maskēt saviļņojumu, gan kārtoja apkaklīti, kas it kā spieda kaklu, gan raustīja savu sarkano lakatu no viena pleca uz otru .. .

—     Jums, liekas, salst, — Ogņevs sacīja. — Sēdēt miglā nav visai veselīgi. Ļaujiet, es pavadīšu jūs nach Hause.

Vera klusēja.

—      Kas jums kait? — Ivans Aleksejičs pasmaidīja. — Jūs klusējat un neatbildat uz jautājumiem. Neesat vesela vai dusmojaties? Ko?

Vera cieši piespieda plaukstu pie vaiga, kas bija pievērsts Ogņevam, un tūlīt spēji atrāva to.

—     Briesmīgs stāvoklis … — viņa čukstēja ar stipri sāpīgu izteiksmi sejā. — Briesmīgs!

—     Kādā ziņā briesmīgs? — jautāja Ogņevs, plecus raustīdams un neslēpdams savu izbrīnu. — Kas tad ir?

Aizvien vēl smagi elpojot un pleciem drebot, Vera pagrieza viņam muguru, kādu brīdi raudzījās debesīs un teica:

—     Man jārunā ar jums, Ivan Aleksejič . . .

—     Es klausos.

—     Jums varbūt liksies savādi … jūs būsiet pārsteigts, bet man vienalga . ..

Ogņevs vēlreiz paraustīja plecus un taisījās klausīties.

—     Tas ir tā. . . — Veročka iesāka, galvu noliekdama un burzīdama pirkstos lakata bumbulīti. — Redziet, es jums to . . . gribēju pasacīt. . . Jums tas liksies dīvaini un . . . muļķīgi, bet es . . . es vairs nevaru.

Veras vārdi pārgāja neskaidrā murmināšanā un pēkšņi aprāvās raudās. Meitene aizsedza seju ar lakatu, noliecās vēl zemāk un sāka rūgti raudāt. Ivans Aleksejičs mulsi nokrekšķinājās un brīnīdamies, nezinādams, ko teikt un darīt, bezcerīgi pavērās visapkārt. Nepieradušam pie raudām un asarām viņam pašam sāka kņudēt acis.

—     Nu, kas nu vēl! — viņš apjucis nomurmināja. — Vera Gavrilovna, kas tad ir, tā teikt? Mīlulīt, vai jūs. . . vai jūs esat slima? Vai kāds jūs apvainojis? Pasakiet, varbūt es kaut kā . . . spēšu palīdzēt…

Kad viņš, mēģinādams Veru nomierināt, atļāvās piesardzīgi atņemt no viņas sejas rokas, meitene caur asarām uzsmaidīja viņam un izdabūja pār lūpām:

—     Es … es mīlu jūs!

Sie vārdi — vienkāršie un parastie vārdi tika izteikti vienkāršā cilvēku valodā, bet Ogņevs stipri samulsis novērsās no Veras, piecēlās un līdz ar mulsu izjuta bailes.

Skumjas, sirsnība un sentimentālā noskaņa, ko vēl nesen viņam iedvesa atvadas un liķieris, bija piepeši pagaisušas, palikusi tikai asa, nepatīkama neveiklības sajūta. Sirds bija it kā pārvērtusies, viņš raudzījās Verā no sāniem, un tagad viņa, savu mīlestību atklājusi, atmetusi kautrību, kas tā rotā sievieti, likās it kā mazāka augumā, vienkāršāka, tumšāka.

«Kā tad tā?» viņš šausminājās. «Bet es taču viņu .. . mīlu vai nemīlu? Tā tik ir mīkla!»

Bet Vera, kad pats galvenais un smagākais beidzot bija izteikts, elpoja viegli un brīvi. Arī viņa piecēlās un, raugoties tieši Ivanam Aleksejičam sejā, sāka runāt ātri, neapturami, kvēli.

Kā pēkšņi izbiedēts cilvēks vēlāk nevar atcerēties kārtību, kādā cita citai sekoja viņu pārsteigušās katastrofas skaņas, tā arī Ogņevs neatminējās Veras vārdus un teikumus. Viņam bija palicis prātā tikai runas saturs, viņa pati un tā sajūta, ko viņā modināja Veras vārdi. Viņš atceras it kā klusinātu, aiz saviļņojuma mazliet piesmakušu balsi un intonācijā neparastu mūziku un kaisli. Raudot, smejoties, asariņām skropstās mirdzot, viņa stāstīja, ka kopš pašām pirmajām pazīšanās dienām viņš to pārsteidzis ar savu oriģinalitāti, prātu, labajām, gudrajām acīm, ar saviem dzīves uzdevumiem un mērķiem, ka viņa iemīlējusi Ogņevu kaisli, neprātīgi un dziļi; ka vasarā, kad viņa dažkārt ienākusi no dārza mājā un pamanījusi priekšnamā Ogņeva apmetni vai iztālēm padzirdusi viņa balsi, Veras sirds it kā sastingusi laimes jausmā; pat viņa paseklie joki likuši tai smieties, ik skaitlī, kas bijis Ogņeva burtnīciņās, Vera saskatījusi kaut ko neparasti saprātīgu un grandiozu, viņa zarainais spieķis licies skaistāks par jebkuru koku.

Gan mežs, gan miglas plūksnas, gan melnie grāvji ceļmalā šķita apklusuši, klausoties viņā, bet Ogņeva sirdī notika kaut kas nelāgs un savāds . . . Atklājot savu mīlestību, Vera bija burvīgi jauka, runāja skaisti un kaisli, taču viņš, lai kā gribētu, neizjūta ne baudu, ne dzīvesprieku, bet tikai līdzjūtību pret Veru, sāpes un nožēlu, ka viņa dēļ cieš labs cilvēks. Dievs zina vai viņā ierunājās grāmatu gudrība vai izpaudās nepārvarams paradums būt objektīvam, kas tik bieži traucē cilvēkus dzīvot, taču Veras jūsma un ciešanas viņam likās salkanas, nenopietnas, un tai pašā laikā jūtas uzbrāzmoja viņā un čukstēja, ka viss, ko viņš tagad redz un dzird, no dabas un personiskās laimes viedokļa ir nopietnāks par visām statistikām, grāmatām, patiesībām . . . Un viņš ļaunojās uz sevi un vainoja sevi, kaut arī nesaprata, kur īstenībā slēpjas viņa vaina.

Neveiklo stāvokli vēl vairāk sarežģīja tas, ka viņš nepavisam nezināja, ko sacīt, bet runāt bija nepieciešams. Pateikt tieši «es jūs nemīlu» viņš nespēja un sacīt «jā» nevarēja, jo, lai meklētu kā meklēdams, neatrada savā sirdī pat dzirkstīti . . .

Viņš klusēja, kamēr Vera stāstīja, ka nav lielākas laimes kā redzēt viņu, iet viņam līdzi kaut vai tūdaļ, kurp viņš grib, kļūt par viņa sievu un palīdzi un, ja Ogņevs aizies no viņas, viņa aiz ilgām nomirs . ..

—      Es nevaru te palikt! — viņa teica, lauzīdama rokas. — Man apriebusies kā māja, tā šis mežs un gaiss. Es nevaru paciest pastāvīgo mieru un dzīvi bez mērķa, nevaru paciest mūsu neizteiksmīgos, pelēkos cilvēkus, kas visi kā ūdens pilieni līdzīgi cits citam! Viņi visi ir sirsnīgi un labsirdīgi, tāpēc ka iztikuši, necieš, necīnās … Bet man gribas būt lielos, pelēkos namos, kur cilvēki cieš, kur tie norūdīti darbā un trūkumā . . .

Arī tas Ogņevam likās salkani un nenopietni. Kad Vera beidza runāt, viņš vēl vienmēr nezināja, ko sacīt, tomēr klusēt nebija iespējams, un viņš sāka murmināt:

—      Es, Vera Gavrilovna, esmu jums ļoti pateicīgs, lai gan jūtu, ka ne ar ko neesmu pelnījis tādas… jūsu … jūtas. Otrkārt, kā godīgam cilvēkam man jāsaka . .. laime dibinās uz līdzsvara, tas ir, kad abas puses . . . mīl vienādi. ..

Taču tūlīt Ogņevs sakaunējās no saviem vārdiem un apklusa. Viņš juta, ka šai brīdī viņa seja ir muļķīga, vainas apziņas satriekta, sekla, ka tā ir nedabiska un mākslota . . . Vera laikam gan bija pratusi nolasīt viņa sejā patiesību, jo piepeši kļuva nopietna, nobāla un nokāra galvu.

—      Atvainojiet, — Ogņevs nomurmināja, nespēdams paciest klusēšanu. — Es jūs tā cienu, ka … man ir sāpīgi!

Vera strauji apgriezās un ātri sāka iet atpakaļ uz māju. Ogņevs viņai sekoja.

—     Nē, nevajag! — Vera iesaucās, pamājusi viņam ar roku. — Nenāciet, aiziešu viena pati…

—     Nē, tomēr … man jāpavada …

Lai ko Ogņevs teica, ik vārds viņam šķita nejēdzīgs un sekls. Vainas apziņa ar katru soli pieauga. Viņš dusmojās, vīstīja dūres un nolādēja sevi, ka ir tik vēss un neprot apieties ar sievietēm. Cenzdamies sevi iekairināt, viņš lūkojās skaistajā Veročkas augumā, viņas matu pīnē un pēdās, ko uz noputējušā ceļa atstāja viņas mazās kājiņas, atcerējās viņas vārdus un asaras, bet tas viss tikai aizkustināja, bet neiedvesmoja sirdi.

«Ak, nevar taču ar varu iemīlēt!» viņš sev iegalvoja un tai pašā laikā domāja: «Bet kad tad es citādi iemīlēšos? Man jau drīz būs trīsdesmit! Labāku sievieti par Veru es nekad neesmu saticis un nekad nesatikšu . . . Ai, nekrietnais vecums! Vecums trīsdesmit gados!»

Vera gāja viņam pa priekšu aizvien ātrāk un ātrāk, neatskatīdamās un galvu nodūrusi. Viņam likās, ka aiz bēdām Vera sakritusies, pleci kļuvuši šaurāki. . .

«Varu iedomāties, kas tagad notiek viņas sirdī!» Ogņevs domāja, raudzīdamies Veras mugurā. «Droši vien tāds kauns un sāpes, ka gribas nomirt! Ak kungs, cik daudz dzīvības, poēzijas, jēgas varētu būt pašlaik, tas aizgrābtu pat akmeni, bet es . .. esmu muļķis un nejēga!»

Pie vārtiņiem Vera paskatījās viņā un salīkusi, vīstīdamās lakatā, ātri aizgāja pa aleju.

Ivans Aleksejičs palika viens pats. Atpakaļ uz mežu viņš gāja lēnām, šad tad apstājās un pavērās atpakaļ uz vārtiņiem ar tādu daudzveidīgu izteiksmi, it kā neticētu sev. Viņš meklēja uz ceļa Veročkas pēdas un neticēja, ka meitene, kas viņam tā palika, tikko atklājusi viņam mīlestību un ka viņš tik neveikli un rupji viņu «noraidījis»! Pirmoreiz mūžā viņam bija gadījies tieši pārliecināties, cik maz cilvēks atkarīgs no savas labās gribas, un pašam izjust kārtīga un sirsnīga cilvēka stāvokli, kad tas pret savu gribu sagādā savam tuvākajam nežēlīgas, nepelnītas ciešanas.

Viņam sāpēja sirds un, kad Vera izgaisa, sāka likties, ka viņš pazaudējis kaut ko ļoti dārgu, tuvu, ko nekad vairs neatradīs. Viņš juta, ka līdz ar Veru aizgajusi daļa viņa jaunības un ka brīži, kurus viņš tik neauglīgi aizlaidis novārtā, vairs neatkārtosies.

Aizgājis līdz tiltiņam, viņš apstājās un nogrima domās. Viņam gribējās atrast sava dīvainā vēsuma cēloni. Bija skaidrs, ka tas ir nevis ārpus viņa, bet viņā pašā. Viņš vaļsirdīgi atzinās pats sev, ka tas nav prāta vēsums, ar ko tik bieži lielās gudri cilvēki, nedz arī patmīlīga muļķa vēsums, bet tikai dvēseles nevarība, nespēja dziļi izjust skaistumu, pāragrs vecums, kas iegūts audzināšanā, haotiskā cīņā par kumosu maizes, vientuļajos viesnīcas numuros.

No tiltiņa viņš lēnām, it kā negribot devās mežā. Šeit, kur melnajā, blīvajā tumsā šur tur kā spoži traipi iezīmējās mēnesnīcas atspulgi, kur viņš jutās tikai savu domu varā, viņam kvēli iegribējās atgūt zaudēto.

Un Ivans Aleksejičs atceras, kā viņš atkal griezās atpakaļ. Ķircinādams sevi ar atmiņām, ar varu atveidodams iztēlē Veru, viņš ātri soļoja uz dārzu. Pa ceļam un dārzā miglas jau vairs nebija, un spožais mēness vērās no debesīm gluži spodrs, vienīgi austrumi miglojās un bija sadrūmuši. . . Ogņevs atceras savus piesardzīgos soļus, tumšos logus, heliotropu un rezēdu spēcīgo smaržu. Pazīstamais 'Karo, draudzīgi luncinādams asti, pienāca viņam klāt un paostīja viņa roku … Tas bija vienīgais dzīvais radījums, kas redzēja, kā viņš pāris reižu pagājās apkārt mājai, pastāvēja pie tumšā Veras loga un, atmetis ar roku, dziļi nopūzdamies gāja ārā no dārza.

Pēc stundas viņš jau bija pilsētiņā un noguris, salauzts, piespiedies ar savu stāvu un kvēlojošo seju pie iebraucamās vietas vārtiem, paraustīja kloķi. Kaut kur pilsētiņā pa miegam rēja suns, un, it kā atbildot uz Ogņeva klaudzienu, pie baznīcas sāka skandināt čuguna plāksni.

— Ko blandies apkārt pa naktīm, — atverot viņam vārtus, norūca saimnieks vecticībnieks, ģērbies garā, gluži kā sieviešu kreklā. — Iekām blandies, būtu labāk lūdzis dievu.

Iegājis savā istabā, Ivans Aleksejičs iekrita gultā un ilgi ilgi lūkojās ugunī, tad papurināja galvu un sāka saiņot mantas . . .

GAVĒŅA PRIEKŠVAKARA

—      Pavel Vasiļjič! — Pelageja Ivanovna modina savu vīru. — Klau, Pavel Vasiļjič! Būtu jel gājis un palīdzējis Stjopam, citādi viņš sēž pie grāmatas un raud. Atkal kaut ko nesaprot!

Pavels Vasiljičs pieceļas, pārmet krustu žāvās ieplestajai mutei un maigi saka:

—     Tūlīt, sirsniņ!

Kaķis, kas bija gulējis viņam līdzās, arī pieceļas, izstiepj asti, izliec muguru un piemiedz acis. Klusums . .. Var dzirdēt, kā aiz tapetēm skraida peles. Uzvilcis zābakus un rītsvārkus, Pavels Vasiļjios, sagumzīts un aiz miegainības sadrūmis, iet no guļamistabas uz ēdamistabu; viņam parādoties, cits kaķis, kas uz palodzes apostījis zivju galertu, nolec uz grīdas un paslēpjas aiz skapja.

—      It kā tevi kāds būtu lūdzis ostīt! — viņš pukojas, apsegdams zivi ar avīžu papīru. — Ja tu tā dari, tad esi cūka, nevis kaķis . . .

No ēdamistabas durvis ved uz bērnistabu. Te pie notraipīta un pamatīgi saskrambāta galda sēž otrās klases ģimnāzists Stjopa ar niķīgu sejas izteiksmi un saraudātām acīm. Uzrausis ceļgalus gandrīz līdz zodam un aptvēris tos ar rokām, viņš šūpojas kā ķiniešu dieviņš un dusmīgi lūkojas uzdevumu krājumā.

—      Vai mācies? — Pavels Vasiļjičs jautā, piesēzdamies pie galda un nožāvādamies. — Tā, brālīti manu … Padzīrojām, izgulējāmies, paēdāmies bliņas, bet rīt būs jāiztiek ar sausu barību, jānožēlo grēki — un, lūdzu, pie darba. Katram laika posmam ir savas robežas. Kāpēc tev tādas saraudātas acis? Netiec galā ar iekalšanu? Tātad pēc bliņām nepatīk vis ar zinātnēm noņemties? Tā jau tas ir.

—      Ko tu tur ņirgājies par bērnu? — Pelageja Ivanovna sauc no blakus istabas. — Labāk būtu parādījis, nevis ņirgājies! Viņš taču rīt atkal dabūs vieninieku, ak tu posts!

—     Ko tu nesaproti? — Pavels Vasiļjičs Stjopam vaicā.

—     Nu te . . . daļskaitļu dalīšana! — tas dusmīgi atbild. — Daļskaitļa dalīšanu ar daļskaitli…

—      Hm … joks tāds! Kas tad tur ir? Tur jau nav nekā ko saprast. Iezubrī likumu — un cauri… Lai izdalītu daļskaitli ar daļskaitli, tad šim nolūkam vajag pirmā daļskaitļa skaitītāju pareizināt ar otrā saucēju, un tas būs dalījuma skaitītājs. .. Nu, bet pēc tam pirmā daļskaitļa saucējs . . .

—      Es to arī bez jums zinu! — Stjopa viņu pārtrauc, ar knipi nosizdams no galda riekstu čaumalu. — Parādiet man pierādījumu!

—      Pierādījumu? Labi, dod zīmuli! Klausies! Pieņemsim, mums vajag septiņas astotdaļas izdalīt ar divām piektdaļām. Tā. Visa mehānika tāda, brālīti manu, ka šie daļskaitļi jāizdala viens ar otru. . . Vai patvāris iekurts?

—     Nezinu.

—      Jau laiks dzert tēju … Iet uz astoņiem . . . Nu, bet tagad klausies! Sacīsim tā. Pieņemsim, ka mums vajag izdalīt septiņas astotdaļas nevis ar divām piektdaļām, bet ar divi, tas ir, tikai ar skaitītāju. Dalām. Kas iznāk?

—     Septiņas sešpadsmitdaļas.

—      Tā. Tu esi brašs puika. Nu, āķis, brālīti manu, ir tāds, ka mēs .. . tātad, ja mēs dalījām ar divi, tad . .. Pagaidi, es pats sajaucu. Atceros, mums ģimnāzijā aritmētikas skolotājs bija Sigismunds Urbaničs, polis. Tad nu reizēm katru stundu jauca. Sāk pierādīt teorēmu, sajauc, viss pietvīkst un sāk skraidīt pa klasi, it kā viņam kāds ar īlenu mugurā būtu iedūris, pēc tam kādas piecas reizes nošņaucas un sāk raudāt. Bet mēs, zini, bijām augstsirdīgi, izlikāmies, ka nemanām. «Kas jums vainas, Sigismund Urbanič?» prasām. «Vai jums zobi sāp?» Nu saki viens cilvēks, klasē visnotaļ bija tīri razbainieki, trakuji, taču, saproties, mēs bijām augstsirdīgi! Tādu maziņu kā tu manā laikā nebija, bet visi īsti tēvaiņi, šitādi mūlāpi, viens par otru garāks. Par piemēru teikt, mums trešajā klasē bija Mamahins: ak kungs, kas par vēzdu! Saproties, asi garš lamzaks, iet tāds — grīda trīc, iebelž ar dūri pa muguru — cilvēks beigts kā muša! Ne mēs vien, pat skolotāji no viņa baidījās. Tad nu šis pats Mamahins mēdza . ..

Aiz durvīm atskan Pelagejas Ivanovnas soļi. Pavels Ivaničs pamirkšķina uz durvju pusi un čukst:

—      Māte nāk. Ķersimies pie mācībām! Nu tad, brālīti manu, — viņš paceļ balsi, — šis daļskaitlis jāpareizina uz šito. Un tāpēc pirmā daļskaitļa skaitītājs jāparei . . .

—     Nāciet dzert tēju! — Pelageja Ivanovna sauc.

Pavels Vasiļjičs un viņa dēls pamet aritmētiku un

iet dzert tēju. Bet ēdamistabā jau sēž Pelageja Ivanovna un viņai blakus tantiņa, kas vienmēr klusē, un vēl otra tantiņa, kas ir kurlmēma, un vecmāmuļa Markovna — bērnu saņēmēja, kas saņēmusi arī Stjopu. Patvāris šņāc un pūš tvaiku, no kura uz griestiem gulstas lielas, viļņainas ēnas. No priekšnama, astes saslējuši, ienāk kaķi, samiegojušies, melanholiski .. .

—     Dzer, Markovna, ar ievārījumu, — Pelageja Ivanovna uzrunā vecmāti, — rīt lielais gavēnis, saēdies šodien!

Markovna paņem pilnu karotīti ievārījuma, nedroši, it kā pulveri pieliek pie mutes un, pašķielējusi uz Paveļu Vasiļjiču, ēd; viņas sejā tūlīt atplaukst salds smaids, tikpat salds kā pats ievārījums.

—     Pat ļoti jauks ievārījums, — viņa saka. — Vai jūs, mīļā Pelageja Ivanovna, pati vārījāt?

—      Pati. Kas gan cits? Es visu pati. Stjopočka, vai es tev neesmu ielējusi pārāk vāju tēju? Ak tu jau izdzēri! Dod, manu eņģelīt, es tev ieliešu vēl.

—    Tad nu šis pats Mamahins, brālīti manu, — Pavels Vasiļjičs, pret Stjopu pagriezdamies, turpina,

—     nevarēja ciest franču valodas skolotāju. «Es,» kliedz, «esmu muižnieks un nepieļaušu, ka francūzis būtu pārāks par mani! Mēs», kliedz, «divpadsmitajā gadā frančus kāvām!» Nu, viņu, zināms, pēra… Sti-ipri pēra! Bet viņš bieži vien, pamanīdams, ka viņu grib pērt, pa logu laukā un prom! Pēc tam dienas piecas sešas nerādās ģimnāzijā. Māte nāk pie direktora, lūdzas, Jēzu Kristu piesaukdama: «Direktora kungs, esiet tik labs, atrodiet manu Mišu, noperiet viņu, palaidni!» Bet direktors viņai: «Apžēlojieties, kundze, ar viņu pieci mūsu šveicari netiek galā!»

—      Ak kungs, kur gan rodas tādi razbainieki! — Pelageja Ivanovna čukst, šausmās raudzīdamās uz vīru.

—     Ko lai saka nabaga māte!

Iestājās klusums. Stjopa skaļi žāvājas un aplūko uz tējas kārbiņas ķīnieti, ko viņš redzējis jau tūkstošiem reižu. Abas tantiņas un Markovna uzmanīgi dzer pa malciņam no apakštasītēm. Istabā klusums un tveice, ko izstaro krāsns . . . Sejās un kustībās kūtrums, pārēšanās, kad kuņģi pilni līdz augšai, bet vajag vēl ēst. Novāc patvāri, tasītes un galdautu, bet ģimene vēl arvien sēž pie galda . . . Pelageja Ivanovna ik pa brīdim pielec kājās un ar šausmu izteiksmi sejā skrien uz virtuvi, lai tur apspriestos ar virēju par vakariņām. Abas tantiņas sēž iepriekšējās pozās nekustīgi, salikušas rociņas uz krūtīm, un snauž, šad tad ar savām trulajām acīm paraudzīdamās uz lampu. Markovna ik mirkli žagojas un jautā:

—      Nez kāpēc es tā žagojos? Liekas, neko tādu neesmu ēdusi … un arī dzērusi tā kā nebūtu … Ik!

Pavels Vasiļjičs un Stjopa sēž blakus, sabāzuši galvas kopā, un, pārliekušies pār galdu, apskata 1878. gada «Ņivu».

—      «Leonardo da Vinči piemineklis Viktora Emanuēla galerijas priekšā Milānā.» Skat, ko . . . Taisni tā kā Triumfa vārti. . . Kavalieris ar dāmu . . . Bet tur tālumā cilvēciņi. . .

—     Šis cilvēciņš izskatās pēc mūsu ģimnāzista Niskubina, — Stjopa saka.

—      Šķir tālāk . . . «Parastas mušas snuķis, katlu to redzam mikroskopā.» Tad ta snuķltis! Ir gan muša! Kas gan, brāl, būs, ja blakti apskatīs mikroskopā! Riebekle!

Senlaicīgs pulkstenis zālē ķērcoši, jl kā apsaldējies nesit, bet noklepo tieši desmit reižu. Ēdamistabā ienāk virēja Anna un — bāc! — saimniekam pie kājām.

—      Piedodiet Kristus dēļ, Pavel Vasiļjič! — viņa, visa nosarkusi, pieceldamās saka.

—      Piedod arī tu man Kristus dēļ! — Pavels Vasiļjičs vienaldzīgi atbild.

Anna tādā pašā kārtā pieiet pie pārējiem ģimenes locekļiem, krīt pie kājām un lūdz piedošanu. Viņa paiet garām tikai Markovnai, kuru netur par paklanīšanās cienīgu, jo tā nav dižciltīga.

Paiet vēl pustunda klusumā un mierā . . . «Ņiva» guļ jau uz dīvāna, un Pavels Vasiļjičs, pacēlis pirkstu, skaita pēc atmiņas latīņu dzejoļus, ko iemācījies kādreiz bērnībā. Stjopa raugās uz viņa pirkstu ar laulības gredzenu, klausās nesaprotamajā valodā un snauž; berzē ar dūrēm acis, bet tās vēl vairāk līp ciet.

—      Iešu gulēt … — viņš staipīdamies un žāvādamies saka.

—      Ko? Gulēt? — Pelageja Ivanovna prasa. — Bet aizgavēties?

—     Es negribu.

—      Vai tu esi pie pilna prāta? — māmuļa baiļojas. — Kā tad var bez aizgavēšanās? Tev taču visu gavēņa laiku nedos nekā neatļauta!

Arī Pavels Vasiļjičs baiļojas.

—      Jā, jā, brāl, — viņš saka. — Septiņas nedēļas māte tev nedos nekā neatļauta. Nedrīkst, vajag aizgavēties.

—     Ak, bet man gribas gulēt! — Stjopa gražojas.

—      Tādā gadījumā klājiet ātrāk galdu! — Pavels Vasiļjičs uztraukts sauc. — Anna, ko tu tur, muļķe, sēdi? Sāc ātrāk klāt galdu!

Pelageja Ivanovna sasit rokas un izskrien virtuvē ar tādu izteiksmi, it kā mājā būtu izcēlies ugunsgrēks.

— Ātrāk! Ātrāk! — dzirdams visā majā. — Stjopočka grib gulēt! Anna! Ak mans dievs, kas tad tas? Ātrāk!

Pēc piecām minūtēm galds jau klāts. Kaķi atkal, astes izslējuši, muguras izliekdami un staipīdamies, satiekas ēdamistabā … Ģimene sāk vakariņot. Est nevienam negribas, kuņģi visiem pārpildīti, bet ēst tomēr vajag.

/

NEVARĪGA BŪTNE

Lai cik stipra naktī bija podagras lēkme, lai cik jūtīgi pēc tam bija nervi, Kistunovs no rīta tomēr devās uz darbu un parastajā laikā sāka lūdzēju un bankas klientu pieņemšanu. Izskats viņam bija gurds, izmocīts, un viņš runāja klusītiņām, tik tikko elpodams, kā mirējs.

—      Ko jūs vēlaties? — viņš uzrunāja aizvēsturiskā mētelī ģērbušos lūdzēju, kura no mugurpuses atgādināja lielu mēslu vaboli.

—      Lūdzu, uzklausiet, jūsu ekselence, -— lūdzēja sāka ātri bērt, — mans vīrs kolēģijas asesors Ščukins noslimoja piecus mēnešus, un, kamēr viņš, atvainojiet, gulēja mājās un ārstējās, viņu bez kāda iemesla atlaida no darba, jūsu ekselence, bet, kad es aizgāju pēc algas, viņi, lūdzu, saprotiet, atrēķināja no viņa algas divdesmit četrus rubļus trīsdesmit sešas kapeikas. «Par ko?» jautāju. «Bet viņš,» saka, «izņēmis no biedru kases, un citi ierēdņi par viņu galvojuši.» Kā tad tā? Vai tad viņš varēja ņemt bez manas piekrišanas? Tas ir neiespējams, jūsu ekselence. Un ķāpēc tā? Es esmu nabaga sieviete, pārtieku tikai no istabu izīrēšanas. Esmu vāja, nevarīga . . . Visi mani apvaino, un ne no viena nedzirdu laba vārda .. .

Lūdzēja samirkšķināja acis un sāka meklēt mēteļa kabatās lakatiņu. Kistunovs paņēma no viņas lūgumrakstu un sāka lasīt.

—      Atvainojiet, kā tad tā? — viņš paraustīja plecus. — Es nekā nesaprotu. Jūs, kundze, acīm redzot, neesat atnākusi īstajā vietā. Jūsu lūgums patiesībā nemaz neattiecas uz mums. Papūlieties to iesniegt tai iestādē, kur jūsu vīrs kalpoja!

—      I-ī, tētīt, esmu bijusi jau piecās vietās un nekur lūgumu pat neņēma pretim! — Ščukina sacīja. — Man jau gāja galva riņķī, bet paldies un lai dievs dod veselību znotam Borisam Matvejičam, ieteica atnākt pie jums. «Māmiņ,» znots teica, «aizejiet pie Kistunova kunga: viņš ir iespaidīgs cilvēks, visu var izdarīt jūsu labā . . .» Palīdziet, jūsu ekselence!

—      Mēs, Ščukina kundze, nekā nevaram izdarīt jūsu labā . .. Saprotiet pati: jūsu vīrs, cik varu spriest, kalpojis kara medicīnas resorā, bet mūsu iestāde ir pilnīgi privāta, komerciāla, mums ir banka. Vai tad to tik grūti saprast!

Kistunovs vēlreiz paraustīja plecus un pievērsās militārā formā tērptam kungam ar uztūkušu vaigu.

—     Jūsu ekselence, — Ščukina žēlabainā balsī nodīca, — bet par to, ka vīrs bija slims, man ir ārsta apliecība! Te tā ir, lūgtu paskatīties!

—      Ļoti jauki, es jums ticu, — Kistunovs sapīcis atbildēja, — bet, atkārtoju, tas neattiecas uz mums. Savādi un pat smieklīgi! Vai tiešām jūsu vīrs nezina, kur jums jāiesniedz lūgums?

—     Viņš, jūsu ekselence, nekā nezina. Mal vienu un to pašu: «Nav tava darīšana! Ej prom!» — un tas ir viss . . . Bet kā darīšana tad tā ir? Viņš taču sēž man uz kakla! Man uz kakla!

Kistunovs atkal pievērsās Ščukinai un sāka viņai skaidrot starpību starp kara medicīnas resoru un privātu banku. Viņa uzmanīgi noklausījās, piekrizdama pamāja ar galvu un sacīja:

—     Tā, tā, tā . . . Saprotu, tētīt. Tādā gadījumā, ekselence, lieciet izsniegt man kaut piecpadsmit rubļu! Esmu ar mieru saņemt pa daļām.

—     Ak vai! — Kistunovs, galvu atpakaļ atmezdams, nopūlās. — Jums jau neko nevar ieskaidrot! Saprotiet taču, ka nākt pie mums ar tādu lūgumu ir tikpat dīvaini kā iesniegt lūgumu par laulības šķiršanu, piemēram, aptiekā vai proves palātā. Jums nav samaksāts viss, kas pienākas, bet kāda mums tur daļa?

—      Jūsu ekselence, mūžam lūgšu par jums dievu, pažēlojiet mani, bāreni! — Ščukina sāka raudāt.

—      Esmu nevarīga, vāja sieviete … Nomocījusies līdz nāvei. . . Gan ar īrniekiem jātiesājas, gan par vīru jārūpējas, gan jāapdara mājas darbi, bez tam es gavēju un znots ir bez vietas … Tā tik citi domā, ka es ēdu un dzeru, bet patiesībā tik tikko turos kājās… Visu nakti neesmu gulējusi.

Kistunovs juta, ka viņam sāk stipri sist sirds. Savilcis sāpīgu seju un piespiedis roku pie krūtīm, viņš atkal sāka skaidrot Ščukinai, bet balss viņam aprāvās . . .

—      Atvainojiet, es nevaru ar jums runāt, — viņš noteica un atmeta ar roku. — Man pat galva sāka reibt. Jūs traucējat mūs un pati veltīgi zaudējat laiku. Ak! … Aleksej Nikolajič, — viņš pasauca kādu ierēdni,

—     paskaidrojiet, lūdzu, Ščukina kundzei!

Kistunovs, apstaigājis visus lūdzējus, iegāja savā kabinetā un parakstīja kādus desmit papīrus, bet Aleksejs Nikolajičs vēl arvien noņēmās ar Ščukinu. Sēdēdams savā kabinetā, Kistunovs ilgi dzirdēja divas balsis: monotono, savaldīgo Alekseja Nikolajiča basu un raudulīgo, spalgo Ščukinas balsi. . .

—      Es esmu nevarīga, vāja sieviete, es esmu slimīga sieviete, — Ščukina runāja. — Es varbūt izskatos stipra, bet patiesībā man neviena dzīsliņa nav vesela. Tikko turos kājās, un man nemaz nav ēstgribas . . . Kafiju šodien dzēru, taču bez kāda prieka.

Bet Aleksejs Nikolajičs skaidroja viņai starpību starp resoriem un papīru virzīšanas sarežģīto sistēmu. Drīz vien viņš nogura un viņu aizstāja grāmatvedis.

—      Apbrīnojami pretīgs sievišķis!— Kistunovs skaitās, nervozi lauzīdams pirkstus un ik pa brīdim tuvodamies ūdens karafei. — Idiote, stulbene! Mani nomocīja un arī viņus nokausēs, neliete! Ak . . . sirds dauzās!

Pēc pusstundas viņš pazvanīja. Ienāca Aleksejs Nikolajičs.

—     Kas jums tur ir? — Kistunovs gurdi vaicāja.

—      Nekādi nevaram iestāstīt, Pjotr Aleksandrič! Esam pagalam nomocījušies. Bet viņa tik maļ un mal savu . ..

—     Es … es nevaru ciest viņas balsi… Esmu slims . . . nevaru izturēt. ..

—     Vai pasaukt šveicaru, Pjotr Aleksandrič, lai viņu izvada?

—      Nē, nē! — Kistunovs izbijās. — Viņa sacels brēku, bet šai mājā ir daudz dzīvokļu, un par mums var velns zina ko nodomāt . . . Jūs, mīļais, papūlieties viņai kaut kā ieskaidrot.

Pēc mirkļa atkal atskanēja Alekseja Nikolajiča dūkšana. Pagāja ceturtdaļstunda, un, aizstājot viņa basu, sāka skanēt grāmatveža spēcīgais tenoriņš.

—     Ap-brī-no-ja-mi nelietīga! — Kistunovs sašuta, un viņa pleci nervozi nodrebēja. — Dumja kā zoss, kaut velns viņu parautu. Šķiet, ka man atkal sākas podagras lēkme … Atkal migrēna …

Blakus istabā Aleksejs Nikolajičs, galīgi nomocījies, beidzot padauzīja ar pirkstu pa galdu, pēc tam sev pa pieri.

—     Vārdu sakot, jums uz pleciem ir nevis galva, — viņš sacīja, — bet, lūk, kas . . .

—      Nu, nekas, nekas … — vecene apvainojās. — Padauzi savai sievai . . . Caurā galva! Nepalaid rokas!

Un, skatīdamies uz viņu naidā un trakās dusmās, it kā vēlēdamies viņu aprīt, Aleksejs Nikolajičs sacīja klusā, apslāpētā balsi:

—     Prom no šejienes!

—      Ko-o? — Ščukina pēkšņi iespiedzās. — Kā jūs uzdrošināties? Es esmu vāja, nevarīga sieviete, es nepieļaušu! Mans vīrs ir kolēģijas asesors! Ak tu caurā galva! Aiziešu pie advokāta Dmitrija Karliča, tad no tevis nepaliks ne smakas! Trīs īrnieki man jau notiesāti, bet par saviem nekaunīgajiem vārdiem tu man vēl vārtīsies pie kājām! Es aiziešu līdz jūsu ģenerālim! Jūsu ekselence! Jūsu ekselence!

—     Taisies, ka tiec prom no šejienes, nelga! — Aleksejs Nikolajičs nošņāca.

Kistunovs atvēra durvis un paraudzījās pieņemamajā telpā.

—     Kas ir? — viņš raudulīgā balsī jautāja.

Ščukina, sarkana kā vēzis, stāvēja istabas vidū un, acis grozīdama, bakstīja ar pirkstiem gaisā. Bankas ierēdņi stāvēja nomaļus un, ari piesarkuši, acīm redzot, nomocīti, apmulsumā saskatījās.

—      Jūsu ekselence! — Ščukina metās pie Kistunova. — Rau, šis, šis pats … rau, šis . . . (viņa rādija uz Alekseju Nikolajiču) padauzīja sev ar pirkstu pa pieri un tad pa galdu… Jūs likāt viņam izskatīt manu lietu, bet viņš ņirgājas! Es esmu vāja, nevarīga sieviete … Mans vīrs ir kolēģijas asesors, un es pati esmu majora meita!

—      Labi, kundze, — Kistunovs ievaidējās, — es izskatīšu . . . speršu soļus . . . Ejiet prom … vēlāk!

—     Bet kad tad es dabūšu, jūsu ekselence? Man nauda šodien vajadzīga!

Kistunovs ar drebošu roku pārvilka sev pār pieri, nopūtās un atkal sāka skaidrot:

—      Kundze, es jau jums teicu. Šeit ir banka, privāta, komerciāla iestāde … Ko tad jūs no mums gribat? Un saprotiet taču, ka jūs mūs traucējat.

Ščukina uzklausīja viņu un nopūtās.

—     Tā, tā … — viņa piekrita. — Bet jūs nu, ekselence, esiet tik laipns, lieciet mūžam lūgt par jums dievu, esiet kā īsts tēvs, aizstāviet! Ja nepietiek ar ārsta zīmi, es varu atnest apliecību ari no iecirkņa . . . Pavēliet izsniegt man naudu!

Kistunovam sametās raibs acu priekšā. Viņš izpūta visu gaisu, cik vien bija plaušās, un nespēkā noslīga uz krēsla.

—     Cik jūs gribat dabūt? — viņš vājā balsī noprasīja.

—     Divdesmit četrus rubļus trīsdesmit sešas kapeikas.

Kistunovs izvilka no kabatas portmoneju, izņēma no tā divdesmitpiecnieku un pasniedza Ščukinai.

—     Ņemiet un … un ejiet prom!

Ščukina ietina naudu lakatiņā, noglabāja un, savilkusi seju saldā, delikātā, pat koķetā smaidiņā, jautāja:

—     Jūsu ekselence, bet vai mans vīrs atkal nevarētu dabūt savu vietu?

— Es braucu prom . . . esmu slims … — Kistunovs gurdā balsī sacīja. — Man briesmīgi dauzās sirds.

Kad viņš bija aizbraucis, Aleksejs Nikolajičs aizsūtīja Ņikitu pēc lauruķiršu pilieniem, un visi, ieņēmuši pa divdesmit pilieniem, sēdās pie darba, bet Ščukina pēc tam vēl divas stundas nosēdēja priekšnamā un runājās ar šveicaru, gaidīdama, kad atgriezīsies Kistunovs.

Viņa atnāca arī otrā dienā.

NELABS DARBS

—      Kas tur iet?

Atbildes nav. Naktssargs neredz nekā, taču cauri vēja un koku šalkām skaidri dzird — kāds iet pa aleju viņam pa priekšu. Mākoņaina un miglaina marta nakts ieskāvusi zemi, un sargam liekas — zeme, debess un viņš pats ar savām domām saplūduši kopā milzīgā, necaurredzamā tumsā. Iet var tikai taustoties.

—            Kas tur iet? — sargs atkārto, un viņam sāk likties, it kā viņš dzirdētu čukstus un aizturētus smieklus. — Kas te ir?

—     Es, mīļais … — vecīga balss atbild.

—     Bet kas tu tāds esi?

—     Esmu . . . garāmgājējs.

—             Kas par garāmgājēju? — nikni uzsauc sargs, mēģinādams ar kliedzienu apslēpt savas bailes. — Kāds nelabais tevi attriecis šurp? Ko te vazājies, spoks, nakti pa kapsētu!

—     Vai tad te ir kapsēta?

—      Un kas tad? Skaidrs, ka kapsēta! Vai neredzi?

—            O-ho-ho-hh . . . Svētā dievmāte! — dzirdama vecīga nopūta. — Nekā neredzu, mīļais, it nekā . . . Re, kāda tumsība, kāda gan tumsība. Tik tumšs kā kapā, tāda tumsība, mīļais! Oh-ho-ho-hhh . . .

—     Bet kas tu tāds esi?

—      Esmu ceļinieks, mīļais, ceļa gājējs.

—             Velni tādi, naktsputni . . . Atradušies ceļinieki! Žūpas … — murmina sargs, garāmgājēja balss un nopūtu nomierināts. — Grēks vien ar jums! Diendienā

dzer, bet nakti nelabais viņus trenkā. Man tā kā izlikās — tu te neesi viens, bet it kā jūs būtu divi tris.

—       Viens pats, mīļais, viens. Tik ir kā viens . . . Ohoho-h . . . mūsu grēki .. .

Sargs uzduras cilvēkam un apstājas.

—      Kā tad tu te nokļuvi? — viņš jautā.

—       Apmaldījos, labais cilvēk. Gāju uz Mitrija dzirnavām un apmaldījos.

—       Epā! Vai tad te ir ceļš uz Mitrija dzirnavām? Aitasgalva! Uz Mitrija dzirnavām jāiet stipri pa kreisi, tieši no pilsētas pa kroņa ceļu. Tu dzērumā esi nostaigājis trīs liekas verstis. Droši vien pilsētā satempies?

—      Bija tāds grēks, mīļais, bija … Tik tiešām bija, nemaz neslēpšu. Bet kā tad man tagad jāiet?

—       Ej visu laiku taisni vien, taisni pa šo aleju, kamēr uzdursies uz strupceļa, un tad tūlīt griezies pa kreisi un ej, kamēr tiksi cauri visai kapsētai, līdz pašiem vārtiņiem. Tur būs vārtiņi… Attaisi un staigā vesels. Pielūko, ka neiekrīti grāvī. Tur aiz kapsētas ej visu laiku pa lauku, pa lauku, pa lauku, kamēr nonāksi uz kroņa ceļa.

—       Lai dievs dod tev veselību, mīļais. Lai svētā dievmāte stāv tev klāt un sarga. Bet varbūt tu pavadīsi, labais cilvēk! Esi žēlīgs, pavadi līdz vārtiņiem!

•— Vai tad man ir laiks! Ej pats!

—       Esi jel žēlīgs, visu mūžu lūgšu par tevi dievu. Neredzu nekā, tumšs kā kapā, ne naga melnumiņa neredzu, mīļais… Ai, kāda tumsība, kāda tumsība! Pavadi, kundziņ!

—       Ir gan man laiks vadīties! Ja noņemšos ar katru, nebūs ne gala, ne malas.

—       Dieva dēļ, pavadi. Es neredzu, un arī bail vienam iet cauri kapsētai. Baigi, mīļais, baigi, baidos, labo cilvēk.

—      Esi gan man piesējies, — sargs nopūšas. — Nu labi, ejam!

Sargs un garāmgājējs sāk iet. Viņi iet blakus, plecu pie_ pleca, un klusē. Mitrs, ass vējš cērtas viņiem tieši sejā, un neredzamie koki šalkdami un krakšķēdami

ber viņiem virsu lielas šļakatas. Aleja gandrīz visa vienās peļķēs.

—      Tas nu gan neizprotams, — sargs saka pēc ilgas klusēšanas, — kā tu šurp nokļuvi. Vārti taču aizslēgti. Pāri sētai pārrāpies, vai? Ja pāri sētai, tad vecam cilvēkam šāda rīcība ir pats beidzamais pasaulē!

—      Nezinu, mīļais, nezinu. Kā šurp nokļuvu, pats nezinu. Apmātība. Dievs sodījis. īsta apmātība, nelabais samulsinājis. Tātad tu, mīļais, esi te sargs?

—      Jā, sargs.

—     Viens visā kapsētā?

Vēja brāzma tik stipra, ka abi uz brīdi apstājas. Sargs, nogaidījis, kad atslābs vētras spars, atbild:

—     Mēs te esam trīs, bet vienam karsonis, otrs guļ. Mēs ar viņu maināmies.

—      Tā, mīļais, tā gan. Bet vējš, kas par vēju! Varbūt pat miroņi dzird! Auro kā nikns zvērs … O-hoho-h …

—     Un no kurienes tu esi?

—      No tālienes, mīļais. Esmu vologdietis, tālumnieks. Pa svētām vietām staigāju un par labiem cilvēkiem aizlūdzu. Glāb un žēlo, ak kungs!

Sargs uz brītiņu apstājas, lai aizkūpinātu pīpi. Viņš aptupstas aiz ceļinieka muguras un aizdedzina vairākus sērkociņus. Pirmā sērkociņa gaisma pazibējusi uz mirkli apgaismo gabaliņu alejas pa labi, baltu pieminekli ar eņģeli un tumšu krustu; otrā sērkociņa gaisma, kas uzliesmo un ko vējš apdzēš, aizslīd kā zibens gar kreiso pusi, un no krēslas iznirst tikai kāda režģa daļa; trešais sērkociņš apgaismo kā pa labi, tā pa kreisi baltu pieminekli, tumšu krustu un režģa sētu ap bērna kapiņu.

—      Dus nelaiķīši, dus dārgie! — ceļinieks, skaļi nopūzdamies, saka. — Dus gan bagāti, gan nabagi, gan gudri, gan muļķi, gan labi, gan ļauni. Visiem viņiem viena vērtība. Un gulēs līdz pastardienas bazūnēm. Lai viņiem debesu valstība, mūžīgs miers!

—     Tagad mēs ejam, bet pienāks laiks, kad arī paši dusēsim, — sargs saka.

—             Tā gan, tā gan. Visi, visi tur būsim. Nav tāda cilvēka, kas nemirs. O-ho-ho-h. Ak, mūsu ļaunie darbi, blēdīgie nodomi! Grēki, grēki! Mana nolādētā, nepiepildāmā dvēsele, manas negausīgās iekšas! Esmu nokaitinājis to kungu, un man nebūs glābiņa ne šai, ne viņā saulē. Iestidzis grēkos kā tārps zemē.

—     Jā, bet mirt vajag.

—     Nu jā, ka vajag.

—            Ceļiniekam, dzi, vieglāk nomirt nekā tādam kā es . . . — sargs saka.

—            Ceļinieki mēdz būt dažādi. Ir īsti, kas dievam tīkami, sarga savu dvēseli, bet ir arī tādi, kas nakti blandās pa kapsētu velniem par prieku . . . jā-ā! Dažs, ceļinieks būdams, ja iegribēs, gāzīs tev ar cirvi pa pakausi, un tu būsi beigts.

—      Kāpēc tu saki tādus vārdus?

—            Nu tāpat. . . Vai tu re, arī vārtiņi klāt. Tie paši jau ir. Atver man, draudziņ!

Sargs taustīdamies atver vārtiņus, izved aiz piedurknes ceļinieku un saka:

—            Te nu arī kapsētai gals. Tagad ej visu laiku pa lauku vien, pa lauku, kamēr uzdursies kroņa ceļam. Tūlīt te būs robežgrāvis, neiekrīti . . . Un, kad iziesi uz ceļa, pagriezies pa labi un tā līdz pašām dzirnavām .. .

—             Oho-ho-h-hh … — ceļinieks nopūšas, brītiņu klusējis. — Bet tagad es spriežu tā, ka man nav ko staigāt uz Mitrija dzirnavām . . . Kāda velna es turp iešu? Es labāk, kundziņ, pastāvēšu te ar tevi . . .

—     Kam tev ar mani stāvēt?

—     Nu tā … ar tevi jautrāk . . .

—            Atradis gan sev jautruli! Ceļiniek, tev, kā redzu, patīk jokus dzīt. . .

—            Skaidrs, ka patīk! — saka ceļinieks, sēcoši smiedams. — Ak tu mans mīļais, labiņais! Laikam gan ilgi tagad atcerēsies ceļinieku!

—      Kas man tevi ko atcerēties?

_— Nu tā, veikli apvedu tevi ap stūri . .. Vai tad es kāds ceļinieks? Nepavisam neesmu ceļinieks.

—     Kas tad tu esi?

—     Nelaiķis . .. Tikko no šķirsta cēlies . . . Vai atceries atslēdznieku Gubarjovu, kas metenī pakārās? Es, rau, esmu tas pats Gubarjovs . . .

—     Melo vien!

Sargs netic, bet sajūt visā miesā tādas smagas un saltas bailes, ka spēji sakustas un sāk ātri taustīt vārtiņus.

—      Pagaidi, kurp tad tu? — saka ceļinieks, satverdams viņu aiz rokas. — E-e-ē … vai re, kāds tu esi! Kā tad tu mani tā pamet?

—     Laid! — sargs kliedz, pūlēdamies izraut roku.

—     Stā-vi! Lieku stāvēt — un stāvi . . . Nerausties, nešķīstais! Ja gribi palikt dzīvs, tad stāvi un klusē, kamēr lieku . . . Negribu tikai asinis izliet, citādi tu sen jau būtu notirinājis kājas, draņķi . . . Stāvi!

Sargam ļogās ceļgali. Viņš bailēs aizver acis un, viscaur trīcēdams, piekļaujas pie žoga. Viņš gribētu kliegt, bet zina, ka viņa kliedziens neaizskanēs līdz cilvēķu mājoklim . . . Līdzās stāv garāmgājējs un tur viņu aiz rokas . . . Kādas trīs minūtes aizrit klusumā.

—      Vienam karsonis, otrs guļ, un trešais pavada ceļiniekus, — garāmgājējs murmina. — Neko teikt, labi sargi, var maksāt algu! Ne-ē, brālīt, zagļi allažiņ bijuši veiklāki par sargiem! Stāvi, stāvi, nekusties . . .

Klusumā paiet piecas, desmit minūtes. Piepeši vējš attrauc svilpienu.

—     Nu, tagad ej, — saka garāmgājējs, atlaižot roku. — Ej un pateicies dievam, ka paliki dzīvs.

Garāmgājējs arī svilpj, skrien prom no vārtiņiem, un var dzirdēt, kā viņš pārlec pāri grāvim. Paredzēdams kaut ko ļoti nelabu un vēl vienmēr aiz bailēm trīcēdams, sargs nedroši atver vārtiņus un, acis aiztaisījis, skrien atpakaļ. Pagriezienā uz lielo aleju viņš dzird steidzīgus soļus, un kāds vaicā viņam šņācošā balsī:

—     Vai tu tas esi, Timotej? Un kur Mitjka?

Noskrējis visu lielo aleju, viņš tumsā pamana mazu,

nesprodru gunliņu. Jo tuvāk guntiņai, jo baigāk viņam kļūst un jo stiprāk viņš jūt kaut ko nelabu.

«Uguns, šķietas, baznīcā,» viņš domā. «No kurienes tā radusies? Glāb un žēlo, valdniece! Tā arī ir!»

Brītiņu sargs stāv pie izsistā loga un šausmās veras uz altāri… Maza vaska svecīte, ko zagli aizmirsuši nodzēst, mirgo pa logu brāzmojošajā vējā un met nespodrus, sarkanus traipus uz izsvaidītajiem garīdznieku tērpiem, apgāzto skapīti, uz daudzajām pēdām ap altāra galdu un ziedokli . . .

Paiet vēl īss brītiņš, un gaudojošais vējš izplata pa kapsētu steidzīgas, nevienādas trauksmes zvana skaņas.

MĀJĀS

—     Bija atnākuši no Grigorjeviem pēc kaut kādas grāmatas, bet es sacīju, ka jūs neesat mājās. Pastnieks atnesa avīzes un divas vēstules. Pie viena, Jevgeņij Petrovič, es jūs lūgtu pievērst uzmanību Serjožam. Šodien un aizvakar pamanīju, ka viņš smēķē. Kad sāku viņu kaunināt, viņš pa paradumam aizbāza ausis un skaļi iedziedājās, lai pārkliegtu manu balsi.

Jevgeņijs Petrovičs Bikovskis, apgabala tiesas prokurors, kas tikko bija atgriezies no sēdes un vilka savā kabinetā nost cimdus, paskatījās uz guvernanti, kas visu to ziņoja, un iesmējās.

—     Serjoža smēķē… — viņš paraustīja plecus. — Varu iedomāties šo knēveli ar papirosu zobos! Cik tad viņam gadu?

—      Septiņi. Jums tas liekas nesvarīgi, taču viņa gados smēķēšana izveido kaitīgu un nelabu paradumu, bet nelabi paradumi jāizravē jau pašā sākumā.

—     Pilnīgi pareizi. Bet kur viņš ņem tabaku?

—     No jūsu galda.

—     Tā? Nu tad atsūtiet viņu pie manis!

Kad guvernante bija izgājusi, Bikovskis apsēdās krēslā pie rakstāmgalda, aizvēra acis un sāka domāt. Viņš nez kāpēc iztēlē iedomājās savu Serjožu ar milzīgu, aršīnu garu papirosu tabakas dūmu mākoņos, un šī karikatūra lika viņam pasmaidīt; tai pašā laikā guvernantes nopietnā, norūpējusies seja rosināja viņā atmiņas par sen pagājušu, pa daļai aizmirstu laiku, kad smēķēšana skolā un bērnistabā izraisīja pedagogos un vecākos dīvainas, ne visai saprotamas šausmas. Tās bija patiešām šausmas. Bērnus nežēlīgi pēra, izslēdza no ģimnāzijas, gandēja viņiem dzīvi, lai gan neviens no pedagogiem un tēviem nezināja, kur tieši slēpjas smēķēšanas ļaunums un noziedzība. Pat ļoti gudri cilvēki neatteicās no cīņas pret netikumu, ko nesaprata. Jevgeņijs Petrovičs atcerējās savu ģimnāzijas direktoru, ļoti izglītotu un labsirdīgu večuku, kurš tā izbijās, kad pārsteidza ģimnāzistu ar papirosu, ka nobālēja, nekavējoties sasauca ārkārtēju pedagogu padomi un nolēma vainīgo izslēgt. Tāds jau droši vien ir kopdzīves likums: jo nesaprotamāks ir ļaunums, jo niknāk un rupjāk cīnās pret to.

Prokurors atcerējās pāris izslēgto, viņu turpmāko dzīvi un nevarēja nedomāt par to, ka sods bieži vien atnes vairāk ļaunuma nekā pats noziegums. Dzīvam organismam piemīt spēja ātri piemēroties, pierast un iejusties jebkurā atmosfērā, citādi cilvēkam jebkuru mirkli vajadzētu sajust, cik nesaprātīgs pamats bieži vien ir viņa saprātīgajai darbībai un cik maz vēl izprastas patiesības un pārliecības ir pat tādās atbildīgās un rezultātu ziņā briesmīgās nozarēs kā pedagoģija, jurisprudence, literatūra …

Tamlīdzīgas vieglas un neskaidras domas, kādas rodas tikai nogurušās smadzenēs, kad tās atpūšas, sāka klīst Jevgeņija Petroviča galvā; tās rodas nez no kurienes un nez kāpēc nepaliek galvā ilgi un, šķiet, slīd pa smadzeņu virspusi, neiespiežoties visai dziļi. Cilvēkiem, kas veselām stundām un pat dienām spiesti domāt valstiski, vienā virzienā, tādas brīvas, mājas omulības apdvestas domas ir sava veida komforts, patīkama ērtība.

Bija devītā vakara stunda. Augšā, virs griestiem, otrajā stāvā, kāds staigāja no viena kakta uz otru, bet vēl augstāk, trešajā stāvā, četrrocīgi spēlēja gammas. Nervozie soļi, kuri liecināja par mokpilnām domām vai arī zobu sāpēm, un monotonās gammas piešķīra vakara klusumam kaut ko miegainu, kas noskaņoja uz kūtrām domām. Divas istabas tālāk — bērnistabā guvernante sarunājās ar Serjožu.

—     Tē-tis atbraucis! — zēns dziedoši iesaucās. — Tētis atbraucis! Tē! tē! tis!

—      Votre pиre vous appelle, allez vite! — uzsauca guvernante, iespiegdamās kā izbiedēts putns. — Ar jums runā!

«Ko gan lai es viņam saku?» Jevgeņijs Petrovičs domāja.

Taču, pirms viņš paguva kaut ko izdomāt, kabinetā jau ienāca viņa dēls Serjoža, septiņus gadus vecs zēns. Tā bija būtne, kurai vienīgi pēc apģērba varēja noteikt dzimumu: nevarīgs, bālu seju, trausls. . . Viņa ķermenis bija vārgs kā siltumnīcas auglis, un viss viņā šķita neparasti maigs un mīksts: kustības, cirtainie mati, skatiens, samta svārciņi.

—      Sveiks, tēti! — viņš maigā balsī sacīja, uzrāpdamies tēvam uz ceļiem un strauji skūpstīdams viņam kaklu. — Vai tu mani sauci?

—     Atvainojiet, atvainojiet, Sergej Jevgeņjič, — prokurors atbildēja, atstumdams viņu no sevis. — Pirms bučojamies, mums jāaprunājas un jāaprunājas nopietni … Es esmu uz tevi dusmīgs un vairs tevi nemīlu. Tad nu zini, draugs: es tevi nemīlu, un tu vairs neesi mans dēls … Jā.

Serjoža cieši paskatījās uz tēvu, tad pievērsa skatienu galdam un paraustīja plecus.

—      Ko es tev esmu nodarījis? — viņš, acis mirkšķinādams, nesapratnē jautāja. — Es šodien ne reizes neesmu bijis tavā kabinetā un nekā neesmu aizticis.

—     Nupat Nataļja Semjonovna man žēlojās, ka tu smēķējot . . . Vai tas taisnība? Vai tu smēķē?

—     Jā, es reiz smēķēju .. . Tas ir taisnība! . . .

—      Nu redzi, bez tam tu arī melo, — prokurors, pieri raukdams un tā slēpdams savu smaidu, sacīja. — Nataļja Semjonovna kādas divas reizes redzējusi, ka tu esot smēķējis. Tātad tu esi pieķerts trijos nelabos pārkāpumos: smēķē, ņem no galda svešu tabaku un melo. Trīs vainas!

—      Ak jā-ā! — Serjoža atcerējās, un acis viņam iedzirkstījās. — Tas ir pareizi, pareizi! Es divas reizes esmu smēķējis: šodien un agrāk.

—     Nu redzi, tātad nevis reizi, bet divas reizes . . .

Esmu ar tevi ļoti ļoti neapmierināts! Agrāk tu biji labs zēns, bet tagad, es redzu, esi samaitāts un kļuvis nelāgs.

Jevgeņijs Petrovičs sakārtoja Serjožam apkaklīti un nodomāja:

«Ko lai vēl viņam saku?»

—      Jā, nav labi, — viņš turpināja. — Es to no tevis negaidīju. Pirmkārt, tev nav tiesību ņemt tabaku, kas tev nepieder. Katram cilvēkam ir tiesības lietot tikai pašam savu mantu, bet, ja viņš ņem svešu, tad . . . viņš nav labs cilvēks! («Es nesaku viņam to, ko vajag!» Jevgeņijs Petrovičs nodomāja.) Piemēram, Nataļjai Semjonovnai ir tīne ar drēbēm. Tā ir viņas tīne, un mums, tas ir, ne man, ne tev, nav brīv to aiztikt, jo tā nav mūsējā. Vai ne? Tev ir zirdziņi un bildītes . .. Es taču tās neņemu? Varbūt es tos būtu gribējis paņemt . . . bet … tie taču nav mani, tie ir tavi!

—     Ņem, ja gribi! — Serjoža, pierīti savilcis, ieteicās. — Tēt, tu, lūdzu, nekautrējies, ņem! Šis dzeltenais sunītis, kas uz tava galda, ir mans, bet es jau neko . . . Lai stāv vien!

—      Tu mani nesaproti, — Bikovskis sacīja. — Sunīti tu man uzdāvināji, tas tagad ir mans, un es varu darīt ar to, ko gribu; bet tabaku es taču neesmu tev dāvinājis! Tabaka ir mana! («Es viņam neizskaidroju tā, kā vajag!» prokurors domāja. «Ne tā! Pavisam ne tā!») Ja man gribas smēķēt svešu tabaku, tad man vispirms jāprasa atļauja . . .

Gausi virknēdams frāzi pie frāzes un atdarinādams bērnu valodu, Bikovskis sāka skaidrot dēlam, ko nozīmē īpašums. Serjoža skatījās viņam uz krūtīm un uzmanīgi klausījās (viņam patika vakaros runāties ar tēvu), tad atspiedās ar elkoņiem uz galda malas un, savas īsredzīgās acis piemiedzis, sāka lūkoties uz papīriem un tintnīcu. Viņa skatiens paklejoja pa galdu un apstājās pie pudelītes ar gumiarābiku.

—     Tēt, no kā taisa līmi? — viņš piepeši vaicāja, tuvinādams pudelīti acīm.

Bikovskis izņēma viņam no rokām pudelīti, nolika atpakaļ un turpināja:

—           Otrkārt, tu smēķē.. . Tas ir ļoti nelabi! Ja es smēķēju, tad tas vēl nenozīmē, ka var smēķēt. Es smēķēju un zinu, ka tas nav gudri, pukojos uz sevi un esmu nemierā .. . («Esmu gan viltīgs pedagogs!» prokurors nodomāja.) Tabaka stipri kaitē veselībai, un tas, kurš smēķē, nomirst ātrāk, pirms laika. īpaši kaitīgi smēķēt tādiem maziņiem kā tu. Tev ir vārgas krūtis, tu vēl neesi pieaudzis, bet vārgiem cilvēkiem tabakas dūmi ir par cēloni dilonim un citām slimībām. Lūk, tēvocis Ignatijs nomira ar diloni. Ja viņš nebūtu smēķējis, droši vien dzīvotu vēl šodien.

Serjoža domīgi paskatījās uz lampu, pataustīja ar pirkstiem abažūru un nopūtās.

— Tēvocis Ignatijs labi spēlēja vijoli! — viņš sacīja. — Viņa vijole tagad ir pie Grigorjeviem!

Serjoža atkal atbalstījās ar elkoņiem uz galda malas un iegrima domās. Viņa bālajā sejā sastinga tāda izteiksme, it kā viņš ieklausītos vai arī vērotu pats savu domu attīstību; zēna lielajās, nekustīgajās acīs parādījās skumjas un kaut kas līdzīgs bailēm. Droši vien viņš tagad domāja par nāvi, kas tik nesen bija paņēmusi pie sevis viņa māti un tēvoci Ignatiju. Nāve aiznes uz viņpasauli mātes un tēvočus, bet viņu bērni un vijoles paliek zemes virsū. Nelaiķi dzīvo debesīs kaut kur pie zvaigznēm un raugās no turienes uz zemi. Vai viņi spēj pārciest šķiršanos?

«Ko es viņam sacīšu?» Jevgeņijs Petrovičs domaja. «Viņš neklausās manī. Acīm redzot, viņš neuzskata par svarīgiem ne savus pārkāpumus, ne manus argumentus. Kā viņu pārliecināt?»

Prokurors piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu.

«Agrāk manā laikā šos jautājumus izšķīra ārkārtīgi vienkārši,» viņš prātoja. «Katru puiku, ko pieķēra smēķēšanā, pēra. Mazdūšīgie un gļēvuļi patiešām atmeta smēķēšanu, bet, kas bija drošsirdīgāks un gudrāks, tas pēc pēriena sāka slēpt tabaku aiz zābaku stulma un smēķēt šķūnī. Kad viņu notvēra šķūnī un atkal pēra, viņš gāja smēķēt uz upi… un tā tālāk, līdz puika izauga. Mana māte, lai tik es nesmēķētu, uzpirka mani ar naudu un konfektēm. Tagad šie līdzekļi šķiet nožēlojami un nemorāli. Pamatojoties uz loģiku, mūsdienu pedagogs cenšas, lai bērns apgūtu labus principus nevis aiz bailēm, nevis aiz vēlēšanās izcelties vai dabūt atalgojumu, bet apzināti.»

Kamēr viņš staigāja un domāja, Serjoža uzrausās ar kājām uz krēsla, kas stāvēja lidzās galdam, un sāka zīmēt. Lai viņš nesaķēpātu dienesta papīrus un neaiztiktu tinti, uz galda gulēja tieši viņam sagriezta ceturtdaļlokšņu kaudzīte un zils zīmulis.

—     Virēja šodien ēvelēja kāpostus un nogrieza sev pirkstam galu, — zēns sacīja, zīmēdams mājiņu un kustinādams uzacis. — Viņa tā iekliedzās, ka mēs visi izbijāmies un saskrējām virtuvē. Tāda muļķe! Nataļja Semjonovna liek viņai mērcēt pirkstu aukstā ūdenī, bet viņa to sūkā … Un kā viņa var netīru pirkstu ņemt mutē! Tēt, tas taču ir nepieklājīgi!

Tālāk viņš pastāstīja, ka pusdienlaikā pagalmā ienācis leijerkastnieks ar meiteni, kura, mūzikai spēlējot, dziedājusi un dejojusi.

«Viņam ir sava domu gaita!» prokurors domāja. «Viņam galvā ir sava pasaulīte, un viņš pēc sava prāta zina, kas ir svarīgs un kas nesvarīgs. Lai saistītu viņa uzmanību un apziņu, nepietiek ar viņa valodas atdarināšanu, vajag arī prast domāt tā, kā viņš domā. Viņš Joti labi saprastu mani, ja man patiešām būtu žēl tabakas, ja es apvainotos, sāktu raudāt… Tāpēc jau mātes ir neaizstājamas bērnu audzināšanā, ka viņas prot reizē ar bērniem just, raudāt, smieties… Ar loģiku un morāli nekā nevar iesākt. Ko tad es viņam vēl sacīšu? Ko?»

Un Jevgeņijam Petrovičam šķita dīvaini un jocīgi, ka viņš, pieredzējis jurists, kas pusmūžu noņēmies ar visāda veida drošības līdzekļiem, brīdinājumiem un sodiem, galīgi samulst un nezina, ko teikt zēnam.

—     Paklausies, dod man goda vārdu, ka tu vairs nesmēķēsi! — viņš sacīja.

—      Go-oda vārds! — Serjoža dziedoši noteica, stipri spiezdams zīmuli un noliekdamies pār zīmējumu. — Go-oda vā-ārds! ārds! ārds!

«Bet vai viņš zina, ko nozīmē goda vārds?» Bikovskis sev jautāja. «Nē, es esmu slikts audzinātājs! Ja kāds no pedagogiem vai mūsu tiesas darbiniekiem pašlaik ielūkotos manā galvā, tas nosauktu mani par lupatu un droši vien turētu aizdomās par pārgudrību … Bet skolā un tiesā visi šie nelietīgie jautājumi taču tiek atrisināti daudz vienkāršāk nekā mājās; te acu priekšā ir cilvēks, kuru es neprātīgi mīlu, bet mīlestībai ir augstas prasības, un tā jautājumu sarežģī. Ja šis puisēns nebūtu mans dēls, bet mans audzēknis vai notiesātais, es nebūtu tik gļēvs un zinātu, ko darīt. . .»

Jevgeņijs Petrovičs apsēdās pie galda un pievilka sev klāt vienu no Serjožas zīmējumiem. Šai zīmējumā bija attēlota māja ar šķību jumtu un dūmiem, kas it kā zibens zigzaglīnijā kāpa no dūmvada līdz pašai papīra malai; pie mājas stāvēja zaldāts ar punktiem acu vietā un ar durkli, kas izskatījās pēc skaitļa 4.

—      Cilvēks nevar būt lielāks par māju, — prokurors sacīja. — Paskaties: tev jumts ir zaldātam līdz pleciem.

Serjoža uzsvempās viņam uz ceļiem un ilgi grozījās, lai nosēstos ērtāk.

—      Nē, tēt! — viņš atbildēja, paskatījies uz savu zīmējumu. — Ja tu uzzīmēsi zaldātu maziņu, tad tam nebūs redzamas acis.

Vai vajadzēja viņu apšaubīt? Ik dienas, novērojot savu dēlu, prokurors bija pārliecinājies, ka bērniem, tāpat kā mežoņiem, ir savi mākslinieciskie uzskati un īpatnējas prasības, ko pieaugušie nesaprot. Ja pieaudzis cilvēks uzmanīgi novērotu Serjožu, tas viņam varētu likties nenormāls. Serjoža atzina par iespējamu un saprātīgu zīmēt cilvēkus lielākus par mājām, attēlot ar zīmuli ne vien priekšmetus, bet arī savas sajūtas. Tā orķestra skaņas viņš attēloja kā sfēriskus, dūmainus plankumus, svilpienu — kā spirālveidīgu pavedienu . . . Pēc viņa saprašanas skaņai bija ciešs sakars ar formu un krāsu, tā ka, izkrāsodams burtus, viņš ik reizes noteikti «L» krāsoja dzeltenā krāsā, «M» — sarkanā, «A» — melnā utt.

Pametis zīmējumu, Serjoža vēlreiz sagrozījās, ieņēma ērtu pozu un sāka darboties gar tēva bārdu. Sākumā viņš to rūpīgi nogludināja, tad izšķīra uz pusēm un sāka sukāt kā vaigubārdu.

—      Tagad tu izskaties pēc Ivana Stepanoviča, — viņš dudināja, — bet tūdaļ izskatīsies… pēc mūsu šveicara. Tēt, kāpēc šveicari stāv pie durvīm? Lai nelaistu iekšā zagļus?

Prokurors juta uz sejas viņa elpu, ik pa brīdim ar vaigu skāra viņa matus, un ap sirdi viņam kļuva silti un maigi, tik maigi, it kā ne vien rokas, bet visa viņa dvēsele dusētu uz Serjožas svārku samta. Viņš ieskatījās zēna lielajās, tumšajās acīs, un viņam šķita, it kā no platajiem redzokļiem uz viņu raudzītos gan māte, gan sieva, gan viss, ko viņš kādreiz mīlējis.

«Per nu viņu . . .» viņš prātoja. «Izdomā nu tādam sodu! Nē, kas nu es par audzinātāju. Agrāk cilvēki bija vienkāršāki, mazāk domāja, tāpēc ari visus jautājumus izšķīra drosmīgi. Bet mēs domājam par daudz, loģika mūs nomocījusi… Jo attīstītāks cilvēks, jo vairāk viņš domā un iedziļinās sīkumos, jo nedrošāk, ar lielākām bažām un biklumu ķeras pie darba. Patiešām, ja padomājam dziļāk, cik daudz drosmes un ticības sev ir vajadzīgs, lai uzņemtos mācīt, tiesāt, sacerēt biezu grāmatu …»

Pulkstenis nosita desmit.

—     Nu, zēn, laiks gulēt, — prokurors teica. — Saki labu nakti un ej!

—     Nē, tēt, — Serjoža savilka seju, — es vēl pasēdēšu. Pastāsti man kaut ko! Pastāsti pasaku!

—     Labi, tikai pēc pasakas — tūliņ gultā.

Brīvajos vakaros Jevgeņijam Petrovičam bija paradums stāstīt Serjožam pasakas. Kā vairums lietišķu cilvēku, viņš nezināja no galvas neviena dzejoja un neatcerējās nevienas pasakas, tā ka ikreiz viņam vajadzēja improvizēt. Parasti viņš sāka ar šablonu «Aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām jūrām», tālāk sapļāpāja visādus niekus un, stāstīdams sākumu, nemaz nezināja, kāda būs vidusdaļa un beigas. Gleznas, personas un situācijas viņš izvēlējās uz labu laimi, ekspromta veidā, bet fabula un morāle izrietēja pati no sevis, bez stāstītāja gribas. Serjožam ļoti patika tādas improvizācijas, un prokurors ievēroja, — jo vienkāršāka un primitīvāka iznāca fabula, jo stiprāk tā iedarbojās uz zēnu.

—      Klausies! — viņš iesāka, paceldams acis uz griestiem. — Aiz trejdeviņām zemēm, aiz trejdeviņām jūrām dzīvoja vecs, ļoti vecs ķēniņš ar garu, sirmu bārdu un … un šitādām ūsām. Viņš dzīvoja stikla pilī, kas saulē mirdzēja un laistījās kā liels tīra ledus gabals. Pils, brālīti balto, atradās milzīgā dārzā, kur, zini, auga apelsīni . . . bumbieri, ķirši . . . ziedēja tulpes, rozes, maijpuķītes, dziedāja dažādu krāsu putni. .. Jā . . . Kokos karājās stikla zvaniņi, kas, vējam pūšot, skanēja tik maigi, ka nenoklausīties. Stiklam daudz liegāka un maigāka skaņa nekā metālam . . . Kas tad vēl? Dārzā bija strūklakas. . . Atceries, tu redzēji vasarnīcā pie krustmātes Soņas strūklaku. Taisni tādas pašas strūklakas bija ķēniņa dārzā, tikai daudz lielākas, un ūdens strūkla sasniedza visaugstākās papeles galotni.

Jevgeņijs Petrovičs padomāja un turpināja:

—     Vecajam ķēniņam bija viens vienīgs dēls un ķēniņvalsts mantinieks — zēns, tikpat maziņš kā tu. Viņš bija labs zēns. Nekad neniķojās, agri gāja gulēt, nekā neaiztika uz galda un . . . un vispār bija gudrs puika. Viņam bija tikai viena vaina — viņš smēķēja . . .

Serjoža spriegi klausījās un, acis nemirkšķinādams, raudzījās tēvā. Prokurors turpināja un domāja: «Ko teikt tālāk?» Viņš ilgi, gari un plaši mala vienu un to pašu un pabeidza tā:

—     Princis no smēķēšanas saslima ar diloni un nomira, kad viņam bija divdesmit gadu. Nevarīgais un slimīgais sirmgalvis palika bez kāda atbalsta. Nebija neviena, kas valdītu valsti un aizsargātu pili. Atnāca ienaidnieki, nonāvēja sirmgalvi, izpostīja pili, un dārzā tagad vairs nav ne ķiršu, ne putnu, ne zvaniņu … Tā jā, draudziņ . . .

Tādas beigas pašam Jevgeņijam Petrovičam šķita smieklīgas un naivas, bet Serjožu visa pasaka stipri ietekmēja. Viņa acis atkal apēnoja skumjas un kaut kas līdzīgs bailēm; mirkli viņš raudzījās domīgi uz tumšo logu, tad nodrebēja un sacīja nomākta balsī:

—      Es vairs nesmēķēšu . . .

Kad viņš atvadījās un aizgāja gulēt, tēvs klusu staigāja no viena kakta uz otru un smaidīja.

«Teiks, ka te iedarbojas daiļums, mākslinieciskā forma,» viņš prātoja, «lai nu tā būtu, bet tas tomēr nav nekāds mierinājums. Tas nav īstais līdzeklis… Kāpēc morāli un patiesību nevar pasniegt tīrā veidā, bet tikai ar piemaisījumu, katrā ziņā saldinot un mazinot rūgtumu, tikpat kā zāļu graudiņus? Tas ir nenormāli … Falsifikācija, viltus … triki…»

Viņš atcerējās zvērinātos piesēdētājus, kuru dēļ noteikti jāsaka «runa», publiku, kas apgūst patiesību tikai pēc teikām un aizvēsturiskiem romāniem, sevi pašu, kā viņš dzīves gudrību smēlies nevis no sprediķiem un likumiem, bet no fabulām, romāniem, dzejas . . .

«Zālēm jābūt saldām, patiesībai skaistai … Un šos untumus cilvēks ieņēmis kopš Ādama laikiem . . . Bet… varbūt tas viss ir dabiski un tā tam arī jābūt… Vai mazums dabā lietderīgu māņu un ilūziju …»

Viņš sāka strādāt, bet galvā vēl ilgi rosījās gausas, mājas omulības apdvestas domas. Virs griestiem vairs nebija dzirdamas gammas, bet otrā stāva iemītnieks vēl arvien staigāja no kakta kaktā …

LAIMES LOZE

Ivans Dmitričs, vidējas iztikas virs, kas līdz ar ģimeni izdod tūkstoš divi simti rubļu gadā un visai apmierināts ar savu likteni, reiz pēc vakariņām nosēdās uz dīvāna un sāka lasīt avīzi.

—      Aizmirsu šodien ieskatīties avīzē, — teica viņa sieva, nokopdama galdu. — Palūko, vai tur nav tirāžu saraksts.

—      Jā, ir gan, — Ivans Dmitričs atbildēja. — Bet vai tad tava loze ieķīlājumā nav gājusi zudībā?

—     Nē, es otrdien aiznesu procentus.

—      Kāds numurs?

—     Deviņi tūkstoši četrsimt deviņdesmit devītā sērija, divdesmit sestā loze.

—     Tā .. . Palūkosim . . . deviņi tūkstoši četrsimt deviņdesmit deviņi un divdesmit seši.

Ivans Dmitričs neticēja loterijas laimei un citā reizē neparko neskatītos tirāžu sarakstā, bet tagad aiz gara laika — avīze jau bija acu priekšā — pavilka pirkstu no augšas uz leju pa sēriju numuriem. Un tūdaļ, it kā par spīti viņa neticībai, ne tālāk kā otrā rindā no augšas krasi dūrās acīs skaitlis 9499! Neskatīdamies lozes numuru, nepārbaudīdams sevi, viņš ātri nolaida avīzi uz ceļiem un, it kā viņam būtu uzšļākts uz vēdera auksts ūdens, sajuta pakrūtē patīkamu dzestrumu: ir kutelīgi, ir drausmi, ir līksmi!

—     Maša, ir deviņi tūkstoši četrsimt deviņdesmit deviņi! — viņš dobji iesaucās.

Sieva pavērās viņa izbrīna un izbaiļu pilnajā sejā un saprata, ka viņš nejoko.

—     Deviņi tūkstoši četrsimt deviņdesmit deviņi? — viņa atjautāja, nobālēdama un nomezdama salocīto galdautu uz galda.

—     Jā, jā . . . Tik tiešām!

—     Un lozes numurs?

—      Ak jā! Vēl lozes numurs. Bet lai jau … pagaidi. Nē, ko tu neteiksi? Mūsu sērijas numurs tomēr ir! Tomēr ir, saproti. ..

Ivans Dmitričs, raudzīdamies sievā, smaidīja plati un aplami kā bērns, kam rāda spožu lietiņu. Arī sieva smaidīja: viņai, tāpat kā vīram, bija patīkami, ka viņš nosaucis tikai sēriju un nesteidzas uzzināt laimīgās lozes numuru. Kairināt un ķircināt sevi iespējamās laimes cerībā — tas ir tik līksmi, tik baigi!

—      Mūsu sērija ir, — Ivans Dmitričs noteica pēc laba brīža. — Tātad ir varbūtība, ka esam laimējuši. Tikai varbūtība, tomēr ir!

—     Bet tagad paskaties.

—      Pagaidi. Gan pagūsim vilties. Tas ir otrā rindā no augšas, tātad laimests 75 000. Tā nav nauda, bet vara, kapitāls! Un ja nu es tūlīt ieskatīšos sarakstā, un tur ir divdesmit seši! Ko? Paklausies, un ja nu mēs tiešām esam laimējuši?

Laulātie draugi sāka smieties un ilgi klusēdami raudzījās viens otrā. Laimes iespēja bija apstulbojusi, viņi nevarēja pat pasapņot, pateikt, kādēļ viņiem abiem vajadzīgi šie 7.5 000, ko viņi pirks, kur brauks. Viņi domāja tikai par skaitļiem 9499 un 75 000, iztēlojās tos savā prātā, bet pie pašas laimes, kas bija tik iespējama, viņiem nez kāpēc nekavējās domas.

Ivans Dmitričs, turēdams rokās avīzi, vairākkārt pagājās no viena kakta otrā un tikai tad, kad bija atguvies no pirmā iespaida, sāka pamazām fantazēt.

—      Ja nu mēs esam laimējuši? — viņš ieteicās. — Tā taču ir jauna dzīve, tā ir katastrofa! Loze pieder tev, bet, ja tā būtu mana, es vispirms, protams, nopirktu par tūkstošiem divdesmit pieciem nekustamu īpašumu, teiksim, muižu; tūkstošus desmit vienreizējiem izdevumiem: jaunas mēbeles . . . ceļojums, samaksāt parādus

un tā tālāk. Pārējos četrdesmit tukstošus bankā uz procentiem …

—     Jā, muiža — tas ir ko vērts, — iesaucās sieva, apsēzdamās un nolaizdama rokas uz ceļiem.

—      Kaut kur Tulas vai Orlas guberņā … Pirmkārt, nav vajadzīga vasarnīca, otrkārt, ienākumi arī nav par Jaunu.

Viņa iztēlē sablīva ainavas, cita par citu maigākas, poētiskākas, un visās šais ainavās viņš redzēja pats sevi labi paēdušu, mierīgu, veselu, viņam ir silti, pat karsti! Lūk, viņš, sastrēbies okrošku, tik aukstu kā ledus, guļ uz muguras karstās smiltīs pie pašas upītes vai dārzā zem liepas . . . Karsts . . . Dēlēns un meita rāpo līdzās, rakņājas pa smiltīm vai ķer zālē kukainīšus. Viņš saldi snauž, ne par ko nedomā un ar visu miesu jūt, ka nav jāiet darbā ne šodien, ne rīt, ne parīt. Ja apnicis gulēt, viņš dodas uz siena pļauju vai mežā sēņot, vai arī skatās, kā zemnieki ķer ar tīklu zivis. Kad taisās rietēt saule, viņš ņem peldpalagu, ziepes un čāpo uz peldētavu, kur bez steigas izģērbjas, ilgi glauda ar plaukstām savas kailās krūtis un kāpj ūdenī. Ūdenī ap blāvajiem ziepju apļiem rosās zivtiņas, līgojas zaļās ūdenszāles. Pēc peldes tēja ar krējumu un cukurkliņģeriem . . . Vakarā var pastaigāties vai spēlēt vintu ar kaimiņiem.

—     Jā, labi būtu nopirkt muižu, — saka sieva, arī sapņodama, un no sejas redzams, ka viņa savu domu apburta.

Ivans Dmitričs iztēlojas rudeni ar lietu, aukstiem vakariem un atvasaru. Tādā laikā tīšām jāstaigā ilgāk pa augļu un sakņu dārzu, pa upmalu, lai krietni nosaltu, bet tad jāiemet liela glāze degvīna un jāuzkož sālīta rudmiese vai gurķītis ar dillēm un — jāiemet vēl. Bērniņi skrien no dārza un stiepj burkānus un rutkus, kuriem ir svaigas zemes smarža… Pēc tam var zvilnēt uz dīvāna un bez steigas aplūkot kādu ilustrētu žurnālu, tad apsegt ar žurnālu seju, atpogāt vesti, ļauties snaudai…

Pēc atvasaras iestājas drūms, nemīlīgs laiks. Dienu un nakti līst lietus, kailie koki raud, vējš ir mitrs un dzestrs. Suņi, zirgi, vistas — visi ir slapji, galvas

nokāruši. Nav kur pastaigāties, nevar iziet no mājas, visu dienu jāklimst no viena kakta otrā un grūtsirdīgi jāraugās drūmajos logos. Garlaicīgi!

Ivans Dmitričs pārtrauca savas domas un paskatijās uz sievu.

—     Es, vai zini, Maša, brauktu uz ārzemēm, — viņš teica.

Un viņš sāka domāt par to, ka būtu labi braukt vēlā rudenī uz ārzemēm, uz Dienvidfranciju, Itāliju . .. Indiju!

—     Es arī katrā ziņā brauktu uz ārzemēm, — iesaucās sieva. — Nu, paskaties lozes numuru!

—      Nē! Pagaidi. . .

Viņš staigāja pa istabu un domāja tālāk. Viņam ienāca prātā: ja nu tiešām sieva brauc uz ārzemēm? Cejot patīkami vienam vai arī kopā ar pavieglām, bezrūpīgām sievietēm, kas dzīvo vienam brīdim, nevis tādām, kas visu ceļu domā un runā tikai par bērniem, nopūšas, baiļojas un dreb par katru kapeiku. Ivans Dmitričs iedomājās savu sievu vagonā ar neskaitāmiem sainīšiem, groziņiem, vīstokļiem; viņa par kaut ko nopūšas un sūdzas, ka ceļā sāpot galva, ka izdevusi daudz naudas; katru mirkli jāskrien uz staciju pēc karsta ūdens, sviestmaizēm, dzeramā . . . Pusdienas viņa nevar ēst, tāpēc ka par dārgu . . .

«Viņa taču man katru kapeiku nokontrolētu,» viņš domāja, paskatījies uz sievu. «Loze jau pieder viņai, nevis man! Un kādēļ gan viņai jābrauc uz ārzemēm? Ko šī tur redzēs? Sēdēs viesnīcas istabā un nelaidīs mani ne soli laukā … Zinu jau!»

Pirmoreiz mūžā viņš pamanīja, ka sieva kļuvusi veca, neglīta, piesutusi ar virtuves smaku, bet viņš pats vēl ir jauns, veselīgs, spirgts, var kaut otrreiz precēties.

«Protams, tas viss ir nieki un blēņas,» viņš domāja, «bet . . . kādēļ gan lai viņa brauktu uz ārzemēm? Ko viņa tur saprot? Bet brauktu gan. . . Varu iedomāties … Taču patiesībā viņai Neapole vai Kļina — viens pīpis. Tikai traucētu mani. Es būtu atkarīgs no viņas. Varu iedomāties, tiklīdz dabūtu naudu, tūdaļ to pēc sieviešu paraduma aiz septiņām atslēgām . .. Sargātu no manis … Saviem radiem darītu labu, bet man nokontrolētu katru kapeiku.»

Ivans Dmitričs atcerējās radus. Visi šie brālīši, māsiņas, krustmāmiņas, krusttētiņi, dabujuši zināt par laimestu, līdīs šurp, sāks kā ubagi diedelēt, saldi smaidīt, liekuļot. Pretīgie, nožēlojamie ļautiņi! Ja viņiem dos, viņi lūgsies vēl, bet, ja atteiks, — lādēs, tenkos, vēlēs visādas nelaimes.

Ivans Dmitričs atcerējās savus radus, un viņu sejas, kurās tas agrāk raudzījās vienaldzīgi, tagad tam likās pretīgas, nīstamas.

«Tādi riebekļi!» viņš domāja.

Arī sievas seja viņam sāka likties pretīga, nīstama. Sirdī brieda pret viņu naids, un viņš ļaunā tīksmē domāja:

«Nekā nesaprot naudas lietās un tāpēc skopa. Ja laimētu, iedotu man tikai simt rubļu, bet pārējo — aiz atslēgas.»

Un viņš ne vairs ar smaidu, bet ar naidu raudzījās sievā. Arī viņa uzmeta tam acis un tāpat ar naidu un nelabvēlību. Viņai bija savi rožaini sapņi, savi plāni, savi apsvērumi; viņa ļoti labi saprata, par ko sapņo vīrs. Viņa zināja, kas pirmais izstieptu ķepu pēc viņas laimesta.

«Uz sveša rēķina labi sapņot!» pauda viņas skatiens. «Nē, tu nedrīksti!»

Vīrs saprata viņas skatienu; naids sarosījās viņam krūtīs, un, lai kaitinātu sievu, viņš tai par spīti ātri pavērās avīzes ceturtajā lappusē un svinīgi paziņoja:

—     Deviņi tūkstoši četrsimt deviņdesmit devītā sērija, četrdesmit sestā loze! Nevis divdesmit sestā!

Cerības un naids — viss uzreiz pazuda, un tūdaļ Ivanam Dmitričam un viņa sievai sāka likties, ka viņu istabas ir tumšas, mazas un zemas, ka apēstās vakariņas nav sātīgas, bet tikai padara vēderu smagu, ka vakari ir gari un drūmi.. .

—      Velns zina kas, — iesaucās Ivans Dmitričs, sākdams gražoties. — Kur vien sper soli, visur zem kājām papīreļi, drupatas, nez kādas čaumalas. Neviens nekad neslauka istabas! Vajadzēs iet projām no mājas, lai velns mani parauj. Aiziešu un pakāršos pie piTmās apses, kas gadīsies ceļā.

PAR AGRU!

Šalnovas sādžā zvana uz rīta dievkalpojumu. Saule pie apvāršņa jau skūpstās ar zemi, kļuvusi tumšsarkana un drīz vien paslēpsies. Semjona krogā, kas nesen pārdēvēts par traktieri, — taču šis nosaukums nepavisam neatbilst būdiņai ar aplupušu jumtu un pāris nespodriem lodziņiem, — sēž divi zemnieki, kas ir arī mednieki. Vienu no viņiem sauc Fiļimonu Sļunku. Tas ir gadu sešdesmit vecs vīrs, bijušais grāfu Zavaļinu dzimtcilvēks, pēc aroda atslēdznieks, kas kādreiz strādājis naglu fabrikā, dzeršanas un laiskuma dēļ atlaists, un tagad šo uztur viņa vecā sieva, kas staigā apkārt ubagodama. Viņš ir vājš, vārgs, ar noplūksnātu bārdeli, runā piesvelpdams un pēc katra vārda rausta sejas labo pusi un krampjaini uzrauj uz augšu labo plecu. Otrs, Ignats Rjabovs, spēcīgs, plecīgs vīrs, kas nekad nekā nedara un mūžīgi klusē, sēž kaktā zem liela baranku saišķa. Durvis, kas atvērtas uz iekšpusi, met uz viņu tumšu ēnu, tā ka SJunka un krodzinieks Semjons var redzēt tikai viņa salāpītos ceļgalus, garo, gaļīgo degunu un lielo cekulu, kas izspraucies no biezā, nesukātā mudžekļa virs viņa galvas. Semjons, mazs, slimīgs cilvēciņš ar garu, dzīslainu kaklu un bālu seju, stāv aiz letes, skumīgi raugās baranku saišķi un šad tad pazemīgi iekāsējas.

— Tu tagadiņās aptver savā galvā, ja tev ir prāts,— vaigu raustīdams, viņam saka Sļunka. — Manta stāv pie tevis bez kādas darbības, un tev nav nekāda labuma, bet mums tā vajadzīga. Mednieks bez bises ir tikpat kā ķesteris bez balss. Tas jāapjēdz ar prātu, bet tu, es redzu, neapjēdz, tātad tev nemaz nav īsta prāta … Atdod!

—      Bet tu taču man bisi ieķīlāji! — smalkā sievišķa balstiņā saka Semjons, dziļi nopūzdamies un nenolaizdama acu no baranku saišķa. — Atdod rubli, ko paņēmi, tad arī dabūsi bisi.

—      Man nav rubļa. Es tev, Semjon Mitrie, saku kā dieva priekšā: dod man bisi, pastaigāšu tagadiņ ar Ignašku un atkal tev to atnesīšu. Dievs sodi, atnesīšu. Ja neatnesīšu, lai man ne šinī, ne viņā saulē nav laimes.

—      Semjon Mitrie, dod! — basā saka Ignats Rjabovs, un viņa balsī dzirdama kvēla tieksme saņemt lūdzamo.

—      Bet kam jums bise? — Semjons nopūšas, bēdīgi nogrozīdams galvu. — Kas tagad par medībām? Laukā vēl ziema, un tik vien dzīvas radības kā vārnas un kovārņi.

—      Kas tā par ziemu? Vai tad tā ir ziema? — saka SJunka, ar pirkstu izknubinādams no pīpes pelnus. — Protams, vēl pārāk agrs, bet sloka jau nav izdibināma. Sloka ir tāds putns, kas jāuzmana. Ko var zināt, gaidīdams var nosēdēt mājās un nogulēt pārlidojumu, tad jāgaida līdz rudenim … Tā tas ir! Sloka nav krauķis . . . Pagājušajā gadā klusajā nedējā jau laidās, bet aizpērn bija jāgaida pēc lieldienu nedēļas. Nē, esi gan tik žēlīgs, Semjon Mitrie, dod mums bisi! Liec mūžīgi lūgt par tevi dievu. Kā par nelaimi, arī Ignaška savu bisi nodzēris. Ai, dzerdams jau nekā nejūt, bet tagadītiņās. . . Ai, ne skatīties uz to nolādēto šņabi negribētos! Tik tiešām, īsta sātana asins! Dod, Semjon Mitrie!

—      Nedošu! — saka Semjons, salikdams savas dzeltenās roķeles uz krūtīm kā pirms lūgšanas. — Jārīkojas pēc sirdsapziņas, Filimonuška … Ieķīlātu mantu nevar izņemt par velti, iāmaksā nauda… Un saki pats — kālab putnu šaut? Kāpēc? Tagadīņ gavēnis, tu neēdīsi.

Slunka kaunīgi saskatās ar Rjabovu, nopūšas un saka:

—     Mums gribētos tikai pastāvēt, kad slokas velk.

—      Bet kādēļ? Tīrās muļķības … Tev nav tāda komplekcija, ka varētu nodarboties ar muļķībām… Ignaška, kā būs teikt, ir nesaprātīgs, dieva dots cilvēciņš, bet tu, paldies dievam, esi vecs vīrs, nāve jau zobu galā. Būtu labāk gājis uz vakara dievkalpojumu.

Vecuma pieminēšana, kā redzams, aizskar Sļunku. Viņš krekšķ, rauc pieri un labu brīdi klusē.

—      Uzklausi jel mani, Semjon Mitrie! — viņš dedzīgi saka, pieceldamies un raustīdams ne vairs tikai labo vaigu, bet visu seju. — Tik tiešām, kā dieva priekšā … lai tas kungs ņem man dzīvību, pēc lieldienu nedēļas dabūšu no Stepana Kuzmiča par asīm un atdošu tev nevis rubli, bet divus! Dievs sodi! Svētbildes priekšā tev saku, tikai dod man bisi!

—     Do-od! — Rjabovs runā gaudojošā basā; dzirdams, kā viņam elpa smok, un jūtams, ka viņš gribētu sacīt daudz ko, bet neatrod vārdus. — Do-od!

—      Nē, brālīši, nemaz nelūdziet, — nopūšas Semjons, bēdīgi grozīdams galvu. — Nekārdiniet mani. Nedošu jums bisi. Nevar taču izņemt ieķīlātu mantu un nemaksāt naudu. Un kāpēc blēņoties? Ejiet ar dievpalīgu!

Sļunka piedurknē noslauka nosvīdušo seju un sāk dedzīgi zvērēt un lūgties. Viņš met krustus, izstiepj rokas pret svētbildi, piesauc par lieciniekiem savu mirušo tēvu un māti, bet Semjons vēl joprojām pazemīgi uzlūko baranku saišķi un nopūšas. Galu galā Ignaška Rjabovs, kas līdz tam nav pakustējies, strauji pieceļas un paklanās krodziniekam līdz zemei, tomēr arī tas nelīdz!

—      Nu tad aizrijies ar manu bisi, sātan! — saka Sļunka, raustīdams seju un plecus. — Aizrijies, nezvērs, slepkavnieks tāds!

Lādēdamies un dūres vicinādams, viņš kopā ar Rjabovu iziet no kroga un apstājas ceļa vidū.

—      Nedeva, nolādētais! — viņš saka raudošā balsī un, aizskarts juzdamies, raugās Rjabova sejā.

—     Nedeva! — Rjabovs nobasē.

Malējo mājeļu lodziņi, strazdu būris virs kroga, papeļu galotnes un baznīcas krusts kvēlo spožā zelta liesmā. Redzama vairs tikai puse saules, kas, dodoties naktsdusā, mirgo, laistās purpurkvēlē un, kā liekas, līksmi smej. Sļunka un Rjabovs redz, kā pa labi no saules, divas verstis atstatu no ciemata, tumst mežs, kā pa dzidrajām debesīm kaut kur trauc mazi mākonīši, un viņi jūt, ka vakars būs skaidrs, rāms.

—     īstenais laiks tagadītiņ, — saka Sļunka, sejai noraustoties. — Labi būtu pastāvēt vienu otru stundiņu. Nedeva, nolādētais, kaut viņu . . .

—     Tagadiņās pats īstais laiks slokām vilkt … — stostīdamies, it kā ar varu Rjabovs izdabū pār lūpām.

Brītiņu pastāvējuši, viņi, nesakot viens otram ne vārda, iziet laukā no ciemata un raugās tumšajā meža strēlē. Visa debess virs meža nosēta kustīgiem, melniem punktiņiem — tur krauķi laižas uz naktsdusu. .. Sniegs, kas šur tur balsnē uz tumšbrūnā tīruma, mazliet zeltojas saulē.

—      Pagājušajā gadā ap šo laiku es stāvēju Zivkos, — Sļunka saka pēc ilgas klusēšanas. — Trīs slokas pārnesu.

Atkal iestājas klusums. Abi ilgi stāv un lūkojas uz mežu, tad laiski izkustas un dodas pa dubļaino ceļu prom no ciemata.

—     Jādomā, slokas vēl nav atlaidušās, — Sļunka saka. — Bet varbūt arī ir.

—      Koslja izteicās, ka vēl neesot.

• — Varbūt arī nav … Vilks viņu zina! Katru gadu -citādi. Ir gan dubļi!

—      Tomēr vajadzētu pastāvēt.

—      Nu ka vajadzētu! Kālab nepastāvēt? Pastāvēt var. Nebūtu par ļaunu iet mežā paraudzīties. Ja ir, pateiksim Kostjam, bet varbūt arī paši dabūsim bisi un iesim rīt. Kas par sodību, lai dievs piedod, sagumdīja taču mani nelabais aiznest bisi uz krogu! Tādas bēdas, ka ne izsacīt tev, Ignaša, neprotu!

Tā sarunājoties, mednieki tuvojas mežam. Saule jau nogājusi un atstājusi aiz sevis it kā sarkanu ugunsgrēka blāzmu, ko šur tur šķērso mākoņi; šo mākoņu krāsa nav izprotama: malas tiem sarkanas, bet paši gan pelēkā, gan ceriņu, gan pelnu krāsā. Mežā starp biezajiem egļu zariem un zem bērzaines tumšs, un gaisā skaidri iezīmējas tikai malējie, pret sauli vērstie zariņi ar saviem resnajiem pumpuriem un spīdīgo mizu. Jūtama kūstoša sniega un trūdošu lapu smarža. Klusums, ne zariņš nekustas. Notālēm atlido norimstošās krauķu klaigas.

—      Tagad labi būlu paslavēt 2ivkos, — čukst Sļunka, šaušalīgi veroties Rjabovā. — Tur lieliski velk slokas.

Arī Rjabovs šaušalīgi uzlūko Sļunku, nemirkšķinādams acis un muti atvēris.

—      Brīnišķīgs laiks, — Sļunka saka, drebelīgi čukstēdams. — Labu pavasari dod tas kungs . . . Bet jādomā, ka slokas jau ir . . . Kāpēc lai tās nebūtu . . . Dienas tagad siltas… Rīta pusē laidās dzērves — ne gala, ne malas!

Sļunka un Rjabovs, piesardzīgi lāčodami pa kūstošo sniegu un grimdami dubļos, noiet gar mežmalu ap divi simti soļu un apstājas. Viņu sejas pauž izbailes un gaida kaut ko drausmu, neparastu. Viņi stāv kā piekalti, klusē, nekustas, un viņu rokas pamazām saliecas tā, it kā turētu bises ar uzvilktiem gaiļiem.

Liela ēna slīd no kreisās puses un aizplīvuro zemi. Iestājas vakara krēsla. Ja palūkojas pa labi, cauri krūmiem un koku stumbriem redzami tumšsarkani blāzmas lāsumi. Klusums un mitrs gaiss . . .

—      Nevar dzirdēt, — čukst Sļunka, saraudamies aiz aukstuma un nošļurkstinādams savu nosalušo deguntiņu.

Tad, savu čukstu izbijies, viņš draud kaut kam ar pirkstu, iepleš lielas acis un sakniebj lūpas. Dzirdama viegla čaukstoņa. Mednieki zīmīgi saskatās un ar acīm ziņo viens otram, ka tas nav nekas, ka čaukst sauss zariņš vai miza. Vakara ēna aizvien aug un aug, sarkanie lāsumi pamazām izbālē, un mitrums kļūst netīkams. Mednieki stāv ilgi, bet nekā nedzird un neredz. Ik mirkli viņi gaida, ka nupat, nupat gaisā atskanēs smalks svilpiens, spārnu vēdas, būs dzirdama steidzīga ķērkšana, kas atgādina piesmakuša bērna kāsu.

—     Nē, nav dzirdams! — Sļunka skaļi nosaka, nolaižot rokas un atkal mirkšķinot acis. — Tātad nav vēl atlidojušas.

—     Par agru!

—     Kā tad, ka par agru . . .

Mednieki neredz viens otra seju. Gaiss strauji tumst.

—     Dieniņas piecas vēl jāpagaida, — saka Sļunka, iziedams ar Rjabovu no krūmāja. — Par agru!

Abi dodas uz mājām un visu ceļu klusē.

SATIKŠANĀS

Bet kāpēc viņam ir spožas acis, maza auss, īss kakls un gandrīz apa(a galva kā visniknākajiem plēsīgajiem zvēriem?

Maksimovs

Jefrems Deņisovs sērīgi pavērās visapkārt uz tuksnešaino zemi. Viņu mocīja slāpes, un visus locekļus lauzīja kaulu sāpes. Viņa zirgs, arī piekusis, tveicē pārguris un sen neēdis, bija bēdīgi nokāris galvu. Ceļš slīpi vijās lejup pa nokalni un tad ieslīga milzīgā skuju koku mežā. Koku galotnes tālumā saplūda ar debesu zilgmi, un varēja redzēt tikai laiski lidojam putnus un trīsam gaisu, kā mēdz būt ļoti karstās vasaras dienās. Mežs blīva terasveidīgi, slienoties tālumā aizvien augstāk un augstāk, un likās — šim drausmīgajam, zaļajam briesmonim nav gala.

Jefrems brauca no sava dzimtā Kurskas guberņas ciemata vākt līdzekļus nodegušajam dievnamam. Ratos bija Kazaņas dievmātes svētbilde, lietū un karstumā nobružājusies un aplupusi, svētbildes priekšā atradās liela skārda bundža ar iespiestiem sāniem un tādu spraugu vākā, pa kuru droši vien spētu iespraukties krietns rudzu veģis. Uz baltās izkārtnes, kas bija piesista pie ratu muguras, lieliem, drukātiem burtiem stāvēja rakstīts, ka tādā un tādā gadā un dienā Maļinovcu ciematā «pēc tā kunga gribas ugunsgrēka liesmas iznīcinājušas dievnamu» un ka pagasta sapulce ar pienācīgo varas iestāžu atļauju un svētību nolēmusi sūtīt «labprātīgus gādniekus» vāki līdzekļus dievnama celšanai. Sānos pie ratu šķērskoka karājās divdesmit mārciņu smags zvans.

Jefrems nekādi nevarēja saprast, kur viņš atrodas, un milzīgais mežs, kur nozuda ceļš, nesolīja viņam, ka drīz būs kāda apdzīvota viela. Neilgi pastāvējis, sakārtojis sleju, viņš sāka piesardzīgi braukt lejā no uzkalna. Rati nodrebēja, un zvans nošķinda, uz īsu brīdi pārtraucot, tveicīgās dienas nāves klusumu.

Mežā Jefremu sagaidīja skuju, sūnu un trūdošu lapu smaržas piesātināts smacīgs, blīvs gaiss. Varēja dzirdēt uzmācīgo odu skanīgo sīkšanu un paša ceļinieka dobjos soļus. Saules stari, laužoties cauri lapotnei, slīd pa stumbriem, pa zemākajiem zariem un nelieliem lokiem slīgst uz tumšās zemes, kas viscaur apbiruši skujām. Šur tur pie stumbriem pazib paparde vai nožēlojama kaulene, citādi viss tukšs kā izslaucīts.

Jefrems gāja blakus ratiem un skubināja zirgu. Retumis, kad riteņi uzbrauca saknēm, kas līdzīgi čūskām lodāja pāri ceļam, zvans žēli iešķindās, it kā tam gribētos tikt pie miera.

—     Sveiks, tēvainīt! — Jefrems pēkšņi izdzirda asu, kliedzošu balsi. — Labu ceļa vēju!

Pašā ceļmalā, uzlicis galvu uz skudru pūžņa, gulēja garkājains, gadu trīsdesmit vecs puisis, ģērbies katūna kreklā un šaurās pilsētnieka biksēs, kas bija sabāztas īsos, rūsganos stulmos. Blakus viņa galvai vāļājās ierēdņa formas cepure, kas bija tik stipri izbalējusi, ka tikai no plankumiņa, kas palicis pēc kokardes, varēja noģist tās sākotnējo krāsu. Puisis gulēja nemierīgi: visu laiku, kamēr Jefrems viņu vēroja, viņš raustīja gan rokas, gan kājas, it kā dzeltu odi vai mocītu kašķis. Tomēr ne apģērbs, ne kustības, nekas viņā nebija tik dīvains kā seja. Jefrems nekad agrāk visā savā mūžā nebija redzējis tādu seju. Bālā seja ar plānajiem bārdas rugājiem, uz priekšu izslieto zodu un cekulu virs galvas profilā atgādināja jaunu mēnesi; deguns bija neliels, arī ausis pārsteidzoši mazas, acis nemirkšķinājās, raudzījās nekustīgi vienā punktā, kā raugās muļķītis vai izbrīna pārņemts cilvēks, un sejas dīvainību papildināja galva, kas šķita iespiesta no sāniem, tā ka galvaskausa pakauša daļa slējās atpakaļ tieša pusapļa veidā.

—     Pareizticīgais, — Jefrems viņu uzrunāja, — vai te tālu līdz sādžai?

—            Nē, nav tālu. Līdz Mazajam ciemam atlikušas verstis piecas.

—      Posts, kā gribas dzert!

—             Kā lai negribētos! — dīvainais cilvēks noteica un pasmīnēja. — Dievs nedod, kā cepina! Karstums droši vien būs kādu grādu piecdesmit, bet varbūt arī vairāk … Kā tevi sauc?

—     Jefrems, puis . . .

—            Nu, un mani — Kuzma . . . Kazi, būsi dzirdējis, kā precinieces saka: es par savu Kuzmiņu ņemšu, ko vien gribēšu.

Kuzma nostājās ar vienu kāju uz riteņa, izstiepa lūpas un noskūpstīja svētbildi.

—     Vai tālu brauc? — viņš jautāja.

—            Tālu gan, pareizticīgais! Biju gan Kurskā, gan pašā Maskavā, bet tagad iņ steidzos uz Ņižņijas gada tirgu.

—     Dievnamam vāc?

—            Dievnamam, puis . . . Svētajai Kazaņas dievmātei .. . Dievnams taču nodega!

—      Kāpēc nodega?

Lēnām mēli kustinādams, Jefrems sāka stāstīt, kā pie viņiem Maļinovcos pašā Iļjas dienas priekšvakarā zibens iespēris baznīcā. Zemnieki un garīdznieks, kā par spīti, bijuši uz lauka.

—            Zēni, kas bija palikuši mājās, ieraudzījuši dūmus, gribējuši zvanīt trauksmi, bet, kazi, saskaities pravietis lija, baznīca bijusi aizslēgta, un zvanu torni visu līdz augšai pārņēmusi uguns, tā ka trauksmes zvanam vairs nemaz nav tikuši klāt. . . Pārnākam no lauka, un baznīca, mīļais dievs, tā vien liesmo — bail tuvoties!

Kuzma gāja līdzās un klausījās. Viņš bija skaidrā prātā, bet gāja kā piedzēries, rokas vicinādams, gan blakus ratiem, gan tiem pa priekšu . . .

—            Nu, bet kā tu dzīvo? Dabū algu, vai? — viņš vaicāja.

—            Kas nu par algu! Lai glābtu dvēseli, braukāju, ļaudis sūtīja .. .

—     Tad par velti brauc?

—            Bet kas tad maksās? Ne jau no brīvas gribas braucu, ļaudis sūtīja, un viņi taču manā vietā gan labību novāks, gan rudzus iesēs, gan klaušas nokārtos.. . Tātad ne par velti!

—     Bet no kā tu pārtiec?

—     No tā, ko pasniedz.

—     Vai zirdziņš tev kroņa?

—      Kroņa . . .

—     Tā-ā, manu brālīt. . . Vai tev nav ko uzpīpēt?

—      Nepīpēju, puis.

—            Bet, ja zirgs nosprāgs, ko tad iesāksi? Ar ko brauksi?

—      Kālab šis sprāgs? Nevajag sprāgt. . .

—     Nu, bet ja … tev uzbruks laupītāji?

Un pļāpīgais Kuzma vēl iejautājās: kur paliks nauda un zirgs, ja pats Jefrems nomirs? Kur ļaudis bāzīs naudu, ja bundža piepeši izrādīsies pilna? Kas būs, ja bundžai izkritīs dibens, un tā tālāk? Bet Jefrems, nespēdams atbildēt, tikai smagi pūta un izbrīnā vērās savā ceļabiedrā.

—             Cik tā tev apaļa! — Kuzma muldēja, grūstīdams ar dūri bundžu. — Oho, smaga! Kazi, ari sudraba papilnam, ko? Bet ja, teiksim, te būtu tikai sudrabs vien? Paklau, vai pa ceļam daudz savāci?

—            Neesmu skaitījis, nezinu. Ļaudis met gan kaparu, gan sudrabu, bet, cik, — nevaru redzēt.

— Vai papīrnaudu arī met?

—            Kas tādi dižciltīgāki, kungi vai tirgoņi, tie iedod arī papīrnaudu.

—     Ak tā? Arī papīrnaudu turi bundžā?

—           Nē, kāpēc? Papīriņš ir mīksts, tas nobružāsies . . . Uz krūtīm turu.

—      Un vai daudz papīrnaudas esi savācis?

—      Kādi divdesmit seši rubļi sanāks.

—             Divdesmit seši rubļi! — Kuzma noteica un paraustīja plecus. — Kad pie mums Kačabrovā, prasi, kam gribi, cēla baznīcu, tad par plankām vien izdeva trīs taukšķus — re! Tavas naudas pat naglām nepietiks. Tagadējos laikos divdesmit seši rubļi — tikai nospļauties! . . . Šodien, brālīt, nopirksi tēju par pusotra rubļa mārciņā un pat nedzersi . . . Patlaban, lūk, es pīpēju tabaku . . . Man tā noder, tāpēc ka esmu mužiks,

prasts cilvēks, bet ja kādam virsniekam vai studentam …

Kuzma pēkšņi sasita rokas un smaidīdams runāja tālāk:

—      Ar mums kopā arestā sēdēja kāds vācietis no dzelzceļa, tad tas, brālīti manu, pīpēja cigārus par desmit kapeikām gabalā! Dzi-i? Par desmit kapeikām! Šitā jau, vectēv, pielūko, var simt rubļu mēnesī izpīpēt!

Kuzmam pat aizrāvās balss no patīkamajām atmiņām, un viņš sāka mirkšķināt nekustīgās acis.

—     Vai tad tu biji arestā? — Jefrems jautāja.

—     Biju, — Kuzma atbildēja un paraudzījās debesīs. — Otrā diena, kopš izlaida. Veselu mēnesi nosēdēju.

Tuvojās vakars, saule jau sāka rietēt, bet tveice nemazinājās. Jefrems pagura un tik tikko klausījās Kuzmā. Bet tad beidzot ceļā gadījās zemnieks, kas pateica, ka līdz Mazajam ciemam atlikusi viena versts; vēl mazdrusciņ — un rati izbrauca no meža, parādījās liela nora, un ceļiniekiem acu priekšā kā pēc burvju mājiena pavērās kustību, gaismas un skaņu pilna pasaule. Rati iebrauca tieši govju, aitu un sapītu zirgu barā. Aiz ganāmpulka zaļoja pļavas, rudzi, mieži, balsnēja ziedoši griķi, un vēl tālāk bija redzams Mazais ciems ar tumšu, it kā pie zemes piekļautu baznīcu. Aiz ciema tālumā atkal slējās mežs, kas tagad šķita melns.

—      Klāt ari Mazais ciems! — Kuzma sacīja. — Zemnieki dzīvo labi, taču viņi ir laupītāji.

Jefrems noņēma cepuri un sāka skandināt zvanu, Tūdaļ no akas, kas atradās pašā ciema malā, devās šurp divi vīri. Viņi pienāca un noskūpstīja svētbildi. Sākās parastie jautājumi: kurp brauc? no kurienes?

—      Nu, radiņi, dodiet dieva cilvēkam padzerties! — ietarkšķējās Kuzma, uzsizdams uz pleca gan vienam, gan otram. — Kusties!

—      Kas es tev par radiņu? Kādā vīzē?

—      Ho-ho-ho! Jūsu pops mūsu popam brālēns! Tava vecāmāte manu vectēvu no Sarkanā ciema aiz cekula vilkusi šurp!

Visu laiku, kamēr rati brauca pa ciemu, Kuzma nepaguris pļāpāja un piesējās visiem pretimnācējiem. Vienam viņš norāva cepuri, otram iegrūda dūri vēderā, trešo paraustīja aiz bārdas. Sievas viņš saukāja par mīlulēm, sirsniņām, māmuļām, bet vīrus, pieskaņojoties īpašām pazīmēm, par sarkanāžiem, bērīšiem, degunradžiem, greizačiem un tā tālāk. Tas viss izraisīja atsaucīgus un sirsnīgus smieklus. Drīz vien Kuzmam atradās arī paziņas. Atskanēja saucieni: «A, Ratutapas Kuzma! Sveiks, pakārtais! Vai sen jau no tuptūža laukā?»

—     Klau, jūs ziedojiet dieva cilvēkam! — rokas vicinādams, tērgāja Kuzma. — Nestomies! Aši!

Viņš izturējās kā svarīgs vīrs un klaigāja, it kā būtu paņēmis dieva cilvēku savā aizgādībā vai arī būtu viņa pavadonis.

Jefremam ierādīja par naktsmītni māmuļas Avdotjas istabu, kur parasti mēdza apmesties ceļinieki un garāmgājēji. Jefrems palēnām izjūdza zirgu un aizveda to padzirdīt uz aku, kur pusstundu sarunājās ar zemniekiem, un tad beidzot devās atpūsties. Istabā viņu sagaidīja Kuzma.

—     A, atnāci gan! — dīvainis nopriecājās. — Vai nāksi uz traktieri tēju dzert?

—     Tēju padzerties … to jau varētu, — Jefrems kasīdamies sacīja, — to jau varētu, taču nav naudas, puis. Varbūt pacienāsi?

—     Pacienāsi. . . Bet par kādu naudu?

Kuzma pastāvēja dziļi vīlies, domās nogrimis, un atsēdās. Neveikli grozīdamies, nopūzdamies, kasīdamies Jefrems nolika svētbildi un bundžu zem ikonām, izģērbās, noāva kājas, pasēdēja, tad piecēlās un pārlika bundžu uz soliņa, apsēdās atkal un sāka ēst. Viņš košļāja lēnām, kā govis mēdz atgremot, pilnām mutēm piestrēbdams ūdeni.

—     Tavu nabaga dzīvi! — Kuzma nopūtās. — Tagad vajadzētu šņabīti . . . tējiņu . ..

Divi logi, kas izgāja uz ielu, vāji atblāzmoja vakara gaismu. Sādžai bija jau uzgulusi liela ēna, istabas aptumsušas; baznīca, krēslā izplūzdama, pletās platumā un, kā likās, spiedās zemē . . . Vāja, sarkana gaisma, laikam gan vakarblāzmas atspulga, vēlīgi mirgoja uz

iās krusta. Paēdis Jefrems ilgi sēdēja nekustīgi, salicis rokas uz ceļiem, un vērās pa logu ārā. Ko gan viņš domāja? Vakara klusumā, kad priekšā var redzēt tikai vienu pašu nespodru logu, aiz kura klusītiņām norimst daba, kad atskan svešu suņu piesmakušās rejas un svešu harmoniku vārgā spiegoņa, grūti nedomāt par tālo dzimto mājvietu. Kas bijis ceļinieks, ko trūcība, nebrīve vai paša iegriba aizsviedusi tālu no savējiem, tas zina, cik garš un mokpilns var būt kluss lauku vakars svešā pusē.

Pēc tam Jefrems ilgi stāvēja savas svētbildes priekšā un lūdza dievu. Rīkodamies naktsguļai uz sola, viņš dziļi nopūtās un izteica it kā negribot:

—     Tu esi nesaprātīgs . . . Kaut kāds tāds, dievs tevi zina . ..

—     Un tad?

—      Nu tā . . . Neesi līdzīgs īstam cilvēkam . .. Ņirdz zobus, muldi bezjēdzības un vēl nāc no aresta . . .

—      Nav nemaz tik vienkārši! Arestā reizēm sēž arī labi kungi. . . Arests, brālīt, ir tīrais nieks, varu kauc veselu gadu nosēdēt, bet, ja nu cietums, tad gan ķeza. Taisnību sakot, es jau trīs reizes esmu sēdējis cietumā, un nav tādas nedēļas, kad mani pagastā nepiekautu . .. Saniknojušies visi, nolādētie . . . Grasās sūtīt uz Sibīriju. Jau tādu spriedumu uzrakstījuši.

—     Tad jau tu ari esi labais!

—     Un kas par to? Arī Sibīrijā dzīvo cilvēki.

—     Vai tēvs un māte tev ir?

—     Pie joda! Dzīvi vēl, nav nosprāguši. . .

—     Vai tev nebūs savu tēvu un māti godā turēt?

—      Lai jau… Es tā saprotu, ka viņi man pirmie ļaundari un slepkavnieki. Kas pret mani ļaudis sakūdīja? Viņi un tēvocis Stepans. Neviens cits.

—      Nekā tu nezini, muļķi. .. Ļaudis arī bez tava tēvoča Stepana apjēdz, kāds vīrs tu esi. Bet kālab šejienes zemnieki tevi sauc par pakārto?

—      Kad es vēl biju puika, mūsu zemnieki mani gandrīz nogalēja. Pakāra aiz apkakles kokā, nolādētie, bet, paldies, Jermoļinas zemnieki brauca garām, noņēma …

—     Kaitīgs pagasta loceklis! … — Jefrems noteica un nopūtās.

Viņš pagriezās ar seju pret sienu un drīz vien sāka krākt.

Kad viņš nakts vidū pamodās, lai apraudzītu zirgu, Kuzmas istabā nebija. Pie durvīm, kas bija līdz galam vaļā, stāvēja balta govs, skatījās no pagalma priekšnamā un dauzīja ragu pret stenderi. Suņi gulēja . . . Visapkārt bija klusums un miers . .. Kaut kur tālu, aiz ēnām, nakts klusumā brēca grieze un stiepti šņākuļoja pūce.

Kad viņš pamodās otrreiz rītausmā, Kuzma sēdēja uz sola pie galda un kaut ko domāja. Viņa bālajā sejā bija sastindzis skurbs, svētlaimīgs smaids. Līksmas domas joņoja Kuzmas šķībajā galvā un satrauca viņu; viņš elpoja ātri, it kā būtu aizelsies, kāpjot kalnā.

—      Vī, dieva cilvēk! — viņš teica, pamanījis Jefremu atmostamies, un pasmīnēja. — Vai gribi baltmaizi?

—      Kur tu biji? — Jefrems jautāja.

—      I-Ii-ī! — Kuzma iesmējās. — Hi-ī!

Reizes desmit viņš ar savu savādo, nekustīgo smaidu izrunāja šo «hi-ī!» un beidzot sāka raustīties krampjainos smieklos.

—     Tēju .. . tēju dzēru, — viņš smiedamies izteica. — Šņa . . . šņabi dzēru!

Un viņš sāka stāstīt garu stāstu par to, kā traktierī kopā ar iebraukušajiem kravas vedējiem dzēris tēju un šņabi, un stāstīdams vilka no kabatas ārā sērkociņus, tabakas paciņu, barankas . . .

—      Zviedru spičkas — re! Pšs! — viņš teica, uzraudams vairākus sērkociņus pēc kārtas un aizpīpēdams papirosu. — Zviedru spičkas, īstenās! Paraugies!

Jefrems žāvājās un kasījās, bet pēkšņi, it kā viņam kāds būtu sāpīgi iekodis, uzlēca kājās, ātri pacēla uz augšu kreklu un sāka taustīt kailās krūtis; tad, mīņādamies ap solu kā lācis, viņš pārcilāja un pārskatīja visas savas lupatas, pavērās zem sola, atkal aptaustīja krūtis.

—     Nauda pagalam! — viņš iesaucās.

Kādu brīdi Jefrems stāvēja nekustēdamies un truli lūkojās uz solu, tad atkal sāka meklēt.

—            Vai manu dieviņ, nauda pagalam! Vai dzirdi? — viņš pievērsās Kuzmam. — Nauda pagalam!

Kuzma uzmanīgi skatīja zīmējumu uz sērkociņa kārbiņas un klusēja.

—            Kur nauda? — Jefrems jautāja, paspēris soli uz viņa pusi.

—            Kāda nauda? — nevērīgi caur zobiem nošņāca Kuzma, neatraudams acu no kārbiņas.

—            Nu tā nauda … tā pati, kas bija man uz krūtīm! . . .

—      Ko piesienies? Ja esi pazaudējis, tad meklē!

—      Bet kur lai meklē? Kur nauda?

Kuzma paraudzījās Jefrema tumšsarkanajā sejā un pats tumši pietvīka.

—      Kāda nauda? — viņš, pielēkdams kājās, iebrēcās.

—      Nauda! Divdesmit seši rubļi!

—     Vai es to paņēmu, vai? Piesienas, maita!

—      Kas par maitu! Saki — kur nauda?

—             Vai tad es to paņēmu — tavu naudu? Paņēmu? Saki: paņēmu? Es tev, nolādētais, tādu naudu parādīšu, ka tu ne tēva, ne mātes nepazīsi!

:— Ja neesi ņēmis, kāpēc tad mūli griez sāņus? Tātad esi ņēmis! Un sacīt jāsaka, par kādu naudu visu nakti dzīroji traktierī un pirki tabaku? Muļķa cilvēks, neprātīgais! Vai tad tu man pāri nodarīji? Tu dievam pāri nodarīji!

—             Es … esmu ņēmis? Kad esmu ņēmis? — Kuzma iekliedzās augstā, spiedzošā balsī, atvēzējās un iesita ar dūri Jefremam sejā. — Še tev! Gribi, lai vēl krāmēju? Es neskatīšos, ka tu esi dieva cilvēks!

Jefrems tikai pakratīja galvu un, ne vārda neteicis, sāka aut kājas.

—             Re, kāds blēdis! — Kuzma joprojām kliedza, aizvien vairāk uzbudinādamies. — Pats esi nodzēris, bet piņķē iekšā cilvēkus, vecais suns! Es tevi iesūdzēšu! Par apmelošanu dabūsi izsēdēties cietumā!

—            Ja neesi ņēmis, tad turi muti, — Jefrems mierīgi atbildēja.

—      Še, izkrati mani!

—      Ja neesi ņēmis, kālab tad man. .. tevi kratīt?

Neesi ņēmis, tad jau labi … Ko tu kliedz, dievs jau nav pārkliedzams …

Jefrems apāva kājas un izgāja no istabas. Kad viņš atgriezās, Kuzma, vēl vienmēr piesarcis, sēdēja pie loga un drebošām rokām aizpīpēja papirosu.

—      Vecais velns, — viņš rūca. — Daudz jūsējo te braukā, ļaudis mulsina. Neesmu jau vakarējais, brāl. Mani nepiemānīsi. Es pats visas šīs lielas lieliski saprotu. Sūti pēc vecākā!

—     Kāpēc?

—     Sarakstīt protokolu! Lai par mums lemj pagasttiesa!

—     Par mums nav ko lemt. Nav mana nauda, dieva nauda . . . Gan jau dievs izlems.

Jefrems noskaitīja lūgšanu un, paņēmis bundžu un svētbildi, izgāja no istabas.

Pēc stundas rati jau brauca iekšā mežā. Mazais ciems ar zemē pusiegrimušo baznīcu, nora un rudzu strēles bija jau aiz muguras un grima vieglajā rīta miglā. Saule bija uzlēkusi, taču vēl necēlās aiz meža, tikai zeltoja mākoņu malas, kas bija pievērstas saullēktam.

Kuzma gāja gabaliņu aiz ratiem. Izskats viņam bija tāds, it kā viņš būtu briesmīgi un nepelnīti apvainots. Viņam ļoti gribējās runāties, taču viņš klusēja un gaidīja, kad sāks runāt Jefrems.

—     Nav patikas ar tevi pīties, citādi tu man gan padīktu, — viņš noteica it kā pie sevis. — Es tev parādītu, kā gāzt ļaudīm virsū, plikpaurainais velns . . .

Klusējot pagāja vēl kāda pusstunda. Dieva cilvēks, kas iedams bija lūdzis dievu, sāka ātri mest krustus, dziļi nopūtās un meklēja ratos maizi.

—      Drīz iebrauksim Telibejevā, — Kuzma iesāka, — tur dzīvo mūsu miertiesnesis. Iesniedz viņam lūgumrakstu!

_— Tu veltīgi muldi. Kāpēc miertiesnesim? Vai tad ta bija viņa nauda? Dieva nauda. Dieva priekšā tev jāatbild.

—      Maļ vienā malšanā: dieva! dieva! Tikpat kā vārna. Ja esmu zadzis, lai mani tiesā, bet, ja neesmu zadzis, tad tevi par apmelošanu.

—     Ir gan man laiks pa tiesām staigāt!

—     Tātad tev nav žēl naudas?

—     Kas man ko žēlot? Nauda nav mana, dieva nauda…

Jefrems runāja nelabprāt, mierīgi, un viņa seja bija vienaldzīga un nosvērta, it kā viņam patiešām nebūtu žēl naudas vai arī viņš būtu aizmirsis savu zaudējumu. Tāda vienaldzība pret zaudējumu un noziegumu, kā redzams, mulsināja un kaitināja Kuzmu. Tas viņam nebija saprotams.

Dabiski ir tad, kari uz pārestību atbild ar viltību un spēku, kad pārestība izraisa cīņu, kas pašu pāridarītāju nostāda tāda cilvēka lomā, kam nodarīts pāri. Ja Jefrems būtu rīkojies kā visi cilvēki, tas ir, apvainojies, grasījies kauties un sūdzēties, ja miertiesnesis būtu uzlicis cietumsodu vai nolēmis, ka «pierādījumu nav», tad Kuzma nomierinātos; bet tagad, ejot aiz ratiem, viņš izskatījās pēc cilvēka, kam kaut kā trūkst.

—      Neesmu ņēmis tavu naudu! — viņš sacīja.

—     Ja neesi ņēmis, tad ir labi.

. — Aizbrauksim līdz Telibejevai, es pasaukšu vecāko. Lai . . . viņš izšķir .. .

—      Viņam nav ko izšķirt. Nav viņa nauda. Tu, puis, labāk būtu atstājis mani vienu. Ej savu ceļu! Tu esi apnicis!

Kuzma ilgi vēroja viņu no sāniem nesaprazdams, vēlēdamies uzminēt, ko viņš domā, kāds briesmīgs nodoms slēpjas viņa sirdī, un beidzot nolēma runāt citādi.

—      Ak tu pāvs tāds, ne pajokot ar tevi nevar, tūlīt apvainojies … Nu, nu … ņem savu naudu! Es pa jokam.

Kuzma izņēma no kabatas dažus papīra rubļus un sniedza tos Jefremam. Tas nebrīnījās un nekļuva priecīgs, bet, it kā būtu to gaidījis, paņēma naudu un, ne vārda neteicis, iebāza .kabatā.

—      Es gribēju pajokot, — Kuzma turpināja, vērīgi lūkodamies viņa vienaldzīgajā sejā. — Ienāca prātā tevi pabaidīt. Domāju tā, pabaidīšu un no rīta atdošu . . . Pavisam bija divdesmit seši rubļi, bet te ir desmit, varbūt deviņi. . . Kravas vedēji man atņēma …

Nedusmo, vectēv … Ne es nodzēru, kravas vedēji… Dieva vārds!

—       Kas man ko dusmot? Dieva nauda … Ne jau man esi pāri nodarījis, bet debesu valdniecei. . .

—      Es varbūt tikai rubli vien nodzēru.

—       Kas tad man? Ņem kauč visu un nodzer .. . Vai nu rubli, vai kapeiku, dievam vienalga. Viena un tā pati atbildība.

—     Bet tu neskaisties, vectēv. Tiešām, neskaisties. Ko tur tik daudz!

Jefrems klusēja. Kuzmas seja sāka raustīties, un tai bija bērnišķīga, raudulīga izteiksme.

—       Piedod dieva dēļ! — viņš teica, lūdzoši raudzīdamies Jefremam pakausī. — Tu, vectēv, neapvainojies … Es tikai joka pēc.

—      Tad ta piesējies! — Jefrems saērcināts iesaucās. — Es tev saku: nav mana nauda! Lūdz dievu, lai viņš tev piedod, man tur nav nekādas daļas!

Kuzma pavērās svētbildē, debesīs, kokos, it kā meklēdams dievu, un šausmu izteiksme sašķobīja viņa seju. Meža klusuma, skaudro svētbildes krāsu un Jefrema vienaldzības ietekmēts, juzdams tik maz ikdienišķā un cilvēciskā, viņš pats sev šķita vientuļš, nevarīgs, baigā, dusmīgā dieva patvaļai pakļauts. Kuzma aizskrēja Jefremam priekšā un sāka lūkoties viņam acīs, it kā vēlēdamies pārliecināties, ka nav viens.

—      Piedod, dieva dēļ! — viņš iesaucās, sākdams trīcēt pie visām miesām. — Vectēv, piedod!

—      Liecies mierā!

Kuzma vēlreiz aši palūkojās uz debesīm, kokiem, ratiem ar svētbildi un nokrita Jefremam pie kājām. Šausmās viņš murmināja nesakarīgus vārdus, sita pieri pret zemi, tvēra vecā vīra kājas un raudāja pilnā balsī kā bērns.

—      Vectētiņ mīļais! Krusttētiņ! Dieva cilvēk!

Jefrems sākumā neizpratnē kāpās atpakaļ un stūma

viņu ar rokām nost no sevis, bet tad arī pats sāka bailīgi raudzīties debesīs. Viņš sajuta bailes un žēlumu pret zagli.

—       Pag, puisi, paklausies! — viņš sāka Kuzmu pārliecināt. — Paklausies jel, ko es tev, muļķim, teikšu!

E, kauc kā bāba! Paklausies, ja gribi, lai dievs tev piedod, tad, tiklīdz nokļūsi savā sādžā, tūdaļ dodies pie popa .. . Vai dzirdi?

Jefrems sāka Kuzmam skaidrot, kas jādara, lai grēku nolīdzinātu: vajag atzīties popam, uzlikt sev epitīmiju, pēc tam savākt un nosūtīt uz Maļinovciem nozagto un nodzerto naudu, un turpmāk uzvesties rāmi, godīgi, prātīgi, kristīgi. Kuzma noklausījās viņā, pamazām nomierinājās un jau, kā likās, bija pilnīgi aizmirsis savas bēdas, ķircināja Jefremu, tērgāja … Ne mirkli neapklusdams, viņš atkal stāstīja par ļaudīm, kas dzīvo vienos priekos, par arestu un vācieti, par cietumu, vārdu sakot, par visu to, ko bija stāstījis vakar. Un viņš smējās, plātīja rokas, bijīgi kāpās atpakaļ, it kā stāstītu ko jaunu. Viņš runāja sakarīgi kā daudz pieredzējis cilvēks, ar pieteicieniem un parunām, bet klausīties viņā bija grūti, jo viņš atkārtojās, šad tad apstājās, lai atcerētos pēkšņi pagaisušu domu, turklāt rauca pieri un, rokas vicinādams, griezās uz vienas vietas. Un kā viņš lielījās, kā meloja!

Pusdienas laikā, kad rati apstājās Telibejevā, Kuzma devās uz krogu. Jefrems atpūtās pāris stundu, bet -Kuzma vēl vienmēr nenāca no kroga ārā. Bija dzirdams, kā viņš tur lādējās, plātījās, dauzīja leti un kā par viņu zobojās piedzērušie zemnieki. Kad Jefrems brauca ārā no Telibejevas, krogā sākās kautiņš, un Kuzma skaņā balsī draudēja kādam un kliedza, ka sūtīs pēc uradņika.

TĪFS

Pasta vilcienā, kas devās no Pēterburgas uz Maskavu, pīpētāju nodaļā brauca jaunais poručiks Kļimovs. Viņam pretim sēdēja pusmūža vīrs ar skūtu šķipera ģīmi, pēc ārienes spriežot, turīgs soms vai zviedrs, kas visu ceļu sūkāja pīpi un runāja par vienu un to pašu tematu:

—     Ha, jūs oficlr! Man arī brālis ir oficīr, tikai jūrnieks . . . Viņš ir jūrnieks un dien iekš Kronštat. Kāpēc jūs brauc uz Maskavu?

—     Es tur strādāju.

—      Ha! Vai jūs ir famīlijas cilvēks?

—     Nē, es dzīvoju kopā ar krustmāti un māsu.

—    Mans brālis arī ir oficīr, jūrnieks, bet viņam ir famīlija, sieva un trīs bērni. Ha!

Soms par kaut ko brīnījās, idiotiski plati smaidīja, kad iesaucās «ha!», un šad tad izpūta savu smirdošo pīpi. Kļimovs, kas nejutās vesels un tāpēc ar lielu piepūli varēja atbildēt uz jautājumiem, līdz sirds dziļumiem ienīda pretimsēdētāju. Viņš fantazēja par to, ka labi būtu izraut somam no rokām šņācošo pīpi un nosviest zem dīvāna, bet pašu aiztriekt uz kādu citu vagonu.

«Riebīga tauta, šie somi un . .. grieķi,» viņš domāja. «Pavisam lieka, nekam nevajadzīga, pretīga tauta. Aizņem tikai vietu zemes virsū. Kāda jēga no viņiem?»

Un domas par somiem un grieķiem radīja visā viņa miesā kaut ko līdzīgu nelabumam. Salīdzinājuma labad viņam gribējās domāt par frančiem un itāliešiem, bet atmiņas par šīm tautām nez kāpēc izraisīja viņā tikai priekšstatu par leijerkastniekiem, kailām sievietēm un ārzemju oleogrāfijām, kādas karājās mājās virs krustmātes kumodes.

Vispār virsnieks nejutās labi. Viņa rokām un kājām nepietika vietas uz dīvāna, kaut gan tas viss bija viņa rīcībā, mute bija sausa un lipīga, galvā smaga migla; viņa domas, likās, klīda ne tikai pa galvu, bet arī ārpus galvaskausa, starp dīvāniem un nakts miglā tītajiem cilvēkiem. Neskaidrajā prātā viņš it kā pa sapņiem dzirdēja balsu murdoņu, riteņu klaboņu, durvju klaudzienus. Zvani, svilpieni, konduktoru soļi, publikas skraidelēšana pa peronu aizsniedza dzirdi biežāk nekā parasti. Laiks skrēja ātri, nemanāmi, un tāpēc šķita, ka vilciens ik brīdi apstājas stacijā, atkal un atkal ārā skanēja metāliskās balsis:

—     Vai pasts kārtībā?

—      Kārtībā!

Šķita, ka kurinātājs pārāk bieži nāk iekšā un skatas termometrā, ka pretimnākošā vilciena troksni un riteņu rīboņu pa tiltu dzird nepārtraukti. Troksnis, svilpieni, soms, tabakas dūmi — tas viss, saplūstot kopā ar draudīgiem un mirgojošiem, miglainiem tēliem, kuru veidu un būtību nespēj atģist vesels cilvēks, kā neciešams lietuvēns nospieda Kļimovu. Briesmīgā grūtsirdībā viņš pacēla smago galvu, pavērās laternā, kuras staros virpuļoja ēnas un miglaini lāsumi, gribēja palūgt ūdeni, bet izkaltusi mēle tikko kustējās, un viņam tik tikko pietika spēka atbildēt uz soma jautājumiem. Viņš pūlējās ērtāk apgulties un aizmigt, bet tas viņam neizdevās; soms vairākkārt iemiga, atmodās un aizkūpināja pīpi, griezās pie viņa ar savu «ha!» un iemiga atkal, taču poručika kājas arvien vēl nekādi nespēja novietoties uz dīvāna un draudīgie tēli allaž stāvēja acu priekšā.

Spirovā viņš izkāpa, lai padzertos ūdeni. Viņš redzēja, kā pie galda sēdēja cilvēki un steigšus ēda.

«Kā gan viņi var ēst!» viņš domāja, cenzdamies neost gaisu, kas smaržoja pēc ceptas gaļas, un nelūkoties gremojošajās mutēs, — it viss viņam šķita pretīgs līdz riebumam.

Kāda skaista dāma skaļi tērzēja ar karavīru, kam galvā bija sarkana formas cepure, un smaidīdama rādīja lieliskus, baltus zobus; gan smaids, gan zobi, gan pati dāma radīja Kļimovam tikpat riebīgu iespaidu kā šķiņķis un ceptās kotletes. Viņš nevarēja saprast, kā šim karavīram ar sarkano cepuri nav baigi sēdēt līdzās dāmai un raudzīties viņas veselīgajā, smaidošajā sejā.

Kad viņš, padzēries ūdeni, atgriezās vagonā, soms sēdēja un pīpēja. Viņa pīpe šņāca un žļakstēja kā caura galoša mitrā laikā.

—      Ha! — viņš brīnījās. — Kas tā par staciju?

—     Nezinu, — Kļimovs atbildēja, atguldamies un aizsegdams muti, lai nebūtu jāieelpo kodīgie tabakas dūmi.

—     Bet kad mēs būsim iekš Tveru?

—     Nezinu. Atvainojiet, es … es nevaru atbildēt. Esmu slims, šodien saaukstējos.

Soms padauzīja pīpi pret loga rāmi un sāka stāstīt par savu brāli jūrnieku. Kļimovs vairs neklausījās viņā un ilgodamies atcerējās savu mīksto, ērto gultu, auksta ūdens karafi, māsu Katju, kas tā prot noguldīt, nomierināt un pasniegt ūdeni. Viņš pat pasmaidīja, kad viņa iztēlē pazibēja dieninieks Pavels, kas novelk kungam smagos, sasutušos zābakus un uzliek uz galdiņa ūdeni. Viņam šķita, ka vajag tikai nolikties savā gultā, iedzert ūdeni, un murgus aizdzīs dziļš, veselīgs miegs.

—     Vai pasts kārtībā? — notālēm atskanēja dobja balss.

—      Kārtībā! — gandrīz pie paša loga atbildēja bass.

Tā jau bija otrā vai trešā stacija aiz Spirovas.

Laiks skiēja ātri, aulekšiem, un šķita, ka zvaniem,

svilpieniem un pieturām nebūs gala. Kļimovs izmisumā iegrūda seju dīvāna stūrī, aptvēra rokām galvu un sāka atkal domāt par māsu Katju un dieninieku Paveļu, bet māsa un dieninieks sajaucās ar miglainajiem tēliem, sāka virpuļot un izgaisa. Viņa karstā elpa, atdvašodamās no dīvāna muguras, dedzināja seju, kājām bija neērti, mugurā pūta no loga, tomēr, lai cik grūti bija, viņam vairs negribējās mainīt stāvokli. . . Smags, baigs laiskums pamazām pārņēma viņu un stindzināja visus locekļus.

Kad viņš beidzot pacēla galvu, vagonā bija jau gaišs. Pasažieri vilka mugurā kažokus un rosījās. Vilciens stāvēja. Nesēji ar baltiem priekšautiem un nozīmēm rīkojās gar pasažieriem un tvēra viņu somas. Kļimovs apvilka šineli, mehāniski līdz ar citiem izgāja no vagona, un viņam šķita, it kā ietu nevis viņš, bet kāds cits, svešs, un viņš juta, ka kopā ar viņu no vagona iznācis arī viņa drudzis, slāpes un tie draudīgie tēli, kas visu nakti viņam neļāva gulēt. Mehāniski viņš izņēma bagāžu un nolīga važoni. Tas viņam noprasīja par braucienu līdz Povarskajai rubli ar kvartu, taču viņš nekaulējās un bez ierunām, paklausīgi iesēdās kamanās. Skaitļus viņš vēl izšķīra, bet naudai viņa acīs vairs nebija nekādas vērtības.

Mājās Kļimovu sagaidīja krustmāte un māsa Katja, astoņpadsmit gadu veca jaunava. Kad Katja apsveicinājās, viņai rokās bija burtnīca un zīmulis, un Kļimovs atcerējās, ka viņa gatavojas skolotājas eksāmenam. Neatbildot uz jautājumiem un sveicieniem, bet tikai elsdams aiz karstuma, viņš bez kāda mērķa pagājās pa visām istabām, un, nokļuvis līdz savai gultai, nokrita uz spilvena. Soms, sarkanā cepure, dāma ar baltajiem zobiem, ceptās gaļas smaka, mirgojoši lāsumi piepildīja viņa apziņu, un viņš vairs neapjauta, kur atrodas, un nedzirdēja satrauktās balsis.

Atģidies viņš ieraudzīja, ka guļ savā gultā izģērbts, ieraudzīja ūdens karafi un Paveļu, bet no tā viņam nekļuva ne vēsāk, ne ērtāk, ne arī gulta šķita mīkstāka. Kājas un rokas tāpat neatrada sev vietu, mēle lipa pie aukslējām, un ausīs skanēja soma pīpes šņākoņa . . . Pie gultas, ar savu plato muguru grūstīdams Paveļu, rosījās drukns ārsts ar melnu bārdu.

—     Nekas, nekas, jaunekli! — viņš murmināja. — Lieliski, lieliski .. . Ttā. .. ttā . ..

Ārsts nosauca Kļimovu par jaunekli, «tā» vietā izrunāja «ttā», «jā» vietā — «ijā» . . .

—    Ijā, ijā, ijā, — viņš bārstīja. — Ttā, ttā .. . Lieliski, jaunekli… Nevajag bēdāties!

Atrā, nevērīgā ārsta valoda, viņa tuklais ģīmis un tēvišķīgā uzruna «jaunekli» kaitināja Kļimovu.

—     Kāpēc jūs saucat mani par jaunekli? — viņš novaidējās. — Kas tā par familiaritāti?.Pie joda!

Un viņš izbijās savas balss. Šī balss bija tik sausa, vārga un dziedoša, ka to nevarēja pazīt.

—     Lieliski, lieliski, — nomurmināja ārsts, nepavisam neapvainodamies. — Nevajag dusmoties … Ijā, ijā, ijā…

Ari majas laiks skrēja tikpat pārsteidzoši atri kā vagonā . . . Dienas gaismu guļamistabā vienā laidā nomainīja nakts krēsla. Ārsts, kā likās, neatgāja no gultas, un ikbrīd bija dzirdams viņa «ijā, ijā, ijā». Cauri guļamistabai nemitīgi slīdēja vesela virkne seju. Tur bija Pavels, soms, štābkapteinis Jaroševičs, feldfēbelis Maksimenko, sarkanā cepure, dāma ar baltajiem zobiem, ārsts. Visi viņi runāja, vicināja rokas, pīpēja, ēda. Reiz pat dienas gaismā Kļimovs redzēja sava pulka garīdznieku Aleksandra tēvu, kas epitrahilā un ar dievkalpojuma grāmatu rokās stāvēja gultas priekšā un kaut ko murmināja ar tik nopietnu seju, kādu Kļimovs agrāk viņam nebija redzējis. Poručiks atcerējās, ka Aleksandra tēvs visus katoļticīgos virsniekus draudzīgi dēvēja par «ļahiem» un, vēlēdamies viņu pasmīdināt, uzsauca:

—     Tētiņ, ļahs Jaroševičs līdz pļavai aizļāpāja!

Taču Aleksandra tēvs, smieties kārs un jautrs cilvēks, nepasmējās, bet kļuva vēl nopietnāks un pārmeta Kļimovam krustu. Nakti laiku pa laikam bez trokšņa ienāca un izgāja divas ēnas. Tās bija krustmāte un māsa. Māsas ēna nometās ceļos un skaitīja lūgsnu: viņa klanījās svētbildes priekšā, uz sienas klanījās viņas pelēkā ēna, tā ka dievu lūdza divas ēnas. Visu laiku oda pēc ceptas gaļas un soma pīpes, bet vienu reizi Kļimovs saoda asu vīraka smaržu. Viņš aiz nelabuma sakustējās un sāka kliegt:

—      Vīraku! Nesiet prom vīraku!

Atbildes nebija. Tikai varēja dzirdēt — kaut kur paklusam dziedāja garīdznieki un kāds skraidīja pa kāpnēm.

Kad Kļimovs pamodās no nemaņas, guļamistabā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Rīta saule lauzās logā caur nolaistajiem aizkariem, un drebošs stars, smails un graciozs kā asmens, rotājās uz karafes. Bija dzirdama ratu rīboņa — tātad sniega uz ielas vairs nebija. Poručiks pavērās starā, pazīstamajās mēbelēs, durvīs un tūdaļ sāka smieties. Krūtis un vēders ietrīcējās no saldiem, laimīgiem un kutelīgiem smiekliem. Visu viņa būtni, no galvas līdz kājām, pārņēma bezgalīgas laimes jausma un dzīves prieks, kādu droši vien izjutis pirmais cilvēks, kad pirmoreiz ieraudzījis pasauli. Kļimovam kaisli iegribējās kustību, cilvēku, sarunu. Viņa ķermenis gulēja nevarīgs, kustējās vienīgi rokas, bet viņš to tik tikko manīja un visu savu uzmanību veltīja sīkumiem. Viņš priecājās par savu elpu, saviem smiekliem, priecājās, ka eksistē karafe, griesti, saules stars, aizkara saitīte. Pat tik mazā kaktiņā kā guļamistabā dieva pasaule viņam likās skaista, daudzveidīga, dižena. Kad ieradās ārsts, poručiks domāja par to, cik lieliska gan ir medicīna, cik jauks un simpātisks ārsts, cik labi un interesanti vispār ir cilvēki.

—     Ijā, ijā, ijā .. . — ārsts bārstīja. — Lieliski, lieliski … Tagad mēs jau esam veseli… Ttā, ttā.

Poručiks klausījās un priecīgi smējās. Viņš atcerējās somu, dāmu ar baltajiem zobiem, šķiņķi, un viņam iegribējās pīpēt un ēst.

—     Dakter, — viņš teica, — pasakiet, lai man iedod garoziņu rudzu maizes ar sāli un … un sardīnes.

Ārsts noliedza, Pavels nepaklausīja pavēlei un negāja pēc maizes. Poručiks to neizturēja un apraudājās kā niķīgs bērns.

—      Mazulītis! — ārsts pasmējās. — Māmiņ, aijā žūžū! Arī Kļimovs sāka smieties un pēc ārsta aiziešanas cieši aizmiga. Viņš atmodās tikpat priecīgs un ar to pašu laimes jausmu. Pie gultas sēdēja krustmāte.

—     A, krustmāt! — viņš priecājās. — Kas man bija par slimību?

—     Izsitumu tīfs.

—     Ak tā. Bet tagad man ir labi, ļoti labi! Kur Katja?

—     Nav mājās. Droši vien iegriezusies kaut kur pēc eksāmena.

Večiņa pateica to un noliecās pār zeķi; lūpas sāka drebēt, viņa novērsās un piepeši apraudājās. Izmisumā, aizmirsusi ārsta aizliegumu, viņa izteica:

—     Ak, Katja, Katja! Nav vairs mūsu eņģeļa! Nav!

Zeķe izkrita no rokam, krustmāte noliecās pēc tās,

un tai brīdī viņai no galvas noslīdēja aube. Uzlūkojis večiņas sirmo galvu un nekā nesapratis, Kļimovs izbijās Katjas dēļ un jautāja:

—      Kur tad viņa ir? Krustmāt!

Večiņa, kas bija jau aizmirsusi Kļimovu un atcerējās tikai savas bēdas, sacīja:

—       Pielipa no tevis tīfs, un . . . un viņa nomira. Aizvakar paglabājām.

Šī baismā, negaidītā jaunā ziņa pārņēma visu Kļimova apziņu, taču, lai cik tā bija drausma un spēcīga, tā nespēja apslāpēt dzīvniecisko prieku, kas piepildīja veselību atgūstošo poručiku. Viņš raudāja, smējās un drīz vien sāka rāties par to, ka viņam nedod ēst.

Tikai pēc nedēļas, kad viņš rītsvārkos, Pavēla atbalstīts, piegāja pie loga, paraudzījās apmākušajās pavasara debesīs un ieklausījās, cik nepatīkami klab vecās sliedes, kuras veda garām, viņa sirds sažņaudzās sāpēs, viņš sāka raudāt un pieplaka ar pieri pie loga rāmja.

—       Cik es esmu nelaimīgs! — viņš murmināja. — Ak dievs, cik nelaimīgs!

Un izzuda prieks, ieradās ikdienas vienmuļība un neatgūstama zaudējuma sajūta.

DZĪVES LIKSTAS

Ļevs Ivanovičs Popovs, nervozs cilvēks, nelaimīgs darbā un ģimenes dzīvē, pievilka sev klāt skaitīkļus un sāka no jauna skaitīt. Pirms mēneša viņš bija Koškera bankas kantorī iegādājies 1. aizņēmuma laimes lozi ar noteikumiem dzēst parādu pa daļām ik mēneša iemaksu veidā un tagad aplēsa, cik viņam būs jāsamaksā pa visu laiku līdz parāda dzēšanai un kad loze kļūs viņa pilnīgs īpašums.

—      Loze pēc kursa maksā 246 rubļus, — viņš skaitīja. — Es iedevu avansa veidā 10 rubļu, tātad palika 236. Labi… Šai summai jāpieskaita procenti par vienu mēnesi, rēķinot 7% gadā un 1/4% komisijas naudas, zīmognodeva, pasta izdevumi par ieķīlājuma kvīts izsūtīšanu 21 kap., lozes apdrošināšana 1 r. 10 kap., par tranzītu 1 r. 22 kap., par glabāšanu 74 kap., soda nauda 18 kap

Aiz starpsienas gultā gulēja Popova sieva Sofija Savišna, kas bija atbraukusi pie vīra no Mcenskas izlūgties apliecību, lai varētu dzīvot atsevišķi. Ceļā viņa bija saaukstējusies, sasirgusi ar smaganu sastrutojumu un tagad neciešami mocījās. Augšā virs griestiem kāds enerģisks vīrietis, laikam konservatorijas audzēknis, mācījās uz klavierēm atskaņot Lista rapsodiju tik cītīgi, ka likās — pa mājas jumtu brauc preču vilciens. Pa labi, viesnīcas blakus numurā, medicīnas students gatavojās eksāmenam. Viņš soļoja no viena kakta uz otru un zubrīja zemā seminārista basā:

—           Hronisks kuņģa katars raksturīgs arī īstiem župam, rīmām, vispār cilvekiem, kas atkapjas no merena dzīves veida . . .

Numurā bija smacīgs gaiss; oda pēc krustnagliņām, kreozota, joda, karbola un citām smirdošām vielām, ko Sofija Savišna lietoja pret savam zobu sāpēm.

—     Labi, — Popovs joprojām rēķināja. — Pie 236 pieskaitīt 14 r. 81 lcap., kopā šai mēnesī iznāk 250 r. 81 kap. Tagad, ja es martā samaksāšu 5 rubļus, paliks tātad 240 r. 81 kap. Labi. Tagad, skaitot par vienu mēnesi uz priekšu 7% gadā un 1/4% komisijas . . .

—     Va-ai! — sieva ievaidējās. — Palīdzi jel man, Ļev Ivanič! Es mi-irstu!

—      Ko tad es, cienītā, varu darīt? Es neesmu ārsts… 1/4% komisijas, 1/5% kurtāžas, 1 r. 22 kap. kabotāžai, 74 kap. par tranzītu . ..

—      Bezjūtīgais! — Sofija Savišna sāka raudāt, izbāzusi savu satūkušo ģīmi no starpsienas. — Tu nekad neesi man jutis līdz, mocītāj! Klausies, kad es tev saku! Nejēga!

—     Tātad 1/4% komisijas. . . par tranzītu 74 kap., par glabāšanu 18 kap., par iesaiņojumu 32 kap. — kopā 17 r. 12 kap.

—      Hronisks kuņģa katars, — students, soļodams no viena kakta uz otru, zubrīja, — raksturīgs arī īstiem žūpām, rīmām .. .

Popovs sakratīja skaitīkļus, nopurināja apstulbušo galvu un sāka skaitīt no jauna. Pēc stundas viņš sēdēja vēl tai pašā vietā, bolīja acis uz ieķīlājuma kvīti un murmināja:

—     Tātad 1896. gada aprīlī atliks 228 r. 67 kap. Labi… Septembrī es iemaksāšu 5 rubļus, paliek 223 r. 67 kap. Nu, pieliekot par vienu mēnesi uz priekšu 7% gadā, 1/4% komisijas . . .

—     Briesmoni, pasniedz ožamo spirtu! — Sofija Savišna iespiedzās. — Tirāns! Slepkava!

—     Hrronisks kuņģa katars rrraksturīgs arī aknu slimību gadījumā . ..

Popovs pasniedza sievai ožamo spirtu un turpināja:

—1/4% komisijas, tranzīts 74 kap., aberācijas izdevumi 18 kap., soda nauda 32 kap. . ..

Augšā muziķa bija pieklususi, bet pēc minūtes pia

nists sāka spēlēt no jauna un ar tādu niknumu, ka matracī zem Sofijas Savišnas sakustējās atspere. Popovs truli pavērās griestos un sāka skaitīt atkal no 1896. gada augusta. Viņš lūkojās papīros ar skaitļiem, skaitīkļos un redzēja kaut ko līdzīgu jūras virsmai; acis kļuva raibas, smadzenes mulsa, mute tapa sausa, un uz pieres parādījās auksti sviedri, taču viņš nolēma necelties augšā, kamēr galīgi nebūs noskaidrojis savas naudas lielas ar Koškera bankas kantori,

—      Va-ai! — mocījās Sofija Savišna. — Visu labo pusi plēš. Debesu valdniece! Va-ai, man nav vairs spēka! Bet viņam, ķēmam, pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā! Varu kaut nomirt, viņam vienalga! Ak, es nelaimīgā cietēja! Apprecēju tādu spoku, mocekle!

—      Bet ko tad es varu darīt? Tātad 1903. gada februārī es būšu parādā 208 r. 7 kap. Labi. Tagad, pieskaitot 7% gadā un 1/4% komisijas, 74 kap. kurtāžas . . .

—     Hrrronisks kuņģa katars raksturīgs arī plaušu slimniekiem …

Apmēram pēc trim stundām Popovs noslēdza pēdējo aprēķinu. Izrādījās, ka pa visu dzēšanas laiku būs jāsamaksā Koškera bankas kantorim 1 347 821 r. 92 kap. un, ja no tā atskaitīs laimētos divsimt tūkstošus, tomēr paliks vairāk par miljonu zaudējuma. Ieraudzījis tādus skaitļus, Ļevs Ivanovičs lēnām piecēlās, sastinga . . . Sejā parādījās šausmas, neizpratne un stulbums, it kā viņam būtu izšauts pie pašas auss. Tai brīdī augšā virs griestiem pianistam blakus nosēdās biedrs, un četras rokas, saskanīgi uzsitušas pa klavierēm, ņēmās bungot Lista rapsodiju. Medicīnas students sāka soļot ātrāk, nokāsējās un laida vaļā:

—     Hrrronisks kuņģa katars raksturīgs arī īstiem žūpām, rrrīmām . . .

Sofija Savišna iespiedzās, nosvieda spilvenu un sāka spārdīties kājām . . . Viņas sāpes, kā redzams, patlaban tikai sāka īsti plosīties …

Popovs noslaucīja aukstus sviedrus, nosēdās atkal pie galda un, sakratījis skaitīkļus, noteica:

145

—     Jāpārbauda . .. Ļoti iespējams, ka esmu mazliet kļūdījies …

10 — 438

Un viņš ķērās atkal pie kvīts un sāka no jauna skaitīt:

—           Loze pēc kursa maksā 246 rub. … Es iemaksāju 10 rubļu avansa, tātad atlika 236 . ..

Bet ausīs viņam dunēja:

«Drrr . . . drrr . .. drrr …»

Un jau skanēja šāvieni, svilpieni, pātagu švīkoņa, lauvu un leopardu rēcieni.

—            Atlika 236! — viņš kliedza, cenzdamies pārkliegt šo troksni. — Jūnijā es iemaksāju 5 rubļus! Velns parauj, 5 rubļus! Velns ar ārā, kaķim zem astes, 5 rubļus! Vive la France! Lai dzīvo Deruleds!

No rīta viņu aizveda uz slimnīcu.

NOSLĒPUMS

Pirmo lieldienu vakarā īstenais valsts padomnieks Navagins, atgriezies no vizītēm, paņēma priekšnamā lapu, kur bija parakstījušies vizītē atnākušie apmeklētāji, un, turēdams to rokā, iegāja savā kabinetā. Izģērbies un iedzēris zelteri, viņš atsēdās ērtāk uz kušetes un sāka lasīt parakstus uz lapas. Kad skatiens bija nokļuvis līdz garās parakstu virknes vidum, viņš sarāvās, izbrīnā iespurdzās un ārkārtīgi pārsteigtu seju uzsita knipi.

—      Atkal! — viņš sacīja, uzcirzdams sev pa celi. — Tas ir apbrīnojami! Atkal! Atkal parakstījies šis, velns viņu sazin kas tas tāds, Fedjukovs! Atkal!

Daudzo parakstu vidū uz lapas bija Fedjukova paraksts. Kas par putnu šis Fedjukovs — Navaginam nebija ne jausmas. Viņš pārcilāja atmiņā visus savus paziņas, radus un apakšniekus, atcerējās savu tālīno pagātni, bet nekādi nevarēja atminēties kaut ko līdzīgu Fedjukovam. Visdīvainākais bija tas, ka šis inkognito Fedjukovs pēdējo trīspadsmit gadu laikā kārtīgi parakstījās katros ziemsvētkos un lieldienās. Kas viņš tāds, no kurienes un kāds izskatās — nezināja ne Navagins, ne viņa sieva, ne šveicars.

—     Dīvaini! — brīnījās Navagins, soļodams pa kabinetu. — Savādi un nesaprotami! Tīrā mistika! Pasaukt šurp šveicaru! — viņš iebrēcās. — Velnišķīgi dīvaini! Nē, es tomēr dabūšu zināt, kas viņš tāds! Paklausies, Grigorij, — viņš griezās pie ienākušā

šveicara, — atkal parakstījies šis Fedjukovs! Vai tu viņu redzēji?

—     Nebūt ne …

—     Apžēlojies, bet viņš taču parakstījies! Tātad viņš bijis priekšnamā? Bijis?

—     Nebūt ne, nav bijis.

—     Kā tad viņš varēja parakstīties, ja nav bijis?

—     Nevaru zināt.

—      Kas tad lai zina? Tu snaud tur, priekšnamā! Padomā jel, varbūt ienāca kāds nepazīstams! Atceries!

—      Nē, jūs-eksence, nepazīstama neviena nebija. Bija mūsu ierēdņi, pie viņas ekselences atbrauca baronese, nāca mācītāji ar krustu, bet vairāk neviena nebija . . .

—     Ko, vai tad viņš neredzams parakstījās, vai?

—     Nevaru zināt, bet nekāda Fedjukova gan nebija. To es varu kaut vai svētbildes priekšā . . .

—      Savādi! Nesaprotami! Ap-brī-no-ja-mi! — Navagins nogrima domās. — Jocīgi gan. Cilvēks parakstās jau trīspadsmit gadu, un nevar zināt, kas viņš tāds. Varbūt kāds dzen jokus? Varbūt kāds ierēdnis reizē ar savu uzvārdu joka pēc paraksta arī šā Fedjukova vārdu?

Un Navagins sāka apskatīt Fedjukova parakstu.

Plašs, brašs senlaicīga veida paraksts ar izlocījumiem un ķeburiem pēc rokraksta nepavisam nelīdzinājās pārējiem parakstiem. Tas atradās tūdaļ zem iebiedēta un mazdūšīga cilvēka, guberņas sekretāra Štučkina paraksta, kurš droši vien aiz pārbīļa nomirtu, ja būtu atļāvies šādu pārdrošu joku.

—     Atkal noslēpumainais Fedjukovs parakstījies! — ieiedams pie sievas, noteica Navagins. — Atkal nevarēju izdibināt, kas viņš tāds!

M-me Navagina bija spiritiste, un tāpēc visas saprotamās un nesaprotamās dabas parādības izskaidroja ļoti vienkārši.

—      Tur nav ko brīnīties, — viņa sacīja. •— Tu netici, bet esmu sacījusi un saku: dabā ir ļoti daudz pārdabiska, ko nekad neaptvers vājais cilvēka prāts! Esmu pārliecināta, ka šis Fedjukovs ir gars, kas tev simpatizē . . . Tavā vietā es viņu izsauktu un pavaicātu, kas viņam vajadzīgs.

—      Blēņas, blēņas!

Navaginam nebija aizspriedumu, taču parādība, kas viņu interesēja, bija tik noslēpumaina, ka neviļus galvā spraucās visādas aplamības. Visu vakaru viņš domāja par to, ka inkognito Fedjukovs ir kāda sen miruša ierēdņa gars, šo ierēdni no darba padzinuši Navagina priekšteči, un tagad tas atriebjas pēcnācējam; varbūt tas ir radinieks kādam kancelejas ierēdnim, ko atlaidis Navagins pats, vai arī viņa pavestas meitenes radinieks .

Visu nakti Navaginam sapņos rādījās vecs, izdilis ierēdnis nobružātā vicmundierī, ar citrondzeltenu seju, sarainiem matiem un stiklainām acīm; ierēdnis kaut ko runāja aizkapa balsī un draudēja ar kaulainu pirkstu.

Navagins tikko nesasirga ar smadzeņu iekaisumu. Divas nedēļas viņš klusēja, bija sapīcis un visu laiku staigāja un domāja. Galu galā viņš pārvarēja savu skeptisko patmīlību un, iegājis pie sievas, dobji sacīja:

—     Zīna, izsauc Fedjukovu!

Spiritiste kļuva priecīga, lika atnest papes lapu un apakštasīti, nosēdināja vīru sev blakus un sāka svinīgo ceremoniju. Fedjukovs nelika sevi ilgi gaidīt. ..

—      Ko tev vajag? — Navagins vaicāja.

—     Nožēlo … — tasīte atbildēja.

—      Kas tu biji zemes virsū?

—      Maldīgais . . .

—     Nu redzi! — sieva čukstēja. — Un tu neticēji!

Navagins ilgi sarunājās ar Fedjukovu, tad izsauca

Napoleonu, Ilanibalu, Askočenski, savu krustmāti Klavdiju Zaharovnu, un visi sniedza viņam īsas, taču pareizas un dziļi zīmīgas atbildes. Viņš noņēmās ar tasīti kādas četras stundas un aizmiga apmierināts, laimīgs, ka iepazinis jaunu, noslēpumainu pasauli. Pēc tam viņš ik dienas nodarbojās ar spiritismu un darbā skaidroja ierēdņiem, ka dabā vispār ir ļoti daudz pārdabiska, brīnumaina un mūsu zinātniekiem sen jau vajadzēja pievērst tam uzmanību. Hipnotisms, mediumisms, bišopisms, spiritisms, ceturtā dimensija un pārējās miglainības bija viņu pilnīgi pārņēmušas, tā ka augām dienām viņš, par lielu iepriecinājumu savai laulātajai draudzenei, lasīja spiritiskas grāmatas vai arī noņēmās ar apakštasīti, galdiņa dancināšanu un pārdabisku parādību iztulkojumiem. Viņa labvēlīgā ietekmē spiritismam nodevās arī visi viņa apakšnieki, turklāt tik cītīgi, ka vecais eksekulors zaudēja prātu un reiz ar kurjeru nosūtīja šādu telegrammu: «Ellē, kamerālpalātā. Jūtu, ka pārvēršos nešķīstā garā. Ko iesākt? Atbilde samaksāta. Vasilijs Krinoļinskis.»

Izlasījis ne vienu vien simtu spiritisku brošūru, Navagins sajuta stipru vēlēšanos pats kaut ko uzrakstīt. Piecus mēnešus viņš sēdēja un sacerēja un galu galā uzrakstīja milzīgu referātu ar virsrakstu «Arī manas domas». Pabeidzis šo rakstu, viņš nolēma to nosūtīt spiritiskam žurnālam.

Diena, kad bija nodomāts nosūtīt rakstu, viņam ļoti labi iespiedusies atmiņā. Navagins atceras, ka šai neaizmirstamajā dienā viņa kabinetā atradās sekretārs, kas bija pārrakstījis tīrrakstā sacerējumu, un vietējās draudzes ķesteris, kas bija izaicināts darīšanu dēļ. Navagina seja laistījās. Viņš ar labpatiku aplūkoja savu sacerējumu, aptaustīja pirkstiem, cik tas biezs, laimīgi pasmaidīja un pateica sekretāram:

—     Man šķiet, Filip Sergejič, ka jāsūta ierakstītā vēstulē. Tā būs drošāk. — Un, pacēlis acis uz ķesteri, viņš sacīja: — Jūs es liku pasaukt darīšanu pēc, mīļais. Es nododu savu jaunāko dēlu ģimnāzijā, un man vajadzīga dzimšanas apliecība, tikai vai nevarētu ātrāk.

—    Ļoti labi, jūsu ekselence! — ķesteris klanīdamies teica. — Ļoti labi. Saprotu . . .

—      Vai nevar sagatavot uz rītdienu?

—     Labi, jūsu ekselence, nav ko raizēties! Jau rīt būs kārtībā! Lūdzu, atsūtiet rīt kādu uz baznīcu pirms vakara dievkalpojuma. Es tur būšu. Lieciet pasaukt Fedjukovu, esmu allaž tur . ..

—      Kā?! — ģenerālis nobālēdams iesaucās.

—     Fedjukovu.

—    Jūs . . . jūs esat Fedjukovs? — jautāja Navagins, blenzdams viņā.

—     Tieši tā, Fedjukovs.

—     Jūs… jūs parakstījāties pie manis priekšistabā?

—           Tieši tā, — ķesteris atzinās un samulsa. — Es, jūsu ekselence, kad ejam ar krustu, vienmēr pie dižciltīgām personām parakstos . . . Man tas patīk … Kā ieraugu, atvainojiet, lapu priekšnamā, tā mani itin kā vilkšus velk uzrakstīt savu vārdu .. .

Gluži mēms un stulbs, nekā nesaprazdams, nedzirdēdams, Navagins sāka soļot pa kabinetu. Viņš aptaustīja portjeru pie durvīm, reizes trīs pavicināja labo roku kā baleta jeune premier, kas redz viņu, uzsvilpoja, truli pasmaidīja, parādīja izplatījumā ar pirkstu.

—     Es tūlīt nosūtīšu rakstu, jūsu ekselence, — sekretārs teica.

Šie vārdi atgrieza Navaginu īstenībā. Viņš stulbi pavērās sekretārā un ķesterī, atcerējās visu un, nervozi piespēris kāju, iebrēcās pļerkstošā, augstā tenora balsī:

—     Lieciet mani mierā! Lie-ie-cie-iet mani mierā, es jums saku! Ko jums vajag no manis, es nesaprotu!

Sekretārs un ķesteris izgāja no kabineta un bija jau uz ielas, bet viņš visu laiku vēl spārdījās kājām un kliedza:

—     Lieciet mani mierā! Ko jums vajag no manis, es nesaprotu! Lie-ieciet mani mierā!

KAZAKS

Nizu viensētas rentnieks Maksims Torčakovs, Berdjanskas pilsonis, brauca ar savu jauno sievu no baznīcas un veda tikko nosvētīto kuliču. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet austrumi jau sārtojās, zeltojās. Valdīja klusums… Paipala brēca savu «pikvervik! pikvervik!», tālu virs kurgāniņa lidinājās klija, un visā stepē nebija manāma neviena cita dzīva radība.

Torčakovs brauca un domāja par to, ka nav jaukāku un līksmāku svētku par Kristus augšāmcelšanos. Precējies viņš bija nesen un tagad pirmoreiz kopā ar sievu svinēja lieldienas. Viss, uz ko viņš pavērās, viss, ko iedomāja, likās gaišs, priecīgs un laimīgs. Viņš domāja par savu saimniecību un atzina, ka viss kārtībā, mājas iekoptas tā, ka labāk nemaz nevajag, visa kā pietiek un viss ir labs; viņš uzlūkoja sievu — arī viņa šķita skaista, laba un lēnīga. Viņu priecēja gan rītausma austrumos, gan jaunā zālīte, gan drebelīgā, spiedzošā brička, patiķa pat klija, kas smagi vicināja spārnus. Un, kad viņš pa ceļam ieskrēja krogā uzpīpēt papirosu un iedzēra glāzīti, viņam kļuva vēl līksmāk . . .

—     Ir sacīts, lielā diena! — viņš teica. — Un ir arī liela! Pagaidi, Līza, tūlīt sāks rotāties saule. Tā rotājas ikkatrās lieldienās! Un arī saule priecājas, tāpat kā cilvēki!

—     Saule nav dzīva, — sieva iebilda.

—     Bet uz tās ir cilvēki! — Torčakovs iesaucās. — Nudien, ir! Man Ivans Stepaničs stāstīja — uz visām planētām esot ļaudis, arī uz saules un uz mēness!

Tiešām . . . Var jau būt, ka zinātnieki muld, sazin viņus nelabais! Pag, bet tur taču stāv zirgs! Patiešām!

Pusceļā uz mājām, pie Greizās Graviņas, Torčakovs un viņa sieva ieraudzīja apseglotu zirgu, kas nekustīgi stāvēja un ošņāja zemi. Pie paša ceļa uz ciņa sēdēja sarkanmatains kazaks un salīcis raudzījās uz savām kājām.

—      Kristus augšāmcēlies! — Maksims viņam uzsauca.

—            Patiešām augšāmcēlies, — galvu nepacēlis, atbildēja kazaks.

—      Kurp jāj?

—      Uz mājam, atvaļinājuma.

—      Kāpēc tad te sēdi?

—     Tāpat vien . . . esmu sasirdzis . . . Nav spēka jāt.

—      Kas tad tev sāp?

—      Viss sāp.

—             Hm . . . tad ta nelaime! Cilvēkiem svētki, bet tu vārgsti! Būtu aizjājis uz sādžu vai iebraucamo vietu, kam tā sēdēt?

Kazaks pacēla galvu un pārlaida gurdenas, slimas acis pār Maksimu, viņa sievu, zirgu. • _— Vai jūs no baznīcas? — viņš vaicāja. — No baznīcas.

—             Bet man svētki pienāca ceļā. Dievs nav lēmis tikt galā. Pašreiz vajadzētu sēsties un jāt, bet nav spēka . .. Jūs, pareizticīgie, varētu man, ceļavīram, iedot svētīto pashiņu atgavēties!

—            Pashiņu? — Torčakovs jautāja. — Var jau, zināms . . . Pagaidi, tūlīt. ..

Maksims ātri pameklēja kabatās, pavērās sievā un sacīja:

—             Nav nazīša, ar ko nogriezt. Bet lauzt nepratīšu, visu pashu sabojāšu. Tad ta piķis! Pameklē jel — vai tev nav nazīša?

Kazaks ar mokām piecēlās un aizgāja uz saviem segliem pēc naža.

—             Redz, ko izdomājuši! — Torčakova sieva nikni iesaucās. — Neļaušu tev pashu drupināt! Kā gan es viņu sagraizītu vedīšu uz mājām? Bez tam kur tas redzēts — stepē atgavēties. Jāj uz sādžu pie zemniekiem un tur atgavējies!

Sieva izņēma vīram no rokām baltā servjetē ietīto kuliču un noteica:

—     Nedošu! Kārtībai vajag būt. Tas nav veģis, bet svētīta pasha, un grēks to bez jēgas drupināt.

—     Nu, kazak, nedusmo! — Torčakovs teica un iesmējās. — Sieva nejauj! Ardievu, laimīgu ceju!

Maksims paņēma grožus, nošmakstināja, un brička ar troksni aizripoja tālāk. Bet sieva visu laiku vēl runāja, ka griezt kuliču, nepārbraucot mājās, esot grēks un tā neesot nekāda kārtība, visam jābūt savā vietā un laikā. Austrumos, krāsojot pūkainos mākoņus dažādās krāsās, iezaigojās pirmie saules stari; atskanēja cīruja dziesma. Ne vairs viena, trīs klijas atstatu cita no citas lidinājās pāri stepei. Tikko saule sāka mazliet sildīt, jaunajā zālē iečirkstējās sienāži.

Nobraucis vairāk par versti, Torčakovs atskatījās un vērīgi palūkojās atpakaļ.

—      Neredz kazaka … — viņš sacīja. — Ak tu nabadziņš, ņēmis un ceļā sasirdzis! Nav lielākas likstas: jājāj, bet spēka nav… Lai dievs nedod, ņems vēl un nomirs ceļā . .. Neiedevām mēs, Lizaveta, viņam pashu, bet laikam gan vajadzēja dot. Droši vien arī viņam gribas atgavēties.

Saule uzlēca, bet, vai tā rotājās vai ne, Torčakovs neredzēja. Visu ceļu līdz pašai mājai viņš klusēja, kaut ko domāja un nenovērsa acu no melnās zirga astes. Nezin kāpēc viņam bija kļuvis skumji, un no svētku prieka krūtīs nebija atlicis nekā, it kā prieka nemaz nebūtu bijis.

Viņi pārbrauca mājās, pēc lieldienu parašas saskūpstījās ar strādniekiem; Torčakovs kļuva atkal līksmāks un sāka runāties, bet, tiklīdz apsēdās atgavēties un visi paņēma pa svētītā kuliča gabaliņam, viņš skumīgi paraudzījās sievā un teica:

—     Nebija labi, Lizaveta, ka nedevām tam kazakam atgavēties.

—      Kāds tu jocīgs, nudien! — Lizaveta iesaucās un izbrīnā paraustīja plecus. — Kur tu esi ņēmis tādu modi, ka svētītu pashu dala uz ceļa? Vai tad tas ir baltmaizes kukulis? Tagad tā sagriezta stāv uz galda, lai ēd, kas grib, kaut vai tavs kazaks! Vai tad man žēl?

—       Tā jau ir, bet man žēl kazaka. Viņš taču nelaimīgāks par ubagu un bāreni. Ceļā, tālu no mājām, savārdzis . ..

Torčakovs izdzēra pusglāzi tējas un nekā vairs nedzēra un neēda. Ēst viņam negribējās, tēja likās bezgaršīga kā zāle, un atkal kļuva skumji.

Pēc atgavēšanās viņi aizgāja gulēt. Kad pēc pāris stundām Lizaveta pamodās, viņš stāvēja pie loga un vērās pagalmā.

—     Tu jau piecēlies? — sieva jautāja.

—       Nez kāpēc nenāk miegs .. . Ak Lizaveta, — viņš nopūtās, — mēs abi nodarījām pāri kazakam!

—       Atkal kazaks! Ieņēmis galvā to kazaku. Dievs ar viņu.

—        Viņš kalpojis caram, varbūt asinis lējis, bet mēs ar viņu apgājāmies kā ar suni. Vajadzēja viņu, sasirgušo, atvest mājās, pabarot, bet mēs viņam pat maizes kumosiņu neiedevām.

—        Jā, tā jau nu es tev atļaušu pashu gandēt. Un vēl svētīto! Lai jūs ar kazaku to sadrupinātu, bet es pēc tam mājās nezinātu, kur acis likt? Vai re, kāds!

Maksims paklusām no sievas iegāja virtuvē, ietina servjetē gabaliņu kuliča un piecas olas un devās uz šķūni pie strādniekiem.

—        Kuzma, liec nost ermoņikas, — viņš griezās pie viena. — Apseglo bēri vai Ivančiku un jāj ašāk uz Greizo Graviņu. Tur ir slims kazaks ar zirgu, iedod viņam šito. Varbūt viņš nav vēl aizjājis.

Maksims atkal kļuva līksms, bet, vairāk stundu nogaidījis Kuzmu, neizturēja, apsegloja zirgu un joņoja viņam pretim. Maksims sastapa viņu pie pašas Graviņas.

—     Kā tad ir? Vai satiki kazaku?

—     Nekur nav. Laikam aizjājis.

—     Hm . . . tad ta jezga!

Torčakovs paņēma no Kuzmas sainīti un joņoja tālāk. Aizjājis līdz sādžai, viņš vaicāja zemniekiem:

—        Brālīši, vai neredzējāt slimu kazaku ar zirgu? Vai viņš nejāja te garām? Pats tāds sarkanmatains, vājš, uz bēra zirga.

Zemnieki palūkojas cits cita un sacīja, ka neesot redzējuši kazaku.

—            Pastnieks gan jāja atpakaļ, tas tiesa, bet kazaks vai kāds cits — tāds nav redzēts.

Maksims atgriezās mājās uz pusdienām.

—             Iesēdies tas kazaks man galvā, un dari, ko zini! — viņš teica sievai. — Nedod miera. Es visu laiku domāju: bet ja nu dievs gribēja mūs pārbaudīt un atsūtīja kazaka izskatā mums pretim eņģeli vai kādu svēto. Mēdz taču tā gadīties. Nav labi, Lizaveta, mēs nodarījām pāri cilvēkam!

—            Ko tu man plijies virsū ar savu kazaku? — Lizaveta iekliedzās, zaudējusi pacietību. — Plijas virsū kā sadedzis!

—           Bet tu, zini, neesi laba … — Maksims sacīja un cieši paraudzījās viņai sejā.

Pirmoreiz pēc apprecēšanās Maksims pamanīja, ka viņa sieva nav laba.

—            Laba vai nelaba, — viņa uzkliedza un dusmīgi piedauzīja ar karoti, — taču nesākšu visādiem žūpām izdalīt svētīto pashu!

—     Bet vai tad kazaks bija piedzēries?

—     Piedzēries!

—     Kā tu zini!

—     Piedzēries!

—     Nu, esi gan inuļķe!

Maksims saskaities piecēlās no galda un sāka visu ko pārmest savai jaunajai sievai, teica, ka viņa esot cietsirdīga un muļķīga. Viņa, arī saskaitusies, apraudājās, iegāja guļamistabā un no turienes sauca:

—             Kaut viņš nosprāgtu — tas tavs kazaks! Liec mani mierā, nelabais, ar savu smirdošo kazaku, citādi braukšu pie tēva!

Kopš kāzām Torčakovam šī bija pirmā ķilda ar sievu. Līdz pašam vakara dievkalpojumam viņš staigāja pa savu pagalmu, visu laiku domāja par sievu, domāja ar īgnumu, un viņa tagad šķita ļauna, neglīta. Kā par spīti kazaks visu laiku neizgāja no prāta, un Maksimam rēgojās gan viņa sirdzēja acis, gan balss, gan gaita . ..

— Ak vai, nodarījām pāri cilvēkam! — viņš murmināja. — Nodarījām pāri!

Vakarā, kad satumsa, viņam kļuva neciešami skumīgi, kā vēl nekad — kaut vai karies augšā! Aiz smeldzes un dusmām uz sievu viņš apdzērās, kā mēdza apdzerties agrāk, kad bija neprecējies. Dzērumā viņš lamājās rupjiem vārdiem un kliedza uz sievu, ka viņai esot ļauna, neglīta seja un ka jau rīt viņš to aiztriekšot pie tēva.

Otrā svētku rītā viņš gribēja salāpīt paģiras un apdzērās atkal.

Ar to arī sākās sabrukums.

Zirgi, govis, aitas un stropi pamazām cits pēc cita sāka nozust no sētas, parādi auga, sieva bija apriebusies . . . Visas šīs likstas, kā Maksims izteicās, notika tālab, ka viņam ir ļauna, stulba sieva, ka dievs saskaities uz viņu un sievu .. . slimā kazaka dēļ. Viņš apdzērās aizvien biežāk un biežāk. Kad bija sadzēries, sēdēja mājās un ārdījās, bet skaidrā prātā staigāja pa stepi un gaidīja, vai nesastaps kazaku …

VĒSTULE

Prāvests Fjodors Orlovs, izskatīgs, apaļīgs, gadu piecdesmit vecs vīrs, kā vienmēr svarīgs un noteikts, ar pastāvīgu, nekad sejā negaistošu cienīguma izteiksmi, bet līdz pēdējam noguris, staigāja savā mazajā zālē no viena kakta otrā un spraigi domāja vienu un to pašu: kad beidzot aizies viņa viesis? Šī doma viņu mocīja un neatstāja ne uz brīdi. Viesis Anastasija tēvs, kāda piepilsētas ciemata garīdznieks, bija ieradies pie viņa apmēram pirms trim stundām kārtot savas ļoti nepatīkamās un apnicīgās darīšanas, aizkavējies un tagad, uzlicis elkoni uz biezas aprēķinu grāmatas, sēdēja kaktā pie apaļā galdiņa un, kā redzams, netaisījās doties projām, kaut gan pulkstenis rādīja jau devīto vakara stundu.

Ne visi prot laikā apklust un laikā aiziet. Dažreiz pat labi audzināti, taktiski cilvēki nemana, ka viņu klātbūtne modina nogurušajā vai nodarbinātajā namatēvā naidam līdzīgas jūtas un ka šīs jūtas tiek cītīgi slēptas un aizsegtas ar meliem. Anastasija tēvs turpretim ļoti labi redzēja un saprata, ka rīkojas uzbāzīgi un nepiemēroti, ka prāvests, kas noturējis naktī rīta dievkalpojumu un pusdienā garo liturģiju, ir noguris un vēlas mieru; ikbrīd viņš grasījās celties augšā un aiziet, taču necēlās, sēdēja un it kā kaut ko gaidīja. Tas bija sešdesmit piecus gadus vecs vīrs, savam vecumam pārāk vārgs, kaulains un sakumpis, ar vecīgi tumšu, novājējušu seju, sarkaniem plakstiem un garu, šauru zivs muguru; viņš bija ģērbies švītīgā, gaiši vio-

Ietā, tomēr pārāk lielā garīdznieka virstērpā (to viņam bija uzdāvinājusi kāda nesen miruša jauna garīdznieka atraitne), vadmalas vamzī ar platu ādas jostu un valkāja neglītus zābakus, kuru lielums un krāsa skaidri rādīja, ka Anastasija tēvs iztiek bez galošām. Par spīti amata stāvoklim un cienījamiem gadiem, viņa sarkanās, nespodrās acis, sirmās, iezaļganās matu šķipsnas pakausī, lielās lāpstiņas uz vājās muguras pauda kaut ko nožēlojamu, nomāktu un noniecinātu … Viņš klusēja, nekustējās un kāsēja tik piesardzīgi, it kā baidītos, ka kāsa skaņas varētu padarīt viņa klātbūtni manāmāku.

Pie prāvesta vecais bija ieradies darīšanās. Apmēram pirms diviem mēnešiem viņam aizliedza, kamēr visu noskaidros, noturēt dievkalpojumus un ierosināja izmeklēšanu. Grēku viņam bija daudz. Viņš žūpoja, nesatika ar draudzi un baznīcēniem, nevīžīgi izdarīja metrikas ierakstus un norēķinus — par to viņu apvainoja oficiāli, taču bez tam vēl kopš seniem laikiem klīda baumas, ka viņš par naudu laulājot neatļautus pārus un pārdodot gavēšanas apliecības ierēdņiem un virsniekiem, kas pie viņa ierodas no pilsētas. Šīs baumas turējās jo sīksti tāpēc, ka viņš bija nabags un viņam uz kakla deviņi bērni, tādi paši neveiksminieki kā viņš pats. Dēli bija neizglītoti, izlutināti un dzīvoja bez darba, neglītās meitas nedabūja apprecēties.

Nespēdams būt atklāts, prāvests staigāja no viena kakta otrā, klusēja vai arī runāja aplinkus.

—     Tātad jūs šodien nebrauksiet uz mājām? — viņš jautāja, apstādamies pie tumšā loga un iebāzdams mazo pirkstiņu pie guļošā, sapīkušā kanārijputniņa.

Anastasija tēvs satrūkās, piesardzīgi iekāsējās un, ātri bērdams vārdus, atteica:

—     Uz mājām? Dievs ar tām, nebraukšu, Fjodor Iļjič. Pats zināt, dievam kalpot nav brīv, ko tad es tur darīšu? Ar nodomu aizbraucu, lai nebūtu ļaudīm acīs jāskatās. Pats zināt, kauns nekalpot dievam. Un te man arī darīšana, Fjodor Iļjič. Gribu rīt pēc atgavēšanās pamatīgi izrunāties ar izmeklētāju.

—     Tā … — prāvests nožāvājās. — Kur tad esat apmeties?

—      Pie Zjavkina.

Anastasija tēvs pēkšņi atcerējās, ka pēc pāris stundām prāvestam jānotur lieldienu rīta dievkalpojums, un viņam kļuva tik ļoti kauns par savu nepatīkamo, traucējošo klātbūtni, ka viņš nolēma tūdaļ iet projām un dot nogurušajam cilvēkam mieru. Vecais jau piecēlās, lai aizietu, bet, iekām sāka atvadīties, brītiņu nokāsējās un vērīgi, vēl aizvien ar tām pašām nenoteiktajām gaidām visā augumā vērās prāvesta mugurā; viņa sejā pavīdēja kauns, biklums un nožēlojami, piespiesti smaidi, kā smaida cilvēki, kas sevi neciena. Beidzot, atmetis roku, piesmakuši tarkšķoši smiekuļodams, viņš sacīja:

—     Fjodora tēvs, izrādiet savu žēlastību līdz galam, lieciet man uz atvadām iedot. . . glāzīti šņabīša!

—     Nav gan īstais laiks, kad šņabi dzert, — prāvests stingri noteica. — Vajadzētu prast kaunu.

Anastasija tēvs vēl vairāk samulsa, pasmaidīja un, aizmirsis savu lēmumu doties mājup, atsēdās uz krēsla. Prāvests uzlūkoja viņa apjukušo, samulsušo seju un saliekto augumu, un viņam kļuva žēl vecā vīra.

—     Dievs dos, rīt iedzersim, — viņš sacīja, vēlēdamies mīkstināt savu stingro noraidījumu. — Viss labs savā laikā.

Prāvests licēja, ka cilvēkus var labot, taču tagad, kad sirdī iekvēlojās žēlums, viņam šķita, ka šis izmeklēšanai pakļautais, novārgušais, grēku un vājību apsēstais vecais vīrs neglābjami zudis dzīvei, ka virs zemes vairs nav spēka, kas varētu atliekt viņa muguru, piešķirt skatienam dzidrumu, aizturēt nepatīkamos, biklos smaidus, ar kādiem viņš tīšuprāt smaidīja, lai kaut mazliet nolīdzinātu atbaidošo iespaidu, kādu radīja cilvēkos.

Fjodora tēvam vecais nelikās vairs vainīgs un netikls, bet pazemots, apvainots, nelaimīgs; prāvests atcerējās viņa sievu, deviņus bērnus, netīrās, nabadzīgās lāvas Zjavkina mājā, nez kāpēc atcerējās tos cilvēkus, kas priecājās redzam piedzērušus garīdzniekus un pieķertus priekšniekus, un nodomāja, ka vislabākais, ko tagad varētu darīt Anastasija tēvs, būtu pēc

iespējas ālrāk nomirt, uz visiem laikiem aiziet no šās pasaules.

Atskanēja soļi.

—     Fjodora tēv, vai jūs neatdusaties? — vaicāja basa balss no priekšnama.

—      Nē, diakon, nāc iekšā.

Zālē ienāca Orlova darbabiedrs — diakons Ļubimovs, vecs, bet vēl spēcīgs vīrs ar pliku galvvidu, melniem matiem un biezām, melnām uzacīm kā gruzīnam. Viņš palocījās Anastasija tēvam un apsēdās.

—      Ko labu teiksi? — prāvests jautāja.

—      Ko gan labu var teikt? — diakons atbildēja un, brītiņu klusējis, smaidīdams turpināja: — Mazi bērni — maza bēda, lieli bērni — liela bēda. Te ir tāda jezga, Fjodora tēv, ka nekādi nevaru attapties. Komēdija, vairāk nekas.

Viņš vēl kādu brīdi klusēja, tad platāk pasmaidīja un sacīja:

—      Šodien Nikolajs Matvejičs atgriezās no Harkovas. Stāstīja par manu Pjotru. Saka, esot bijis pie viņa pāris reižu.

—      Ko tad viņš tev stāstīja?

—Satrauca mani, lai dievs žēlīgs. Gribēja iepriecēt, bet, kad sāku pārdomāt, iznāk, ka nav jau ko priecāties. Jābēdājas, nevis jāpriecājas… «Tavs, tā teikt, Petruška vareni dzīvo, tā teikt, nemaz nenāc par tuvu.» Tad jau paldies dievam, es atsaku. «Es, tā teikt, ēdu pie viņa pusdienas un labi redzēju, kā viņš dzīvo. Dzīve, kā teikt, smalka, labāku nemaz nevar iedomāties.» Man, protams, rūp zināt, es pavaicāju: ko tad pie viņa pusdienās pasniedza? «Sākumā, tā teikt, zivi, tādu kā zupu, vai, tad mēli ar zirnīšiem, pēc tam, tā teikt, ceptu tītaru.» Gavēnī tītaru? Ir nu gan prieks, saku. Lielā gavēņa laikā tītaru? Ko?

—     Kas tur ko brīnīties, — zobgalīgi acis piemiegdams, teica prāvests.

Un, aizbāzis abu roku īkšķus aiz jostas, viņš izslējās un pateica tādā balsī, kādā parasti runā sprediķi vai izskaidro apriņķa skolas skolniekiem ticības mācību:

—      Cilvēki, kas neievēro gavēni, sadalāmi divās

dažādās kategorijās: vieni to dara aiz vieglprātības, otri turpretim aiz neticības. Tavs Pjotrs to dara aiz neticības. Jā.

Diakons bikli paraudzījās bargajā Fjodora tēva sejā un teica:

—     Tālāk — vēl trakāk… Parunājām, pārspriedām gan šo, gan to, un izrādās vēl, ka mans neticīgais dēliņš dzīvo ar kādu madāmu, cita vīra sievu. Viņa ir pie šā tā kā par sievu un saimnieci, lej tēju, uzņem viesus un dara visu pārējo, it kā būtu pielaulāta. Jau trešais gads, kā viņš ar šo odzi pinas. Komēdija, vairāk nekas. Trīs gadus dzīvo, bet bērnu nav.

—      Tātad dzīvo šķīstībā! — Anastasija tēvs, čerkstoši kāsēdams, ieķiķinājās. — Bērni ir, diakona tēv, ir, tikai viņus netur mājās! Nosūta uz patversmēm! He, he, hē … (Anastasijam uznāca klepus lēkme.)

—     Nejaucieties iekšā, Anastasija tēv, — prāvests bargi noteica.

—      Tad Nikolajs Matvejičs viņam noprasa: kas tā tāda par madāmu, kura jūsu mājā pie galda lej šķīvjos zupu? — diakons turpināja, drūmi aplūkodams salīkušo Anastasija augumu. — Bet viņš tam atbild: tā, sak, mana sieva. Bet šis atkal prasa: «Vai tad sen kā labpatika salaulāties?» Un Pjotrs atbild: mēs laulājāmies Kuļikova konditorejā.

Prāvesta acis nikni iezaigojās un deniņi piesarka. Nerunājot nemaz par grēku, Pjotrs vispār bija viņam nesimpātisks. Fjodora tēvam bija uz viņu, kā mēdz teikt, zobs. Viņš to atcerējās vēl kā zēnu, kā ģimnāzistu, atcerējās skaidri, jo arī toreiz puisis viņam likās nenormāls. Ģimnāzists Petruša kaunējās palīdzēt altārī, apvainojās, kad viņu uzrunāja ar «tu», ienākot istabā, nepārmeta krustu, bet visvairāk iespiedies atmiņā, ka zēnam patika daudz un dedzīgi runāt, bet pēc Fjodora tēva ieskata bērnu pļāpība ir nepieklājīga un kaitīga; bez tam Petruša nicīgi un kritiski izturējās pret zivju zveju, kura' prāvestam un diakonam bija ļoti pa prātam. Bet students Pjotrs nepavisam negāja baznīcā, gulēja līdz pusdienai, raudzījās cilvēkos no augšas un ar kaut kādu sevišķu draiskumu mēdza ierosināt kutelīgus, neatrisināmus jautājumus.

—     Ko tad tu gribi? — prāvests jautāja, piegājis diakonam klāt un nikni raudzīdamies viņā. — Ko tad tu gribi? Tas bija sagaidāms! Es allaž zināju un biju pārliecināts, ka no tava Pjotra nekas jēdzīgs neiznāks! Esmu tev to teicis un saku atkal. Ko esi sējis, to tagad arī pļauj! Pļauj vien!

—     Bet ko tad esmu sējis, Fjodora tēv? — klusi vaicāja diakons, veroties no lejas augšup prāvestā.

—     Kas tad vainīgs, ja ne tu? Tu esi tēvs, viņš ir tavs bērns! Tev vajadzēja pamācīt, lai jel bīstas dieva. Mācīt vajag! Pasaulē jūs laižat, bet pamācīt nepamācāt. Tas ir grēks! Nav labi! Kauns!

Prāvests aizmirsa savu nogurumu, staigāja un joprojām runāja. Uz diakona plikā paura un pieres parādījās sīkas lāses. Viņš pacēla vainas apziņas pilnās acis uz prāvestu un teica:

—       Vai tad es nemācīju, Fjodora tēv? Kungs apžēlojies, vai tad es neesmu sava bērna tēvs? Jūs pats zināt, neesmu viņa labā nekā žēlojis, visu mūžu esmu centies un lūdzis dievu, lai viņam sagādātu īstu izglītību. Viņš mācījās ģimnāzijā, ņēmu viņam repetitorus, viņš pabeidza universitāti. Bet, ja nevarēju virzīt viņa prātu, "Fjodora tēv, tad gan, atzīstiet pats, man nav tādu spēju! Dažkārt, kad viņš, students būdams, atbrauca šurp, lūkoju viņu pēc sava prāta ietekmēt, bet viņš neklausa. Saku viņam: «Ej uz baznīcu,» — bet viņš: «Kāpēc jāiet?» Sāku viņam skaidrot, bet viņš: kādēļ? kālab? Vai arī uzsit man uz pleca un pasaka: «Viss šai pasaulē ir relatīvs, aptuvens un nosacīts. Ne es ko zinu, ne arī jūs, papucīt, kaut mazu nieciņu zināt.»

Anastasija tēvs čerkstoši iesmējās, ieklepojās un pakustināja gaisā pirkstus, it kā grasītos vēl kaut ko sacīt. Prāvests pavērās viņā un bargi noteica:

—     Nejaucieties iekšā, Anastasija tēv.

Vecais smējās, staroja priekā un, kā redzams, tīksmi klausījās diakonā, it kā priecātos, ka šai pasaulē bez viņa ir arī citi grēcīgi cilvēki. Diakons runāja patiesi, ar satriektu sirdi, un viņam acīs parādījās pat asaras. Fjodora tēvam kļuva viņa žēl.

—     Vainīgs tu esi, diakon, vainīgs, — viņš sacīja, bet ne vairs tik bargi un dedzīgi. — Ja proti laist

pasaulē, tad proti ari pamācīt. Vajadzēja jau bērnībā viņu mācīt, bet students vairs nav labojams!

Iestājās klusums. Diakons noplātīja rokas un nopūzdamies izteica:

—     Bet man taču par viņu būs jāatbild!

—     Tā jau ir tā lieta!

Pēc īsa klusuma prāvests, gan nožāvājies, gan nopūties tai pašā laikā, iejautājās:

—     Kas lasa «Darbus»?

—     Jevstrats. Jevstrats vienmēr lasa.

Diakons piecēlās un, lūdzoši uzlūkodams prāvestu, jautāja:

—     Fjodora tēv, ko tad man tagad darīt?

—            Ko gribi, to dari. Ne jau es esmu tēvs, bet tu. Tev labāk jāzina.

—            Nekā es nezinu, Fjodora tēv! Pamāciet mani, esiet žēlīgs! Ticiet, dvēsele pagurusi! Tagad es nevaru ne gulēt, ne mierīgi nosēdēt, un svētki man vairs nav nekādi svētki. Pamāciet mani, Fjodora tēv!

—     Uzraksti viņam vēstuli.

—     Ko tad es viņam rakstīšu?

—            Nu uzraksti, ka tā nedrīkst. Raksti īsi, bet stingri un noteikti, nemīkstinot un nemazinot viņa vainu. Tas ir tavs tēva pienākums. Uzrakstīsi, izdarīsi savu pienākumu un nomierināsies.

—            Tas ir pareizi, bet ko lai viņam rakstu? Kādā vīzē? Es viņam aizrakstīšu, un viņš man atbildēs: «Kāpēc? Kādēļ? Kāpēc tas ir grēks?»

Anastasija tēvs atkal čerkstoši iesmējās un pakustināja pirkstus.

—            Kāpēc? Kādēļ? Kāpēc las ir grēks? — viņš spiedzoši iesaucās. — Es pieņēmu reiz grēksūdzē vienu kungu un teicu viņam, ka aplama cerība uz dieva žēlastību ir grēks, bet viņš vaicāja: kāpēc? Gribēju viņam atbildēt, taču te, — Anastasijs iesita sev pa pieri, — te nekā nav iekšā! Hi-i-he-he-hē . ..

Anastasija vārdi, -viņa čerkstošie, drebelīgie smiekli par to, kas nav jocīgs, nepatīkami aizskāra prāvestu un diakonu. Prāvests grasījās večukam pateikt «nejaucieties iekšā», tomēr nepateica un tikai sarauca pieri.

—     Es nevaru viņam rakstīt! — diakons nopūtās.

—     Ja tu nevari, kas tad var?

—     Fjodora tēv! — sacīja diakons, noliecis galvu uz sāniem un piespiedis roku pie sirds. — Esmu neizglītots cilvēks, ar vāju saprašanu, jūs turpretim dievs apveltījis ar saprātu un gudrību. Jūs visu zināt un protat, jums nekad netrūkst padoma, bet es nevaru jēdzīgi ne vārdu izteikt. Esiet tik augstsirdīgs, vediet mani pie prāta gaismas! Pamāciet, kā raksta un ko raksta . . .

—     Kas tur ko mācīt? Nav ko mācīt. Sēdies un raksti.

—      Parādiet gan žēlastību, svētais tēv! Lūdzu. Es zinu, no jūsu vēstules viņš nobīsies un paklausīs, jo jūs taču arī esat izglītots. Būsiet tik laipns! Es atsēdīšos, bet jūs man nodiktējiet. Rīt rakstīt ir grēks, taču šodien būtu pats īstais laiks, es tad ari nomierinātos.

Prāvests pavērās lūdzošajā diakona sejā, atcerējās nesimpātisko Pjotru un bija ar mieru diktēt. Viņš nosēdināja diakonu pie sava galda un iesāka:

—     Raksti… Kristus ir augšāmcēlies, mīļotais dēls… izsaucējs. Līdz manim, tavam tēvam, atklīdušas baumas … tālāk iekavās . .. bet no kādiem avotiem, gar to tev nav daļas… iekava. . . Uzrakstīji?… ka tu piekop dzīvi, kas neatbilst ne dieva, ne cilvēku likumiem. Ne dzīves ērtības, ne laicīgais greznums, ne izglītība, ar ko tu ārēji aizsedzies, nespēj apslēpt tavu pagānisko izskatu. Tu it kā esi kristīgs cilvēks, tomēr savā būtībā pagāns, tikpat nožēlojams un nelaimīgs kā visi pārējie pagāni, pat vēl nožēlojamāks, jo tie pagāni, nepazīstot Kristu, iet bojā aiz neziņas, tu turpretim ej bojā tāpēc, ka tev pieder dārga manta, bet tu pamet to novārtā. Nesākšu te uzskaitīt tavus netikumus, kuri tev pietiekami zināmi, teikšu tikai, ka tavas bojā ejas cēloni es redzu tavā neticībā. Tu iedomājies gudrs esam, lielies ar zinātņu pazīšanu, taču negribi saprast to, ka zinātne bez ticības ne tikai nepaceļ cilvēku, bet pat gremdē to līdz zemiska dzīvnieka stāvoklim, jo …

Visa vēstule bija tādā garā. Beidzis rakstīt, diakons izlasīja to skaļi, atplauka un uzlēca kājās.

—      Talants, īsts talants! — viņš iesaucās, jūsmīgi uzlūkodams prāvestu un sasizdams rokas. — Tā ir gan dieva dāvana! Vai ne? Ak svētā dievmāte! Simt gados, šķiet, es nesacerētu tādu vēstuli! Lai tas kungs jūs sarga!

Ari Anastasija tēvu pārņēma sajūsma.

—      Bez gara dāvanām tā nevar uzrakstīt! — viņš sacīja, pieceldamies un kustinādams pirkstus. — Nevar uzrakstīt! Te ir tāda retorika, ka ikvienu filozofu var paķert uz āķa un noslaucīt tam degunu. Prāts! Gaišs prāts! Ja jūs nebūtu apprecējies, Fjodora tēv, sen jau būtu par arhiereju kļuvis, tik tiešām!

Izlādējis savas dusmas vēstulē, prāvests juta atvieglojumu. Viņš atkal kļuva gurds un slābans. Diakons bija savs cilvēks, un prāvests nekautrējās viņam pateikt:

—     Nu, diakon, ej ar dievpalīgu. Es kādu pusstundiņu nosnaudīšos uz dīvāna, jāatpūšas.

Diakons aizgāja un aizveda sev līdz Anastasiju. Kā aizvien mēdz būt lieldienu naktī, ārā bija tumšs, bet visa debess laistījās spožās, starojošās zvaigznēs. Rāmajā, nekustīgajā gaisā juta pavasari un svētku noskaņu.

—     Cik ilgi tad viņš diktēja? — diakons brīnījās. — Minūtes desmit, ne vairāk! Cits pat veselā mēnesī tādu vēstuli nesacerētu. Vai ne? Tad ta prāts! Tāds prāts, ka ne izsacīt! Tīrais brīnums! Tik tiešām, brīnums!

—      Izglītība! — nopūtās Anastasijs, iedams pāri dubļainajai ielai un līdz jostas vietai saceldams sava priestera tērpa stērbeles. — Kur nu mums tikt viņam klāt. Mēs esam ķesterīši, bet viņš zinībās skolojies. Jā. īsts cilvēks, ko tur runāt.

—     Paklausieties, kā viņš šodien liturģijā lasīs evaņģēliju latīņu valodā! Viņš laiž vaļā gan latīņu, gan grieķu mēlē . . . Ai, Petruha, Petruha! — diakons pēkšņi atcerējās. — Nu gan viņš dabūfe sutu! Iekodīs mēlē! Nu_ viņš redzēs velnu! Tagad vairs neprasīs: kāpēc? Manīs, ka pret dzeloni nevar spārdīties! Ha-ha-ha!

Diakons līksmi un skaļi nosmējās. Kopš vēstule Pjotram uzrakstīta, viņš kļuva priecīgāks un mierīgāks. Apziņa, ka izdarīts vecāku pienākums, un ticība vēstules spēkam atkal radīja viņā gan tieksmi smieties, gan labsirdību.

—      Pjotrs tulkojumā nozīmē akmeni, — viņš sacīja, tuvodamies savai mājai. — Mans Pjotrs turpretim nav akmens, bet lupata. Viņam uzmākusies odze, un viņš ar to pinas, netiek vaļā. Tpi tu! Ir gan, lai dievs žēlīgs, tādas sievietes! Vai ne? Kā gan viņai nav kauna? Uzbāzusies puisim, pielipusi klāt un tur viņu pie saviem brunčiem … jāpiesien tik aste un jādzen mežā!

—      Varbūt nevis sieviete viņu, bet viņš tur sievieti?

—      Tas tomēr nozīmē, ka viņai nav kauna! Un Pjotru es neaizstāvu … Viņš dabūs … Izlasīs vēstuli un pakasīs pakausi! Aiz kauna vai zemē ielīdīs!

—    Vēstule ir lieliska, tikai. . . nevajadzētu to sūtīt, diakona tēv! Dievs ar viņu!

—      Kā tā? — diakons izbijās.

—      Tāpat vien! Nesūti, diakon! Kāda jēga? Labi, tu aizsūtīsi, viņš izlasīs, un . .. un kas būs tālāk? Tikai satrauksi. Piedod, dievs ar viņu!

Diakons izbrīnā paraudzījās tumšajā Anastasija tēva sejā, viņa vaļā atsistajā tērpā, kas tumsā atgādināja spārnus, un paraustīja plecus.

—      Kā tad var piedot? — viņš jautāja. — Man taču būs par viņu dieva priekšā jāatbild!

—      Kaut arī tā, tomēr piedod. Tiešām! Dievs par tavu labo sirdi arī tev piedos.

—     Bet viņš taču ir mans dēls? Vai viņš man jāmāca vai nav?

—      Jāmāca? Kāpēc gan nemācīt? Mācīt var, tikai kāpēc viņu saukāt par pagānu? Viņš taču, diakon, apvainosies …

Diakons bija atraitnis un dzīvoja mazā mājiņā ar trim logiem. Viņa saimniecību pārzināja vecākā māsa, vecmeita, kas pirms gadiem trim bija zaudējusi kājas un tāpēc neatstāja gultu; viņš baidījās māsas, klausīja viņu un nekā nedarīja bez viņas padoma. Anastasija tēvs iegāja pie diakona. Ieraudzījis klātu galdu ar kuličiem un sarkanām olām, viņš nezin kāpēc, laikam atcerējies savas mājas, apraudājās un, lai pārvērstu šīs asaras par joku, tūdaļ pat čerkstoši iesmējās.

—     Jā, drīz jāsāk atgavēties, — viņš teica, — Jā . ..

Arī tagad, diakon, nebūtu par Jaunu . .. iedzert glāzīti. Vai var? Es tā iedzeršu, — viņš čukstēja, greizi raudzīdamies uz durvīm, — ka vecenīte… nedzirdēs … it nemaz …

Diakons klusēdams piebīdīja viņam karafi un glāzīti, atlocīja vēstuli un sāka skajā balsī lasīt. Arī tagad vēstule viņam patika tāpat kā tai brīdī, kad prāvests to diktēja. Viņš atplauka aiz prieka un, it kā nogaršojis kaut ko ļoti saldu, nogrozīja galvu.

—      Ir gan vē-ēslule! — viņš sacīja. — Petruham pat sapnī nav rādījusies tāda vēstule. Tieši tādas viņam vajag, lai pārskrien karsts pār kauliem … jā!

—      Zini ko, diakon? Nesūti! — Anastasijs noteica, it kā aizmāršībā ielējis otru glāzīti. — Piedod, dievs ar viņu! Es tev . .. jums pēc sirdsapziņas saku. Ja paša tēvs viņam nepiedos, kas tad piedos? Tātad bez piedošanas dzīvos? Tu, diakon, apjaut: sodītāji arī bez tevis atradīsies, bet tev gan derētu paša dēlam apžēlotājus pameklēt! Es . . . es, brālīt, iedzeršu . . . Pēdējā .. . Ņem un tieši tā uzraksti viņam: piedodu tev, Pjotr! Viņš sapratīs! Sajutīs! Es, brālīt… es, diakon, zinu, pats to esmu izbaudījis. Kad dzīvoju, kā cilvēki dzīvo, arī bēdu man bija maz, bet tagad, kad esmu pazaudējis savu ģīmi un līdzību, gribu tikai to, lai labi ļaudis man piedod. Un apjaut arī to, ka jāpiedod nevis taisnīgiem cilvēkiem, bet grēciniekiem. Kāda jēga tev piedot savai vecenītei, ja viņa nav grēcīga? Nē, piedod tādam, uz kuru žēl skatīties … jā!

Anastasijs atspieda galvu rokā un nogrima domās.

—      Posts, diakon, — viņš nopūtās, redzami cīnīdamies ar tieksmi iedzert. — Posts! Grēkos māte mani šai pasaulē laidusi, grēkos esmu kritis, grēkos arī nomiršu . . . Kungs, piedod man, grēciniekam! Esmu nomaldījies, diakon! Nav man glābiņa! Un neba visu mūžu tā esmu maldījies, bet pašā vecumā pirms nāves . . . Es … •

Vecais atmeta ar roku un iedzēra vēl, tad piecēlās un pārsēdās citā vietā. Diakons, neizlaizdams no rokām vēstuli, sāka soļot no viena kakta uz otru. Viņš domāja par savu dēlu. Neapmierinātība, sāpes un bailes viņu vairs nemocīja: tas viss bija ieplūdis vēstulē.

Tagad viņš tikai iztēlojās Pjotru, viņa seju, atcerējās agrākos gadus, kad dēls atbrauca svētkos sērst. Prātā nāca vienīgi labais, sirsnīgais, skumjais, par ko var domāt nepaguris, kaut vai visu mūžu. Ilgodamies pēc dēla, viņš vēlreiz izlasīja vēstuli un kā jautādams pavērās Anastasijā.

—      Nesūti! — noteica Anastasijs, atmetis ar roku.

—     Nē, tomēr . . . vajag. Tas tomēr viņu tā . . . mazliet vedīs pie prāta. Nebūs par jaunu . . .

Diakons paņēma no galda aploksni, bet, iekām ielika tanī vēstuli, atsēdās pie galda, pasmaidīja un piebilda no sevis vēstules beigās: «Mums atsūtīja jaunu pārraugu. Tas ir ņiprāks par iepriekšējo. Gan dejotājs, gan runātājs, manīgs uz visu ko, tā ka Govorovu meitiņas no viņa bez prāta. Arī kara apgabala priekšnieks Kostirevs, kā stāsta, drīz tikšot atcelts. Ir jau laiks!» — un ļoti apmierināts, nesaprazdams, ka ar šo pierakstījumu galīgi sabojājis bargo vēstuli, diakons uzrakstīja adresi un nolika vēstuli uz galda visredzamākajā vietā.

ŽŅAUDZĒJČŪSKA UN TRUSĪTIS

Pjotrs Semjoničs, nodzīvojies plikpaurains subjekts, tērpies samta rītasvārkos ar aveņkrāsas pušķiem, noglauda savu kuplo vaigubārdu un turpināja:

—      Un lūk, mon cher, ja vēlaties, vēl viens paņēmiens. Šis ir vissmalkākais, gudrākais, indīgākais un vīriem visbīstamākais paņēmiens. Tas saprotams tikai psihologiem un sieviešu siržu pazinējiem. To izmantojot conditio sine qua non: pacietība, pacietība un pacietība. Kam sveša gaidīšana un pacietība, tam šis paņēmiens nav derīgs. Saskaņā ar šo paņēmienu jūs, iekarojot cita sievu, turaties pēc iespējas tālāk no viņas. Sajutis pēc viņas tieksmi, kas uzbrūk kā ļauna kaite, jūs pārstājat viņu apmeklēt, sastopaties pēc iespējas retāk, nejauši, liedzat sev baudu patērzēt ar viņu. Jūs šai gadījumā rīkojaties no attāluma. Tā ir sava veida hipnotizēšana. Viņai nav jūs jāredz, bet jājūt, gluži kā trusītis sajūt žņaudzējčūskas skatienu. Jūs hipnotizējat viņu nevis ar skatienu, bet ar savas mēles indi, pie tam vislabākā pārraides stieple var būt viņas vīrs.

Piemēram, esmu iemīlējies N. N. un gribu viņu iekarot. Kaut kur klubā vai teātrī es sastopu viņas vīru.

—      Kā klājas jūsu laulātajai draudzenei? — es viņam starp citu vaicāju. — Viņa ir visjaukākā sieviete, man jums jāsaka! Man ārkārtīgi patīk jūsu laulātā draudzene! Velns sazin kā patīk!

—     Hm… Ar ko tad viņa jums tā iepatikusies? — apmierinātais laulātais draugs jautā.

—      Visjaukākā, vispoētiskākā būtne, kas spēj aizkustināt un likt sevī iemīlēties pat akmenim! Kaut gan jūs, vīri, esat prozaiķi un saprotat savas sievas tikai pirmajā mēnesī pēc kāzām . . . Saprotiet jel, ka jūsu sieva ir visideālākā sieviete! Saprotiet un priecājieties, ka liktenis jums dāvājis tādu sievu! Tieši tādas sievietes mūsu laikos vajadzīgas . . . tieši tādas!

—     Kas tad viņā tāds sevišķs? — laulātais draugs nesaprot.

—• Apžēlojieties, skaista, pilna grācijas, dzīvības un patiesības, poētiska, sirsnīga un tai pašā laikā noslēpumaina! Ja tāda sieviete reiz iemīl, tad mīl stipri, ar visu kvēli…

Un tā tālāk tādā pašā garā. Laulātais draugs to pašu dienu, likdamies gultā, nenociešas nepateicis sievai:

—     Satiku Pjotru Semjoniču. Ārkārtīgi cildināja tevi. Sajūsmā … Tu esot gan skaista, gan gracioza, gan noslēpumaina … un arī mīlēt spējot kaut kā sevišķi. Pierunāja man pilnu galvu . .. Ha-ha .. .

Pēc tam, neredzējies ar viņu, es atkal mēģinu satikties ar laulāto draugu.

—      Starp citu, mans mīļais… — es viņam saku. — Mani vakar apmeklēja mākslinieks. Saņēmis no kāda kņaza pasūtījumu: uzgleznot par diviem tūkstošiem rubļu tipiskas krievu skaistules galviņu. Lūdza mani sameklēt modeli. Gribēju viņu aizsūtīt pie jūsu sievas, taču neuzdrīkstējos. Bet jūsu sieva būtu tieši piemērota! Burvīga galviņa! Man velnišķi sāp sirds, ka šis jaukais modelis negadās acīs māksliniekam! Velnišķi sāp sirds!

Vajadzētu būt pārāk nelaipnam vīram, lai to neatstāstītu sievai. No rīta sieva ilgi veras spogulī un domā:

«Kur gan viņš ņēmis, ka man esot tīri krieviska seja?»

Pēc tam, ielūkojoties spogulī, viņa jau ikreiz domā par mani. Bet manas nejaušās sastapšanās ar viņas vīru joprojām turpinās. Pēc kādas no tām vīrs pārnāk mājās un sāk vērīgi aplūkot sievas seju.

—     Ko tu tā skaties? — viņa vaicā.

—      Tas dīvainais Pjotrs Semjoničs atklājis, it kā tev viena acs esot tumšāka par otru. Es to nesaredzu, sit vai nost!

Sieva atkal pie spoguja. Viņa ilgi nopēta sevi un domā:

«Jā, liekas gan, ka kreisā acs mazliet tumšāka par labo . . . Nē, šķiet — labā tumšāka par kreiso . . . Kaut gan var būt, ka viņam tikai tā licies!»

Pēc astotās vai devītās satikšanās vīrs saka sievai:

—      Redzēju teātrī Pjotru Semjoniču. Lūdz atvainot, ka nevarot ierasties pie tevis: neesot laika! Stāsta, ka ļoti aizņemts. Liekas — jau mēneši četri, kopš viņš nav bijis pie mums … Es sāku viņam to pārmest, bet viņš atvainojās un atbildēja, ka nenākšot, kamēr nepabeigšot kaut kādu darbu.

—      Un kad tad viņš pabeigs? — sieva jautā.

—      Saka, ne ātrāk kā pēc viena vai diviem gadiem. Bet kas par darbu šim vējgrābslim, piķis vien zina. Dīvains cilvēks, dieva vārds! Taisni kā sadedzis man virsū: kāpēc jūsu sieva nekļūst par aktrisi? Ar tādu, tā teikt, pateicīgu ārieni, ar tādu attīstību un prasmi iejusties grēks dzīvot mājās. Viņai, tā teikt, jāpamet viss un jāiet turp, kur viņu aicina sirdsbalss. Ikdiena nav viņai radīta. Tādām personībām kā viņa jāatrodas ārpus laika un telpas.

Sieva, protams, ne visai izprot šo daiļrunību, taču tvīkst un skurbst aiz sajūsmas.

—    Blēņas! — viņa saka, pūlēdamās izlikties vienaldzīga. — Un ko viņš vēl teica?

—       Ja es nebūtu tik aizņemts, šis saka, es viņu no jums aizvilinātu. Nu labi, es saku, viliniet, uz divkauju jau neiešu. Jūs, šis kliedz, nesaprotat viņu! Viņu vajag saprast! Tā nav ikdienišķa sieviete, šis saka, viņa ir lieliska būtne, kas meklē izeju! Nožēloju, šis saka, ka neesmu Turgeņevs, citādi sen jau būtu viņu attēlojis. Ha-ha . .. Kā uzburts uz tevi! Nu, domāju, draudziņ, ja tu padzīvotu ar viņu pāris gadiņu, tad vilktu citu dziesmu . .. Dīvains cilvēks!

Un nabaga sievu pamazām pārņem kaislas alkas tikties ar mani. Esmu vienīgais cilvēks, kas viņu sapratis, un tikai man viņa var daudz ko pastāstīt! Taču es ietiepīgi neeju un nerādos viņai acīs. Viņa sen nav mani redzējusi, bet mana mokoši saldā inde jau iedarbojusies. Vīrs žāvādamies atstāsta manus vārdus, bet viņai šķiet, ka dzird manu balsi, redz manas mirdzošās acis.

Pienāk brīdis izmantot izdevību. Kādā vakarā vīrs pārnāk mājās un stāsta:

—     Satiku šodien Pjotru Semjoniču. Tāds nolaidies, skumīgs, nokāris degunu …

—     Kāpēc? Kas tad viņam kait?

—      Nevar saprast. Sūdzas, ka uznākusi smeldze. Es, tā teikt, esmu viens pats; man, tā teikt, nav ne tuvinieku, ne draugu, nav nevienas dvēseles, kas saprastu mani un saplūstu kopā ar manu dvēseli. Mani, tā teikt, neviens nesaprot, un es alkstu tagad tikai nāves…

—      Kas par muļķībām! — sieva iesaucas, bet pati domā: «Nabadziņš! Es viņu labi saprotu! Arī es esmu viena pati, neviens mani nesaprot, tikai viņš, — kas tad cits kā vien es lai izprot viņa dvēseles stāvokli?»

—      Jā, varen dīvains cilvēks… — vīrs turpina. — Man tāda smeldze, šis saka, ka pat mājās neeju, visu nakti staigāju pa N. bulvāri.

Sieva kaist vienās ugunīs. Viņai kvēli gribas aiziet uz N. bulvāri un kaut vienu aci pamest uz cilvēku, kas viņu sapratis un tagad tik grūtsirdīgs. Kas zina? Ja parunātu ar viņu, pateiktu pāris līdzcietīgu vārdu, varbūt viņš vairs neciestu. Ja pateiktu, ka ir draugs, kas viņu saprot un novērtē, varbūt viņš atplauktu.

«Bet tas nav iespējams . . . nekādā ziņā,» viņa domā. «Par to nedrīkst pat domāt. Var vēl iemīlēties, un tas būtu nejēdzīgi. . . muļķīgi.»

Nogaidījusi, kad vīrs aizmieg, viņa paceļ savu karsto galvu, pieliek pirkstu pie lūpām un domā: kā būtu, ja riskētu un tūdaļ izietu no mājas? Pēc tam varētu kaut ko samelot, sacīt, ka skrējusi uz aptieku, pie zobārsta.

«Es iešu!» viņa nolemj.

Plāns viņai jau gatavs: no mājas ārā pa sētas durvīm, līdz bulvārim ar važoni, uz bulvāra viņa paies tam garām, paskatīsies un steigsies atpakaļ. Ar to viņa nekompromitēs ne sevi, ne vīru.

Viņa apģērbjas, klusi iziet no mājas un steidzas uz bulvāri. Bulvāris ir tumšs, tukšs. Kailie koki snauž. Neviena nav. Bet tad viņa ierauga kādu siluetu. Tas laikam ir viņš. Viscaur drebēdama, nekā neatģizdama, viņa lēni tuvojas man … es eju pie viņas. Kādu brīdi mēs klusēdami stāvam un skatāmies viens otram acīs. Paiet vēl bridis klusējot, un . .. trusītis neglābjami krīt žņaudzējčūskai rīklē.

KRITIĶIS

Vecais un salīkušais «augstsirdīgais tēvs» ar greizu zodu un aveņkrāsas degunu kādā no privātteātru bufetēm satiekas ar savu seno draugu avīžnieku. Pēc parastajām labdienām, iztaujāšanām un nopūtām augstsirdīgais tēvs uzaicina avīžnieku iedzert vienu glāzīti.

—     Vai vērts? — avīžnieks sarauc pieri.

—            Blēņas, iesim iedzersim. Es pats, brālīt, nedzeru, bet te pašu cilvēkiem, aktieriem, ir nolaida, gandrīz puscena — gribot negribot jādzer. Ejam!

Draugi pieiet pie bufetes un iemet.

—            Esmu atskatījies jūsu teātrus. Ir gan, neko teikt,— rūc augstsirdīgais tēvs, indīgi smīnēdams. — Mērci, negaidīju. Un vēl galvaspilsēta, mākslas centrs! Kauns skatīties.

—     Vai Aleksandrinkā biji? — avīžnieks jautā.

Augstsirdīgais tēvs nicīgi atmet ar roku un pavīpsnā. Viņa aveņkrāsas deguns sakrunkojas un izdveš smejošu skaņu.

—     Biju! — viņš it kā negribot atbild.

—     Un ko teiksi? Vai patīk?

—            Jā, celtne patīk. No ārpuses teātris glīts, nestrīdēšos, bet, kas zīmējas uz aktieriem, — atvaino. Varbūt viņi ir labi cilvēki, ģēniji, Dideroti, taču no mana viedokļa mākslas slepkavas un vairāk nekas. Ja tas būtu manā varā, es viņus izraidītu no Pēterburgas. Kas pie viņiem galvenais?

—     Potehins.

—     Hm … Potehins. Kas tad viņš par antreprenieri? Ne auguma, ne ārējā izskata, ne balss. Antreprenierim jeb direktoram, ja tas ir īsts direktors, jābūt izskatīgam, solīdam, iespaidīgam, lai visa trupa sajustu! Trupa jātur stingri grožos, re, kā!

Augstsirdīgais tēvs izstiepj uz priekšu sažņaugtu dūri un izdveš ar lūpām skaņu, kas iešļurkstas kā sviests uz pannas.

—     Re, kā! Un kā tad tu domāji? Aktierim, it sevišķi jaunam, nedrīkst dot brīvību. Ja antreprenieris sāks viņu uzrunāt ar «jūs» un glaudīt viņam galviņu, aktieris uzsēdīsies antreprenierim uz kakla. Nelaiķis Sava Trifoničs, varbūt atceries, parasti pa draugam, kā ar sev līdzīgu, bet, tiklīdz runa par mākslu, tad — pērkons un zibens!! Dažkārt vai nu uzliek sodu, apkauno visas publikas priekšā, vai arī tā nolamā, ka pēc tam trīs dienas jāspļaudās. Vai tad Potehins tā var? Ne viņam spēka, ne kārtīgas balss. Ne vien traģiķis vai rezonieris, bet pats beidzamais Fortinbrasa svītas pīkstulis viņa nenobīsies. Varbūt vēl pa vienai iemest, ko?

—      Nez vai vērts? — avīžnieks vaibstās.

—    Varbūt dzert pirms nakts nebūtu gluži tā . . . bet mūsējiem jau cenas nolaide — grēks neiemest.

Draugi iedzer.

—     Tomēr, ja spriežam objektīvi, trupa mums ir pieklājīga, — saka avīžnieks, uzkozdams sarkanos kāpostus.

—     Trupa? Hm … Pieklājīga, ko tur teikt. .. Nē, brālīt, šodien Krievijā vairs nav labu aktieru! Nav vairs neviena!

—     Vai tad tiešām neviena! Ne vien visā Krievijā, pat pie mums Pēterpilī atradīsies labi aktieri. Piemēram, Svobodins . . .

—     Svo-bo-dins? — izdveš augstsirdīgais tēvs, šausmās atkāpdamies un sasizdams rokas. — Vai tad tas ir aktieris? Bīsties dieva, vai tad tādi ir aktieri! Tas ir diletants!

—     Bet taču …

—     Kas taču? Ja tas būtu manā varā, es šo tavu Svobodinu izraidītu no Pēterburgas! Vai tad tā var spēlēt, ko? Vai tā var? Salts, sauss, ne mazāko jūtu,

vienmuļš, bez kadas ekspresijas… Nē, iesim vēl iemest! Es nevaru! Nav gaisa!

—     Nē, brālīt, atpestī… nespēju vairāk dzert!

—     Es izmaksāju! Mūsējiem taču nolaide — mironis, arī tas iedzers! Ļaudis pa desmit kapeikām maksā, bet mēs tikai piecas! Lētāk par sēnēm!

Draugi iemet, pie tam avīžnieks krata galvu un tik noteikti krekšķ, it kā būtu nolēmis iet un mirt par taisnību.

—      Viņš nespēlē ar sirdi, bet ar prātu! — augstsirdīgais tēvs turpina. — īsts aktieris spēlē ar narviem, spēlē tā, ka ceļi trīc, bet šis tev tēš kā pēc gramatikas vai priekšraksta … Un tāpēc arī vienmuļš. Visās lomās vienāds! Lai ar kādu mērci pasniedz līdaku, tā tomēr ir un paliek līdaka! Tā jā, brālīt.. . Dod viņam spēlēt melodrāmu vai traģēdiju, tad redzēsi, kā viņš saplaks . . . Komēdiju ikkatrs nospēlēs, nē, nospēlē melodrāmu vai traģēdiju! Kāpēc jūs neizrādāt melodrāmas? Baidāties! Nav cilvēku! Jūsu aktieri neprot ne ģērbties, ne uzkliegt, ne kārtīgi nostāties uz skatuves.

—      Pag, es tomēr nevaru saprast… Ja Svobodins nav talantīgs, tad mums ir vēl Sazonovs, Dalmatovs, bija Petipā, Maskavā ir Kiseļevskis, Gradovs-Sokolovs, provincē Andrej evs-Burlaks …

—      Paklausies, es ar tevi runāju nopietni, bet tu dzen jokus, — augstsirdīgais tēvs apvainojas. — Ja, pēc tavām domām, tie visi ir aktieri, tad es nemaz nezinu, kā ar tevi lai runāju. Vai tad tie ir aktieri? Visīstākā viduvējība! Šaržē, pārspīlē, čīkst — to vien viņi prot! Ja tas būtu manā varā, es nevienu no viņiem pat teātrim tuvumā nelaistu! Viņi man tā šķebina dūšu, ka esmu ar mieru izaicināt viņus uz divkauju! Apžēlojies, vai tad tie ir aktieri? Viņi mirs uz skatuves, bet tā saviebs ģīmi, ka galerijā visi paliks bez iekšām. Nupat mani aicināja iepazīties ar Varlamovu — neparko!

Augstsirdīgais tēvs nikni blenž uz avīžnieku, izdara sašutuma pilnu kustību un runā nicīgā traģiķa balsī:

—     Kā gribi, bet es vēl iedzeršu!

—     Ak … nu kālab! Esi jau diezgan daudz dzēris!

—     Ko tu viebies? Ir taču cenas nolaide! Es pats esmu nedzērājs, bet kā gan lai nedzer, ja . . .

Draugi iemet un brītiņu truli raugās viens otrā, mēģinot atcerēties, par ko runājuši.

—      Protams, katram savas domas, — avīžnieks murmina, — taču jābūt ļoti subjektīvam un aizspriedumainam, lai nepiekristu, ka, piemēram, Goreva . ..

—      Izpūsta! — augstsirdīgais tēvs pārtrauc. — Auksta kā ledus! Talantīga zivs! Zierlich manieriich! Talantiņš ir, nestrīdos, tomēr nav uguns, spēka, nav tās, vai saproti, kvēles! Kas tad ir viņas spēle? Riekstu saldējums! Limonāde! Kad viņa spēlē, labam, izprotošam skatītājam nosarmo ūsas un bārda! Un vispār Krievijā vairs nav īstu aktrišu . . . nav! Ar uguni nevar sameklēt.. . Ja arī gadās talantiņi, tie paši drīz apsīkst un aiziet bojā tagadējā virziena dēļ .. . Arī aktieru nav . . . Piemēram, ņemsim kaut vai jūsu Pisarevu . . . Kas tad tas ir?

Augstsirdīgais tēvs atkāpjas soli atpakaļ un izbrīnā bola acis.

—      Kas tad tas ir? Vai tas ir aktieris? Nē, saki man pēc labākās sirdsapziņas: vai tas ir aktieris? Vai tad viņu var laist uz skatuves? Rēc kaut kādā mežonīgā balsī, dauza kājas, bez jēgas vicina rokas… Viņam vajadzētu spēlēt nevis cilvēkus, bet ihtiozaurus un aizvēsturiskus mamutus … Jā!

Augstsirdīgais tēvs sit ar dūri pa galdu un kliedz:

—     Jā!

—     Nu, nu. . . klusāk! — avīžnieks viņu mierina. — Neērti, publika skatās .. .

—      Tā nevar, mans mīļais! Tā nav spēle, nav māksla! Tas nozīmē postīt, bendēt mākslu! Palūkojies uz Šāviņu . . . Kas tas ir?! Talanta — ne tik daudz kā melns aiz naga, tikai pārspīlēts brašums un draiskums, ko nedrīkst pieļaut uz nopietnas skatuves! Jāskatās uz viņu un, saproti, taisni jāšausminās: kur mēs esam, kurp ejam, kurp tiecamies? Māksla pa-a-galam!

Draugi klusēdami, viens otru saprazdami droši vien ar bišopisma palīdzību, pieiet pie bufetes un iedzer.

—     Tu . .. tu jau pārāk bar . .. rgi, — avīžnieks stostās.

—      Es citādi n-nevaru! Esmu klasiķis, Hamletu spēlēju un pieprasu, lai svētā māksla būtu māksla. .. Esmu vecs vīrs… Salīdzinājumā ar mani viņi visi ir pui . . . puišeji… Jā . . . Pazudinājuši krievu mākslu! Piemēram, maskavietes Fedotova vai Jermolova . .. Svin jubilejas, bet ko viņas jēdzīgu paveikušas mākslas labā? Ko? Tikai publikas gaumi samaitājušas! Vai, pieņemsim, slavinātie maskavieši Ļenskis un IvanovsKozeļskis . . . Kādi viņiem talanti? Tikai ārišķība . .. Un kā viņi saprot mākslu, ak dievs! Lai spēlētu, nepietiek taču tikai ar vē . . . vēlēšanos vien, tur vajadzīgas arī spējas, vajadzīga mākslas dzirksts! Iedzersim vēl pēdējo, ko?

—     Bet mēs jau tikko dzē . .. dzērām!

—     Nu! Vienalga … es izmaksāju . . . Mums ir cenas nolaide, daudz nenodzersim …

Draugi iedzer vēl. Viņi jau jūt, ka sēdēt ir daudz ērtāk nekā stāvēt, un apsēžas pie galdiņa.

—      Vai ņemsim visus pārējos… — augstsirdīgais tēvs murmina. — Tikai nelaime un negods cilvēku dzimumam . . . Dažam vēl nav ne divdesmit gadu, tomēr jau samaitāts līdz sirds dziļumiem . . . Jauns, vesels, skaists cilvēks, taču grasās spēlēt kaut kādu Svistjuļkinu vai Piščaločkinu, kas vieglāk tēlojams un patīk galerijai, bet ķerties pie klasiskām lomām — par to nav ko sapņot. . . Bet mūsu laikos, brālīt, katrs aktieris spēlēja Hamletu . . . Atceros, Smoļenskā nelaiķis suflieris Vasjka kāda aktiera slimības gadījumā apņēmās tēlot hercogu Rišeljē .. . Mēs nopietni raudzījāmies uz mākslu, ne tā kā tagadējie… Mēs pūlējāmies … Dažkārt svētku dienā no rīta noplēs karali Līru, bet vakarā norībini Koverleju un tā, ka teātris dārd no aplausiem . . .

—      Nē, arī tagad gadās labi aktieri. Piemēram, Davidovs Maskavā pie Korša — cepuri nost! Vai esi redzējis? Gigants! Ko . .. koloss!

—      Tsss … Kaut gan nekas … noderīgs aktieris . .. Tikai, brālīt, nav stājas, nav skolas . . . Vajadzēja viņu nodot laba antrepreniera rokās un sūtīt kārtīgi pamācīties — ai, kāds aktieris iznāktu! Bet tagad bezkrāsains … ne šis, ne tas. .. Man pat liekas — arī

talanta viņam nav. Tā, iz . .. jzpūsts, pārslavets. Susulain! Dod divas glāzītes tīrā! Ātrāk!

Vēl ilgi murmina augstsirdīgais tēvs. Cenas nolaidi viņš izmanto tik ilgi, kamēr aveņkrāsa izplūst no deguna pa visu seju un kamēr avīžniekam pati no sevis aizveras kreisā acs. Viņa seja kā pirmāk ir barga un sastingusi indīgā smīnā, balss dobja kā no kapa, un acis raugās nepielūdzami jauni. Taču pēkšņi augstsirdīgā tēva seja atplaukst vissvētlaimīgākā un maigākā smaidā. Noslēpumaini piemiedzis aci, viņš pieliecas avīžniekam pie auss un čukst:

—      Bet ja nu izsvēpētu no jūsu Aleksandrinkas Potehinu un visu viņa trupu — aidā! Un izraudzītos jaunu trupu, īstu, neizlutinātu, un pameklētu Rjazaņās un Kazaņās tādu antreprenieri, kas, zini, prastu turēt grožos.

Augstsirdīgajam tēvam aizraujas balss, un viņš turpina, sapņaini lūkodamies avīžniekā:

—      Un uzvestu «Ugolino nāvi» un «Belizāru» un nodrāztu, saproties, vissātaniskāko Otello vai norībinātu, saproties, «Aplaupīto pastu», tad gan tu redzētu, kādi man būtu ieņēmumi! Tu redzētu, ko nozīmē īsta spēle un īsti talantil

IZMEKLĒTĀJS

Apriņķa ārsts un tiesas izmeklētājs kādā jaukā pavasara pēcpusdienā brauca uz sekciju. Izmeklētājs, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs, domīgi vērās zirgos un sacīja:

—      Dabā ir ļoti daudz noslēpumaina un tumša, bet ari ikdienas dzīvē, dakter, bieži gadās sadurties ar parādībām, kas nekādi nav izskaidrojamas. Tā man zināmas vairākas mīklainas, dīvainas nāves, kuru cēloņus ņemsies izskaidrot vienīgi spiritisti un mistiķi, turpretim cilvēks ar skaidru galvu tikai neizpratnē noplātīs rokas. Piemēram, es pazīstu kādu ļoti inteliģentu dāmu, kas pareģoja pati sev nāvi un nomira bez kāda redzama iemesla tieši viņas noteiktajā dienā. Teica, ka nomiršot tad un tad, un nomira.

—      Nav darbības bez cēloņa, — ārsts sacīja. — Ja ir nāve, tātad ir arī cēlonis. Taču, kas zīmējas uz pareģojumu, tas nav nekas dīvains. Visām mūsu dāmām un arī vienkāršām sievām piemīt pareģošanas un priekšnojautas spējas.

—      Tā jau ir, bet mana dāma, dakter, bija pavisam sevišķa. Viņas pareģojumā un nāvē nebija nekā sievišķīga, nedz arī dāmiska. Jauna, vesela, gudra sieviete bez kādiem aizspriedumiem. Viņai bija tik gudras, skaidras, godīgas acis; seja vaļsirdīga, saprātīga, ar vieglu, tīri krievisku smīniņu skatienā un lūpās. Dāmisks jeb sievišķs viņā bija tikai viens — skaistums. Slaida, gracioza kā šis bērzs, un kas par brīnišķīgiem matiem! Lai viņa nepaliktu jums nesaprotama, piebildīšu vēl, ka viņai piemita visaizrautīgākā jautrība, bezrūpība un tā gudrā, labā vieglprātība, kāda mēdz būt tikai domājošiem, vaļsirdīgiem, līksmiem cilvēkiem. Vai te var būt runa par misticismu, spiritismu, priekšnojautas spējām vai kaut ko tamlīdzīgu? Visu to viņa izsmēja.

Ārsta puskariete apstājās pie akas. Izmeklētājs un ārsts padzērās ūdeni, izstaipījās un sāka gaidīt, kad kučieris beigs dzirdīt zirgus.

—     Un no kā tad šī dāma nomira? — ārsts jautāja, kad puskariete atkal ripoja pa ceļu.

—     Viņa nomira dīvaini. Kādā jaukā dienā pie viņas ieiet vīrs un saka — nebūtu par ļaunu uz pavasara pusi pārdot veco karieti un nopirkt kaut ko jaunāku un vieglāku, varētu arī nomainīt kreiso piejūgzirgu un Bobčinski (vīram bija tāds zirgs) likt trijjūga vidū.

Sieva noklausījās viņā un teica:

—     Dari, kā zini, man tagad viss vienalga. Vasaras pusē es jau gulēšu kapsētā.

Vīrs, protams, rausta plecus un smaida.

—     Es nepavisam nejokoju, — viņa iebilst. — Nopietni saku tev, ka drīz miršu.

—     Tas ir, cik drīz?

—     Tūlīt pēc dzemdībām. Dzemdēšu un nomiršu.

Šiem vārdiem vīrs nepiešķīra nekādas nozīmes. Viņš

netic nekādām priekšnojautām un turklāt ļoti labi zina, ka sievietes grūtniecības stāvoklī ir untumainas un vispār nododas drūmām domām. Pagāja diena, un sieva teica viņam atkal to pašu, ka nomirs tūdaļ pēc dzemdībām, un pēc tam ik dienas mūžīgi to pašu, taču viņš smējās un saukāja viņu par bābu, zīlnieci, histēriķi. Tuvā nāve kļuva par sievas idйe fixe. Kad vīrs viņā neklausījās, viņa iegāja virtuvē un tur runāja par savu nāvi ar aukli un virēju.

—      Man nav vairs daudz atlicis dzīvot, auklīt. Tiklīdz dzemdēšu, tūliņ ari nomiršu. Negribētos tik agri mirt, bet tāds jau laikam man liktenis.

Aukle un virēja, protams, lej asaras. Dažkārt pie viņas atbrauc popa sieva vai muižniece, un viņa ieved to kaktā un sāk izkratīt sirdi — par to pašu, par tuvo nāvi. Viņa runāja nopietni, ar nepatīkamu smaidu, pat ļaunu seju, nepieļaujot iebildumus. Viņa bija īsta modes dāma, taču tagad drīzās nāves gaidās atmeta visu un sāka staigāt kā nevīža; nelasīja vairs, nesmējās, nefantazēja pilnā balsī. . . Vēl vairāk — aizbrauca ar krustmāti uz kapsētu un noskatīja tur vietu savam kapiņam, dienas piecas pirms dzemdībām uzrakstīja testamentu. Un, lieciet vērā, turklāt viņa bija pilnīgi vesela, bez mazākām slimības vai draudošu briesmu pazīmēm. Dzemdības mēdz būt grūtas, reizēm kritiskas, bet tai, par ko jums stāstu, viss bija pilnīgā kārtībā» un baidīties no kaut kā nepavisam nebija iemesla. Vīram galu galā visa šī jezga apnika. Reiz pie pusdienām viņš saskaitās un pavaicāja:

—      Paklau, Nataša, kad beidzot pienāks gals šīm muļķībām?

—     Tās nav muļķības. Es runāju nopietni.

—     Blēņas! Es ieteiktu tev vairs nemuļķoties, lai vēlāk pašai nebūtu kauns.

Un tad pienāca dzemdības. Vīrs atveda no pilsētas vislabāko vecmāti. Sievai tās bija pirmās dzemdības, tomēr noritēja cik vien iespējams labi. Kad viss bija kārtībā, dzemdētāja vēlējās palūkoties zīdainī. Paskatījās un teica:

—     Nu, un tagad var arī nomirt.

Atvadījās, aizvēra acis un pēc pusstundas atdeva dievam dvēseli. Līdz pašam pēdējam mirklim viņa bija pie apziņas. Vismaz, kad viņai pasniedza nevis ūdeni, bet pienu, viņa klusi pačukstēja:

—     Kāpēc jūs man dodat pienu, nevis ūdeni?

Tāds bija šis notikums. Kā pareģoja, tā arī nomira.

Izmeklētājs brītiņu klusēja, nopūtās un sacīja:

—      Izskaidrojiet nu: kāpēc viņa nomira? Dodu jums goda vārdu, tā nav izdoma, tas ir fakts.

Ārsts domāja un paraudzījās debesīs.

—     Vajadzēja izdarīt sekciju, — viņš noteica.

—     Kādēļ?

—      Nu tādēļ, lai uzzinātu nāves cēloni. Ne jau tapec viņa nomira, ka bija to pareģojusi. Pēc visa spriežot, noindējusies.

Izmeklētājs ātri pagriezās ar seju pret ārstu un, acis piemiedzis, vaicāja:

—     No kā tad jūs secināt, ka viņa noindējusies?

—     Es nesecinu, es domāju. Vai viņa labi sapratās ar viru?

—      Hm … ne visai. Pārpratumi radās drīz vien pēc kāzām. Nelaimīgi sagadījās apstākļi. Nelaiķe reiz pieķēra vīru ar kādu dāmu … Tiesa gan, viņa vīram ātri piedeva.

—     Bet kas bija vispirms — vīra neuzticība vai nāves idejas parādīšanās?

Izmeklētājs uzmanīgi pavērās ārstā, it kā vēlēdamies uzminēt, kāpēc viņš tā jautājis.

—      Pagaidiet, — viņš atbildēja pēc brīža. — Pagaidiet, mēģināšu atcerēties. — Izmeklētājs noņēma cepuri un paberzēja sev pieri. — Jā, jā . . . viņa sāka runāt par nāvi drīz vien pēc tā gadījuma. Jā, jā.

—      Redziet nu . . . Jādomā, ka viņa jau toreiz bija nolēmusi noindēties, bet, tā kā reizē ar sevi droši vien negribēja nonāvēt arī bērnu, atlika pašnāvību līdz dzemdībām.

—     Nez vai, nez vai… Tas nav iespējams. Viņa taču toreiz piedeva.

—     Atri piedeva, tātad domāja kaut ko nelabu. Jaunas sievas drīz nepiedod.

Izmeklētājs ar mokām pasmaidīja un aizpīpēja papirosu, lai apslēptu savu pārāk manāmo uztraukumu.

—      Nez vai, nez vai… — viņš turpināja. — Man ne prātā neienāca doma par tādu iespēju … Un turklāt vēl… viņš nebūt nav tik vainīgs, kā šķiet.. . Pārkāpa laulību kaut kā dīvaini, pats to nevēlēdamies: pārnāca mājās nakti kunga prātā, gribas kādu pamīļot, bet sieva stāvoklī… un te, velns viņu rāvis, pagadās dāma, kas atbraukusi uz trim dienām paciemoties, sekla sievele, muļķīga, neglīta. To pat nevar uzskatīt par laulības pārkāpšanu. Arī sieva tā uztvēra to un drīz vien . . . piedeva; vēlāk par to nebija pat runas …

—     Cilvēki bez iemesla nemirst, — ārsts teica.

—      Protams, tā tas ir, tomēr… nevaru pieļaut, ka viņa būtu noindējusies. Taču savādi, kā man līdz šim laikam nebija ienākusi prātā tāda nāves iespēja!… Un neviens nedomāja par to! Visi bija pārsteigti, ka viņas pareģojums piepildījies, un nevienam neradās nojauta par . . . tādas nāves varbūtību . .. Bez tam nevar būt, ka viņa noindējusies! Nē!

Izmeklētājs nogrima domās. Pārdomas par dīvaini nomirušo sievieti nepameta viņu arī sekcijas laikā. Pierakstīdams to, ko viņam diktēja ārsts, viņš drūmi rauca uzacis un berzēja sev pieri.

—      Vai tad ir tādas indes, kas nogalina ceturtdaļstundā, pamazām un bez kādām sāpēm? — viņš jautāja ārstam, kad tas atvēra galvaskausu.

—     Jā, ir. Piemēram, morfijs.

—     Hm . .. Dīvaini… Atceros, viņa glabāja pie sevis kaut ko tādu . .. Tomēr nez vai!

Atceļā izmeklētājam bija gurdens izskats, viņš nervozi kodīja ūsas un runāja nelabprāt.

—     Lūdzu, paiesim mazliet kājām, — viņš palūdza ārstu. — Apnicis sēdēt.

Kad viņi bija nogājuši ap simt soļu, izmeklētājs, kā ārstam likās, pavisam nokusa, it kā būtu rāpies augstā kalnā. Viņš apstājās un, uzlūkodams ārstu savādām, it kā skurbām acīm, sacīja:

—      Ak dievs, ja jūsu aizdomas pareizas, tad tas taču ir… nežēlīgi, necilvēcīgi! Noindēja, lai ar to sodītu otru! Vai tad grēks bija tik liels? Ak dievs! Kāpēc gan jūs man iedvesāt šo nolādēto domu, dakter!

Izmeklētājs izmisumā saķēra galvu un turpināja:

—      Es jums to stāstīju par savu sievu, par sevi. Ak dievs! Nu labi, esmu vainīgs, esmu pāri nodarījis, bet vai tiešām vieglāk mirt nekā piedot! Jā, tieši tāda ir sieviešu loģika, nežēlīga, cietsirdīga loģika. Ai, viņa arī toreiz, dzīva būdama, bija cietsirdīga. Tagad es atceros! Tagad man viss skaidrs!

Izmeklētājs runāja un — brīžiem raustīja plecus, brīžiem saķēra galvu. Viņš gan sēdās ratos, gan gāja kājām. Jaunā iedoma, ko viņam pavēstīja ārsts, bija apstulbinājusi, saindējusi viņu; viņš mulsa, kļuva vārgs kā garā, tā miesā un, kad viņi atgriezās pilsētā, atvadījās no ārsta, atsacīdamies no pusdienām, kaut gan dienu iepriekš bija solījis ārstam, ka pusdienos kopā ar viņu.

VOLODJA

Kādā vasaras svētdienā ap pulksten pieciem vakarā Volodja, neglīts, vārgs, kautrīgs, septiņpadsmit gadu vecs jauneklis, sēdēja Šumihinu vasarnīcas lapenē un nīka garlaicībā. Viņa drūmās domas ritēja trijos virzienos. Pirmkārt, rīt, pirmdienā, viņam bija jākārto matemātikas eksāmens; viņš zināja — ja rīt neizdosies atrisināt uzdevumu rakstos, viņu izslēgs, jo sestajā klasē viņš jau mācījies divus gadus un gada atzīme algebrā viņam ir 23 U. Otrkārt, uzturēšanās pie Šumihiniem, bagātiem cilvēkiem, kas pretendē uz aristokrātismu, pastāvīgi sāpināja viņa patmīlību. Viņam šķita, ka m-me Šurnihina un tās krustmeitas uzskata viņu un viņa maman par nabaga radiniekiem un liekēžiem, ka tās necienī un izsmej viņa maman. Reiz viņš verandā bija nejauši noklausījies m-me Šumihinu stāstām savai māsīcai Annai Fjodorovnai, ka viņa maman vēl joprojām pūloties izlikties jauna un skaistinoties, nekad nemaksājot kāršu spēles parādus un tīkojot pēc citu apaviem un citu tabakas. Ik dienas Volodja lūdzās maman nebraukt pie Šuinihiniem, attēloja, cik nožēlojama viņas loma pie šiem kungiem, pārliecināja, teica asus vārdus, taču viņa, kas bija vieglprātīga, izlutināta, notriekusi savā mūžā divus īpašumus — savējo un vīra, allaž tiekusies uz augstāko sabiedrību, nesaprata viņu, un Volodjam pāris reižu nedēļā bija jāpavada viņa uz ienīsto vasarnīcu.

Treškārt, jauneklis ne uz brīdi nespēja atbrīvoties no dīvainas, nepatīkamas, viņam gluži jaunas sajūtas… Volodjam likās — viņš iemīlējies Šumihinas māsīcā un viešņā Annā Fjodorovnā. Tā bija gadu trīsdesmit veca kundzīte, kustīga, skaļa un viegli sasmīdināma, veselīga, spēcīga, sārta, ar apaļiem pleciem, apaļu, brangu zodu un pastāvīgu smaidu plānajās lūpiņās. Viņa bija neglīta un ne vairs jauna — Volodja to ļoti labi zināja, bet nez kāpēc nespēja par viņu nedomāt, neuzlūkot viņu, kad, spēlējot kroketu, viņa raustīja savus apaļos plecus un kustināja gludo muguru vai arī, ilgi smējusies un skraidelējusi pa kāpnēm, atkrita atzveltnī un, acis piemiegusi, smagi elsdama, izlikās, it kā viņai spiestu un žņaugtu krūtīs. Viņa bija precējusies. Vīrs, solīds arhitekts, reizi nedēļā ieradās vasarnīcā, krietni izgulējās un aizbrauca atpakaļ uz pilsētu. Dīvainā sajūta Volodjam bija sākusies ar to, ka viņā bez kāda iemesla modās naids pret šo arhitektu un viņš ik reizes priecājās, kad arhitekts devās atpakaļ uz pilsētu.

Tagad, sēžot lapenē un domājot par rītdienas eksāmenu un maman, kuru izsmej, viņš izjuta stipru vēlēšanos redzēt Ņutu (tā Šumihini sauca Annu Fjodorovnu), dzirdēt viņas smieklus, tērpa čaukstoņu … Sī tieksme nelīdzinājās tai skaidrajai, dzejiskajai mīlai, kuru viņš pazina no romāniem un pēc kuras ik vakaru apguldamies ilgojās; šī tieksme bija dīvaina, nesaprotama, viņš kaunējās un baidījās tās, it kā tā būtu tik ļoti nelāga un nešķīsta, ka pašam grūti sev atzīties šais jūtās .. .

— Tā nav mīla, — viņš teica. — Trīsdesmit gadu vecās un precētās sievietēs nemēdz iemīlēties … Tā vienkārši ir neliela dēka . . . Jā, dēka . . .

Domājot par dēku, viņš atcerējās savu nepārvaramo kautrību, zēnisko seju, vasaras raibumus, šaurās acis, garā nostādīja sevi blakus Ņutai — un šis pāris viņam šķita neiespējams; tad viņš steidzās sevi iztēloties skaistu, drosmīgu, asprātīgu, pēc visjaunākās modes ģērbušos.. .

Kad viņš sakumpis, zemē lūkodamies, sēdēja tumšā lapenes stūrītī un nodevās saviem sapņiem, atskanēja viegli soļi. Kāds bez steigas nāca pa aleju. Drīz vien soļi apklusa, un pie ieejas pazibēja kaut kas balts.

—     Vai te kāds ir? — sievietes balss jautāja.

Volodja pazina šo balsi un izbijies pacēla galvu.

—      Kas šeit ir? — vaicāja Ņuta, ienākdama lapenē. — Ak tas esat jūs, Volodja? Ko jūs te darāt? Domājat? Kā gan var mūžīgi domāt, domāt, domāt … tā jau var zaudēt prātu!

Volodja piecēlās un samulsis paskatījās uz Ņutu. Viņa tikko nāca no peldētavas. Pār pleciem bija pārmests palags un pūkains dvielis, no baltā ap galvu apsietā zīda lakata spraucās slapji mati, kas lipa pie pieres. No viņas dvesa valga, dzestra peldētavas un mandeļu ziepju smarža. Atri nākot, viņa bija aizelsusies. Blūzes augšējā podziņa nebija aizpogāta, un jauneklis varēja redzēt gan kaklu, gan krūtis.

—      Kāpēc jūs klusējat? — Ņuta jautāja, skatīdamās Volodjā. — Nav pieklājīgi klusēt, kad ar jums runā dāma. Kāds jūs gan esat lempis, Volodja! .Jūs tikai sēžat, klusējat, domājat kā nez kāds filozofs. Jums nepavisam nav dzīvības un uguns! Jūs esat nejauks, tik tiešām . . . Jūsu gados vajag dzīvot, lēkāt, pļāpāt, lakstoties ap sievietēm, iemīlēties.

Volodja vērās palagā, ko turēja balta, tukla roka, un domāja .. .

—      Klusē! — Ņuta brīnījās. — Tas pat ir dīvaini . . . Klausieties, esiet jel vīrietis! Nu, kaut vai pasmaidiet! Pē, nejaukais filozof! — viņa iesmējās. — Bet vai zināt, Volodja, kāpēc jūs esat tāds lempis? Tāpēc, ka nelakstojaties ap sievietēm. Kāpēc jūs nelakstojaties? Tiesa, jaunkundžu še nav, bet neviens jūs netraucē lakstoties ap dāmām! Kālab jūs, piemēram, nelakstojaties ap mani?

Volodja klausījās un smagās, spriegās pārdomās kasīja sev deniņus.

—      Tikai ļoti lepni cilvēki mēdz klusēt un cienīt vientulību, — turpināja Ņuta, atraudama viņa roku no deniņiem. — Jūs esat augstprātis, Volodja. Kāpēc jūs raugāties caur pieri? Lūdzu skatīties man tieši sejā! Nu, lempi!

Volodja nolēma runāt. Gribēdams pasmaidīt, viņš izstiepa apakšlūpu, pablisināja acis un atkal cēla roku pie deniņiem.

—     Es . .. es jūs mīlu! — viņš izdabūja pār lūpām.

Ņuta izbrīnā uzrauca augšup uzacis un sāka smieties.

—      Ko dzirdu es? — viņa iedziedājās, kā mēdz dziedāt operdziedoņi, kad dzird kaut ko drausmīgu. — Kas? Ko jūs sacījāt? Atkārtojiet, atkārtojiet. . .

—     Es … es jūs mīlu! — Volodja atkārtoja.

Un tad pavisam neapzināti, nekā nesaprazdams un neapjēgdams, viņš paspēra pussoli uz Ņutas pusi un satvēra tās roku virs locītavas. Acis viņam satumsa, un tanīs parādījās asaras, visa pasaule pārvērtās par lielu, pūkainu dvieli, kas smaržoja pēc peldētavas.

—      Bravo, bravo! — viņš izdzirda jautrus smieklus. — Kāpēc tad jūs klusējat? Man gribas, lai jūs runātu! Nu?

Redzēdams, ka viņam neliedz turēt roku, Volodja pavērās Ņutas smejošajā sejā un neveikli, neērti ar abām rokām apskāva to ap vidu, pie tam abas viņa rokas sakļāvās uz Ņutas muguras. Volodja turēja abām rokām viņu ap vidu, bet viņa, pacēlusi abas rokas pie pakauša un rādīdama elkoņu bedrītes, kārtoja zem lakatiņa matus un mierīgā balsī teica:

—      Cilvēkam jābūt veiklam, laipnam, mīļam, Volodja, un par tādu var tapt tikai sieviešu sabiedrības ietekmē. Taču kāda jums nelaba. . . ļauna seja. Vajag runāt, smieties . . . Jā, Volodja, netēlojiet tādu biedēkli, jūs esat jauns un pagūsiet vēl diezgan izfilozofēties. Nu, laidiet mani, es iešu! Laidiet jel!

Viņa bez pūlēm atbrīvoja savu viduci un, kaut ko dudinādama, izgāja no lapenes. Volodja palika viens pats. Viņš saglauda matus, pasmaidīja un reizes trīs izgāja cauri lapenei no viena gala līdz otram, tad atsēdās uz sola un vēlreiz pasmaidīja. Viņam bija neciešams kauns, un viņš pat nobrīnījās, ka cilvēka kauns spēj būt tik ass un stiprs. Aiz kauna viņš smaidīja, čukstēja nesakarīgus vārdus un žestikulēja.

Viņam bija kauns, ka pret viņu tikko izturējās kā pret puiku, kauns par savu kautrību un, galvenais, par to, ka viņš uzdrošinājies apskaut kārtīgu precētu sievieti, kaut gan ne vecuma, ne sava ārējā izskata, ne sabiedriskā stāvokļa ziņā viņam, kā pašam šķita, nebija uz to nekādu tiesību.

Viņš pielēca kājās, izgāja no lapenes un, atpakaļ neatskatījies, iegāja dziļāk dārzā, tālāk no mājas.

«Ak, kaut varētu drīzāk aizbraukt no šejienes!» viņš domāja, saķēris galvu. «Ak dievs, kaut jel drīzāk!»

Vilciens, kurā bija jābrauc Volodjam un maman, atgāja pulksten astoņos četrdesmit minūtēs. Līdz vilciena atiešanai bija vēl gandrīz veselas trīs stundas, taču viņš ar lielāko prieku būtu gājis uz staciju tūlīt, negaidīdams maman.

Ap pulksten astoņiem viņš tuvojās mājai. Viss viņa stāvs pauda apņēmību: lai notiek kas notikdams! Viņš nolēma iet iekšā droši, raudzīties taisni uz priekšu, runāt skaļi, lai tur vai kas.

Viņš izgāja cauri verandai, lielajai zālei, viesistabai un apstājās tur, lai atvilktu elpu. Te bija dzirdams, kā blakus ēdamistabā dzēra tēju. M-me Šumihina, maman un Ņuta par kaut ko sarunājās un smējās.

Volodja ieklausījās.

—     Kad es jums saku! — Ņuta stāstīja. — Neticēju pati savām acīm! Kad viņš sāka man atzīties mīlestībā un pat, iedomājieties, apskāva mani ap vidu, es viņu vairs nepazinu. Un ziniet, viņš nav vakarējais! Kad viņš pateica, ka iemīlējies manī, viņam sejā bija kaut kas zvērisks kā čerkesam.

—     Vai tiešām? — iesaucās maman, vai plīsdama aiz gardiem smiekliem. — Vai tiešām? Kā viņš man atgādina savu tēvu!

Volodja metās atpakaļ un devās svaigā gaisā.

«Kā viņas var par to skaļi runāt!» viņš mocījās, svaidīdams rokas un šausmās raudzīdamies debesīs. «Runā pilnā balsī, aukstasinīgi… Un maman smējās . . . maman! Ak dievs, kāpēc tu man esi devis tādu māti? Kāpēc?»

Taču iet mājā iekšā vajadzēja, lai tur vai kas. Viņš trīs reizes pagājās pa aleju, mazliet nomierinājās un devās iekšā.

—      Kāpēc jūs nenākat laikā tēju dzert? — m-me 5umihina stingri noprasīja.

—      Atvainojiet, man . .. man laiks braukt, — viņš, acis nepaceldams, nomurmināja. — Maman, pulkstenis jau astoņi!

—     Brauc viens pats, mans mīļais, — maman gurdi noteica, — es palieku pa nakti pie Liii. Ardievu, mans mīļais . . . Ļauj, lai pārmetu tev krustu . . .

Viņa pārmeta dēlam krustu un sacīja franciski, pievērsdamās Ņutai:

—     Viņš mazliet līdzīgs Ļermontovam . .. Vai ne?

Steigā atvadījies un nepaskatījies nevienai sejā, Vo-

lodja izgāja no ēdamistabas. Pēc desmit minūtēm viņš jau soļoja pa ceļu uz staciju un priecājās par to. Viņam vairs nebija ne baiļu, ne kauna, viņš elpoja viegli un brīvi.

Pusversts atstatumā no stacijas viņš atsēdās ceļmalā uz akmens un sāka lūkoties saulē, kuras lielākā puse jau bija paslēpusies aiz uzbēruma. Stacijā šur tur jau iedegās ugunis, iemirgojās viena blāva, zaļa guntiņa, tomēr vilciens vēl nebija redzams. Volodjam patika sēdēt, nekustēties un raudzīties, kā pamazām iestājas vakars. Lapenes krēsla, soļi, peldētavas smarža, smiekli un viņas viducis — tas viss pārsteidzoši skaidri parādījās viņam iztēlē, un tas viss vairs nebija tik baigs un nozīmīgs kā pirmāk . . .

«Nieki. . . Viņa neatrāva roku un smējās, kad biju viņu apskāvis,» viņš domāja, «tātad viņai tas patika. Ja viņai tas būtu pretīgi, viņa saskaistos …»

Tagad Volodju pārņēma rūgtums, ka tur lapenē viņam pietrūcis drosmes. Viņam bija žēl, ka tik muļķīgi jāaizbrauc, un viņš bija pārliecināts, ka, tādam gadījumam atkārtojoties, būtu drošāks un uzņemtu visu vienkāršāk.

Un gadījums var atkārtoties. Pie Šumihiniem pēc vakariņām mēdz ilgi pastaigāties. Ja Volodja ies ar Ņutu pa tumšo dārzu staigāt, — gadījums būs klāt!

«Iešu atpakaļ,» viņš domāja, «un aizbraukšu ar rīta vilcienu . . . Pateikšu, ka esmu nokavējis vilcienu.»

Un viņš atgriezās . . . M-me Šumihina, maman, Ņuta un viena no krustmeitām sēdēja verandā un spēlēja vintu. Kad Volodja viņām sameloja, ka nokavējis vilcienu, viņas uztraucās, kaut viņš rit nenosebotu eksāmenu, un ieteica celties labi agri. Visu laiku, kamēr dāmas spēlēja kārtis, viņš sēdēja nomaļus, kāri skatījās Ņutā un gaidīja . . . Galvā viņam bija jau nobriedis plāns: viņš tumsā pieies klāt Ņutai, satvers viņas roku, tad apskaus, runāt nekā nevajag, jo abiem viss būs saprotams bez vārdiem.

Taču pēc vakariņām dāmas negāja staigāt dārzā un turpināja kāršu spēli. Viņas spēlēja līdz pulksten vieniem naktī un tad devās gulēt.

«Cik tas viss muļķīgi!» pukojās Volodja, atlaizdamies gultā. «Taču nekas, pagaidīšu rītdienu … Rit atkal lapenē. Nekas …»

Viņš necentās aizmigt, bet sēdēja gultā, apskāvis rokām ceļgalus, un domāja. Domas par eksāmenu viņam derdzās. Viņš bija jau nolēmis, ka viņu izslēgs un ka šī izslēgšana nemaz nav briesmīga. Gluži otrādi, viss ir labi, pat ļoti labi. Rit viņš būs brīvs kā putns, apvilks privātas drēbes, atklāti pīpēs, brauks uz šejieni un lakstosies ap Ņutu, kad vien iepatiksies; viņš nebūs vairs ģimnāzists, bet «jauns cilvēks». Un pārējais, ko sauc par karjeru un nākotni, ir pavisam skaidrs: Volodja iestāsies brīvprātīgajos, telegrāfistos, galu galā aptiekā, kur uzkalposies līdz provizoram … vai gan maz amatu? Pagāja viena stunda, otra, un viņš visu laiku sēdēja un domāja . ..

Pirms trim, kad jau ausa gaisma, durvis piesardzīgi nočīkstēja un istabā ienāca mciman.

—     Tu neguli? — viņa žāvādamās jautāja. — Guli, guli, es uz brītiņu .. . Paņemšu tikai pilienus . . .

—     Kālab?

—     Nabaga Liii atkal mokās ar krampjiem. Guli, mans bērns, tev rīt eksāmens . ..

Viņa paņēma no skapīša kādu flakonu, piegāja pie loga, izlasīja signatūru un izgāja ārā.

—      Marija Leontjevna, tie nav tie pilieni! — pēc brītiņa Volodja izdzirda sievietes balsi. — Tās ir maijpuķītes, bet Liii lūdz morfīnu. Vai jūsu dēls guļ? Palūdziet, lai viņš pameklē .. .

Tā bija Ņutas balss. Volodja sastinga. Viņš aši uzvilka bikses, uzmeta plecos mēteli un piegāja pie durvīm.

—     Vai saprotat? Morfīnu! — Ņuta čukstot skaidroja. — Tur jābūt uzrakstam latīņu valodā. Uzmodiniet Volodju, viņš atradīs …

Maman atvēra durvis, un Volodja ieraudzīja Ņutu. Viņai bija mugurā tā pati blūze, ar kuru viņa nāca pēc peldes. Mati bija nekārtīgi, izrisuši pār pleciem, seja samiegojusies, tumsā melnīgsnēja …

—     Redzat, Volodja neguļ… — viņa teica. — Volodja, mīlulīt, pameklējiet skapī morfīnu! Tīrais negals ar to Liii . . . Mūžīgi viņai kas kait.

Maman kaut ko nomurmināja, nožāvājās un aizgāja.

—      Meklējiet jel, — Ņuta sacīja. — Ko stāvat?

Volodja aizgāja pie skapīša, aptupās uz ceļgaliem

un sāka cilāt zāļu flakonus un kārbiņas. Rokas viņam trīcēja, bet krūtīs un vēderā bija tāda sajūta, it kā pa visām iekšām veltos auksti viļņi. No ētera, karbolskābes un dažādām zāļu tējām, kad viņš tās bez kādas vajadzības drebošām rokām tvarstīja un izbārstīja, viņam kļuva nelabi un reiba galva.

«Liekas, maman aizgājusi,» viņš domāja. «Tas ir labi.. . labi …»

—     Vai drīz būs? — Ņuta stieptā balsī vaicāja.

—     Tūlīt. . . Tas, kā liekas, ir morfīns… — teica Volodja, izlasījis kādā signatūrā vārdu «morpli» … — Lūdzu!

Ņuta stāvēja durvīs tā, ka viena viņas kāja bija gaitenī, otra Volodjas istabā. Viņa kārtoja matus, ko grūti bija sakārtot, — tik biezi un gari tie bija! — un izklaidīgi vērās Volodjā. Ar plato blūzi mugurā, samiegojusies, vaļējiem matiem, tai trūcīgajā apgaismojumā, kāds ieplūda istabā no bālajām debesīm, kuras vēl neapstaroja saule, viņa šķita Volodjam burvīga, krāšņa . . . Apburts, viscaur drebēdams un ar baudu atcerēdamies, kā lapenē skāvis šo brīnišķo augumu, viņš pasniedza viņai pilienus un pateica:

—     Kāda gan jūs .. .

—      Ko?

Viņa ienāca istabā.

—      Ko? — viņa smaidīdama jautāja.

Viņš klusēja un vērās Ņutā, tad, kā toreiz lapenē, saņēma viņas roku … Bet viņa lūkojās Volodjā, smaidīja un gaidīja: kas būs tālāk?

—      Es jūs mīlu … — viņš čukstēja.

Viņa mitējās smaidīt, padomāja un sacīja:

—     Pagaidiet, liekas, kāds nāk. Ak jūs ģimnāzisti! — viņa pusbalsī teica, pieiedama pie durvīm un paskatīdamās gaitenī. — Nē, neviens nav redzams …

Viņa atgriezās.

Pēc tam Volodjam likās, ka istaba, Nu ta, rītausma un viņš pats — viss saplūst vienā straujas, neparastas, nebijušas laimes izjūtā, par ko var atdot visu dzīvi un ciest mūžīgas mokas, taču pagāja pusminūte, un tas viss pēkšņi izgaisa. Volodja redzēja vienīgi tuklu, neglītu, pretīguma izķēmotu seju, un pats piepeši sajuta riebumu pret to, kas noticis.

—      Man tomēr jāiet prom, — sacīja Nuta, nicīgi apskatīdama Volodju. — Cik neglīts, nožēlojams… pē, nejaukais pīlēns!

Cik Volodjam tagad šķita nejēdzīgi viņas garie mati, platā blūze, viņas soļi, balss! . . .

«Nejaukais pīlēns. . .» viņš domāja pēc tam, kad viņa bija aizgājusi. «Tik tiešām, esmu nejauks … Viss ir nejauks.»

Ārā jau lēca saule, skaņi dziedāja putni; varēja dzirdēt, kā pa dārzu staigā dārznieks un kā čīkst viņa ķerra… Mazliet vēlāk atskanēja govju māvieni un gana stabules skaņas. Saules gaisma un skaņas pauda — kaut kur šai pasaulē ir skaidra, daiļa, poēzijas pilna dzīve. Bet kur tā ir? Par to nekad Volodjam nebija stāstījusi ne maman, ne visi tie cilvēki, kas bija ap viņu.

Kad sulainis viņu modināja uz rīta vilcienu, viņš izlikās aizmidzis .. .

«Nu, lai viss iet ratā!» viņš domāja.

Volodja piecēlās pēc pulksten desmitiem. Sukādams pie spoguļa matus un skatīdamies savā neglītajā, pec bezmiega nakts bālajā sejā, viņš domāja:

«Pilnīgi pareizi… Nejaukais pīlēns.»

Kad maman viņu ieraudzīja un sastinga šausmās, ka viņš nav eksāmenā, Volodja pateica:

—     Es aizgulējos, maman… Bet nav ko uztraukties, es iesniegšu ārsta apliecību.

Madame Sumihina un Ņuta pamodās pēc divpadsmitiem. Volodja dzirdēja, kā uzmodusies m-me Sumihin i ar troksni attaisīja savā istabā logu, kā uz viņas zemo balsi Ņuta atbildēja ar skaļiem smiekliem. Viņš redzēja, kā atveras durvis un no viesistabas uz brokastīm dodas vesela virkne krustmeitu un liekēžu (pēdējo barā bija arī maman), kā pazib Ņutas nomazgātā, smejošā seja un viņas sejai līdzās tikko atbraukušā arhitekta melnās uzacis un bārda.

Ņuta bija mazkrievu tautas tērpā, kas viņai nepavisam nepiestāvēja un padarīja viņu neveiklu; arhitekts šķieda sājas un seklas asprātības; kotletēm, ko pasniedza brokastīs, bija klāt ļoti daudz sīpolu — tā Volodjam likās. Viņam arī likās — Ņuta tīšām skaļi smej un pamet acis uz viņa pusi, lai ar to liktu viņam saprast, ka atmiņas par nakti Ņutu nemaz neuztrauc un ka viņa neievēro nejaukā pīlēna klātbūtni pie galda.

Pēc pulksten trim Volodja kopā ar maman brauca uz staciju. Netīrās atmiņas, bezmiega nakts, gaidāmā izslēgšana no ģimnāzijas, sirdsapziņas pārmetumi — tas viss viesa viņā tagad smagu, drūmu naidu. Viņš lūkojās maman kalsnajā profilā, viņas mazajā deguntiņā, lietus mētelī, ko viņai bija uzdāvinājusi Ņuta, un murmināja:

—      Kāpēc jūs pūderējaties? Tas nepiederas jūsu gados! Jūs skaistināties, nemaksājat kāršu parādus, pīpējat svešu tabaku… pretīgi! Es jūs nevaru ciest… nevaru ciest!

Viņš apvainoja māti, bet viņa izbijusies grozīja actiņas, sasita rociņas un šausmās čukstēja:

—      Ko tu runā, mans mīļais? Vai dieviņ, izdzirdēs kučieris! Ciet klusu, citādi kučieris dzirdēs! Viņš var visu dzirdēt!

—      Nevaru ciest. . . nevaru ciest! — viņš aizelsies turpināja. — Jūs esat netikumīga, jums nav sirds .. . Neuzdrīkstieties valkāt šo lietus mēteli! Vai dzirdat? Citādi es to saplēsīšu gabalo

—     Atjēdzies, mans bērns! — maman sāka raudāt. — Kučieris dzirdēs!

—     Un kur mana tēva īpašums? Kur jūsu nauda? Jūs esat visu izšķiedusi! Es nekaunos savas nabadzības, bet kaunos, ka man tāda māte… Kad mani biedri apjautājas par jums, es arvien sarkstu.

Līdz pilsētai bija jānobrauc vilcienā divas piestātnes. Volodja visu laiku stāvēja uz platformas un viscaur trīcēja. Viņam netikās iet iekšā, jo tur sēdēja māte, kuru viņš ienīda. Viņš ienīda pats sevi, konduktorus, lokomotīves dūmus, vēsumu, ko uzskatīja par savu drebuļu cēloni… Un, jo smagāk viņam kļuva ap sirdi, jo stiprāk viņš izjuta — kaut kur šai pasaulē kaut kādi cilvēki dzīvo skaidru, cildenu, sirsnīgu, jauku dzīvi, pilnu mīlestības, glāstu, līksmes, plašuma. . . Viņš juta to un ilgojās pēc tās tik stipri, ka viens pasažieris, vērīgi ielūkojies viņam sejā, pat vaicāja:

—     Jums laikam sāp zobi?

Pilsētā maman un Volodja dzīvoja pie Marijas Petrovnas, muižnieku kārtas dāmas, kas īrēja lielu dzīvokli un turēja apakšīrniekus. Maman nomāja divas istabas: vienā, kur bija logi, kur atradās viņas gulta un pie sienas karājās divas gleznas zeltītos ietvaros, dzīvoja viņa pati, bet otrā, blakus istabā, mazā un tumšā, dzīvoja Volodja. Tur bija dīvāns, uz kura viņš gulēja, un tā arī bija vienīgā mēbele; visu istabu aizņēma pīti grozi ar drēbēm, cepuru kārbas un visādas grabažas, ko maman nezin kālab glabāja. Volodja mācījās mātes istabā vai «kopējā» — tā sauca lielu istabu, kur visi iemītnieki sastapās pusdienu laikā un vakaros.

Atgriezies mājās, viņš apgulās uz dīvāna un apsedzās ar segu, lai pārietu drebuļi. Cepuru kārbas, pītie grozi un grabažas atgādināja, ka viņam nav savas istabas, nav stūrīša, kur viņš varētu patverties no maman, no viņas ciemiņiem un balsīm, kas tagad atskanēja no «kopējās» istabas; pa kaktiem izmētātās grāmatas atgādināja eksāmenu, kurā viņš nebija ieradies . .. Nez kālab ne no šā, ne no tā viņam ienāca prātā Mentona, kur viņš septiņu gadu vecumā bija dzīvojis ar savu nelaiķa tēvu; viņš atcerējās arī Biaricu un divas angļu meitenes, ar kurām skraidījis pa smiltīm. .. Gribējās atjaunot atmiņā debesu un okeāna krāsu, lielos viļņus un savu toreizējo noskaņu, bet tas viņam neizdevās; angļu meitenes pazibēja iztēlē kā dzīvas, viss pārējais turpretim sajuka, haotiski izplūda …

«Nē, te ir auksts,» Volodja nosprieda, piecēlās, apvilka mēteli un devās uz «kopējo» istabu.

«Kopējā» istabā dzēra tēju. Pie patvāra sēdēja trīs: maman, mūzikas skolotāja, vecenīte ar bruņurupuča pince-nez, un Augustīns Mihailičs, ļoti resns pusmūža francūzis, kas strādāja parfimērijas fabrikā.

—     Šodien neesmu ēdusi pusdienas, — maman teica. — Vajadzētu aizsūtīt istabeni pēc maizes.

—     Duņaš! — francūzis uzsauca.

Izrādījās, ka istabeni jau kaut kur aizsūtījusi saimniece.

—      O, tas nav nekas, — sacīja francūzis, plati smaidīdams. — Es pats tūlīt aiziešu pēc maizes. O, tas nekas!

Viņš nolika savu stipro, smirdošo cigāru redzamā vietā, uzlika galvā cepuri un izgāja laukā. Pēc viņa aiziešanas maman sāka stāstīt mūzikas skolotājai, kā ciemojusies pie Šumihiniem un cik labi tur uzņemta.

—      Liii Šumihina taču ir mana radiniece, — viņa stāstīja. — Viņas nelaiķa vīrs — ģenerālis Šumihins bija mana vīra brālēns. Viņa pati ir dzimusi baronese Kolba . ..

—     Maman, tas nav tiesa! — Volodja sašutis iesaucās. — Kādēļ vajag melot?

Viņš ļoti labi zināja, ka maman runā patiesību; viņas stāstā par ģenerāli Šumihinu un dzimušo baronesi Kolbu neviens vārds nebija samelots, tomēr Volodja juta, ka viņa melo. Meli bija manāmi viņas runas veidā, sejas izteiksmē, skatienā, it visur.

—     Jūs melojat! — Volodja atkārtoja un uzsita pa galdu ar tādu sparu, ka nošķinda visi trauki un izšļācās maman tēja. — Kādēļ jūs stāstāt par ģenerāļiem un baronesēm? Tas viss ir meli!

Mūzikas skolotāja samulsa un sāka kāsēt mutautiņā, izlikdamās, ka aizrijusies, bet maman apraudājās.

«Kur lai eju?» Volodja domāja.

Ārā viņš jau bijis; pie biedriem iet kauns. Atkal bez jebkāda sakara ienāca prātā abas angļu meitenes… Viņš pastaigāja pa «kopējo» istabu no viena stūra līdz otram un iegāja Augustīna Mihailiča istabā. Tur stipri smaržoja pēc ēteriskām eļļām un glicerīna ziepēm. Uz galda, logiem un pat uz krēsliem bija salikts milzums flakonu, pudelīšu un glāzīšu ar dažādas krāsas šķidrumiem. Volodja paņēma no galda avīzi, atvēra un izlasīja nosaukumu: «Figaro» … Avīze izplatīja stipru un patīkamu smaržu. Pēc tam viņš paņēma no galda revolveri . . .

—     Lai paliek, nepievērsiet uzmanību! — blakus istabā mūzikas skolotāja mierināja maman. — Viņš vēl tik jauns! Viņa gados jaunie cilvēki vienmēr atļaujas par daudz. Pie tā jāpierod.

—     Nē, Jevgeņija Andrejevna, viņš ir pārāk samaitāts! — maman dziedošā balsī sacīja. — Nav neviena, kas spētu viņu valdīt, bet es jūtos vārga un nevaru nekā izdarīt. Nē, esmu tik nelaimīga!

Volodja ielika revolvera stobru mutē, sataustīja kaut ko līdzīgu gailim vai mēlītei un piespieda ar pirkstu . . . Tad sataustīja vēl kādu izcilni un nospieda vēlreiz. Izņēmis stobru no mutes, viņš noslaucīja to mēteļa stūrī, apskatīja aizslēgu; viņš vēl nekad savā mūžā nebija ņēmis rokā ieroci . . .

«Liekas, to vajag pacelt . . .» viņš prātoja. «Jā, liekas …»

«Kopējā» istabā iegāja Augustīns Mihailičs un smiedamies sāka kaut ko stāstīt. Volodja atkal ielika stobru mutē, ar zobiem sakoda to un paspieda kaut ko ar pirkstu. Atskanēja šāviens . . . kaut kas ar drausmīgu spēku iezvēla Volodjam pa pakausi, un viņš uzkrita uz galda, ar seju tieši glāzītēs un flakonos. Tad viņš ieraudzīja, kā viņa nelaiķa tēvs ar cilindru, kuram bija apkārt plata, melna lente, jo viņš Mentonā valkāja sēras par kādu dāmu, pēkšņi apņēma viņu abām rokām, un viņi abi gāzās ļoti tumšā, dziļā aizā.

Pēc tam viss sajuka un izgaisa …

LAIME

Veltīls J. P. Polonskim

Pie platā stepes ceļa, ko dēvēja par lielceļu, bija apmeties naktsguļā aitu bars. To sargāja divi gani. Viens — gadu astoņdesmit vecs virs bez zobiem, trīcošu seju — gulēja uz vēdera pašā ceļmalā, uzlicis elkoņus uz noputējušām ceļmallapām; otrs — jauns puisis kuplām, melnām uzacīm un bez ūsām, tērpies pakulainē, no kuras šuj lētus maisus, — gulēja uz muguras, palicis rokas zem galvas, un raudzījās augšup debesīs, kur tieši virs viņa aizstiepās Piena Ceļš un snauda zvaigznes.

Gani nebija vieni. Ass atstatumā no viņiem krēslā, kas klāja ceļu, rēgojās apseglots zirgs, un tam līdzās, balstīdamies uz segliem, stāvēja vīrs lieliem zābaku m kājās un īsiem svārkiem mugurā, pēc visām pazīmēm kungu apgaitnieks. Spriežot pēc viņa taisnā un nekustīgā auguma, pēc iznesības, pēc izturēšanās pret ganiem un zirgu, tas bija nopietns, saprātīgs cilvēks, kas zināja savu vērtību; pat mijkrēslī viņā bija manāma kareiviska stāja un tā cildeni lēnprātīgā izteiksme, kādu iegūst, bieži sastopoties ar kungiem un pārvaldniekiem.

Aitas gulēja. Pelēkajā rītausmā, kas jau sāka svīst debesu austrumu daļā, šur un tur bija redzami nomodā esošo aitu silueti; tās stāvēja un, nokārušas galvu, kaut ko domāja. Viņu ilgstošās, garās domas, ko izraisīja tikai plašās stepes un debesu, dienu un nakšu priekšstati, droši vien līdz ne jutībai satrieca un nomāca viņas pašas, un aitas, stāvēdamas tagad kā sastingušas, nemanīja ne sveša cilvēka klātbūtni, ne suņu nemieru.

Miegaino, stingo gaisu piestrēdza vienmuļš troksnis, bez kura nav iedomājama vasaras nakts stepē: nemitīgi čirkstēja sienāži, dziedāja paipalas, un ap versti no ganāmpulka, gravā, kur tecēja strauts un auga vītoli, laiski pogoja jaunās lakstīgalas.

Apgaitnieks bija apstājies, lai palūgtu ganiem uguni pīpei. Viņš klusēdams aizkūpināja un izpīpēja visu pīpi, tad, ne vārda neteicis, ar elkoņiem atbalstījās pret segliem un iegrima domās. Jaunais gans nepievērsa viņam ne mazākās uzmanības; viņš joprojām gulēja un raudzījās debesīs, bet vecais ilgi vēroja apgaitnieku un jautāja:

—     Laikam gan Pantelejs no Makarovu muižas?

—     Es pats, — apgaitnieks atbildēja.

—     Tā jau skatos. Nepazinu — būsi bagāts. No kurienes tad tu?

—     No Koviļu apgaitas.

—     Tālu. Vai atdodat apgaitu pusgraudā?

—     Dažādi. Gan pusgraudā, gan nomā, gan sakņu dārziem. Es patiesībā jāju uz dzirnavām.

Lielais, vecais, netīrbaltais aitu suns, pinkains, ar spalvas kušķiem ap acīm un degunu, cenzdamies izlikties vienaldzīgs pret svešu cilvēku klātbūtni, reizes trīs mierīgi apgāja apkārt zirgam un pēkšņi, nikni, vecīgi šņākdams, negaidot metās no mugurpuses virsū apgaitniekam; arī pārējie suņi neizturēja un uzlēca no savām vietām.

—     Se, nolādētais! — vecais, paceldamies uz elkoņa, uzsauca. — Kaut tu nosprāgtu, velna radījums!

Kad suņi nomierinājās, vecais atkal nolikās un ierunājās mierīgā balsī:

—      Koviļos pašā Debessbraukšanas dienā nomiris Jefims Zmeņja. Nav labi nakts laikā tā runāt, grēks tādus cilvēkus pieminēt, nejēdzīgs vecis bija. Droši vien būsi dzirdējis.

—     Nē, neesmu dzirdējis.

—      Jefims Zmeņja, kalēja Stjopkas tēvocis. Visa apkaime viņu pazīst. U, tad ta nolādēts vecis! Es viņu gadus sešdesmit pazīstu, — kopš tā laika, kad caru

Aleksandru, to pašu, kas francūzi padzina, veda no Taganrogas pa zemes ceļu uz Maskavu. Mēs kopā devāmies sagaidīt nelaiķi caru, bet toreiz lielceļš gāja nevis uz Bahmutu, bet no Jesaulovkas uz Gorodišči, un tur, kur tagad ir Koviļi, bija sīgu ligzdas — ik uz soļa sīgu ligzdas. Toreiz jau nomanīju, ka 2meņja pazudinājis savu dvēseli un viņā mājo nešķīstais. Es tā vēroju: ja kāds vīriešu kārtas cilvēks vairāk klusē, nodarbojas ar veceņu padarīšanām un ja viņam patīk dzīvot vienam, tad tur maz labuma, bet Jefimka jau no jaunām dienām aizvien klusē un klusē un greizi raugās cilvēkā, mūžīgi viņš it kā piepūties un izbozies kā gailis vistas priekšā. Iet baznīcā vai pastaigāties pa ielu ar citiem, vai iegriezties krogā — viņam nebija tādas modes, bet allažiņ sēž viens pats vai čukstas ar vecenēm, Jauns bija, bet jau līga par bitenieku vai sakņu dārznieku. Gadās, ierodas pie viņa labi cilvēki sakņu dārzā, bet viņa arbūzi un melones svilpē. Reiz arī noķēra, citiem klātesot, līdaku un tā — ho-ho-ho-ho! — sāka smieties …

—     Mēdz gadīties, — Pantelejs teica.

Jaunais gans pagriezās uz sāna un, pacēlis uz augšu savas melnās uzacis, cieši pavērās vecajā.

—     Vai tu esi dzirdējis, kā arbūzi svilpē? — viņš vaicāja.

—     Dzirdēt neesmu dzirdējis, dievs pasargājis, — vecais nopūtās, — bet cilvēki stāstījuši. Vai nu tā liela muiža… Ja nešķīstais iegribēs, sāks svilpēt arī akmenī. Pirms brīvlaišanas mums trīs dienas un trīs naktis klints dūca. Pats dzirdēju. Taču līdaka smējās tāpēc, ka Zmeņja bija noķēris nevis līdaku, bet nelabo.

Vecais kaut ko atcerējās. Viņš aši paslējās uz ceļgaliem un, drebinādamies kā no sala, nervozi bāzdams rokas piedurknēs, sāka murmināt zem deguna sievu ātrrunā:

—     Sargi mūs, kungs, un apžēlojies! Gāju reiz pa krastmalu uz Novopavlovku. Nāca virsū negaiss, un bija tāda vētra, ka lai debesu valdniece — svētā Marija pasarga … Steidzos cik spēdams, skatos, bet pa taciņu starp dzeloņplūmju krūmiem — dzeloņplūmes toreiz ziedēja — nāk balts vērsis. Es nu domāju: nez kam pieder šis vērsis? Kam nelabais to šurp atdzinis? Iet, vicina asti un — mū-ū-ū! Tad nu tā, brālīši, dzenos tam pakaļ, pieeju klāt — palūk! — nav vairs vērsis, bet Zmeņja. Kungs, stāvi man klāt! Pārmetu krusta zīmi, bet viņš skatās manī un murmina, izbolījis baltas acis. Šausmas, kā pārbijos! Ejam blakus, baidos viņam vārdu bilst, — pērkons dārd, zibens šķeļ debesi, vītoli liecas līdz pašam ūdenim, — pēkšņi, brālīši, lai dievs mani soda, kaut man jānomirst bez grēksūdzes, pāri teciņai skrien zaķis … Skrien, apstājas un saka cilvēka balsī: «Sveiki, vīri!» Vācies prom, nolādētais! — vecais uzsauca pinkainajam sunim, kas atkal gāja apkārt zirgam. — Kaut tu nosprāgtu!

—     Mēdz gadīties, — teica apgaitnieks, arvien vēl atspiezdamies pret segliem un nekustēdamies; viņš to izteica neskanīgā, dobjā balsī, kādā mēdz runāt domās nogrimuši cilvēki.

—     Mēdz gadīties, — viņš dziļdomīgi un pilnā pārliecībā atkārtoja.

—      Ū, tas bija nelietīgs vecis! — sirmgalvis turpināja ne vairs tik dedzīgi. — Gadus piecus pēc brīvlaišanas viņu, visiem klātesot, kantorī nopēra, tad nu viņš, lai izgāztu savu naidu, ņēma un uzlaida Koviļiem rīkles kaiti. Toreiz apmira ļaužu bez skaita, ne gala, ne malas, kā koleras laikā . . .

—     Bet kā tad viņš to kaiti uzlaida? — pēc brīža ievaicājās jaunais gans.

—     Zināms, kā. Te lielas gudrības nevajag, kaut tik būtu patika. Zmeņja mirdināja cilvēkus ar odzes taukiem. Bet tas ir tāds līdzeklis, ka ne tikai no taukiem — pat no smakas ļaudis mirst kā mušas.

—      Pareizi, — Pantelejs piebalsoja.

—      Puiši gribēja viņu toreiz nosist, bet vecie neļāva. Nedrīkstēja viņu nobeigt; viņš zināja vietu, kur aprakta manta. Izņemot viņu, nezināja neviena dzīva dvēsele. Manta tur apburta, tā ka var atrast un neieraudzīt, bet viņš redzēja. Gadās iet pa upmali vai pa mežu, bet zem krūmiem un klintīm malduguntiņas — guntiņas, guntiņas., . Tādas guntiņas it kā no sēra. Pats redzēju. Visi gaidīja, ka Zmeņja parādīs cilvēkiem vietas vai pats izraks, bet viņš — kā jau saka, pats neēd un citiem nedod — tā arī nomira: ne pats izraka, ne cilvēkiem parādīja.

Apgaitnieks aizkūpināja pīpi un uz mirkli apgaismoja savas lielās ūsas un smailo barga, solīda izskata degunu. No viņa rokām uz cepuri aizlāsmoja sīki gaismas aplīši, pāri segliem aizskrēja pa zirga muguru un izgaisa krēpēs pie ausīm.

—      Šais vietās daudz apraktas mantas, — viņš teica.

Lēni vilkdams dūmu, viņš pavērās ap sevi, lika skatienam apstāties pie balsnējošiem austrumiem un piebilda:

—     Apraktai mantai jābūt.

—      Ko tur runāt, — vecais nopūtās. — No visa redzams, ka ir, tikai, brālīt, nav kam to rakt. Neviens nezina īstās vietas, bet tagad droši vien visa manta noburta. Lai to atrastu un ieraudzītu, vajadzīgs tāds talismans, bet bez talismana nekas, puis, nav izdarāms. 2meņjam bija talismani, bet vai tad no viņa, no plikpaurainā velna, var izlūgties? Viņš tā turēja tos, lai neviens nedabūtu rokā.

Jaunais gans pierāpās pāris soļu atstatu no vecā un, atbalstījis galvu dūrēs, pievērsa tam nekustīgu skatienu. Viņa tumšajās acīs iezaigojās bērnišķīga baiļu un ziņkāres izteiksme un, kā krēslā likās, izstiepa un saspieda plakanus viņa jaunās, raupjās sejas lielos vaibstus. Viņš saspringti klausījās.

—      Arī svētajos rakstos stāv rakstīts, ka apraktas mantas šeit daudz, — vecais turpināja. — Ko tur runāt . . . nav jau ko runāt. Kādam vecam Novopavlovkas zaldātam Ivanovkā rādījuši zīmi, un šai zīmē uzrakstīta vieta un pat tas, cik pudu zelta un kādā traukā; sen jau pēc šās zīmes būtu mantu atraduši, tikai manta noburta, cilvēks netiek klāt.

—      Kāpēc, vecotēv, netiek klāt? — jaunais jautāja.

—     Laikam taču ir kāds iemesls, zaldāts neteica. Noburta … Vajadzīgs talismans.

Vecais runāja aizrautīgi, it kā izkratītu ceļiniekam savu sirdi. Nepieradis runāt daudz un ātri, viņš šļupstēja, stostījās un, juzdams šo savas valodas trūkumu, centās to mazināt ar galvas, roku un vājo plecu žestikulāciju; katrā kustībā viņa pakulu krekls burzījās krunkās, uzvilkās līdz pleciem un atklāja aiz iedeguma un vecuma melno muguru. Viņš rāva kreklu lejup, bet tas tūliņ atkal spraucās augšā. Beidzot vecais, it kā nepaklausīgais krekls būtu tam laupījis pacietību, uzlēca kājās un sāka ar rūgtumu bērt vārdus:

—      Ir laime, bet kāda jēga, ja tā ierakta zemē? Tā arī veltīgi pazūd manta bez kādas lietderības kā pelavas vai aitu mēsli! Bet laimes taču ir daudz, tik daudz, puis, ka tās pietiktu visam apgabalam, bet to neredz neviena dzīva dvēsele! Cilvēki piedzīvos, ka to izraks kungi vai ari kronis atņems. Kungi jau sākuši rakt kurgānus . . . Saoduši! Viņiem skauž zemnieku laime! Kronim arī savs prātā. Likumā rakstīts tā — ja kāds zemnieks atrod apraktu mantu, tad jānodod priekšniecībai. Nu, lika drusku pagaidīt — nesagaidīs! Neesam jau pirmoreiz ar pīpi uz jumta!

Vecais nicīgi iesmējās un nosēdās zemē. Apgaitnieks klausījās uzmanīgi un bija vienis prātis, bet no viņa auguma un klusēšanas varēja redzēt, ka viss, ko vecais stāsta, viņam jau zināms, ka viņš to sen jau pārdomājis un zina daudz vairāk nekā vecais.

—      Savā mūžā es, atzīstos, reižu desmit esmu meklējis laimi, — kaunīgi kasīdamies, vecais teica. — Pareizās vietās meklēju, bet laikam gan vienmēr gadījās noburta manta. Arī mans tēvs meklēja un brālis meklēja — nenieka neatrada, tā arī nomira bez laimes. Manam brālim Iļjam — lai miers viņa pīšļiem — kāds mūks atklāja, ka Taganrogā, cietoksnī, kādā vietā zem trim akmeņiem aprakta manta un ka šī manta noburta, bet tais laikos — tas bija, atceros, trīsdesmit astotajā gadā — Matvejeva Kurgānā dzīvoja armēnelis, pārdeva talismanus. Iļja nopirka talismanu, paņēma līdz divus puišus un devās uz Taganrogu. Tikai, brālīt, kā viņš tuvojas tai vietai cietoksnī, taisni pie tās vietas stāv zaldāts ar šauteni.

Klusajā gaisā, izklīstot pa stepi, aizplūda skaņa. Tālumā kaut kas nikni novaidējās, atsitās pret akmeni un aizšalca pa stepi, noskanot — tah! tah! tah! tah! Kad skaņa izgaisa, vecais jautādams uzlūkoja vienaldzīgo, nekustīgi stāvošo Panteleju.

—     Raktuvēs norāvies grozs, — jaunais padomājis atteica.

Jau ausa gaisma. Piena Ceļš kļuva bālāks un pamazām kusa kā sniegs, zaudēdams apveidus. Debesis kļuva drūmas un blāvas, tā ka nevarēja saprast, vai tās skaidras vai viscaur mākoņu klātas, un tikai no gaišās, spožās svītras austrumos un šur tur atlikušajām zvaigznēm bija iespējams noskārst, kas notiek.

Pirmais rīta vējiņš bez trokšņa, piesardzīgi kustinādams dievkrēsliņus un brūnos pērngada nezāļu kātus, aizskrēja gar ceļu.

Apgaitnieks atģidās no domām un nopurināja galvu. Abām rokām viņš sakratīja seglus, aptaustīja siksnu un, it kā neuzdrīkstēdamies sēsties zirgam mugurā, atkal apstājās pārdomās.

—     Jā, — viņš teica, — neredzēt kā savu ausu … ir laime, bet trūkst prāta, kā to dabūt rokā.

Un viņš pagriezās ar seju pret ganiem. Viņa skaudrā seja bija skumja un nicīga kā tādam, kas vīlies cerībās.

—     Jā, tā arī cilvēks nomirs, neuzzinājis, kāda tā laime ir … — viņš lēnām sacīja, celdams kreiso kāju kāpslī. — Kas jaunāks, varbūt arī sagaidīs, bet mums jau vairs nav ko domāt.

Noglauzdams savas garās, aprasotās ūsas, viņš smagi uzsēdās zirgam mugurā un, it kā būtu kaut ko aizmirsis vai nebūtu pateicis līdz galam, piemiedza acis uz tāli. Zilgajā tālē, kur pēdējais redzamais paugurs saplūda ar miglu, nekas nekustējās; nocietinājumu un kapu kurgāni, kas šur tur pacēlās virs apvāršņa un bezgalīgās stepes, raudzījās bargi un stingi: šai stingumā un klusumā bija jaušami gadsimti un pilnīga vienaldzība pret cilvēku; paies vēl tūkstoš gadu, nomirs miljardiem cilvēku, bet tie arvien vēl stāvēs kā stāvējuši, nemaz nežēlodami mirušos, neinteresēdamies par dzīvajiem, un neviens nezinās, kāpēc tie stāv un kādu stepes noslēpumu glabā sevī.

Uzmodušies krauķi klusi pa vienam laidās virs zemes. Ne šo ilggadīgo putnu laiskajā lidojumā, ne rītā, kas tieši tāpat atkārtojas katru dienu, ne stepes bezgalībā — nekur nebija redzama jēga. Apgaitnieks pasmīnēja un noteica:

—      Kas par plašumu, kungs apžēlojies! Ej vien, atrodi laimi! Šeit, — viņš, klusinādams balsi, nopietnu seju turpināja, — šeit, bez šaubām, aprakti divi podi mantas. Kungi nezina, bet vecie zemnieki, it sevišķi zaldāti, zina sīki jo sīki. Te, kaut kur uz tā pakalna (jātnieks parādīja ar pātagu), kādreiz viņos laikos laupītāji uzbrukuši karavānai ar zeltu: šo zeltu veduši no Pēterburgas ķeizaram Pēterim, kas toreiz Voroņežā būvējis floti. Laupītāji nogalējuši vedējus, bet zeltu aprakuši un vēlāk vairs nav atraduši. Bet otru podu aprakuši mūsu Donas kazaki. Divpadsmitajā gadā viņi francūzim nolaupījuši visvisādas bagātības, sudraba un zelta bez sava gala. Atgriezdamies mājā, ceļā padzirduši, ka priekšniecība grib viņiem atņemt visu zeltu un sudrabu. Lai nebūtu tā veltīgi jāatdod manta priekšniecībai, viņi ņēmuši un to aprakuši, lai kaut bērniem paliktu, bet, kur aprakuši, — nav zināms.

—     Esmu dzirdējis par šo aprakto mantu, — vecais drūmi noņurdēja.

—     Jā, — Pantelejs atkal nogrima domās. — Tā gan . . .

Iestājās klusums. Apgaitnieks domīgi pavērās tālumā, pavīpsnāja un pakustināja pavadu aizvien vēl ar tādu pašu seju, it kā būtu kaut ko aizmirsis vai nebūtu izteicis līdz galam. Zirgs nelabprāt sāka iet soļos. Nojājis ap simt soļu, Pantelejs enerģiski sapurināja galvu, atģidās no domām un, uzšāvis zirgam, sāka jāt rikšiem.

Gani palika vieni.

—     Tas ir Pantelejs no Makarovu muižas, — vecais sacīja. — Saņem pusotra simta gadā, saimnieka uzturā. Izglītots cilvēks …

Pamodušās aitas — to bija ap trīs tūkstoši — nelabprāt aiz gara laika sāka krimst īso, pa pusei nobradāto zāli. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet varēja jau redzēt visus kurgānus un tālo Saurkapu, kas ar smailo virsotni līdzinājās mākonim. Ja uzkāpa šai Saurkapā, no tā bija pārredzama visa ieleja, tikpat līdzena un bezgalīga kā debesis, bija redzamas kungu muižas, vāciešu un molokāņu mājas, ciemati, bet tālredzīgais kalmiks saskatītu pat pilsētu un dzelzceļa vilcienus. Tikai no šejienes arī redzams, ka šai pasaulē bez mēmās stepes un mūžsenajiem kurgāniem ir vēl cita dzīve, kurai nav nekādas daļas gar aprakto laimi un aitu domām.

Vecais sataustīja sev blakus savu «gerligu», garu nūju ar kāsi augšgalā, un piecēlās. Viņš klusēja un domāja. No jaunekļa sejas vēl nebija nozudusi bērnišķīgā baiļu un ziņkāres izteiksme. Viņš atradās dzirdētā iespaidā un nepacietīgi gaidīja jaunus stāstus.

—      Vecotēv, — viņš jautāja, uzceldamies un paņemdams savu nūju, — ko tad tavs brālis Iļja izdarīja ar zaldātu?

Vecais nesadzirdēja, ko viņam jautā. Viņš izklaidīgi uzlūkoja jaunekli un atbildēja, nočāpstinādams lūpas:

—      Es, Saņka, visu laiku domāju par to zīmi, ko Ivanovkā rādījuši zaldātam. Es Pantelejam neteicu, dievs ar viņu, bet zīmē taču norādīta tāda vieta, ka pat meitietis atradīs. Vai zini, kāda vieta? Bagātajā graviņā, zini, tai vietā, kur grava kā zoss plezna sadalās trīs graviņās; tad nu trešajā.

—     Nu, vai raksi?

—     Izmēģināšu laimi…

—     Vecotēv, bet ko tu darīsi ar mantu, kad atradīsi?

—      Es, vai? — vecais pasmīnēja. — Hm!… Kaut tikai atrastu, tad … parādītu visiem pigu … Hm! … Es zinu, ko darīt…

Vecais neprata atbildēt, ko darīs ar aprakto mantu, ja to atradīs. Visā mūžā šis jautājums viņam laikam bija radies šorīt pirmoreiz, bet, spriežot pēc vieglprātīgās un vienaldzīgās sejas izteiksmes, nelikās svarīgs un pārdomu cienīgs. Saņkam galvā rosījās vēl kāda neizprotama doma: kāpēc apraktu mantu meklē tikai veci vīri, un kam gan pasaulīgā laime vajadzīga cilvēkiem, kas kuru katru dienu var nomirt aiz vecuma? Bet šo neizpratni Saņka nemācēja ietvert jautājumā, un nezin vai vecais būtu atradis, ko viņam atbildēt.

Vieglā dūmakā tīta, parādījās milzīga, sarkana saule. Platas, vēl saltas gaismas strēles, rasainajā zālē mazgādamās, staipīdamās un izskatīdamās līksmas, it kā censtos parādīt, ka tām nav vēl tas apnicis, sāka slīgt uz zemes. Sudrabainās vērmeles, zilie cūku sīpolu ziedi, dzeltenās zvērenes, rudzupuķes — it viss līksmi iedzirkstljās, pieņemot saules mirdzu par savu paša smaidu.

Vecais un Saņka aizgāja katrs uz savu pusi un nostājās ganāmpulkam sānos. Abi stāvēja kā stabi, nekustēdamies, raudzīdamies zemē un domādami. Pirmo turēja savā varā domas par laimi, otrs turpretim domāja par to, kas runāts nakti; viņu interesēja nevis pati laime, kas viņam nebija vajadzīga un izprotama, bet cilvēka laimes fantastiskums un teiksmainība.

Kāds simts aitu nodrebēja un neizprotamās drausmās, it kā signāla trauktas, metās prom no ganāmpulka. Un Saņka, it kā uz mirkli sapratis aitu ilgstošās un garās domas, arī tādās pašās neizprotamās, dzīvnieciskās drausmās metās sāņus, bet tūdaļ atģidās un iesaucās:

— Tfū, trakās! Prātā jukušas, kaut velns jūs parautu!

Bet, kad saule, solīdama ilgu, neuzveicamu tveici, sāka karsēt zemi, visa dzīvā radība, kas nakti bija kustējusies un izdvesusi skaņas, ieslīga pusmiegā. Vecais un Saņka ar savām nūjām stāvēja ganāmpulka pretējās malās, stāvēja nekustīgi kā faķīri, lūgšanu skaitot, un sasprindzināti domāja. Viņi vairs nemanīja viens otru, un katrs no viņiem dzīvoja pats savu dzīvi. Arī aitas domāja …

NEJAUKAIS LAIKS

Tumšajos logos sitās lielas lietus lāses. Tā bija viena no tām riebīgajām lietus gāzēm, kas, reiz sākusies, parasti velkas vasarnīcu apkaimē ilgi, veselām nedēļām, kamēr nosalušais vasarnieks, ar to apradis, ieslīgst galīgā apātijā. Bija auksts, jūtams ass, nepatīkams mitrums. Zvērinātā advokāta Kvašina sievasmāte un sieva Nadežda Fiļipovna, savīstījušās biezos rīta ģērbos un lakatos, sēdēja ēdamistabā pie pusdienu galda. Vecās sievas sejā bija lasāms, ka viņa, paldies dievam, paēdusi, apģērbusies, vesela, izprecinājusi vienīgo meitiņu labam cilvēkam un tagad ar mierīgu sirdsapziņu var likt pasjansu; viņas meita, neliela, apaļa, gadu divdesmit veca gaišmate ar maigu, mazasinīgu seju, uzlikusi uz galda elkoņus, lasīja grāmatu; pēc viņas acīm varēja spriest, ka viņa mazāk lasa, bet vairāk domā pati savas domas, kuru nav grāmatā. Abas klusēja. Bija dzirdams lietus troksnis, un no virtuves atskanēja virējas garās žāvas.

Paša Kvašina nebija mājās. Lietainās dienās viņš nebrauca uz vasarnīcu, bet palika pilsētā; vasarnīcā mitrais laiks Jauni iedarbojās uz viņa bronhītu un neļāva strādāt. Viņš pieturējās pie atziņas, ka pelēkās debesis un lietus asaras uz logiem laupa enerģiju un rada grūtsirdību. Pilsētā turpretim, kur vairāk komforta, nejaukais laiks gandrīz nav manāms.

Pēc diviem pasjansiem vecā sajauca kārtis un pavērās savā meitā.

— Es zīlēju, vai rīt būs labs laiks un atbrauks mūsu

Aleksejs Stepaničs, — viņa teica. — Jau piektā diena, kopš viņa nav … Tāds laiks ir tīrā dieva sodība …

Nadežda Fiļipovna vienaldzīgi uzlūkoja māti, piecēlās un pagājās no viena stūra uz otru.

—     Vakar barometrs cēlās, — viņa domīgi sacīja, — bet šodien, stāsta, atkal krītoties.

Vecā izlika kārtis trīs garās rindās un nogrozīja galvu.

—     Esi noilgojusies? — viņa jautāja, paraudzīdamās meitā.

—     Protams!

—      Tā jau skalos. Kā lai neilgojas! Jau piektā diena, kopš viņa nav. Dažkārt maijā, visaugstākais, divas dienas, nu trīs, taču tagad — vai tas kāds joks? — piektā diena! Neesmu viņam sieva, tomēr arī noilgojusies. Un vakar, tiklīdz man pateica, ka barometrs ceļas, es viņa, Alekseja Stepaniča dēļ, liku nokaut cāli un notīrīt karūsas. Viņam garšo. Tavs nelaiķa tēvs ne acīs negribēja redzēt zivis, bet viņam garšo. Allaž ēd ar apetīti.

—     Man viņa dēļ sāp sirds, — meita atteica. — Mums garlaicīgi, bet viņam, māmiņ, vēl garlaicīgāk.

—     Un kā vēl! Diendienā pa tiesām, bet naktīs viens pats kā pūce tukšajā dzīvoklī.

—      Un kas ir briesmīgi, māmiņ, viņš tur viens bez apkalpotāja, nav neviena, kas uzrīkotu patvāri vai pasniegtu ūdeni. Kāpēc gan nepieņemt pa vasaras mēnešiem apkalpotāju? Un vispār kāda jēga šai vasarnīcai, ja tā viņam nepatīk? Es sacīju — nevajag, bet nē. «Tavai,» viņš saka, «veselībai.» Taču kāda man veselība? Es taisni sirgstu no tā, ka viņš manis dēļ cieš tādas mokas.

Veroties pāri mātes plecam, meita pamanīja kļūdu pasjansā, noliecās pār galdu un sāka labot. Iestājās klusums. Abas lūkojās kārtīs un iztēlojās, kā viņu Aleksejs Stepaničs viens pats tagad sēž pilsētā, savā drūmajā, tukšajā kabinetā un strādā izsalcis, noguris, ilgodamies pēc ģimenes . . .

—           Zini ko, māmiņ? — Nadežda Fiļipovna pēkšņi

ieteicās, un viņai iemirdzējās acis. — Ja rit būs tāds pats laiks, es ar rīta vilcienu aizbraukšu pie viņa uz pilsētu! Vismaz dabūšu zināt, kā viņam ar veselību, paskatīšos uz viņu, padzirdīšu ar tēju.

Un abas sāka brīnīties, kā viņām agrāk nebija ienākusi prātā tik vienkārša un viegli izpildāma doma. Līdz pilsētai tikai pusstundas brauciens, un tad ar važoni minūtes divdesmit. Viņas parunājās vēl mazliet un apmierinātas likās gulēt, abas vienā istabā.

—      Oho-ho-ho… Dievs, piedod mums, grēciniekiem! — vecā nopūtās, kad pulkstenis zālē nosita divi.

—     Nenāk miegs!

—     Vai tu neguli, māmiņ? — meita iečukstējās.

—      Bet es visu laiku domāju par Aļošu. Kaut viņš pilsētā nesagandētu veselību! Diezin kur ēd pusdienas un vakariņas, restorānos un traktieros.

—      Es pati par to domāju, — vecā nopūtās. — Lai debesu valdniece žēlīga! Taču kāds lietus, kāds lietus!

No rīta lietus vairs nesitās logos, taču debesis, tāpat kā vakar, bija pelēkas. Koki stāvēja skumīgi un katrā vēja brāzmā birdināja zemē šļakatas. Cilvēku kāju pēdas dubļainajās taciņās bija pilnas ar ūdeni, grāvīši un grambas tāpat. Nadežda Fiļipovna nolēma braukt.

—     Pasveicini viņu, — meitu vīkšdama, teica vecā.

—     Pasaki, lai pārāk nedauzās pa tām savām tiesām . . . Arī atpūsties vajag. Kad iet laukā, lai aptin kaklu: laiks — dievs pasarg'! Un paņem līdzi viņam uz turieni cāli; mājas ēdiens, kaut arī auksts, tomēr labāks nekā traktierī.

Meita aizbrauca, solījusies atgriezties ar vakara vilcienu vai rīt no rīta.

Taču viņa pārbrauca daudz ātrāk, priekšpusdienā, kad vecā sēdēja savā guļamistabā uz lādes un pussnauzdama domāja, ko gan varētu izcept znotam vakariņās.

Ienākusi viņas istabā, meita, bāla, satriekta un ne vārda neteikusi, cepuri nenoņēmusi, atslīga gultā un atspieda galvu pret spilvenu.

—     Kas tev noticis? — vecā brīnījās. — Kā tik drīz? Kur Aleksejs Stepaničs?

Nadežda Fiļipovna pacēla galvu un sausam, lūdzošām acīm pavērās mātē.

—     Viņš pieviļ mūs, māmiņ! — viņa izteica.

—      Ko tu runā, dievs ar tevi! — vecā nobijās, un aube noslīdēja viņai no galvas. — Kas tad ņemsies mūs abas pievilt? Kungs, apžēlojies!

—     Viņš pieviļ mūs, māmiņ! — meita atkārtoja, un viņai iedrebējās zods.

—     Kā tu to zini? — vecā nobālēdama iesaucās.

—      Mūsu dzīvoklis aizslēgts. Sētnieks saka — šo piecu dienu laikā Aļoša ne reizes nav bijis mājās. Viņš nedzīvo mājās! Mājās ne! Mājās ne!

Viņa sāka vicināt rokas un skaļi raudāt, izrunādama tikai:

—     Mājās ne! Mājās ne!

Viņai uznāca histērija.

—      Kā tad tā? — vecā šausmās murmināja. — Viņš taču aizvakar rakstīja, ka neizejot ārā no mājas! Kur viņš pārguļ nakti? Debesu tēvs!

Nadežda Fiļipovna sagura un pat nespēja vairs noņemt cepuri. It. kā iedzērusi ko apskurbinošu, viņa truli bolīja acis un krampjaini ķerstīja mātes rokas.

—      Atradusi, kam ticēt: sētniekam! — vecā teica, rosīdamās ap meitu un raudādama. — Cik tu greizsirdīga! Viņš nu gan nevils … Un kā tad viņš drīkst pievilt? Vai mēs esam kaut kādas? Lai arī tirgoņu kārtas, bet viņam nav tiesību, jo tu esi viņam likumīga sieva! Mēs varam sūdzēties! Es tev pūrā iedevu divdesmit tūkstošus! Tu neesi līgava bez pūra!

Un vecā pati apraudājās un atmeta ar roku, arī kļuva nespēcīga un nolikās uz savas lādes. Abas viņas nepamanīja, kā debesīs parādās gaišzili plankumi, mākoņi kļūst retāki, dārzā slapjajai zālei liegi pārslīd pāri pirmais stars, iepriecinātie zvirbuļi sāk lēkāt ap peļķēm, kur atspoguļojas klīstošie mākoņi.

Vakarpusē atbrauca Kvašins. Pirms izbraukšanas no pilsētas viņš bija ieradies savā dzīvoklī un no sētnieka dabūjis zināt, ka viņa prombūtnē te bijusi sieva.

—           Te nu es esmu! — viņš jautri iesaucās, ienākdams sievasmātes istabā un izlikdamies nemanām saraudātās, drūmās sejas. — Te nu es esmu! Piecas dienas neesam redzējušies!

Viņš ātri noskūpstīja roku sievai un sievasmātei un kā cilvēks, kas ir līksms pēc pabeigta smaga darba, atslīga atzveltnī.

—      Ak vai! — viņš noteica, izlaizdams no plaušām visu gaisu. — Kā gan esmu nomocījies! Tikko varu nosēdēt! Gandrīz piecas dienas un naktis. .. dienu un nakti dzīvoju kā čigāns! Ne reizes nebiju dzīvoklī, vai varat iedomāties! Visu laiku noņēmos ar Šipunova un Ivančikova konkursu, iznāca strādāt pie Galdejeva, viņa veikala kantorī… Ne ēdu, ne dzēru, gulēju uz kaut kāda sola, galīgi pārsalu . . . Nebija brīva brītiņa, neiznāca pat laika aiziet uz dzīvokli. Tā, Nadjuša, es pat mājās neesmu bijis . . .

Un Kvašins, turēdamies pie sāniem, it kā viņam no darba sāpētu mugura, pašķielēja uz sievu un sievasmāti, lai izdibinātu, kā iedarbojas viņa meli jeb, kā viņš pats izteicās, diplomātija. Sievasmāte un sieva pavērās viena otrā ar priecīgu izbrīnu, it kā gluži negaidot būtu atradušas kādu pazaudētu dārglietu . . . Sejas viņām laistījās, acis mirdzēja …

—      Ak tu manu mīlulīt, — ierunājās sievasmāte, uzlēkdama kājās, — ko tad es tā sēžu? Tēju! Drīzāk tēju! Varbūt gribi ēst?

—      Protams, grib! — iesaucās sieva, noraudama no galvas etiķī samērcētu lakatu. — Māmiņ, pasniedziet drīzāk degvīnu un uzkodas! Natālij, klāj galdu! Vai dieviņ, nekas nav gatavs!

Un abas, izbiedētas, laimīgas, sāka rosīties, skraidīt pa istabām. Vecā vairs nevarēja bez smiekliem uzlūkot meitu, kas apmelojusi gluži nevainīgu cilvēku, un meitai bija kauns …

Drīz vien galds bija uzklāts. Kvašins, kas smaržoja pēc madeiras un liķieriem un bija gandrīz pārēdies, sūrojās par izsalkumu, ar mokām ēda un visu laiku stāstīja par Šipunova un Ivančikova konkursu, bet sieva un sievasmāte nespēja novērst acu no viņa sejas un domāja:

«Cik viņš mums gudrs, mīļš! Cik viņš skaists!» «Lieliski!» Kvašins domāja, pēc vakariņām likdamies gulēt uz liela, mīksta pēļa. «Kaut arī viņas ir tirgones, kaut arī tā ir Āzija, taču savā ziņā jauki, un pāris dienu nedēļā šeit var lieliski pavadīt…» Viņš apsedzās, sasila un aizmigdams noteica: — Lieliski!

DRĀMA

—      Pavel Vasiļjič, tur atnākusi kāda dāma, vēlas jūs satikt, — Lūka pieteica. — Gaida jau veselu stundu…

Pavels Vasiļjevičs bija tikko paēdis brokastis. Izdzirdis par dāmu, viņš sarauca pieri un sacīja:

—     Nu, velns viņu rāvis! Pasaki, ka esmu aizņemts.

—      Viņa, Pavel Vasiļjič, jau piecas reizes bijusi. Saka — ļoti vajagot jūs satikt… Gandrīz vai raud.

—     Hm . .. Nu labi, palūdz viņu kabinetā.

Pavels Vasiļjevičs nesteigdamies apvilka svārkus, paņēma vienā rokā spalvu, otrā grāmatu un, izlikdamies, ka ļoti aizņemts, iegāja kabinetā. Tur viņu jau gaidīja viešņa — gara auguma pilnīga dāma ar sarkanu, gaļīgu seju un acenēm, pēc izskata visai cienīga un ģērbusies vairāk nekā pieklājīgi (viņai mugurā bija turnīra ar četrām iežmaugām un augsta cepure ar sarkanu putnu). Ieraudzījusi namatēvu, viņa pārgrieza acis un lūdzoši salika rokas.

—      Jūs, protams, mani neatceraties, — viņa iesāka augstā vīrieša tenorā, manāmi uztraukdamās. — Man … man bija tas prieks iepazīties ar jums pie Hruckiem … Esmu Muraškina . . .

—; A-ā-ā … mm … Sēdieties! Ar ko varu pakalpot?

—      Redziet, es . . . es . . . — dāma, apsēzdamās un vēl vairāk uztraukdamās, turpināja. — jūs mani neatceraties … Muraškina . .. Redziet, esmu jūsu talanta liela pielūdzēja un allaž ar baudu lasu jūsu rakstus . . . Nedomājiet, ka glaimoju, — lai dievs atpestī, — es tikai pienācīgi novērtēju… Vienmēr, vienmēr es jūs lasu!

Pa daļai man pašai sacerēšana nav sveša, tas ir, protams … es nedrīkstu sevi dēvēt par rakstnieci, bet… taču stropā ir arī mana medus lāse… Es dažādos laikos esmu iespiedusi trīs bērnu stāstus, — jūs, protams, neesat lasījis . . . esmu daudz tulkojusi, un . . . un mans nelaiķa brālis strādāja žurnālā «Djelo».

—     Tā … e-e-ē … Ar ko varu pakalpot?

—      Redziet. . . (Muraškina nodūra acis un pietvīka.) Es pazīstu jūsu talantu… Jūsu uzskatus, Pavel VasiJjevič, un man gribētos uzzināt jūsu domas vai, pareizāk sakot… palūgt padomu. Es, man jums jāsaka, pardon pour l'expression, esmu dzemdējusi drāmu, un pirms nosūtīšanas uz cenzūru gribējās uzzināt jūsu domas.

Muraškina nervozi, ar sagūstīta putna izteiksmi pameklēja savā tērpā un izvilka lielu, biezu kladi.

Paveļam Vasiļjevičam patika tikai paša raksti, turpretim citu sacerējumi, ko nācās lasīt vai noklausīties, viņam aizvien likās kā tieši pret viņu vērsts lielgabala stobrs. Ieraudzījis kladi, viņš nobijās un pasteidzās pateikt:

—     Labi, atstājiet… es izlasīšu.

—      Pavel Vasijjevič! — gurdi izteica Muraškina, pieceldamās un lūdzoši salikdama rokas. — Es zinu, jūs esat aizņemts . . . jums katrs brīdis dārgs, un es zinu, jūs pašreiz iekšķīgi sūtāt mani pie velna, tomēr… esiet tik laipns, atļaujiet man nolasīt jums manu drāmu tūlīt.. . Esiet tik mīļš!

—      Es ļoti priecājos … — Pavels Vasiļjevičs minstījās, — bet, kundze, man … man nav laika … Man … man tūlīt jābrauc prom.

—      Pavel Vasiļjevič! — kundze novaidējās, un viņas acīs sariesās asaras. — Es lūdzu jūs uzupurēties! Esmu bezkaunīga, esmu uzbāzīga, taču esiet augstsirdīgs! Rīt es aizbraucu uz Kazaņu, un man gribētos šodien zināt jūsu domas. Dāvājiet man pusstundu uzmanības .. . tikai pusstundu! Es jūs lūdzu!

Pavels Vasiļjevičs pēc rakstura bija lupata un neprata atteikt. Kad viņam sāka likties, ka kundze grasās apraudāties un mesties ceļos, viņš samulsa un apjucis murmināja:

— Labi, lūdzu … es paklausīšos … Pusstundu esmu ar mieru.

Muraškina priecīgi iesaucās, noņēma cepuri un atsēdusies sāka lasīt. Sākumā viņa izlasīja, kā sulainis un istabene, uzposdami greznu viesistabu, gari runājas par jaunkundzi Annu Sergejevnu, kas uzcēlusi ciematā skolu un slimnīcu. Kad sulainis aizgāja, istabene norunāja monologu par to, ka mācības ir gaisma, bet nemācīšanās — tumsība; tad Muraškina atveda sulaini atpakaļ viesistabā un piespieda viņu norunāt garu monologu par ģenerāļa kungu, kas necieš meitas uzskatus, taisās viņu izprecināt bagātam kambarjunkuram un atzīst, ka tautas glābiņš ir pilnīgā gara tumsībā. Pēc tam kad kalpotāji bija aizgājuši, ieradās pati jaunkundze un paziņoja skatītājam, ka nav gulējusi visu nakti un domājusi par Valentinu Ivanoviču, nabaga skolotāja dēlu, kas pašaizliedzīgi palīdz savam slimajam tēvam. Valentins izmācījies visas zinības, taču netic ne draudzībai, ne mīlestībai, nezina dzīves mērķa un alkst nāves, un tāpēc viņai, jaunkundzei, tas jāglābj.

Pavels Vasiļjevičs klausījās un ar ilgām atcerējās savu dīvānu. Viņš nikni vēroja Muraškinu, juta, kā viņa bungādiņas dauza Muraškinas vīrieša tenors, nekā nesaprata un domāja:

«Velns tevi dīda . . . Ļoti man vajadzīgs klausīties tavās blēņās! … Vai esmu vainīgs, ka tu uzrakstījusi drāmu? Ak kungs, un cik bieza klade! Tad ta sodība!»

Pavels Vasiļjevičs pavērās uz starpsienu, kur karājās viņa sievas ģīmetne, un atcerējās, ka sieva viņam likusi nopirkt un aizvest uz vasarnīcu piecas aršīnas lentu, mārciņu siera un zobu pulveri.

«Kaut tikai nepazaudētu lentu paraugu,» viņš domāja. «Kur es to iebāzu? Liekas, zilajos svārkos … Nejaukās mušas taču paguvušas apbārstīt ar daudzpunktiem sievas ģīmetni. Būs jāliek Olgai nomazgāt stiklu .. . Viņa lasa 12. skatu, tātad drīz būs pirmā cēliena beigas. Vai tiešām tādā karstumā un vēl ar tādu korpulenci kā šai gaļas gubai iespējama iedvesma? Būtu labāk ēdusi aukstu okrošku un gulējusi pagrabā nekā rakstījusi drāmas . . .»

—     Vai jums neliekas, ka šis monologs mazliet par garu? — pēkšņi, acis pacēlusi, iejautājās Muraškina.

Pavels Vasiļjevičs nebija monologu dzirdējis. Viņš samulsa un pateica tik vainīgā balsī, it kā nevis kundze, bet viņš pats būtu uzrakstījis šo monologu:

—     Nē, nē, nepavisam . . . Ļoti jauki.. .

Muraškinai iemirdzējās seja aiz laimes, un viņa lasīja tālāk:

—      «Алла. Jūs nomocījusi analīze. Jūs pārāk agri esat pārstājis dzīvot ar sirdi un uzticējies prātam. Valentins. Kas ir sirds? Tas ir anatomisks jēdziens. Kā nosacītu terminu, kas apzīmē tā saucamās jūtas, es to neatzīstu. Anna (apjukusi). Un mīla? Vai tiešām arī tā ir ideju asociācijas produkts? Sakiet vaļsirdīgi: vai esat kādreiz mīlējis? Valentins (rūgti). Neskarsim vecas, vēl nesadzijušas brūces. (Klusums.) Ko jūs tā nogrimāt domās? Anna. Man šķiet, jūs esat nelaimīgs.»

16. skatā Pavels Vasiļjevičs nožāvājās un netīšām ar zobiem izdvesa skaņu, kādu izdara suņi, kad tie ķer mušas. Viņš sabijās no šās nepieklājīgās skaņas un, lai to maskētu, piešķīra savai sejai aizkustinošas uzmanības izteiksmi.

«17. skats… Kad gan būs beigas?» viņš domāja. «Ak mans dievs! Ja šīs mokas ilgs vēl desmit minūtes, es sākšu kliegt.. . Tas nav ciešams!»

Bet tad beidzot kundze sāka lasīt ātrāk un skaļāk, pacēla balsi un izlasīja: «Priekškars.»

Pavels Vasiļjevičs viegli uzelpoja un grasījās piecelties, bet Muraškina tūdaļ pāršķīra lappusi un lasīja tālāk:

—      «Otrais cēliens. Uz skatuves lauku ceļš. Pa labi skola, pa kreisi slimnīca. Uz tās kāpnēm sēž laucinieki un laucinieces.»

—     Atvainojos… — Pavels Vasiļjevičs pārtrauca. — Cik cēlienu pavisam?

—      Pieci, — atbildēja Muraškina un tūliņ, it kā baidīdamās, ka klausītājs neaiziet, ātri turpināja: — «Pa skolas logu raugās Valentins. Redzams, kā skatuves dibenā laucinieki nes savas mantiņas uz krogu.»

Kā uz nāvi notiesāts un būdams pārliecināts, ka apžēlošana nav iespējama, Pavels Vasiļjevičs negaidīja vairs beigu, nekā necerēja, tikai pūlējās, lai viņam acis neliptu ciet un no sejas nenozustu uzmanības izpausme … Nākotne, kad kundze beigs lasīt drāmu un aizies, viņam likās tik tāla, ka viņš pat nedomāja par to.

—     Tru-tu-tu-tu… — ausīs viņam skanēja Muraškinas balss. — Tru-tu-tu … Zžžž …

«Esmu aizmirsis iedzert sodu,» viņam ienāca prātā. «Par ko tad es domāju? Jā, par sodu . .. Man droši vien ir kuņģa katars… Apbrīnojami: Smirnovskis cauru dienu tempj šņabi, bet viņam vēl līdz šim nav katara … Uz loga aptupies kāds putniņš . . . Zvirbulis …»

Pavels Vasijjevičs centās atvērt saspringtos plakstus, kas lipa ciet, nožāvājās, neatdarot muti, un uzlūkoja Muraškinu. Viņa bija redzama kā miglā, sāka līgoties acu priekšā, viņai parādījās trīs galvas, un Muraškina atspiedās ar galvu griestos . . .

—      «Valentins. Nē, atļaujiet man aizbraukt . . . Anna (izbijusies). Kālab? Valentins (sāņus). Viņa nobālēja! (Viņai.) Nespiediet mani izskaidrot iemeslus. Es drīzāk nomiršu, bet šos iemeslus jūs nedabūsiet zināt. Anna (pēc brītiņa). Jūs nevarat aizbraukt. . .»

Muraškina sāka briest, piebrieda par milzeni un saplūda kopā ar pelēko kabineta gaisu; bija redzama tikai viņas mute, kas kustējās; pēc tam viņa uzreiz sarāvās maza kā pudelīte, salīgojās un līdz ar galdu atkāpās istabas dibenā . . .

—      «Valentins (tur Annu skavās). Tu esi mani atdzīvinājusi, parādījusi man dzīves mērķi! Tu esi mani atjaunojusi, kā pavasara lietus atjauno pamodināto zemi! Tomēr . . . par vēlu, par vēlu! Manas krūtis kremt neārstējama kaite …»

Pavels Vasiļjevičs sarāvās un blenza miegainām, miglainām acīm Muraškinā; kādu brīdi viņš stīvi vērās, it kā nekā nesaprastu . . .

—      «11. skats. Iepriekšējie, barons un lauku policists ar lieciniekiem . . . Valentins. Ņemiet mani! Anna. Es piederu viņam! Ņemiet arī mani! Jā, ņemiet arī mani! Es mīlu viņu, mīlu vairāk par savu dzīvību! Barons. Anna Sergejevna, jūs aizmirstat, ka līdz ar to pazudināt savu tēvu …»

Muraškina sāka atkal briest. .. Neprātīgi lūkodamies visapkārt, Pavels Vasiļjevičs pacēlās, iekliedzās nedabiskā krūšu balsī, satvēra smago rakstāmgalda spiedi un, nekā neatskārzdams, no visa spēka iezvēla ar to Muraškinai pa galvu . . .

— Sieniet mani, esmu viņu nogalinājis! — pēc brītiņa viņš teica ieskrējušajiem kalpotājiem.

Zvērinātie viņu attaisnoja.

VIENS NO DAUDZIEM

Stundu pirms vilciena atiešanas ģimenes tēvs, kas dzīvo vasarnīcā, ieiet pie sava drauga, turēdams rokās lampas stikla bumbu, rotaļu velosipēdu un bērna zārciņu, un pārguris atslīgst uz dīvāna.

—     Draudziņ mans mīļais… — viņš, aizelsdamies un neprātīgi acis blisinādams, murmina. — Man ir lūgums. Jēzus Kristus vārdā lūdzu . . . patapini līdz rītdienai revolveri. Esi nu draugs.

—     Kam tev revolveris?

—      Vajadzīgs . . . Vai manu dieniņ! Dod ūdeni. Drīzāk ūdeni! Vajadzīgs … Nakti būs jābrauc pa tumšu mežu, nu tad es … katram gadījumam. . . Patapini, esi jel žēlīgs! …

Draugs veras bālajā, izmocītajā ģimenes tēva sejā, viņa nosvīdušajā pierē, neprātīgajās acīs un rausta plecus.

—      Ai, kā tu melo, Ivan Ivanič! — viņš saka. — Kāds gan, pie joda, tumšs mežs? Tev droši vien kaut kas padomā! No sejas redzu, ka tev kas Jauns padomā! Kas ar tevi notiek? Kam tev tas zārks? Paklausies, tev ir nelabij

—      Ūdeni… Vai manu dieniņ … Pagaidi, ļauj atvilkt elpu… Esmu nomocījies kā suns. Visā miesā un paurī tāda sajūta, it kā man noplēstas deviņas ādas un pats esmu izcepts uz iesma … Nevaru ilgāk izturēt… Esi draugs, neprasi nekā, lai paliek sīkumi… dod revolveri! Lūdzu, ceļos krizdams!

—     Rimsties jel! Ivan Ivanič, kas tā par mazdūšību? Ģimenes tēvs, valsts padomnieks! Kaunies!

—      Tev viegli… kaunināt citus, ja pats dzīvo še pilsētā un nepazīsti tās nolādētās vasarnīcas … Iedod vēl ūdeni… Bet, ja tu padzīvotu manos apstākļos, ne tādu vien meldiņu vilktu… Esmu moceklis! Esmu nastu nesējs ēzelis, vergs, nelietis, kas aizvien vēl kaut ko gaida un neraida sevi uz viņpasauli! Esmu lupata, nelga, idiots! Kādēļ es dzīvoju? Kālab?

Ģimenes tēvs pielec kājās un, izmisumā sasitis rokas, sāk soļot pa kabinetu.

—      Nu, saki man — kādēļ es dzīvoju? — viņš kliedz, pielec draugam klāt un satver to aiz pogas. — Kālab šīs nepārtrauktās morālās un fiziskās ciešanas! Es saprastu, ja būtu idejas moceklis, jā! Bet, ja man jābūt moceklim velns zina kādēļ, dāmu brunču un bērnu zārciņu dēļ, nē — sirsnīgi pateicos! Nē, nē, nē! Man pietiek! Pietiek!

—     Nekliedz jel, kaimiņi var dzirdēt!

—      Lai dzird arī kaimiņi, man vienalga! Ja tu nedosi revolveri, iedos kāds cits, bet es tik un tā nepalikšu starp dzīvajiem! Tas ir nolemts!

—     Pagaidi, tu norāvi man pogu . . . Runā aukstasinīgi. Es tomēr nesaprotu, kas tev lēcies?

—      Kas? Tu jautā: kas? Labi, es tev izstāstīšu! Labi! Izteikšu tev visu, un varbūt man ap sirdi vairs nebūs tik nejēdzīgi! Apsēdīsimies… Es runāšu īsi, jo drīz jābrauc uz staciju un vēl jāieskrien pie Tjutrjumova un jāpaņem divas bundžas ķilavu un mārciņa marmelādes Marijai Osipovnai, kaut viņai viņpasaulē velni mēli izrautu! Nu, klausies . .. Nem sim, piemēram, kaut vai šodienu. Ņemsim. Kā tev zināms, no desmitiem līdz četriem jātrallina kancelejā. Tveice, piesmacis gaiss, mušas un vistrakākais haoss, brālīti manu. Sekretārs aizgājis atvaļinājumā, Hrapovs aizbraucis precēties, sīkie kancelejas žurkas kā uzburti uz vasarnīcām, mīlas dēkām un pašmāju izrādēm. Visi samiegojušies, nomocījušies, novārguši, tā ka nevar tikt ne pie kādas jēgas, nevar nekā panākt ne ar pārliecināšanu, ne ar kliegšanu . . . Sekretāra amatu veic uz kreiso ausi kurls un ieiņīlējies subjekts, kas tikko atšķir ienākušo papīru no izejošā; stulbenis nekā nejēdz, un es pats daru visu viņa vietā. Tā kā nav sekretāra un Hrapova, neviens nezina, kur kas atrodas, kur kas jāsūta, bet lūdzēji apdulluši, visi kaut kur steidz un trauc, piktojas un draud — tāds jampadracis, ka vai jākliedz balsīl Juceklis un kņada … Bet darbs drausmīgs: viens un tas pats, viens un tas pats, izziņa, iesniegums, izziņa, iesniegums — tāda vienmuļība kā jūras ņirboņa. Saproti jel, taisni acis sprāgst no pieres ārā, un tad vēl, kā par spīti, priekšniecība šķiras no sievas un mokās ar išiasu; tā īd un ņerkst, ka visiem gals klāt. Tas nav ciešams!

Ģimenes tēvs uzlec kājās un tūdaļ atkal apsēžas.

—     Tas viss ir nieki, paklausies, kas būs tālāk! — viņš saka. — Iznāku no iestādes kā salauzts, nobeigts; nu vajadzētu iet pusdienās un likties garšļaukus, taču ne, atceros, ka esmu vasarnieks, tas ir, vergs, draņķis, lupata, un sāku atkal kā stulba vista skraidīt apkārt pa pilsētu un veikt uzdevumus. Mūsu vasarnīcās ieviesies jauks paradums: ja vasarnieks brauc uz pilsētu, tad, nerunājot nemaz par viņa lauleni, ikkatram vasarnīcas derglim un jebkurai utij ir vara un tiesība uzkraut viņam veselu kaudzi uzdevumu. Laulene pieprasa, lai tu iegrieztos pie modistes un izlamātu viņu par to, ka ņieburs iznācis plats un pleci šauri; Soņečkai jāpārmaina zābaki, svainei vajadzīgs par divdesmit kapeikām koši sarkans zīds pēc klātpieliktā parauga un trīs aršīnas lentes … Nu, pagaidi, es tev tūdaļ nolasīšu.

Ģimenes tēvs izvelk no vestes kabatas saburzītu zīmīti un lielā niknumā lasa:

—     «Bumbu lampai; 1 mārciņu šķiņķa desas; krustnagliņas un kanēli par 5 kap.; rīcineļļu Mišām; 10 m. smalkā cukura; paņemt no mājām kapara bļodu un cukura miezeri; karbolskābi, blusu pulveri par 20 kap.; 20 pudeles alus un 1 pudeli etiķa esences; m-lle Sanso korseti Nr. 82 pie Gvozdeva un no mājām paņemt Mišas rudens mēteli un galošas.» Tā ir laulenes un ģimenes pavēle. Tagad mīļo paziņu un kaimiņu — kaut velns viņus parautu! — uzdevumi! Vlasinu Volodjam rīt vārdadiena, viņam jāatved velosipēds, Kurkiniem notirinājis kājas zīdainis, un man jānopērk zārciņš; pie Marijas Mihailovnas vāra ievārījumu, un šādā gadījumā man ik dienas jāstiepj viņai pa puspudam cukura; apakšpulkvediene Vihrina ir stāvokli; man tur nav daļas ne tik daudz kā melns aiz naga, bet nez kāpēc mans pienākums ir iegriezties pie vecmātes un likt viņai atbraukt tad un tad… Par tādiem uzdevumiem kā vēstules, desas, telegrammas, zobu pulveris — nemaz nav ko runāt. Man kabatās ir pieci saraksti! Atteikties no uzdevumiem nav iespējams: nepieklājīgi, nelaipni! Velns parauj! Uzspiest cilvēkam pudu cukura un vecmāti — tas ir pieklājīgi, bet atsacīties — quel horieur, beidzamā nepieklājība! Ja es atteikšu kaut kādiem Kurkiniem, laulene pirmā būs pakaļkājās: ko sacīs kņaziene Marja Aleksevna?! … Ak vai! Nevarēs pēc tam tikt galā ar ģīboņiem, nu, pie joda! Šitā, mīļais, starp darbu un vilcienu skraidu pa pilsētu kā suns, mēli izkāris, skraidu, skraidu un nolādu dzīvi. No veikala uz aptieku, no aptiekas pie modistes, no modistes uz skārni, tad atkal uz aptieku. Te paklūpu, tur nozaudēju naudu, trešajā vietā aizmirstu samaksāt, un man ar skandālu dzenas pakaļ, ceturtajā vietā uzkāpju dāmai uz šlepes . . . tpū! No tādas pastaigas cilvēks kļūst tik saniknots un salauzts, ka pēc tam visu nakti krakšķ kauli un krampji rausta kājas. Nu tā, uzdevumi veikti, viss nopirkts, bet kā lai iesaiņo visus šos krāmus? Kā, piemēram, lai saliek kopā smago vara miezeri un stampu ar lampas bumbu vai arī karbolu ar tēju? Nu, gudro vien. Kā lai sakombinē kopā alus pudeles ar šo riteni? Tās, brālīt, ir Ēģiptes mocības, galvas lauzīšana, rēbuss! Liec, kā gribi, saiņo, kā gribi, galu galā droši vien kaut kas sadauzīsies un izbārstisies, stacijā un vagonā stāvēšu, abas rokas izpletis, salīcis un saturēdams ar zodu kādu saini, viss ar kulītēm, kārbiņām un pārējiem krāmiem apkrāvies. Un, kad vilciens sāk kustēties, publika ņemas svaidīt uz visām pusēm manu bagāžu: esmu ar savām mantām aizņēmis citu cilvēku vietas. Ļaudis kliedz, sauc konduktoru, draud izsēdināt, bet ko tad lai iesāku? Nevar taču mest mantas pa logu laukā! Nododiet bagāžā! Viegli sacīt, taču tad vajadzīga kaste, jāsakravā visi šie krāmi, bet kur lai ik dienas ņem kasti un kā lai novieto līdzās bumbu ar miezeri? Tā visu laiku vagonā kaukšana un zobu trīcēšana, kamēr tieku galā. Gan tu redzēsi, kādu meldiņu šodien pasažieres man uzvilks par šo zārciņu! Ak vai! Iedod, brālīt, ūdeni. Tagad klausies tālāk. Dot uzdevumus pieņemts, turpretim dot naudu izdevumiem — lika drusku pagaidīt! Naudas esmu izdevis bez jēgas, bet saņemšu tikai pusi. Šo zārciņu nosūtīšu Kurkiniem ar istabeni, bet viņiem tagad bēdas, tātad nav laika domāt par naudu. Tā arī nedabūšu. Taču atgādināt parādu, turklāt vēl dāmām, — to es nevaru, sit vai nost. Rubļus vēl šā tā, kaut gan čīkst, tomēr atdod, bet kapeikas — nemūžam. Nu, es aizbraukšu uz savu vasarnīcu. Tur vajadzētu krietni iedzert pēc grūtajiem darbiem, saēsties un likties gulēt — vai ne tā? Bet kas to deva. Mana laulene jau sen stāv sardzē. Tikko esmu iestrēbis viru, tā viņa caps ciet dieva kalpu, un — vai jums nepatiktos doties uz kādu pašmājas izrādi vai deju pulciņu. Nemaz nedomā protestēt. Tu esi vīrs, un vārds «vīrs», pārtulkots dāmu valodā, nozīmē lupata, idiots un mēms kustonis, ar kuru var jāt un vadāt bagāžu, cik vien patīk, nebaidoties no dzīvnieku aizsardzības biedrības iejaukšanās. Ej un blisini acis uz «Skandālu labā sabiedrībā» vai «Motju», aplaudē pēc laulenes pavēles un jūti, ka nule, nule izlaidīsi garu. Deju pulciņā lūkojies dejās un meklē laulenei dejotājus, bet, ja pietrūkst kavalieru, esi, lūdzu, tik laipns un pats dejo kadriļu. Dejo ar kādu žāksti ivanovnu, muļķīgi smaidi un pats domā: «Kad tas beigsies, ak kungs?» Atgriezies pusnaktī no teātra vai balles, neesmu vairs cilvēks, bet sprāgoņa, gāz kaut bedrē iekšā. Tomēr beidzot esmu sasniedzis mērķi: izģērbies un apgūlies gultā. Aizveru acis un guļu . . . Lieliski . . . Viss tik labi: silts, bērni aiz sienas nespiedz, laulenes nav blakus, sirdsapziņa tīra — labāk nevajag. Es aizmiegu un pēkšņi . . . pēkšņi dzirdu: dzzz . . . Odi! Odi, lai viņi, pagāni, trīskārt nolādēti, šie odi!

Ģimenes tēvs uzlec kājās un vicina dūres.

— Odi! Tā ir Ēģiptes sodība, inkvizīcija! Dzzz . . . Sīc tik žēlīgi, skumīgi, it kā lūgtu piedošanu, bet nelietis tā iekož pirkstā, ka pēc tam veselu stundu jākasās. Gan pīpēju, gan spiežu tos, gan apsedzu visu galvu — nekas nelīdz! Galu galā jānospļaujas un jādodas viņu varā: rijiet, nolādētie! Nepagūstu aprast ar odiem, kad zālē laulene ar saviem tenoriem sāk iestudēt romances. Dienu guļ, bet naktīs gatavojas pašmāju koncertiem. Ak mans dievs! Tenori — tā ir tāda mocība, kurai neviens ods netiek līdzi.

Ģimenes tēvs sataisa raudošu seju un dzied:

—     «Ak, neteic man, ka jaunība tev zuda … Es atkal apburts tavā sejā noraugos.» Ai, ne-e-elieši! Velk dvēseli pa muti laukā! Lai viņu balsis kaut mazliet apslāpētu, lietoju tādu triku: dauzu ar pirkstu sev pa deniņu pie auss. Dauzu tā līdz pulksten četriem, kamēr šie izklīst. . . Bet, tiklīdz viņi izklīduši, klāt jauna sodība: ierodas donna laulene un uzrāda savas likumīgās tiesības uz manu personu. Viņa atmaigusi tur ar mēnesi un saviem tenoriem, bet man jāliek galā. Tici vai netici, esmu tā iebiedēts, ka, tiklīdz viņa ienāk pie manis naktī, mani sāk kratīt drudzis un pārņem stulbums. Vai, brālīt, iedod vēl ūdeni… Nu, un tā neizgulējies ceļos pulksten sešos un inarš uz staciju, uz vilcienu. Skrienu, baidos nokavēt, bet visapkārt dubļi, migla, aukstums, brrr! Un, atbraucis pilsētā, griežu leijerkasti no jauna. Tā, brālīt. . . Dzīve, varu sacīt, ellišķīga, pat ienaidniekam nenovēlēšu tādu dzīvi! Saproti, esmu sasirdzis! Aizdusa, grēmas, mūžīgi no kaut kā bail, kuņģis nedarbojas . . . vārdu sakot, tā nav dzīve, bet viena vienīga mocība! Un neviens nepažēlo, nejūt līdzi, it kā tā arī vajadzētu. Pat apsmej. Vasarnieces vīrs, ģimenes tēvs, kas dzīvo vasarnīcā, — nu, tas nozīmē, tā viņam arī vajag, lai sprāgst nost. Taču saproti jel, esmu dzīvnieks, gribu dzīvot! Tā nav vodeviļa, bet traģēdija! Paklausies, ja nedod revolveri, tad esi kaut līdzcietīgs!

—     Es jūtu līdzi.

—    Redzu, kā jūs jūtat līdzi… Ardievu … Braukšu pēc ķilavām un uz staciju.

—      Kur tava vasarnīca atrodas? — draugs jautā.

—      Pie Sprāgoņu upītes …

—     Jā, es zinu šo vietu … Paklau, vai tu nepazīsti tur vasarnieci Olgu Pavlovnu Finbergu?

—     Pazīstu . . . Pat labi pazīstu . ..

—     Ko tu saki! — draugs jūtas pārsteigts, un viņa sejā pavīd priecīgs izbrīns. — Nemaz nezināju! Tādā gadījumā . . . draudziņ mīļais, vai tu nevari izdarīt mazu pakalpojumu? Esi jel draugs, mīļo Ivan Ivanič! Nu, dod goda vārdu, ka izdarīsi!

—      Ko tad?

—     Pa draugam. Lūdzu, mīlulīt. Vispirmām kārtām pasveicini Olgu Pavlovnu un, otrkārt, aizved viņai vienu lietiņu. Viņa lika man nopirkt rokas šujmašīnu, taču nav, kas to nogādā. Aizved, mīļais!

Ģimenes tēvs — tas, kas dzīvo vasarnīcā, — brītiņu truli veras draugā, it kā nekā nesaprastu, tad tumši pietvīkst un sāk kliegt, spārdīdamies kājām:

—      Ņemiet, ēdiet nost cilvēku! Trieciet galīgi no kājām! Plosiet gabalos! Dodiet mašīnu! Sēdiet pats jāšus virsū! Ūdeni! Dodiet ūdeni! Kādēļ es dzīvoju? Kālab?

ĀTRA PALĪDZĪBA

—     Puiši, dodiet ceļu, vecākais un rakstvedis brauc!

—     Gerasim Alpatič, priecīgus svētkus! — pūlis dūc pretim vecākajam. — Lai dievs dod tātad, Gerasim Alpatič, ne jums, ne mums pa prātam, bet kā dievam labpatiks.

Ieskurbušais vecākais grib kaut ko sacīt, bet nevar. Viņš nenoteikti kustina pirkstus, bola acis un tik vareni piepūš savus sarkanos, uztūkušos vaigus, it kā ar lielo tauri ņemtu visaugstāko noti. Rakstvedis, mazs, sīks vīriņš ar sarkanu deguntiņu un žokejnīcu galvā, salaisa enerģisku seju un ieiet pūlī.

—     Kas te noslīcis? — viņš vaicā. — Kur ir tas slīkoņa?

—     Lūk, šis pats!

Garš, izdēdējis, vecs vīrs zilu kreklu mugurā un pastalām kājās, tikko izvilkts no ūdens un slapjš no galvas līdz papēžiem, izpletis rokas un kājas, sēž krastā ūdens peļķē un murmina:

—      Žēlīgais dievs . . . pareizticīgie brāļi.. . esmu no Rjazaņas guberņas, Zaraiskas apriņķa . . . Diviem dēliem zemīti sadalīju, bet pats pie Prohora Sergejeva … par apmetēju. Tagadiņās, šitentā, kā būs teikt, iedod man septiņus rubuļus un saka: tev, saka, Fedja, tagadiņās, saka, jāgodā mani vecāku vietā. Ai, ka tevi vilks ārā!

—     Tu no kurienes? — rakstvedis vaicā.

—     Vecāku vietā, saka . . . Ai, ka tevi vilks ārā! Un to par septiņiem rubuļiem?

—     Re, šitā murmulē pats nezin ko, — nelabā balsi kliedz simtnieks Aņisims, slapjš līdz vidum un, kā redzams, notikuma satraukts. — Es tev, Jegor Makarič, izskaidrošu! Ļaudis, paga, nebrēciet! Es gribu visu, kā ir, Jegoram Makaričam . . . Viņš tātad nāk no Kurņevas. . . Nu, mierā, ļaudis, nemuldiet pa tukšo! Nāk viņš tātad no Kurņevas, un nelabais dzen viņu pa braslu. Cilvēks tātad iedzēris, bez sajēgas, iekāpa aiz muļķības ūdenī, bet tur viņu nogāza no kājām un sāka griezt apkārt kā skaidu. Brēc nelabā balsī, un te nu es ar Laksandru .. . Kas noticis? Aiz kādas nelaimes cilvēks kliedz? Redzam, slīkst … Ko te darīt? Met nost, saucu, Laksandra, to velna ermoņiku, jāglābj cilvēks! Kāpjam iekšā taisni tādi, kādi esam, bet tur griež un sviež, griež un sviež — glāb, debesu valdniece! Bijām nokļuvuši pašā vērpetē . . . Viņš to aiz krekla, es aiz matiem. Arī citi ļaudis, kas ieraudzījuši, skrien uz krastu, ceļ brēku . . . katram gribas glābt cilvēku . .. Nomocījāmies, Jegor Makarič! Ja mēs nebūtu laikā atsteiguši, pavisam būtu noslīcis pašos svētkos . . .

—     Kā tevi sauc? — rakstvedis jautā slīcējam. — Kādas kārtas?

Tas stulbi bola acis un klusē.

—     Apdullis! — Aņisims saka. — Un kā lai nebūtu apdullis? Droši vien vēders pilns ar ūdeni. Cilvēk mīļais, kā tevi sauc? Klusē! Cik viņā tās dzīvības? Tik ir kā paskats, bet dvēsele laikam jau pa pusei laukā . . . Kas par bēdām pašos svētkos! Ko te lai dara? Nomiris, kazi . . . Paskat, cik viņam zils ģīmis!

—     Ei, tu, paklausies! — kliedz rakstvedis, purinādams slīcēju aiz pleciem. — Ei, tu! Atbildi, es tev saku! Kādas kārtas? Klusē, it kā visas smaganas galvā būtu ar ūdeni pilnas. Ei, tu!

—     Un to par septiņiem rubuļiem? — slīcējs murmina. — Ej, saku, pie joda . . . Mēs nevēlamies . . .

—      Ko tu nevēlies? Atbildi skaidri un gaiši!

Slīcējs klusē un, aiz aukstuma trīcēdams pie visām miesām, klabina zobus.

—     Tik vien ir, ka dzīvs, — Aņisims saka, — bet, palūk, pēc cilvēka neizskatās. Viņam vajadzētu kādus pilienus …

—     Pilienus … — rakstvedis mēdās. — Kādus pilienus? Cilvēks noslīcis, bet viņš — pilienus! Atdzīvināt vajag! Ko stāvat mutes iepletuši? Nejūtīgie Jaudis! Skrejiet drīzāk uz pagastnamu pēc mašas un šūpojiet!

Vairāki vīri metas skriet uz sādžu pēc mašas. Rakstvedim uznāk iedvesma. Viņš uzrota piedurknes, paberzē ar plaukstām sānus un izdara daudz sīku kustību, kas liecina par enerģiju un apņēmību.

—     Nedrūzmēties, nedrūzmēties, — viņš murmina.

—      Kam nav ko darīt, ejiet prom! Vai aizbrauca pēc uradņika? Jūs arī varētu iet, Gerasim Alpatič, — viņš griežas pie vecākā. — Jūs esat pilns kā mārks, un jūsu stāvoklī tagad vislabāk sēdēt mājās.

Vecākais nenoteikti kustina pirkstus un, vēlēdamies kaut ko pateikt, piepūš seju, tā vien skaties — tik tiešām pārplīsīs un izšķīdīs uz visām pusēm.

—      Liek nu viņu virsū, — rakstvedis kliedz, kad maša atnesta. — Ņemiet aiz rokām un aiz kājām. Re, tā. Tagad lieciet virsū.

—      Ej tu, es saku, pie joda, — murmina slīcējs, nepretodamies un it kā nemanīdams, ka viņu paceļ un noliek uz mašas. — Mēs nevēlamies.

—     Nekas, nekas, draugs, — rakstvedis viņam saka,

—     nebīsties. Mēs tevi drusciņ pašūposim, un tu, dievs dos, tiksi pie samaņas. Tūlīt atbrauks uradņiks un sarakstīs protokolu uz pastāvošo likumu pamata. Šūpot! Ar dieva svētību!

Astoņi pamatīgi vīri, tai skaitā arī simtnieks Aņisims, ķeras pie mašas stūriem: sākumā viņi šūpo nedroši, it kā neticēdami saviem spēkiem, bet tad, kad tas viņiem maz pamazām iepaticies, sejas iegūst zvērisku, noteiktu izteiksmi, un viņi šūpo aizrautīgi un ar azartu. Viņi stiepjas, ceļas uz pirkstgaliem, palecas, it kā gribētu kopā ar slīcēju uzlidot debesīs.

—      Rreizē, reizē, reizē, reizē!

Ap viņiem skraida sīkais rakstvedis un, stiepdamies no visa spēka uz augšu, lai tiktu ar rokām klāt pie mašas, kliedz nelabā balsī:

—     Ašāk! Ašāk! Visi reizē, taktī! Reizē! Reizē! Aņisim, neatpaliec, es nopietni tevi lūdzu! Reizē!

īsā atelpas bridi no masas parādās izpūrusi galva un bāla seja ar neizpratnes, šausmu un fizisku sāpju izteiksmi, taču tūdaļ nozūd, jo maša atkal lido augšup pa labi, strauji noslīgst lejā un ar rībienu uzlido augšā pa kreisi. Skatītāju pūlis piekrizdams atsaucas:

—    Tā vajag! Papūlieties cilvēka dvēseles labad! Paldies!

—     Malacis, Jegor Makarič! Papūlies cilvēka dvēseles labad, — tā ir pareizi!

—     Bet mēs viņu, brālīši, tā neatlaidīsim! Tikko, tā sacīt, būs kājās, ņemsies prātā, — liec galdā spaini par pūliņiem!

—      Ak tavi deviņi pērkoni! Redziet, brālīši, Šmeļovas kundze ar pārvaldnieku brauc. Kā tad. Pārvaldniekam platmale galvā.

Pie pūļa piestāj kaleša, kurā sēž tukla pusmūža dāma ar pince-nez un raibu saulsargu; ar muguru pret viņu uz bukas, blakus kučierim, sēž pārvaldnieks — jauns cilvēks ar salmenīcu galvā. Kundzei izbiedēta seja.

—     Kas te noliek? — viņa jautā. — Ko tur dara?

—     Slīkušu cilvēku atdzīvinām! Priecīgus svētkus! Mazdrusciņ esam iedzēruši, tāpēc ka, patiesību sakot, tāda padarīšana, — šodien cauri visai sādžai ar svētbildēm gāja! Svētki!

—      Ak dievs! — kundze šausminās. — Viņi šūpo slīkoni! Kā tad tā? Etjen, — viņa griežas pie pārvaldnieka, — ejiet, dieva dēļ, pasakiet viņiem, ka tā nedrīkst darīt. Viņi to nobeigs! Šūpošana ir aizspriedums! Vajag berzēt un mākslīgi elpināt. Ejiet, es jūs lūdzu!

Etjens nolec no bukas un dodas pie šūpotājiem. Viņam bargs izskats.

—     Ko jūs darāt? — viņš nikni uzkliedz. Vai tad cilvēku var tā šūpot?

—     Un kā gan citādi? — rakstvedis vaicā. — Viņš taču slīkoņa!

—      Un kas par to, ka slīkoņa? No slīkšanas pamirušos vajag nevis šūpot, bet berzēt. Tā stāv rakstīts katrā kalendārā. Pietiek, metiet mieru!

Rakstvedis samulsis parausta plecus un noiet malā.

Šūpotāji noliek mašu zeme un izbrīna veras gan kundzē, gan Etjenā. Slīcējs jau ar aizvērtām acīm guļ uz muguras un smagi elpo.

—     Žūpas! — Etjens skaišas.

—       Cilvēk mīļais! — aizelsies saka Aņisims un spiež roku pie sirds. — Stepan Ivanič! Kālab tādus vārdus? Vai tad mēs esam cūkas, vai tad nesaprotam?

—      Neuzdrīkstiet šūpot! Vajag berzēt! Ņemiet viņu, berzējiet! Drīzāk izģērbiet!

—     Puiši, berzēt!

Slīcēju izģērbj un Etjena vadībā sāk berzēt. Kundze, nevēlēdamās redzēt kailu vīrieti, pabrauc tālāk.

—       Etjen! — viņa vaid. — Etjen! Panāciet šurp! Vai jūs zināt, kā izdara mākslīgo elpināšanu? Jāgriež no vieniem sāniem uz otriem un jāspaida krūtis un vēders.

—       Grieziet viņu no vieniem sāniem uz otriem! — saka Etjens, atnācis no kundzes atpakaļ. — Un spaidiet vēderu, tikai tā paviegli.

Rakstvedis, kuram pēc spraigās, enerģiskās darbības kļūst kaut kā neērti, pieiet pie slīcēja un arī sāk berzēt.

—      Dariet, ko varat, brālīši, es jūs ļoti lūdzu! — viņš saka. — Ļoti lūdzu!

—       Etjen! — kundze vaid. — Nāciet šurp! Dodiet viņam paostīt svilinātas spalvas un pakutiniet… Lieciet kutināt! Drīzāk, dieva dēļ!

Paiet piecas, desmit minūtes . . . Kundze lūkojas uz puli un redz, ka vidus stipri kustas. Var dzirdēt, kā sten darbīgie vīri un kā tos izrīko Etjens un rakstvedis. Ož pēc svilinātām spalvām un spirta. Aprit vēl desmit minūtes, bet darbs vienmēr vēl nav galā. Taču beidzot pūlis pašķiras, un no tā sarkans un nosvīdis iznāk Etjens. Viņam seko Aņisims.

—       Vajadzēja pašā sākumā berzēt, — Etjens saka. — Tagad vairs nevar līdzēt.

—       Ko tur vairs līdzēt, Stepan Ivanič! — Aņisims nopūšas. — Par vēlu uzsākām!

—     Kā ir? — kundze vaicā. — Vai dzīvs?

—       Nē, pagalam, lai viņam debesu valstība, — Aņisims, krustus mezdams, saka. — Tanī brīdī, kad no ūdens izvilkām, viņam bija kustamība un acis vaļa, bet tagadinās viss sastindzis.

—     Cik žēl!

—            Tas nozīmē — viņam tads liktenis, ka nave pienāk nevis uz sauszemes, bet ūdenī. Dzeramnaudiņu vajadzētu no jūsu žēlastības!

Etjens uzlec uz bukas, un kučieris, atskatījies uz pūli, kas atkāpjas no mirušā, uzšauj zirgiem. Kaleša ripo tālāk.

NEPATĪKAMS NOTIKUMS

—      Tev, važon, sirds kā sētas miets. Tu, brālīt, nekad neesi bijis iemīlējies un tāpēc nevari saprast manu dvēseles stāvokli. Sis lielus neapslāpēs manas sirds ugunsgrēku, tāpat kā ugunsdzēsēju komanda nenodzēsīs sauli. Velns parauj, cik dzejiski es izsakos! Tu, važon, taču neesi dzejnieks?

—     Nebūt ne.

—     Nu zināms . . .

Žirkovs beidzot sataustīja kabatā naudas maku un sāka norēķināties.

—      Mēs, draugs, vienojāmies ar tevi par rubli un kvartu. Saņem honorāriju. Te tev būs rublis, te trīs desmitkapiķi, piecnieciņš piedevām. Dzīvo vesels un neaizmirsti mani. Papriekš gan aiznes šo grozu un noliec uz lieveņa. Uzmanīgāk, grozā ir balles tērps tai sievietei, kuru es mīlu vairāk par savu dzīvību.

Važonis nopūtās un nelabprāt norāpās no bukas. Tumsā balansēdams un čāpodams pa dubļiem, viņš aizstiepa grozu līdz lievenim un nolika uz kāpnēm.

—     Ir gan la-aiciņš! — viņš pārmetoši norūca un, pūzdams elsdams nokrekšķinājies, izdvesis caur degunu šļurkstošu skaņu, nelabprāt uzrāpās uz bukas.

Viņš nošmakstināja ar lūpām, un zirģelis sāka nedroši čāpot pa dubļiem.

—      Liekas — man ir līdzi viss vajadzīgais, — sprieda Zirkovs, taustīdamies ar roku gar stenderi un meklēdams zvanu. — Nadja lūdza iegriezties pie modistes un paņemt tērpu — darīts, lūdza konfektes un sieru — darīts, puķu pušķi — darīts. «Mans sveiciens tev, ak svētā vieta …» — viņš iedziedājās. — Bet kur tad, velns parauj, ir zvans?

Žirkovs jutās omulīgi, kā mēdz justies cilvēks, kas nesen iebaudījis vakariņas, krietni iedzēris un labi zina, ka rīt nav agri jāceļas. Turklāt vēl pēc pusotras stundas ilgā brauciena no pilsētas pa dubļiem un lietu viņu gaidīja siltums un jauna sieviete . .. Patīkami nosalt un izmirkt, ja zini, ka tūlīt sasildīsies.

Zirkovs tumsā atrada zvana bumbulīti un parāva divas reizes. Aiz durvīm bija dzirdami soļi.

—     Vai tas esat jūs, Dmitrij Grigorič? — jautāja sievietes čuksti.

—     Es, brīnišķīgā Duņaša! — Zirkovs atbildēja. — Atveriet drīzāk, citādi izmirkšu līdz ādai.

—      Vai manu dieniņ! — durvis atdarīdama, satraukti čukstēja Duņaša. — Nerunājiet tik skaļi un nedauziet kājām. Atbraucis taču kungs no Parīzes! Šodien vakarpusē atgriezās!

Izdzirdis vārdu «kungs», Zirkovs atkāpās soli no durvīm, un uz mirkli viņu pārņēma mazdūšīgas, tīri puiciskas bailes, kādas izjūt pat ļoti drosmīgi cilvēki, kad negaidot jāsatiekas ar vīru.

«Te tev nu bija!» viņš nodomāja, ieklausīdamies, cik piesardzīgi Duņaša aizslēdza durvis un devās atpakaļ pa gaitenīti. «Kā tad tā? Tas nozīmē — griezties atpakaļ! Mērci, negaidīju!»

Un viņam pēkšņi sanāca smiekli un kļuva jautri. Viņa brauciens pie viņas no pilsētas uz vasarnīcu, vēlā naktī un lietum gāžot kā ar spaiņiem, viņam bija šķitis uzjautrinošai dēkai līdzīgs, tagad turpretim, kad viņš uzdūrās vīram, šī dēka sāka likties vēl jocīgāka.

—     Ārkārtīgi interesants notikums, nudien! — viņš sev skaļi pateica. — Kur tad es tagad dēšos? Braukt atpakaļ?

Lietus lija, un stiprajā vējā šalca koki, bet tumsā nevarēja saredzēt ne lietu, ne kokus. It kā zobodamies un sirdīgi mēdīdamies, grāvīšos un noteku caurulēs burbuļoja ūdens. Lievenēm, uz kurām stāvēja Zirkovs, nebija jumta, un viņš tik tiešām saka izmirkt.

«Un kā par spīti vajadzēja še ierasties tieši šādā laikā,» Zirkovs smīnēdams domāja. «Velns parāvis visus vīrus!»

Romāns ar Nadeždu Osipovnu viņam bija sācies pirms mēneša, un tās vīru viņš vēl nepazina. Viņam tikai bija zināms, ka viņas vīrs ir francūzis, uzvārdā Buazo, un ka tas nodarbojas ar komisijas tirdzniecību. Spriežot pēc fotouzņēmuma, ko Zirkovs redzējis, tas bija parasts buržuā, gadu četrdesmit vecs, ar ūsainu franču zaldāta ģīmi, kurā veroties nez kāpēc tā vien gribas paraustīt aiz ūsām un aiz bārdiņas а la Napolйon un pajautāt: «Nu, kas jauns, seržanta kungs?»

Čāpodams pa šķidrajiem dubļiem un klupdams krizdams, Zirkovs atgāja mazliet nomaļus un uzsauca:

—     Važon! Važo-on!!!

Atbildes nebija.

—     Ne ziņas, ne miņas, — Zirkovs norūca, taustīdamies atpakaļ pie lieveņa. — Savu važoni atlaidu, bet te pat dienas laikā važoņi nav atrodami. Nu ir gan dimbā! Būs jāgaida līdz rītam! Velns parauj, grozs izmirks, un tērps būs pagalam. Maksā divi simti rubļu … Nu ir gan dimbā!

Domās pārcilādams, kur varētu ar grozu paglābties no lietus, Zirkovs atcerējās, ka aiz vasarnīcām pie dejas grīdas ir būdiņa muzikantiem.

«Varbūt doties uz būdiņu?» viņš pats sev vaicāja. «Ideja! Bet vai aizstiepšu grozu? Pārāk smags, nolādētais . . . Sieru un puķu pušķi var aizmest pie joda.»

Viņš pacēla grozu, bet tūliņ atģidās, ka grozs pagūs pieckārt izmirkt, kamēr viņš nokļūs līdz būdiņai.

«Tas tik ir numurs!» viņš iesmējās. «Dievs kungs, ūdens līst aiz kakla! Brrr . . . Izmircis, nosalis, iereibis, važoņa nav. .. vēl tikai trūka, lai vīrs izskrietu ārā un ar spieķi piekautu mani. Bet ko gan iesākt? Nav iespējams te stāvēt līdz rītam, un arī tērps būs pagalam . . . Re, ko . . . Piezvanīšu vēlreiz un atdošu Duņašai mantas, bet pats iešu uz būdiņu.»

Zirkovs bailīgi piezvanīja. Pēc brītiņa aiz durvīm bija dzirdami soļi, un atslēgas caurumā iespīdējās gaisma.

—     Kas ir šeitan? — jautāja piesmakusi vīrieša balss ar svešu akcentu.

«Ak dievs, laikam virs,» Zirkovs nodomāja. «Kaut kas jāsamelo . . .»

—     Paklausieties, — viņš vaicāja, — vai tā ir Zļučkina vasarnīca?

—    Velis parauj, nekāds Zļuškins šite nav. Vācieties pie vella ar savu Zļuškinu!

Zirkovs nez kāpēc sakaunējās, juzdamies vainīgs, nokāsējās un atgāja no lieveņa. Iekāpis peļķē un piesmēlis galošu, viņš nikni nospļāvās, bet tūlīt atkal iesmējās. Viņa dēka ar katru mirkli kļuva aizvien jocīgākā un jocīgāka. Viņš ar sevišķu paliku domāja par to, kā rīt attēlos šo dēku draugiem un pašai Nadjai, kā atdarinās vīra balsi un galošu žļurkstēšanu. . . Draugi droši vien vai plīsīs aiz smiekliem.

«Tikai viens apstāklis nejēdzīgs: tērps samirks!» viņš domāja. «Nebijis šā tērpa, es sen jau gulētu būdiņā.»

Viņš atsēdās uz groza, lai tā pasargātu to no lietus, taču no viņa izmirkušā apmetņa un cepures lietus lāses šļāca stiprāk nekā no debesīm.

«Tpū, kaut velns tevi rāvis!»

Pastāvējis pusstundu lietū, Zirkovs iedomāja savu veselību.

«Šitā galu galā vēl iedzīvošos karsonī,» viņam ienāca prātā. «Traks stāvoklis! Varbūt vēlreiz pazvanīt? Ko? Goda vārds, pazvanīšu… Ja atdarīs vīrs, samelošu kaut ko un atdošu viņam tērpu . . . Vai tad lai sēžu te līdz rītam! E, kas ir, tas ir! Jāzvana!»

Skolnieciskā nebēdnībā, parādījis mēli tumsai un durvīm, Zirkovs parāva bumbulīti. Pagāja kāds brīdis klusumā: viņš parāva vēlreiz.

—      Kas ir šeitan? — jautāja niknā balss ar akcentu.

—     Vai te dzīvo madame Buazo? — Zirkovs godbijīgi jautāja.

—     A-a? Kāda vella jums vajag?

—      Modiste madame Katiša atsūtījusi Buazo kundzei tērpu. Atvainojiet, ka tik vēlu. Lieta tā, ka Buazo kundze lūdza atsūtīt tērpu pēc iespējas ātrāk … no rīta . . . Es izbraucu no pilsētas vakarā, bet. .. laiks ir riebīgs . . . tikko varēju atrast. . . Es ne …

Zirkovs neizrunāja līdz galam, jo viņa priekšā alvērās durvis, un uz sliekšņa mirgojošā spuldzītes gaismā parādījās m-r Buazo, uz mata tāds kā fotouzņēmumā, ar zaldāta ģīmi un garām ūsām; ģīmetnē gan viņš izskatījās pēc franta, tagad turpretim stāvēja vienā kreklā.

—     Es neapgrūtinātu jūs, — Zirkovs turpināja,

—     taču madame Buazo lūdza atsūtīt tērpu pēc iespējas drīzāk. Esmu madame Katišas brālis … un … un turklāt laiks ir tik nejēdzīgs.

—      Labī, — atteica Buazo, drūmi raukdams uzacis un saņemdams grozu. — Sakiet paldies savam māsām. Mana sieva šodien līdz pulksten pirmām gaidīja kleitu. Viņai to apsolījis atvest kaut kāds mesjē.

—     Lūdzu arī nodot sieru un puķu pušķi, ko jūsu kundze aizmirsusi pie madame Katišas.

Buazo paņēma sieru un pušķi, paostīja vienu un otru un, neaizvēris durvis, nogaidīdams apstājās. Viņš raudzījās Zirkovā un Zirkovs viņā. Pagāja brītiņš klusējot. Zirkovs atcerējās savus draugus, kam rīt stāstīs par savu dēku, un viņam iegribējās vainagot joku ar kaut ko vēl smieklīgāku. Taču viņš nespēja nekā izgudrot, bet francūzis stāvēja un gaidīja, kad viņš aizies.

—     Briesmīgs laiks, — Zirkovs nomurmināja.

—     Tumšs, dubļains un slapjš. Esmu viss izmircis.

—     Jā, monsieur, jūs ir pavisam slapjšs.

—      Un turklāt mans važonis aizbraucis Nezinu, kur palikt. Jūs būtu ļoti laipns, ja atļautu man pakavēties še priekšnamā, kamēr pāries lietus.

—     A? Bien, monsieur. Novelk galošas un nāk šite. Tas nekas, var.

Francūzis aizslēdza durvis un ieveda Zirkovu mazajā, stipri pazīstamajā zālē. Te viss bija pa vecam, tikai uz galda stāvēja pudele ar sarkanvīnu un uz rindā saliktiem krēsliem bija uzlikts šaurs, plāns matracītis.

—     Auksts, — sacīja Buazo, uzliekot uz galda lampu.

—     Es tikai vakar atbraukt no Parīzs. Visur labs, silts, bet te Krievijā auksts un šitie odi . . . muši… Ies cousins. Nolādēti kožas.

Buazo ielēja pusglāzi vīna un, sataisījis ļoti niknu sejas izteiksmi, Izdzēra.

—     Viss nakts negulēju, — viņš teica, atsēzdamies uz matracīša. — Les cousins un kaut kād lop zvana, prasa Zļuškin.

Francūzis apklusa un nokāra galvu, laikam gaidot, kad pāries lietus. Zirkovs uzskatīja par pienākumu aiz pieklājības parunāties ar viņu.

—     Jūs tātad bijāt Parīzē ļoti interesantā laikā, — viņš teica. — Nupat Bulanžē atkāpās no amata.

Tālāk Zirkovs runāja par Grevī, Deruledu, Zolā un varēja pārliecināties, ka šos vārdus francūzis dzird pirmoreiz. Parīzē viņš pazina tikai dažas tirdzniecības firmas un savu krustmāti m-me Blesser, vairāk neko. Saruna par politiku un literatūru beidzās ar to, ka Buazo vēlreiz ar niknu seju iedzēra vīnu un nolikās visā garumā uz plānā matracīša.

«Šā vīra tiesības gan laikam nav sevišķi plašas,» Zirkovs domāja. «Velns zina kas par matraci!»

Francūzis aizvēra acis; mierīgi nogulējis kādu stundas ceturksni, viņš pēkšņi pielēca kājās un truli, it kā nekā nesaprazdams, pievērsa savas miglainās acis ciemiņam, tad atkal ar niknu seju iedzēra vīnu.

—     Nolādēts ods, — viņš norūca un, paberzējis vienu raupjo kājas pēdu pret otru, iegāja blakus istabā.

Zirkovs dzirdēja, kā viņš kādu pamodināja un teica:

—     Il y lа un monsieur roux, qui t'a apportй une robe.

Drīz viņš atgriezās un vēlreiz pielika pudeli pie mutes.

—     Tūlīt sēv iznāk, — viņš žāvādamies sacīja. — Es saprot, jums vajag nauda?

«Jo tālāk, jo trakāk,» Zirkovs domāja. «Tas tik ir joks! Tūlīt iznāks Nadežda Osipovna. Protams, izlikšos, ka viņu nepazīstu.»

Bija dzirdama brunču čaukstoņa, mazliet pavērās durvis, un Zirkovs ieraudzīja pazīstamo sprogaino galviņu ar miegainu seju un acīm.

—      Kas ieradies no madame Katišas? — Nadežda Osipovna jautāja, bet tūliņ, ieraudzījusi Zirkovu, iekliedzās, iesmējās un ienāca zālē. — Tas esi tu? — viņa vaicāja. — Kas tā par komēdiju? Un kā tu tik netīrs?

Zirkovs nosarka, savilka bargas acis un, nepavisam nezinādams, kā izturēties, pašķielēja uz Buazo.

— Ak, saprotu! — kundze attapās. — Tu laikam nobijies no Zaķa? Aizmirsu brīdināt Duņašu . . . Vai esat pazīstami? Tas ir mans vīrs Zaks, bet tas Stepans Andrej ičs . . . Vai tērpu atvedi? Nu, mērci, draugs . .. Iesim, citādi vēl aizmigšu. Bet tu, Zak, guli . .. — viņa pasacīja vīram. — Tu esi no ceļa noguris.

Zaks izbrīnā pavērās Zirkovā, paraustīja plecus un ar niknu seju devās pie pudeles. Zirkovs arī paraustīja plecus un gāja līdzi Nadeždai Osipovnai.

Viņš lūkojās miglainajās debesīs, dubļainajā ceļā un domāja:

«Nešķīsti! Cik tālu gan liktenis var aizvest inteliģentu cilvēku!»

Un viņš sāka domāt par to, kas ir tikumīgi un kas netikumīgi, kas šķīsts un kas nešķīsts. Kā bieži mēdz gadīties cilvēkiem, kas nokļuvuši nelabā vietā, viņš dziļās ilgās atcerējās savu darba kabinetu ar papīriem uz galda, un viņam gribējās būt mājās.

Zirkovs klusi izgāja cauri zālei garām guļošajam Zakam.

Visu ceļu viņš klusēja, centās nedomāt par Zaķu, kas nezin kāpēc neizgāja viņam no prāta, un šoreiz neuzsāka valodas ar važoni. Ap sirdi viņam bija tikpat nelabi kā kuņģī.

NELIKUMĪBA

Dodamies savā vakara pastaigā, kolēģijas asesors Migujevs apstājās pie telegrāfa staba un dziļi nopūtās. Pirms nedēļas šai pašā vietā, kad vipš vakarā atgriezās no pastaigas mājās, Migujevu panāca viņa agrākā istabene Agnija un nikni noteica:

— Pagaidi vien! Es tev tādu pirti sakuršu, ka zināsi, kā nevainīgas meitenes pazudināt! Gan zīdaini tev izlikšu, gan tiesā iesūdzēšu, gan tavai sievai pateikšu . ..

Un viņa pieprasīja, lai Migujevs nogulda bankā uz viņas vārda pieci tūkstoši rubļu. Migujevs to atcerējās, nopūtās un vēlreiz ar sirdsapziņas pārmetumiem nosodīja sevi par mirkļa aizraušanos, kas viņam sagādājusi tik daudz rūpju un ciešanu.

Aizgājis līdz savai vasarnīcai, Migujevs atsēdās uz kāpnītēm atpūsties. Pulkstenis bija tieši desmit, un no mākoņiem vērās mēness maliņa. Uz ielas un pie vasarnīcām nebija nevienas dzīvas dvēseles: vecie vasarnieki devās jau gulēt, bet jaunieši pastaigājās birzī. Meklējot abās kabatās sērkociņu, lai aizpīpētu papirosu, Migujevs uzgrūdās ar elkoni kaut kam mīkstam; aiz gara laika viņš pavērās zem sava labā elkoņa, un piepeši viņa seja sarāvās tādās šausmās, it kā viņš būtu sev līdzās ieraudzījis čūsku. Uz kāpnītēm pie pašām durvīm atradās sainītis. Kaut kas garens bija ietīts, spriežot pēc taustes, it kā vatētā sedziņā. Viens sainīša gals bija mazliet pavērts, un kolēģijas asesors, iebāzis tur roku, sataustīja kaut ko siltu un valgu.

Šausmās viņš pielēca kājās un pavērās apkārt kā noziedznieks, kas grasās bēgt no sardzes . . .

—   Izlikusi gan! — viņš nikni izgrūda caur zobiem, sažņaugdams dūres. — Tur tā guļ. .. guļ šī nelikumība! Ak kungs!

Aiz bailēm, niknuma un kauna viņš sastinga … Ko tagad iesākt? Ko sacīs sieva, ja dabūs zināt? Ko sacīs darbabiedri? Viņa ekselence droši vien uzsitīs viņam tagad pa vēderu, nosprauslāsies un noteiks: «Apsveicu . . . He-he-he … Jo vecs, jo traks . .. kas par palaidni, Semjon Erastovič!» Visa vasarnīcu apkaime uzzinās tagad viņa noslēpumu, un droši vien cienījamās ģimenes mātes atteiksies viņu pieņemt. Par izliktiem zīdaiņiem raksta visās avīzēs, un tādā kārtā pieticīgais Migujeva vārds aplidos visu Krieviju . ..

Vidējais vasarnīcas logs bija vaļā, un pa to varēja skaidri dzirdēt, kā Anna Fiļipovna, Migujeva sieva, klāja vakariņu galdu; pagalmā, tūlīt aiz vārtiem, sētnieks Jermolajs žēli trinkšķināja balalaiku . . . vajadzēja tikai zīdainim pamosties un iepīkstēties, lai noslēpums būtu atklāts. Migujevs sajuta nepārvaramu tieksmi steigties.

—    Ātrāk, ātrāk … — viņš murmināja. — Tūdaļ pat, kamēr neviens neredz. Aiznesīšu viņu kaut kur, nolikšu uz svešām lievenēm . . .

Migujevs paņēma vienā rokā saini un lēnām, vienmērīgiem soliem, lai neliktos aizdomīgs, sāka iet pa ielu uz priekšu . . .

«Apbrīnojami nejēdzīgs stāvoklis!» viņš domāja, cenzdamies izlikties vienaldzīgs. «Kolēģijas asesors ar zīdaini iet pa ielu! Ak kungs, ja kāds ieraudzīs un sapratīs, kas notiek, esmu pagalam . . . Nolikšu viņu uz šīm lievenēm … Nē, pag, te atvērti logi, un varbūt kāds raugās ārā. Kur lai viņu grūž? Ahā, aiznesīšu uz tirgoņa Melkina vasarnīcu . . . Tirgoņi ir bagāti un līdzcietīgi ļaudis, varbūt vēl pateiks paldies un pieņems vinu audzināšanā.»

Un Migujevs nolēma aiznest zīdaini katrā ziņā Melkinam, kaut gan tirgotāja vasarnīca atradās vasarnīcu apkaimes pēdējā ielā, pie pašas upes.

«Kaut tikai viņš nesāktu brēkt un neizveltos no

saiņa,» kolēģijas asesors domāja. «Nu tik tiešām: paldies — negaidīju vis! Nesu padusē dzīvu cilvēku kāportfeli. Cilvēks dzīvs, ar dvēseli, ar sajūtām, tāpat kā visi… Ja Melkini, ko var zināt, pieņems viņu audzināšanā, no viņa droši vien iznāks kas tāds . .. No viņa varbūt iznāks kāds profesors, karavadonis, rakstnieks .. i Pasaulē jau visādi var gadīties! Tagad es nesu viņu padusē kā kaut kādu krāmu, bet pēc trīsdesmit četrdesmit gadiem, kas zina, vajadzēs viņa priekšā stāvēt ar rokām gar sāniem .. .»

Kad Migujevs gāja pa šauru, tukšu šķērsieliņu garām garajiem žogiem biezā, melnā liepu ēnā, viņam pēkšņi sāka likties, ka viņš dara kaut ko ļoti nežēlīgu un noziedzīgu.

«Cik tas tomēr patiesībā nekrietni!» viņš domāja. «Tik nekrietni, ka kaut ko nekrietnāku nemaz nevar izdomāt. . . Nu, kālab mēs nelaimīgo zīdaini mētājam no vienām lievenēm uz otrām? Vai tad viņš vainīgs, ka piedzimis? Un kādu ļaunumu mums nodarījis? Mēs esam nelieši… Gribam vieglas dienas, bet grūtās uzveļam nevainīgiem bērniņiem .. . Vajag tikai iedziļināties visā šai nejēdzībā! Es staigāju neceļus, bet bērniņu sagaida ļauns liktenis . .. Izlikšu viņu pie Melkiniem, Melkini nosūtīs viņu uz bērnu namu, bet tur visi sveši, kroņa būšana … ne paglāsta, ne mīl, ne palutina . . . Atdos viņu pēc tam mācībā pie kurpnieka .. . viņš nodzersies, iemācīsies runāt rupjības, sprāgs nost aiz bada .. . Būs kurpnieks, bet viņš taču kolēģijas asesora dēls ar dižciltīgām asinīm . . . Viņš ir mana miesa un asinis .. .»

Migujevs no liepu ēnas iznāca uz mēnesnīcas apgaismota ceļa un, attinis saini, uzlūkoja zīdaini.

— Guļ, — viņš čukstēja. — Vai tu re, deguns pagānam ar kumpiņu kā tēvam .. . Guļ un nejūt, ka viņā raugās miesīgs tēvs … Drāma, mīļais … Nu, ko darīt, atvaino .. . Piedod, mīļais … Tā jau tātad liktenis tev lēmis . . .

Kolēģijas asesors sāka mirkšķināt acis un sajuta, ka pār vaigiem pārskrien kaut kas līdzīgs šermuļiem. Viņš satina zīdaini, paņēma padusē un soļoja tālāk. Visu ceļu līdz pašai Melkina vasarnīcai viņam galvā

drūzmējās sociālie jautājumi, bet krūtīs nerimās sirdsapziņa.

«Ja es būtu kārtīgs, godīgs cilvēks,» viņš domāja, «nospļautos uz visu, dotos ar šo zīdainīti pie Annas Fiļipovnas, nomestos viņas priekšā ceļos un sacītu: «Piedod! Esmu apgrēkojies! Sodi mani, bet nevainīgo zīdaini neatstāsim postā. Bērniņu mums nav; ņemsim viņu audzināšanā!» Viņa ir labsirdīga, būs ar mieru… Un mans bērns tad būtu pie manis . . . Ak vai!»

Viņš piegāja pie Melkina vasarnīcas un neziņā apstājās . . . Viņam parādījās iztēlē, kā viņš sēž savā zālē un lasa avīzi, bet ap viņu grozās zeņķītis ar kumpainu degunu un rotaļājas ar viņa rītsvārku pušķiem; tai pašā brīdī, piemiegdami aci, iztēlē ieradās darbabiedri un viņa ekselence, sprauslādams un uzsizdams viņam pa vēderu . . . Sirdī turpretim līdzās nemierīgajai sirdsapziņai mājoja kaut kas maigs, sirsnīgs, skumīgs . . .

Kolēģijas asesors uzmanīgi nolika zīdaini uz verandas kāpnēm un atmeta ar roku. Atkal viņam pār seju no augšas uz leju pārskrēja šermuļi.. .

—   Piedod, mīļais, man, nelietim! — viņš nomurmināja. — Nepiemini ar ļaunu!

Viņš atkāpās soli atpakaļ, bet tūliņ enerģiski nokrekšķējās un sacīja:

—   Ē, lai notiek kas notikdams! Nospļauties par visu! Ņemšu viņu, un lai ļaudis runā, ko grib!

Migujevs paņēma zīdaini un sāka aši soļot atpakaļ.

«Lai runā, ko grib,» viņš domāja. «Iešu tūdaļ, nometīšos ceļos un pateikšu: «Anna Fiļipovna!» Viņa ir labsirdīga, sapratīs … Un mēs audzināsim … Ja viņš ir zēns, nosauksim par Vladimiru, bet, ja meitene, tad par Annu . . . Vismaz vecumdienās būs prieks . . .»

Un viņš izdarīja, kā bija nolēmis. Raudādams, pusdzīvs aiz bailēm un kauna, pilns cerību un nenoteiktas jūsmas, viņš iegāja savā vasarnīcā, devās pie sievas un nometās viņas priekšā ceļos .. .

—    Anna Fiļipovna! — viņš teica, šņukstēdams un nolikdams zīdaini uz grīdas. — Neliec šaustīt, atļauj vārdu bilst. . . Esmu kritis grēkā! Tas ir mans bērns… Vai atceries Agņušku, nu redzi. . . nelabais noveda no ceļa…

Un, nespēdams atjēgties no kauna un izbailēm, negaidīdams atbildes, viņš uzlēca kājās un kā nopērts izskrēja ārā…

«Palikšu šeit pagalmā, kamēr viņa mani pasauks,» viņš domāja. «Ļaušu viņai atģisties un visu apsvērt…»

Sētnieks Jermolajs ar balalaiku pagāja garām, pavērās viņā un paraustīja plecus . .. Pēc brīža viņš atkal pagāja garām un atkal paraustīja plecus.

—    Ir gan traki, saki viens cilvēks, — viņš smīnēdams nomurmināja. — Tikko bija atnākusi, Semjon Erastič, tā meitiete, veļas mazgātāja Aksiņja. Nolikusi, muļķe, savu bērnu uz kāpnēm ielas pusē, un, kamēr te pie manis sēdēja, kāds paņēmis bērnu un aiznesis . .. Tavu brīnumu!

—    Kas? Ko tu runā? — skaļā balsī iekliedzās Migujevs.

Jermolajs, kas pēc sava prāta izskaidroja kunga dusmas, pakasīja pakausi un nopūtās.

—    Atvainojiet, Semjon Erastič, — viņš sacīja, — bet lagadītēs ir vasaras laiks . . . bez šitentā nevar . .. bez meitieša, tas ir …

Un, paraudzījies kunga izbolītajās, nikna izbrīna pilnajās acīs, vainīgi nokrekšķinājās un turpināja:

—    Tas, protams, ir grēks, bet ko lai dara . . . Jūs neļāvāt sētā svešus sievišķus laist iekšā, tā jau ir, taču kur lai savējās ņem. Agrāk, kad dzīvoja Agņuška, svešas nelaidu, tāpēc ka bija savējā, bet tagad, paši redzat. . . bez svešām nevar iztikt … Un Agņuškas laikā, tas ir skaidrs, nekārtību nebija, tāpēc ka . . .

—    Vācies prom, nelieti! — Migujevs viņam uzkliedza, sāka spārdīties kājām un devās atkal iekšā.

Anna Fiļipovna, pārsteigta un saniknota, sēdēja agrākajā vietā un nenovērsa saraudātās acis no zīdaiņa …

—   Nu, nu. .. — sāka murmināt bālais Migujevs, šķobīdams muti smaidā. — Es pajokoju … Tas nav mans, bet. . . bet veļas mazgātājas Aksiņjas. Es .. . es pajokoju .. . Aiznes viņu sētniekam.

NO ĀTRI IEKAISTOŠA CILVĒKA PIEZĪMĒM

Esmu nopietns cilvēks, un manām smadzenēm ir tieksme uz filozofiju. Pēc aroda esmu finansists, studēju finansu tiesības un rakstu disertāciju ar nosaukumu «Suņu nodokļa pagātne un nākotne». Atzīstiet, ka man nav nekā kopīga ar jaunavām, mēnesi un citām muļķībām.

Rīts. Pulkstenis ir desmit. Maman ielej man glāzi kafijas. Es izdzeru un izeju uz balkoniņa, lai tūdaļ ķertos pie disertācijas. Paņemu tīru papīra lapu, iemērcu spalvu tintē un rūpīgi uzvelku virsrakstu «Suņu nodokļa pagātne un nākotne». Mazliet padomājis, rakstu: «Vēsturisks pārskats. Spriežot pēc dažiem norādījumiem, kādi ir Herodota un Ksenofonta rakstos, suņu nodokļa sākums meklējams …»

Bet tad es dzirdu ārkārtīgi aizdomīgus soļus. Veros no balkoniņa lejup un redzu jaunavu ar garu seju un garu vidukli. Viņu, šķiet, sauc Nadeņku vai Vareņku, kas, taisnību sakot, ir gluži vienalga. Viņa kaut ko meklē, izliekas, ka nemana mani, un iedziedas:

Vai atceries to dziesmu, mīlas pilnu …

Es izlasu, ko esmu uzrakstījis, gribu turpināt, taču tagad jaunava izliekas mani pamanām un saka bēdīgā balsī:

— Sveiki, Nikolaj And rej ič! Iedomājieties, kāda man liksta! Vakar pastaigājos un nozaudēju vienu rokas sprādzes ripulīti!

Pārlasu vēlreiz savas disertācijas sākumu, izlaboju burta «b» astīti un gribu turpināt, bet jaunava nerimstas.

—    Nikolaj Andrejič, — viņa saka, — esiet tik laipns, pavadiet mani mājās. Kareļiniem ir tik milzīgs suns, ka neuzdrošinos iet viena.

Neko darīt, nolieku spalvu un kāpju lejā. Nadeņka jeb Vareņka paņem mani zem rokas, un mēs dodamies uz viņas vasarnīcu.

Kad man pienākas iet zem rokas ar dāmu vai jaunavu, nez kāpēc allaž jūtos kā āķis, uz kura uzkārts liels kažoks; turpretim Nadeņkai jeb Vareņkai, starp mums runājot, kaislīgai būtnei (viņas vectēvs bijis armēnis), piemīt īpašība iekārties rokā ar visu sava auguma svaru un kā dēlei piezīsties pie sāniem. Un tā mēs ejam… Ejot garām Kareļiniem, es redzu lielu suni, kas man atgādina suņu nodokli. Es ilgodamies atceros iesākto darbu un nopūšos.

—   Par ko jūs nopūšaties? — jautā Nadeņka jeb Vareņka un pati izdveš nopūtu.

Te man kaut kas jāpaskaidro. Nadeņka jeb Vareņka (tagad man nāk prātā, ka viņu, liekas, sauc Mašeņku) nez kāpēc iedomājusies, ka esmu viņā iemīlējies, un tāpēc uzskata par cilvēkmīlestības pienākumu vienmēr uzlūkot mani ar līdzcietību un ar vārdiem dziedēt manu sirds brūci.

—    Paklausieties, — viņa apstājoties saka, — es zinu, kāpēc jūs nopūšaties. Jūs mīlat, jā! Bet mūsu draudzības vārdā, lūdzu, ticiet man, tā meitene, ko jūs mīlat, dziļi ciena jūs! Jūsu mīlu viņa nespēj atlīdzināt ar to pašu, bet vai tad viņa vainīga, ka viņas sirds jau sen pieder citam?

Mašeņkas deguns piesarkst un uztūkst, acis pildās asarām; viņa, kā redzams, gaida no manis atbildi, bet, par laimi, esam jau atnākuši … Uz verandas sēž Mašeņkas maman, laba sieviete, taču ar aizspriedumiem; pavērusies meitas satrauktajā sejā, viņa pakavējas pie manis ar ilgstošu skatienu un nopūšas, it kā vēlēdamās sacīt: «Ak jaunie cilvēki, pat apslēpt neprotat!» Verandā sēž arī vairākas daudzkrāsainas jaunavas un viņu vidū mans vasarnīcas kaimiņš, atvaļināts virsnieks, kas beidzamajā karā ievainots kreisajos deniņos un labajā gurnā. Šis nelaimīgais, tāpat kā es, spraudis sev mērķi veltīt šo vasaru literāram darbam. Viņš raksta «Karavīra memuārus». Tāpat kā es, viņš ik rītus ķeras pie sava godpilnā darba, bet tikko pagūst uzrakstīt: «Esmu dzimis …» — kad zem balkoniņa ierodas kāda Vareņka jeb Mašeņka, un ievainotais dieva kalps tiek apcietināts.

Visi verandā sēdošie tīra ievārījumam kādas prastas ogas. Es apsveicinos un gribu aiziet, bet daudzkrāsainās jaunavas spiegdamas paķer manu cepuri un pieprasa, lai palieku. Es apsēžos. Man pasniedz šķīvi ar ogām un matadatu. Sāku tīrīt.

Daudzkrāsainās jaunavas runā par vīriešiem. Tas ir glīts, tas skaists, bet nav simpātisks, trešais neglīts, bet simpātisks, ceturtais nebūtu neglīts, ja viņa deguns neatgādinātu uzpirksteni, un tā tālāk.

—    Bet jūs, m-i Nicolas, — pie manis griežas Vareņkas maman, — neesat skaists, taču esat simpātisks . . . Jūsu sejā ir kaut kas tāds . . . Starp citu, — viņa nopūšas, — vīrietim galvenais ir nevis skaistums, bet prāts .. .

Jaunavas nopūšas un nodur acis . .. Arī viņas atzīst, ka vīrietim galvenais ir nevis skaistums, bet prāts. Es greizi paveros uz sevi spogulī, lai pārliecinātos, cik simpātisks esmu. Redzu pinkainu galvu, pinkainu bārdu, ūsas, uzacis, spalvas uz vaigiem, spalvas zem acīm — vesela birzs, no kuras kā ugunsdzēsības tornis glūn mans solīdais deguns. Glīts, neko teikt!

—    Kaut gan, Nicolas, jūs iekarosiet ar savām dvēseles īpašībām, — nopūšas Nadeņkas maman, it kā apstiprinādama kādu savu slepenu domu.

Nadeņka cieš manis dēļ, taču tai pašā laikā apziņa, ka pretim sēž viņā iemīlējies cilvēks, sagādā viņai, kā redzams, vislielāko baudu. Tikušas galā ar vīriešiem, jaunavas sāk runāt par mīlestību. Pēc garas sarunas par mīlestību viena no jaunavām pieceļas un aiziet. Palikušās ņemas trīt zobus par aizgājušo. Viņas atzīst, ka viņa ir muļķe, neciešama, neglīta, ka viņai lāpstiņa nav īstajā vietā.

Bet tad, paldies dievam, beidzot nāk istabene, ko atsūtījusi mana maman, un aicina mani pusdienās. Tagad es varu atstāt nepatīkamo sabiedrību un doties turpināt savu disertāciju. Pieceļos un atvados. Vareņkas maman, pati Vareņka un daudzkrāsainās jaunavas ielenc mani un paziņo, ka man neesot nekādu tiesību aiziet, jo es vakar esot viņām devis godavārdu iebaudīt pusdienas kopā ar viņām un pēc pusdienām iet uz mežu sēņot. Palokos un apsēžos . . . Manā dvēselē verd naids, es jūtu, ka vēl viens mirklis, un — es negalvoju par sevi, notiks eksplozija, taču smalkjūtība un bailes pārkāpt labo toni piespiež mani paklausīt dāmām. Un es paklausu.

Sēžamies pie pusdienām. Ievainotais virsnieks, kam no deniņu ievainojuma sarauti žok|i, ēd ar tādu izskatu, it kā viņš būtu iejūgts un mutē viņam ielikti laužņi. Es viļāju maizes lodītes, domāju par suņu nodokli un, pazīdams savu ātri iekaistošo dabu, cenšos klusēt. Nadeņka līdzjūtīgi veras manī. Okroška, mēle ar zirnīšiem, cepta vista un kompots. Ēstgribas nav, bet aiz pieklājības ēdu. Pēc pusdienām, kad viens stāvu verandā un pīpēju, man tuvojas Mašeņkas maman, spiež manas rokas un aizelsusies saka:

—   Taču nepadodieties izmisumam, Nicolas.. . Viņai ir tāda sirds .:. tāda sirds!

Ejam uz mežu sēņot. . . Vareņka iekārusies man rokā un piezīžas pie sāniem. Ciešu neizsakāmi, tomēr izturu.

Ieejam mežā.

—    Paklausieties, m-r Nicolas, — nopūšas Nadeņka, — kāpēc jūs esat tik skumjš? Kāpēc jūs klusējat?

Dīvaina meitene: par ko gan es varu ar viņu runāt? Kas mums kopīgs?

—   Nu, sakiet kaut ko, — viņa lūdz.

Ņemos gudrot kaut ko populāru, ko var aptvert viņas izpratne. Padomājis saku:

—   Mežu iznīcināšana nodara Krievijai milzīgu ļaunumu . . .

—    Nicolas! — Vareņka nopūšas, un viņas deguns piesarkst. — Nicolas, es redzu, jūs vairāties vaļsirdīgas sarunas . . . Jūs it kā gribat sodīt ar savu klusēšanu … Jums neatbild uz jūsu jūtām, un jūs gribat ciest klusēdams, vienatnē … tas ir briesmīgi, Nicolas! — viņa iesaucas, strauji satverot manu roku, un es redzu, ka viņas deguns sāk uztūkt. — Ko jūs teiktu, ja tā meitene, ko jūs mīlat, piedāvātu jums mūžīgu draudzību?

Es murminu kaut ko nesakarīgu, jo nepavisam nezinu, ko viņai sacīt. .. Apžēlojieties: pirmkārt, nevienu meiteni es nemīlu, un, otrkārt, kam man būtu vajadzīga mūžīga draudzība? Treškārt, es ļoti ātri iekaistu. Mašeņka jeb Vareņka aizsedz seju rokām un saka pusbalsī, it kā sev:

—      Viņš klusē . . . Acīm redzot, viņš gaida no manis upuri. Es taču nespēju viņu mīlēt, ja aizvien vēl mīlu citu! Kaut gan … es padomāšu … Labi, es padomāšu … Es saņemšu visus savus dvēseles spēkus un varbūt, upurējot savu laimi, izglābšu šo cilvēku no ciešanām!

Nekā nesaprotu. Kaut kāda kabalistika. Ejam tālāk un lasām sēnes. Visu laiku klusējam. Nadeņkas sejā redzama dvēseles cīņa. Dzirdamas suņu rejas: tās man atgādina disertāciju, un es skaļi nopūšos. Starp koku stumbriem redzu ievainoto virsnieku. Nabadziņš sāpīgi klibo pa labi un kreisi: labajā pusē viņam ievainots gurns, kreisajā iekārusies viena no daudzkrāsainajām jaunavām. Sejā padevība liktenim.

No meža ejam atpakaļ uz vasarnīcu dzert tēju, tad spēlējam kroketu un klausāmies, kā viena no daudzkrāsainajām jaunavām dzied romanci: «Nē, nemīli tu! Nē! Nē! . . .» Izrunājot vārdu «nē», viņa sašķoba muti līdz pašai ausij.

—     Charmant! — sten pārējās jaunavas. — Charmanl!

Pienāk vakars. No krūmiem izlien riebīgs mēness. Gaisā ir klusums un nepatīkami smaržo svaigs siens. Ņemu cepuri un gribu iet.

—     Man jums kaut kas jāpavēstī, — zīmīgi čukst Mašeņka. — Neaizej iet.

Nojaušu kaut ko nelabu, bet aiz smalkjūtības palieku. Mašeņka paņem mani zem rokas un ved kaut kur pa aleju. Tagad jau viss viņas augums izdveš cīņu. Viņa ir bāla, smagi elpo un, šķiet, nodomājusi noraut man labo roku. Kas viņai kait?

—     Paklausieties… — viņa murmina. — Nē, nevaru … Nē . . .

Viņa grib kaut ko pateikt, bet šaubās. Un tad es no viņas sejas redzu, ka viņa izšķīrusies. Nozibsnījusi acīm, ar uztūkušu degunu viņa satver mani aiz rokas un ātri saka:

—     Nicolas, es piederu jums! Mīlēt jūs nevaru, bet solu jums uzticību!

Tad viņa piekļaujas man pie krūtīm un pēkšņi atsprāgst atpakaļ.

—      Kāds nāk… — viņa čukst. — Ardievu … Rīt pulksten vienpadsmitos būšu lapenē . . . Ardievu!

Un viņa nozūd. Nekā nesaprazdams, sajuzdams sāpīgus sirdspukstus, dodos mājup. Mani sagaida «Suņu nodokļa pagātne un nākotne», bet strādāt es vairs nevaru. Esmu satracināts. Varu pat sacīt, esmu šausmīgs. Velns parāvis, es neļaušu apieties ar sevi kā ar zeņķi! Es ātri iekaistu, un jokot ar mani ir bīstami! Kad pie manis ienāk istabene aicināt vakariņās, es viņai uzbrēcu: «Ejiet ārā!» Tik ātri iekaistošs raksturs neko labu nesola.

Otrā rītā. Laiks kā vasarnīcā, tas ir, temperatūra zem nulles, ass, salts vējš, lietus, dubļi un naftalīna smaka, jo mana maman izņēmusi no lādes savus mēteļus. Velnišķīgs rīts. Ir tieši 1887. gada 7. augusts, saules aptumšošanās. Jāaizrāda jums, ka aptumsuma laikā ikviens no mums var būt ļoti noderīgs, nebūdams astronoms. Tā ikkatrs no mums var 1) noteikt saules un mēness diametru, 2) uzzīmēt saules vainagu, 3) izmērīt temperatūru, 4) aptumsuma laikā novērot dzīvniekus un augus, 5) pierakstīt savus iespaidus un tā tālāk. Tas ir tik svarīgi, ka es pagaidām nolieku pie malas «Suņu nodokļa pagātni un nākotni» un nolemju vērot aptumsumu. Mēs visi esam piecēlušies ļoti agri. Visu veicamo darbu esmu sadalījis tā: es noteikšu saules un mēness diametru, ievainotais virsnieks uzzīmēs vainagu, visu pārējo uzņemsies Mašeņka un daudzkrāsainās jaunavas. Tā nu mēs visi esam sapulcējušies un gaidām.

—     Kā rodas aptumsums? — Mašeņka jautā.

Es atbildu:

—           Saules aptumsums notiek tai gadījumā, kad mēness, pagriezies pret ekliptikas plakni, novietojas uz līnijas, kas savieno saules un zemes centrus.

—     Bet ko nozīmē ekliptika?

Es izskaidroju. Mašeņka, uzmanīgi noklausījusies,

vaicā:

—           Vai ar apkvēpinātu stiklu var ieraudzīt līniju, kas savieno saules un zemes centrus?

Es viņai atbildu, ka šo līniju novelk garīgi,

—            Ja tā ir garīga, — Vareņka neizprot, — kā tad tur var novietoties mēness?

Es neatbildu. Jūtu, ka no šā naivā jautājuma sāk paplašināties manas aknas.

—     Tas viss ir nieki, — saka Vareņkas maman.

—     Nav iespējams zināt to, kas būs, un turklāt vēl jūs ne reizes neesat bijis debesīs, kā tad jūs zināt, kas notiks ar mēnesi un sauli? Tas viss ir fantāzija.

Bet tad melns plankums uzvirzās saulei. Vispārējs samulsums. Govis, aitas un zirgi, astes sacēluši un rēkdami, bailēs auļo pa lauku. Suņi gaudo. Blaktis, iedomājušās, ka sākusies nakts, izlien no šķirbām un sāk kost tiem, kas gu|. Diakons, kas tai brīdī ved no dārza gurķus, šausmās izlec no ratiem un paslēpjas zem tilta, bet viņa zirgs ar ratiem iebrauc svešā pagalmā, kur gurķus apēd cūkas. Akcīznieks, kas pavadījis nakti nevis mājās, bet pie kādas vasarnieces, izlec laukā apakšveļā un, ieskrējis pūlī, sāk brēkt mežonīgā balsī:

—     Glābjas, kas var!

Daudzas vasarnieces, pat jaunas un skaistas, trokšņa uzmodinātas, izskrien uz ielas, neapāvušas kurpes. Notiek daudz kas tāds, ko neuzdrošinos atstāstīt.

—     Ai, cik baigi! — spiedz daudzkrāsainās jaunavas.

—    Ai! Tas ir briesmīgi!

—     Mesdames, novērojiet! — es viņām uzsaucu.

—    Laiks ir dārgs!

Un pats steidzos, mērīju diametru… Atceros vainagu un acīm meklēju ievainoto virsnieku. Viņš stāv un nedara nekā.

—     Ko tad jūs? — es kliedzu. — Un vainags?

Viņš parausta plecus un nevarīgi norāda ar acīm uz savām rokām. Nabagam abās rokās ieķērušās daudzkrāsainās jaunavas, spiežas klāt aiz bailēm un neļauj darboties. Paņemu zīmuli un pierakstu laiku ar sekundēm. Tas ir svarīgi. Pierakstu novērošanas punkta ģeogrāfisko stāvokli. Arī tas ir svarīgi. Gribu noteikt diametru, bet tai brīdī Mašeņka paņem mani zem rokas un saka:

—      Neaizmirstiet jel, šovakar vienpadsmitos!

Es atbrīvoju savu roku un, taupīdams ik mirkli, gribu turpināt vērojumus, taču Vareņka drudžaini ķeras man zem rokas un piekjaujas maniem sāniem. Zīmulis, stikli, rasējumi — tas viss iekrīt zālē. Velns sazin kas! Laiks beidzot šai meitenei saprast, ka esmu ātras dabas, ka iekaisis kļūstu neprātīgs un tad nevaru par sevi galvot!

Gribu turpināt, bet aptumsums jau beidzies!

—     Pametiet acis uz mani! — viņa maigi čukst.

Ai, tas ir ņirgāšanās kalngals! Atzīstiet, ka tāda rotaļāšanās ar cilvēka pacietību var beigties tikai ļauni. Nevainojiet mani, ja notiks kaut kas drausmīgs! Es nevienam neatļaušu jokot, ņirgāties par sevi un, velns parauj, kad esmu satracināts, neieteicu nevienam man tuvoties, velns ar ārā! Varu izdarīt nezin ko!

Viena no jaunavām, laikam noskārtusi no manas sejas, ka esmu satracināts, saka, acīm redzot, lai mani nomierinātu:

—      Bet es, Nikolaj Andrejevič, veicu jūsu uzdevumu. Es novēroju zīdītājus. Es redzēju, kā pirms aptumsuma pelēks suns dzinās pakaļ kaķei un pēc tam ilgi luncināja asti.

Tā no aptumsuma nekas neiznāca. Eju mājās. Tā kā līst lietus, es neizeju uz balkoniņa strādāt. Ievainotais virsnieks noriskējis iziet uz sava balkoniņa un pat uzrakstījis: «Esmu dzimis …» — un tagad es pa logu redzu, kā viena no daudzkrāsainajām jaunavām stibī viņu uz savu vasarnīcu. Strādāt es nevaru, jo vēl arvien esmu satracināts un jūtu, kā man dauzās sirds. Uz lapeni neeju. Tas ir nepieklājīgi, taču, atzīstiet, es nevaru iet lietū! Pulksten divpadsmitos saņemu vēstuli no Mašeņkas; vēstulē ir pārmetumi, lūgums atnākt uz lapeni un uzruna ar «tu» . . . Vienos saņemu otru vēstuli, divos — trešo . . . Jāiet. Bet, iekām eju, man jāpadomā, ko ar viņu runāšu. Izturēšos kā kārtīgs cilvēks. Pirmkārt, pateikšu, ka viņa veltīgi iedomājas, it kā es viņu mīlu. Kaut ko tādu gan sievietēm nemēdz sacīt. Pateikt sievietei: «Es jūs nemīlu,» — ir tikpat nesmalkjūtīgi kā pateikt rakstniekam: «Jūs rakstāt slikti.» Vislabākais būs, ja izteikšu Vareņkai savas domas par laulību. Apvelku siltu mēteli, paņemu lietussargu un eju uz lapeni. Pazīdams savu ātro dabu, baidos, ka nepasaku kaut ko nevietā. Centīšos savaldīties.

Lapenē mani gaida. Nadeņka ir bāla un noraudājusies. Mani ieraudzījusi, viņa priecīgi iesaucas, krīt man ap kaklu un saka:

—      Taču beidzot! Tu rotaļājies ar manu pacietību. Dzirdi, es neesmu gulējusi visu nakti.. . Visu laiku domāju. Man liekas, kad iepazīšu tevi tuvāk, es.. . tevi iemīlēšu …

Es apsēžos un sāku izklāstīt savus uzskatus par laulību. Sākumā, lai neaizietu par tālu, lai būtu pēc iespējas lakonisks, es dodu nelielu vēsturisku pārskatu. Runāju par indiešu un ēģiptiešu laulībām, tad pāreju uz vēlākiem laikiem, izsaku dažas Sopenhauera domas. Mašeņka klausās uzmanīgi, tad pēkšņi aiz dīvainas ideju nekonsekvences atzīst par vajadzīgu mani pārtraukt.

—     Nicolas, noskūpsti mani! — viņa saka.

Esmu apjucis un nezinu, ko viņai atbildēt. Viņa atkārto savu prasību. Neko darīt, es pieceļos un pieskaros ar lūpām viņas garajai sejai, pie tam sajūtu to pašu, ko jutu bērnībā, kad man reiz dvēseles aizlūgumā lika noskūpstīt manu mirušo vecmāmiņu. Nebūdama apmierināta, Vareņka uzlec kājās un trauksmaini apskauj mani. Tai brīdī lapenes durvīs parādās Mašeņkas maman. .. Viņa rāda izbiedētu seju, saka kaut kam «tsss!» un nozūd kā Mefistofelis gremdētavā.

Samulsis un satracināts atgriežos mājās, vasarnīcā. Mājās sastopu Vareņkas maman, kas asarām acīs apskauj manu maman, bet mana maman raud un saka:

—     Es pati to vēlējos!

Pēc tam — kā jums tas patīk? — Nadeņkas maman tuvojas man, apkampj mani un saka:

—     Lai dievs jūs svētī! Pielūko gan, mīli viņu . . . Atceries, ka tevis dēļ viņa ziedojas . . .

Un tagad mani apprecina. Tai brīdī, kad rakstu šīs rindas, nav vairs sirdsmiera, manu dvēseli sagrābuši līgavaiņa vedēji un steidzina mani. Šie cilvēki nepavisam nepazīst manu raksturu! Esmu taču ātras dabas un nevaru par sevi galvot! Velns lai parauj, jūs redzēsiet, kas būs tālāk! Vest pie altāra ātri iekaistošu, satracinātu cilvēku — tas, manuprāt, ir tikpat muļķīgi kā bāzt roku saniknota tīģera sprostā. Redzēsim, redzēsim, kas būs!

Tātad esmu apprecināts. Visi mani apsveic, un Vareņka visu laiku spiežas man klāt un saka:

— Saproti jel, ka tagad tu esi mans, mans! Saki jel, ka tu mani mīli! Saki! Šos vārdus izrunājot, viņai pietūkst deguns. No līgavaiņa vedējiem dabūju zināt, ka ievainotais virsnieks ar veiklu gājienu atvairījis Himeneju. Viņš parādījis daudzkrāsainajai jaunavai ārsta apliecību, ka pēc ievainojuma deniņos esot garīgi nenormāls un tāpēc saskaņā ar likumu viņam neesot tiesību precēties. Ideja! Es arī varēju parādīt apliecību. Mans tēvocis dzēra vienā dzeršanā, otrs tēvocis bija ļoti izklaidīgs (reiz cepures vietā uzlika galvā dāmas uzroci), krustmāte daudz spēlēja klavieres un, satiekoties ar vīriešiem, rādīja viņiem mēli. Turklāt mana ārkārtīgi ātrā daba ir ļoti aizdomīgs simptoms. Bet kāpēc labas idejas rodas tik vēlu? Kāpēc?

TĒVS

—     Jāatzīstas, esmu ieķēris… Atvaino, pa ceļam iegāju alus bodē un karstā laika dēļ izdzēru divas pudelītes. Karsts, mīļais!

Vecais Musatovs izvilka no kabatas kādu lupatiņu un noslaucīja ar to savu skūto, izdēdējušo seju.

—      Es pie tevis, Boreņka, manu eņģelīt, tikai uz brītiņu, — viņš runāja tālāk, dēlu neuzlūkodams, — visai svarīgā darīšanā. Atvaino, varbūt iztraucēju. Vai tev, mana sirds, nebūtu līdz otrdienai desmit rubļu? Saproties, jau vakar vajadzēja maksāt par dzīvokli, bet naudas, saproties. . . nu! Griez vai kabatas otrādi!

Jaunais Musatovs klusēdams izgāja no istabas un sāka aiz durvīm čukstēties ar savu vasarnīcas saimnieci un darbabiedriem, kas kopīgi ar viņu īrēja vasarnīcu. Pēc trim minūtēm viņš atgriezās un klusēdams pasniedza tēvam desmit rubļu naudas zīmi. Tas nepaskatījies nevērīgi iebāza naudu kabatā un teica:

—     Mērci. Nu, kā klājas? Sen neesam tikušies.

—     Jā, sen. Kopš pašām lieldienām.

—      Reizes piecas posos pie tevis, bet nekad neiznāca laika. Tad viena darīšana, tad otra. . . gals klāt! Es gan melšu … To visu es melšu. Netici man, Boreņka. Sacīju — otrdien atdošu desmit rubļu, arī netici. Netici nevienam manam vārdam. Nekādu darīšanu man nav, bet vienkārši slinkums, žūpošana un kauns tādās drānās uz ielas rādīties. Atvaino mani, Boreņka. Es jau reizes trīs sūtīju pie tevis skuķi pēc naudas un žēlīgus vārdus rakstīju. Par naudu paldies, taču vēstulēm ne

tici: es meloju. Kauns aptīrīt tevi, manu mīlulīt; zinu, ka tu pats sities kā pliks pa nātrēm un pārtiec no siseņiem un kameņu medus, tomēr nekādi nespēju tikt galā ar savu nekaunību. Tāds nekauņa, ka var pat rādīt par naudu! . . . Atvaino mani, Boreņka. Stāstu tev visu patiesību, jo nevaru vienaldzīgi raudzīties tavā eņģeļa sejā.

Pagāja brītiņš klusējot. Vecais dziļi nopūtās un teica:

—     Būtu mani ar aliņu pacienājis, vai.

Dēls klusēdams izgāja ārā, un aiz durvīm atkal bija dzirdama sačukstēšanās. Kad pēc maza brītiņa atnesa alu, vecais, pudeles ieraudzījis, atžirga un krasi mainīja noskaņu.

—     Biju, draudziņ manu, nesen zirgu skriešanās sacīkstēs, — viņš stāstīja, it kā bailēs izbolījis acis. —Bijām trijatā un nopirkām totalizatorā vienu trīs rubļu biļeti uz Mundro. Un paldies šim Mundrajam. Par katru rubli mums izsniedza trīsdesmit divus rubļus. Nevaru, mīļais, izlikt bez sacīkstēm. Cēla izprieca. Mana bābiete allaž sabrāž mani sacīkšu dēļ, taču es eju. Man patīk, lai tur vai kas!

Boriss, jauns, gaišmatains cilvēks ar melanholisku, nekustīgu seju, lēnām staigāja no viena stūra uz otru un klusēdams klausījās. Kad vecais pārtrauca savu stāstu, lai atkāsētos, viņš piegāja tēvam klāt un sacīja:

—     Nesen, tēt, nopirku sev kamašas, kas man izrādījās pārāk šauras. Vai tu nepaņemtu tās no manis? Es tev atdošu lētāk.

—     Var jau, — vecais vaikstīdamies bija ar mieru,

—    tikai par to pašu cenu, bez nolaides.

—     Labi. Es tev tās aizdodu.

Dēls pastiepās zem gultas un izvilka no apakšas jaunas kamašas. Tēvs novilka savus lācīgos, brūnos, acīm redzot, svešos zābakus un sāka pielaikot jaunās kamašas.

—     Pašā laikā! — viņš teica. — Labi, lai paliek pie manis. Otrdien, kad saņemšu pensiju, atsūtīšu tev naudu par tām. Starp citu, es melšu niekus, — viņš atkal pēkšņi pārgāja uz agrāko raudulīgo noskaņu.

—      Kā par totalizatoru meloju, tā par pensiju meloju. Arī tu man nesaki patiesību, Boreņka… Es taču nojaušu tavu augstsirdīgo politiku. Caurcaurēm tevi

saprotu! Kamašas izrādījās šauras tāpēc, ka tev laba sirds. Ak Borja, Borja! Es visu saprotu un visu nojaušu'

—     Vai jūs pārvācaties uz jaunu dzīvokli? — dēls viņu pārtrauca, lai mainītu sarunas tematu.

—      Jā, draudziņ, uz jaunu. Ik mēnesi pārvācos. Mana bābiete ar savu raksturu nevar ilgi vienā vietā noturēties.

—     Biju pie jums vecajā dzīvoklī, gribēju uzaicināt pie sevis uz vasarnīcu. Jums ar savu veselību nebūtu par Jaunu padzīvot svaigā gaisā.

—      Nē! — vecais atmeta ar roku. — Vecene nelaidīs, un arī pašam negribas. Simtreiz jūs mēģinājāt mani izvilkt no zaņka, arī pats pūlējos, taču ne velna neiznāca. Lai paliek! Zaņķī man arī jānosprāgst. Tagad pat sēžu ar tevi, veros tavā eņģeja sejā, bet pašu vilktin velk mājup, uz zaņķi. Tāds jau, redzams, liktenis. Mēslu vaboli nevar nosēdināt uz rozes. Nē. Taču, draudziņ, man jau laiks. Sāk tumst.

—     Pagaidiet jel, es jūs pavadīšu. Man pašam šodien jābūt pilsētā.

Vecais un jaunais apvilka mēteļus un izgāja laukā. Kad pēc maza brītiņa viņi brauca važonī, bija jau tumšs, un logos iemirgojās ugunis.

—      Aptīrīju tevi, Boreņka! — vecais murmināja. — Nabaga, nabaga bērni! Laikam gan liela nelaime, ja tāds tēvs! Boreņka, manu eņģelīt, nevaru melot, kad redzu tavu seju. Atvaino . . . Cik tālu aiziet mana nekaunība, ak dievs! Nupat, re, aptīrīju tevi, blamēju ar savu piedzēruša cilvēka izskatu, aptīru un apkaunoju arī tavus brāļus, bet būtu tu manī palūkojies vakar! Neslēpšu, Boreņka! Sanāca vakar pie manas bābietes kaimiņi un visādi plukatas, aptempos ar viņiem un sāku, cik jaudas, gāzt virsū jums, maniem bērniņiem. Gan lamāju jūs, gan gaudos, it kā jūs būtu mani pametuši. Gribēju, redzi, apdzērušās bābas iežēlināt un iztēlot sevi par nelaimīgu tēvu. Tāds jau mans paradums: kad gribu savus netikumus slēpt, gāžu visu vainu uz nevainīgiem bērniem. Nevaru melot tev, Boreņka, un to noslēpt. Nācu pie tevis kā pāvs, bet, tiklīdz

ieraudzīju lavu lēnību un žēlsirdību, man mēle sastinga un visa mana sirdsapziņa apgriezās ar kājām gaisā.

—     Diezgan, tēl, runāsim par kaut ko citu.

—      Svētā dievmāte, kādi man bērni! — vecais, dēlā neklausīdamies, turpināja. — Ar kādu krāšņumu tas kungs mani apveltījis! Tādus bērnus vajadzētu nevis man, plānā galdiņa urbējam, bet īstam cilvēkam ar dvēseli un jūtām! Es neesmu cienīgs!

Vecais noņēma savu mazo cepurīti ar podziņu un vairākkārt pārmeta krustu.

—      Paldies tev, kungs! -— viņš nopūtās, pavērdamies visapkārt, it kā meklēdams svētbildi. — Brīnišķīgi, izcili bērni! Man ir trīs dēli, un visi kā viens. Nedzērāji, solīdi, darbīgi, un cik gudri! Važon, cik gudri! Viens pats Grigorijs tik gudrs, ka pietiktu prāta desmit gabaliem. Viņš gan pa franciskam, gan pa vāciskam, bet, kad runā, rauj piķis visus advokātus — nenoklausīties . . . Bērni, mani bērni, es neticu, ka jūs esat manējie! Neticu! Tu, Boreņka, esi moceklis. Es putinu tevi laukā un putināšu … Tu man dod bez sava gala, kaut arī zini, ka tava nauda tiek šķiesta veltīgi. Nesen atsūtīju tev žēlabainu vēstuli, attēloju savu slimību, taču meloju: lūdzu tev naudu, ko nopirkt rumu. Bet tu dod man tālab, ka baidies mani apvainot ar atteikumu. Visu to es zinu un jūtu. Arī Griša ir moceklis. Ceturtdien, draudziņ manu, es aizgāju pie viņa darbā piedzēries, netīrs, noplīsis . . . šņabja smaka dveš no manis kā no pagraba. Ierodos ar šitādu paskatu, lienu viņam klāt ar savām neķītrajām valodām, bet tur visapkārt viņa biedri, priekšniecība, lūdzēji. Apkaunoju viņu uz mūžu mūžiem. Un viņš kaut vai būtu sakaunējies, tikai mazliet nobālēja, tomēr pasmaidīja un pienāca man klāt, it kā nekas nebūtu noticis, pat ar biedriem iepazīstināja. Tad pavadīja mani līdz pašai mājai un kaut ar vienu vārdu būtu pārmetis! Es viņu aptīru vēl trakāk nekā tevi. Ņemsim tagad tavu brāli Sašu, arī taču moceklis! Zini, viņš apprecējis pulkveža meitu no aristokrātu aprindām, paņēmis pūru . . . Liktos, kāda viņam daļa gar mani. Nē, mīļais, tiklīdz apprecējās, pēc kazam ar savu jauno kundzi pie manis pirmā ieradās ar vizīti . . . manā zaņķī . . . Dievs sodi!

Vecais iešņukstējās, bet tūdaļ arī iesmējās.

—      Un tobrīd kā par spīti pie mums ēda rīvētus rutkus ar kvasu un cepa zivis, un dzīvoklī bija tāda smirdoņa, ka velnam dūša aptecētos! Es gulēju ieķēris, mana bābiete ar sarkanām purslām izskrēja pie jaunajiem .. . nejēdzība, vārdu sakot. Taču Saša visu pārvarēja.

—     Jā, mūsu Saša ir labs cilvēks, — Boriss sacīja.

—      Vislieliskākais cilvēks! Jūs visi man esat zelta vērti: gan tu, gan Griša, gan Saša, gan Soņa. Es nomoku jūs, spīdzinu, apkaunoju, aptīru, bet visā savā mūžā neesmu no jums dzirdējis neviena pārmetuma, neesmu redzējis neviena greiza skatiena. Ja vēl tēvs būtu kārtīgs, bet taču — tpū! Jūs neesat no manis pieredzējuši nekā cita kā tikai ļaunu. Esmu nelabs, izvirtis cilvēks . . . Tagad vēl, paldies dievam, esmu aprimis un man nav agrākā rakstura, bet senāk taču, kad jūs bijāt maziņi, manī mita pašapziņa, raksturs. Lai ko darīju un runāju, man mūžīgi šķita, ka tā arī vajag. Dažkārt pārnāku mājās nakti no kluba pilnā, nikns un ņemos tavai nelaiķa mātei pārmest saimniecības izdevumus. Visu nakti ēdu viņu bez sāls un domāju, ka tā arī vajag; dažkārt no rīta jūs pieceļaties un aizejat uz ģimnāziju, bet es vēl visu laiku rādu viņai savu raksturu. Lai viņai debesu valstība, nomocīju viņu, mocekli! Un, kad dažkārt jūs pārnākat no ģimnāzijas, bet es guļu, jūs nedrīkstat ēst pusdienas, iekām neesmu piecēlies. Pusdienas ēdot, atkal mūzika. Varbūt atceries. Lai dievs nedod nevienam tādu tēvu. Mani dievs uzsūtījis, lai jūs savu varonību izrādītu. Tieši varonību! Velciet nu, bērniņi, līdz galam. Godā savu tēvu un dzīvosi ilgu mūžu. Par jūsu varonību tas kungs varbūt jums dāvās ilgu mūžu. Važon, pieturi!

Vecais izlēca no ratiem un ieskrēja dzertuvē. Pēc pusstundas viņš atgriezās, skurbi nokrekšķinājās un atsēdās dēlam līdzās.

—     Bet kur tagad Soņa? — viņš jautāja. — Vienmēr vēl pansionātā?

—     Nē, viņa maijā pabeidza un tagad dzīvo pie Sašas sievasmātes.

—      Re, kā! — vecais nobrīnījās. — Varens skuķis tātad, atsities brāļos. Ak, nav, Boreņka, mātes, nav kam papriecāties. Paklau, Boreņka, vai viņa . . . viņa zina, kā es dzīvoju? Ko?

Boriss nekā neatbildēja. Pagāja minūtes piecas dziļā klusumā. Vecais iešņukstējās, noslaucījās savā lupatiņā un teica:

—      Es viņu mīlu, Boreņka! Taču vienīgā meita, bet vecumā labāka mierinājuma nav kā meitiņa. Gribētos ar viņu tikties. Vai var, Boreņka!?

—     Protams, kad vien gribat.

—     Patiešām? Un viņa nekā neiebildīs?

—      Ko jūs runājat, viņa pati meklēja jūs, lai satiktos.

—      Patiešām? Kādi bērni! Važon, ko? Izkārto, Boreņka, mīlulīt! Viņa tagad jaunkundze, delikatese, konsumē un tā tālāk, uz smalko vīzi, un es nevēlos viņai parādīties tādā nelietīgā izskatā. Mēs, Boreņka, visu šo mehāniku izkārtosim tā. Kādas trīs dieniņas es atturēšos no alkoholiem, lai mans riebīgais piedzērušais mūlis būtu kārtībā, tad atnākšu pie tevis, un tu man iedosi pagaidām kādu savu uzvalciņu; es noskūšos, apgriezīšu matus, tad tu aizbrauksi un atvedīsi viņu pie sevis. Labi?

—     Labi.

—     Važon, pieturi!

Vecais atkal izlēca no ratiem un aizskrēja uz dzertuvi. Kamēr Boriss ar viņu aizbrauca līdz viņa dzīvoklim, viņš reizes divas vēl lēca ārā, un dēls ikreiz klusēdams pacietīgi gaidīja. Kad, atlaiduši važoni, viņi taustījās pa garo, netīro sētu uz «bābietes» dzīvokli, vecais ārkārtīgi samulsa un šķita nogrēkojies, sāka bikli krekšķēt un šmakstināt lūpas.

—      Boreņka, — viņš pieglaimodamies sacīja, — ja mana bābiete sāks tev stāstīt kaut ko tādu, tu nepievērs uzmanību un. . . un izturies pret viņu, zini, tā laipnāk. Viņa gan ir neizglītota un rupja, tomēr laba sieva. Viņai krūtīs pukst krietna, kvēla sirds!

Garais pagalms beidzās, un Boriss iegāja tumšā priekšnamā. Iečīkstējās bloka durvis, uzvēdīja virtuves un patvāra dūmu smaka, atskanēja skarbas balsis. Ejot no priekšnama cauri virtuvei, Boriss redzēja tikai tumšus dūmus, auklu ar izkārtu veļu un patvāra dūmeni, caur kura šķirbām bira zeltotas dzirkstis.

—      Te nu ir mana celle, — teica vecais, pieliekdamies un ieiedams mazā istabā ar zemiem griestiem un neciešami smacīgu gaisu, kas nāca no blakus esošās virtuves.

Pie galda sēdēja nez kādas trīs sievas un mielojās. Ieraudzījušas viesi, viņas saskatījās un pārstāja ēst.

—     Nu ko, dabūji? — bargi noprasīja viena no viņām, kā redzams, pati «bābiete».

—      Dabūju, dabūju, — vecais murmināja. — Nu, Boris, laipni lūdzam, sēdies! Pie mums, mīļo jauno cilvēk, ir vienkārši. . . Mēs dzīvojam vienkāršībā.

Viņš sāka bez jēgas rosīties. Viņam bija kauns no dēla un tai pašā laikā, kā redzams, gribējās sievu priekšā, kā vienmēr, uzstāties kā «pāvam» un nelaimīgam, pamestam tēvam.

—      Jā, manu mīļo jauno cilvēk, mēs dzīvojam vienkārši, bez klīrības, — viņš murdēja. — Mēs esam vienkārši ļaudis, jauno cilvēk… Neesam tādi kā jās, mums netīk pūst dūmus acīs. J-jā . . . Varbūt šņabīti iedzert?

Viena no sievām (viņai bija kauns dzert sveša cilvēka klātbūtnē) nopūtās un teica:

—      Bet es pēc sēnēm vēl iedzeršu . .. Tādas sēnes, ka gribot negribot jāiedzer. Ivan Gerasimič, uzaiciniet viņus, varbūt arī viņi iedzers!

Beidzamo vārdu viņa izteica tā: īdzers.

—     Iedzer, jauno cilvēk! — vecais sacīja, dēlā neraudzīdamies. — Mums, draudziņ, vīna un liķieru nav, mēs tā vienkārši.

—    Viņiem pie mums nepatīkas! — «bābiete» nopūtās.

—     Nekas, nekas, viņš iedzers!

Lai atsakoties neapvainotu tēvu, Boriss paņēma glāzīti un klusēdams izdzēra. Kad atnesa patvāri, viņš klusēdams, ar melanholisku seju, par prieku vecajam, izdzēra divas krūzītes riebīgas tējas. Klusēdams viņš klausījās, kā «bābiete» netieši runāja par to, ka šai pasaulē esot cietsirdīgi un bezdievīgi bērni, kas pametot savus vecākus.

—      Es zinu, ko tu tagad domā! — teica iedzērušais vecais vīrs, iejuzdamies savā parastajā iereibušajā, satrauktajā noskaņā. — Tu domā, ka esmu nolaidies, dubļos iegrimis, kļuvis nožēlojams, bet, manuprāt, šī vienkāršā dzīve ir daudz normālāka par tavu dzīvi, jauno cilvēk. Neviens man nav vajadzīgs, un . . . un man nenāk ne prātā zemoties. . . Nevaru paciest, ja kāds zeņķis noraugās manī ar nožēlu.

Pēc tējas viņš tīrīja siļķi un tik cītīgi apkaisīja to ar sīpoliem, ka viņam acīs pat parādījās aizkustinājuma asaras. Viņš ierunājās atkal par totalizatoru, par laimestiem, par kādu Panamas salmenīcu, ko vakar nopircis par sešpadsmit rubļiem. Viņš meloja ar tādu pašu tīksmi, ar kādu ēda siļķi un dzēra. Dēls klusēdams nosēdēja kādu stundu un sāka atvadīties.

—      Nedrīkstu atturēt! — vecais augstprātīgi sacīja. — Atvainojiet, jauno cilvēk, ka nedzīvoju ,tā, kā jums gribas!

Viņš dižojās, ar cieņu spurdza un miedza acis uz sievu pusi.

—     Tad nu sveiki, jauno cilvēk! — viņš teica, pavadīdams dēlu līdz priekšnamam. — Attendez!

Tomēr priekšnamā, kur bija tumšs, viņš pēkšņi piekļāvās ar seju pie dēla piedurknes un iešņukstējās.

—      Gribētos man palūkoties uz Soņušku! — viņš čukstēja. — Izkārto, Boreņka, manu mīlulīt! Es noskūšos, apvilkšu tavu uzvalciņu . . . rādīšu stingru seju . . . Viņai klātesot, klusēšu. Jānudie, klusēšu.

Viņš bikli atskatījās uz durvīm, aiz kurām bija dzirdamas sievu balsis, apslāpēja raudas un skaļi noteica:

—     Sveiki, jauno cilvēk! Attendez!

LABAS BEIGAS

Pie virskonduktora Stičkina kādā no dienām, kad viņam nebija jādežurē, sēdēja Ļubova Grigorjevna, solīda, pilnīga, gadu četrdesmit veca dāma, kas nodarbojās ar saprecināšanu un daudzām citām darīšanām, par ko mēdz runāt tikai čukstus. Stičkins, mazliet apmulsis, taču, kā vienmēr, nopietns, noteikts un nelokāms, staigaja pa istabu, pīpēja cigāru un runāja:

— Visai patīkami iepazīties. Semjons Ivanovičs ieteica jūs no tāda viedokļa, ka jūs varat man palīdzēt kādā kutelīgā, visai svarīgā jautājumā, kam sakars ar manas dzīves laimi. Man, Ļubova Grigorjevna, jau piecdesmit divi gadi, tas ir tāds laika posms, kad visai daudziem jau ir pieauguši bērni. Man ir teicama darba vieta. Kaut arī man nav daudz mantas, taču varu sev līdzās uzturēt mīļoto būtni un bērnus. Teikšu jums, starp mums runājot, ka man ir ne vien alga, bet arī banka nauda, ko esmu iekrājis ar savu dzīves veidu. Esmu noteikts cilvēks un nedzērājs, dzīvoja kārtīgu un piemērotu dzīvi, tā ka varu daudziem sevi likt par priekšzīmi. Man trūkst tikai viena — sava ģimenes pavarda un dzīvesbiedres, un es dzīvoju kā nez kāds klejotājs ungārs, no vienas vietas otrā, bez kādas patikas, un nav man neviena, ar ko apspriesties, bet, kad esmu sasirdzis, nav pat, kas man pasniegtu glāzi ūdens un tā tālāk. Bez tam, Ļubova Grigorjevna, precētam cilvēkam allaž sabiedrībā ir lielāks svars nekā neprecētam . . . Piederu pie izglītotas šķiras, man ir nauda, taču, ja uz mani paskatās no attiecīga redzes viedokļa, kas gan esmu? Vecpuisis, tikpat kā nez kāds ksendzs. Un tāpēc es visai vēlētos savienoties ar eimenija saitēm, tas ir, nodibināt likumīgu laulību ar kādu cienīgu personu.

—     Labs nodoms! — preciniece nopūtās.

—     Esmu vientuļš cilvēks un šai pilsētā neviena nepazīstu. Kurp es iešu un pie kā griezīšos, ja man visi ļaudis sveši? Lūk, kāpēc Semjons Ivanovičs man ieteica griezties pie tādas personas, kas ir speciāliste šai ziņā un prot nokārtot cilvēku laimi. Tāpēc no visas sirds lūdzu jūs, Ļubova Grigorjevna, ņemt manu likteni savās rokās. Jūs pazīstat pilsētā visas līgavas, un jums viegli darīt mani laimīgu.

—     To var . . .

—     Dzeriet, laipni lūdzu . ..

Ar pierastu kustību preciniece pielika glāzīti pie mutes, izdzēra un nesaviebās.

—    To var, — viņa atkārtoja. — Bet kādu līgavu jūs„ Nikolaj Nikolajič, vēlētos?

—     Vai es? Kādu liktenis lems.

—     Tas, protams, atkarīgs no likteņa, tomēr katram ir sava gaume. Vienam patīk tumšmates, otram blondīnes.

—     Redziet, Ļubova Grigorjevna … — sacīja Stičkins, solīdi nopūzdamies. — Esmu noteikts cilvēks, ar raksturu. Skaistums un vispār izskats man ir blakus lieta, jo, pati zināt, no sejas neviens ražu neievāc un ar skaistu sievu visai daudz rūpestu. Es domāju tā, ka sievietē galvenais nav āriene, bet tas, kas ir iekšā, tas ir, lai viņai būtu dvēsele un visas citas labas īpašības. Dzeriet, laipni lūdzu . . . Tas, protams, visai patīkami, ja sieva būs tāda apaļīga, bet abpusējai laimei tas nav tik svarīgi; galvenais ir gudrība. Patiesību sakot, sievietei arī gudrība nav vajadzīga, jo ar gudrību viņa būs augstās domās par sevi un izgudros dažādus ideālus. Bez izglītības šais laikos nav iespējams, protama lieta, bet izglītība mēdz būt dažāda. Patīkami jau, ja sieva pa franciskam un pa vāciskam, dažādās mēlēs, ļoti patīkami; bet kāda tur jēga, ja, pieņemsim, viņa nepratīs pogu piešūt? Piederu pie izglītotas šķiras, ar kņazu Kaņiteļinu, varu sacīt, runājos tāpat kā tagad ar jums, bet man ir vienkārša daba. Man vajadzīga vienkārša jaunava. Pats galvenais, lai viņa mani godātu un justu, ka esmu viņu aplaimojis.

—     Zināma lieta.

—        Nu, un tagad par pašu svarīgāko . . . Bagāta man nav vajadzīga. Es neatļaušos tādu nelietību kā precības naudas dēj. Es nevēlos ēst sievas maizi, bet vēlos, lai viņa ēd manējo, lai viņa to sajustu. Taču nabadzīga man arī nav vajadzīga. Kaut gan esmu cilvēks ar līdzekļiem un kaut arī precos nevis aiz aprēķina, bet aiz mīlestības, taču man nav iespējams ņemt trūcīgu, jo, pati zināt, tagad viss kļuvis dārgāks un būs bērni.

—     Var sameklēt arī ar pūru, — preciniece ieteicās.

—     Dzeriet, laipni lūdzu . ..

Minūtes piecas abi klusēja. Preciniece nopūtās, iesāņus pavērās konduktorā un jautāja:

—       Nu, bet tā, mīļais . . . vai vecpuiša vajadzībām tev nekas nenoderētu? Prece ir laba. Viena francūziete, otra no grieķietēm. Ļoti vērtīgas.

Konduktors padomāja un atbildēja:

—        Nē, pateicos. Redzot no jūsu puses tādu pretimnākšanu, atļaujiet tagad pajautāt: cik jūs ņemsiet par saviem pūliņiem līgavas jautājumā?

—        Man daudz nevajag. Iedosiet kvartu un drēbi kleitai, kā jau pieņemts, un paldies . . . Bet par pūru atsevišķi, tas jau cits rēķins.

Stičkins sakrustoja rokas uz krūtīm un sāka klusībā domāt. Padomājis nopūtās un noteica:

—     Tas ir dārgi. . .

—        Nepavisam nav dārgi, Nikolaj Nikolajič! Agrāk dažkārt, kad kāzu bija daudz, ņēmām arī lētāk, bet pašlaik — kāda gan mums peļņa? Ja gavēņa mēnesī var nopelnīt divus kvartus, paldies dievam. Ne jau no kāzām, draudziņ, iedzīvojamies.

Stičkins neizpratnē uzlūkoja precinieci un paraustīja plecus.

—       Hm! . . . Vai tad divi kvarti ir maz? — viņš vaicāja.

—       Maz gan! Agrākajos laikos gadījās, ka vairāk par simtu ņēmām.

—            Hm! . . . Nekādi negaidīju, ka ar šādām padarīšanām var nopelnīt tādu naudu. Piecdesmit rubļu! Arī vīrietim tā ir liela nauda! Dzeriet, laipni lūdzu . . .

Preciniece izdzēra un nesaviebās. Stičkins klusēdams noskatīja viņu no galvas līdz kājām un noteica:

—            Piecdesmit rubļu . . . Tātad seši simti rubļu gadā . . . Dzeriet, laipni lūdzu … Ar tādām, ziniet, dividendēm jums, Ļubova Grigorjevna, nav grūti arī pašai tikt pie vīra . . .

—            Man, vai? — preciniece iesmējās. — Esmu veca . . .

—            Bet nepavisam . . . Ari kompleksija jums tāda, un seja apaļa, balta, un viss pārējais.

Preciniece samulsa. Arī Stičkins apmulsa un atsēdās viņai līdzās.

—            Jūs vēl varat it labi patikt, — viņš sacīja. — Ja jums gadīsies noteikts, solīds, taupīgs vīrs, tad ar viņa algu un jūsu izpeļņu jūs varat viņam pat ļoti patikt, un dzīvosiet kā divi balodīši . . .

—     Dievs zina, ko jūs runājat, Nikolaj Nikolajič . . .

—     Ko tad? Es nekā . . .

Iestājās klusums. Stičkins sāka skaļi šņaukāties, bet preciniece sarka un, kaunīgi vērdamās viņā, jautāja:

—     Bet cik jūs saņemat, Nikolaj Nikolajič?

—            Es, vai? Septiņdesmit piecus rubļus, neskaitoL gratifikācijas . . . Bez tam mums ir ienākumi no stearīna svecēm un zaķiem.

—     Medībās ejat?

—            N-nē, par zaķiem pie mums sauc pasažierus bez biļetēm.

Klusējot pagāja vēl kāds brīdis. Stičkins piecēlās un saviļņots sāka staigāt pa istabu.

—            Man jauna laulātā draudzene nav vajadzīga, — viņš teica. — Esmu padzīvojis cilvēks, un man vajadzīga tāda . . . itin kā jūs .. . svarīgā un solīda … un ar jūsu kompleksiju . . .

—            Dievs vien zina, ko jūs runājat… — ieķiķinājās preciniece, aizsedzot ar mutautiņu savu tumši pietvīkušo seju.

—             Ko tur ilgi domāt? Jūs esat man pa prātam un visādi piemērota. Esmu noteikts cilvēks, nedzērājs, un, ja jums patīku, tad … ko vēl vairāk? Atļaujiet jūs bildināt!

Preciniece apraudājās, sāka smieties un par savas piekrišanas zīmi saskandināja ar Stičkinu.

— N-nu, — sacīja laimīgais virskonduktors, — tagad atļaujiet paskaidrot, kāda uzvešanās un kāds dzīves veids būtu man pa prātam . .. Esmu stingrs, solīds, noteikts cilvēks, visu labi saprotu un vēlos, lai arī mana sieva būtu stingra un saprastu, ka esmu viņas labdaris un viņai pirmais cilvēks pasaulē.

Viņš apsēdās un, dziļi ievilcis elpu, sāka savai līgavai izklāstīt ieskatu par ģimenes dzīvi un sievas pienākumiem.

RATNĪCĀ

Pulkstenis gāja uz desmitiem vakarā. Kučieris Stepans, sētnieks Mihailo, kučiera mazdēls Aļoška, kas bija no laukiem atbraucis paciemoties pie vectēva, un septiņdesmit gadu večuks Nikandrs, kas ieradās ik vakaru sētā pārdot siļķes, sēdēja ap lākturi lielajā ratnīcā un spēlēja uz karaļiem. Līdz galam atvērtajās durvīs bija redzams viss pagalms, lielā māja, kur dzīvoja kungi, bija redzami vārti, pagrabi, sētnieka telpas. Visu sedza nakts krēsla, un spoži apgaismoti bija tikai četri logi vienā piebūvē, kur dzīvoja īrnieki. Augšup saslieto kariešu un kamanu ilkšu ēnas stiepās no sienām uz durvīm, krustojoties ar ēnām, kas krita no lāktura un spēlmaņiem, un šīs ēnas trīsēja … Aiz plānās šķērssienas, kas nošķīra ratnīcu no zirgu staļļa, stāvēja zirgi. Smaržoja siens, un no vecā Nikandra plūda nepatīkama siļķu smaka.

Par karali kļuva sētnieks; viņš pieņēma pozu, kāda, pēc viņa domām, piemērota karalim, un skaļi nošņaucās sarkanrūtainā mutautā.

—    Tagad, kam gribu, tam nocirtīšu galvu, — viņš teica.

Astoņu gadu vecais puisēns Aļoška ar baltiem, sen neapgrieztiem matiem, kuram līdz karalim bija pietrūcis tikai divu stiķu, nikni un skaudīgi pavērās sētniekā. Viņš uzmeta lūpu un sadrūma.

—     Es, vectēv, spēlēšu uz tevi, — viņš sacīja, domādams par kārtīm. — Es zinu, tev ir kāravdāma.

—     Nu, nu, muļķīt, pietiek domāt! Spēlē!

AJoška nedroši izspēlēja kāravkalpu. Tai bridi no pagalma atskanēja zvans.

—     Ak, kaut tevi … — pieceļoties norūca sētnieks.

—     Ej, karal, atvērt vārtus.

Kad viņš pēc brītiņa atgriezās, Aļoška jau bija princis, siļķu virs — kareivis, bet kučieris — zemnieks.

—     Iznāk draņķa būšana, — sētnieks noteica, atkal sēžoties pie kārtīm. — Pašreiz ārstus izlaidu. Nav izvilkuši.

—      Kur nu! Droši vien tikai smadzenes izbakstījuši. Ja lode iekļuvusi galvā, kādi tad vairs dakteri . . .

—      Bez samaņas guļ, — sētnieks turpināja. — Laikam jau nomirs. Aļoška, neskaties svešās kārtīs, kucēn, citādi saņemšu aiz ausīm! Jā, dakteri no sētas prom, bet tēvs ar māti sētā iekšā . . . Tikko atbrauca. Šīs vaimanas, raudas — lai dievs atpestī! Stāsta, esot vienīgais dēls . . . Nelaime!

Visi, atskaitot Aļošku, kas bija nogrimis spēlē, atskatījās uz spoži apgaismotajiem piebūves logiem.

—     Rīt pavēlēts iet uz iecirkni, — sētnieks sacīja.

—      Būs pratināšana . . . Bet ko es zinu? Vai tad es redzēju? Viņš pasauc mani šorīt no rīta, pasniedz vēstuli un saka: «Iemet,» saka, «pastkastītē!» Bet pašam acis saraudātas. Sievas un bērnu nebija mājā, aizgājuši pastaigāties . . . Tad nu, kamēr es gāju ar vēstuli, viņš arī iešāvis no levolvera sev deniņos. Atnāku, bet viņa ķēkša jau brēc pa visu pagalmu.

—     Liels grēks, — piesmakušā balsi noteica siļķu vīrs un nogrozīja galvu. — Liels grēks!

—      Tas no lielām zinībām, — sacīja sētnieks, pievākdams stiķi. — Prāts samežģījies. Dažkārt caurām naktīm sēž un mūžam raksta papīrus . . . Spēlē, zemniek! . . . Taču labs kungs bija. Tāds bāls, melnīgsnējs, garš! . . . Kārtīgs īrnieks bija.

—      It kā tam visam par iemeslu sieviešu dzimums, — teica kučieris, ar trumpas deviņu nokaudams kāravkungu. — It kā otra sievu iemīlējis, bet savējā apnikusi. Mēdz gadīties.

—     Karalis dumpojas! — sētnieks sacīja.

Tai brīdī no pagalma atkal atskanēja zvans. Sadumpojies karalis īgni nospļāvās un izgāja laukā. Piebūves logos sakustējās ēnas, kas atgādināja dejotāju pārus. Sētā atskanēja satrauktas balsis, steidzīgi soļi.

—            Laikam atkal dakteri klāt, — kučieris teica. — Noskraidās mūsu Mihailo . . .

Dīvaina, gaudojoša balss uz mirkli izskanēja gaisā. Aļoška izbiedēts pavērās savā vectēvā, kučieri, tad logos un sacīja:

—            Vakardien pie vārtiem viņš noglaudīja man galvu. Tu, puisēn, no kāda apriņķa? Vectēv, kas patlaban gaudoja?

Vectēvs nekā neatbildējā un salaboja liesmu lākturī.

—    Cilvēks pagalam, —L viņš pēc brītiņa noteica un nožāvājās. — Kā viņš pagalam, tā viņa bērniņi pagalam. Tagad bērniem negods uz visu mūžu.

Sētnieks atgriezās un atsēdās pie lāktura.

—    Nomiris! — viņš sacīja. — Aizsūtīja uz nabagmāju pēc vecenēm.

—    Lai debesu valstība, mūžīgs miers! — kučieris nočukstēja un pārmeta krustu.

Viņā lūkojoties, arī Aloška pārmeta krustu.

— Par tādiem nedrīkst aizlūgt, — siļķu vīrs noteica.

—     Kālab?

—     Grēks.

—    Tas ir pareizi, — sētnieks piekrita. — Tagad viņa dvēsele tiešā ceļā uz elli, pie nešķīstā . . .

—    Grēks, — siļķu vīrs atkārtoja. — Tādus ne glabā, ne apstāv, bet tikpat kā maitu, bez kādas ievērības.

Vecais uzlika cepuri galvā un piecēlās.

—    Mūsu kundzei ģenerālienei, lūk, arī, — viņš sacīja, uzmaukdams cepuri dziļāk, — mēs toreiz vēl bijām dzimtļaudis, jaunākais dēls tāpat aiz lielas gudrības iešāva sev no pistoles mutē. Pēc likuma iznāk, ka tādus vajag apglabāt bez popiem, bez dvēseles aizlūguma, aiz kapsētas, bet kundze, tā teikt, lai nebūtu negoda ļaužu priekšā, piekukuļoja policistus un dakterus, un viņai iedeva tādu papīru, it kā dēls to karsonī, nesamaņā izdarījis. Par naudu var visu. Tātad viņu apbedīja ar popiem, gods godam, spēlēja mūzika, un apguldīja zem baznīcas, jo nelaiķa ģenerālis bija uzcēlis šo baznīcu par savu naudu un tur apglabāti visi viņa piederīgie. Un tā, brālīši, paiet mēnesis, paiet otrs — viss, kā nākas. Trešajā mēnesī ģenerālienei ziņo — no šās pašas baznīcas atnākuši sargi. Kas vajadzīgs? Atveda tos pie viņas; tie viņai krīt pie kājām. «Nevaram,» saka, «jūsu ekselence, kalpot… Meklējiet citus sargus, bet mūs, esiet žēlīga, atbrīvojiet.» — «Kā tad tā?» — «Nē,» saka, «nav nekādas iespējas. Jūsu dēliņš visu nakti zem baznīcas gaudo.»

AJoška nodrebēja un piekļāvās ar seju kučiera mugurai, lai neredzētu logus.

—      Ģenerāliene sākumā negribēja klausīties, — vecais turpināja. — Tas viss, saka, jums, vienkāršajiem ļaudīm, no iedomām. Nomiris cilvēks nevar gaudot. Pēc laiciņa sargi atkal klāt, un tiem līdzi ķesteris. Tātad arī ķesteris dzirdējis, kā viņš gaudo. Ģenerāliene redz, nav labi, ieslēdzas ar sargiem savā guļamistabā un saka: «Te jums, draugi, divdesmit pieci rubļi,» saka, «bet par to jūs nakti paklusām, lai neviens neredzētu un nedzirdētu, izrociet manu nelaimīgo dēlu un apglabājiet viņu,» saka, «aiz kapsētas.» Un laikam pa glāzītei viņiem pasniedza . . . Sargi tā arī izdarīja. Plāksne ar uzrakstu zem baznīcas arī šobaltdien, tikai viņš pats, ģenerāļa dēls, aiz kapsētas . . . Ak kungs, piedod mums, grēciniekiem! — siļķu vīrs nopūtās. — Gadā ir viena pati diena, kad par tādiem var aizlūgt: vasarsvētku sestdiena … Nabagiem viņu vārdā nedrīkst dot dāvanas, tas ir grēks, bet par dvēseles glābiņu var barot putnus. Ģenerāliene ik pa trim dienām izgāja krustcelēs un baroja putnus. Reiz krustcelēs nez kur gadījies melns suns; pielēca pie maizes — un projām . . . Zināms jau, kas par suni. Ģenerāliene pēc tam kādas piecas dienas kā bez prāta, ne dzēra, ne ēda . .. Piepeši nokrīt dārzā uz ceļiem un lūdz, lūdz dievu… Nu, sveiki, brālīši, lai dievs, debesu valdniece stāv jums klāt. Iesim, Mihailuška, atdarīsi man vārtus.

Siļķu vīrs un sētnieks izgāja ārā. Kučieris un Aļoška arī izgāja, lai nebūtu jāpaliek ratnīcā.

—      Dzīvoja cilvēks un nomira! — sacīja kučieris, raudzīdamies logos, kur aizvien vēl vīdēja ēnas. — Šorīt no rīta te staigāja pa sētu, bet tagad guļ miris.

—            Pienāks laiks, ari mēs nomirsim, — noteica sētnieks, aiziedams kopā ar siļķu vīru, un viņus abus krēslā vairs nevarēja saskatīt.

Kučieris un līdz ar viņu arī Aļoška nedroši piegāja pie apgaismotajiem logiem. Ļoti bāla dāma ar lielām, saraudātām acīm un sirms, izskatīgs vīrs sabīdīja istabas vidū divus kāršu galdus, laikam gan lai uzliktu uz tiem nelaiķi, un uz galdu zaļā tūka bija vēl redzami ar krītu uzrakstītie skaitļi. Virēja, kas no rīta bija skraidījusi pa sētu un vaimanājusi, tagad stāvēja uz krēsla un, stiepdamās augšup, centās ar palagu aizsegt spoguli.

—     Vectēv, ko viņi dara? — Aļoška čukstot vaicāja.

—     Viņu tūlīt liks uz galdiem, — vectēvs atbildēja.

—    Ejam, bērniņ, laiks gulēt.

Kučieris un Aļoška atgriezās ratnīcā. Pielūdza dievu, noāva kājas. Stepans nolikās kaktā uz grīdas, Aļoška kamanās. Ratnīcas durvis bija jau aizvērtas, stipri smirdēja nodzēstā lāktura gruzdums. Pēc maza brītiņa Aļoška pacēla galvu un pavērās visapkārt; pa durvju šķirbām bija redzama gaisma no visiem četriem logiem.

—     Vectēv, man bail! — viņš sacīja.

—     Guli nu, guli…

—     Es tev saku, bail!

—     No kā tev bail? Kas par delveri!

Abi kādu laiciņu klusēja.

Aļoška pēkšņi uzlēca no kamanām un, skaļi raudādams, pieskrēja pie vectēva.

—            Ko tad tu? Ko tev vajag? — kučieris izbijās, arī pieceldamies.

—     Gaudo!

—     Kas gaudo?

—     Bail, vectēv . . . Dzi?

Kučieris ieklausījās.

—            Tur raud, — viņš teica. — Nu ej, muļķīti. Viņiem žēl, tāpēc arī raud.

—            Man gribas uz laukiem … — mazdēls, šņukstēdams un pie visām miesām drebēdams, turpināja.

—     Vectēv, brauksim uz sādžu pie memmes; brauksim, vectēv mīļais, dievs tev par to dos debesu valstību . . .

—            Kāds muļķis, ko! Nu, mierā, mierā . . . Nerunā, es iedegšu lākturi . . . Muļķis!

Kučieris sataustīja sērkociņus un aizdedza lākturi. Bet gaisma nenomierināja Aļošku.

—            Vectēv Stepan, brauksim uz laukiem! — viņš raudādams lūdzās. — Man te bail… vī-ī, kā bail! Un kāpēc tu, nolādētais, mani izaicināji no sādžas?

—            Kas ir nolādētais? Vai tad var likumīgam vectēvam teikt tādus nepamatotus vārdus? Nopēršu!

—            Per, vectēv, per kā kaimiņu āzi, bet tikai aizved mani pie memmes, parādi dieva žēlastību . . .

—            Nu, nu, mazdēliņ, nu! — kučieris sāka mīlīgi čukstēt. — Nekas, nebīsties. . . Man jau pašam ari bail. . . Pielūdz dievu!

Nočīkstēja durvis, un parādījās sētnieka galva.

—             Vai tu neguli, Stepan? — viņš jautāja. — Es visu nakti netieku pie miera, — viņš ienākdams teica. — Visu nakti gan jāver vaļā vārti, gan jātaisa ciet . . . Ko tu, Aļoška, raudi?

—     Bail, — mazdēla vietā atbildēja kučieris.

Atkal gaisā noskanēja gaudojošā balss. Sētnieks sacīja:

—            Raud. Māte netic savām acīm … Tīrās briesmas, kā vaimanā.

—     Vai arī tēvs ir te?

—             Ari tēvs . . . Tēvs neko daudz. Sēž kaktiņā un klusē. Bērnus aiznesa pie radiem. . . Kas ir, Stepan? Uzspēlēsim savu trumpi, vai?

—             Lai iet, — kučieris kasīdamies piekrita. — Un tu, Aļoška, ej un guli. Laiks precēties, bet tu brēc, nelieti. Nu ej, mazdēliņ, ej . . .

Sētnieka klātbūtne nomierināja Aļošku; viņš nedroši piegāja pie kamanām un apgūlās. Un, kamēr viņš aizmiga, visu laiku dzirdēja pusčukstus runājam.

—      Kauju un laižu ārā savu … — vectēvs teica.

—     Kauju un laižu ārā savu … — sētnieks atkārtoja.

Sētā atskanēja zvans, durvis nočīkstēja, un arī, liekas,

sacīja: «Kauju un laižu ārā savu.» Kad Aļoška sapnī ieraudzīja kungu un, viņa acu nobijies, uzlēca un sāka raudāt, bija jau rīts, vectēvs krāca, un ratnīca nelikās briesmīga.

ĻAUNDARI

Aculiecinieku stasis

Kad apkalpotājs viņam nosauca tos nedaudzos ēdienus, ko varēja traktierī dabūt, viņš padomāja un sacīja:

—     Tādā gadījumā dod mums divas porcijas svaigu kāpostu zupas un cāli un pavaicā saimniekam, vai jums te nav sarkanvīna . . .

Pēc tam visi redzēja, kā viņš pavērās griestos un teica, griezdamies pie apkalpotāja:

—     Apbrīnojami, cik jums te daudz mušu!

Mēs sakām viņš, jo ne sulaiņi, ne saimnieks, ne traktiera apmeklētāji nezināja, kas viņš tāds, kādas kārtas, no kurienes un kādēļ atbraucis mūsu pilsētā. Tas bija solīds, jau diezgan padzīvojis kungs, pieklājīgi ģērbies un, kā redzams, lojāls. Spriežot pēc apģērba, viņu pat varēja noturēt par aristokrātu. Mēs ievērojām, ka viņam ir zelta pulkstenis, kaklasaites adata ar pērli, un viņa kastora cepurē bija ielikti cimdi ar modernām sprādzēm, kādas agrāk bijām redzējuši vicegubernatoram. Ieturot pusdienas, viņš visu laiku centās mūs apžilbināt ar savu labo audzināšanu: turēja dakšiņu kreisajā rokā, slaucījās servjetē un viebās, kad glāzītēs krita iekšā mušas. Ikviens zina, ka tur, kur ir mušas, trauki nevar būt tīri; nemaz nerunājot par vienkāršajiem apmeklētājiem, pat tādas personas kā apriņķa policijas priekšnieks, iecirkņa priekšnieks un garāmbraucoši muižnieki, iebaudot pusdienas traktierī, nekad nesūdzas, ja viņiem pasniedz mušu notrieptu šķīvi vai glāzīti; viņš turpretim nesāka ēst, iekām apkalpotājs nebija nomazgājis šķīvjus karstā ūdenī.

Acīm redzot, dižojās un centās izlikties cēlāks, nekā bija īstenībā.

Kad viņam pasniedza kāpostus, pie viņa galda pienāca kāds cits tikpat nepazīstams indivīds ar pliku pauri, skūtu seju un zelta acenēm. Šis nepazīstamais kungs bija ģērbies zīda uzvalkā, un arī viņam bija zelta pulkstenis. Visu laiku viņš runāja franciski, ziņkāri aplūkoja ēdienus un apmeklētājus, tā ka nebija grūti viņā saskatīt ārzemnieku. Kas viņš tāds, no kurienes un kālab ieradies mūsu pilsētā, mēs tāpat nezinājām.

Ieslrēbis pirmo karoti kāpostu, viņš, tas ir, tas, kam bija adata ar pērli, nogrozīja galvu un zobgalīgi noteica:

—     Šiem stulbeņiem izdodas pat svaigiem kāpostiem piešķirt sasmakumu. Nav iespējams ēst. Paklau, mījais, vai tiešām pie jums visi dzīvo cūcīgi? Visā pilsētā nav iespējams dabūt porciju kaut cik pieklājīgu kāpostu. Tas ir apbrīnojami!

Pēc tam viņš sāka kaut ko stāstīt franciski savam ārzemju biedram. No viņa runas mēs atceramies tikai vārdu «košon». Izņēmis no kāpostiem prusaku, viņš griezās pie apkalpotāja un sacīja:

—     Es neesmu lūdzis kāpostus ar prusakiem. Stulbenis.

—      Kungs, — sulainis atbildēja, — ne jau es to esmu ielicis kāpostos, bet viņš pats tur ielīdis. Taču neuztraucieties: tarakāni nekož.

Pēc cāļa pieprasījis papīra lapu un zīmuli^ viņš sāka zīmēt kaut kādus apļus un rakstīt skaitļus. Ārzemnieks nebija vienis prātis un ilgi strīdējās ar viņu, nepiekrizdams kratīja galvu. Ar apļiem un skaitļiem aprakstītā lapa līdz šim laikam glabājas pie traktiera saimnieka; apriņķa skolu uzraugs, kam saimnieks parādīja šo lapu, ilgi noraudzījās apļos, tad nopūtās un sacīja: «Grāmata aiz septiņiem zēģeļiem!» Norēķinādamies par pusdienām, viņš, tas ir, tas, kam kaklasaitē bija pērle, iedeva apkalpotājam jaunu piecu rubļu naudas zīmi. Vai šis papīriņš bija īsts vai viltots, mums nav zināms, jo neattapāmies to apskatīt.

—     Paklau, cikos no rīta jūs taisāt vaļā traktieri? — viņš jautāja apkalpotajam.

—     Ar saullēktu.

—      Lieliski. Rit no rīta piecos mēs atnāksim tēju dzert. Sagatavo porciju, tikai bez mušām. Bet vai tev zināms, kas būs rīt no rīta? — viņš jautāja, viltīgi piemiedzot aci.

—     Nebūt ne.

—     A! Rīt no rīta jūs būsiet pārsteigti un apstulboti.

Tādā veidā piedraudējis, viņš smiedamies kaut ko

pateica ārzemniekam un kopā ar viņu izgāja no traktiera. Viņi abi pārlaida nakti pie Marfas Jegorovnas, vientuļas, dievticīgas atraitnes, kas nepavisam nav vainīga un nevarēja būt līdzzinātāja. Tagad viņa visu laiku raud, baidīdamās, ka viņu apcietinās. Pazīdami viņas domāšanas veidu, mēs apgalvojam, ka viņa nav vainīga. Turklāt, spriediet paši, vai tad viņa, ielaižot pie sevis iemītniekus, varēja iepriekš zināt, kas viņiem aiz ādas?

Otrā rītā, tieši pulksten piecos, svešinieki bija jau traktierī. Šoreiz viņi ieradās ar portfeļiem, grāmatām un kaut kādiem dīvainas formas futrāļiem. Viņu valodā un kustībās bija manāms satraukums un steiga. Viņš, tas ir, tas, kas nebija ārzemnieks, sacīja:

—     No ziemeļrietumiem nāk mākonis. Kaut tas mums nestātos ceļā!

Izdzēris glāzi tējas, viņš pasauca traktiera saimnieku un pavēlēja tam noliki traktiera laukumā galdu un divus krēslus. Saimnieks, būdams neizglītots cilvēks, kaut arī nojauta ko nelabu, darīja tā. Svešinieki savāca savas mantas un, izgājuši no traktiera, atsēdās krēslos pie galda. Nosēdās uz laukuma visu ļaužu priekšā — cik tas muļķīgi! Kaut ko runādami savā starpā, viņi izlika uz galda papīrus, rasējumus, melnus stiklus un nez kādas caurules. Kad saimnieks nedroši piegāja viņiem klāt un pieliecās pie galda, tad viņš, tas ir, tas, kam bija pērle, atvairīja viņu ar roku un noteica:

—     Nebāz savu resno degunu, kur nevajag.

Tad viņš pavērās pulkstenī un, pasacījis kaut ko ārzemniekam, sāka lūkoties caur tumšo stiklu uz sauli.

Ārzemnieks paņēma vienu no caurulēm un sāka raudzīties turpat. . . Drīz pēc tam notika drausmīga, līdz šim nepieredzēta nelaime. Mēs visi piepeši sākām manīt, ka debesis un zeme tumst kā pirms tuva negaisa. Bet, kad ārzemnieks nolika cauruli un, kaut ko ātri pierakstījis, paņēma rokās tumšo stiklu, mēs izdzirdām kādu iekliedzamies:

—      Kungi, saule zūd!

Tiešām, kaut kas melns, pannai ļoti līdzīgs virzījās saulei virsū un aizsedza to iepretim zemei. Redzot, ka nav vairs pussaules un ka tomēr svešinieki turpina savas dīvainās izdarības, daži no mums griezās pie gorodovoja Vlasova un teica tam:

—     Gorodovoj, ko tad tu nenovērs nekārtību?

Viņš atbildēja:

—     Saule nav manā iecirknī.

Tādas vietējo varas iestāžu nevīžības labad mēs drīz vien ieraudzījām, ka nozudusi visa saule. Bija iestājusies nakts, bet, kur palikusi diena, nevienam nebija zināms. Debesīs parādījās zvaigznes. Tādas nelaikā uznākušās nakts dēļ mūsu pilsētā atgadījās šādi notikumi. Mēs visi briesmīgi pārbijāmies, un mūs pārņēma panika. Nezinādami, ko iesākt, šausmās skraidījām pa laukumu un, grūstīdami cits citu, kliedzām: «Gorodovoj! Gorodovoj!» Govis, vērši un zirgi (tolaik pie mums bija lopu tirgus), astes sacēluši un maudami, izbailēs drāzās pa pilsētu un biedēja iedzīvotājus. Suņi gaudoja. Blaktis traktiera numuros, iedomājušās, ka pienākusi nakts, izlīda no šķirbām un sāka nežēlīgi kost gulētājiem. Diakons Fantasmagorskis, kas lai brīdī veda no sakņu dārza gurķus, šausmās izlēca no ratiem un paslēpās zem tilta, bet viņa zirgs ar ratiem iebrauca svešā pagalmā, kur gurķus apēda cūkas. Akcīznieks Ļstecovs, pavadīdams nakti nevis mājās, bet pie kaimiņienes (taisnības labad mēs nevaram noslēpt šo sīko faktu), izlēcis uz ielas apakšveļā un ieskrējis pūlī, iebrēcās mežonīgā balsī:

—     Glābjas, kas var!

Daudzas trokšņa izbiedētas dāmas izspruka uz ielas, neapāvušas pat kurpes. Notika vēl daudz kas tāds, ko mēs uzdrošināsimies pastāstīt tikai aiz slēgtām durvīm.

Nenobijās un saglabāja drosmi tikai ugunsdzēsēji, kas lai laikā cieši gulēja, ko mēs arī steidzamies apliecināt. Tas viss notika 7. augusta rītā.

Svešinieki turpretim, tādā veidā sataisījuši ziepes, sakravāja savus papīrus portfeļos un, kad no jauna parādījās saule, iesēdās kalešā un aizbrauca nezin kur. Kas viņi tādi, mums līdz šim laikam nav ne miņas. Darām zināmas viņu pazīmes. Viņš, tas ir, tas, kam bija adata ar pērli: augumā vidējs, seja tīra, zods mērena apjoma, pierē grumbas; ārzemnieks: augumā vidējs, miesās pilnīgs, seja skūla, tīra, zods mērena apjoma, iztālēm līdzīgs muižniekam Karasevičam; tuvredzīgs, tāpēc arī valkā acenes.

Vai tikai tie nav austriešu spiegi?

ZINOČKA

Mednieki pavadīja nakti zemnieku istabā svaigā sienā. Pa logiem vērās iekšā mēness, laukā skumji čīgāja harmonika, no siena plūda salkana, mazliet uzbudinoša smarža. Mednieki runāja par suņiem, par sievietēm, par pirmo mīlestību, par mērkaziņām. Pēc tam kad bija aprunātas visas pazīstamās kundzītes un izstāstīts simts anekdošu, visresnākais no medniekiem, kas nokrēslā atgādināja siena kaudzi un runāja zemā štāba virsnieka basā, skaļi nožāvājās un noteica:

—     Nav liela māksla kļūt mīlētam: kundzītes tieši tādēļ radītas, lai mīlētu mūs, vīriešus. Bet sakiet, kungi, — vai kāds no jums bijis nīsts, kaisli, neprātīgi nīsts? Vai kāds no jums redzējis cilvēku, kas ir gluži bez prāta aiz naida? Nu?

Atbildes nebija.

—     Neviens, kungi? — štāba virsnieka bass vaicāja. — Tad, lūk, mani nīda, nīda glīta meitene, un es varēju uz savas ādas novērot pirmā naida simptomus. Pirmā naida tāpēc, ka tas, kungi, bija kaut kas tieši pretējs pirmajai mīlai. Starp citu, tas, ko tūlīt pastāstīšu, notika tad, kad vēl nekā nesajēdzu ne no mīlas, ne naida. Man toreiz bija astoņi gadi, bet tā nav nekāda nelaime: te, kungi, svarīgākā persona ir nevis viņš, bet viņa. Nu tad, lūdzu, uzmanību. Kādā jaukā vasaras vakarā pirms saulrieta es un mana guvernante Zinočka, ļoti jauka un poētiska būtne, kas neilgi pirms tam bija pabeigusi institūtu, sēdējām bērnistabā un nodarbojāmies ar mācībām. Zinočka izklaidīgi vērās pa logu ārā un sacīja:

«Tā. Mēs ieelpojam skābekli. Tagad pasakiet, Petja,— ko mēs izelpojam?»

«Ogļskābi,» es atbildēju, raudzīdamies pa to pašu logu ārā.

«Tā,» Zinočka piekrita. «Augi turpretim otrādi: ieelpo ogļskābi un izelpo skābekli. Ogļskābi satur zelteris un patvāra tvans … Tā ir ļoti kaitīga gāze. Neapoles tuvumā atrodas tā saucamā Suņu ala, kur ir ogļskābe; tur ielaists suns smok nost un nobeidzas.»

Šī nelaimīgā Suņu ala Neapoles tuvumā ir tāda ķīmijas gudrība, par kuru tālāk neuzdrīkstēsies spert soli neviena guvernante. Zinočka allaž kvēli aizstāvēja dabaszinātņu noderīgumu, bet viņas zināšanas ķīmijā diez vai sniedzās tālāk par šo alu.

Viņa pavēlēja atkārtot. Es atkārtoju. Viņa pavaicāja, kas ir apvārsnis. Es atbildēju. Bet pagalmā tai brīdī, kad mēs zelējām apvārsni un alu, mans tēvs taisījās uz medībām. Suņi kauca, piejūgzirgi nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru un koķetēja ar kučieriem, sulaiņi piekrāva tarantasu ar kulītēm un visvisādām mantām. Līdzās tarantasam stāvēja līnijdroška, kurā iesēdās māte un māsas, lai brauktu pie Ivaņickiem uz vārda dienu. Mājās palikām tikai es, Zinočka un mans vecākais brālis students, kuram sāpēja zobi. Varat iedomāties manu skaudību un garlaicību!

«Nu, ko tad mēs ieelpojam?» jautāja Zinočka, raugoties logā.

«Skābekli …»

«Jā, un par apvārsni sauc vietu, kur, kā mums liekas, zeme saplūst kopā ar debesi …»

Un nu devās ceļā tarantass, aiz tā līnijdroška … Es redzēju, ka Zinočka izvilka no kabatas kādu zīmīti, drudžaini saburzīja to un piespieda pie deniņiem, tad pietvīka un palūkojās pulkstenī.

«Tad nu paturiet prātā,» viņa teica, «Neapoles tuvumā ir tā saucamā Suņu ala . . .» viņa atkal paraudzījās pulkstenī un turpināja, «kur, kā mums šķiet, debess saplūst kopā ar zemi …»

Nabadzīte stiprā saviļņojumā pagājās pa istabu un vēlreiz pavērās pulkstenī. Līdz mūsu nodarbību beigām atlika vēl vairāk par pusstundu.

«Tagad aritmētika,» viņa sacīja, smagi elpodama un drebošu roku šķirstīdama uzdevumu gramatu. «Izrēķiniet 325. uzdevumu, bet es . . . tūlīt atnākšu . ..»

Viņa izgāja laukā. Es dzirdēju, kā viņa nolidoja lejā pa kāpnēm, un tad pa logu redzēju, kā viņas gaišzilais tērps, pazibējis pa pagalmu, izgaisa dārza vārtiņos. Viņas kustību straujums, vaigu krāsa un saviļņojums mani ieintriģēja. Kurp viņa aizskrēja un kāpēc? Būdams gudrāks, nekā manā vecumā mēdz būt, es drīz vien apjēdzu un sapratu visu: viņa aizskrēja uz dārzu, lai, izmantojot manu stingro vecāku prombūtni, ielavītos avenēs vai sarautu sev saldos ķiršus! Ja tā, tad ari es, velns parāvis, iešu ēst saldos ķiršus! Es pametu uzdevumu grāmatu un aizskrēju uz dārzu. Pieskrienu pie ķiršiem, bet tur viņas nav. Pagājusi garām avenājiem, ērkšķogu krūmiem, sarga būdiņai, viņa bāla, nodrebēdama no visniecīgākā trokšņa, pāri sakņu dārzam dodas uz dīķi. Es žogos viņai pakaļ un redzu, kungi, šādu ainu. Dīķa malā starp divu vecu vītolu resnajiem stumbriem stāv mans vecākais brālis Saša; no viņa sejas nav manāms, ka viņam sāpētu zobi. Viņš veras pretim Zinočkai, un viņu visu kā saule apstaro laimes izjūta. Un Zinočka, it kā viņu triektu uz Suņu alu un piespiestu ieelpot ogļskābi, tuvojas viņam, tikko cilādama kājas, smagi elsdama un atmetusi galvu atpakaļ . . . No visa redzams, ka uz rendez-vous viņa iet pirmo reizi mūžā. Un tad viņa pieiet klāt. . . Pusminūti viņi klusēdami veras viens otrā un it kā netic savām acīm. Pēc tam kaut kāds spēks pagrūž Zinočku no muguras, viņa uzliek rokas uz Sašas pleciem un noliec savu galviņu viņam pie vestes. Saša smej, iņurmina kaut ko nesakarīgu un neveikli, kā stipri iemīlējies cilvēks uzliek abas savas plaukstas uz Zinočkas purniņa. Un laiks, kungi, burvīgs. . . Pakalns, aiz kura slēpjas saule, divi vītoli, zaļie krasti, debess — tas viss līdz ar Sašu un Zinočku atspoguļojas dīķī. Klusums, varat iedomāties. Virs grīšļiem zeltojas miljoniem taurenīšu ar garām ūsiņām, aiz dārza dzen ganāmpulku. Vārdu sakot, kaut vai jāsāk gleznot.

No visa redzētā es sapratu tikai to, ka Saša skūpstījās ar Zinočku. Tas ir nepieklājīgi. Ja to uzzinās maman, dabūs brāzienu abi. Juzdams, ka man nez kāpēc kauns, aizgāju uz bērnistabu, nenogaidot rendez-vous beigas. Pēc tam sēdēju pie uzdevumu grāmatas, domāju un gudroju. Manu ģīmi apstaroja uzvarētāja smīns. No vienas puses, patīkami būt sveša noslēpuma zinātājam, no otras — arī visai patīkami apzināties, ka tādas autoritātes kā Sašu un Zinočku ik brīdi varu pieķert sabiedrības pieklājības likumu nezināšanā. Tagad viņi ir manā varā un viņu miers pilnīgi atkarīgs no manas augstsirdības. Bet es viņiem parādīšu!

Kad likos gulēt, Zinočka, kā parasts, ienāca bērnistabā, lai pārliecinātos, vai neesmu aizmidzis ar visām drēbēm un vai esmu pielūdzis dievu. Es paraudzījos viņas glītajā, laimīgajā sejā un pavīpsnāju. Noslēpums smacēja mani un lauzās uz āru. Vajadzēja likt viņai to saprast un izbaudīt efektu.

«Bet es zinu!» es vīpsnādams teicu. «Hi-i!»

«Ko tad jūs zināt?»

«Hi-i! Es redzēju, kā jūs pie vītoliem skūpstījāties ar Sašu. Es sekoju jums un visu redzēju . . .»

Zinočka nodrebēja, viscaur piesarka un, pārsteigta par maniem vārdiem, noslīga uz krēsla, kur stāvēja glāze ūdens un svečturis.

«Es redzēju, kā jūs . . . skūpstījāties . . .» es atkārtoju, ķiķinādams un tīksminādamies par viņas mulsu. «Ahā! Un es pasacīšu māmiņai!»

Mazdūšīgā Zinočka cieši pavērās manī un, pārliecinājusies, ka es tiešām visu zinu, izmisumā satvēra mani aiz rokas un, trīsošā balsī čukstot, ņiurmināja:

«Petja, tas ir zemiski … Es jūs lūdzu, dieva dē] . . . Esiet vīrietis . . . nestāstiet nevienam . . . Kārtīgi cilvēki nespiego . . . Tas ir zemiski. . . lūdzu jūs . . .»

Nabadzīte kā uguns baidījās manas mātes, tikumīgas un bargas dāmas, — tas ir viens; otrkārt, mans ņirdzīgais ģīmis katrā ziņā sagandēja viņas pirmo, skaidro un poētisko mīlu, un tāpēc varat saprast viņas garastāvokli. Manis dēj viņa negulēja visu nakti un no rīta ieradās uz lēju ar zilām ēnām zem acīm . . . Satiekoties pēc tējas ar Sašu, es nenoturējos, lai nepaņirgātos un nepalielītos:

«Bet es zinu! Es redzeju, ka tu vakar skūpstījies ar m-Ue Zīnu!»

Saša paskatījās manī un noteica:

«Tu esi muļķis.»

Viņš nebija tik mazdūšīgs kā Zinočka, un tāpēc efekts neizdevās. Tas mani vēl vairāk ieērcināja. Ja Saša nenobijās, tad, kā redzams, viņš neticēja, ka esmu visu redzējis un zinu; nu tad pagaidi, es tev pierādīšu!

Nodarbojoties ar mani līdz pusdienām, Zinočka neskatījās uz mani un stostījās. Viņa nevis iebiedēja mani, bet visvisādi pielabinājās, likdama man piecniekus un nesūdzēdamās tēvam par manām nerātnībām. Būdams gudrāks, nekā manā vecumā mēdz būt, es ekspluatēju viņas noslēpumu, kā vien gribēju: nesagatavoju mācības, staigāju pa klases istabu ar kājām gaisā un teicu rupjības. Vārdu sakot, ja es tādā garā būtu turpinājis līdz šim laikam, no manis iznāktu lielisks šantāžists. Pagāja nedēja. Svešais noslēpums ķircināja un mocīja mani kā skabarga sirdī. Man katrā ziņā gribējās to izpļāpāt un papriecāties par efektu. Un tā reiz pusdienās, kad mums bija daudz ciemiņu, es ārkārtīgi muļķīgi ieņirdzos, dzēlīgi pavēros Zinočkā un sacīju:

«Bet es zinu . . . Hi-i! Es redzēju . . .»

«Ko tu zini?» māte vaicāja.

Es vēl dzēlīgāk uzlūkoju Zinočku un Sašu. Vajadzēja redzēt, kā pietvīka meitene un cik ļaunas acis k|uva Sašam! Es iekodu mēlē un apklusu. Zinočka pamazām nobāla, sakoda zobus un nekā vairs neēda. Tai pašā dienā vakara mācību laikā es pamanīju Zinočkas sejā krasu pārmaiņu. Viņa likās bargāka, vēsāka, it kā marmorā kalta, bet acis raudzījās savādi, tieši man sejā, un, dodu jums godavārdu, pat medību suņiem, kad tie dzenas pakaļ vilkam, nekad neesmu redzējis tādas satriecošas, iznīcinošas acis! Šo acu izteiksmi es ļoti labi sapratu, kad viņa stundas vidū pēkšņi sakoda zobus un nošņāca:

«Ienīstu! Ai, kaut jūs, nejaukais, riebīgais, zinātu, kā es jūs ienīstu, cik man pretīga jūsu apcirptā galva, jūsu nejēdzīgās, atļukušās ausis!»

Taču tūdaļ viņa nobijās un sacīja:

«To es nesaku jums, bet atkārtoju lomu . . .»

Tad, kungi, nakti es redzēju, kā viņa pienāca pie manas gultas un ilgi vērās man sejā. Viņa ienīda kaisli un nevarēja vairs dzīvot bez manis. Skatīties manā nīstamajā ģīmī bija kļuvis viņai par nepieciešamību. Un tad, atceros, bija jauks vasaras vakars . .. smaržoja pēc siena, bija klusums un tā tālāk. Spīdēja mēness. Es staigāju pa aleju un domāju par ķiršu ievārījumu. Pēkšņi man pienāk klāt Zinočka, bāla, daiļa, satver mani aiz rokas un aizelsusies sāk skaidrot:

«Ai, kā es tevi ienīstu! Nevienam neesmu vēlējusi tik daudz ļauna kā tev! Saproti to! Man gribas, lai tu to saprastu!»

Saprotiet, mēnesnīca, bāla seja, no kuras dveš kaisle, klusums . . . pat man, sivēnam, kļuva patīkami. Es klausījos viņā, lūkojos viņai acīs . . . Sākumā man tas bija patīkami un likās kaut kas jauns, bet tad mani pārņēma bailes, es iekliedzos un pa galvu pa kaklu ieskrēju mājā.

Es nolēmu, ka vislabākais ir pasūdzēties maman. Un es pasūdzējos, pie tā paša pastāstīdams arī to, kā Saša skūpstījies ar Zinočku. Es biju muļķis un neiedomāju sekas, citādi būtu paglabājis noslēpumu sevī. . . Maman, uzklausījusi mani, sašutumā pielvīka un noteica:

«Nav tava darīšana runāt par to, tu vēl esi ļoti jauns . . . Taču kāds paraugs bērniem!»

Mana maman bija ne tikai tikumīga, bet arī taktiska. Lai nesaceltu skandālu, viņa neizēda Zinočku uzreiz, bet pamazām, sistemātiski, kā vispār mēdz izēst kārtīgus, taču neciešamus cilvēkus. Atceros, kad Zinočka brauca prom no mums, viņas pēdējais skatiens, ko viņa uzmeta mājai, bija raidīts logam, pie kura es sēdēju, un, varat būt pārliecināti, es līdz šim atceros šo skatienu.

Zinočka drīz vien kļuva par brāļasievu. Tā ir Zinaīda Nikolajevna, ko jus pazīstat. Pēc tam satikos ar viņu, kad biju jau junkurs. Lai kā viņa centās, tomēr ūsainajā junkurā nekādi nespēja pazīt ienīsto Petju, taču izturējās pret mani ne gluži radnieciski . . . Un pat tagad, par spīti manam labsirdīgajam, plikajam paurim, miermīlīgajam vēderiņam un pazemīgajam izskatam, viņa vēl vienmēr noraugās manī greizi un nejūtas īsti labi, kad es iegriežos pie brāja. Acīm redzot, naidu tāpat nevar aizmirst kā mīlestību . . . Ššš! Es dzirdu, dzied gailis. Ar labu nakti! Milord, prom uz savu vietu!

DAKTERIS

Viesistabā bija klusums, tāds klusums, ka skaidri varēja sadzirdēt, kā pa griestiem sitās no sētas ielidojušais aklais dundurs. Vasarnīcas saimniece Olga Ivanovna stāvēja pie loga, vērās puku dobē un domāja. Dakteris Cvetkovs, viņas mājas ārsts un sens paziņa, kas bija ataicināts ārstēt Mišu, sēdēja atzveltnī, šūpoja savu cepuri, ko turēja abās rokās, un arī domāja. Bez viņiem viesistabā un blakus telpās nebija nevienas dzīvas dvēseles. Saule bija jau norietējusi, un kaktos, zem mēbelēm un uz dzegām sāka slīgt vakara ēnas.

Klusumu pārtrauca Olga Ivanovna.

—      Briesmīgāku nelaimi nemaz nevar iedomāties, — viņa teica, nenovērsdamās no loga. — Jūs zināt, bez šā puisēna manai dzīvei nav nekādas vērtības.

—     Jā, es to zinu, — dakteris sacīja.

—      Nekādas vērtības! — Olga Ivanovna atkārtoja, un viņas balss iedrebējās. — Viņš man ir viss. Viņš ir mans prieks, mana laime, mana bagātība, un, ja, kā jūs sakāt, es vairs nebūšu māte, ja viņš . . . nomirs, no manis paliks vienīgi ēna. Es to nepārcietīšu.

Lauzīdama rokas, Olga Ivanovna pagājās no viena loga līdz otram un turpināja:

—      Kad viņš piedzima, es gribēju viņu nosūtīt uz bērnu patversmi, jūs to atceraties, bet, ak dievs, vai tad var salīdzināt, kā bija toreiz un kā ir tagad? Tad es biju vulgāra, muļķīga, vieglprātīga, bet tagad esmu māte — vai saprotat? — esmu māte un cita nekā negribu zināt. Starp tagadni un pagatni ir vesels bezdibenis.

Atkal iestājās klusums. Dakteris pārsēdās no atzveltņa uz dīvāna un, nepacietīgi rotaļādamies ar cepuri, pievērsa skatienu Olgai Ivanovnai. No viņa sejas bija redzams, ka viņš grib runāt un gaida izdevīgu brīdi.

—      Jūs klusējat, bet es tomēr nezaudēju cerību, — namamāte pagriezdamās teica. — Kāpēc jūs klusējat?

—      Es būtu priecīgs par cerību ne mazāk kā jūs, Olga, taču tās nav, — Cvetkovs atbildēja. — Jāskatās briesmām tieši acīs. Puisēnam ir smadzeņu dilonis, un jācenšas sagatavoties viņa nāvei, jo no šās slimības nekad neatveseļojas.

—     Nikolaj, vai jūs esat pārliecināts, ka nemaldāties?

—     Tādiem jautājumiem nav nekādas nozīmes. Esmu ar mieru atbildēt, cik vajadzīgs, bet no tā mums nekļūs labāk.

Olga Ivanovna pieplaka ar seju pie loga aizkariem un sāka rūgti raudāt. Dakteris piecēlās kājās un vairākkārt pagājās pa viesistabu, tad tuvojās raudošajai sievietei un viegli pieskārās viņas rokai. Spriežot pēc viņa nedrošajām kustībām, viņa drūmās, vakara krēslā tumšās sejas, viņam gribējās kaut ko sacīt.

—      Dzirdiet, Olga, — viņš iesāka. — Uzklausiet mani vienu bridi. Man kaut kas jāvaicā. Jums gan tagad nav daļas gar mani. Es vēlāk . . . pēcāk . . .

Viņš atkal atsēdās un nogrima domās. Joprojām bija dzirdamas lūguma pilnas rūgtas raudas, kas atgādināja meitenes šņukstus. Nenogaidot, kad tās beigsies, Cvetkovs nopūtās un izgāja no viesistabas. Viņš devās uz bērnistabu pie Mišas. Puisēns, tāpat kā agrāk, gulēja uz muguras un nekustīgi, it kā ausīdamies vērās vienā punktā. Dakteris atsēdās uz viņa gultas un pataustīja pulsu.

—     Miša, vai galva sāp? — viņš jautāja.

Miša neatbildēja uzreiz.

—     Jā. Man visu laiku rādās sapņi.

—     Kas tad tev rādās sapņos?

—     It viss . . .

Dakteris, kas neprata runāt ne ar raudošām sievie

tēm, ne ar bērniem, noglaudīja viņa karsto galvu un nomurmināja:

—     Nekas, nabaga puisīt, nekas … Šai pasaulē nav iespējams nodzīvot bez slimībām .. . Miša, kas es esmu? Vai tu pazīsti?

Miša neatbildēja.

—     Vai ļoti sāp galva?

—     Ļo . .. ļoti. Man visu laiku rādās sapņi.

Izmeklējis viņu un uzdevis dažus jautājumus istabenei, kas kopa slimnieku, dakteris nesteigdamies atgriezās viesistabā. Tur jau bija tumšs, un Olga Ivanovna, kas stāvēja pie loga, atgādināja siluetu.

—     Vai aizdegt gaismu? — Cvetkovs vaicāja.

Atbildes nebija. Aklais dundurs joprojām laidās un

sitās pret griestiem. No pagalma nenāca neviena skaņa, it kā visa pasaule līdz ar dakteri domātu un neuzdrīkstētos runāt. Olga Ivanovna vairs neraudāja, bet, tāpat kā agrāk, dziļā klusumā raudzījās puķu dobē. Kad Cvetkovs piegāja viņai klāt un mijkrēslī pavērās viņas bālajā, bēdu izmocītajā sejā, viņai bija tāda izteiksme, kādu Cvetkovam agrāk bija gadījies redzēt visstiprāko, apstulbinošāko migrēnas lēkmju brīdi.

—     Nikolaj Trofimič! — viņa ieteicās. — Paklausieties, varbūt sasaukt konsiliju?

—     Labi, es rīt uzaicināšu.

Pēc daktera runas veida nebija grūti saprast, ka viņš ne visai tic konsilija lietderībai. Olga Ivanovna gribēja vēl kaut ko pajautāt, taču raudas viņai neļāva. Viņa atkal pieplaka ar seju pie aizkariem. Tai brīdī no pagalma puses varēja skaidri sadzirdēt vasarnīcu estrādē spēlējam orķestri. Bija dzirdamas ne tikai taures, bet pat vijoles un flautas.

—      Ja viņš cieš, kāpēc tad viņš klusē? — Olga Ivanovna vaicāja. — Visu dienu ne skaņas. Viņš nekad nesūdzas un neraud. Es zinu, dievs atņem mums šo nabaga puisēnu tāpēc, ka nepratām viņu novērtēt. Tādu acuraugu!

Orķestris pabeidza maršu un brītiņu vēlāk sāka spēlēt balles sākumam jautru valsi.

—      Ak kungs, vai patiešām nekādi nav iespējams palīdzēt! — Olga Ivanovna novaidējās. — Nikolaj, tu esi

ārsts, un tev jāzina, kas darāms! Saprotiet, ka es nepārcietīšu šo zaudējumu! Es neizturēšu!

Dakteris, kas neprata runāt ar raudošām sievietēm, nopūtās un lēnām sāka soļot pa viesistabu. Klusumā pagāja vairāki smagi brīži, ko pārtrauca raudas un jautājumi, kam nebija nekādas nozīmes. Orķestris jau paguva nospēlēt kadriļu, polku un vēlreiz kadriļu. Satumsa pavisam. Blakus zālē istabene aizdedzināja lampu, bet dakteris visu laiku neizlaida no rokām cepuri un grasījās kaut ko teikt. Olga Ivanovna vairākkārt aizgāja pie dēla, sēdēja pie viņa pa pusstundai un atgriezās viesistabā; atkal un atkal viņa ņēmās raudāt un kurnēt par likteni. Stundas smagi vilkās uz priekšu, — vakaram, šķiet, nebija gala.

Pusnaktī, kad orķestris nospēlēja katiljonu un apklusa, dakteris taisījās braukt prom.

—     Es atbraukšu rīt, — viņš sacīja, spiezdams auksto namamātes roku. — Ejiet gulēt.

Apvilcis priekšnamā mēteli un paņēmis rokā spieķi, viņš pastāvēja, padomāja un atgriezās viesistabā.

—     Es, Olga, atbraukšu rīt, — viņš trīcošā balsī atkārtoja. — Vai dzirdat?

Viņa neatbildēja un, likās, aiz bēdām bija zaudējusi spēju runāt. Ar mēteli mugurā, neizlaižot spieķi no rokām, Cvetkovs atsēdās viņai līdzās un sāka runāt klusos, maigos pusčukstos, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa solīdo, smago augumu:

—      Olga! Piesaucot jūsu bēdas, kuras ir ari manas bēdas .. . Tagad, kad meli ir noziegums, es lūdzu pateikt man patiesību. Jūs vienmēr apgalvojāt, ka šis puisēns esot mans dēls. Vai tā ir?

Olga Ivanovna klusēja.

—      Jūs esat bijusi vienīgā mīlestība manā mūžā, — Cvetkovs turpināja, — un nevarat iedomāties, cik dziļi manas jūtas apvainoja meli .. . Lūdzu, Olga, kaut reizi mūžā sakiet man patiesību … Šādos brīžos nav iespējams melot… Sakiet, ka Miša nav mans dēls… Es gaidu.

—     Viņš ir jūsu dēls.

Olgas Ivanovnas seja nebija saskatāma, bet viņas

balsi Cvetkovs saklausīja svārstību. Viņš nopūtās un piecēlās.

—      Pat tādos brīžos jūs uzdrošināties melot, — viņš teica savā parastajā balsī. — Jums nekas nav svēts! Paklausieties, saprotiet mani… Jūs bijāt vienīgā mīlestība manā mūžā. Jā, jūs bijāt netikla, vulgāra, taču, izņemot jūs, es nevienu savā mūžā neesmu mīlējis. Sī mazā mīla tagad, kad kļūstu vecs, ir vienīgais gaišais stars manās atmiņās. Kādēļ jūs to aptumšojat ar meliem? Kālab?

—     Es jūs nesaprotu.

—      Ak mans dievs! — Cvetkovs iesaucās. — Jūs melojat, jūs to ļoti labi saprotat! — viņš iesaucās vēl skaļāk un sāka soļot pa viesistabu, nikni vicinādams spieķi. — Vai varbūt esat aizmirsusi? Tad es jums atgādināšu! Tēva tiesības uz šo puisēnu ir ne vien man, bet arī Petrovam un advokātam Kurovskim, kuri, tāpat kā es, līdz šim laikam izsniedz jums naudu dēla audzināšanai! Jā! Tas viss man ļoti labi zināms! Es piedodu agrākos melus, dievs ar tiem, bet tagad, kad esat kļuvusi vecāka, šais brīžos, kad puisēns mirst, jūsu meli mani smacē nost! Kā es nožēloju, ka neprotu runāt! Kā nožēloju!

Cvetkovs atpogāja mēteli un, joprojām staigādams, runāja:

—      Nelietīgā sieviete! Viņu neietekmē pat tādi brīži! Viņa arī tagad melo tikpat viegli kā pirms deviņiem gadiem «Ermitāža» restorānā! Viņa baidās, ja atklās man patiesību, es vairs nedošu viņai naudu! Viņa domā, ja nebūtu melojusi, tad es nemīlētu šo puisēnu! Jūs melojat! Tas ir zemiski!

Cvetkovs uzsita ar spieķi pa grīdu un uzkliedza:

—     Tas ir riebīgi! Salauztais, sakropļotais radījums! Jūs pelnāt nicināšanu, un man vajadzētu kaunēties par savām jūtām! Jā! Jūsu meli visus deviņus gadus man bijuši līdz kaklam, es tos pacietu, taču tagad — pietiek! Pietiek!

No tumšā kakta, kur sēdēja Olga Ivanovna, bija dzirdamas raudas. Cvetkovs apklusa un nokrekšķējās. Iestājās klusums. Dakteris lēnām aizpogāja mēteli

un sāka meklēt cepuri, ko staigādams bija nometis zemē.

—      Esmu zaudējis pašsavaldību, — viņš murmināja, zemu noliekdamies pie grīdas. — Pavisam aizmirsu, ka jums tagad citas domas prātā … Dievs zin ko sarunāju. Olga, nepievērsiet uzmanību maniem vārdiem.

Viņš atrada cepuri un devās uz tumšo kaktu.

—      Es jūs apvainoju, — viņš sacīja klusos, maigos pusčukstos. — Tomēr vēlreiz lūdzu jūs, Olga. Atklājiet man patiesību. Mūsu starpā nedrīkst būt melu… Es nejauši izpļāpājos, un tagad jūs zināt, ka Petrovs un Kurovskis man nav noslēpums. Tātad jums tagad viegli pateikt patiesību.

Olga Ivanovna padomāja un, jūtami svārstīdamās, sacīja:

—     Nikolaj, es nemeloju. Miša ir jūsu dēls.

—      Ak dievs, — Cvetkovs novaidējās, — tad es jums pateikšu vēl vairāk: pie manis glabājas jūsu vēstule Petrovam, kur jūs viņu nosaucat par Mišas tēvu! Olga, es zinu patiesību, bet man gribas to dzirdēt no jums! Vai dzirdat?

Olga Ivanovna neatbildēja un joprojām raudāja. Pagaidījis atbildi, Cvetkovs paraustīja plecus un izgāja no istabas.

—     Es rīt atbraukšu, — viņš uzsauca no priekšnama.

Visu ceļu, sēdēdams savā karietē, viņš raustīja plecus un murmināja:

—      Cik žēl, ka neprotu runāt! Man nav spēju pārliecināt un iegalvot. Acīm redzot, viņa mani nesaprot, ja melo! Acīm redzot! Kā gan viņai to ieskaidrot? Kā?

SIRĒNA

N. miertiesnešu sapulces tiesneši sanāca kopā apspriežu istabā, lai novilktu savus formas tērpus, kādu bridi atpūstos un brauktu uz mājām pusdienās. Sapulces priekšsēdētājs, ļoti izskatīgs, ar kuplu vaigubārdu rotāts vīrs, kas vienā no tikko iztirzātajām prāvām bija palicis «pie atsevišķām domām», sēdēja aiz galda un steidza uzrakstīt savas domas. Iecirkņa miertiesnesis Milkins, jauns cilvēks ar gurdu, melanholisku seju, izdaudzināts par filozofu, kas nav apmierināts ar savu vidi un meklē dzīves mērķi, stāvēja pie loga un skumji vērās pagalmā. Otrs iecirkņa tiesnesis un viens no goda miertiesnešiem bija jau aizgājuši. Palikušais goda miertiesnesis, izblīdis, smagi tusnējošs resnīlis, un prokurora biedrs, jauns vācietis ar katara nomocītu seju, sēdēja uz dīvāniņa un gaidīja, kad priekšsēdētājs beigs rakstīt, lai reizē brauktu pusdienās. Viņu priekšā stāvēja miertiesnešu sapulces sekretārs Ziļins, mazs cilvēciņš ar vaigubārdas kušķiem pie ausīm un saldu izteiksmi sejā. Medaini smaidīdams un uzlūkodams resnīti, viņš pusbalsī runāja:

— Mums visiem tagad gribas ēst, jo esam pārguruši un pulkstenis jau iet uz četriem, bet tā, mīļais Grigorij Savič, nav īstā ēstgriba. īsta vilka ēstgriba, kad, liekas, spētu apēst pats savu tēvu, mēdz būt tikai pēc fiziskām kustībām, piemēram, pēc medībām ar dzinējsuņiem, vai arī kad noauļotas ar zirgiem kādas simt verstis bez atelpas. Daudz nozīmē arī iztēle. Ja, pieņemsim, jūs braucat no medībām mājās un vēlaties ar labu apetīti paēst pusdienas, nekad nevajag domāt par kaut ko gudru; viss, kas ir gudrs un zinātnisks, allaž atņem ēstgribu. Jūs paši zināt, filozofi un zinātnieki nekā nesaprot no ēšanas, un sliktāk par viņiem, atvainojiet, neēd pat cūkas. Braucot mājās, jācenšas, lai prātā būtu tikai karafīte un uzkodiņas. Es reiz ceļā aizvēru acis un iedomājos sivēngaļu ar mārrutkiem, un tad man aiz ēstgribas uznāca histērija. Nu, bet, kad jūs iebraucat savā sētā, tai brīdi no virtuves vajag smaržot kaut kam tādam, ziniet . ..

—     Ceptas zosis ellīgi smaržo, — goda miertiesnesis, smagi elsdams, noteica.

—      Nerunājiet, mīļais Grigorij Savič, pīle vai sloka var dot zosij desmit punktu priekšā. Zoss smaržā nav maiguma un delikātuma. Pikantāk par visu smaržo jauni sīpoli, ziniet, kad tie sāk apcepties un, saprotiet, tā čurkst, nelieši, ka visa māja skan. Bet, kad jūs ieejat mājā, galdam jau vajag būt uzklātam, un, kad sēžaties klāt, tūdaļ servjeti aiz apkakles un bez kādas steigas stiepieties pēc karafītes ar šņabīti. Taču šo murmulīti vajag liet nevis glāzītē, bet kādā aizvēsturiskā vectētiņu sudraba biķerītī vai arī kausiņā ar krietnu vēderiņu un uzrakstu «to arī mūki ņem pretim», un jādzer nevis uzreiz, bet vispirms jānopūšas, jāpaberzē rokas, vienaldzīgi jāpaveras griestos un tad nesteidzoties jāpaceļ šis, tas ir, šņabītis, pie lūpām — un tūdaļ jums no kuņģa skrien dzirkstis pa visu miesu . . .

Sekretārs attēloja savā saldajā sejā svētlaimi.

—     Dzirkstis … — viņš, acis piemiedzot, atkārtoja. — Tiklīdz esat iedzēris, tūlīt arī jāuzkož.

—      Paklau, — acis uz sekretāru pacēlis, sacīja priekšsēdētājs, — runājiet klusāk! Es jūsu dēļ sagandēju jau otru lapu.

—      Ak, atvainojos, Pjotr Nikolajič! Es tā klusītiņām, — sekretārs teica un turpināja pusčukstot: — Bet uzkost, mīļais Grigorij Savič, arī jāprot. Jāzina, ko uzkost. Vislabākā uzkoda, ja vēlaties zināt, ir siļķe. Kad esat apēdis gabaliņu siļķes ar sīpoliņiem un sinepju mērci, tūdaļ, manu labvēli, kamēr vēl sajūtat vēderā dzirkstis, ēdiet kaviāru vienu pašu vai arī, ja vēlaties, ar citroniņu, tad parastos rutkus ar sāli, tad atkal siļķi, bet vislabākais, labdari, ir sālītas rudmiesītes, ja tās sakapā smalki kā ikrus, un, saprotiet, ar sīpoliem, ar Provansas eļļu . . . var mēli norīt! Taču vēdzeles aknas — tā ir traģēdija!

—     M-jā… — piekrita goda miertiesnesis, acis piemiegdams. — Uzkodai labas ir arī tās . . . sautētās baravikas.

—     Jā, jā, jā . . . ar sīpoliem, ziniet, ar lauru lapām un visādām garšvielām. Kad paceļ kastroļa vāciņu, nāk ārā tvaiks, sēņu smarža . .. pat asara dažkārt nobirst! Tātad, tiklīdz no virtuves atstiepj pildīto pīrāgu, tūdaļ nekavējoties jāiemet otra glāzīte.

—     Ivan Gurjič! — priekšsēdētājs iesaucās raudulīgā balsī. — Jūsu dēļ esmu samaitājis trešo lapu!

—      Velns viņu zina, par ēšanu vien domā! — nicīgi saviebdamies, norūca filozofs Milkins. — Vai tiešām, izņemot sēnes un pīrāgus, dzīvē nav nekādu citu interešu?

—      Pirms pildītā pīrāga jāiemet, — sekretārs pusbalsī turpināja; viņš bija jau tā aizrāvies, ka gluži kā dziedoša lakstīgala nedzirdēja nekā cita kā tikai pats savu balsi. — Pīrāgam jābūt gardam, nekaunīgam visā savā kailumā, lai rastos kārdinājums. Jāpiemiedz uz to acs, jānogriež tāds varens gabals un jāpakustina pār to pirksti — lūk tā, aiz jūtu pārpilnības. Un, tiklīdz sākat ēst, no tā lauki tek kā asaras, pildījums trekns, sulīgs, ar olām, putnu ķidām, sīpoliem . ..

Sekretārs pārgrieza acis un pāršķieba muti līdz pašai ausij. Goda mierliesnesis nokrekšķinājās un, laikam iedomājies pīrāgu, pakustināja pirkstus.

—    Velns sazina kas … — iecirkņa miertiesnesis norūca, aiziedams pie cita loga.

—     Divi gabali apēsti, bet trešais pataupīts kāpostu zupai, — sekretārs jūsmīgi turpināja. — Tiklīdz esat ticis galā ar pīrāgu, tūlīt uz vietas, lai nebojātu ēstgribu, lieciet pasniegt kāpostus . . . Kāpostiem jābūt karstiem, ugunīgiem. Taču vislabākais, manu labdari, ir biešu borščiņš ukraiņu gaumē ar šķiņķīti un cīsiņiem. Tam pasniedz klāt skābu krējumu un svaigus pētersīļus ar dillītēm. Lielisks ir arī rasoļņiks no ķidām un jaunām nierītēm, bet, ja jums patīk zupa, tad vislabākā ir tā, ko piebārsta ar saknēm un zaļumiem: burkāniem, sparģeļiem, puķu kāpostiem un ar visādām tamlīdzīgām jurisprudencēm.

—      Jā, lieliska būšana … — nopūtās priekšsēdētājs, atrāvis acis no papīra, tomēr tūdaļ apķērās un nostenēja: — Bīstieties jel dieva! Tā es līdz vakaram neuzrakstīšu atsevišķās domas! Ceturto lapu sabojāju!

—      Nerunāšu, nerunāšu! Piedodiet! — sekretārs atvainojās un čukstēdams turpināja: — Tiklīdz esat paēdis boršču vai zupu, tūlīt, labdari, lieciet pasniegt zivi. Vislabākā ir karūsa krējumā; taču, lai no tās nenāktu dūņu smaka un tā būtu maiga, dzīva karūsa veselu dienu un nakti jātur pienā.

—      Laba arī gredzenā savijusies sterlete, — teica goda miertiesnesis, aizvērdams acis, bet tūliņ, visiem par lielu pārsteigumu, uzlēca kājās, zvēriski saviebās un ierēcās uz priekšsēdētāja pusi: — Pjotr Nikolajič, vai jūs drīz? Nevaru vairs ilgāk gaidīt! Nevaru!

—     Ļaujiet man pabeigt!

—     Nu, tad braukšu viens pats! Velns jūs rāvis!

Resnītis atmeta ar roku, paķēra cepuri un neatvadījies izskrēja no istabas. Sekretārs nopūtās un, pieliecies prokurora biedram pie auss, runāja tālāk pusbalsī:

—      Gards arī zandarts, tāpat karpa ar tomātu un sēnīšu mērci. Taču ar zivi nevar paēst, Stepan Francič, tas nav nekāds pamatīgais ēdiens, galvenais pusdienās ir nevis zivs, nevis dažādas mērces, bet cepetis. Kāda putna cepetis jums visvairāk garšo?

Prokurora biedrs savieba skābu seju un nopūzdamies sacīja:

—     Diemžēl nevaru jums līdzi runāt: man ir kuņģa katars.

—      Nieki, kungs! Kuņģa kataru izgudrojuši ārsti! Šī kaite ceļas drīzāk no brīvdomības un lepnuma. Nepievērsiet uzmanību. Pieņemsim, jums negribas ēst vai ir nelabi, tomēr neievērojiet to un ēdiet vien. Ja, pieņemsim, cepeša reizē pasniegs pārīti ķikutu un ja tiem vēl pievienos irbīti vai pārīti treknu paipaliņu, jūs aizmirsīsiet jebkuru kataru, dodu jums godavārdu. Un cepts tītars? Balts, trekns, tads sulīgs, ziniet, ka eņģelis .. .

—     Jā, laikam gan tas ir gards, — prokurors, skumji smaidīdams, teica. — Tītaru es varbūt ēstu.

—      Ak kungs, un pīle? Ja ņemsim jaunu pīli, kas tikko pirmajā salā iekampusi ledutiņu, un izcepsim to uz cepešpannas kopā ar kartupeļiem, turklāt kartupeļiem jābūt smalki sagrieztiem, tiem jāapcepas brūniem un jāpiesūcas ar pīles taukiem un . . .

Filozofs Milkins zvērīgi saviebās un, kā redzams, gribēja kaut ko teikt, bet pēkšņi nošmakstināja lūpas, laikam gan iedomājies ceptu pīli, un, ne vārda neteicis, nezināma spēka triekts, paķēra cepuri un izskrēja ārā.

—     Jā, varbūt es ēstu arī pīli… — prokurora biedrs nopūtās.

Priekšsēdētājs piecēlās, pagājās un atkal apsēdās.

—      Pēc cepeša cilvēks ir paēdis un iegrimst saldā nebūtībā, — sekretārs runāja tālāk. — Tai brīdī gan labi miesai, gan tīkami dvēselei. Piedevām varat iebaudīt glāzītes trīs liķierīša.

Priekšsēdētājs nokrekšķējās un pārsvītroja lapu.

—     Es sabojāju sesto lapu, — viņš nikni iesaucās. — Tas ir nekrietni!

—      Rakstiet, rakstiet, labdari! — sekretārs iečukstējās. — Es vairs nerunāšu! Es klusītiņām. Es jums teikšu pēc labākās sirdsapziņas, Stepan Francič, — viņš turpināja, tikko dzirdami čukstot, — pašdarītais mājas liķierītis labāks par jebkuru šampanieti. Jau pēc pirmās glāzītes visu jūsu dvēseli pievārē oža, tāda kā mirāža, un jums liekas, ka nesēžat vis atzveltnī savās mājās, bet kaut kur Austrālijā vismīkstākajam strausam mugurā . . .

—     Ak, brauksim jel, Pjotr Nikolajič! — prokurors, nepacietīgi paraustījis kāju, teica.

—     Jā, — sekretārs turpināja. — Liķieri dzerot nav par ļaunu pīpēt cigāriņu un palaist dūmu gredzenu, un tai brīdī galvā rodas tādas sapņainas domas, it kā jūs būtu ģenerālisimuss vai apprecējies ar visskaistāko sievieti pasaulē un it kā šī skaistule visu dienu peldētu jūsu logu priekšā baseinā ar zelta zivtiņām. Viņa peld, bet jūs viņai sakāt: «Sirsniņ, nāc noskūpsti mani!»

—      Pjolr Nikolajič! — prokurora biedrs novaidējās.

—     Jā, jā, — sekretārs turpināja. — Pēc pīpēšanas jūs satverat rītsvārka malu un aidā uz gultiņu! Noliekaties tā uz muguriņas, ar vēderiņu uz augšu, un paņemat rokās avīzīti. Kad acis līp ciet un visu miesu pārņem snaudiens, patīkami lasīt par politiku: tur, skaties, Austrijai nošķiebies, tur Francija nav kādam izdarījusi pa prātam, tur Romas pāvests nostājies pretim — jūs lasāt, un ir tik patīkami.

Priekšsēdētājs pielēca kājās, nometa spalvu un abām rokām saķēra cepuri. Arī prokurora biedrs, aizmirsis savu kataru un aiz nepacietības tvīkdams, uzlēca kājās.

—     Braucam! — viņš iesaucās.

—     Pjotr Nikolajič, bet kā tad ar atsevišķām domām? — sekretārs nobijās. — Kad tad jūs, labdari, tās uzrakstīsiet? Jums taču pulksten sešos jābrauc uz pilsētu!

Priekšsēdētājs atmeta ar roku un brāzās uz durvju pusi. Arī prokurora biedrs atmeta ar roku un, paķēris savu portfeli, nozuda līdz ar priekšsēdētāju. Sekretārs nopūtās, pārmetoši pavērās viņiem pakal un sāka pievākt papīrus.

STABULE

Egļu biezokņa tveiciguma nogurdināts, aplipis ar tīmekļiem un skujām, Dementjevas ciemata pārvaldnieks Meļitons Siškins ar šauteni plecā lauzās uz mežmalu. Viņa Leda — sētas suņa un setera sajaukums, neparasti vāja un grūsna, slapjo asti ierāvusi, — vilkās aiz saimnieka un visādi centās pasargāt no sadurstīšanas savu degunu. Rīts bija nelāgs, samācies. No vieglas miglas apņemtajiem kokiem un no papardēm krita lielas lāses. Meža valgumā stipri oda pēc trūdiem.

'Priekšā, kur izbeidzās biezoknis, auga bērzi, bet starp to stumbriem un zariem bija redzama miglotā tāle. Aiz bērziem kāds stabulēja ar paštaisītu ganu stabuli. Stabulētājs neņēma vairāk kā piecas sešas notis, gausi vilka tās, necenzdamies saistīt meldijā, taču viņa pīkstienā bija dzirdams kaut kas drūms un ārkārtīgi skumīgs.

Kad biezoknis kļuva retāks un starp eglēm jau parādījās jauni bērziņi, Meļitons ieraudzīja ganāmpulku. Govis, aitas un sapīti zirgi klīda starp krūmiem un, zarus brīkšķinādami, apošņāja meža zāli. Mežmalā, piespiedies pie slapja bērziņa, stāvēja gans, kalsns večuks nodriskātos zemnieku svārkos un bez cepures. Viņš raudzījās uz zemi, nez par ko domāja un, acīm redzot, mehāniski pūta savu stabuli.

— Sveiks, vectēv! Lai rlievs palīdz! — Meļitons viņu sveicināja smalkā, piesmakušā balstiņā, kas nemaz nesaskanēja ar viņa milzīgo augumu un lielo, gaļīgo seju.

—      Veikli gan tu pūt savu stabulīti! Kam pieder ganāmpulks, ko tu gani?

—     Artamonovam, — gans negribot atbildēja un iebāza stabuli azotē.

—      Laikam arī mežs pieder Artamonovam? — Meļitons, skatienu apkārt aplaizdams, vaicāja. — Patiešām, Artamonovam, saki viens cilvēks .. . Gandrīz vai apmaldījos. Visu ģīmi brikšņos saskrambāju.

Viņš apsēdās uz mitrās zemes un sāka no avīžu papīra tīt papirosu.

Tāpat kā smalkā balstiņa, arī viss pārējais šajā cilvēkā bija sīks un neatbilda viņa garumam, plecīgumam un gaļīgajai sejai: gan smaids, gan ačeles, gan pogas, gan naģenīte, kas tikko turējās uz viņa tuklās, īsi apcirptās galvas. Kad viņš runāja un smaidīja, skūtajā, tuklajā sejā un visā augumā bija jūtams kaut kas sievišķīgs, bikls un pazemīgs.

—     Nu ir gan laiks, lai dievs nedod! — viņš sacīja un nogrozīja galvu. — Cilvēki vēl nav auzas novākuši, bet lietutiņš līst vienā līšanā, dievs ar viņu.

Gans paskatījās uz debesīm, no kurām rasināja lietus, uz mežu, uz pārvaldnieka slapjo apģērbu, padomāja un neteica nekā.

—     Visa vasara bija tāda… — Meļilons nopūtās.

—     Ne vien zemniekiem slikti, bet arī kungiem nav nekāda prieka.

Gans vēlreiz paskatījās uz debesīm, padomāja un sacīja, katru vārdu uzsvērdams un it kā sagremodams:

—     Viss uz to pašu vien iet… Nekas labs nav gaidāms.

—      Kā pie jums te ir? — Meļitons aizsmēķēdams jautāja. — Vai Artamonovu cirsmā neesi redzējis jaunos teterus?

Gans tūliņ neatbildēja. Viņš atkal palūkojās uz debesīm un visapkārt, padomāja, pamirkšķināja acis .. . Redzams, viņš saviem vārdiem piešķīra visai ievērojamu nozīmi un, lai uzsvērtu, centās izrunāt tos stiepti, ar zināmu svinīgumu. Viņa sejai bija vecīgi skarba, pašapzinīga izteiksme, un, tā kā degunam šķērsām pāri stiepās seglveidīgs iedobums un nāsis raudzījās uz augšu, seja šķita viltīga un ironiska.

—     Nē, liekas neesmu vis redzējis, — viņš atbildēja.

—     Mūsu mednieks Jeremka stāstīja, it kā Iļjas dienā būtu izcēlis pie Pustošjes vienu perējumu, bet laikam jau melš. Maz putnu.

—      Jā, draugs, maz… Visur maz! Medības, ja spriež ar veselu saprātu, kļuvušas niecīgas un mazvērtīgas. Meža putnu pavisam maz, bet gar tiem, kas ir, pat netīk rokas smērēt — nav vēl izauguši! Tādi mazuļi, ka kauns skatīties.

Meļitons iesmējās un atmeta ar roku.

—     Tādas lietas noliek pasaulē, ka tīri vai jāsmejas! Putni šogad gluži kā negudri, — perēt sāka vēlu, un ir tādi, kas vēl Pēlerdienā tupēja uz olām. Nudien!

—      Viss uz to pašu vien iet, — gans sacīja, paceldams seju uz augšu. — Pērnvasar bija maz meža putnu, šogad ir vēl mazāk, bet pēc pieciem gadiem — parēķini — nepavisam vairs nebūs. Es tā skatos, ka drīz ne tikai medījamo, bet gluži nekādu putnu nepaliks.

—     Jā, — Meļitons padomājis viņam pievienojās.

—    Tas ir pareizi.

Gans rūgti iesmējās un pašūpoja galvu.

—      Brīnums! — viņš teica. — Un kur tas viss palicis? Priekš divdesmit gadiem, atceros, te bija ir zosis, ir dzērves, ir pīles, ir teteri — kā melns mākonis! Atbrauca reizēm kungi uz medībām, tad tik vien dzirdēja: pu-pu-pu! pu-pu-pu! Ķikutu, sloku un kuitalu bija — ņem, cik gribi, bet sīkajiem prīkšķiem un tilbīlēm, tikpat kā strazdiem vai, teiksim, zvirbuļiem, — nebija ne gala, ne malas! Un kur tas viss palicis! Pat plēsīgos putnus neredz. Izputējuši gan ērgļi, gan vanagi, gan ūpji. . . Mazāk palicis arī visādu zvēru. Tagad, brāl, vilks un lapsa ir retums, kur nu vēl lācis vai ūdele. Bet agrāk taču bija pat aļņi! Jau kādus četrdesmit gadus pēc kārtas es vērīgi skatos dieva pasaulē un saprotu tā, ka viss uz to pašu vien iet.

—     Uz ko tad?

—     Uz sliktu, puis. Jādomā par galu . .. Pienācis laiks dieva pasaulei iet bojā.

Večuks uzlika naģeni un sāka skatīties uz debesīm.

—      Zēl! — viņš, brīdi klusējis, nopūtās. — Ak dievs, cik žēl! Tā jau nu ir dieva griba, mēs neesam pasauli radījuši, tomēr, brālīt, žēl. Ja viens koks nokalst vai, teiksim, viena govs krīt, ir tad žēlums pārņem, bet kā lai, mīļais cilvēk, noskatās, kad visa pasaule sairst pīšļos? Cik daudz bagātību, kungs Jēzus! Gan saule, gan debesis, gan meži, gan upes, gan visa dzīvā radība — tas taču viss radīts, pielāgots, cits citam piemērots. Katram ir savs darbs, un katrs zina savu vietu. Un tam visam jāiet bojā!

Gana sejā pavīdēja sērīgs smaids, un viņš sāka mirkšķināt plakstus.

—     Tu saki — pasaulei bojā eja … — Meļitons domīgi noteica. — Iespējams, ka drīz būs pasaules gals, taču par to nevar spriest pēc putniem. Diezin vai putni var ko nozīmēt.

—      Ne tikai putni vien, — gans turpināja. — Arī zvēri, lopi, bites, zivis … Ja netici man, paprasi veciem vīriem; katrs tev pateiks, ka zivis vairs nav tādas kā agrāk. Kā upēs, tā ezeros un jūrās zivju ar katru gadu paliek arvien mazāk un mazāk. Mūsu Pesčankā, atceros, ķēra aršīnu garas līdakas, bija arī vēdzeles, ālanti, plauži un tādi pamatīgi, bet tagad, ja arī noķer mazu līdaciņu vai asarīti, tad par to pašu jāpateicas dievam. Pat īstu ķīšu nav. Ar katru gadu arvien ļaunāk un ļaunāk, bet pēc kāda laika pavisam vairs nebūs zivju. Un ja runājam par upēm . . . Upes taču izžūst!

—     Taisnība, ka izžūst.

—      Tā nu tas ir. Ar katru gadu kļūst seklākas un seklākas, un, brālīt, nav vairs to atvaru, kas bija. Palūk, vai redzi krūmus? — večuks vaicāja, rādīdams sāņus. — Aiz tiem ir vecā gultne, par atteku sauc; mana tēva laikā tur tecēja Pesčanka, bet tagadiņ paskaties, kur to pagriezuši nelabie! Maina gultni un, pavei, tik ilgi mainīs, kamēr galīgi izžūs. Aiz Kurgasovas bija purvi un dīķi, bet kur tie tagad? Un kur palikuši strauti? Mums pa šo pašu mežu tecēja strautiņš — un tāds strautiņš, ka vīri lika murdus un ķēra līdakas, meža pīles pārziemoja pie tā, bet tagad pat palu laikā ūdens neplūst. Jā, brāl, lai skaties kur skatīdamies, visur nelāgi. Visur!

Iestājās klusums. Meļitons iegrima domās un sāka raudzīties vienā punktā. Viņam gribējās atcerēties kaut vienu vietu dabā, ko vēl nebūtu skārusi visu aptverošā bojā eja. Miglai un slīpajām lietus strēlēm kā matētam stiklam pārslīdēja pāri gaiši plankumi, bet tūliņ apdzisa — rietošā saule mēģināja pašķirt mākoņus un paskatīties uz zemi.

—      Jā, un meži arī… — Meļitons norūca.

—     Un meži arī. .. — gans sacīja. — Tos izcērt, tie deg un kalst, bet jauni neaug. Kas izaug, to tūlīt nocērt; šodien uzdīgst, bet rīt, skaties, cilvēki jau nocirtuši — un tā bez gala, līdz nekas vairs nepaliks. Es, labais cilvēk, jau kopš pašas brīvlaišanas ganu kopīgo ganāmpulku, pirms brīvlaišanas ari biju pie kungiem par ganu, ganīju šai pašā vietā un, kamēr dzīvoju, neatceros tādu vasaras dienu, kad es te nebūtu bijis. Un visu laiku vēroju dieva pasauli. Esmu daudz ko pieredzējis savā mūžā, brāl, un tagad tā saprotu, ka visi augi iet mazumā. Teiksim, rudzi vai saknes, vai kādas puķes dārzā, viss uz to pašu vien iet.

—    Toties cilvēki kļuvuši labāki, — pārvaldnieks piebilda.

—     Kādā ziņā labāki?

—     Gudrāki.

—     Gudrāki jau nu gan, taisnība, puis, bet kas no tā par labumu? Kāda velna pēc cilvēkiem prāts, kad jāiet bojā? Nomirt var arī bez gudrības. Kam medniekam prāts, ja nav medījuma? Es tā spriežu, ka dievs cilvēkam prātu devis, bet spēku ņēmis. Cilvēki tagad ir vāji, briesmīgi vāji. Par piemēru, ja ņem mani… Es neesmu ne graša vērts, esmu visā ciemā pats pēdējais vīrs, tomēr, puis, man ir spēks. Tu, vei, paskaties, man septītais desmits, bet es katru mīļu dieniņu eju ganos un vēl par divdesmit kapeikām naktīs sargāju, ne guļu, ne salstu; mans dēls ir gudrāks par mani, bet noliec viņu manā vietā, — un viņš jau rīt lūgs, lai viņam pieliek pie algas, vai arī ies ārstēties. Tā ir. Pārtieku tikai no maizītes vien, tāpēc lai mūsu dienišķu maizi dod mums šodien, arī mans tēvs cita nekā neēda kā tikai maizi — tāpat vectēvs, bet tagadējam zemniekam vajag gan tējas, gan šņabja, gan baltmaizes, gulēt no gaismas līdz gaismai, ārstēties un vēl dažnedažādu blēņu. Bet kāpēc? Vājš kļuvis, nav spēka izturēt. Arī viņš mīļu prātu negulētu, bet acis krīt ciet — neko darīt.

—     Pareizi, — Meļitons piebalsoja. — Tagadējais zemnieks nekur vairs neder.

—      Nav ko slēpt, ar katru gadu vairāk sanīkstam. Ja tagadiņ runājam par kungiem, tad tie ir vēl vārgāki par zemniekiem. Tagadējais kungs visu pārspēj, tādas lietas zina, ko pat nevajag zināt, bet kas par labumu? Ja paskatās uz viņu, žēl sametas . . . Vājiņš, kauli un āda, it kā būtu nez kāds ungārs vai francūzis, ne cienīguma tādam, ne izskata — tik vien ir ka sauc par kungu. Nav viņam, mīļam cilvēkam, ne vietas, ne darba, un nemaz nevar saprast, kā viņam vajag. Vai nu sēž ar makšķerīti un ķer zivis, vai guļ vēderu izslējis un lasa grāmatiņu, vai arī slaistās starp zemniekiem un runā diezin ko, bet, kas ir izsalcis, tas salīgst par skrīveri. Un tā iznieko savu dzīvi, nesajēgdams, ka vajadzētu uzsākt kaut ko lietderīgu. Agrākie kungi bija turpat vai ģenerāļi, bet tagadējie — tīrie salašņas!

—     Kļuvuši stipri nabagi, — Meļitons sacīja.

—     Tāpēc arī kļuvuši nabagi, ka dievs atņēmis spēku. Pret dieva gribu nevar cīnīties.

Meļitons atkal sāka raudzīties vienā punktā. Brīdi padomājis, nopūtās, kā nopūšas cienījami, saprātīgi cilvēki, pašūpoja galvu un noteica:

—      Un kāpēc tas viss? Grēkojam daudz, dievu esam aizmirsuši. . . tāds laiks tātad pienācis, ka visam beigas. Un jāsaka, ne jau mūžam pasaule var pastāvēt — laiks arī godu prast.

Gans nopūtās un, it kā vēlēdamies izbeigt nepatīkamo sarunu, atkāpās no bērza un sāka ar acīm skaitīt govis.

—      E-he-he! — viņš uzsauca. — Ē-he-he! Kaut jūs nelabais, netieku ar jums nekādā galā! Saskrējušas brikšņos! Uhu-hu-hu!

Viņš savilka dusmīgu seju un devās uz krūmiem vākt kopā ganāmpulku. Meļitons piecēlās un lēnām

sāka iet gar mežmalu. Viņš skatījās uz zemi un domāja; joprojām gribējās atcerēties kaut ko tādu, ko vēl nebūtu skārusi nāve. Slīpajām lielus strēlēm atkal pārslīdēja gaiši plankumi; tie uztrausās meža galotnēs un izdzisa slapjajā lapotnē. Leda atrada zem krūma ezi un, gribēdama pievērst tam saimnieka uzmanību, sāka gaudodama riet.

—     Vai pie jums bija saules aptumšošanās? — gans no krūmiem uzsauca.

—     Bija! — Mejitons atbildēja.

—     Tā. Visur cilvēki žēlojas, ka bijusi. Tātad, tētīt, arī debesīs nav kārtības! Ne jau velti. . . Ē-he-hei!

Izdzinis ganāmpulku mežmalā, gans atbalstījās pie bērza, paskatījās uz debesīm, nesteigdamies izvilka no azotes stabuli un sāka stabulēt. Tāpat kā iepriekš, viņš pūta mehāniski un neņēma vairāk kā piecas sešas notis; it kā stabule būtu tikai pirmo reizi nonākusi viņa rokās, skaņas izlidoja no tās nedroši, nesaskanīgi, nesaplūzdamas motīvā, bet Mejitons, kas domāja par pasaules bojā eju, saklausīja stabulēšanā kaut ko Joti skumīgu un pretīgu, ko viņš labprāt nebūtu klausījies. Pašas augstākās, pīkstošās notis, kas trīsēja un aprāvās, šķita nevaldāmi raudam, it kā stabule būtu slima un izbiedēta, bet pašas zemākās nolis nez kāpēc atgādināja miglu, sērīgos kokus un pelēkās debesis. Likās — šāda mūzika sader gan ar laiku, gan ar sirmgalvi, gan viņa runām.

Meļitonam iegribējās pagausties. Viņš piegāja pie večuka un, lūkodamies uz tā skumīgo, ironisko seju un stabuli, klusu ierunājās:

—      Arī dzīvot kļuvis grūtāk, vecotēv. Pavisam nav iespējams dzīvot. Neraža, nabadzība . . . apsprāgst lopi, slimības . .. Trūkums spiež.

Pārvaldnieka tuklā seja pietvīka, un tajā iegūla žēlabaina, sievišķīga izteiksme. Viņš pakustināja pirkstus, it kā meklēdams vārdus, lai izteiktu savas neskaidrās izjūtas, tad turpināja:

—      Astoņi bērni, sieva… un māte vēl dzīva, bet alga pavisam tikai desmit rubļu mēnesī pašam ar savu uzturu. Sieva aiz nabadzības nikna kā pats nelabais . ..

Man pašam ir dzeršanas kaite. Esmu saprātīgs, mierīgs cilvēks, ar izglītību. Man vajadzētu sēdēt mājā mierā, bet es augu dienu kā suns vazājos ar šauteni, tāpēc ka nevaru vairs izturēt: māja apriebusies!

Juzdams, ka mēle mal nepavisam ne to, ko gribējās pateikt, pārvaldnieks atmeta ar roku un sarūgtinājumā sacīja:

—     Ja reiz pasaulei jāiet bojā, tad, jo ātrāk, jo labāk! Nav ko vilkt garumā un veltīgi mocīt cilvēkus . ..

Večuks atņēma no lūpām stabuli un, piemiedzis vienu aci, ielūkojās stabulē. Seja viņam bija skumja, un to klāja lielas lāses gluži kā asaras. Viņš pasmaidīja un sacīja:

—      Zēl, brālīt! Ak dievs, cik žēl! Zeme, mežs, debesis .. . visāda dzīva radība — tas viss taču radīts, pielāgots, visā ir sava gudrība. Un nu par tīru nieku iet bojā. Bet visvairāk žēl cilvēku.

Mežā, tuvodamies mežmalai, sāka šalkot stiprs lietus. Meļitons paskatījās uz šalkoņas pusi, sapogāja visas pogas un teica:

—     Iešu uz ciemu. Sveiks, vecotēv! Kā tevi sauc?

—     Lūka Nabagais.

—     Sveiks, Luka! Paldies par labu vārdu. Leda, ejam!

Atvadījies no gana, Meļitons aizvilkās gar mežmalu,

bet tad devās lejup pāri pļavai, kas pamazām pārgāja purvā. Zem kājām šļakstēja ūdens, un purva grīslis, vēl arvien zaļš un sulīgs, liecās līdz zemei, it kā bīdamies, ka to samīs kājām. Aiz purva večuka minētās Pesčankas krastā auga vītoli, bet aiz vītoliem miglā zilgmoja kungu rija. Bija jūtams tā nelaimīgā, nenovēršamā laika tuvums, kad lauki kļūst tumši, zeme dubļaina un salta, kad sēru vītols šķiet vēl bēdīgāks un pa tā stumbru rit asaras, un vienīgi dzērves aizlido prom no vispārējā posta, lai gan arī tās, it kā baidīdamās drūmo dabu apbēdināt ar savu laimes izpausmi, piepilda zilgmi ar skumīgām, ilgpilnām klaigām.

Meļitons tuntuļoja uz upi un klausījās, kā aizmugurē pamazām izgaisa stabules skaņas. Viņam vēl arvien gribējās gausties. Meļitons grūtsirdīgi pameta skalienus sāņus, un viņam kļuva neizturami žēl kā debesu, tā zemes, kā saules, tā meža un savas Ledas, bet, kad visaugstākā stabules skaņa, gari stiepta, aizskanēja gaisā un iedrebējās kā raudoša cilvēka balss, viņš sajuta ārkārtīgu rūgtumu un nožēlu par nesaskaņu, kas bija vērojama dabā.

Augstā skaņa iedrebējās, aprāvās, un stabule apklusa.

ATRIEBĒJS

Drīz pēc tam, kad Fjodors Fjodorovičs Sigajevs bija pieķēris savu sievu nozieguma vietā, viņš stāvēja Smuksa un Ko ieroču veikalā un izraudzījās sev piemērotu revolveri. Viņa seja pauda naidu, sāpes un negrozāmu apņēmību.

«Es zinu, kas man jādara …» viņš domāja. «Ģimenes pamati apgānīti, gods iemīdīts dubļos, netikums triumfē, un tāpēc man, pilsonim un godīgam cilvēkam, jākļūst par atriebēju. Vispirms nogalināšu sievu un viņas mīļāko, bet pēc tam sevi…»

Viņš vēl nebija izvēlējies revolveri un nevienu nonāvējis, bet viņa iztēlē jau rēgojās trīs asiņaini līķi, sašķaidīti galvaskausi, iztecējušas smadzenes, kņada, ziņkārīgu cilvēku bars, sekcija … Ar aizvainota cilvēka ļaunu prieku viņš iedomājās piederīgo un sabiedrības šausmas, neuzticīgās sievas agoniju un domās jau lasīja ievadrakstus, kas pārsprieda ģimenes pamatu iziršanu.

Veikala pārdevējs — kustīgs francūzītis ar vēderiņu un baltu vesti — lika uz letes viņa priekšā revolverus un runāja, godbijīgi smaidīdams, pievilkdams kājiņu:

— Es ieteiktu jums, mesjē, ņemt, rau, šo lielisko revolveri. Smita un Vesona sistēma. Pēdējais šaujamzinātnes vārds. Trijkārša iedarbība, ar ekstraktoru, trāpa sešsimt soļu atstatumā, centralizēts trāpīgums. Pievēršu, mesjē, jūsu uzmanību vērtīgajam izstrādājumam. Vismodernākā sistēma, mesjē … Ik dienas pārdodam pa desmit revolveriem laupītāju, vilku un mīļāko nošaušanai. Ļoti precīzs un spēcīgs šāviens, trāpa tālā distancē un nogalina ar vienu lodi uzreiz sievu un viņas mīļāko. Kas zīmējas uz pašnāvniekiem, tad, mesjē, es nezinu labākas sistēmas .. .

Pārdevējs pacēla un nolaida gaili, pūta elpu uz stobi iem, tēmēja un izlikās, ka aizelšas aiz sajūsmas. Veļoties viņa jūsmīgajā sejā, varēja nodomāt, ka viņš pats labprāt ielaistu sev lodi pierē, ja vien viņam piederētu šās lieliskās Smita un Vesona sistēmas revolveris.

—     Un cik maksā? — Sigajevs vaicāja.

—     Četrdesmit piecus rubļus, mesjē.

—     Hm! … Man tas par dārgu!

—     Tādā gadījumā, mesjē, es jums parādīšu citas sistēmas ieroci, lētāku. Lūk, vai nevēlaties apskatīt? Izvēle pie mums milzīga, par dažādām cenām . . . Piemēram, šis Lefošē sistēmas revolveris maksā tikai astoņpadsmit rubļu, bet (pārdevējs nicīgi saviebās) . . . bet, mesjē, šī sistēma jau novecojusi. To tagad pērk tikai gara proletārieši un psihopātes. Nošauties vai nogalināt sievu ar Lefošē revolveri tagad uzlūko par sliktu toni. Labais tonis atzīst tikai Smitu un Vesonu.

—     Man nav vajadzības ne šauties, ne nogalināt, — Sigajevs drūmi sameloja. — Es to pērku tikai vasarnīcas vajadzībām … ko biedēt zagļus .. .

—      Nav mūsu darīšana, kādam nolūkam jūs pērkat,— pārdevējs pasmaidīja, pazemīgi nolaizdams acis. — Ja ikkatrā gadījumā mēs sāktu pētīt iemeslus, mums, mesjē, būtu jāslēdz veikals. Zagļu biedēšanai Lefošē neder, mesjē, jo no tā nāk klusa, dobja skaņa, bet es jums piesolītu parasto Mortimera kapseļpistoli, tā saucamo divkauju revolveri…

«Vai man neizaicināt viņu uz divkauju?» Sigajevam iešāvās prātā. «Kaut gan par daudz goda … Tādus lopus nogalina kā suņus …»

Pārdevējs, graciozi grozīdamies un tipinādams kājiņām, nemitīgi smaidīdams un pļāpādams, nolika viņam priekšā veselu kaudzi revolveru. Patīkamāki un iespaidīgāki par visiem izskatījās Smits un Vesons. Sigajevs paņēma rokās vienu šās sistēmas revolveri, truli blenza uz to un nogrima domās. Viņš iztēlojās, kā sašķaida galvaskausu, kā asinis straumēm plūst uz paklāja un parketa, kā tirina kāju mirstošā neuzticīgā sieva.. . Taču viņa satracinātajai dvēselei ar to nepietika. Asiņainas ainas, vaimanas un šausmas viņam nedeva gandarījumu … Bija jāizgudro kaut kas drausmīgāks.

«Jā, es nonāvēšu mīļāko un sevi,» viņš izgudroja, «bet sievu atstāšu dzīvu. Lai viņa izdēdē aiz sirdsapziņas pārmetumiem un paziņu nievām. Tik nervozai būtnei kā viņai tas sagādās daudz vairāk moku nekā nāve …»

Un viņš iztēlojās savas bēres: viņš, piekrāptais, dus šķirstā ar lēnprātīgu smaidu uz lūpām, un viņa, bāla, sirdsapziņas pārmetumu nomocīta, iet aiz šķirsta kā Niobe un nezina, kur dēties no iznīcinošajiem, nievājošajiem skatieniem, ko viņai raida sašutušais pūlis . . .

—     Es redzu, mesjē, ka jums patīk Smits un Vesons, — pārdevējs pārtrauca viņa sapņus. — Ja jums tas šķiet dārgs, lūdzu, nolaidīšu piecus rubļus . . . Kaut gan mums ir vēl citas sistēmas, lētākas.

Francūzītis graciozi pagriezās un noņēma no plaukta vēl duci futrāļu ar revolveriem.

—     Lūdzu, mesjē, maksā trīsdesmit rubļu. Tas nav dārgi, it īpaši tāpēc, ka kurss briesmīgi krities un muitas nodevas, mesjē, pieaug ar katru stundu. Mesjē, zvēru pie dieva, esmu konservatīvs cilvēks, tomēr arī es jau sāku kurnēt! Apžēlojieties, kurss un muitas tarifs panākuši to, ka tagad ieročus var iegādāties tikai bagātnieki! Nabagiem atlikuši tikai Tulas ieroči un fosfora sērkociņi, bet Tulas ieroči ir tīrais posts! Cilvēks šauj no Tulas revolvera sievai, bet trāpa sev lāpstiņā . . .

Sigajevs piepeši sajuta sarūgtinājumu un žēlumu, ka viņš būs miris un neredzēs neuzticīgās sievas mokas. Atriebība tikai tad ir salda, kad ir iespēja redzēt un izjust tās augļus, bet kāda jēga, ja viņš gulēs šķirstā un nekā neapzināsies.

«Vai man neizdarīt tā,» viņš pārlika. «Nošaušu viņas mīļāko, tad ieradīšos bērēs, palūkošos un pēc bērēm pats nošaušos . . . Kaut gan mani pirms bērēm apcietinās un atņems ieroci. . . Tātad nošaušu mīļāko, viņa paliks dzīva, es . . . es līdz zināmam laikam nenos.iujos, bet ļaujos apcietināties. Nošauties vienmēr pav.ūšu. Apcietinājums labs tādā ziņā, ka iepriekšējā izmeklēšanā gūšu iespēju atklāt varas iestādēm un sabiedrībai visu viņas izturēšanās zemiskumu. Ja nošaušos pats, viņa varbūt ar viņai piemītošo melīgumu un nekaunību apvainos it visā mani, un sabiedrība attaisnos viņas rīcību, varbūt vēl pasmiesies par mani; taču, ja es palikšu dzīvs, tad …»

Pēc brītiņa viņš domāja:

«Jā, ja es nošaušos, varbūt mani pašu apvainos un piedēvēs man maziskas jūtas . . . Un turklāt kāpēc man šauties? Tas ir viens. Otrkārt, nošauties nozīmē padoties gļēvumam. Tātad nošauju viņas mīļāko, viņu atstāju dzīvu, pats dodos tiesas rokās. Mani tiesās, un viņa uzstāsies kā lieciniece . . . Iedomājos viņas mulsu, viņas negodu, kad viņu pratinās mans aizstāvis! Tiesas, publikas un preses simpātijas, protams, būs manā pusē …»

Viņš domāja, bet pārdevējs cēla viņam priekšā preces un uzskatīja par savu pienākumu kavēt pircējam laiku.

-— Te ir angļu jaunās sistēmas revolveri, tikai nesen saņemti, — viņš muldēja. — Bet brīdinu, mesjē, visas šīs sistēmas nobāl Smita un Vesona priekšā. Šinīs dienās — jūs laikam jau lasījāt — kāds virsnieks iegādājies pie mums Smita un Vesona sistēmas revolveri. Viņš šāva uz sievas mīļāko, un — ko gan jūs domājat? — lode izskrēja tam cauri, sašāva bronzas lampu, pēc tam klavieres, bet no klavierēm ar rikošetu nošāva klēpja sunīti un kontuzēja sievu. Efekts bija spožs un dara godu mūsu firmai. Virsnieks tagad apcietināts . . . Viņu, protams, notiesās un sūtīs spaidu darbos! Pirmkārt, mums vēl pārāk novecojusi likumdošana; otrkārt, mesjē, tiesa allaž ir mīļākā pusē. Kāpēc? Ļoti vienkārši, mesjē! Kā tiesnesis, tā zvērinātie, prokurors un aizstāvis paši dzīvo ar citu sievām, un viņiem prāts kļūs mierīgāks, ja Krievijā būs par vienu vīru mazāk. Sabiedrībai būtu patīkami, ja valdība izsūtītu visus vīrus uz Sahalīnu. Ai mesjē, jūs nezināt, kādu sašutumu manī modina samaitātie tagadnes tikumi! Mīlēt citu sievas tagad ir tikpat pieņemts kā pīpēt otra papirosus un lasīt svešu cilvēku grāmatas. Ar katru gadu tirdzniecība pie mums kļūst aizvien vājāka un vājāka, — tas nenozīmē, ka mīļāko ir mazāk, tas nozīmē, ka vīri samierinās ar savu stāvokli un baidās tiesas un katorgas.

Pārdevējs atskatījās un nočukstēja:

—      Bet kas vainīgs, mesjē? Valdība!

«Doties uz Sahalīnu kaut kādas cūkas dēļ arī nav prātīgi,» Sigajevs domāja. «Ja aiziešu katorgā, tas tikai dos sievai iespēju apprecēties otrreiz un piekrāpt otro vīru. Viņa triumfēs. . . Tātad viņu es atstāju dzīvu, sevi nenonāvēju, mīļāko … arī nenošauju. Jāizgudro kaut kas prātīgāks un tāds, kas vairāk ķeras pie sirds. Sodīšu viņus ar nicināšanu un ierosināšu skandalozu laulības šķiršanas prāvu …»

—     Te, mesjē, ir vēl viena jauna sistēma, — teica pārdevējs, noņemdams no plaukta jaunu duci revolveru. — Pievēršu jūsu uzmanību oriģinālajam aizslēga mehānismam …

Sigajevam pēc viņa jaunā lēmuma revolveris vairs nebija vajadzīgs, taču pārdevējs tai pašā laikā, iekarsdams aizvien vairāk un vairāk, nemitējās celt viņam priekšā savu preci. Aizvainotajam vīram kļuva neērti, ka viņa dēļ pārdevējs veltīgi nopūlas, veltīgi jūsmo, smaida, zaudē laiku …

—     Labi, tādā gadījumā … — viņš sāka murmināt, — es pienākšu vēl vai arī.. . atsūtīšu kādu.

Viņš neredzēja pārdevēja sejas izteiksmi, tomēr, lai kaut mazliet izlīdzinātu neveiklumu, sajuta nepieciešamību kaut ko nopirkt. Bet ko lai pērk? Viņš apskatīja veikala sienas, meklēdams kaut ko lētāku, un viņa skatiens apstājās pie zaļa tīkliņa, kas karājās pie durvīm.

—      Kas . . . kas tas ir? — viņš jautāja.

—     Tas ir tīkliņš paipalu ķeršanai.

—      Un cik maksā?

—      Astoņus rubļus, mesjē.

—      Iesaiņojiet man …

Aizvainotais vīrs samaksāja astoņus rubļus, paņēma tīkliņu un, juzdamies vēl vairāk aizvainots, izgāja no veikala.

PASTS

Pulkstenis bija trīs naktī. Pastnieks, jau pilnīgi sagatavojies ceļam, ar cepuri galvā, mēteli mugurā un sarūsējušu zobenu rokās stāvēja pie durvīm un gaidīja, kad pasta puiši būs novietojuši pastu tikko kā piebrauktajā trijjūgā. Samiegojies pieņēmējs sēdēja pie sava galda, kas atgādināja leti, nez ko rakstīja uz blankas un runāja:

—     Mans krustdēls, students, lūdzas, lai aizvedot viņu uz staciju. Tad tu nu, Ignatjev, iesēdini viņu pie sevis trijjūgā un aizved! Lai arī nav atļauts svešus vest līdzi ar pasta zirgiem, taču ko lai iesāk! Ko nu viņa dēļ lieki ņemt zirgus, — lai labāk brauc tāpat par velti.

—     Gatavs! — pagalmā atskanēja sauciens.

—     Brauc nu ar dievpalīgu! — pieņēmējs sacīja. — Kurš pasta puisis ved?

—     Semjons Glazunovs.

—      Nāc paraksties!

Pastnieks parakstījās un izgāja laukā. Pie pasta nodaļas durvīm tumsā vīdēja trijjūgs. Zirgi stāvēja nekustēdamies, tikai viens piejūga zirgs nemierīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, purinādams galvu, un tāpēc retumis iešķindējās zvaniņš. Vezums ar saiņiem izskatījās kā melns plankums, tam līdzās gausi kustējās divi silueti: students ar somu rokās un pasta puisis. Pēdējais smēķēja kaļķīti; kaļķīša uguntiņa kustējās tumsā apdzisdama un uzliesmodama; mirkli tā apgaismoja te gabalu piedurknes, te kuplās ūsas ar lielo, vara sarkano degunu, te drūmās, nokarenās uzacis.

Pastnieks pagumzīja ar rokām saiņus, nolika uz tiem zobenu un ielēca ratos. Students nedroši iekāpa viņam nopakaļus un, neviļus piedūries ar elkoni, sacīja bikli un laipni: «Atvainojiet!» Kaļķītis apdzisa. No pasta nodaļas iznāca pieņēmējs tāpat bez virsdrēbēm, tikai vesti mugurā un tupelēm kājās; drebinādamies aiz nakts valguma un krekšķinādams, viņš pagāja gar vezumu un sacīja:

—      Nu, ar dievpalīgu! Pasveicini, Mihailo, māti! Pasveicini visus! Bet tu, Ignatjev, neaizmirsti nodot sūtījumu Bistrecovam . . . Brauc!

Pasta puisis paņēma grožus vienā rokā, nošņaucās un, sakārtojis sēdekli, nošmaukstināja.

—     Pasveicini! — pieņēmējs atkārtoja.

Zvaniņš kaut ko nošķindināja zvārgulīšiem, zvārgulīši laipni atsaucās. Tarantass iečīkstējās, sakustējās, zvaniņš ieraudājās, zvārgulīši iesmējās. Pasta puisis pacēlies divas reizes uzšāva nemierīgajam piejūga zirgam, un trijjūgs sāka dobji klabēt pa putekļaino ceļu. Pilsētiņa gulēja. Abās pusēs platajai ielai tumsā grima mājas un koki, un nebija redzama neviena uguntiņa. Pa zvaigznēm nosēto debess jumu šur tur slīdēja mākoņu strēles, un tur, kur drīz vajadzēja plesties ausmai, stāvēja šaurs mēness sirpis; taču nedz zvaigznes, kuru bija daudz, nedz pusmēness, kas šķita balts, nevērta dzidrāku nakts gaisu. Bija salti, drēgni, un gaisā jautās rudens smaržas.

Students, uzskatīdams par pienākumu parunāties laipni ar cilvēku, kurš nebija atteicies paņemt viņu sev līdzi, iesāka:

—     Vasaru šai laikā jau ir gaišs, bet tagad pat blāzmas nemana. Vasara pagājusi!

Students paskatījās uz debesīm un turpināja:

—     Pat debesis uzlūkojot, redzams, ka jau rudens. Paskatieties pa labi! Vai redzat trīs zvaigznes, kas stāv līdzās vienā līnijā? Tas ir Oriona zvaigznājs, kas mūsu puslodē parādās tikai septembrī.

Pastnieks, sabāzis rokas piedurknēs un ierāvis galvu līdz ausīm mēteļa apkaklē, nepakustējās un nepaskatījās uz debesīm. Acīm redzot, Oriona zvaigznājs viņu neinteresēja. Viņš bija pieradis redzēt zvaigznes, un tās droši vien jau sen bija viņam apnikušas. Students bridi klusēja, tad sacīja:

—    Auksts! Jau vajadzētu aust gaismai. Vai jūs zināt, cikos lec saule?

—     Ko?

—      Cikos tagad lec saule?

—     Ap sešiem! — pasta puisis atbildēja.

Trijjūgs izbrauca no pilsētas. Tagad abās pusēs bija redzami tikai sakņu dārzu zedeņi un vientuļi vītoli, bet priekšā visu sedza migla. Šeit klajumā mēness bija saskatāms labāk un zvaigznes mirdzēja spožāk. Bet tad uzvēdīja drēgnums; pastnieks ierāva galvu dziļāk apkaklē, un students sajuta, ka nepatīkams saltums pārskrien sākumā gar kājām, tad pa saiņiem, pa rokām, seju. Trijjūgs sāka iet lēnāk; zvaniņš sastinga, it kā būtu nosalis. Bija dzirdami ūdens šļaksti, un zirgiem zem kājām un ap riteņiem, ūdenī atspoguļodamās, sāka dejot zvaigznes.

Pēc minūtēm desmit kļuva tik tumšs, ka vairs nebija redzamas ne zvaigznes, ne pusmēness. Trijjūgs bija iebraucis mežā. Asie egļu zari visu laiku sitās pret studenta cepuri, un tīmekļi klāja seju. Riteņi un zirgu pakavi klaudzēja uz koku saknēm, un tarantass šūpojās kā piedzēries.

—     Brauc pa ceļu! — pastnieks nikni sacīja. — Ko tu brauc gar malu? Man viss ģīmis saskrāpēts! Vairāk uz labo pusi!

Taču te gandrīz vai notika nelaime. Tarantass piepeši salēcās, it kā to būtu savilkuši krampji, nodrebēja un čīkstēdams, stipri šķiebdamies gan pa labi, gan pa kreisi, briesmīgā ātrumā drāzās pa stigu. Zirgi no kaut kā izbijās un sāka joņot.

—     Tprrr! Tprrr! — pasta puisis bailēs iekliedzās. — Tprrr . . . velni!

Students, kuru mētāja te uz augšu, te uz leju, lai saglabātu līdzsvaru un neizlidotu no tarantasa, saliecās uz priekšu un sāka meklēt, kur pieturēties, bet ādas saiņi bija gludeni, un pasta puisis, kuram pie jostas students gribēja pieķerties, pats lēkāja un jebkuru mirkli varēja izvelties. Cauri riteņu rīboņai un tarantasa čīkstēšanai bija dzirdams, kā šķindēdams pret zemi atsitās nokritušais zobens, tad pēc maza brītiņa aiz tarantasa vēl kaut kas pāris reižu dobji atsitās pret zemi.

—     Tprr! — pasta puisis kliedza sirdi plosošā balsī, atliekdamies atpakaļ. — Mierā!

Students nokrita ar seju uz viņa sēdekļa un sadauzīja sev pieri, bet tūliņ viņu atlieca atpakaļ, pameta uz augšu, un viņš stipri atsitās ar muguru pret tarantasa atzveltni. «Krītu!» studentam pazibēja prātā, bet šai brīdī trijjūgs izlidoja no meža klajumā, strauji pagriezās pa labi un, pajūgam rībot uz koka tilta, apstājās kā piekalts, bet no tādas apstāšanās pēc inerces studentu atkal salieca uz priekšu.

Pasta puisis un students — abi smagi elpoja. Pastnieka tarantasā nebija. Viņš bija izlidojis kopā ar zobenu, studenta čemodānu un vienu saini.

—      Pagaidi, nelieti! Pagaidi! — no meža atskanēja pastnieka sauciens. — Nolādētais velns! — viņš kliedza, pieskriedams pie tarantasa, un viņa asaru pilnajā balsī bija dzirdamas sāpes un niknums. — Sātans, kaut tu nosprāgtu! — viņš iesaucās, mezdamies pie pasta puiša un vicinādams dūri.

—      Šitāds joks, kungs apžēlojies! — pasta puisis vainīgā balsī murmināja, kaut ko kārtodams pie zirgu purniem. — Tas viss velna piejūga zirga dēļ! Jauns vēl, tikai nedēļa, kā iebraukts. Viss būtu labi, bet, tiklīdz no kalna, — tīrā nelaime! Vajadzētu gāzt reizes trīs pa purnu, tad netrakotu .. . Mie-rā! Ak tu velns tāds!

Kamēr pasta puisis sakārtoja zirgus un meklēja pa ceļu čemodānu, saini un zobenu, pastnieks raudulīgā, aiz niknuma spiedzošā balsī joprojām apbēra viņu lamām. Salicis mantas vezumā, pasta puisis bez kādas vajadzības paveda zirgus simt soļu, nopukojās uz nemierīgo piejūga zirgu un uzlēca uz bukas.

Kad bailes bija pārgājušas, studentam sāka nākt smiekli un kļuva jautri. Pirmo reizi mūžā viņš brauca nakti ar pasta trijjūgu, un tikko pārdzīvotā sakratīšana, pastnieka izvelšanās un sāpes mugurā viņam šķita interesants piedzīvojums. Viņš aizsmēķēja papirosu un iesmējies teica:

—     Tā taču var kaklu nolauzt! Es tik tikko neizvēlos un pat nepamanīju, kā jūs izvēlāties. Varu iedomāties, kāda te braukšana rudenī!

Pastnieks klusēja.

—     Vai jūs jau sen vadājat pastu? — students jautāja.

—     Vienpadsmit gadu.

—     Oho! Vai katru dienu?

—     Katru. Aizvedu šo pastu un tūliņ braucu atpakaļ. Bet ko jūs gribējāt?

Vienpadsmit gadu laikā, braucot ik dienas, droši vien ir bijis ne mazums interesantu piedzīvojumu. Skaidrās vasaras un drūmās rudens naktīs vai arī ziemu, kad ap trijjūgu kaukdams griežas bargs sniegputenis, neviļus gadās gan briesmīgi, gan baigi pārdzīvojumi. Laikam ne reizi vien zirgi sākuši auļot, tarantass iestidzis lietus izskalotās bedrēs, uzbrukuši ļauni cilvēki, sniegputenis nomaldinājis no ceļa …

—     Varu iedomāties, cik daudz piedzīvojumu jums bijis šo vienpadsmit gadu laikā! — students ieteicās.

—     Laikam taču baigi braukāt?

Viņš runāja un gaidīja, ka pastnieks izstāstīs viņam kaut ko, bet tas drūmi klusēja un ierāva galvu apkaklē. Pa to laiku sāka aust gaisma. Nemanāmi debesis mainīja krāsu; tās vēl arvien likās tumšas, bet jau bija saskatāmi kā zirgi, tā pasta puisis un arī ceļš. Mēness sirpis kļuva arvien bālāks un bālāks, bet mākonis, kas bija izstiepies zem tā un atgādināja lielgabalu ar lafeti, apakšējā malā sāka tikko manāmi dzeltēt. Drīz vien kļuva redzama pastnieka seja. Tā bija slapja no rasas, pelēka un nekustīga gluži kā mirusi. Šai sejā bija sastingusi trula, drūma niknuma izteiksme, it kā pastnieks vēl arvien sajustu sāpes un joprojām dusmotos uz pasta puisi.

—      Paldies dievam, aust gaisma! — students sacīja, ieskatīdamies pastnieka niknajā, nosalušajā sejā.

—         Esmu pavisam sastindzis. Naktis septembrī ir aukstas, bet vajag tikai uzlēkt saulei, un šķiet, ka saltuma nemaz nebūtu bijis. Vai drīz būs klāt stacija?

Pastnieks sarauca pieri un savilka raudulīgu seju.

—     Patiešām, jums nu gan patīk runāt! — viņš sacīja. — Vai tad nevarat braukt klusējot?

Students samulsa un visu ceļu vairs neuzrunāja viņu. Rīts pienāca ātri. Mēness nobālēja un saplūda ar miglotajām, pelēkajām debesīm, mākonis viss kļuva dzeltens, zvaigznes nodzisa, bet austrumi vēl arvien bija salti, tādā pašā krāsā kā viss debess jums, tā ka grūti bija ticēt, ka tur slēpjas saule . . .

Rīta vēsums un pastnieka īgnums pamazām ietekmēja arī nosalušo studentu. Viņš apātiski raudzījās uz dabu, gaidīja saules siltumu un domāja tikai par to, ka laikam nabaga kokiem un zālei pretīgi un baigi saltajās naktīs. Saule uzlēca nespodra, samiegojusies un auksta. Austošā saule nezeltīja koku galotnes, kā parasti raksta, tās stari neslīdēja pa zemi, un miegaino putnu lidojumā nebija manāms prieks. Kāds aukstums biia naktī, tāds palika arī saules gaismā . . .

Students miegaini un sadrūvējies paskatījās uz aizkaru aizvilktajiem logiem viensētā, gar kuru brauca trijjūgs. «Aiz šiem logiem,» viņš domāja, «cilvēki droši vien gul vissaldākajā rīta miegā un nedzird pasta zvanus, nejūt aukstumu, neredz pastnieka nikno seju; un, ja zvaniņš arī uzmodina kādu jaunkundzi, tad tā pagriežas uz otriem sāniem, pasmaida siltuma un miera pārpilnībā un, kājas pievilkusi klāt, palikusi rokas zem vaiga, iemieg vēl ciešāk.»

Students paskatījās uz dīķi, kas mirdzēja pie viensētas, un atcerējās karūsas un līdakas, kuras dzīvo aukstajā ūdenī.

—     Svešus nav brīv vest … — pastnieks negaidot ierunājās. — Nav brīv! Bet, ja nav brīv, tad arī nevajag sēsties … Jā. Man, pieņemsim, vienalga, taču man tas nepatīk, un es nevēlos.

—     Kāpēc tad jūs agrāk klusējāt, ja jums tas nepatīk?

Pastnieks nekā neatbildēja un tikai skatījās naidīgi, ar niknumu. Kad pēc brītiņa trijjūgs apstājās pie stacijas, students pateicās un izkāpa no tarantasa. Pasta vilciens vēl nebija pienācis. Uz rezerves sliedēm stāvēja garš preču vilciens; uz tendera mašīnists un tā palīgs ar rasas valgumu sejās dzēra no netīras skārda tējkannas tēju. Vagoni, platforma, soli — viss bija slapjš un auksts. Līdz vilciena pienākšanai students stāvēja pie bufetes un iebaudīja tēju, bet pastnieks, sabāzis rokas piedurknēs, vēl arvien vientuļi staigāja pa platformu un nikni skatījās uz zemi.

Uz ko viņš dusmojās? Uz cilvēkiem, uz trūkumu, uz rudens naktīm?

KĀZAS

Līgavas vedējs cilindru galvā, baltiem cimdiem rokās, aizelsies nomet priekšnamā mēteli un ar tādu izteiksmi, it kā gribētu pateikt kaut ko briesmīgu, ieskrien zālē.

— Līgavainis jau baznīcā! — viņš paziņo, smagi atņemdams elpu.

Iestājas klusums. Visiem piepeši kļūst skumji.

Līgavas tēvs, atvaļināts apakšpulkvedis ar vāju, izdēdējušu seju, laikam sajuzdams, ka viņa strupais karavīra augumiņš jājamās biksēs nav pietiekami svinīgs, solīdi piepūš vaigus un izslienas. Viņš paņem no galdiņa svētbildi. Viņa sieva, maza vecenīte ar tilla aubi un platām lentēm pie tās, paņem sālsmaizi un nostājas viņam līdzās. Sākas svētīšana.

Līgava Ļubočka klusiņām kā ēna nometas ceļos tēva priekšā, un viņas plīvurs pie tam sakustas un aizķeras aiz puķēm, ar kurām izrotāts tērps, un no frizūras izspraucas vairākas matadatas. Palocījusies svētbildes priekšā un saskūpstījusies ar tēvu, kas vēl stiprāk piepūš vaigus, Ļubočka nometas ceļos mātes priekšā; viņas plīvurs atkal aizķeras, un divas jaunavas satrauktas pieskrien viņai klāt, sačubina, salabo, piesprauž ar kniepadatām …

Klusums, neviens nerunā, nekustas; tikai līgavas vedēji kā strauji piejūgzirgi nepacietīgi mīņājas no vienas kājas uz otru, it kā gaidītu, kad tiem būs atļauts izkustēties no vietas.

—     Kas vedīs svētbildi? — dzirdami satraukti čuksti. — Spira, kur tu esi? Spira!

—     Tudliņ! — no priekšnama atbild bērna balss.

—     Ko tad jūs tā, Darja Daņilovna! — kāds pusbalsī mierina veco sievu, kas ar seju piekļāvusies pie meitas un šņukst. — Vai tad var raudāt, dieva dēļ? Jāpriecājas, sirsniņ, nevis jāraud.

Svētīšana beidzas. Ļubočka, bāla, tāda svinīga, noteikta, skūpstās ar savām draudzenēm, un pēc tam visi trokšņaini, grūstīdami cits citu, dodas uz priekšnamu. Līgavas vedēji satraukti, steigšus, bez kādas vajadzības saukdami «pardon!», ģērbj līgavu.

—     Ļubočka, jauj, lai tevī vēl kaut reizīti paskatos! — vecā vaid.

—     Ak Darja Daņilovna! — kāds pārmezdams nopūšas. — Vajag priecāties, bet jūs diezin ko esat izdomājusi …

—     Spira! Kur tad tu esi? Spira! Gatavā sodība ar šo puiku! Ej pa priekšu!

—     Tūdliņ!

Kāds no līgavas vedējiem satver līgavas trenu, un procesija sāk virzīties lejup. Uz kāpņu margām un gar • visu durvju stenderēm sablīvušas svešas istabenes un aukles; tās aprij līgavu acīm, dzirdama viņu piekrītošā dūkoņa. Pēdējās rindās atskan satrauktas balsis: kāds kaut ko aizmirsis, nezin kam ir līgavas pušķis; dāmas iespiedzas, lūgdamas kaut ko nedarīt, jo «esot pazīme».

Pie ārdurvīm jau sen gaida kariete un kaleša. Zirgu krēpēs ievītas papīra puķes, un visiem kučieriem rokas ap pleciem pārsietas raibiem lakatiem. Uz karietes bukas sēž pasaku milzis ar platu, kuplu bārdu, jauniem svārkiem mugurā. Taisni izstieptās rokas ar sažņaugtām dūrēm, atpakaļ atmestā galva, neparasti platie pleci piešķir viņam nedzīva cilvēka izskatu; viņš viss it kā pārakmeņojies . ..

—     Tprrrū! — viņš saka smalkā balsī un tūdaļ piebilst sulīgā basā: — Neblēņo! (Tāpēc arī liekas, it kā viņa platajā kaklā būtu divas rīkles.) Tprrrū! Neblēņo!

Uz ielas gar abām pusēm drūzmējas ļaudis.

—     Br-brauc klāt! — kliedz līgavas vedēji, kaut gan nav kam braukt klāt, jo kariete sen jau piebraukta.

Spira ar svētbildi, līgava un divas draudzenes iesēžas karietē. Durvis aizcērlas, un ielu piešalc karietes rīboņa.

—     Kalešu līgavas vedējiem! Br-brauc klāt!

Līgavas vedēji ielec kalešā un, kad tā sāk kustēties,

pieceļas kājās un, raustīdamies kā krampjos, velk mugurā savus mēteļus. Piebrauc nākamās ekipāžas.

—      Sofija Deņisovna, sēdieties! — atskan balsis. — Lūdzu arī jūs, Nikolaj Mironič! Tprrrū! Neuztraucieties, jaunkundz, visiem pietiks vietas! Sargies!

—     Klausies, Makar! — līgavas tēvs kliedz. — No baznīcas atpakaļ brauciet pa citu ceļu! Ir pazīme!

Ekipāžas rīb uz ielas, dzirdams troksnis, klaigas . . . Beidzot visi aizbraukuši, atkal valda klusums. Līgavas tēvs atgriežas mājās; zālē sulaiņi klāj galdu, tumšajā blakus istabiņā, ko mājās visi sauc par «caurstaigājamo», šņaukājas muzikanti, visur kņada, skriešana, bet viņam liekas, ka māja tukša. Zaldāti muzikanti drūzmējas savā mazajā, tumšajā istabiņā, nekādi nevar novietot savas milzīgās pultis un instrumentus. Viņi ieradušies nesen, taču gaiss «caurstaigājamā» kļuvis krietni smagāks, nav nemaz iespējams elpot. Viņu «priekšnieks» Osipovs, kam aiz vecuma ūsas un vaigubārda savēlusies pinkās, stāv pults priekšā un nikni raugās notīs.

—      Esi gan tu, Osipov, nenokausējams, — apakšpulkvedis saka. — Cik gadu es tevi jau pazīstu? Gadu divdesmit!

—     Vairāk, jūsu augstlabdzimtība. Es spēlēju jūsu kāzās, ja labpatīk atcerēties.

—      Jā, jā . .. — apakšpulkvedis nopūšas un nogrimst domās. — Tāda, brālīt, ir dzīve . . . Dēlus, paldies dievam, esmu apprecinājis, tagad, re, izdodu pie vīra meitiņu, un paliekam mēs ar veco divi bāreņi… Nav mums tagad bērniņu. Esam cauri pa tīro.

—     Kas zina? Varbūt, Jefim Petrovič, dievs vēl dos, jūsu augstlabdzimtība . . .

Jefims Petrovičs izbrīnā uzlūko Osipovu un smej saujā.

—     Vēl? — viņš jautā. — Kā tu teici? Dievs vēl dos bērnus? Man, vai?

Viņš plīst aiz smiekliem, un acīs viņam sariešas asaras; arī muzikanti aiz pieklājības smej. Jefims Petrovičs meklē ar acīm savu veco, lai viņai pavēstītu, ko sacījis Osipovs, taču viņa pati jau trauc tieši pie viņa, strauja, dusmīga, saraudātām acīm.

—      Tu nemaz nebīsties dieva, Jefim Petrovič! — viņa saka, noplātīdama rokas. — Mēs meklējam, meklējam rumu, nevaram vairs kājas pavilkt, bet tu stāvi te! Kur ir rums? Nikolajs Mironičs nevar bez ruma, bet tev maza bēda! Ej uzzini no Ignata, kur viņš licis rumu!

Jefims Petrovičs nokāpj pagraba stāvā, kur ir virtuve. Pa netīrajām kāpnēm šaudās sievas un sulaiņi. Jauns zaldāts, uzmetis formas svārkus uz viena pleca, atspēries ar ceļgalu pret kāpienu, kuļ saldējumu; sviedri plūst pa viņa sarkano seju. Tumšajā un šaurajā virtuvē dūmu mākoņos strādā pavāri, kas ataicināti no kluba. Viens tīra gaili, otrs taisa no burkāniem zvaigznītes, trešais sarkans kā vēzis bāž krāsnī cepešpannu. Naži žvadz, trauki šķind, sviests čurkst. Nokļuvis šai ellē, Jefims Petrovičs aizmirst, ko viņam teikusi vecā.

—     Vai jums, brālīši, šeit nav par šauru? — viņš vaicā.

—     Nekas, Jefim Petrovič. Ja labi satiek, tad vietas pietiek, nebēdājiet nekā . . .

—     Jācenšas gan, puiši.

Tumšajā kaktā parādās Ignats, kluba bufetnieks.

—      Nebēdājiet nekā, Jefim Petrovič! — viņš saka. — Visu pasniegsim vislabākajā veidā. Ar ko pavēlēsiet taisīt saldējumu: ar rumu, ar go-soternu vai bez kaut kā?

Atgriezies istabās, Jefims Petrovičs ilgi klīst no vienas istabas otrā, tad apstājas «caurstaigājamās» durvīs un atkal uzsāk sarunu ar Osipovu.

—      Nu tā, brāl… — viņš saka. — Paliekam bāreņi. Kamēr jaunā māja izžūs, jaunie padzīvos pie mums, bet tad ardievu! Un prom būs …

Abi nopūšas.. . Arī muzikanti aiz pieklājības nopūšas, no kā gaiss kļūst vēl biezāks.

—      Jā, brāl, — Jefims Petrovičs truli turpina, — bija viena meitiņa, un to pašu aizdodam prom. Viņš ir

izglītots cilvēks, runā franciski… Iedzer gan, taču kas tad šolaik nedzer? Visi dzer.

—     Tas nekas, ka dzer, — Osipovs saka. — Galvenais ir tas, Jefim Petrovič, lai savu darbu nepiemirst. Bet ja, pieņemsim, iedzer, kāpēc gan neiedzert? Iedzert var.

—     Protams, var.

Dzirdami šņuksti.

—     Vai tad viņš spēj izprast? — Darja Daņilovna sūdzas kādai večai. — Mēs taču viņam, mana mīļā, noskaitījām desmit tūkstošus, uz mata desmit, māju Ļubočkai norakstījām, kādas trīssimt desetīnas zemes . . . viegli pateikt! Bet vai tad viņš spēj izprast? Nav jau viņi šodien tādi, kas izprastu!

Galds ar augļiem jau kārtībā. Glāzes cieši cita pie citas saliktas uz divām paplātēm, šampanieša pudeles ietītas servjetēs, ēdamistabā sīc patvāri. Sulainis bez ūsām, ar vaigubārdu, pieraksta uz papīriņa to personu vārdus, uz kuru veselībām viņš izsauks tostus vakariņās, un lasa tos, it kā mācītos no galvas. No istabām dzen laukā svešu suni. Saspringtas gaidas . . . Beidzot atskan satrauktas balsis:

—      Brauc! Brauc! Mīļais Jefim Petrovič, brauc!

Vecā, gandrīz vai pamirdama, ar ārkārtēju apjukumu sejā tver sālsmaizi, Jefims Petrovičs piepūš vaigus, un abi kopā trauc uz priekšnamu. Muzikanti atturīgi, steidzīgi uzskaņo instrumentus, no ielas atskan ekipāžu dipoņa. Atkal no sētas ienācis suns, to dzen ārā, tas smilkst . . . Vēl viens brītiņš jāgaida — un «caurstaigājamā» strauji, neprātīgi atskan apdullinošs, mežonīgs, neapvaldīts maršs. Gaisu piestrēdz saucieni, skūpsti, paukšķ korķi, sulaiņiem nopietnas sejas . . .

Ļubočka un viņas laulātais draugs, solīds kungs ar^ zelta brillēm, apstulboti. Viņus nomāc apdullinošā mūzika, spilgtā gaisma, vispārējā uzmanība, milzums nepazīstamu seju . . . Viņi truli veras apkārt, nekā neredz, nekā nesaprot.

Tiek dzerts šampanietis un tēja, viss noris svinīgi un solīdi. Daudzi radi, kaut kādi neparasti vectētiņi un vecmāmiņas, ko agrāk neviens nekad nav redzējis, garldznieki, atvaļināti karavīri ar plakaniem pakaušiem, vedējtēvs un līgavaiņa māte, krusttēvi un krustmātes stāv ap galdu un, pamazītēm dzerdami tēju, triec par Bulgāriju; jaunkundzes kā mušas spiežas pie sienām; pat līgavas vedēji zaudējuši savu nemierīgo izskatu un rāmi stāv pie durvīm.

Tomēr paiet viena stunda, otra, un visa māja jau grīļojas no mūzikas un dejām. Līgavas vedējiem atkal tāds izskats, it kā viņi būtu no ķēdes norāvušies. Ēdamistabā, kur pakavveidīgi uzklāts uzkodu galds, drūzmējas vecie ļaudis un jaunieši, kas nedejo; Jefims Petrovičs, kas iedzēris jau kādas piecas glāzītes, piemiedz aci, knikšķina pirkstus un plīst aiz smiekliem. Viņam ienācis prātā, ka labi būtu apprecināt līgavas vedējus, un viņam tas patīk, liekas asprātīgi, jocīgi, un viņš ir priecīgs, tik priecīgs, ka nevar to izteikt vārdos, tikai smej . . . Viņa sieva, kas nav ēdusi visu rītu un noreibuši no šampanieša, svētlaimīgi smaida un saka visiem:

—      Nedrīkst, nedrīkst, kungi, iet guļamistabā! Tas nav smalkjūtīgi, ja iet guļamistabā. Nevajag skatīties iekšā!

Tas nozīmē: lūdzu, apskatiet guļamistabu! Visa viņas mātes godkāre un visi talanti ielikti šai guļamistabā. Un ir ar ko palielīties! Guļamistabas vidū stāv divas augsti uzčubinātas gultas; mežģiņu spilvendrānas, stepētas zīda segas ar dīvainām, neizprotamām monogrammām. Ļubočkas gultā ir naktscepurīte ar sārtām lentēm, viņas vīra gultā pelēkas krāsas rītsvārki ar gaišziliem pušķiem. Ikviens no viesiem, paraudzījies uz gultām, uzskata par savu pienākumu zīmīgi piemiegt aci un noteikt «m-ja-ā», bet vecā laistās priekā un čukst:

—     Guļamistaba rubļu trīssimt izmaksāja, draudziņ. Nav nekāds joks! Nu, ejiet prom, vīriešiem te nav nekāda nākšana.

Pēc pulksten diviem pasniedz vakariņas. Sulainis ar vaigubārdu uzsauc tostus, un mūzika spēlē tušu. Jefims Petrovičs apdzeras galīgi un neviena vairs nepazīst; viņam liekas, ka nav savās mājās, bet ciemos, ka viņam nodarīts pāri; priekšnamā viņš apvelk mēteli, uzliek galva cepuri un, meklejot savas galošas, kliedz aizsmakušā balsī:

—            Nevēlos te vairs ilgāk palikt! Jūs visi esat nelieši! Neģēļi! Gan es parādīšu jūsu īsto seju.

Bet līdzās stāv sieva un saka viņam:

—            Rimsties, tu nešķīstais gars! Rimsties, stulbeni, briesmoni, mana sodība!

BĒGLIS

Tā bija gara procedūra. Sākumā Paška, lietum līstot, gāja kopā ar māti gan pa nopļautu lauku, gan pa meža tekām, kur pie viņa zābakiem lipa dzeltenas lapas, gāja tik ilgi, kamēr uzausa gaisma. Pēc tam viņš pāris stundu stāvēja tumšā priekšnamā un gaidīja atslēdzam durvis. Priekšnamā nebija tik salts un mitrs kā laukā, bet, vējam pūšot, arī šeit sitās iekšā lietus lāses. Kad priekšnams pamazām pienāca stāvgrūdām pilns, Pašku tā spieda, ka viņš pieplaka ar seju pie kāda kažoka, kas stipri oda pēc sālītām zivīm, un iesnaudās. Beidzot noskrapstēja aizšaujamais, durvis atvērās, un Paška kopā ar māti iegāja pieņemamā istabā. Te atkal bija ilgi jāgaida. Visi slimnieki sēdēja uz soliem, nekustējās un klusēja. Paška raudzījās viņos un arī klusēja, kaut gan redzēja daudz dīvaina un jocīga. Tikai reiz, kad pieņemama istabā uz vienas kājas ielēca kāds puisis, arī Paškam iegribējās palēkāt; viņš piegrūda mātei pie sāniem, iespurcās, aizsedzies ar piedurkni, un teica:

—      Māt, skaties: zvirbulis!

—      Klusē, bērniņ, klusē! — māte sacīja.

Mazā lodziņā parādījās samiegojies feldšeris.

—    Sanāk pierakstīties! — nodārdēja viņa rupjā balss.

Visi, to skaitā arī jocīgi lēkājošais puisis, sāka virzīties uz lodziņa pusi. Feldšeris katram vaicāja vārdu un tēva vārdu, cik vecs, kur dzīvo, vai sen jau slimo un tā tālāk. Pēc savas mātes atbildēm Paška uzzināja, ka viņu sauc nevis par Pašku, bet par Paveļu Galaktionovu, ka viņam septiņi gadi, ka viņš neprot lasīt un rakstīt un sirgst jau kopš lieldienām.

Drīz pēc pierakstīšanās vajadzēja uz īsu brīdi piecelties; cauri pieņemamai istabai izgāja ārsts baltā priekšautā un apsējies ap vidu dvieli. Iedams garām lēkājošam puisim, viņš paraustīja plecus un teica skanīgā tenorā:

—            Esi gan tu muļķis! Nu, vai tu neesi muļķis? Liku tev atnākt pirmdien, bet tu atnāc piektdien. Manis pēc vari nenākt nemaz, bet, muļķi, kāja būs pagalam!

Puisis savilka tik bēdīgu seju, it kā taisītos dāvanas lūgt, pablisināja acis un teica:

—     Esiet nu tik žēlīgs, Ivan Mikolajič!

—            Te nelīdz nekāds Ivans Mikolajičs! — puiša balsi atdarinādams, atkārtoja ārsts. — Teikts pirmdien, un vajag klausīt. Muļķis un vairāk nekas . . .

Sākās pieņemšana. Ārsts sēdēja savā istabiņā un pēc kārtas sauca slimniekus. Pastāvīgi bija dzirdams, ka istabiņā kāds spalgi vaimanā, raud bērns vai dusmīgi ierunājas ārsts:

—            Nu, ko tu bļauj? Vai es tev griežu, vai? Sēdi mierīgi!

Pienaca Paškas karta.

—     Pavels Galaktionovs! — ārsts sauca.

Māte uz mirkli sastinga, it kā nebūtu gaidījusi, ka sauks, un, paņēmusi Pašku aiz rokas, ieveda istabiņā. Ārsts sēdēja pie galda un savā nodabā ar veserīti klaudzināja pa biezu grāmatu.

—            Kas sāp? — viņš jautāja, nepaskatīdamies uz ienācējiem.

—            Mīļais, puisēnam elkonī augonis, — māte atbildēja un savilka tādu seju, it kā viņa patiesi būtu briesmīgi nobēdājusies par Paškas augoni.

—     Izģērb viņu!

Paška elsdams noraisīja no kakla lakatu, noslaucīja piedurknē degunu un nesteigdamies vilka nost kažociņu.

—            Sieva, neesi jau ciemos nākusi! — ārsts dusmīgi iesaucās. — Ko tūļājies? Tu taču te neesi vienīgā.

Paška steidzīgi nometa zemē kažociņu un ar mātes palīdzību novilka kreklu . . . Ārsts laiski paraudzījās Paškā un uzplaukšķināja pa viņa kailo vēderu.

—     Esi gan uzaudzējis varenu punci, brālīt, — viņš teica un nopūtās. — Nu, rādi savu elkoni.

Paška pašķielēja uz bļodu, kurā bija asiņainas samazgas, paskatījās uz ārsta priekšautu un sāka raudāt.

—     Mē-ē! — atdarināja ārsts. — Palaidni būtu laiks izprecināt, bet viņš pinkšķ! Kauna nav.

Pūlēdamies neraudāt, Paška raudzījās uz māti, un viņa skatienā bija vērojams lūgums: «Nestāsti nu gan mājā, ka slimnīcā raudāju!»

Ārsts apskatīja elkoni, paspieda, nopūtās, pačamstināja lūpām, pēc tam paspieda atkal.

—     Sieva, pērt tevi vajadzētu, bet nav, kas per, — viņš teica. — Kāpēc nevedi viņu laikāk? Roka pagalam! Skat nu, muļķe, viņam taču slima locītava!

—     Mīļais, jūs jau zināt labāk … — sieva nopūtās.

—      Mīļais . . . Sapūdējusi puisim roku, bet tagad «mīļais». Kas viņš par strādnieku bez rokas? Tagad visu mūžu ar viņu noņemsies. Droši vien, ja pašai suņnagla uz deguna uzmetas, tūliņ skrien uz slimnīcu, bet puisēnu pusgadu pūdē. Visas jūs esat vienādas.

Ārsts aizpīpēja papirosu. Kamēr papiross kūpēja, viņš strostēja Paškas māti un šūpoja galvu līdzi ritmam, kādā domās dūca dziesmu, un visu laiku kaut ko prātoja. Kailais Paška stāvēja iepretim ārstam, klausījās un raudzījās uz dūmiem. Kad papiross apdzisa, ārsts sarosījās un sāka runāt rāmāk:

—     Nu, sieva, klausies. Ziedes un pilieni te neko nelīdzēs. Viņš jāatstāj slimnīcā.

—     Ja jau vajadzīgs, mīļais, kāpēc tad neatstāt?

—      Mēs viņu operēsim. Bet tu, Paška, paliec, — ārsts teica, uzsizdams Paškam uz pleca. — Lai māte brauc, bet mēs abi, brālīt, paliksim te. Pie manis, brālīt, laba dzīve, vienos priekos! Tiklīdz tiksim galā, iesim ķert ķivuļus, es tev parādīšu lapsu! Brauksim kopā ciemos! Jā? Vai gribi? Bet māte rit atbrauks pēc tevis! Jā?

Paška jautādams paskatījās uz māti.

—     Paliec, bērniņ! — viņa teica.

—      Paliek, paliek! — ārsts jautri iesaucās. — Kas tur ko prātot! Es viņam parādīšu dzīvu lapsu! Brauksim abi uz tirgu pirkt konfektes! Marija Deņisovna, uzvediet viņu augšā!

Ārsts, laikam jautrs un lādzīgs vīrs, bija priecīgs par jauno draudziņu; Paškam radās vēlēšanās ārstam izpatikt — jo vairāk tāpēc, ka Paška savu mūžu nebija redzējis tirgu un labprāt paskatītos dzīvu lapsu, bet kā lai iztiek bez mātes? Mazliet padomājis, viņš nolēma palūgt ārstu, lai slimnīcā atstāj arī māti, bet nespēja pavērt lūpas, kad feldšeriene jau veda viņu pa kāpnēm augšup. Viņš gāja un, muti papletis, raudzījās visapkārt. Kāpnes, grīdas, durvju un logu palodzes — visas milzīgas, taisnas un spožas — bija lieliskā, dzeltenā krāsā un garšīgi oda pēc gavēņa eļļas. Visur karājās spuldzes, bija izritinātas grīdsegas, sienās rēgojās vara krāni. Bet visvairāk Paškam iepatikās gulta, kurā viņu atsēdināja, un raupjā, pelēkā sega. Viņš aptaustīja spilvenus un segu, apskatīja slimnīcas istabu un nosprieda, ka ārstam varen laba dzīve.

Istaba nebija liela, tikai ar trim gultām. Viena gulta tukša, otru bija aizņēmis Paška, bet trešajā sēdēja kāds vecs vīrs sērīgām acīm, visu laiku klepoja un spļāva krūzītē. No Paškas gultas pa atvērtajām durvīm varēja redzēt arī daļu no slimnīcas otras istabas ar divām gultām: vienā gulēja kāds gaužām bāls, izdilis cilvēks ar gumijas pūsli uz galvas; otrā, rokas izpletis, sēdēja vīrs ar pārsietu galvu, ļoti līdzīgs sievišķim.

Feldšeriene, nosēdinājusi Pašku, izgāja un pēc brīža atgriezās, nesdama apģērbu kaudzi.

—     Tas tev, — viņa teica. — Apģērbies.

Paška izģērbās un ar patiku sāka ietērpties jaunajās drānās. Uzvilcis kreklu, bikses un nelielo, pelēko uzsvārcīti, viņš pašapmierināts aplūkoja sevi un domāja, ka šādā tērpā derētu pastaigāties pa sādžu. Viņš iztēlojās, ka māte sūta viņu uz sakņu dārzu pie upes salauzt sivēnam kāpostu lapas; viņš iet, bet zēni un meitenes viņu ielenkuši un skaudīgi raugās uz viņa uzsvārcīti.

Istabā ienāca kopēja, nesdama divas alvas bļodiņas, karotes un divus maizes gabalus. Vienu bļodiņu viņa nolika uz galdiņa vecajam vīram, otru Paškam.

—     Ed! — viņa teica.

Paskatījies bļodiņā, Paška ieraudzīja treknus kāpostus, bet kāpostos gaļas gabalu un atkal domāja, ka ārstam varen laba dzīve un ka ārsts nemaz nav tik dusmīgs, kāds likās sākumā. Paška ilgi ēda kāpostus, pēc katra malka aplaizīdams karoti, bet, kad bļodiņā bija atlikusi vairs tikai gaļa, pašķielēja uz veco vīru un apskauda to, jo tas arvien vēl strēba. Nopūties, Paška ķērās pie gaļas, pūlēdamies ēst cik vien iespējams gausāk, bet viņa pūles bija veltīgas: drīz vien pazuda arī gaļa. Palika tikai maizes gabals. Maize vien, bez pavalga, nav nekāds gardais ēdiens, bet neko darīt, Paška mirkli padomāja un apēda arī maizi. Tai brīdī ienāca kopēja, nesdama vēl citas bļodiņas. Šoreiz bļodiņās bija cepta gaļa ar kartupeļiem.

—Kur tad maize? — kopēja vaicāja.

Paška neatbildēja, piepūta vaigus un skaļi izdvesa elpu.

—     Nu, kāpēc aprij i? — kopēja pārmezdama teica. — Ko tagad ēdīsi pie gaļas?

Viņa izgāja un atnesa citu maizes gabalu. Paška savu mūžu nebija ēdis ceptu gaļu un tagad, to nomēģinādams, atzina, ka tā ļoti garda. Gaļa drīz vien pazuda, un šoreiz palika pāri lielāks maizes gabals nekā pēc kāpostiem. Vecais vīrs paēda un savu atlikušo maizi ielika galdiņa atvilktnē. Paška gribēja darīt tāpat, bet padomāja un savu gabalu apēda.

Pieēdies viņš devās pastaigāties. Blakus istabā bez tiem, ko viņš bija redzējis pa durvīm, atradās vēl četri cilvēki. No viņiem tikai vienam Paška pievērsa uzmanību. Tas bija garš, ārkārtīgi izdilis vīrs ar drūmu, bārdainu seju, sēdēja uz gultas malas un visu laiku kā pulksteņa svārsteklis klanīja galvu un māja ar labo roku. Paška ilgi nenovērsa no viņa skatienu. Sākumā svārstekļa kustībām līdzīgie, vienmērīgie mājieni zēnam šķita jocīgi, un viņš domāja, ka vīrs to dara citiem par prieku, bet, kad zēns ciešāk ielūkojās svešinieka sejā, Paškam kļuva baigi, un viņš saprata, ka šis cilvēks ir grūti slims. Iegājis trešajā istabā, Paška ieraudzīja divus vīrus, kam bija tumši sarkanas, it kā māliem noziestas sejas. Viņi nekustēdamies sēdēja gultā un ar dīvainajām sejām, kurās bija grūti atšķirt vaibstus, līdzinājās elku dieviem.

—     Krustmāmiņ, kāpēc tie tādi? — Paška vaicāja kopējai.

—     Viņiem, puis, bakas.

Atgriezies savā istabā, Paška nosēdās uz gultas malas un sāka gaidīt ārstu, lai kopā ar viņu ietu ķert ķivuļus vai brauktu uz tirgu. Bet ārsts nenāca. Blakus istabas durvīs uz īsu brīdi pavīdēja feldšeris. Viņš noliecās pie tā slimnieka, kam uz galvas bija maiss ar ledu, un uzsauca:

—     Mihailo!

Guļošais Mihailo nepakustējās. Feldšeris atmeta ar roku un aizgāja. Ārstu gaidīdams, Paška aplūkoja savu kaimiņu, veco vīru. Vecais vīrs vienā laidā klepoja un spļāva krūzītē; viņš klepoja aizvilkdamies, čerkstoši. Paškam iepatikās vecā vīra īpatnība: kad viņš klepodams ieelpoja gaisu, krūtīs kaut kas svilpa un dziedāja dažādās balsīs.

—     Vecotēv, kas tev tur svilpo? — Paška vaicāja.

Vecais vīrs neatbildēja. Paška mazliet pagaidīja un

jautāja:

—     Vecotēv, bet kur ir lapsa?

—      Kāda lapsa?

—     Dzīvā.

—      Kur tad šai jābūt? Mežā!

Pagāja ilgs laiks, bet ārsts arvien vēl nerādījās. Kopēja atnesa tēju un sarāja Pašku, ka tas neesot pataupījis tējai maizi; vēlreiz atnāca feldšeris un modināja Mihailo; aiz logiem krēsla kļuva zilgana, istabās iededza gaismu, bet ārsts nerādījās. Uz tirgu braukt un ķivuļus ķert bija jau par vēlu; Paška atlaidās gultā un sāka domāt. Viņš atcerējās konfektes, ko bija solījis ārsts, mātes seju un balsi, tumsu savā mājā, krāsni, saīgušo veco Jegorovnu … un pēkšņi viņam kļuva sērīgi un skumji. Viņš atcerējās, ka rīt pēc viņa atnāks māte, pasmaidīja un aizvēra acis.

Pašku pamodināja kluss troksnis. Blakus istabā staigāja un pusčukstus runāja. Naktsspuldžu un svētbilžu liesmiņu blāvajā gaismā varēja redzēt, ka pie Mihailo gultas kustas trīs augumi.

—     Nesīsim ar visu gultu vai tāpat? — vaicāja viens.

—    Tāpat. Ar gultu netiksim cauri. Nelaikā nomira, lai viņam debesu valstība!

Viens paņēma Mihailo aiz pleciem, otrs aiz kājām un pacēla uz augšu. Mihailo rokas un uzsvārča stērbeles palika ļengani karājoties. Trešais — tas bija vīrs, kas izskatījās pēc meitieša, — sāka mest krustus, un visi trīs, kājas dauzīdami un mīdami uz Mihailo stērbelēm, devās ārā no istabas.

Aizmigušā vecā vīra krūtīs kaut kas svilpa un daudzbalsīgi dziedāja. Paška sāka vērīgāk klausīties, pameta skatienu uz tumšajiem logiem un šausmās izlēca no gultas.

—     Mā-āl! — viņš ievaidējās dobjā balsī.

Un, atbildes nenogaidījis, iedrāzās blakus istabā. Svētbildes liesmiņas un naktsspuldzes gaisma tik tikko lauzās cauri tumsai; slimnieki, Mihailo nāves satraukti, sēdēja savās gultās; saplūzdami ar ēnām, izpūruši — viņi izskatījās resnāki, garāki un it kā auga arvien lielāki un lielāki; malējā gultā, kaktā, kurš bija vistumšākais, sēdēja tas, kurš māja ar galvu un roku.

Paška, nelikdamies zinis, kas tās par durvīm, metās baku slimnieku istabā, no turienes gaitenī, no gaiteņa iebrāzās lielā istabā, kur gultās gulēja un sēdēja briesmoņi gariem matiem un veceņu sejām. Izskrējis cauri sieviešu nodaļai, viņš atkal gadījās gaitenī, ieraudzīja jau redzēto kāpņu margas un traucās lejā. Viņš pazina, ka tā ir pieņemamā istaba, kur bija sēdējis no rīta, un sāka meklēt ārdurvis. '

Noklakšķēja aizšaujamais, uzdvesa salts vējš, un Paška klupdams krizdams izskrēja pagalmā. Viņam bija viena doma — tikai skriet un skriet! Ceļa viņš nezināja, tomēr ticēja: ja skries, tad katrā ziņā nokļūs mājās pie mātes. Nakts bija apmākusies, bet aiz mākoņiem spīdēja mēness. Paška no lieveņa skrēja tieši uz priekšu, apmeta līkumu ap šķūni un ietriecās kailos krūmos; mazliet apstājies un padomājis, viņš drāzās atpakaļ uz slimnīcu, aizskrēja tai otrā pusē un atkal neizpratnē apstājās; aiz slimnīcas balsnēja kapu krusti.

—     Mā-āmiņ! — viņš iekliedzās un joza alpaka|.

Skriedams garām tumšajām, drūmajām ēkām, viņš

ieraudzīja apgaismotu logu.

Spožais, sārtais plankums tumsā likās briesmīgs, bet Paška, aiz šausmām prātu zaudējis, nezinādams, kurp skriet, pagriezās uz šā plankuma pusi. Līdzās logam bija lievenis ar kāpnēm un galvenā ieeja ar baltu plāksnīti; Paška uzskrēja pa kāpnēm, palūkojās logā, un pēkšņi viņu pārņēma liels, trauksmains prieks. Pa logu viņš ieraudzīja jautro, lādzīgo ārstu, kas sēdēja pie galda un lasīja grāmatu. Laimē smiedams, Paška stiepa rokas pretim pazīstamajai sejai, gribēja saukt, bet kāds nezināms spēks aizžņaudza viņam elpu, iesita pa kājām; viņš sagrīļojās un nemaņā novēlās uz kāpnēm.

Kad Paška atžilba, bija jau gaišs, un ļoti pazīstama balss, kas vakar solīja tirgu, ķivuļus un lapsu, viņam līdzās teica:

—     Esi gan tu muļķis, Paška! Vai neesi muļķis? Pērt tevi vajadzētu, bet nav, kas per.

UZDEVUMS

Sperti visstingrākie soļi, lai Uskovu ģimenes noslēpums kaut kā neizkļūtu ārā no mājas. Puse kalpotāju aizlaista uz teātri un cirku, otra puse sēž virtuvē un nenāk no turienes laukā. Dota pavēle nevienu nepieņemt. Pulkvežtēvoča sievai, viņas māsai un guvernantei gan noslēpums uzticēts, taču viņas izliekas, it kā nekā nezinātu; viņas sēž ēdamistabā un nerādās ne viesistabā, ne zālē.

Saša Uskovs, divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, kura dēļ sākusies visa šī jezga, jau sen ir klāt un, kā ieteicis viņa aizstāvis, tēvocis no mātes puses, vislabais Ivans Markovičs, pazemīgi sēž zālē pie durvīm, kas ved uz kabinetu, un gatavojas atklāti, sirsnīgi izskaidroties.

Aiz durvīm kabinetā notiek ģimenes apspriede. Saruna grozās ap ļoti nepatīkamu un kutelīgu jautājumu. Saša Uskovs diskontējis kādā bankas kantorī viltotu vekseli, kam pirms trim dienām notecējis termiņš, un tagad divi tēvoči no tēva puses un Ivans Markovičs — no mātes puses — risina uzdevumu: vai nu samaksāt vekseli un glābt ģimenes godu, vai arī mazgāt rokas nevainībā un atstāt, lai visu izlemj tiesu iestādes?

Svešiem un neieinteresētiem cilvēkiem šādi jautājumi šķiet viegli, turpretim tādiem, kam gadās nelaime izlemt tos nopietni, tie ir ārkārtīgi grūti. Tēvoči runājas jau ilgi, taču uzdevuma atrisinājums nav pavirzījies uz priekšu ne par soli.

— Kungi! — saka pulkvežtēvocis, un viņa balsī dzirdams nogurums un rūgtums. — Kungi, kas saka, ka ģimenes gods esot aizspriedums? Es to nepavisam nesaku. Es tikai brīdinu jūs no nepareiza uzskata, norādu, ka iespējama nepiedodama kļūda. Kā jūs to nesaprotat. Es taču runāju nevis ķīniešu, bet krievu valodā!

—     Mīlulīt, mēs saprotam, — Ivans Markovičs lēnīgi nosaka.

—      Kā tad jūs saprotat, ja sakāt, ka es noliedzot ģimenes godu? Atkārtoju vēlreiz: ne-pa-rei-zi iz-prasts ģi-me-nes gods ir aizspriedums. Nepareizi izprasts! Lūk, ko es saku! Vienalga aiz kādiem ieganstiem slēpt un atstāt nesodītu krāpnieku, lai tas būtu kas būdams, ir pretlikumīgi un kārtīga cilvēka necienīgi, tā nav ģimenes goda glābšana, bet pilsoniska gļēvulība! Ņemiet par priekšzīmi armiju . . . Armijas gods mums ir dārgāks par jebkuru citu godu, tomēr mēs nesedzam savus noziedzīgos locekļus, bet tiesājam tos. Un kas notiek? Vai no tā cieš armijas gods? Gluži otrādi!

Otrs tēvocis no tēva puses, kroņa palātas loceklis, nerunīgs, aprobežots un reimatisks cilvēks, vai nu klusē, vai arī runā tikai par to, ka gadījumā, ja radīsies prāva, Uskovu uzvārds iekļūs laikrakstos; pēc viņa domām, viss jāapslāpē pašā sākumā un nav jādara zināms atklātībai, taču, atskaitot atsaukšanos uz laikrakstiem, viņš ne ar ko citu nepaskaidro šo savu uzskatu.

Tēvocis no mātes puses, vislabais Ivans Markovičs, runā veikli, maigi, ar trīsām balsī. Viņš iesāk ar to, ka jaunībai ir savas tiesības un ka tai raksturīga aizraušanās. Kurš no mums nav bijis jauns un nav aizrāvies? Nemaz nerunājot par vienkāršiem mirstīgiem, pat dižie gari jaunībā nav spējuši atvairīt aizraušanās un kļūdas. Ņemiet, piemēram, lielo rakstnieku biogrāfijas. Kurš no viņiem, jauns būdams, nav nospēlējies, nav kaut ko nodzēris, nav izpelnījies veselīgi domājošu cilvēku dusmas? Bet, ja Sašas aizraušanās jau tuvojas noziegumam, tad jāliek vērā, ka Saša nav baudījis gandrīz nekādu izglītību: viņš izslēgts no ģimnāzijas piektās klases. Vecākus viņš zaudējis, pavisam mazs būdams, un tādējādi bērnībā viņam bijusi laupīta uzraudzība un laba, svētīga ietekme. Viņš ir nervozs

cilvēks, kas ātri uztraucas, kam nav zem kājām pamata, un galvenais — vinu pametusi laime. Ja viņš ari vainīgs, tad katrā ziņā pelna saudzību un visu līdzcietīgo cilvēku iejūtību. Sodīt viņu, protams, vajag, taču viņu jau tā sodījusi sirdsapziņa, un viņš cieš mokas tagad, gaidīdams savu radu spriedumu. Salīdzinājums ar armiju, ko izteica pulkvedis, ir jauks un dara godu viņa dižajam prātam; apelēšana pie pilsoņa jūtām runā par viņa dvēseles cildenumu, taču nav jāaizmirst, ka pilsonis ikkatrā atsevišķā indivīdā cieši saistīts ar kristīgo cilvēku . . .

—      Vai mēs pārkāpsim pilsoņa pienākumu, — pacilāti iesaucas Ivans Markovičs, — ja nenotiesāsim noziedzīgu zēnu, bet sniegsim viņam palīdzīgu roku?

Tālāk Ivans Markovičs runā par ģimenes godu. Pašam viņam nav tas gods piederēt pie Uskovu dzimtas, taču viņš Joti labi zina, ka šās slavenās dzimtas saknes sniedzas līdz 13. gadsimtam; viņš arī ik mirkli patur prātā, ka viņa neaizmirstamā, karsti mījotā māsa bijusi viena šās dzimtas pārstāvja sieva. Vārdu sakot, šī dzimta viņam dārga aiz daudziem cēloņiem, un viņš nepieļauj domu, lai kaut kādu tūkstoš piecsimt rubju dēļ kristu ēna uz neaprēķināmi vērtīgo heraldisko ciltskoku. Ja visi minētie motīvi nav pietiekami pārliecinoši, tad noslēgumā viņš, Ivans Markovičs, ieteic klausītājiem noskaidrot sev: kas tad, patiesību sakot, ir noziegums? Noziegums ir netikumiska rīcība, kuras pamatā ļauna griba. Bet vai cilvēka griba ir brīva? Uz šo jautājumu zinātne nav vēl devusi pozitīvu atbildi. Zinātniekiem ir dažādi uzskati. Piemēram: visjaunākā Lombrozo skola neatzīst brīvu gribu un uzskata ikkatru noziegumu par tīri anatomisku indivīda īpatnību produktu.

—      Ivan Markovič! — pulkvedis saka lūdzošā balsī. — Mēs runājam nopietni par svarīgu jautājumu, bet jūs — par Lombrozo! Padomājiet jel, prātīgais cilvēk: kālab jūs to visu runājat? Vai tiešām jums liekas — visi šie grabuļi un jūsu retorika dos mums atbildi uz jautājumu?

Saša Uskovs sēž pie durvīm un klausās. Viņš nejūt ne baiļu, ne kauna, ne garlaicības, tikai nogurumu un dvēseles tukšumu. Viņam šķiet, ka gluži vienalga: vai viņam piedos vai nepiedos; viņš atnācis šurp gaidīt spriedumu un izskaidroties tikai tāpēc, ka viņu pierunājis atnākt vislabais Ivans Markovičs. Nākotnes viņš nebaidās. Viņam viss viens, kur būt: vai te zālē, vai cietumā, vai Sibīrijā.

— Ja Sibīrija, tad Sibīrija — rauj viņu velns!

Dzīve apnikusi un kļuvusi neciešami smaga. Viņš nevar izkulties no parādiem, kabatā nav ne graša, radi apriebušies, no draugiem un sievietēm agri vai vēlu būs jāšķiras, jo viņi sākuši pārāk nicīgi izturēties pret viņa liekēža lomu. Nākotne tik drūma.

Saša ir vienaldzīgs, un viņu satrauc tikai viens apstāklis, proti: aiz durvīm viņu godā par nelieti un noziedznieku. Ik brīdi viņš gatavs pielēkt kājās, ielauzties kabinetā un, atbildot pretīgajai, metāliskajai pulkveža balsij, uzkliegt:

«Jūs melojat!»

Noziedznieks ir briesmīgs vārds. Tā mēdz saukt slepkavas, zagļus, laupītājus, vispār ļaunus un morāliski nelabojamus cilvēkus. Bet Saša stāv pārāk tālu no visa tā . . . Tiesa, viņš daudziem parādā un nemaksā parādus. Taču parāds nav noziegums, un retais cilvēks nav nevienam parādā. Pulkvedim un Ivanam Markovičam •— abiem ir parādi .. .

«Ko tad vēl esmu nogrēkojies?» Saša domā.

Viņš diskontējis viltotu vekseli. Bet to taču dara visi viņam pazīstamie jaunekļi. Piemēram, Handrikovs un fon Bursts ik reizes, kad viņiem nav naudas, diskontē viltotus vecāku vai paziņu vekseļus un pēc tam, dabūjuši no mājām naudu, izpērk tos pirms termiņa. Saša izdarījis to pašu, bet nav izpircis vekseli, jo nesaņēma naudu, ko viņam bija apsolījis aizdot Handrikovs. Tiesa, sveša paraksta izmantošanu uzskata par nosodāmu rīcību; tomēr tas nav noziegums, bet vispārpieņemts manevrs, neglīta formalitāte, kas ir nekaitīga un nenodara nevienam nekā, jo Sašam, viltojot pulkveža parakstu, nebija nodoma nodarīt kādam ļaunu vai sagādāt zaudējumu.

«Nē, tas nenozīmē, ka esmu noziedzīgs.. .» Saša domā. «Un man nav tāds raksturs, ka es varētu izdarīt

noziegumu. Esmu maigs, jūtīgs… kad ir nauda, palīdzu nabagiem …»

Saša domā tādā veidā, tomēr aiz durvīm vēl joprojām runā.

—      Kungi, bet tas taču vilksies bezgalīgi! — pulkvedis iekaist. — Iedomājieties, ka esam viņam piedevuši un samaksājuši vekseli. Bet viņš pēc visa tā tomēr nemitēsies dzīvot izlaidīgu dzīvi, šķiest naudu, taisīt parādus, apstaigāt mūsu drēbniekus un mūsu vārdā pasūtīt sev uzvalkus! Vai jūs varat galvot, ka šis nodarījums viņam ir beidzamais? Kas zīmējas uz mani, es nepavisam neticu, ka viņš labosies!

Viņam atbildot kaut ko murmina kroņa palātas ierēdnis, pēc viņa veikli un maigi sāk runāt Ivans Markovičs. Pulkvedis nepacietīgi bīda krēslu un apslāpē viņa vārdus ar savu pretīgo, metālisko balsi. Beidzot durvis atveras, un no kabineta iznāk Ivans Markovičs; viņa kalsnajā, skūtajā sejā ir sarkani plankumi.

—      Ejam! — viņš saka, paņemdams Sašu aiz rokas. — Ej un vaļsirdīgi izstāsti. Bez lepnuma, mīlulīt, padevīgi un no sirds.

Saša ieiet kabinetā. Kroņa palātas ierēdnis sēž; pulkvedis, sabāzis rokas kabatās un uzlicis vienu celi uz krēsla, stāv pie galda. Kabinetā ir piepīpēts un smacīgs gaiss. Saša neuzlūko ne ierēdni, ne pulkvedi; viņš pēkšņi nezina, kur dēties aiz kauna, un viņam kļūst baigi. Saša nemierīgi uzskata Ivanu Markoviču un murmina:

—     Es samaksāšu … Es atdošu …

—     Uz ko tu cerēji, kad diskontēji vekseli? — viņš dzird metālisko balsi.

—     Es … man uz to laiku apsolīja aizdot naudu Handrikovs.

Saša nekā vairāk nevar pasacīt. Viņš iziet no kabineta un atkal apsēžas uz krēsla pie durvīm. Tagad viņš labprāt aizietu pavisam, taču viņu smacē naids, un viņam briesmīgi gribas palikt, lai pārtrauktu pulkvedi, pateiktu tam kādu bezkaunību. Viņš sēž un domā, ko tādu spēcīgu un svarīgu pateikt ienīstajam tēvocim, bet tai brīdī viesistabas durvīs, krēslas skauts, parādās sievietes stāvs. Tā ir pulkveža sieva. Viņa māj, lai

Saša pienāk pie viņas, un, lauzīdama rokas, raudādama saka:

—      Alexandre, es zinu, jūs mani nemīlat, tomēr . . . uzklausiet mani, uzklausiet, es jūs lūdzu… Mans draugs, kā tas varēja notikt? Tas taču ir briesmīgi, briesmīgi! Dieva dēļ, lūdziet, viņus, mēģiniet attaisnoties, pielūgties.

Saša veras viņas trīsošajos plecos, lielajās asarās, kas plūst viņai pa vaigiem, dzird sev aiz muguras dobjas, nervozas nogurušu, nomocītu cilvēku balsis un parausta plecus. Viņš nekādi nebija gaidījis, ka viņa aristokrātiskie radi sacels vētru tūkstoš piecsimt rubļu dēļ! Viņam nav saprotamas ne asaras, ne trīcošās balsis.

Pēc stundas viņš dzird, ka pulkvedis gūst virsroku: tēvoči beidzot sveras uz to, lai nodotu lietu tiesas iestādei.

—     Nolemts! — pulkvedis nopūzdamies saka. — Pietiek!

Pēc šāda lēmuma visiem tēvočiem, pat neatlaidīgajam pulkvedim, manāmi noslīgst rokas. Iestājas klusums.

—     Ak kungs, ak kungs! — Ivans Markovičs nopūšas. — Mana nabadzīte!

Un viņš sāk klusiņām runāt par to, ka laikam tagad kabinetā neredzama ir klāt viņa māsa, Sašas māte. Viņš sirdī jūt, kā šī nelaimīgā, svētā sieviete raud, skumst un aizlūdz par savu zēnu. Viņas aizsaules miera dēļ vajadzēja Sašu saudzēt.

Dzirdami šņuksti. Ivans Markovičs raud un murmina kaut ko, kas aiz durvīm nav saklausāms. Pulkvedis pieceļas un soļo no viena kakta uz otru. Garā saruna sākas no jauna.

Tad viesistabā pulkstenis nosit divi. Ģimenes padome beigusies. Lai neredzētu cilvēku, kas viņu tā nokaitinājis, pulkvedis iet no kabineta nevis zālē, bet caur priekšnamu ārā . . . Ivans Markovičs ieiet zālē . . . Viņš ir saviļņots un priecīgi berzē rokas. Viņa saraudātās acis raugās līksmi un mute šķobās smaidā.

—      Lieliski! — viņš saka Sašam. — Paldies dievam! Mans draugs, tu vari iet mājās un mierīgi gulēt. Mēs nolēmām vekseli samaksāt, tikai ar noteikumu, ka tu visu nožēlosi un jau rīt brauksi pie manis uz laukiem strādāt.

Pēc brītiņa Ivans Markovičs un Saša ar mēteļiem mugurā un cepurēm galvā kāpj lejā pa kāpnēm. Tēvocis murmina kaut ko pamācīgu. Saša neklausās un jūt, ka pamazām viņam no pleciem noveļas kaut kas smags un baigs. Viņam piedots, viņš ir brīvs! Prieks kā vējš ielaužas krūtīs un uzvēdī saldu vēsumu sirdij. Viņam gribas elpot, strauji kustēties, dzīvot! Pavēries ielas laternās un melnajās debesīs, viņš atceras, ka šodien restorānā «Medvedj» fon Bursts svin savu vārda dienu, un atkal prieks pārņem sirdi . ..

«Es braucu!» viņš nolemj.

Bet tad Saša atceras, ka viņam nav ne kapeikas, ka biedri, pie kuriem viņš tūlīt brauks, viņu tāpēc arī nicina. Jādabū nauda, lūst vai plīst!

—     Tēvoc, aizdod man simt rubļu! — viņš saka Ivanam Markovičam.

Tēvocis izbrīnā paveras viņam sejā un atkāpjas uz laternas staba pusi.

—     Dod! — Saša saka, nepacietīgi mīņādamies no vienas kājas uz otru un aizelsdamies. — Tēvoc, es tevi lūdzu! Dod simt rubļu!

Viņš pāršķiebj seju; viņš dreb un jau sāk mākties tēvocim virsū . . .

—      Nedosi? — viņš vaicā, redzēdams, ka tēvocis vēl arvien brīnās un nekā nesaprot. — Paklausies, ja tu nedosi, es jau rīt atklāšu visu par sevi! Es jums neļaušu samaksāt vekseli! Rīt es diskontēšu jaunu viltotu vekseli!

Apstulbotais Ivans Markovičs šausmās, murminādams kaut ko nesakarīgu, izņem no kabatas portfeļa simtrubļu asignāciju un iedod Sašam. Tas paņem un ātri dodas prom no viņa . . .

Nolīdzis važoni, Saša apmierinās un jūt, kā viņa krūtīs atkal ielaužas prieks. Jaunības tiesības, kuras ģimenes apspriedē minēja vislabais Ivans Markovičs, pamodušās un sākušas runāt. Saša iztēlo sev gaidāmo uzdzīvi, un viņa galvā starp pudelēm, sievietēm un draugiem pazib domiņa:

«Tagad es redzu, ka esmu noziedzīgs. Jā, esmu noziedzīgs.»

INTRIGAS

a)    Biedrības priekšsēdētāja vēlēšanas.

b)    2. oktobra incidenta apspriešana.

c)    īstenā locekļa ārsta M. N. fon Brona referāts.

d)    Kārtējie biedrības darba jautājumi.

Ārsts Seļestovs, 2. oktobra incidenta vaininieks, gatavojas šai sēdei; viņš jau sen stāv spoguļa priekšā un cenšas piešķirt savai sejai gurdenu izteiksmi. Ja viņš tūdaļ ieradīsies sēdē ar satrauktu, saspringtu, piesarkušu vai pārāk bālu seju, viņa ienaidnieki var iedomāties, ka viņš piešķir lielu nozīmi viņu intrigām; ja turpretim viņa seja būs vēsa, vienaldzīga, it kā nomiegojusies, tāda seja, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas stāv pāri pūlim un ir dzīves nogurdināti, visus ienaidniekus, paveroties viņā, slepenībā pārņems cieņa, un viņi nodomās:

Kā Napoleona tēls, ko skatām granītkaltu, Tas augstāk brīvo galvu slies!

Kā cilvēks, ko maz interesē ienaidnieki un šo ienaidnieku tenkas, viņš atnāks uz sēdi vēlāk par visiem. Viņš ieies zālē bez trokšņa, gurdi pārvilks roku pār matiem un, neuzlūkojis neviena, atsēdīsies pašā galda stūrītī. Nosēdies garlaikota klausītāja pozā, viņš tikko manāmi nožāvāsies, pievilks klāt kādu laikrakstu, saks lasīt. . . Visi runās, strīdēsies, iekarsis, sauks cits citu pie kārtības, bet viņš klusēs un raudzīsies avīzē. Un tad beidzot, kad viņa vārdu atkārtos aizvien biežāk un biežāk un aktuālais jautājums būs galīgi nobriedis, viņš pacels uz kolēģiem garlaikotas, gurdenas acis un pateiks it kā negribot:

«Mani piespiež runāt. .. Neesmu taisījies uzstāties, kungi, un tāpēc, piedodiet, mana runa būs ne visai sakarīga. Iesākšu ab ovo… Pagājušajā sēdē daži cienījami biedri aizrādīja, ka es konsilijos neizturoties tā, kā viņiem gribētos, un pieprasīja no manis paskaidrojumus. Atzīstot paskaidrojumus par nevajadzīgiem un apvainojumu par negodīgu, es lūdzu mani izslēgt no biedrības biedru skaita un aizgāju. Tagad turpretim, kad man uzveļ veselu sēriju jaunu apvainojumu, es diemžēl redzu, ka nevarēšu iztikt bez paskaidrojumiem. Lūdzu, es paskaidrošu.»

Tālāk, nevērīgi rotaļādamies ar zīmuli vai pulksteņķēdīti, viņš pasacīs, ka tiešām konsilijos reizēm paceļ balsi un pārtrauc kolēģus, nekautrējoties svešu cilvēku klātbūtnes; taisnība arī, ka reiz konsilijā viņš ārstu un piederīgo klātbūtnē pajautājis slimniekam: «Kāds muļķis tad jums parakstījis opiju?» Reti kāds konsilijs paiet bez incidenta… Un kālab? Ļoti vienkārši. Konsilijos viņu, Šeļestovu, allaž pārsteidz biedru zemais zināšanu līmenis. Pilsētā ir trīsdesmit divi ārsti, un lielākais vairums viņu zina mazāk par ikkatru pirmā kursa studentu. Piemēri nav tālu jāmeklē. Protams, nomina sunt odiosa, taču sēdē visi ir savējie, un arī tālab, lai mana runa neliktos nepamatota, varu nosaukt vārdus. Piemēram, visiem zināms, ka cienījamais biedrs fon Brons pārdūris ar zondi ierēdņa sievas Serjožkinas barības vadu . . . Tai brīdī fon Brons uzlēks kājās, sasitīs rokas un iebrēksies:

«Kolēģi, tas bijāt jūs, kas pārdūra, nevis es! Jūs! Un es jums to pierādīšu!» Šeļeslovs nepievērsīs viņam uzmanību un turpinās: «Visiem zināms arī, ka cienījamais kolēģis Zila noturējis aktrises Semiramidinas klejojošo nieri par abscesu un izdarījis mēģinājuma dūrienu, kam arī drīzumā sekojis exitus letalis. Cienījamais biedrs Besstrunko nenoņēma vis nagu no kreisās kājas īkšķa, bet noņēma labās kājas veselo nagu. Nevaru ari jums neatgādināt notikumu, kad cienījamais biedrs Terharjancs tik cītīgi katetrizēja zaldātam Ivanovam eistahija kanālus, ka slimniekam pārplīsa abas bungādiņas. Pie tā paša atceros, kā tas pats biedrs, raujot zobu, izmežģīja slimniekam apakšžokli un neievilka to tikmēr, kamēr slimnieks bija ar mieru samaksāt viņam par ievilkšanu piecus rubļus. Cienījamais biedrs Kuricins apprecējis aptieķnieka Grummera krustmeitu un sameties ar aplieķnieku uz vienu roku. Visiem zināms arī, ka mūsu biedrības sekretārs, jaunais biedrs Skoropaļiteļnijs, dzīvo ar mūsu ļoti cienījamā un godājamā priekšsēdētāja Gustava Gustavoviča Prehteļa sievu . . . No zemā zināšanu līmeņa nemanot esmu pārgājis uz ētiska rakstura apgrēcībām. Jo labāk. Ētika, kungi, ir mūsu vārīgā vieta, un, lai nerunātu tukšu, es minēšu cienījamo biedru Puzirkovu, kas, būdams pie pulkvedienes Treščinskas uz vārda dienas svinībām, stāstījis, it kā ar mūsu priekšsēdētāja sievu dzīvojot nevis Skoropaļiteļnijs, bet es! To uzdrošinās sacīt tas pats Puzirkova kungs, kuru es pagājušajā gadā pārsteidzu ar cienījamā biedra Znobiša sievu! Pie reizes par doktoru Znobišu . . . Kam ir tāda ārsta slava, pie kura dāmām nav gluži droši ārstēties? Znobišam … Kas apprecējis tirgoņa meitu pūra dēļ? Znobišs! Bet, kas attiecas uz mūsu visucienījamo priekšsēdētāju, tad viņš slepus nodarbojas ar homeopātiju un saņem no prūšiem naudu par spiegošanu. Prūšu spiegs jau ir ultima ratio!»

Kad dakteri grib izlikties gudri un daiļrunīgi, viņi lieto divus latīņu izteicienus: nomina sunt odiosa un ultima ratio. Šeļestovs runās ne tikai latīniski, bet arī franciski un vāciski — kā patīk! Viņš parādīs ikkatram viņa īsto seju, noraus intrigantiem maskas; priekšsēdētājs piekusīs zvanot, godājamie biedri uzlēks no savām vietām, sāks brēkt, vicināt rokas . . . Jūdu ticības biedri saies pulciņā un sāks klaigāt:

«Gval-gval-gval-gval-gval . . .»

Šeļestovs turpretim, ne uz vienu neraudzīdamies, turpinās:

«Bet, kas zīmējas uz visu biedrību, tad tagadējā sastāvā, valdot līdzšinējai kārtībai, tai neglābjami jāiet bojā. Viss tanī dibināts vienīgi uz intrigām. Intrigas, intrigas un intrigas! Es, viens no vispārējo, dēmonisko intrigu upuriem, uzskatu par savu pienākumu darīt zināmu sekojošo . . .»

Viņš runās, bet viņa partija aplaudēs un triumfējot berzēs rokas. Un tā neiedomājamā troksni un pērkona dārdos sākas priekšsēdētāja vēlēšanas. Fon Brons un Ko stāv un krīt par Prehteli, bet publika un saprātīgie ārsti apsauc tos un kliedz:

«Nost Prehteli! Lūdzam Seļestovu! Seļestovu!»

Šejestovs ar mieru, bet tikai tādā gadījumā, ja Prehtelis un fon Brons atvainosies par 2. oktobra incidentu. Atkal saceļas neiedomājams troksnis, un atkal cienījamie jūdu ticības biedri sapulcējas bariņā un — «gvalgval-gval. . .». Sašutušie Prehtelis un fon Brons beidzot lūdz viņus vairs neuzskatīt par biedrības biedriem. Un lieliski!

Seļestovs ir priekšsēdētājs. Vispirms viņš iztīrīs Augija staļļus. Znobišu — ārā! Terharjancu — ārā! Cienījamos jūdu ticības biedrus — ārā! Ar savu partiju viņš panāks to, ka uz janvāri biedrībā nepaliks neviena intriganta. Biedrības slimnīcā viņš vispirms liks nokrāsot ambulancē sienas un izkārt sludinājumu: «Pīpēt stingri aizliegts»; pēc tam viņš padzīs feldšeri un feldšeriem, zāles ņems nevis pie Grummera, bet pie Hrjaščambžicka, ārstiem ieteiks neizdarīt nevienu operāciju bez viņa uzraudzības un tā tālāk. Bet galvenais, viņš savās vizītkartēs iespiedīs: «N Ārstu biedrības priekšsēdētājs.»

Tā fantazē Seļestovs, stāvēdams savās mājās spoguļa priekšā. Bet tad pulkstenis nosit septiņi un atgādina viņam, ka laiks braukt uz sēdi. Viņš pamostas no saldajiem sapņiem un steidz piešķirt savai sejai gurdenu izteiksmi, taču — ak vai! — grib padarīt seju gurdu un interesantu, bet tā neklausa un kļūst skāba, trula kā nosalušam sētas kucēnam; grib padarīt to solīdu, taču tā izstiepjas un pauž neizpratni, un viņam tagad liekas — viņš atgādina nevis kucēnu, bet zostēviņu. Viņš nolaiž plakstus, piemiedz acis, piepūš vaigus, rauc pieri, taču — kad tevi deviņi! — nepavisam neiznāk tas, ko gribētos. Tādas laikam ir šās sejas dabiskās īpašības, ka ar to nekas nav izdarāms. Piere šauriņa, mazās ačeles skraida ātri kā blēdīgai tirgonei, apakšžoklis kaut kā muļķīgi un nejēdzīgi izslējies uz priekšu, bet vaigiem un kuplajiem matiem ir tāds izskats, it kā «cienījamais biedrs» nupat būtu izsviests no biljarda istabas.

Šeļestovs veras šai savā sejā, skaišas, un viņam sāk likties, ka arī tā dzen intrigas pret viņu. Viņš iziet priekšnamā, apģērbjas, un viņam šķiet, ka intrigas dzen gan kažoks, gan galošas, gan cepure.

— Važon, uz slimnīcu! — viņš uzsauc.

Viņš dod divdesmit kapeikas, bet intriganti važoņi prasa kvartu. . . Viņš iesēžas droškā un brauc, bet aukstais vējš sitas viņam sejā, slapjais sniegs aizmiglo acis, zirģelis tik tikko velkas. Visi sazvērējušies, un visi dzen intrigas . . . Intrigas, intrigas un intrigas!

VECAIS NAMS

Namsaimnieka stāsts

Vajadzētu nojaukt veco namu, lai tā vietā celtu jaunu. Es vadāju arhitektu pa tukšajām istabām un brīžiem stāstīju viņam dažādus notikumus. Saplīsušās tapetes, nespodrie logi, tumšās krāsnis — tas viss atgādināja neseno dzīvi un izraisīja atmiņas. Pa šīm kāpnēm, piemēram, reiz iereibuši cilvēki nesa mironi, paklupa un līdz ar šķirstu nogāzās lejā; dzīvie sāpīgi sadauzījās, bet nelaiķis, it kā nekas nebūtu noticis, bija ļoti nopietns un kratīja galvu, kad to cēla no grīdas un lika atpakaļ šķirstā. Lūk, no vietas trīs durvis: te dzīvoja jaunkundzes, pie kurām bieži ieradās ciemiņi, un tāpēc viņas ģērbās labāk par visiem īrniekiem un kārtīgi maksāja par dzīvokli. Durvis gaiteņa galā ved uz mazgātavu, kur dienā mazgāja veļu, bet nakti trokšņoja un dzēra alu. Un šis trīsistabu dzīvoklītis pilns ar baktērijām un baciļiem. Te nav labi. Te aizgājuši bojā daudzi īrnieki, un es noteikti apgalvoju, ka šis dzīvoklis kādreiz nolādēts un ka tajā kopā ar iedzīvotājiem allaž mitis vēl kāds neredzamais. It sevišķi man atmiņā iespiedies kādas ģimenes liktenis. Iedomājieties pavisam neievērojamu, parastu cilvēciņu, kuram ir māte, sieva un četri bērni. Viņu sauca Putohinu, viņš kalpoja par rakstvedi pie notāra un saņēma 35 rubļus mēnesī. Tas bija nedzērājs, reliģiozs, nopietns cilvēks. Kad viņš man nesa īres maksu, tad vienmēr atvainojās, ka nav labi ģērbies; atvainojās, ka piecas dienas nosebojis maksājumu, un, kad es viņam devu kvīti par saņemto, viņš labsirdīgi smaidīja un teica: «Kas vēl nebūs! Man nepatīk kvītis!» Viņš dzīvoja trūcīgi, bet tīrīgi. Šai vidējā istabā mājoja četri bērni un viņu vecmāmiņa; te vārīja, gulēja, pieņēma viesus un pat dejoja. Šai istabiņā dzīvoja pats Putohins; viņam bija galds, pie kura viņš veica privātos pasūtījumus: pārrakstīja lomas, referātus un tā tālāk. Te, pa labi, mita viņa īrnieks — atslēdznieks Jegoričs, solīds cilvēks, taču dzērājs; viņam aizvien bija karsts, un tāpēc viņš allaž staigāja kailām kājām un izmeties vestē. Jegoričs laboja atslēgas, pistoles, bērnu velosipēdus, neatteicās salabot lētus sienas pulksteņus, darināja par kvartu slidas, tomēr šo darbu viņš nicināja un uzskatīja sevi par mūzikas instrumentu speciālistu. Uz viņa galda tērauda un dzelzs lūžņos arvien varēja redzēt ermoņikas ar nolauztu vārstuli vai tauri ar iespiestiem sāniem. Putohinam viņš maksāja par istabu divarpus rubļa, allaž rosījās pie sava darbgalda un izgāja ārā tikai tālab, lai iebāztu krāsnī kādu dzelzi.

Kad es vakaros iegāju šai dzīvoklī, tas gan mēdza ļoti reti gadīties, ik reizes ieraudzīju šādu ainu: Putohins sēdēja pie sava galda un kaut ko pārrakstīja, viņa māle un sieva, vārga sieviete ar gurdu seju, sēdēja pie lampas un šuva; Jegoričs vīlēja, ka žvīkst. Karstā, vēl ne gluži izdegusī krāsns izgaroja tveicīgu karstumu; smagajā gaisā bija jūtama kāpostu, bērna autiņu un Jegoriča smaka. Nabadzīgi un smacīgi, taču darba cilvēku sejas, gar krāsni izkārtās bērnu bikšeles, Jegoriča dzelži izdvesa mieru, laipnību, apmierinātību. . . Aiz durvīm pa gaiteni skraidīja bērniņi, sasukāti, jautri un dziļi pārliecināti par to, ka šai pasaulē viss ir kārtībā un tā būs mūžīgi mūžos, vajag tikai rītos un arī vakaros pirms gulēt iešanas pielūgt dievu.

Tagad iedomājieties, ka šās pašas istabas vidū, divu soļu atstatumā no krāsns, stāv šķirsts, kurā dus Putohina sieva. Nav tāda vīra, kura sieva dzīvotu mūžīgi, bet šai nāvē bija kaut kas sevišķs. Kad dvēseles aizlūguma brīdī pavēros vīra nopietnajā sejā, viņa skaudrajās acīs, es nodomāju:

«Ehē, brāl!»

Man likās — viņu pašu, viņa bērnus, vecmāmiņu, Jegoriču jau apzīmogojusi tā neredzamā būtne, kas līdz ar viņiem mīt šai dzīvoklī. Esmu dziļi māņticīgs cilvēks — varbūt tāpēc, ka esmu namsaimnieks un četrdesmit gadu man bijusi darīšana ar īrniekiem. Es ticu — ja neveicas kāršu spēlē no paša sākuma, jūs paspēlēsiet līdz beigām; kad liktenim vajag noslaucīt no zemes virsas jūs un jūsu ģimeni, tas visu laiku paliek nepielūdzami konsekvents, un pirmā nelaime parasti ir tikai garas virknes iesākums . . . Savā būtībā nelaimes ir tas pats, kas akmeņi. Vajag tikai vienam akmenim novelties no augstā krasta, lai tam ripotu pakaļ citi. Vārdu sakot, aizejot pēc dvēseles aizlūguma no Putohina, es ticēju, ka viņš un viņa ģimene neizkļūs sveikā . . .

Tiešām, paiet nedēļa, un notārs negaidot atlaiž Putohinu un ieceļ viņa vietā kādu jaunkundzi. Un ko jūs teiksiet? Putohinu mazāk satrauca zaudētais darbs kā tas, ka viņa vietā nosēdināta tieši jaunkundze, nevis vīrietis. Kāpēc jaunkundze? Tas viņu tā apvainoja, ka, pārnācis mājās, viņš nopēra savus bērneļus, nolamāja māti un piedzērās. Līdz ar viņu sadzērās arī Jegoričs.

Putohins atnesa man īres maksu, tomēr vairs neatvainojās, kaut arī bija nokavējis astoņpadsmit dienu, un klusēja, saņemot no manis kvīti. Nākamajā mēnesī naudu atnesa jau māte; viņa iedeva man tikai pusi, bet otru pusi apsolīja pēc nedēļas. Trešajā mēnesī es nesaņēmu ne kapeikas, un sētnieks sāka man sūdzēties, ka 23. dzīvokļa iemītnieki uzvedoties «necienīgi». Tie nebija labi simptomi.

Iedomājieties tādu ainu. Apmācies Pēterburgas rīts raugās šais nespodrajos logos. Pie krāsns vecenīte dzirda bērnus ar tēju. Tikai vecākais mazdēls Vasja dzer no glāzes, pārējiem tēju ielej tieši apakštasītēs. Krāsns priekšā tup Jegoričs un bāž ugunī dzelzi. No vakardienas žūpošanas viņam smaga galva un blāvas acis; viņš krekšķ, drebinās un kāsē.

— Pavisam no ceļa novedis, pagāns! — viņš rūc. — Pats dzer un citus pavedina uz grēku.

Putohins sēž savā istabā gultā, kurā sen vairs nav ne segas, ne spilvenu, un, ar rokām ieķēries matos, truli lūkojas uz zemi. Viņš ir noplīsis, nesukājies, slims.

—     Dzer, dzer ātrāk, citādi nokavēsi skolu! — vecā skubina Vasju. — Ari man laiks iet pie žīdiem mazgāt grīdas . . .

Visā dzīvoklī vecā sieva viena pati nenokar galvu. Viņa atcerējusies senos laikus un ķērusies pie netīrā, melnā darba. Piektdienās viņa mazgā grīdas ebreju lombardā, sestdienās iet pie tirgoņiem mazgāt vēju un svētdienās no rīta līdz vakaram skraida pa pilsētu un meklē labdares. Ik dienas viņai kāds darbs. Viņa gan mazgā veļu, gan grīdas, gan saņem jaunpiedzimušos, gan precina, gan ubago. Tiesa, arī viņa labprāt mēdz iemest aiz bēdām, taču pat ieskurbusi neaizmirst savus pienākumus. Krievzemē daudz lādu drosmīgu vecu sievu, un cik daudz labklājības balstās uz tām!

Tēju padzēris, Vasja saliek somā savas grāmatas un dodas aiz krāsns; te blakus vecmāmiņas drēbēm vajag karāties viņa mētelim. Pēc brītiņa viņš iznāk no aizkrāsnes un vaicā:

—      Bet kur tad mans mētelis?

Vecmāmiņa un pārējie bērniņi visi kopīgi sāk meklēt mēteli, meklē ilgi, taču mētelis kā ūdenī iekritis. Kur tas palicis? Vecmāmiņa un Vasja bāli, nobijušies. Pat Jegoričs brīnās. Vienīgi Putohins klusē un nekustas. Citkārt pret visāda veida nekārtībām jūtīgs — Putohins šoreiz izliekas, it kā nekā neredzētu un nedzirdētu. Tas ir aizdomīgi.

—     Viņš nodzēris! — Jegoričs nosaka.

Putohins cieš klusu, tātad tas ir tiesa. Vasju sagrābj šausmas. Viņa mētelis, skaistais mētelis, kas šūdināts no nelaiķes mālēs vadmalas tērpa, mētelis ar lielisko kaliko oderi nodzerts krogā! Un līdz ar mēteli tātad nodzerts arī zilais zīmulis, kas bija sānu kabalā, un piezīmju grāmatiņa ar zelta burtiem «Nota bene»! Grāmatiņā bija iebāzts otrs zīmulis ar gumiju, un bez tam tur atradās novelkamās bildītes.

Vasja labprāt apraudātos, bet raudāt nedrīkst. Ja tēvs, kuram sāp galva, izdzirdēs raudam, viņš sāks kliegt, spārdīties kājām un kauties, bet paģirās viņš kaujas briesmīgi. Vecmāmiņa aizstāvēs Vasju, taču tēvs iesilis arī vecmāmiņai; viss beigsies ar to, ka kautiņā iejauksies Jegoričs, saķersies ar tēvu un kopā ar viņu novelsies uz grīdas. Abi vaislās pa grīdu, spārdās, tos sagrābis skurbs, dzīvniecisks naids, vecmāmiņa raud, bērni spiedz, kaimiņi sūta pēc sētnieka. Nē, labāk neraudāt.

Tā kā nedrīkst raudāt un skaļi gausties, Vasja īd, lauza rokas un tirina kājas vai ari, iekodies savā piedurknē, ilgi plucina to zobiem kā suns zaķi. Acis viņam neprātīgas un seja aiz izmisuma sašķiebta. Veroties viņā, vecmāmiņa piepeši norauj no galvas lakatu un arī klusējot, vienā punktā blenžot, sāk visvisādi tirināt rokas un kājas. Sai brīdī, man šķiet, puisēns un vecā sieva ir pilnīgi pārliecināti, ka viņu dzīvei beigas, ka cerību nav .. .

Putohins nedzird raudas, bet no savas istabiņas var visu redzēt. Kad pēc pusstundas Vasja, vecmāmiņas lakatā ievīstīts, dodas uz skolu, Putohins iziet uz ielas ar tādu seju, ko neņemos attēlot, un seko dēlam. Viņam gribas zēnu pasaukt, nomierināt, izlūgties piedošanu, dot godavārdu, piesaukt par liecinieci nelaiķi māti, taču no krūtīm izlaužas nevis vārdi, bet šņuksti. Rīts ir drēgns, salts. Aizgājis līdz pilsētas skolai, Vasja noraisa lakatu un skolā ieiet tikai ar svārciņiem mugurā, lai biedri neteiktu, ka viņš izskatās pēc meitieša. Atgriezies mājās, Putohins raud, murmina nesakarīgus vārdus, metas pie kājām gan mātei, gan Jegoričam, gan viņa darbgaldam. Tad, mazliet atģidies, atskrien pie manis un aizelsies lūgšus lūdz kādu vietu. Es, protams, dodu viņam cerības.

—     Beidzot tomēr esmu atjēdzies! — viņš saka. — Laiks reiz nākt pie prāta. Izālējos — un pietiek.

Viņš priecājas un pateicas man, bet es, pa visu laiku, kamēr man pieder nams, ļoti labi izpētījis šos īrnieku kungus, raugos viņā, un tā vien gribas viņam pateikt:

—      Par vēlu, mīļais! Tu jau esi pagalam!

No manis Putohins skrien uz pilsētas skolu. Te viņš staigā un gaida, kad atlaidīs viņa puisēnu.

—     Zini ko, Vasja! — viņš priecīgi saka, kad Vasja beidzot iznāk. — Man nupat apsolīja vietu. Pagaidi, es tev nopirkšu varenu kažoku … es sūtīšu tevi ģimnāzijā! Saproti? Ģimnāzijā! Es tevi padarīšu par muižnieku! Un dzert vairs nedzeršu. Godavārds, nedzeršu.

Viņš dziļi tic gaišai nākotnei. Bet tad pienāk vakars. Atgriezusies ar divdesmit kapeikām no žīdiem, nogurusi un salauzta vecā sāk mazgāt bērnu veļu. Vasja sēž un rēķina uzdevumu. Jegoričs nestrādā. Putohina dēļ viņš nodzēries un tagad jūt nepārvaramas slāpes iedzert. Istabās ir smacīgi karsts. No muldas, kur vecā mazgā veļu, ceļas garaiņi.

— Kas ir, iesim? — Jegoričs drūmi jautā.

Mans īrnieks klusē. Pēc saviļņojuma viņu pārņem neciešamas skumjas. Viņš cīnās ar tieksmi iedzert, ar grūtsirdību un . . . protams, grūtsirdība gūst virsroku. Zināma lieta . . .

Vēlu vakarā Jegoričs un Putohins aiziet, bet no rīta Vasja neatrod vecmāmiņas lakata.

Lūk, kādi notikumi risinājās šai dzīvoklī. Nodzēris lakatu, Putohins vairs nepārnāca mājās. Kur viņš palika, nezinu. Pēc tam kad viņš nozuda, vecā vispirms sāka dzert, bet tad savārga. Viņu aizveda uz slimnīcu, mazākos bērnus paņēma radi, bet Vasja sāka strādāt šai veļas mazgātavā. Dienā viņš sarīkoja gludekļus, bet nakti skrēja pēc alus. Kad viņu padzina no veļas mazgātavas, viņš sāka apkalpot kādu no jaunkundzēm, skraidīja pa naktīm, veikdams kaut kādus uzdevumus, un viņu jau saukāja par «zibeņzelli». Kas tālāk ar viņu notika, es nezinu.

Un šai istabā desmit gadu dzīvoja nabadzīgs muzikants. Kad viņš nomira, viņa pēlī atrada divdesmit tūkstošus.

AUKSTAS ASINIS

Garš preču vilciens jau sen stāv pie pusstacijas. Lokomotīve neizdveš ne skaņas, it kā būtu izdzisusi; pusstacijas durvīs un pie vilciena nevienas dzīvas dvēseles.

No viena vagona plūst bāla gaismas strēle un slīd pa rezerves ceja sliedēm. Šai vagonā uz izklātas burkas sēž divi cilvēki: viens vecs, ar platu, sirmu bārdu, ģērbies puskažociņā, ar augstu jērādas cepuri, kas atādina papahu, otrs jauns, bez ūsām, novalkātiem rapa svārciņiem mugurā un augstiem, dubļainiem zābakiem kājās. Tie ir kravas nosūtītāji. Vecais sēž, kājas uz priekšu izstiepis, klusē un kaut ko domā; jaunais pusguļus tikko sadzirdami čīgā lētas ermoņikas. Viņiem blakus pie sienas karājas lukturis ar tauku svecīti.

Vagons pilns kravas. Ja nespodrajā luktura gaismā palūkojas uz šo kravu, pirmajā brīdī acīm paveras kaut kas bezveidīgi drausmīgs un neapšaubāmi dzīvs, kaut kas ļoti līdzīgs milzīgiem vēžiem, kuri kustina spīles un ūsas, spiežas cits citam virsū un klusi rāpjas pa slideno sienu augšup uz griestiem; bet, ieskatoties vērīgāk, krēslā sāk skaidri parādīties ragi un to atspulgi, pēc tam kārnas, garas muguras, netīra spalva, astes, acis. Tie ir vērši un viņu ēnas. Vagonā pavisam astoņi vērši. Daži no tiem apgriezušies raugās cilvēkos un vicina astes, citi cenšas nolikties guļus vai ērtāk nostāties. Tiem trūkst vietas. Ja viens noliekas, pārējiem

jāstāv un jāspiežas citam pie cita. Nav ne siļu, ne slitu, ne pakaišu, ne saujiņas siena . .

Pēc ilga klusuma vecais izvelk no kabatas sudraba pulksteni un pārliecinās, cik tas rāda: ceturksnis uz trim.

—     Stāvam jau otro stundu, — viņš žāvādamies saka.

—    Jāiet viņus paskubināt, citādi stāvēsim te līdz rītam. Viņi aizmiguši, vai arī dievs to zina ko tur dara.

Vecais pieceļas un līdz ar savu garo ēnu piesardzīgi izkāpj no vagona tumsā. Viņš taustās gar vilcienu uz lokomotīvi un, pagājis garām pārdesmit vagoniem, ierauga atvērtu sarkanu krāsni; pretim krāsnij nekustīgi sēž cilvēks; viņa cepures nags, deguns un ceļgali ir tumšsarkanā krāsā, viss pārējais turpretim melns un tumsā tikko redzams.

—     Vai vēl ilgi te stāvēsim? — vecais vaicā.

Atbildes nav. Nekustīgais cilvēks, kā redzams, guļ.

Vecais nepacietīgi krekšķ un, no kodīgā drēgnuma drebinādamies, apiet apkārt lokomotīvei, pie tam divu laternu spilgtā gaisma uz mirkli apžilbina viņam acis, un nakts tāpēc: kļūst vēl melnāka; viņš dodas uz pusstaciju.

Pusstacijas perons un kāpieni ir slapji. Šur tur balsnī nesen uzkritušais, kūstošais sniegs. Pašā pusstacijā ir gaišs, un tā sakurināta karsta kā pirts. Ož pēc petrolejas. Atskaitot decimālsvarus un nelielu, dzeltenu dīvānu, uz kura guļ kāds cilvēks konduktora formas tērpā, visā telpā nav nekādu mēbeļu. Pa kreisi divējas līdz galam atvērtas durvis. Pa vienām redzams telegrāfa galdiņš un lampa ar zaļu abažūru, pa otrām — neliela istabiņa, kurā pusi aizņem tumšs skapis. Šai istabiņā uz palodzes sēž virskonduktors un mašīnists. Abi burza rokās kādu cepuri un strīdas.

—     Tā nav īsta, tā ir poļu bebrāda, — mašīnists saka.

—      īstie bebri nemēdz tādi būt. Ja vēlaties zināt, šai cepurei augstākā cena ir pieci rubļi.

—     Daudz gan jūs saprotat … — virskonduktors ap-

1 Lai novērstu nelaimes gadījumus, uz daudziem dzelzceļiem aizliegts vagonos turēt sienu, un tāpēc dzīvā krava visu laiku ceļā paliek bez barības. (A P. Cehova piezīme.)

vainojas. — Pieci rubļi! Nu re, mēs tūlīt pavaicāsim tirgotājam. Malahina kungs, — viņš griežas pie vecā, — kā pēc jūsu domām: vai tas ir poļu bebrs vai īstais?

Vecais Malahins paņem rokās cepuri un ar lietpratēja skatienu aptausta kažokādu, uzpūš elpu, paosta, un viņa īgnajā sejā piepeši iedzirkstas nicīgs smaids.

—     Poļu gan! — viņš priecīgi nosaka. — Poļu arī ir.

Sākas strīds. VirskondukLors pierāda, ka cepure ir no īstas bebrādas, taču mašīnists un Malahins cenšas viņu pārliecināt par pretējo. Strīda vidū vecais pēkšņi atceras sava nāciena mērķi.

—     Bebrs paliek bebrs, cepure paliek cepure, bet vilciens stāv, kungi! — viņš saka. — Kas ir? Ko gaidām? Brauksim!

—      Brauksim, — virskonduktors piekrīt. — Izpīpēsim vēl pa smēķim un brauksim. Bet nav jau ko steigties… Tik un tā stacijā mūs aizturēs!

—     Uz kāda pamata?

—     Tāpat vien . .. Esam pārāk aizkavējušies … Ja esi nosebojies vienā stacijā, tad citās gribot negribot aizturēs, lai palaistu garām pretimnākošos. Var doties ceļā tūdaļ, var no rīta, bet mums tik un tā vairs neiznāks braukt ar četrpadsmito numuru. Brauksim laikam ar divdesmit trešo.

—     Kā tad tā?

—     Nu tā.

Malahins vērīgi uzlūko virskonduktoru, domā un murmina mehāniski, it kā sevī:

—      Lai dievs mani soda, saskaitīju un pat grāmatiņā ierakstīju: pa visu ceļu esam nostāvējuši liekas trīsdesmit četras stundas. Jūs mani novedīsiet, kungi, tiktāl, ka vai nu vērši nosprāgs, vai arī par gaļu nedos ne divus rubļus, kad nobrauksim galā. Tā nav braukšana, bet gatavā izputināšana!

Virskonduktors saceļ uzacis un nopūšas ar tādu izteiksmi, it kā gribētu sacīt: «Diemžēl tas viss ir taisnība!» Mašīnists klusē un domīgi apskata cepuri. No abu sejām var redzēt, ka viņiem ir kāda kopīga slepena doma, ko viņi neizrunā nevis tālab, ka gribētu to noslēpt, bet tāpēc, ka šādas domas ar klusēšanu izsaka skaidrāk nekā ar vārdiem. Un vecais saprot. Viņš

baž roku kabatā, izņem no turienes desmit rubļu zīmi un bez kāda ievada, nemainot ne balss noskaņu, ne sejas izteiksmi, bet pilnā pārliecībā un tieši, kā dod un ņem kukuļus laikam tikai krievu ļaudis, pasniedz papīriņu virskonduktoram. Tas klusēdams panēm, saloka to četrkārt un nesteigdamies iebāž kabatā. Pēc tam visi trīs iznāk no istabiņas un, pa ceļam uzmodinājuši guļošo konduktoru, iet uz peronu.

—     Ir gan laiks! — nokrekšķ virskonduktors, saraukdams plecus. — Tik tumšs kā maisā.

—     Jā, nejauks laiks . . .

Pa logu redzams, kā pie zaļās lampas un telegrāfa galdiņa parādās telegrāfista gaišmatainā galva; tai līdzās drīz vien pavīd otra galva, bārdaina un ar sarkanu cepuri, — tas laikam ir pusstacijas priekšnieks. Priekšnieks pieliecas pie galda, lasa kādu zilu blanku un ātri velk ar papirosu gar rindām … Malahins dodas uz savu vagonu.

Viņa ceļabiedrs, jaunais cilvēks, kā agrāk zviln pusguļus un tikko dzirdami čīgā ermoņikas. Viņam nav ūsu, viņš gandrīz vēl zēns; apaļā, baltā seja ar platajiem vaigu kauliem ir bērnišķīgi domīga, acis raugās ne tā, kā skatās pieauguši cilvēki, bet skumji un padevīgi, taču viņš ir plecīgs, stiprs, smags un neaptēsts, tāpat kā vecais; viņš nekustas un nemaina pozu, it kā viņam nebūtu pa spēkam izkustināt savu lielo augumu. Ja viņš pakustēsies, tad tūdaļ, šķiet, apģērbā kaut kas pārplīsīs vai arī atskanēs blīkšķis, no kā nobīsies tiklab vērši, kā viņš pats. Zem lielajiem, resnajiem pirkstiem, kas neveikli brauc pāri ermoņiku taustiņiem un vārstuļiem, nemitīgi plūst sīkas, seklas skaņas un sakūst vienkāršā, vienmuļā motīviņā; viņš klausās un, kā redzams, ir ļoti apmierināts ar savu mū/.iku.

Atskan zvans, tomēr tik dobji, it kā zvanītu nevis tuvu, bet kaut kur ļoti tālu. Tam tūlīt seko steidzīgs otrais zvans, tad trešais un virskonduktora svilpiens. Dziļā klusumā paiet kāds brīdis, vagons nekustas, stāv uz vietas, taču no vagona apakšas kļūst dzirdamas kādas nenoteiktas skaņas, kas atgādina sniega gurkstēšanu zem sliecēm; vagons nodreb, un skaņas apklust. Atkal klusums. Un tad dzirdama buferu klaboņa, no stipra trieciena vagons nodreb, it kā taisītu lēcienu uz priekšu, un visi vērši uzkrīt cits citam virsū.

—     Lai tevi viņpasaulē tā raustītu! — norūc vecais, sakārtodams savu augsto cepuri, kas no grūdiena noslīdējusi pakausī. — Tā viņš man sakropļos visus lopiņus!

Jaša klusēdams pieceļas un, satvēris vienu pakritušo vērsi aiz ragiem, palīdz tam uzslieties kājās. . . Pēc grūdiena atkal iestājas klusums. No vagona apakšas dzirdamas gurkstošā sniega skaņas, un liekas, it kā vilciens virzītos mazliet atpakaļ.

—      Tūlīt atkal raus, — vecais saka.

Un tiešām, vilciens nodreb, atskan brīkšķis, vagons noraustās, un vērši atkal uzkrīt cits citam virsū.

—      Te ir ko noņemties! — ieklausīdamies nosaka Jaša. — Laikam vilciens ir smags. Nekā netiek no vietas.

—     Agrāk nebija smags, bet tagad pēkšņi pieņēmies svarā. Nē, draudziņ, tas nozīmē, ka virskonduktors nav ar viņu dalījies. Še, aiznes viņam, citādi viņš raustīs līdz rītam.

Jaša paņem no vecā trīs rubļu zīmi un izlec no vagona. Viņa smagie soļi dobji atskan ārpus vagona un pamazām izgaist. Klusums … Blakus vagonā gari un klusi it kā dziedādams mauj vērsis.

Jaša atgriežas. Vagonā ielaužas drēgns, auksts vējš.

—      Aizver jel durvis, Jaša, un liksimies gulēt, — vecais saka. — Ko velti dedzināsim svecīti?

Jaša aizbīda smagās durvis; atskan lokomotīves svilpiens, un vilciens sāk kustēties.

—      Auksts! — murmina vecais, izstiepjoties uz burkas un uzliekot galvu uz saiņa. — Cita būšana mājās! Silts, tīrs, mīksta gulta, un ir kur dievu pielūgt, bet te sliktāk nekā jebkurām cūkām. Četras naktis neesam zābakus novilkuši.

Jaša, grīļodamies no vagona šūpām, atver lukturi un slapjiem pirkstiem saspiež dakti. Svecīte uzliesmo, šņāc kā panna un apdziest.

—      Jā, draudziņ … — Malahins turpina, dzirdēdams, kā Jaša noliekas blakus un ar savu milzu muguru piekļaujas viņa mugurai. — Auksts. No visām šķirbām tā vien pūš. Ja te vienu nakti pagulētu tava māte vai māsa, pret ritu notirinātu kājas. Tā jau ir, draugs, negribēji mācīties un iet ģimnāzijā kā tavi brāji, nu tad ved kopā ar tēvu vēršus. Pats vainīgs, jākurn pašam uz sevi .. . Brāji tagad guļ gultās, apsegušies ar segām, bet tu, nevīžīgais un slinkais, uz vienas strīpas ar vēršiem .. . Jā …

Vilciena troksnī nav sadzirdami vecā vārdi, bet viņš vēl ilgi purpina, pūš un krekšķ. Aukstais gaiss vagonā kļūst aizvien biezāks un smacīgāks. Svaigo mēslu smaka un sveces tvans padara to tik pretīgu un kodīgu, ka aizmiegošajam Jašam sāk kasīt rīklē un krūtīs. Viņš sprauslā un šķauda, bet pieradušais vecis joprojām elpo ar pilnu krūti un tikai iekrekšķas.

Spriežot pēc vagona Jodzīšanās un riteņu rīboņas, vilciens drāžas ātri un nevienmērīgi. Lokomotīve smagi elš, šņāc nevienādā taktī ar vilciena troksni, un vispār iznāk kaut kāda gārdzoņa. Vērši nemierīgi spiežas un dauza ragus pret sienām.

Kad vecais uzmostas, pa vagona šķirbām un atvērto lodziņu redzamas agrā rīta zilās debesis. Ir neciešami auksts, it sevišķi mugurai un kājām. Vilciens stāv. Jaša, samiegojies un drūms, rosās ap vēršiem.

Vecais pamostas nelāgā omā. Sapīcis un bargs viņš īgni krekšķ un lūkojas caur pieri uz Jāšu, kas, atbalstījis uz sava varenā pleca vērša krūtis un mazliet pacēlis vērsi, cenšas atbrīvot tā kāju.

— Teicu vakardien, ka virves garas, — vecais rūc, — nu ne — «nav garas, papuci!». Tu nemaz neklausi, dari visu pēc sava prāta . . . Nejēga.

Viņš nikni atbīda durvis, un vagonā ielaužas gaisma. Tieši pretim durvīm stāv pasažieru vilciens un aiz tā sarkana ēka ar nojumi — kāda liela stacija ar bufeti. Vagonu jumtus un platformas, zemi, gulšņus — visu klāj plāna, pūkaina nesen uzsnigušā sniega kārta. Pa pasažieru vilciena vagonu starpām redzams, kā šaudās pasažieri un pastaigājas rudmatains žandarms ar sarkanu seju; sulainis frakā un sniegbaltā krūtežā, neizgulējies, nosalis un droši vien ļoti neapmierināts ar savu dzīvi, skrien pa peronu un nes uz paplātes glāzi tējas ar diviem sausiņiem.

Vecais pieceļas un sāk skaitīt lūgsnu, pagriezies uz austrumu pusi. Jaša, ticis galā ar vērsi un nolicis kaktā lāpstu, nostājas viņam blakus un ari lūdz dievu. Viņš tikai kustina lūpas un met krustus, tēvs turpretim čukst skaļi un noteikti.

—      … un mūžīgi mūžam āmen! — vecais skaļi nosaka, ievelk gaisu un tūdaļ čukst citu lūgsnu, beigās noskaldīdams skaidri un gaiši: — Tas dieva jērs, kas nes visas pasaules grēkus!

Noskaitījis savas lūgsnas, Jaša steidzīgi met krustus un saka:

—      Lūdzu, piecas kapeikas.

Un, saņēmis pieckapiķi, paķer vara tējkannu un skrien uz staciju pēc vārīta ūdens. Lieliem lēcieniem drāzdams pāri gulšņiem un sliedēm, atstādams pūkainajā sniegā milzu pēdas un izliedams pa ceļam no tējkannas vakardienas tēju, viņš pieskrien pie bufetes un skaņi dauza ar pieckapiķi pa savu trauku. No vagona var redzēt, kā bufetnieks ar roku stumj viņa lielo tējkannu un nav ar mieru par pieckapiķi atdot gandrīz pusi sava patvāra, bet Jaša pats atgriež krānu un, izpletis elkoņus, lai viņu netraucētu, ielej sev pilnu tējkannu vārītā ūdens.

—     Nolādētais maita! — bufetnieks nosauc pakaļ, kad viņš skrien uz vagonu.

Dzerot tēju, vecā Malahina sapīkusi seja mazliet noskaidrojas.

—      Dzert, ēst mēs mākam, bet, kas jādara, to neatceramies, — viņš saka. — Vakar visu dienu to vien zinājām kā dzert un ēst, bet izdevumus aizmirsām pierakstīt. Kas par atmiņu, ak kungs!

Vecais skaļi atceras vakardienas izdevumus un ieraksta nodriskātā piezīmju grāmatiņā, kurā vietā un cik iedots konduktoriem, mašīnistiem, eļļotājiem . . .

Pa to laiku pasažieru vilciens sen jau aizgājis, un pa brīvo ceļu atpakaļ un uz priekšu, kā liekas, bez kāda noteikta mērķa, tāpat vien, priecājoties par savu brīvību, skraida dežūrlokomotīve. Saule jau uzlēkusi un rotājas sniegā; no stacijas nojumes un vagonu jumtiem krīt gaišas lāses.

Tēju padzēris, vecais lēnām velkas no vagona uz staciju. Te pirmās klases zālē stāv pazīstamais virskonduktors un stacijas priekšnieks, jauns cilvēks ar skaistu bārdiņu, lielisku, pūkainu mēteli mugurā. Jaunais cilvēks, droši vien nepieradis stāvēt uz vietas, graciozi kā labs sacīkšu zirgs mīņājas no vienas kājas uz otru, veras visapkārt, atdod godu visiem garāmgājējiem, smaida, piemiedz acis . . . Viņš ir sārts, vesels, līksms, viņa seja izstaro iedvesmu un tādu svaigumu, it kā viņš tikko līdz ar mīksto sniegu būtu nokritis no debesīm. Ieraudzījis Malahinu, virskonduktors vainas apziņā nopūšas un noplāta rokas.

—     Mums neiznāks braukt ar četrpadsmito numuru! — viņš saka. — Esam stipri aizkavējušies. Ar šo numuru aizgājis jau cits vilciens.

Stacijas priekšnieks ātri izskata kaut kādas blankas, tad pievērš savas zilās, jūsmīgās acis Malahinam un smaidīdams, kā jau spirgts, jauns cilvēks, apber jautājumiem:

—      Jūs esat Malahina kungs? Jums ir vērši? Astoņi vagoni? Ko lai tagad iesāk? Jūs esat nosebojušies, un četrpadsmito numuru aizlaidu jau naktī. Ko tagad iesāksim?

Jaunais cilvēks ar diviem sārtiem pirkstiem piesardzīgi satver Malahinu aiz puskažociņa un, mīņādamies no vienas kājas uz otru, laipni un pārliecinoši viņam ieskaidro, ka tādi un tādi numuri jau aizgājuši, taču tādi vēl ies, ka viņš gatavs Malahina labā darīt visu, kas no viņa atkarīgs. Viņa sejā redzams, ka viņš tiešām būtu ar mieru izdarīt ko patīkamu ne tikai Malahinam, bet pat visai pasaulei — viņš ir tik laimīgs, apmierināts un priecīgs! Vecais klausās un, kaut ari gluži nekā nesaprot no sarežģītās vilcienu numerācijas, piekrizdams māj ar galvu un pats ar diviem pirkstiem pieskaras puķainā mēteļa maigajam uzkārsumam. Viņam patīkami skatīties un klausīties pieklājīgajā un laipnajā jaunajā cilvēkā. Lai savukārt izrādītu viņam savu simpātiju, vecais izņem desmit rubļu zīmi, padomājis pievieno tai vēl divus rubļus un pasniedz stacijas priekšniekam. Tas paņem, atdod godu un graciozi iebāž naudu kabatā.

—           Ziniet ko, kungi, varbūt izkārtosim tādā veidā? — viņš saka, jaunas, tikko radušās idejas iedvesmots. — Militārais vilciens nokavējies… tā, kā redzat, nav . . . Vai jums nebraukt ar militāro [1] vilcienu? Un militāro vilcienu es palaidīšu ar divdesmit astoto numuru. Ko?

—     Lai iet, — virskonduklors piekrīt.

—     Lieliski! — stacijas priekšnieks priecājas. — Tādā gadījumā jums te nav ko gaidīt, brauciet tūlīt pat! Es jūs tūdaļ atlaidīšu! Lieliski!

Viņš atdod Malahinam godu un, pa ceļam lasīdams blankas, skrien uz savām telpām. Vecais ļoti apmierināts ar tikko notikušo sarunu; viņš skraida un aplūko visu zāli, it kā meklēdams: vai te nav vēl kaut kā patīkama?

—     Mēs tomēr iedzersim, — viņš saka, paņemdams zem rokas virskonduktoru.

—     Vēl it kā būtu par agru dzert.

—     Nē, atļaujiet gan jūs aiz laipnības pacienāt.

Abi dodas uz bufeti. Virskonduktors iedzēris ilgi meklē, ko uzkost.

Tas ir pusmūža cilvēks, ļoti pilnīgs, ar novītušu, tuklu seju. Viņa pilnīgums ir nepatīkams, uzburbis, iedzeltens, kāds mēdz būt cilvēkiem, kas daudz dzer un īstajā laikā neguļ.

—      Un tagad var iemest arī pa otrai, — Malahins saka. — Tagad laiks auksts, nav par ļaunu iedzert. Ēdiet, laipni lūdzu. Nu tātad es ceru uz jums, virskonduktora kungs, ka visā ceļā nebūs nekādu šķēršļu un nepatikšanu. Jo, ziniet, pie mums lopu tirdzniecībā dārga ik stunda. Šodien gaļai viena cena, bet rīt, skaties, cita. Nosebosi pāris dienu, nebūs vairs tās cenas, un ne tikai neiegūsi nekā, pielūko vēl, ka neaizbrauc mājās, atvainojiet, bez biksēm. Ēdiet, laipni lūdzu … Es ceru uz jums, un, kas attiecas uz cienastu vai ko citu, es aiz laipnības varu jūs jebkurā brīdī pagodēt.

Pabarojis virskonduktoru, Malahins atgriežas savā vagonā.

—      Patlaban izkaulēju sev militāro numuru, — viņš saka dēlam. — Brauksim veicīgi. Konduktors saka — ja visu laiku braukšot ar šo numuru, rīt pulksten astoņos vakarā tikšot galā. Ja nekā nedarīs, draudziņ, nekā arī nedabūs . . . Tā ir . . . Skaties un mācies . . .

Pēc pirmā zvana pie vagona durvīm pienāk cilvēks, kam seja nokvēpusi melna, mugurā blūze un kājās virs zābakiem netīras, nobružātas bikses. Tas ir eļļotājs, kas tikko ložņājis zem vagoniem un dauzījis ar āmuriņu pa riteņiem.

—      Kungi, vai vagoni ar vēršiem ir jūsu? — viņš vaicā.

—     Musu, bet kas tad ir?

—     Divi vagoni nav kārtībā. Tos nedrīkst laist, jāatstāj tepat, lai salabo.

—     Nu jā, muldi tavu muldēšanu! Tev tikai gribas iemest, dabūt dzeramnaudu … Tā arī būtu teicis.

—     Kā jums tīk, taču mans pienākums tūdaļ ziņot.

Neskaizdamies un neprotestēdams, bet mierīgi, gandrīz mehāniski vecais izvelk no kabatas divus divdesmit kapeiku gabalus un pasniedz tos eļļotājam. Tas arī ļoti mierīgi paņem tos un, labsirdīgi noraugoties vecajā, uzsāk sarunu:

—     Patirgoties, tā teikt, braucat. . . Branga padarīšana!

Malahins nopūšas un, mierīgi lūkodamies melnajā eļļotāja sejā, stāsta, ka vēršu tirdzniecība agrāk tiešām bijusi ienesīga, tagad turpretim tas ir riskants un ar zaudējumiem saistīts pasākums.

—      Man te ir biedrs, — eļļotājs viņu pārtrauc. — Tad jūs, tirgotāju kungi, varētu arī viņam kaut cik prezentēt . . .

Malahins iedod arī biedra daļu . . . Militārais vilciens brauc ātri un stāv stacijās samērā neilgi. Vecais ir apmierināts. Patīkamais iespaids, ko viņam radījis jaunais cilvēks pūkainajā mētelī, cieši iegūlis apziņā, iedzertais degvīns viegli aizmiglo galvu, laiks ir lielisks, un, kā redzams, viss ļoti labi. Viņš runā bez mitas un katrā piestātnē skrien uz bufeti. Juzdams prasību pēc klausītājiem, viņš velk uz bufeti gan virskonduktoru, gan mašīnistu un dzer nevis vienkārši, bet gari penterēdams un pieskandinādams.

—     Jums ir savs darbs, mums savs … — viņš saka, svētlaimīgi smaidīdams. — Lai dievs dod kā mums, tā jums, un nevis kā mums tiktos, bet kā dievam patīk . . .

No degvīna viņš pamazām uzbudinās un iekrīt darbības azartā. Viņam gribas rosīties, steigties, ievākt ziņas, runāt bez apstājas. Viņš gan meklē pa kabatām un saiņiem kaut kādu blanku, gan cenšas kaut ko atcerēties un nekādi nespēj atģist, gan izņem kabatas portfelīti un bez jebkādas vajadzības pārskaita savu naudu. Viņš šaudās, vaid, šausminās, plāta rokas .. . Noklājis sev priekšā galvaspilsētas gaļas tirgotāja vēstules un telegrammas, rēķinus, pasta un telegrāfa kvītis, blankas, savu piezīmju grāmatiņu, viņš skaļi apsver un uzstāj, lai Jaša klausītos.

Kad apnīk lasīt blankas un runāt par cenām, viņš piestātnēs skraida pa vagoniem, kur stāv viņa vērši, nedara nekā, tikai plāta rokas un šausminās.

—     Ak mans dievs, mans dievs! — viņš žēlā balsī saka. — Svēto mocekli Vasilij! Kaut arī tas ir vērsis, kaut arī niecīga radība, taču, tāpat kā cilvēki, grib dzert un ēst. Jau četras dienas un naktis nav ne dzēruši, ne ēduši. Ak mans dievs, mans dievs!

Jaša kā paklausīgs dēls staigā viņam pakaļ un dara, ko viņš liek. Viņam nepatīk, ka vecais bieži skraida uz bufeti. Kaut arī viņš bīstas tēva, taču nevar atturēties no piezīmes.

—     Jūs jau esat iesācis! — viņš saka, bargi skatīdamies tēvā. — Uz kādiem priekiem gan? Jums ir vārda diena, vai?

—      Tu nedrīksti miesīgam tēvam aizrādīt.

—      Re, kādu modi uzņēmis .. .

Kad nevajag staigāt pakaļ tēvam, Jaša parasti visu laiku sēž nekustēdamies uz burkas un čīgā ermoņikas. Retumis viņš iziet no vagona ārā un laiski pastaigājas gar vilcienu; viņš apstājas pie lokomotīves un pievērš ilgu, stingu skatienu riteņiem vai strādniekiem, kas met pagales uz tendera; karstā lokomotīve šņāc, pagales krīt ar sulīgu, veselīgu svaiga koka skaņu; mašīnists un viņa palīgs, ļoti aukstasinīgi un vienaldzīgi viri, kaut kā nesaprotami kustas un nesteidzas. Pastāvējis pie lokomotīves, Jaša laiski velkas uz staciju; te viņš apskata bufetē uzkodas, izlasa skaļi sev pašam kādu ļoti neinteresantu paziņojumu un nesteigdamies atgriežas vagonā. Viņa seja nepauž ne garlaicību, ne arī kādu vēlēšanos; viņam, acīm redzot, gluži vienalga, kur būt: mājās, vagonā, pie lokomotīves . ..

Pret vakaru vilciens apstājas pie lielas stacijas. Ceļā tikko aizdegtas ugunis; uz zilgā fona svaigajā, dzidrajā gaisā ugunis ir spīdīgas un bālas kā zvaigznes; sarkanas un starojošas tās ir tikai zem nojumes, kur jau tumšs. Visi ceļi pieblīvēti ar vagoniem, un šķiet, ja pienāks jauns vilciens, tam nebūs vietas. Jaša skrien uz staciju pēc vārīta ūdens vakara tējai. Pa peronu pastaigājas labi ģērbušās dāmas un ģimnāzisti. Stacijai abās pusēs, ja lūkojas no perona tālumā, vakara miglā zib tālas uguntiņas — tā ir pilsēta. Kāda? Jāšu tas neinteresē. Viņš redz tikai blāvās ugunis un nožēlojamās ēkas aiz piestātnes, dzird važoņu saucienus, sajūt sejā asu, saltu vēju un domā, ka šī pilsēta droši vien ir nevis jauka, nevis mājīga, bet garlaicīga . . .

Dzerot tēju, kad jau pavisam satumsis un pie vagona sienas, tāpat kā vakar, karājas laterna, vilciens nodreb no viegla grūdiena un lēnām virzās atpakaļ. Mazliet pabraucis, tas apstājas; dzirdami neskaidri saucieni, kāds nožvadzina važas pie buferiem un sauc: «Gatavs!» Vilciens sakustas un dodas uz priekšu. Pēc minūtēm desmit to atkal rauj atpakaļ.

Izkāpis no vagona, Malahins vairs nepazīst savu vilcienu. Viņa astoņi vagoni ar vēršiem stāv vienā rindā ar pazemām platformām, kādu agrāk vilcienā nebija. Dažās platformās sakrauti skaldīti akmeņi, bet pārējās tukšas. Gar vilcienu šaudās nepazīstami konduktori. Uz jautājumiem viņi atbild nelabprāt un dobjā balsī. Viņiem nav laika runāt ar Malahinu; viņi steidz sastādīt vilcienu, lai ātrāk tiktu galā un nokļūtu siltumā.

—     Kas šis par numuru? — Malahins jautā.

—     Astoņpadsmitais!

—    Bet kur tad militārais? Kāpēc esmu atkabināts no militārā vilciena?

Nesaņēmis atbildi, vecais dodas uz staciju. Sākumā viņš meklē pazīstamo virskonduktoru, bet, to neatradis, iet pie stacijas priekšnieka. Priekšnieks sēž savā istabā pie galda un ar pirkstiem pārlapo kādu blanku kaudzīti. Viņš ir aizņemts un izliekas, it kā nepamanītu ienācēju. Izskats viņam impozants: apcirpta melna galva, atļukušas ausis, garš deguns ar kumpumu, melnīgsnēja seja; viņš izliekas stingrs un it kā apvainots. Malahins sāk gari klāstīt savu pretenziju.

—      K-ko? — priekšnieks vaicā. — Kā? — Viņš atspiežas pret krēsla atzveltni un sašutis turpina: — K-ko? Un kāpēc tad nevarat braukt ar astoņpadsmito numuru? Runājiet skaidrāk, es nekā nesaprotu. Kā? Vai pavēlēsiet man plēsties pušu?

Viņš bārsta jautājumus un bez redzama iemesla kļūsi aizvien bargāks un bargāks. Malahins jau bāž roku kabatā pēc portfelīša, bet priekšnieks, galīgi apvainots un nez par ko sašutis, pielec kājās un izskrien no istabas. Malahins, plecus raustīdams, iziet un meklē, ar ko vēl varētu parunāt.

Vai nu aiz garlaicības, vai vēlēšanās noslēgt rūpestu pilno dienu vēl ar kādām pūlēm, vai vienkārši tāpēc, ka acu priekšā pagadās lodziņš ar izkārtni «Telegrāfs», viņš pieiet pie tā un izsaka vēlēšanos nosūtīt telegrammu. Paņēmis spalvu, viņš domā un raksta uz zilas blankas: «Steidzama. Satiksmes priekšniekam. Astoņi vagoni dzīvas preces. Aizkavē katrā stacijā. Lūdzu dot ātro numuru. Atbilde samaksāta. Malahins.»

Telegrammu nosūtījis, viņš atkal dodas uz stacijas priekšnieka istabu. Te uz pelēkas drēbes apvilkta dīvāniņa sēž kāds inteliģents kungs ar vaigubārdu, acenēm un jenolādas cepuri galvā; mugurā viņam dīvains kažociņš, ļoti līdzīgs sievietes kažokam, ar ādas apšuvi, akselbantēm un šķēlumiem rokās. Viņa priekšā stāv otrs kungs, tievs un kalsns, kontroliera formas tērpā.

—      Apžēlojieties, — stāsta kontrolieris, pievērsies kungam dīvainajā kažociņā. — Tūlīt pastāstīšu jums tādu gadījumu, ka paliksiet bez valodas! Z. dzelzceļš vismierīgākā garā nozaga N. dzelzceļam trīssimt preču vagonu. Tas ir fakts! Dieva vārds! Aizveda sev līdz, pārkrāsoja, uzlika savus literus, un — esiet tik laipni!

N. dzelzceļš sūta uz visām pusēm savus aģentus, meklē, meklē, un pēkšņi, vai varat iedomāties, tam pagadās bojāts Z. dzelzceļa vagons. N. dzelzceļš labo to savā depo un piepeši, esiet tik laipni, ierauga uz riteņiem un ass savu zīmogu. Kā jums tas patīk? Ko? Ja to izdarītu es, mani nosūtītu uz Sibīriju, taču dzelzceļiem pasvilpot par to!

Malahinam patīkami parunāties ar inteliģentiem, izglītotiem cilvēkiem. Viņš noglauž bārdu un solīdi iejaucas sarunā.

—     Ja ņemam, kungi, piemēram, tagad tādu gadījumu, — viņš saka. — Es vedu vēršus uz X. Astoņus vagonus. Labi. .. Teiksim tagad tā: no manis ņem par katru vagonu kā par sešsimt pudiem kravas. Astoņiem vēršiem būs nevis sešsimt pudu, bet daudz mazāk, viņi turpretim ar to nerēķinās . . .

Tai brīdī istabā ienāk Jaša, meklēdams tēvu. Viņš klausās un grib apsēsties uz krēsla, taču, laikam gan atģidis savu miesas svaru, atiet no krēsla un atsēžas uz palodzes.

—      Viņi turpretim ar to nerēķinās, — Malahins turpina, — un paņem vēl no manis un dēla par to, ka braucam līdz ar vēršiem, četrdesmit divus rubļus kā par trešās klases biļeti. Tas ir mans dēls Jakovs; mājās man ir vēl divi, bet tie iet pa zinību nozari. Nu, un turklāt es tā saprotu, ka dzelzceļi izputinājuši lopu audzētājus. Agrāk, kad dzina lopus bariem, bija labāk.

Vecais runā stiepli un gari. Pēc katra teikuma viņš uzlūko Jāšu, it kā vēlēdamies sacīt: re, kā es sarunājos ar gudriem cilvēkiem!

—     Apžēlojieties! — kontrolieris viņu pārtrauc. — Neviens nav sašutis, neviens nekritizē! Un kālab? Ļoti vienkārši! Nelietība liek sašust un duras acīs tikai tur, kur tai ir gadījuma raksturs, kur tā pārkāpj kārtību; turpretim šeit, kur tā, laipni lūdzu, ir jau sen ieviesta programma un ietilpst pašas kārtības pamatos, kur tā redzama uz katra gulšņa un ikviens gulsnis izdveš tās smaržu, tā pārāk drīz pārvēršas par paradumu. J-jā!

Noskan otrais zvans. Dīvainajā kažociņā ģērbtais kungs pieceļas. Kontrolieris paņem viņu zem rokas un, turpinādams dedzīgi runāt, iziet ar viņu uz perona.

Pēc trešā zvana istabā ieskrien stacijas priekšnieks un apsēžas pie sava galda.

—     Paklausieties, ar kādu numuru tad es braukšu? — Malahins vaicā.

Priekšnieks veras blankā un sašutis saka:

—      Jūs esat Malahins? Astoņi vagoni? No jums rubli par katru vagonu un seši divdesmit par markām. Jums nav marku. Pavisam četrpadsmit rubļu divdesmit kapeikas.

Saņēmis naudu, viņš kaut ko pieraksta, apkaisa to ar smiltīm un, nikni paķēris no galda blanku kaudzīti, ātri iziet no istabas.

Pulksten desmitos vakarā Malahins saņem satiksmes priekšnieka atbildi: «Dot priekšroku.» Izlasījis šo telegrammu, vecais zīmīgi piemiedz aci un, ļoti apmierināts ar sevi, iebāž to kabatā.

—     Lūk, — viņš saka Jašam. — Skaties un mācies.

Pusnaktī viņa vilciens brauc tālāk. Nakts, tāpat kā

vakar, ir tumša un salta, piestātnēs vilciens stāv ilgi. Jaša sēž uz burkas un rāmā garā čīgā ermoņikas, bet vecajam arvien vēl gribas darboties. Vienā stacijā viņam rodas patika sarakstīt protokolu. Pēc viņa pieprasījuma žandarms atsēžas un raksta: «188… gada 10. novembrī es, dzelzceļu policijas N. žandarmērijas Z. nodaļas apakšvirsnieks Iļja Čereds, uz 1871. gada 19. maija likuma 11. panta pamata sarakstīju šo protokolu X stacijā par sekojošo …»

—      Ko tālāk rakstīt? — žandarms jautā.

Malahins noklāj viņam priekšā blankas, pasta un telegrāfa kvītis, rēķinus . . . Kas viņam no žandarma vajadzīgs, viņš pats skaidri nezina; viņam gribas protokolā attēlot nevis kādu noteiktu epizodi, bet visu savu ceļojumu, visus savus zaudējumus, sarunas ar staciju priekšniekiem, visu to attēlot gari un dzēlīgi.

—      Un Z. stacijā … — viņš saka, — uzrakstiet: stacijas priekšnieks atkabināja manus vagonus no militārā vilciena tāpēc, ka viņam nepatika mans ģīmis.

Viņam gribas, lai žandarms katrā ziņā pieminētu viņa ģīmi. Tas gurdi klausās un, nenoklausījies līdz galam, turpina rakstīt. Savu protokolu viņš pabeidz tā: «Augšāminēto es, apakšvirsnieks Čereds, ierakstīju šai protokolā un nolēmu iesniegt to Z. nodaļas priekšniekam, bet kopiju izsniegt pilsonim Gavrilam Malahinam.» Vecais paņem kopiju, pieliek to pie papīriem, ar kuriem piebāzta viņa sānu kabata, un ļoti apmierināts dodas uz savu vagonu.

No rīta Malahins uzmostas nelāgā omā, taču šoreiz izgāž savas dusmas nevis uz Jāšu, bet uz vēršiem.

—      Pagalam vērši! — viņš rūc. — Pagalam! Viņi nosprāgs! Lai dievs mani soda, it visi nosprāgs! Tpū!

Sen jau nedzirdītie, slāpju mocītie vērši laiza sarmu no sienām un, kad pie tiem pieiet Malahins, sāk laizīt viņa auksto puskažociņu. No viņu gaišajām, asarotajām acīm redzams, ka tos nomocījušas slāpes un kratīšanās vagonā, ka tie ir izsalkuši un vārgst.

—     Ved nu jūs, nolādētos! — Malahins rūc. — Būtu ātrāk nosprāguši, vai! Pretīgi uz jums lūkoties.

Pusdienas laikā vilciens apstājas pie lielas stacijas, kur pēc noteikumiem dzīvajai precei iekārtota dzirdīšana. Malahina vēršiem dod dzert, tomēr vērši nedzer: ūdens izrādās pārāk auksts . . .

Paiet vēl divas dienas un naktis, un beidzot tālumā lumsnējā miglā parādās galvaspilsēta. Ceļš ir galā. Vilciens apstājas, neaizbraucot līdz pilsētai, pie preču stacijas. No vagona brīvē palaistie vērši grīļojas un klūp, it kā ietu pa slidenu ledu.

Tikuši galā ar izkrāvi un veterināro apskati, Malahins un Jaša apmetas netīros, lētos numuros pilsētas nomalē, uz tā paša laukuma, kur notiek lopu tirgus. Viņi dzīvo netīrībā, ēd riebīgus ēdienus, kādus nekad nav ēduši savās mājās, guļ, sliktam orķestrītim dienu un nakti dārdoši spēlējot traktierī zem numuriem. Vecais no rītiem aiziet kaut kur meklēt pircējus, un Jaša augām dienām sēž savā numurā vai arī iziet uz ielas apskatīt galvaspilsētu. Viņš redz netīru, piemēslotu laukumu, traktieru izkārtnes, izroboto klostera sienu miglā… Retumis viņš pārskrien pāri ielai un paveras pārtikas bodītes logā, pamielo acis gar burkām ar krāsainiem cepumiem, nožāvājas un laiski aizvelkas atpakaļ uz savu numuru. Galvaspilsēta viņu neinteresē.

Beidzot vēršus pārdod kādam tirgotājam. Malahins sarunā dzinējus. Visus vēršus sadala grupās, pa desmit katrā, un tos dzen uz otru pilsētas galu. Galvas nokāruši, nogurušie vērši iet pa trokšņainajām ielām un vienaldzīgi noraugās uz to, ko redz pirmo un pēdējo reizi mūžā. Noplīsušie dzinēji iet aiz viņiem, arī galvas nokāruši. Viņiem ir garlaicīgi . . . Retumis kāds dzinējs uztrūkstas no domām, atminas, ka pa priekšu iet viņam uzticētie vērši, un, lai parādītu, ka ir nodarbināts cilvēks, pilnā atvēzienā iesit vērsim ar kūju pa muguru. Vērsis paklūp aiz sāpēm, paskrien desmit soļu uz priekšu un paveras visapkārt ar tādu izteiksmi, it kā tam būtu kauns, ka to sit svešu ļaužu klātbūtnē.

Pārdevuši vēršus un sapirkušies ģimenei ciemakukuļus, kādus varētu nopirkt arī pašu mājās, Malahins un Jaša pošas atceļam. Trīs stundas pirms vilciena atiešanas vecais, jau sadzēris ar pircēju un tāpēc kļuvis rosīgs, nokāpj kopā ar Jāšu traktierī un atsēžas dzert tēju. Kā visi no provinces, viņš nevar viens dzert un ēst: viņam vajadzīga kompānija, tāda pati rosīga un saprātīga kā viņš pats.

—     Pasauc saimnieku! — viņš saka sulainim. — Pasaki, ka vēlos aiz laipnības viņu pacienāt.

Saimnieks, labi paēdis cilvēks un pavisam vienaldzīgs pret saviem iemītniekiem, atnāk un apsēžas pie galda.

—      Tirgots nu gana! — Malahins smiedamies viņam saka. — Izmijām kazu pret vanagu. Nu re, braucām šurp — gaļa maksāja trīs deviņdesmit, bet atbraucam — tagad tikai trīs ar kvartu. Saka, esot nokavējušies, vajadzējis atbraukt trīs dienas agrāk, jo tagad pieprasījums pēc gaļas vairs nav tāds, atnācis ziemsvētku gavēnis .. . Ko? Gatavā jezga! Uz katru vērsi zaudēju četrpadsmit rubļu. Nu spriediet pats: cik maksā vērša transports? Piecpadsmit rubļu pēc tarifa, bet pielieciet vēl uz katru vērsi pa seši rubļi — šaher maher, kukuļi, cienasts, šis un tas . . .

Saimnieks aiz pieklājības klausās un nelabprāt strebj tēju. Malahins novaidas, noplāta rokas, pazobojas par savu neveiksmi, taču no visa redzams, ka zaudējums viņu ne visai uztrauc. Viņam vienalga, zaudējums vai peļņa, ka tikai būtu klausītāji, būtu ko ņemties un nenokavēt vilcienu.

Pēc stundas Malahins un Jaša, apkrāvušies ar maisiem un čemodāniem, kāpj no numuriem lejā uz izeju, lai sēstos važonī un brauktu uz staciju. Viņus pavada saimnieks, gaiteņa sulaiņi un kaut kādas sievas. Vecais aizkustināts. Viņš grūž uz visām pusēm desmitkapeiku gabalus un runā dziedošā balsī:

—      Sveicināti, palieciet veseli! Lai nu būtu viss, kā nākas. Ja dievs dos, ja būsim sveiki un veseli, atkal atbrauksim lielajā gavēnī. Ardievu! Paldies … lai nu būtu, kā nākas!

Iesēdies kamanās, vecais noņem cepuri un ilgi met krustus uz to pusi, kur miglā tumst klostera siena. Jaša atsēžas viņam līdzās uz sēdekļa maliņas un nokar kāju lejup. Viņa seja, kā agrāk, ir vienaldzīga, nepauž ne garlaicību, ne arī kaut kādu vēlēšanos. Viņš nepriecājas, ka brauc mājās, un nenožēlo, ka nav paguvis palūkoties uz galvaspilsētu.

—     Aiziet!

Važonis sit zirdziņam un, pagriezies atpakaļ, sāk lādēties par smago un lielo bagāžu.

DĀRGĀS MĀCĪBU STUNDAS

Izglītotam cilvēkam valodu neprašana ir liela neērtība. Vorotovs to stipri izjuta, kad, pabeidzis universitāti ar kandidāta grādu, sāka strādāt nelielu zinātnisku darbiņu.

—      Tas ir briesmīgi! — viņš aizelsies teica (par spīti saviem divdesmit sešiem gadiem, viņš ir apaļš, smags un sirgst ar aizdusu). — Tas ir briesmīgi! Bez valodām esmu kā putns bez spārniem. Gandrīz vai jāmet darbs ratā.

Un viņš nolēma, lai maksātu ko maksādams, pārvarēt savu iedzimto laiskumu un iemācīties franču un vācu valodu un sāka meklēt skolotājus.

Kādā ziemas pēcpusdienā, kad Vorotovs sēdēja savā kabinetā un strādāja, sulainis pieteica, ka ar viņu vēloties runāt kāda jaunkundze.

—     Lūdz iekšā, — Vorotovs sacīja.

Kabinetā ienāca pēc jaunākās modes smalki ģērbusies jaunkundze. Viņa stādījās priekšā kā franču valodas skolotāja Alise Osipovna Ankete un pateica, ka viņu pie Vorotova atsūtījis kāds no šā draugiem.

—     Ļoti patīkami! Sēdiet! — sacīja Vorotovs, aizelsdamies un ar plaukstu aizsegdams sava naktskrekla apkakli. (Lai būtu vieglāk elpot, viņš allaž strādā ar naktskreklu mugurā.) — Jūs pie manis atsūtījis Pjotrs Sergejičs? Jā, jā . . . es viņu lūdzu . . . Ļoti priecājos!

Pārrunās ar m-Ue Anketi viņš kautrīgi un ziņkāri vēroja to. Tā bija īsta, ļoti eleganta francūziete, vēl ļoti jauna. Spriežot pēc bālās un gurdās sejas, īsajiem, cir-

lainajiem matiem un nedabiski tievā vidukļa, viņai nevarēja būt vairāk par astoņpadsmit gadiem; turpretim paveroties viņas platajos, labi attīstītajos plecos, skaistajā mugurā un dzedrajās acīs, Vorotovs nodomāja, ka viņai droši vien nav mazāk par divdesmit trim gadiem, varbūt pat visi divdesmit pieci; bet tad atkal likās — viņai ir tikai astoņpadsmit. Sejas izteiksme francūzietei bija salta, lietišķa kā cilvēkam, kas ieradies runāt par naudu. Viņa ne reizes nepasmaidīja, nesarauca pieri, un tikai vienu reizi sejā pavīdēja neizpratne, kad viņa uzzināja, ka aicināta mācīt nevis bērnus, bet pieaugušu, resnu cilvēku.

— Tātad, Alise Osipovna, — Vorotovs viņai teica, — mēs nodarbosimies ik dienas no septiņiem līdz astoņiem vakarā. Kas zīmējas uz jūsu vēlēšanos saņemt rubli par stundu, man nav nekas iebilstams pret to. Ja rublis — lai iet rublis . . .

Vorotovs vēl pajautāja, vai viņa nevēlētos tēju vai kafiju, vai ārā labs laiks, un, labsirdīgi smaidīdams, glāstīdams ar roku galda tūku, draudzīgi apvaicājās, kas viņa tāda, kur guvusi izglītību un no kā pārtiek.

Alise Osipovna vēsi, lietišķi atbildēja, ka beigusi privātu pansionātu un ka viņai ir mājskolotājas tiesības, ka tēvs nesen miris ar šarlaku, māte dzīva un darina puķes, ka viņa, m-lle Ankete, līdz pusdienām nodarbojas privātā pansionātā, bet pēc pusdienām līdz pašam vakaram staigā pa smalkām mājām un pasniedz stundas.

Viņa aizgāja, atstājot aiz sevis vieglu, ļoti maigu sievietes tērpa smaržu. Vorotovs pēc tam ilgi nestrādāja, bet, sēdēdams pie galda, glāstīja ar plaukstām zaļo tūku un domāja.

«Ļoti patīkami redzēt jaunavas, kas nopelna sev iztiku,» viņš prātoja. «Taču, no otras puses, ļoti nepatīkami redzēt, ka trūkums nesaudzē pat tādas elegantas un glītas jaunavas kā šo Alisi Osipovnu un arī viņai jācīnās par eksistenci. Tīrais posts! . . .»

Viņš, kas nekad nebija redzējis tiklas francūzietes, nodomāja arī, ka šī eleganti ģērbtā Alise Osipovna ar labi attīstītajiem pleciem un pārmērīgi tievo vidukli droši vien nodarbojas ne tikai ar mācības stundām, bet vēl ar ko citu.

Nākamās dienas vakarā, kad pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm septiņi, ieradās Alise Osipovna, aiz aukstuma piesarkusi; viņa atvēra Margot, ko bija atnesusi līdzi, un sāka bez kāda ievada:

—    Franču gramatikā ir divdesmit seši burti. Pirmais burts ir A, otrais B . . .

—     Atvainojiet, — Vorotovs smaidīdams pārtrauca viņu. — Mademoiselle, man jūs jābrīdina, ka, nodarbojoties ar mani, jums būs mazliet jāgroza sava metode. Redziet, es labi protu krievu, latīņu un grieķu valodu … esmu mācījies salīdzināmo valodniecību, un man šķiet, mēs varētu, atmetot Margot, sākt tūlīt lasīt kādu autoru.

Un viņš paskaidroja francūzietei, kā pieaugušie mācās valodas.

—     Kāds mans paziņa, — viņš teica, — vēlēdamies mācīties jaunās valodas, nolika sev priekšā franču, vācu un latīņu evaņģēliju, lasīja tos paralēli, pie tam rūpīgi analizēja ik vārdu, un ko jūs domājat? Viņš sasniedza savu mērķi ātrāk nekā gada laikā. Darīsim arī mēs tāpat. Ņemsim kādu autoru un lasīsim.

Francūziete neizpratnē uzlūkoja viņu. Acīm redzot, Vorotova priekšlikums viņai šķita ļoti naivs un aplams. Ja šo dīvaino priekšlikumu būtu izteicis mazs puišelis, viņa droši vien saskaistos un uzkliegtu, bet, tā kā te bija pieaudzis un ļoti resns cilvēks, kam nevarēja uzbrēkt, viņa vienīgi tikko manāmi paraustīja plecus un sacīja:

—      Kā vēlaties.

Vorotovs parakņājās savā grāmatu skapī un izņēma no tā nobružātu franču grāmatu.

—     Vai tā der?

—     Vienalga.

—     Tādā gadījumā sāksim. Lai tas kungs svētī! Sāksim ar virsrakstu . .. Mйmoires.

—     Atmiņas … — m-lle Ankete pārtulkoja.

—      Atmiņas … — Vorotovs atkārtoja.

Labsirdīgi smaidīdams un smagi pūzdams, viņš ceturtdaļstundu noņēmās ar vārdu mйmoires un tikpat ilgi ar vārdu de, un tas nogurdināja Alisi Osipovnu. Viņa atbildēja uz jautājumiem gausi, sapinās un, kā redzams, labi nesaprata savu skolnieku un arī necentās saprast. Vorotovs viņai šo to jautāja, bet tai pašā laikā raudzījās uz viņas gaišmataino galvu un domāja:

«Viņas mati nav no dabas cirtaini, viņa tos cirto. Apbrīnojami! Strādā no rīta līdz naktij un pagūst vēl cirtoties.»

Tieši astoņos viņa piecēlās un, pateikusi sausu, saltu «oii revoir, monsieur», izgāja no kabineta; pēc viņas palika tā pati maigā, smalkā, satraucošā smarža. Skolnieks atkal ilgi nekā nedarīja, sēdēja pie galda un domāja.

Nākamajās dienās viņš pārliecinājās, ka viņa skolotāja ir jauka, nopietna un kārtīga, bet ļoti neizglītota un neprot mācīt pieaugušus cilvēkus; un viņš nolēma veltīgi nešķiest laiku, šķirties no viņas un aicināt citu skolotāju. Kad viņa atnāca septīto reizi, Vorotovs izņēma no kabatas aploksni ar septiņiem rubļiem un, turot to rokās, ļoti samulsa un iesāka:

—      Atvainojiet, Alise Osipovna, bet man jums jāsaka . . . mani spiež smaga nepieciešamība . . .

Pavērusies uz aploksni, francūziete visu noģida, un pirmoreiz visā mācību laikā viņai noraustījās seja un no tās nozuda saltā, lietišķā izteiksme. Viņa viegli pietvīka un, acis nodūrusi, sāka nervozi knibināties ar pirkstiem gar savu smalko zelta pulksteņķēdīli. Un Vorotovs, nolūkojoties viņas mulsā, saprata, cik dārgs viņai bijis rublis un cik grūti būtu zaudēt šo peļņu.

—      Man jums jāsaka … — viņš nomurmināja, mulsdams vēl vairāk, un viņa krūtīs kaut kas sažņaudzās; viņš steidzīgi iebāza aploksni kabatā un turpināja: — Atvainojiet, es. . . es uz desmit minūtēm atstāšu jūs…

Un, izlikdamies, ka nemaz nav gribējis viņai atteikt un tikai lūdzis atļauju kādu brīdi atstāt francūzieti vienu, viņš izgāja otrā istabā un nosēdēja tur desmit minūtes. Pēc tam atgriezās vēl vairāk apjucis; viņš aptvēra, ka šo īslaicīgo aiziešanu viņa var izskaidrot pēc sava prāta, un viņam bija neveikli.

Mācību stundas sākās atkal.

Vorotovs tagad mācījās bez kādas patikas. Zinādams, ka nodarbībām nebūs nekādas jēgas, viņš ļāva francūzietei pilnīgu brīvību, nekā vairs nejautāja un viņu nepārtrauca. Viņa tulkoja, kā gribēja, pa desmit lappusēm stundā, bet viņš neklausījās, smagi tusnīja un aiz gara laika vēroja gan cirtaino galviņu, gan kaklu, gan maigās, baltās rokas, ieelpoja viņas tērpa smaržu . . .

Viņš pieķēra sevi pie nelabām domām un apkaunējās, vai arī jūsmoja un tad izjuta sarūgtinājumu un īgnumu tāpēc, ka Alise Osipovna izturējās pret viņu vēsi, lietišķi kā pret skolnieku, nepasmaidot un it kā baidoties, kaut viņš tai netīšām nepieskartos. Viņš visu laiku domāja: kā iedvest viņai paļāvību, tuvāk iepazīties ar viņu, palīdzēt, likt viņai saprast, cik vāji viņa, nabadzīte, māca.

Alise Osipovna reiz ieradās uz stundu lepnā, rožainā tērpā ar nelielu dekollē, un no viņas plūda tāds aromāts, ka likās, it kā viņa būtu ieskauta mākonī, it kā vajadzētu tikai uzpūst, lai viņa aizlaistos vai izkūpētu kā dūmi. Viņa atvainojās un pateica, ka varot nodarboties tikai pusstundu, jo no mācībām došoties tieši uz balli.

Viņš raudzījās uz viņas kaklu un muguru, kas bija kaila pie kakla, un šķita saprotam, kāpēc francūzietēm ir vieglprātīgu un tādu radījumu slava, kam viegli paslīd kāja; viņš grima šai smaržu, daiļuma, kailuma mākonī, bet viņa, nezinādama Vorotova domas un laikam nepavisam par tām neinteresēdamās, ātri šķirstīja lappuses un tulkoja pilnās burās:

— «Viņš staigāja uz ielas un satika kungu savu pazīstamu un sacīja: «Uz kurieni jūs traucaties, redzot jūsu seju tādu bālu, man tas ir sāpīgi.»

Mйmoires jau sen bija nobeigti, un tagad Alise tulkoja kādu citu grāmatu. Reiz viņa atnāca uz mācībām stundu agrāk, atvainodamās, ka pulksten septiņos viņai jābraucot uz Mazo teātri. Aizvadījis viņu pēc nodarbības, Vorotovs apģērbās un arī devās uz teātri. Viņš devās turp, kā pašam likās, tikai tādēļ, lai atpūstos, izklaidētos, un Alise viņam nemaz nebija prātā. Viņš nevarēja pieļaut, ka nopietns cilvēks, kas gatavojas zinātnieka karjerai un grūti izkustināms, pamestu darbu tikai tālab, lai tur satiktos ar maz pazīstamu, ne visai gudru, ne visai inteliģentu jaunavu . . .

Bet nezin kāpēc starpbrīžos viņam dauzījās sirds, viņš, pats to neapjauzdams, kā puika skraidīja pa foajē un gaiteņiem, nepacietīgi kaut ko meklēdams; un, kad starpbrīdis beidzās, viņam kļuva garlaicīgi; taču, kad viņš ieraudzīja pazīstamo rožaino tērpu un skaistos plecus zem tilla, viņam sažņaudzās sirds it kā laimes jausmā, viņš priecīgi pasmaidīja un pirmoreiz mūžā izjuta greizsirdību.

Alise gāja ar kaut kādiem diviem neglītiem studentiem un ar virsnieku. Viņa smējās, skaļi runājās, kā redzams, koķetēja; tāduVorotovs viņu nekad vēl nebija redzējis. Acīm redzot, viņa bija laimīga, apmierināta, sirsnīga, vaļsirdīga. Kālab? Kāpēc? Varbūt tāpēc, ka šie cilvēki bija viņai tuvi, no tām pašām aprindām kā viņa pati … Un Vorolovs sajuta briesmīgo plaisu starp sevi un šīm aprindām. Viņš sveicināja savu skolotāju, bet tā salti pamāja viņam un ātri pagāja garām; viņai, kā redzams, negribējās, lai viņas kavalieri zinātu, ka viņai ir skolēni un ka viņa, trūkuma spiesta, pasniedz stundas.

Pēc sastapšanās teātrī Vorotovs saprata, ka iemīlējies … Nākamajās stundās, aprīdams acīm savu eleganto skolotāju, viņš vairs necīnījās ar sevi, bet ļāva pilnu vaļu gan savām skaidrajām, gan netīrajām domām. Alises Osipovnas seja nemitējās būt salta, katru vakaru tieši pulksten astoņos viņa mierīgi pateica «au revoir, monsieur», un viņš juta, ka skolotāja ir vienaldzīga pret viņu un būs vienaldzīga un ka viņa stāvoklis ir bezcerīgs.

Reizēm stundas vidū viņš sāka fantazēt, cerēt, kaldināt plānus, gudroja, kā atklāt mīlestību, atcerējās, ka francūzietes ir vieglprātīgas un pakļāvīgas, bet, tiklīdz viņš pavērās skolotājai sejā, šīs domas vienā mirklī apdzisa, kā nodziest svece, kad vasarnīcā to iznes vējā uz verandas. Reiz viņš apskurbis, gluži kā murgos, neizturēja un, aizšķērsojot viņai ceļu, kad viņa pēc stundas devās no kabineta priekšnamā, aizelsies un stostīdamies sāka atklāt savu mīlu:

—     Jūs esat man dārga! Es … es mīlu jūs! Atļaujiet man runāt!

Taču Alise nobāla — laikam aiz bailēm, saprazdama, ka pēc šās izskaidrošanās vairs nedrīkstēs nākt šurp un saņemt rubli par stundu; viņa iepleta izbiedētās acis un skaļi čukstēja:

—     Ak, tā nedrīkst! Nerunājiet, es jūs lūdzu! Nedrīkst!

Pēc tam Vorotovs negulēja visu nakti, mocījās aiz kauna, lādēja sevi, saspringti domāja. Viņam šķita, ka ar savu izskaidrošanos viņš apvainojis jaunavu, ka viņa vairs nenāks šurp.

Vorotovs nolēma no rīta dabūt adrešu galdā viņas adresi un uzrakstīt atvainošanās vēstuli. Taču Alise atnāca bez vēstules. Pirmajā mirklī viņa jutās neveikli, bet tad atvēra grāmatu un, kā vienmēr, sāka ātri un veikli tulkot:

—      «Ai jaunais kungs, nesaraujiet šīs puķes manā dārzā, kuras es gribu dot savai slimajai meitai…»

Viņa nāk līdz šai pašai dienai. Pārtulkotas jau četras grāmatas, taču Vorotovs neprot nekā, atskaitot vārdu «mйmoires», un, kad viņam jautā par zinātnisko darbu, viņš atmet ar roku un, neatbildējis uz vaicājumu, sāk runāt par to, kāds šodien laiks.

LAUVA UN SAULE

Kādā pilsētā, kas atrodas Urālu kalnu grēdas šai pusē, izplatījās baumas, ka nule ieradies un viesnīcā «Japāna» apmeties persiešu augstmanis Rahat-Helams. Sī ziņa iedzīvotājus nemaz nepārsteidza: atbraucis persietis, nu un labi vien ir. Tikai pilsētas galva Stepans Ivanovičs Kucins, uzzinājis no valdes sekretāra, ka ieradies austrumu viesis, nogrima pārdomās un jautāja:

—     Uz kurieni viņš brauc?

—     Šķiet, uz Parīzi vai Londonu.

—     Hm! . . . Tātad ievērojama persona?

—     Velns viņu zina.

Pārnācis mājās no pilsētas valdes un ieturējis pusdienas, pilsētas galva atkal sāka domāt un šoreiz domāja līdz pašam vakaram. Ievērojamā persieša atbraukšana bija stipri ieintriģējusi viņu. Viņam likās — pats liktenis atsūtījis šo Rahat-Helamu un beidzot pienācis pats īstākais laiks, lai realizētu savu kvēlo, senloloto vēlēšanos. Proti, Kucinam bija divas medaļas, 3. pakāpes Staņislavs, Sarkanā Krusta nozīme un Udensglābšanas biedrības nozīme, bez tam viņš bija sev uztaisījis vēl breloku (zelta šautene un ģitāra krustiski), un šis formas tērpa pogcaurumā iesprauktais breloks iztālēm izskatījās pēc kaut kā sevišķa un vareni atgādināja goda zīmi. Zināms taču, jo cilvēkam vairāk ordeņu un medaļu, jo vairāk viņam to gribas, — un pilsētas galva sen jau vēlējās saņemt persiešu Lauvas un Saules ordeni, vēlējās dedzīgi, neprātīgi. Viņš ļoti labi zināja — lai saņemtu šo ordeni, nav vajadzīgs ne cīnīties, ne kaut ko ziedot patversmei, ne darboties vēlētā amatā, vajadzīgs tikai piemērots gadījums. Un tagad viņam šķita, ka šis gadījums ir klāt.

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku viņš piekāra visas savas goda zīmes, kā arī pilsētas galvas ķēdi un aizbrauca uz «Japānu». Liktenis bija viņam labvēlīgs. Kad viņš iegāja dižciltīgā persieša numurā, viesis bija viens pats un nedarīja nekā. Rahat-Helams, milzīga auguma aziāts ar garu slokas degunu, izbolītām acīm un fesku galvā, sēdēja uz grīdas un rakņājās savā somā.

—      Lūdzu atvainot par traucējumu, — Kucins smaidīdams iesāka. — Man tas gods stādīties priekšā: dzimts goda pilsonis un kavalieris Stepans Ivanovičs Kucins, šejienes pilsētas galva. Uzskatu par savu pienākumu pagodināt jūsu personā, tā sacīt, mums draudzīgas kaimiņu lielvalsts pārstāvi.

Persietis apgriezās un kaut. ko nopurpināja ļoti vājā franču valodā, kas izskanēja kā klucīša sitieni pa dēli.

—      Persijas robežas, — Kucins turpināja savu iepriekš sagatavoto apsveikumu, — cieši saskaras ar mūsu plašās tēvijas robežām, tāpēc savstarpējās simpātijas mudina mani, tā sakot, izrādīt jums solidaritāti.

Dižciltīgais persietis piecēlās un atkal nomurmināja kaut ko kokainā valodā. Kucins, neprazdams valodas, papurināja galvu par zīmi tam, ka nesaprot.

«Kā gan ar viņu sarunāšos?» viņam ienāca prātā. «Labi būtu tūlīt sūtīt pēc tulka, taču tā ir kutelīga būšana, nevar runāt liecinieku klātbūtnē. Tulks izmuldēs pēc tam pa visu pilsētu.»

Un Kucins sāka cilāt atmiņā svešvalodu vārdus, kādus zināja no avīzēm.

—     Esmu pilsētas galva … — viņš murmināja. — Tas ir lordmērs . . . municipāle . . . Vui? Komprenē?

Viņš gribēja noskaidrot ar vārdiem vai mīmiku savu sabiedrisko stāvokli un nezināja, kā to izdarīt. Viņu izpestīja glezna ar lielu uzrakstu «Venēcijas pilsēta», kas karājās pie sienas. Kucins parādīja ar pirkstu uz pilsētu, tad uz savu galvu, un tādā kārtā, pēc viņa domām, iznāca teikums: «Esmu pilsētas galva.» Persietis nekā nesaprata, bet pasmaidīja un noteica:

—     Labs ir, musjē . . . labs ir . . .

Pēc pusstundas pilsētas galva sita persietim gan pa ceļgalu, gan pa plecu un teica:

—     Komprenē? Vui? Kā lordmērs un municipāle . .. es uzaicinu jūs uz mazu promenāžu . . . Komprenē? Promenāžu . . .

Kucins iebakstīja ar pirkstu Venēcijā un ar diviem pirkstiem atveidoja staigājošas kājas. Rahat-Helams, kas nenovērsa acu no viņa medaļām un, kā redzams, uzminēja, ka viņš ir pati svarīgākā persona pilsētā, saprata vārdu «promenāža» un laipni pasmaidīja platu smaidu. Tad abi uzvilka mēteļus un izgāja no istabas. Lejā, pie restorāna «Japāna» durvīm, Kucins nodomāja, ka nebūtu par ļaunu persieti pacienāt. Viņš apstājās un, norādīdams viesim uz galdiem, teica:

—     Pēc krievu paraduma nebūtu par ļaunu šitentā . . . pirē, antrekot . . . šampaņ un tā tālāk … Komprenē?

Ievērojamais viesis saprata, un pēc brītiņa abi sēdēja vislabākajā restorāna kabinetā, dzēra šampanieti un ēda.

—     Dzersim uz Persijas uzplaukumu! — Kucins iesaucās. — Mēs, krievi, mīlam persiešus. Kaut arī mums ir dažāda ticība, taču kopējas intereses, savstarpējas, tā sacīt, simpātijas . . . progress . . . Āzijas tirgi. . . mierlaika iekarojumi, tā sacīt. . .

Ievērojamais persietis ēda un dzēra ar lielu apetīti. Viņš iegrūda dakšiņu balikā un, jūsmīgi purinādams galvu, teica:

—      Labs ir! Bjen!

—     Jums garšo? — pilsētas galva nopriecājās. — Bjen? Nu, tas ir vareni. — Un, pagriezies pret sulaini, teica: — Luka, izrīko, draudziņ, lai viņa ekselencei uz numuru nosūta divus balikus, tādus labākus!

Pēc tam pilsētas galva un persiešu augstmanis aizbrauca apskatīt zvēru dārzu. Iedzīvotāji redzēja, kā viņu Stepans Ivaničs, no šampanieša piesarcis, līksms, ļoti apmierināts, vadāja persieti pa galvenajām ielām un pa tirgu, izrādot tam pilsētas ievērojamākās vietas, uzveda arī ugunsdzēsēju tornī.

Iedzīvotāji arī redzēja, kā viņš apstājās pie vārtiem ar lauvām un norādīja persietim vispirms uz lauvu, tad augšup uz sauli, tad sev uz krūtīm, tad atkal uz lauvu un sauli, un persietis kratīja galvu it kā piekrizdams un smaidā parādīja savus baltos zobus. Vakarā abi sēdēja viesnīcā «Londona» un klausījās arfistes, taču, kur bija nakti, — nav zināms.

Otrā rītā pilsētas galva bija pilsētas valdē; kalpotāji, kā redzams, kaut ko jau zināja un nojauta, jo sekretārs ienāca pie viņa un sacīja, zobgalīgi smīnēdams:

—     Persiešiem ir tāds paradums: ja pie jums atbrauc ievērojams viesis, jums pašam savām rokām jānokauj viņam auns.

Vēl pēc brītiņa Kucinam pasniedza pa pastu saņemtu sūtījumu. Pilsētas galva attaisīja to un ieraudzīja karikatūru. Bija uzzīmēts Rahat-Helams un viņa priekšā nometies ceļos pats pilsētas galva, kas, izpletis pret viņu rokas, skandēja:

Lai divas monarhijas sadraudzētu — Kā Krievu zemi, tā Irānu,

Aiz cieņas, ko man iedvešat jūs, cēlais persietis, Kā aunu es pats sevi nokautu un uzšķērstu sev sānu, Bet atvainojiet — esmu ēzelis.

Pilsētas galvu pārņēma nepatīkama sajūta, tā kā iesmeldzās pakrūtē, taču tas ātri pārgāja. Pusdienas laikā viņš bija atkal pie dižciltīgā persieša, atkal cienāja to un, rādīdams pilsētas ievērojamākās vietas, atkal aizveda pie mūra vārtiem un atkal rādīja gan uz lauvu, gan uz sauli, gan uz savām krūtīm. Pusdienas viņi ieturēja «Japānā», pēc pusdienām ar cigāriem zobos abi sarkani, laimīgi atkal kāpa augšā ugunsdzēsēju tornī, un pilsētas galva, acīm redzot, vēlēdamies pamielot viesi ar neredzētu skatu, uzsauca no augšas sargam, kas staigāja lejā:

—     Trauksmi!

Taču nekāda trauksme neiznāca, jo ugunsdzēsēji tobrīd bija pirtī.

Vakariņas abi ēda «Londonā», un pēc vakariņām persietis aizbrauca. Pavadīdams Stepans Ivaničs pēc krievu paraduma trīs reizes saskūpstījās ar viņu un pat nobirdināja asaru. Kad vilciens sāka kustēties, pilsētas galva uzsauca:

— Pasveiciniet no mums Persiju. Pasakiet tai, ka mēs to mīlam!

Apritēja gads un četri mēneši. Bija stiprs sals, ap trīsdesmit pieci grādi, un pūta ass vējš. Stepans Ivaničs gāja pa ielu, atpogājis uz krūtīm kažoku, un viņam bija dusmas, ka neviens negadās pretim un neredz uz viņa krūtīm Lauvu un Sauli. Tā viņš nostaigāja līdz vakaram ar atpogātu kažoku, stipri nosala, nakti grozījās no vieniem sāniem uz otriem un nekādi nevarēja aizmigt.

Viņam bija smagi, iekšas dedzināja, un sirds nemierīgi dauzījās: tagad viņam gribējās dabūt serbu ordeni «Takova». Kvēli, bezgalīgi gribējās.

NELAIME

Pilsētas bankas direktoru Pjotru Semjoniču, grāmatvedi, viņa palīgu un divus valdes locekļus nakti aizveda uz cietumu. Otrā dienā pēc baigā notikuma tirgonis Avdejevs, bankas revīzijas komisijas loceklis, sēdēja ar draugiem savā veikalā un runāja:

—      Tātad dievam tā tīkas. No likteņa nevar izbēgt. Patlaban mēs uzkožam kaviāru, bet rīt, paskat vien, — cietums, ubaga tarba un varbūt arī nāve. Visvisādi gadās. Tagad ņemsim, piemēram, kaut vai Pjotru Semjoniču . ..

Viņš runāja un miedza savas skurbās ačeles, bet draugi iedzēra, uzkoda kaviāru un klausījās. Attēlojot negodu un bezspēcību, ko pieredz Pjotrs Semjoničs, kas vakar vēl bija stiprs un visu cienīts, Avdejevs nopūzdamies turpināja:

—      Kaķim atriebjas pelītes asaras. Tā viņiem, blēžiem, ari vajag! Mācēja, pagāni tādi, laupīt, lai tagad atbild.

—     Pielūko, Ivan Daņilič, ka arī tev netiek! — iebilda viens no draugiem.

—     Par ko tad man?

—     Par to pašu. Tie laupīja, bet ko darīja revīzijas komisija? Droši vien tu parakstīji pārskatus?

—      Kas nu tas, tīrie nieki! — Avdejevs pavīpsnāja. — Parakstīju! Nesa man uz veikalu pārskatus, ņēmu un parakstīju. Vai tad es saprotu? Dod man, ko gribi, es visu parakstīšu. Uzraksti nupat, ka esmu cilvēku nokāvis, ari to parakstīšu. Nav man laika iedziļināties, un bez brilles arī neredzu.

Pārsprieduši bankas bankrotu un Pjotra Semjoniča likteni, Avdejevs un viņa draugi devās ēst pīrāgu pie paziņas, kura sievai bija vārda diena. Vārdadienā visi viesi runāja tikai par bankas bankrotu. Avdejevs iekarsa vairāk par visiem un apgalvoja, ka sen jau paredzējis šo bankrotu un jau pirms diviem gadiem zinājis, ka bankā viss nav kārtībā. Kamēr viesi ēda pīrāgu, viņš attēloja kādas desmit pretlikumīgas operācijas, kas viņam zināmas.

—     Ja zinājāt, kāpēc tad neziņojāt? — jautāja virsnieks, kas arī bija vārdadienas svinībās.

—      Ne jau es vien, visa pilsēta zināja … — Avdejevs pasmīnēja. — Un nav arī laika staigāt pa tiesām. Lai viņi iet ratā!

Atpūties pēc pīrāga, viņš paēda pusdienas un vēlreiz atpūtās, tad devās uz vakara dievkalpojumu savā baznīcā, kur bija baznīcas vecākais; pēc vakara dievkalpojuma atkal aizgāja uz vārda dienu un līdz pašai pusnaktij spēlēja preferansu. Acīm redzot, viss bija kārtībā.

Bet, kad Avdejevs pēc pusnakts atgriezās savās mājās, virēja, kas viņam atvēra durvis, bija bāla un drebēdama nespēja izrunāt ne vārda. Viņa sieva Jeļizaveta Trofimovna, tukla, izblīdusi vecene ar atrisušiem sirmiem matiem, sēdēja zālē uz dīvāna, trīcēja pie visām miesām un kā piedzērusi neprātīgi bolīja acis. Gar viņu ar ūdens krūzi rokā, arī bāls un ārkārtīgi satraukts, rosījās viņas vecākais dēls — ģimnāzists Vasilijs.

—      Kas noticis? — Avdejevs vaicāja un nikni pašķielēja uz krāsni. (Viņa ģimene bieži cieta no tvana.)

—     Tikko bija ieradies izmeklētājs ar policiju … — Vasilijs atbildēja. — Izdarīja kratīšanu.

Avdejevs pavērās visapkārt. Skapji, kumodes, galdi — it viss liecināja, ka nesen notikusi kratīšana. Kādu brīdi Avdejevs stāvēja nekustēdamies, kā apstulbis, nekā nesaprazdams, tad viņam sāka drebēt un kļuva smagas visas iekšas, notirpa kreisā kāja, un viņš, nespēdams paciest drebēšanu, nogūlās knūpus uz dīvāna; viņš juta, kā sagriežas visas iekšas un nepaklausīgā kreisā kāja dauzās pret dīvāna muguru.

Pāris minūtēs viņš domās pārcilāja visu savu pagātni, bet neatrāda neviena tāda pārkāpuma, kas būtu pelnījis tiesas uzmanību . ..

—      Tās visas ir blēņas… — viņš pieceļoties sacīja. — Droši vien esmu apmelots. Vajadzēs rīt iesniegt sūdzību, lai viņi neuzdrošinās kaut ko tādu …

Otrā rītā pēc bezmiega nakts Avdejevs, kā parasti, devās uz savu veikalu. Pircēji atnesa viņam ziņu, ka pagājušajā naktī prokurors nosūtījis uz cietumu arī bankas direktora vietnieku un rakstvedi. Šī ziņa Avdejevu nesatrauca. Viņš bija pārliecināts, ka apmelots un, ja šodien iesniegs sūdzību, izmeklētājs dabūs rājienu par vakardienas kratīšanu.

Pēc pulksten deviņiem viņš aizsteidzās uz pilsētas valdi pie sekretāra, kas bija vienīgais izglītotais cilvēks visā valdē.

—      Vladimir Stepanič, kas tad tā par modi? — viņš iesāka, pieliecies sekretāram pie auss. — Kāda man daļa gar to, ka citi zaga? Kā tad tā? Mīļais cilvēk, — viņš čukstēja, — nakti pie manis bija kratīšana! Dieva vārds . . . Viņi jukuši, vai? Par ko aiztiek mani?

—     Par to, ka nevajag būt aunam, — sekretārs mierīgi atbildēja. — Iekām paraksta, vajag skatīties . ..

—      Ko skatīties? Ja es skatītos šais pārskatos kaut tūkstoš gadu, arī tad nekā nesaprastu! Ne velna nesaprotu! Kas es par grāmatvedi? Man nesa, un es parakstīju.

—      Pagaidiet. Turklāt jūs, tāpat kā visa jūsu komisija, esat stipri sakompromitēts. Jūs bez kāda nodrošinājuma esat paņēmis no bankas deviņpadsmit tūkstošu.

—      Ak tu kungs! — Avdejevs brīnījās. — Vai tad es viens pats esmu parādā? Visa pilsēta taču parādā! Es maksāju procentus un parādu atdošu. Dievs ar tevi! Bez tam, ja, sacīsim, jāspriež pēc sirdsapziņas, vai tad es pats šo naudu paņēmu? Pjotrs Semjoničs man iegrūda. Ņem, ņem, viņš saka. Ja neņemsi, viņš saka, tas nozīmē, ka neuzticies un vairies no mums. Ņem, viņš saka, un uzcel tēvam dzirnavas. Es arī paņēmu.

—      Nu, redziet: tā var spriest tikai bērni un auni. Katrā ziņā, senjor, jūs veltīgi uztraucaties. No tiesas, protams, vaļā netiksiet, bet jūs droši vien attaisnos.

Sekretāra vienaldzība un rāmā noskaņa nomierināja Avdejevu. Atgriezies savā veikalā un atradis tur priekšā draugus, viņš atkal iedzēra, uzkoda kaviāru un filozofēja. Avdejevs jau gandrīz bija aizmirsis kratīšanu, un viņu satrauca tikai viens apstāklis, ko viņš bija spiests pamanīt: viņam dīvaini tirpa kreisā kāja un nez kāpēc pavisam nedarbojās kuņģis.

Tās pašas dienas vakarā liktenis vērsa pret Avdejevu vēl vienu apdullinošu triecienu: ārkārtējā domes sēdē visus bankas vīrus, tai skaitā arī Avdejevu, izslēdza no domnieku skaita kā tādus, kas nodoti tiesai un izmeklēšanai. No rīta viņš saņēma papīru, kurā viņu uzaicināja nekavējoties atkāpties no baznīcas vecākā amata.

Pēc tam Avdejevs nevarēja vairs saskaitīt triecienus, ko sagādāja liktenis, un viņam ātri cita pēc citas sāka zibēt garām savādas, nepieredzētas dienas, un katra no tām atnesa sev līdzi kādu jaunu negaidītu pārsteigumu. Starp citu, izmeklētājs atsūtīja pavēsti. No izmeklēlāja viņš atgriezās mājās apvainots un piesarcis.

—      Nu tikpat kā ar nazi pie rīkles: kāpēc parakstīji? Parakstīju, tas ir viss! Vai tad es tīšām? Atnesa uz veikalu, un es parakstīju. Rakstu darbus es ne lāgā izlasīt nemāku.

Atnāca jauni cilvēki ar vienaldzīgām sejām, aizzīmogoja veikalu un mājās aprakstīja visas mēbeles. Domādams, ka te vainojamas intrigas, un joprojām neatskārzdams nekādu pārkāpumu, aizvainotais Avdejevs sāka skraidīt pa iestādēm un sūdzēties. Veselām stundām viņš sēdēja uzgaidāmās telpās, sacerēja garus lūgumrakstus, raudāja, rājās. Atbildot uz viņa sūdzībām, prokurors un izmeklētājs runāja ar viņu vienaldzīgi un pamatoti:

—     Nāciet, kad jūs aicinās, bet tagad mums nav laika.

Citi atbildēja:

—     Tā nav mūsu darīšana.

Turpretim sekretārs, izglītots cilvēks, kas, pēc Avdejeva domām, varētu viņam palīdzēt, tikai raustīja plecus un sacīja:

— Pats esat vainīgs. Nevajag būt aunam …

Vecais rīkojās cik spēdams, taču kāja tirpa tāpat kā agrāk un kuņģis darbojās aizvien sliktāk. Kad bezdarbība viņu nogurdināja un iestājās trūkums, viņš nolēma braukt pie tēva uz dzirnavām vai pie brāļa un nodarboties ar miltu tirdzniecību, taču viņu nelaida prom no pilsētas. Ģimene aizbrauca pie tēva, un viņš palika viens.

Dienas trauca cita pēc citas. Bez ģimenes, bez darba un bez naudas agrākais baznīcas vecākais, godājams un cienījams cilvēks, augām dienām staigāja pa savu draugu veikaliem, iedzēra, uzkoda un uzklausīja padomus. Rītos un vakaros, lai nosistu laiku, viņš gāja uz baznīcu. Veselām stundām raugoties svētbildēs, viņš nelūdza dievu, bet domāja. Sirdsapziņa viņam bija tīra, un savu stāvokli viņš izskaidroja ar kļūdu vai pārpratumu; pēc viņa domām, viss noticis tikai tāpēc, ka izmeklētāji un ierēdņi ir jauni un nepieredzējuši; viņam šķita — ja kāds vecs tiesnesis parunātu ar viņu no sirds un pamatīgi, viss atkal atgrieztos savās sliedēs. Viņš nesaprata savus tiesnešus, un tiesneši, likās, nesaprata viņu . ..

Dienas ritēja cita pēc citas, un beidzot pēc ilgas, nogurdinošas nīkšanas pienāca tiesa. Avdejevs aizņēmās piecdesmit rubļu, iegādājās spirtu kājas ierīvēšanai un zālīti kuņģim un aizbrauca uz to pilsētu, kur atradās tiesu palāta.

Tiesa ilga pusotras nedēļas. Visā tiesas laikā Avdejevs solīdi un cienīgi, kā nākas godājamam un nevainīgi cietušām, sēdēja savu nelaimes biedru vidū, klausījās ņn it nekā nesaprata. Garastāvoklis bija riebīgs. Avdejevs dusmojās, ka viņu ilgi patur tiesā, ka nekur nevar dabūt gavēņa ēdienu, ka aizstāvis viņu nesaprot un, kā viņam šķita, nerunā to, ko vajag. Tiesneši, viņam likās, netiesā tā, kā nāktos. Viņi nepievērsa Avdejevam gandrīz nekādas uzmanības, griezās pie viņa vienu reizi triju dienu laikā, un' jautājumi, ko tie viņam uzdeva, bija tāda veida, ka, atbildot uz tiem,

Avdejevs ikreiz izraisīja publikā smieklus. Kad viņš tiecās runāt par savām izdošanām, zaudējumiem un par to, ka vēlas pieprasīt, lai viņam atlīdzina tiesas izdevumus, aizstāvis pagriezās un rādīja nesaprotamu grimasi, publika smējās, un priekšsēdētājs stingri aizrādīja, ka tas uz prāvu neattiecas. Savā pēdējā vārdā viņš nepateica to, ko viņam bija mācījis aizstāvis, bet pavisam ko citu, kas arī izraisīja smieklus.

Tais baismajās stundās, kad zvērinātie apspriedās savā istabā, viņš īgns sēdēja bufetē un nemaz nedomāja par zvērinātajiem. Viņš nesaprata, kāpēc viņi tik ilgi apspriežas, ja viss tik skaidrs, un kas tiem no viņa vajadzīgs.

Būdams izsalcis, viņš palūdza sulaini iedot viņam kādu lētu gavēņa ēdienu. Par četrdesmit kapeikām viņam iedeva aukstu zivi ar burkāniem. Viņš to apēda un tūlīt sajuta, ka šī zivs kā smags kamols veļas pa vēderu; sākās atraugas, grēmas, sāpes . . .

Kad viņš pēc tam klausījās vecāko, kas lasīja uzdotos jautājumus, viņam iekšas sagriezās, miesu pārklāja auksti sviedri, kreisā kāja tirpa; viņš neklausījās, nekā nesaprata un nepanesami cieta tālab, ka vecākā lasījumu nedrīkst klausīties sēžot vai guļot. Beidzot, kad viņam un viņa biedriem atļāva apsēsties, piecēlās tiesu palātas prokurors un pateica kaut ko nesaprotamu. It kā no zemes izauguši, nez no kurienes ieradās žandarmi ar kailiem zobeniem un ielenca visus apsūdzētos. Avdejevam pavēlēja piecelties un iet.

Tagad viņš saprata, ka ir apsūdzēts un apcietināts, tomēr neizbijās un nebrīnījās; vēderā bija tādi traucējumi, ka viņš nemaz nedomāja par sardzi.

— Tātad mūs tagad nelaidīs viesnīcas numurā? — viņš vaicāja vienam no saviem biedriem. — Bet man numurā ir trīs rubļi naudas un neiesākta ceturtdaļmārciņa tējas.

Nakti viņš pavadīja policijas iecirknī, visu nakti juta riebumu pret zivi un domāja par trim rubļiem un ceturtdaļmārciņu tējas. Agri no rīta, kad debess kļuva zilga, viņam pavēlēja apģērbties un iet. Divi zaldāti ar durkļiem veda viņu uz cietumu. Nekad agrāk pilsētas ielas nebija šķitušas tik garas un bezgalīgas. Viņš gāja nevis pa ietvi, bet ielas vidū pa kūstošu, netīru sniegu. Iekšas vēl vienmēr karoja ar zivi, kreisā kāja tirpa; galošas viņš bija aizmirsis vai nu tiesā, vai iecirknī, un sala kājas …

Pēc piecām dienām apsūdzētos atkal veda uz tiesu noklausīties spriedumu. Avdejevs dabūja zināt, ka notiesāts uz nometināšanu Toboļskas guberņā. Tas viņu nedz nobiedēja, nedz pārsteidza. Viņam nez kāpēc likās — tiesa vēl nav beigusies, jezga vēl turpinās, un īsta «lēmuma» vēl nav bijis .. . Viņš dzīvoja cietumā un ik dienas gaidīja šo lēmumu.

Tikai pēc pusgada, kad pie viņa atnāca atvadīties sieva un dēls Vasilijs, kad viņš vājajā, nabadzīgi apģērbtajā vecenītē tik tikko pazina savu kādreiz izblīdušo un solīdo Jejizavetu Trofimovnu un kad ieraudzīja dēlam mugurā nevis ģimnāzista formas tērpu, bet īsus, nobružātus svārciņus un kokvilnas bikses, viņš saprata, ka viņa liktenis jau izlemts un, lai kāds būtu jaunais «lēmums», viņa pagātne vairs nav atgriežama. Un pirmoreiz pa visu tiesas un cietuma laiku viņš notrauca no savas sejas nikno izteiksmi un sāka rūgti raudāt.

SKŪPSTS

Divdesmitajā maijā pulksten astoņos vakarā visas sešas N. rezerves artilērijas brigādes baterijas apmetās uz naktsdusu Mestečku ciematā. Pašā karstākajā burzmā, kad viena daļa virsnieku rosījās ap lielgabaliem, bet citi, sajājuši uz laukuma pie baznīcas sētas, uzklausīja vietraudžus, no baznīcas otras puses dīvaina zirga mugurā parādījās jātnieks civiltērpā. Mazs, loss zirgs ar skaistu kaklu un īsu asti negāja taisni, bet kaut kā sāniski un izdarīja ar kājām sīkas deju kustības, it kā tam sistu ar pletni pa kājām. Piejājis virsniekiem klāt, jātnieks pacēla cepuri un teica:

—      Viņa ekselence ģenerālleitnants fon Rābeks, šejienes muižnieks, uzaicina virsnieku kungus tūdaļ ierasties pie viņa uz tēju …

Zirgs palocījās, padejoja un kāpās sāniski atpakaļ; jātnieks vēlreiz pacēla cepuri un pēc mirkļa līdz ar savu dīvaino zirgu nozuda aiz baznīcas.

—     Velns sazin kas! — kurnēja daži virsnieki, izklīzdami pa dzīvokļiem. — Gribas gulēt, bet te klāt šis fon Rābeks ar savu tēju! Zinām, kas tā par tēju!

Visu sešu bateriju virsnieki ļoti labi atcerējās pagājušā gada notikumu, kad manevru laikā viņus un arī kāda kazaku pulka virsniekus tādā pašā veidā uzaicināja uz tēju kāds grāfs, muižnieks un atvaļināts karavīrs; viesmīlīgais un laipnais grāfs viņus sirsnīgi uzņēma, pabaroja, sadzirdīja un nelaida uz sādžas naktsmītnēm, bet paturēja pa nakti pie sevis. Tas viss, protams, labi, labāk nemaz nevar būt, tikai nelaime tā, ka atvaļinātais karavīrs pārlieku priecājās par jauniešiem. Līdz pašai rītausmai viņš stāstīja virsniekiem savas patīkamās pagātnes epizodes, vadāja tos pa istabām, rādīja dārgas gleznas, senas gravīras, retus ieročus, lasīja īstas augstu personu vēstules, un pārmocītie, nogurušie virsnieki klausījās, skatījās un, ilgodamies pēc gultām, piesardzīgi žāvājās piedurknē; kad namatēvs viņus beidzot atlaida, gulēt vairs nebija laika.

Vai tikai šis fon Rābeks nav tāds pats? Vai nu tāds, vai citāds, neko darīt. Virsnieki saposās, uzspodrinājās un barā devās meklēt muižnieka namu. Uz laukuma pie baznīcas viņiem pateica, ka pie kungiem varot aiziet pa leju — aiz baznīcas nokāpt pie upes un iet gar krastmalu līdz pašam dārzam, un tur alejas aizvedīšot, kurp vajag, vai arī iet pa augšu — tieši no baznīcas pa ceļu, kas pusversts atstatumā no sādžas atduroties pret kungu klētīm. Virsnieki nolēma iet pa augšu.

—      Kas par fon Rābeku? — viņi pa ceļam sprieda. — Vai nav tas, kas pie Pļevnas komandēja N. ka Valērijas divīziju?

—     Nē, tas nav fon Rābeks, bet vienkārši Rābe, un tam nav fon.

—     Ak, cik jauks laiks!

Pie pirmās kungu klēts ceļš sadalījās: viens gāja tieši un izgaisa vakara miglā, otrs veda pa labi uz kunga namu. Virsnieki pagriezās pa labi un sāka runāt klusāk . . . Ceļam gar abām malām stiepās mūra klētis ar sarkaniem jumtiem, smagas un drūmas, ļoti līdzīgas apriņķa pilsētas kazarmām. Priekšā bija redzami apgaismoti kungu nama logi.

—      Kungi, laba pazīme! — kāds no virsniekiem iesaucās. — Mūsu seters iet visiem pa priekšu; tātad sajūt, ka būs medījums! . . .

Visiem pa priekšu gāja poručiks Lobitko, garš un drukns, bet pavisam bez ūsām (viņam bija pāri par divdesmit pieciem gadiem, taču viņa apaļajā, brangajā sejā nez kāpēc neparādījās ūsas un bārda), un viņš, kas brigādē bija slavens ar savu nojautu un prasmi sajust pa gabalu sieviešu tuvumu, apgriezās un teica:

— Jā, šeit jābūt sievietēm. Es to instinktīvi jūtu.

Pie nama sliekšņa virsniekus sagaidīja pats fon Rābeks, cēla izskata sirmgalvis, gadu sešdesmit vecs, ģērbies civiltērpā. Spiežot viesiem roku, viņš sacīja, ka esot ļoti priecīgs un laimīgs, tomēr, dieva dēļ, no visas sirds lūdzot virsnieku kungus atvainot viņu par to, ka neesot uzaicinājis tos pie sevis pavadīt nakti; pie viņa atbraukušas divas māsas ar bērniem, brāļi un kaimiņi, tā ka neesot palikusi neviena brīva istaba.

Ģenerālis spieda visiem roku, lūdza piedošanu un smaidīja, tomēr no viņa sejas bija redzams, ka viņš nepavisam nav tik priecīgs par viesiem kā pagājušā gada grāfs un ka viņš ielūdzis virsniekus tikai tāpēc, ka, pēc viņa domām, to prasa pieklājība. Arī paši virsnieki, ejot augšup pa kāpņu paklājiem un klausoties viņā, juta, ka uzaicināti šai namā tikai tāpēc, ka būtu neveikli viņus neielūgt, un, redzot sulaiņus, kas steidza iedegt gaismu lejā pie ieejas un augšā priekšnamā, viņiem likās, ka ienesuši šai namā nemieru un satraukumu. Vai gan tur, kur droši vien kādu ģimenes svinību gadījumā vai cita notikuma labad ieradušās divas māsas ar bērniem, brāļi un kaimiņi, var būt patīkama deviņpadsmit nepazīstamu virsnieku klātbūtne?

Augšā, pie ieejas zālē, viesus sagaidīja gara un slaida veca dāma ar garenu seju un melnām uzacīm, ļoti līdzīga ķeizarienei Eižēnijai. Laipni un majestātiski smaidīdama, viņa teica, ka esot priecīga un laimīga redzēt pie sevis viesus, un atvainojās, ka viņai un vīram šoreiz laupīta izdevība piesolīt virsnieku kungiem naktsmājas. Viņas skaistais un majestātiskais smaids, kas acumirklī nozuda no sejas ikreiz, kad viņa kāda iemesla dēļ aizgriezās no viesiem, liecināja, ka viņa savā mūžā redzējusi daudz virsnieku kungu, ka viņai tagad nav laika par tiem domāt un, ja viņa tos uzaicinājusi savā namā un atvainojas, tad tikai tāpēc, ka to prasa viņas audzināšana un stāvoklis sabiedrībā.

Lielajā ēdamistabā, kur iegāja virsnieki, gara galda vienā malā sēdēja un dzēra tēju kāds desmits vīriešu un dāmu, pusmūža un jaunu. Aiz viņu krēsliem vieglos cigāru dūmos rēgojās pulciņš vīriešu; viņu vidū stāvēja kalsens, jauns cilvēks ar rudu vaigubārdu un, neskaidri izrunājot «r» skaņu, kaut ko skaļi trieca angļu valodā. Aiz šā pulciņa pa durvīm bija redzama gaiša islaba ar gaišzilām mēbelēm.

— Kungi, jūsu ir tik daudz, ka sapazīstināt nav nekādas iespējas! — skaļi noteica ģenerālis, cenzdamies izlikties ļoti līksms. — Iepazīstieties, kungi, paši!

Virsnieki — viena daļa ar ļoti nopietnām un pat skarbām sejām, citi piespiesti smaidīdami un it visi juzdamies ļoti neomulīgi — steigā sasveicinājās un apsēdās pie tējas galda-

Visneomulīgāk jutās štāba kapteinis Rjabovičs, mazs, sakumpis virsnieks ar acenēm un vaigubārdu kā lūsim. Kamēr dažiem viņa biedriem bija nopietnas sejas un citi piespiesti smaidīja, viņa seja, lūša vaigubārda un acenes it kā pauda: «Esmu visbiklākais, viskautrīgākais un visneievērojamākais virsnieks visā brigādē!» Sākumā, ieejot ēdamistabā un pēc tam sēžot pie tējas galda, viņš nekādi nespēja koncentrēt uzmanību uz kādu vienu seju vai priekšmetu. Sejas, tērpi, slīpētās karafītes ar konjaku, no glāzēm plūstošie garaiņi, ciļņiem greznotās dzegas — tas viss saplūda vienā kopīgā, milzīgā iespaidā, kas Rjabovičā viesa nemieru un vēlēšanos paslēpt galvu. Līdzīgi deklamētājam, kas pirmoreiz uzstājas publikas priekšā, viņš redzēja visu, kas bija viņa acu priekšā, taču redzamo kaut kā vāji saprata (tādu stāvokli, kad subjekts redz, tomēr nesaprot, fiziologi sauc par «psihisku aklumu»). Bet pēc maza laiciņa apradis Rjabovičs atguva redzi un sāka vērot. Viņam, biklam un nesabiedriskam cilvēkam, vispirms dūrās acīs tas, kā viņam pašam vienmēr trūka, un proti, ārkārtīgā jauno pazinu drosme. Fon Rābeks, viņa sieva, divas pusmūža dāmas, kāda jaunkundze ceriņkrāsas tērpā un jauns cilvēks ar rudu vaigubārdiņu, kas izrādījās Rābeka jaunākais dēls, ļoti veikli, it kā agrāk būtu to samēģinājuši, sasēdās starp virsniekiem un tūliņ uzsāka dedzīgu strīdu, kurā bija spiesti iesaistīties viesi. Ceriņkrāsas jaunkundze sāka dedzīgi pierādīt, ka artilēristiem daudz vieglāka dzīve nekā kavalērijai un kājniekiem, taču Rābeks un pusmūža dāmas apgalvoja pretējo. Sākās savstarpēja saruna.

Rjabovičs vērās ceriņkrāsas jaunkundzē, kas ļoti dedzīgi strīdējās par to, kas viņai bija svešs un pilnīgi neinteresants, un noraudzījās, kā viņas sejā parādījās un zuda neīsti smaidi.

Fon Rābeks un viņa ģimene veikli ievilka strīdā virsniekus, bet paši vērīgi uzmanīja viņu glāzes un mutes, vai visi dzer, vai visi jūtas labi un kāpēc tas un tas neēd biskvītus vai nedzer konjaku. Un, jo vairāk Rjabovičs skatījās un klausījās, jo vairāk viņam iepatikās šī nevaļsirdīgā, taču ārkārtīgi disciplinētā ģimene.

Pēc tējas virsnieki devās zālē. Nojauta poručiku Lobitko nebija vīlusi: zālē bija daudz jaunkundžu un jaunu dāmu. Seterporučiks jau stāvēja blakus ļoti jaunai, melni tērptai gaišmatei un, braši izliecies, it kā balstīdamies uz neredzama zobena, smaidīja un koķeti raustīja plecus. Viņš laikam melsa ļoti interesantas aplamības, jo gaišmate iecietīgi nolūkojās viņa tuklajā sejā un vienaldzīgi jautāja: «Vai tiešām?» Un no šā vēsā «vai tiešām» seters, ja viņš būtu gudrs, varētu secināt, ka viņam diez vai uzsauks «kamp!».

Iedārdējās klavieres; skumjš valsis no zāles aizskanēja pa atvērtajiem logiem, un visi nez kāpēc atcerējās, ka aiz logiem tagad pavasaris, maija vakars. Visi sajuta, ka gaisā smaržo jaunās papeļu lapas, rozes un ceriņi. Rjabovičs, kurā mūzika pamodināja izdzerto konjaku, pašķielēja uz logu, pasmaidīja un sāka vērot sieviešu kustības, un viņam jau šķita, ka rožu, papeļu un ceriņu smarža plūst nevis no dārza, bet no sieviešu sejām un tērpiem.

Rābeka dēls uzaicināja kādu izkāmējušu jaunavu un apdejoja ar viņu divas reizes apkārt zālei. Lobitko, slīdēdams pa parketu, pielidoja klāt ceriņkrāsas jaunkundzei un aiztrauca ar viņu pa zāli. Sākās dejas .. . Rjabovičs stāvēja pie durvīm starp nedejotājiem un vēroja. Visā savā mūžā viņš ne reizes nebija dejojis, un ne reizes dzīvē viņam nebija gadījies apskaut godīgas sievietes vidukli. Viņam briesmīgi patika, kad cilvēks visu acu priekšā aptvēra nepazīstamu meiteni ap vidu un pielieca savu plecu, lai viņa varētu uzlikt roku, tomēr iedomāties sevi šā cilvēka lomā viņš nekādi nevarēja.

Bija reiz laiks, kad Rjabovičs apbrīnoja savu biedru drosmi un naskumu, un viņam sāpēja sirds; apziņa, ka viņš ir bikls, sakumpis un neizskatīgs, ka viņam gara auguma augšdaļa un lūša vaigubārda, dziļi aizvainoja viņu, bet ar gadiem Rjabovičs ar to aprada, un tagad, veroties dejotājos vai skaļos runātājos, viņš vairs tos neapskauda, tikai skumji tīksminājās.

Kad sākās kadriļa, jaunais fon Rābeks piegāja pie nedejotājiem un uzaicināja divus virsniekus saspēlē! biljardu. Virsnieki bija ar mieru un devās kopā ar viņu no zāles l&ukā. Rjabovičs aiz gara laika, vēlēdamies ņemt jel kādu dalību vispārējā kustībā, vilkās tiem līdzi. No zāles viņi iegāja viesistabā, tad šaurā, stiklotā gaitenī, no turienes istabā, kur, viņiem ierodoties, no dīvāniem ātri uzlēca kājās trīs samiegojušies sulaiņi. Beidzot, izgājuši cauri veselai virknei istabu, jaunais Rābeks un virsnieki iegāja nelielā istabā, kur atradās biljarda galds. Sākās spēle.

Rjabovičs, kas, atskaitot kārtis, nekad nekā cita nebija spēlējis, stāvēja blakus biljarda galdam un vienaldzīgi lūkojās spēlētājos, bet tie atpogātiem svārkiem, ar kejām rokās soļoja, plēsa jokus un izkliedza nesaprotamus vārdus. Spēlētāji viņu neievēroja, un tikai retumis kāds no tiem, pagrūdis viņu ar elkoni vai aizķēris netīšām ar keju, pagriezās un pateica: «Pardon!» Pirmā partija nebija vēl beigusies, kad viņam jau kļuva garlaicīgi un sāka likties, ka viņš ir lieks un traucē. . . Rjabovičam gribējās tikt atpakaļ zālē, un viņš gāja ārā.

Atceļā viņam gadījās piedzīvot mazu dēku. Pusceļā viņš pamanīja, ka neiet turp, kur vajag. Rjabovičs ļoti labi atcerējās, ka ceļā jāsastop trīs samiegojušies sulaiņi, tomēr viņš izgāja cauri piecām sešām istabām, bet šie sulaiņi bija kā ūdenī iekrituši. Pamanījis savu kļūdu, viņš pagājās mazliet atpakaļ, pagriezās pa labi un atradās pustumšā kabinetā, ko nebija redzējis, ejot uz biljarda istabu; pastāvējis še mazu brīdi, viņš droši vēra pirmās durvis, kas gadījās acu priekšā, un iegāja gluži tumšā istabā. Pretim bija redzama durvju sprauga, pa kuru lauzās iekšā spilgta gaisma; no durvju puses atskanēja skumjas mazurkas apslāpētās skaņas. Te, tāpat kā zālē, logi bija atvērti līdz galam vaļā un smaržoja pēc papelēm, ceriņiem un rozēm . . .

Rjabovičs pārdomās apstājās… Šai mirklī, viņam negaidot, atskanēja steidzīgi soļi un drēbju čaukstoņa, aizelsusies sievietes balss nočukstēja: «Taču beidzot!» — un divas mīkstas, smaržojošas neapšaubāmi sievietes rokas apskāva viņa kaklu; viņa vaigam pieglaudās silts vaigs, un tai pašā brīdī bija dzirdams skūpsts. Taču tūlīt skūpstītāja paklusi iekliedzās un, kā Rjabovičam likās, ar riebumu atsprāga no viņa nost. Viņš arī gandrīz iekliedzās un metās uz spožo durvju spraugu . . .

Kad viņš atgriezās zālē, sirds dauzījās un rokas drebēja tik manāmi, ka viņš steidzās paslēpt tās aiz muguras. Vispirmām kārtām Rjaboviču mocīja kauns un bailes, it kā visa zāle zinātu, ka viņu nupat apskāvusi un skūpstījusi sieviete, viņš sabozās un nemierīgi raudzījās visapkārt, bet, pārliecinājies, ka zālē, kā pirmāk, visi vienā mierā dejo un tērzē, viņš ļāvās jaunai, līdz šim ne reizes mūžā nepiedzīvotai sajūtai. Ar viņu notika kaut kas savāds . . . Kakls, ko tikko bija skāvušas maigas, smaržojošas rokas, viņam šķita it kā apziests ar eļļu; uz vaiga pie kreisās ūsas, kur nepazīstamā bija skūpstījusi, vibrēja viegls, tīkams vēsumiņš kā no piparmētru pilieniem, un, jo vairāk viņš berza šo vietu, jo stiprāk sajuta šo vēsumiņu; bet viss viņš no galvas līdz papēžiem bija jaunu, dīvainu jūtu pilns, kas aizvien pieauga un pieauga. . . Viņam gribējās dejot, runāt, skriet dārzā, skaļi smieties. .. Viņš pavisam aizmirsa, ka ir sakumpis un neizskatīgs, ka viņam lūša vaigubārda un «nenoteikts izskats» (tā reiz kādā nejauši noklausītā dāmu sarunā bija apzīmēts viņa izskats). Kad viņam pagāja garām Rābeka sieva, viņš uzsmaidīja lai tik laipni un plati, ka viņa apstājās un jautādama pavērās Rjabovičā.

— Man šausmīgi patīk jūsu māja! … — viņš teica, sakārtodams acenes.

Ģenerāliene pasmaidīja un pastāstīja, ka šī māja piederējusi viņas tēvam, tad viņa apjautājās, vai Rjaboviča vecāki dzīvi, vai viņš sen jau armijā, kāpēc tik vājš un tā tālāk . . . Saņēmusi atbildi uz saviem jautājumiem, viņa devās tālāk, bet Rjabovičs pēc sarunas ar ģenerāliem sāka smaidīt vēl laipnāk un domāt, ka ap viņu ir vislieliskākie cilvēki. . .

Vakariņās Rjabovičs ņēma un ēda visu, ko viņam piedāvāja, dzēra un, nekā nedzirdēdams, centās sev izskaidrot neseno dēku. Sai dēkai bija noslēpumains un romantisks raksturs, taču izskaidrot to nebija grūti. Droši vien kāda jaunkundze vai dāma bija nolikusi kādam satikšanos tumšajā istabā, ilgi gaidījusi un, būdama nervozi satraukta, noturējusi Rjaboviču par savu varoni; tas jo ticamāks tāpēc, ka Rjabovičs, ejot cauri tumšajai istabai, bija pārdomās apstājies, tātad izskatījās pēc tāda, kas arī kaut ko gaida … Tā Rjabovičs sev izskaidroja saņemto skūpstu.

«Bet kura tad ir viņa?» Rjabovičs domāja, aplūkodams sieviešu sejas. «Viņai jābūt jaunai, jo vecas neiet uz satikšanos. Bez tam viņa ir inteliģenta, tas bija jūtams no tērpa čaukstoņas, smaržas, balss . . .»

Viņa skatiens apstājās pie ceriņkrāsas jaunkundzes, un tā viņam ļoti patika; viņai bija daiļi pleci un rokas, gudra seja un skaista balss. Veroties viņā, Rjabovičam gribējās, lai tieši viņa, nevis kāda cita, būtu tā nepazīstamā . . . Bet viņa kaut kā māksloti iesmējās un sarauca savu garo degunu, kas viņam šķita vecīgs; tad viņš pagrieza acis uz melni tērpto gaišmati. Tā bija jaunāka, vienkāršāka un sirsnīgāka, viņai bija burvīgi deniņi, un viņa ļoti skaisti dzēra no glāzītes. Rjabovičam tagad gribējās, lai tā būtu viņa. Taču drīz vien viņš atzina, ka viņas seja ir banāla, un pievērsa acis viņas kaimiņienei…

«Grūti uzminēt,» viņš fantazēdams domāja. «Ja no ceriņkrāsainās paņemtu tikai plecus un rokas, pievienotu gaišmates deniņus un acis ņemtu no tās, kas sēž pa kreisi no Lobitko, tad . ..»

Viņš galvā apvienoja visu to, un viņam izveidojās viņu skūpstījušās meitenes tēls, tas tēls, ko viņš gribēja, bet nekādi nespēja pie galda atrast.

Pēc vakariņām viesi, paēduši un iereibuši, sāka atvadīties un pateikties. Saimnieki ņēmās atkal atvainoties, ka nevar ciemiņus paturēt pa nakti.

— Ļoti ļoti priecājos, kungi! — teica ģenerālis un šoreiz sirsnīgi (laikam gan tāpēc, ka, viesus aizvadot, cilvēki mēdz būt daudz sirsnīgāki un labsirdīgāki nekā sagaidot). — Ļoti priecājos! Laipni lūdzam atceļā! Bez kautrēšanās! Kurp tad jūs? Gribat iet pa augšu? Nē, ejiet caur dārzu, pa leju — te ir tuvāk.

Virsnieki izgāja dārzā. Pēc spožās gaismas un trokšņa viņiem dārzā viss likās ļoti tumšs un kluss. Līdz pašiem vārtiņiem viņi gāja nerunādami. Virsnieki bija ieskurbuši, līksmi un apmierināti, tomēr krēsla un klusums spieda viņus uz brītiņu ļauties pārdomām. Ikkatram no viņiem, tāpat kā Rjabovičam, droši vien radās tādas pašas domas: vai kādreiz pienāks laiks, kad arī viņiem, tāpat kā Rābekam, būs liela māja, ģimene, dārzs, kad arī viņiem tāpat būs iespējams, kaut arī ne no sirds, aplaimot cilvēkus, paēdināt, apreibināt, darīt tos apmierinātus?

Izgājuši pa vārtiņiem, viņi sāka visi reizē runāt un bez iemesla skaļi smieties. Tagad viņi jau gāja pa taciņu, kas slīga lejup uz upi un tad aizvijās gar pašu ūdeni, metot līkumu ap piekrastes krūmiem, izskalotām bedrēm un vītoliem, kas bija pārkārušies pāri ūdenim. Krastu un taciņu tikko varēja saskatīt, un otra krastmala visa bija iegrimusi krēslā. Šur tur uz tumšā ūdens atspoguļojās zvaigznes; tās trīsēja un izplūda — un tikai no tā varēja atskārst, ka upe plūst strauji. Bija kluss. Viņā krastmalā īdēja samiegojušās tilbītes, un šai malā vienā krūmā, nepievēršot nekādas uzmanības virsnieku baram, skaļi pogoja lakstīgala. Virsnieki pastāvēja pie krūma, pataustīja to, bet lakstīgala visu laiku dziedāja.

— Re, kāda! — atskanēja atzinīgi saucieni. — Mēs stāvam blakus, bet viņai tas nekas! Šķelme!

Pašā galā taciņa virzījās uz augšu un pie baznīcas sētas uzveda uz ceļa. Te virsnieki, noguruši no iešanas kalnup, pasēdēja un papīpēja. Otrā krastmalā parādījās sarkana, blāva uguntiņa, un viņi aiz gara laika ilgi sprieda, vai tas ir ugunskurs, gaisma logā vai kas cits … Ari Rjabovičs lūkojās uz uguni, un viņam šķita, ka šī uguntiņa uzsmaida un pamirkšķina viņam tā, it kā zinātu par skūpstu.

Atnācis uz naktsmītni, Rjabovičs ātri izģērbās un apgūlās. Vienā istabā ar viņu bija apmetušies Lobitko un poručiks Merzļakovs, kluss, nerunīgs cilvēks, ko viņa biedri uzskatīja par izglītotu virsnieku un kas allaž, kur vien bija izdevība, lasīja «Vestņik Jevropi», kuru visur vadāja sev līdzi. Lobitko izģērbās, ilgi staigāja no viena kakta otrā, it kā nebūtu ar kaut ko mierā, un aizsūtīja gaitnieku pēc alus. Merzļakovs apgūlās, nolika pie pagalvja sveci un nogrima «Vestņik Jevropi» lasīšanā.

«Kura gan varēja būt viņa?» Rjabovičs, raudzīdamies nokvēpušajos griestos, domāja.

Viņam likās, ka kakls vēl arvien noziests ar eļļu, un ap muti bija jūtams vēsumiņš kā no piparmētru pilieniem. Viņam pazibēja acu priekšā ceriņkrāsas jaunkundzes pleci un rokas, melni tērptās gaišmates deniņi un sirsnīgās acis, dāmu vidukļi, tērpi, saktas. Viņš centās pievērst savu uzmanību tikai šiem veidoliem, taču tie lēkāja, izplūda, mirgoja. Kad uz platā, melnā fona, ko redz ikkatrs cilvēks, aizverot acis, šie tēli izgaisa pavisam, viņš dzirdēja it kā steidzīgus soļus, tērpa čaukstoņu, skūpsta skaņu, un — viņu bez iemesla pārņēma liels prieks … Ļaudamies šim priekam, viņš dzirdēja, kā atgriezās gaitnieks un paziņoja, ka alus nav. Lobitko briesmīgi sašuta un sāka atkal soļot.

—      Nu, vai nav idiots? — viņš sacīja, apstādamies gan pie Rjaboviča, gan pie Merzļakova. — Jābūt stulbenim un muļķim, lai neatrastu alu! Ko? Nu, vai nav nelietis?

—      Protams, te nav iespējams dabūt alu, — noteica Merzļakovs, neatraudams acis no «Vestņik Jevropi».

—      Jā? Jūs tā domājat? — Lobitko mācās virsū. — Ak kungs un dievs, nosūtiet mani uz mēness, un es tūdaļ atradīšu gan alu, gan sievietes! Re, es iešu tūlīt un atradīšu… Nosauciet mani par nelieti, ja neatradīšu!

Viņš ilgi ģērbās un āva kājās lielos zābakus, tad klusēdams izpīpēja papirosu un aizgāja.

—      Rābeks, Grābeks, Lābeks, — viņš murmināja, apstājies priekšiņā. — Negribas vienam iet, velns parāvis. Rjabovič, vai negribat doties promenādē? Ko?

Nesaņēmis atbildi, viņš atgriezās, lēnām izģērbās un nogūlās. Merzļakovs nopūtās, nolika nost «Vestņik Jevropi» un izdzēsa sveci.

—     M-jā … — nomurmināja Lobitko, tumsā iepīpēdams papirosu.

Rjabovičs apsedza galvu un, saritinājies kamolā, sāka iztēlē vākt kopā zibošos veidolus un apvienot tos. Taču viņam tas neizdevās. Drīz vien viņš aizmiga, un pēdējā doma bija tā, ka viņu kāds apmīļojis un ielīksmojis, ka viņa dzīvē noticis kaut kas neparasts, muļķīgs, tomēr ārkārtīgi labs un priecīgs. Šī doma neatstāja viņu arī miegā.

Kad viņš pamodās, eļļas sajūtas uz kakla un piparmētru vēsumiņa ap lūpām vairs nebija, taču prieks, tāpat kā vakardien, viļņoja krūtīs. Viņš ar sajūsmu pavērās logu rāmjos, ko zeltoja uzlecošā saule, un ieklausījās kustībā, kas norisa ārā. Pie pašiem logiem skaļi sarunājās. Rjaboviča baterijas komandieris Ļebedeckis, kas tikko bija panācis brigādi, ļoti skaļi trieca ar savu feldfēbeli, jo nebija radis runāt klusā balsī.

—     Un kas vēl? — komandieris kliedza.

—      Vakardienas pārkalšanā, jūsu augstlabdzimtība, nepareizi apkalts Mīlulītis. Feldšeris pielika mālu un etiķi. Tagad ved gar malu aiz pavadas. Un bez tam, jūsu augstlabdzimtība, vakardien amatnieks Artemjevs piedzērās, un poručiks lika viņu nosēdināt rezerves lafetes priekšā.

Feldfēbelis ziņoja arī, ka Karpovs aizmirsis jaunās auklas taurēm un mietus teltīm un ka virsnieku kungiem vakar vakarā labpaticies būt viesos pie ģenerāļa fon Rābeka. Sarunas vidū logā parādījās Ļebedecka galva ar sarkano bārdu. Viņš piemiedza tuvredzīgās acis uz miegainajiem virsnieku ģīmjiem un apsveicinājās.

—     Vai viss kārtībā? — viņš jautāja.

—      Seglu zirgs ar jaunajiem iemauktiem noberzis ilksīs skaustu, — Lobitko žāvādamies atbildēja.

Komandieris nopūtās, padomāja un skaļi noteica:

—      Un es vēl domāju aizjāt pie Aleksandras Jevgrafovnas. Viņa jāapciemo. Nu, ardievu. Vakarpusē jūs panākšu.

Pēc stundas ceturkšņa brigāde devās ceļā. Kad tā

virzījās garām kungu klētīm, Rjabovičs paraudzījās pa labi uz māju. Logus sedza žalūzijas. Acīm redzot, mājā vēl joprojām gulēja. Gulēja arī tā, kas vakar bija skūpstījusi Rjaboviču. Viņam gribējās iztēloties to gulošu. Līdz galam atvērto guļamistabas logu, zaļos zariņus, kas veras pa šo logu iekšā, rīta dzestrumu, papeļu, ceriņu un rožu smaržu, gultu, krēslu un uz tā tērpu, kas vakar čaukstēja, kurpītes, pulkstentiņu uz galda — to visu viņš redzēja skaidri un noteikti, bet sejas vaibsti, mīļais, miegainais smaids, tieši svarīgais un raksturīgais, slīdēja ārā no viņa iztēles kā dzīvsudrabs no pirkstiem. Nojājis pusversti, viņš atskatījās: dzeltenā baznīca, māja, upe un dārzs tā vien dzirkstīja; upe ar spilgti zaļajiem krastiem, atspulgojot sevi gaišzilās debesis un šur tur sudrabaini mirdzot saulē, bija ļoti skaista. Rjabovičs uzlūkoja beidzamo reizi Mestečkus, un viņam kļuva tik skumji, it kā šķirtos no kaut kā loti tuva un dārga.

Pa ceļam acu priekšā rādījās tikai sen pazīstamas, neinteresantas ainavas … Pa labi un kreisi jauno rudzu un griķu lauki ar lēkājošiem krauķiem; ja paraugās uz priekšu — putekļi un pakauši, ja paskatās atpakaļ — tie paši putekļi un sejas … Visiem pa priekšu soļo četri vīri ar zobeniem — tas ir avangards. Aiz tiem dziedātāju bars, bet aiz dziedātājiem taurētāji jāšus. Avangards un dziedātāji kā lāpu nesēji bēru gājienā allaž aizmirst noteikto atstatumu un aiziet tālu priekšā… Rjabovičs atrodas pie piektās baterijas pirmā lielgabala. Viņš redz visas četras baterijas, kas iet viņam pa priekšu. Cilvēkam, kas nav karavīrs, šī garā, smagā verdze, kam līdzinās kustīgā brigāde, liekas kaut kas sarežģīts un maz saprotams; nav skaidrs, kāpēc pie viena lielgabala tik daudz cilvēku un kāpēc to ved tik daudz zirgu, kas iesaistīti dīvainā aizjūgā, it kā lielgabals patiešām būtu tik baigs un smags. Rjabovičam turpretim viss saprotams un tāpēc visai neinteresants. Viņš jau sen zina, kālab katras baterijas priekšgalā līdzās virsniekam jāj solīds feierverkers un kāpēc to sauc par priekšējo; tūdaļ aiz šā feierverkera muguras redzami pirmo, tad vidējo piejūgu braucēji; Rjabovičs zina, ka kreisos zirgus, kuriem mugurā viņi sēž, sauc

par seglu zirgiem, un labējos par piejūgzirgiem — tas ir Joti neinteresanti. Braucējam seko divi ilkšu zirgi. Vienam mugurā sēž braucējs ar vakardienas putekļiem uz muguras un neērtu, ļoti jocīgu koka klucīti pie labās kājas: Rjabovičam zināms šā klucīša uzdevums, un viņam tas neliekas smieklīgs. Visi braucēji, cik vien to ir, mehāniski vicina pletnes un retumis nokliedzas. Pats lielgabals ir neglīts. Tā priekšā atrodas ar brezentu apsegti auzu maisi, visu lielgabalu aizsedz tējas katliņi, zaldātu somas, kulītes, un tas izskatās pēc maza, nekaitīga dzīvnieka, ap kuru nez kāpēc drūzmējas cilvēki un zirgi. Tam gar sāniem, aizvēja pusē, rokas vicinādami, soļo seši apkalpes vīri. Aiz lielgabala sākas atkal jauni priekšējie zirgi, braucēji, ilkšu zirgi, un aiz tiem velkas jauns lielgabals, tikpat neglīts un neiespaidīgs kā pirmais. Otrajam seko trešais, ceturtais; pie ceturtā virsnieks un tā tālāk. Brigādē ir pavisam sešas baterijas, bet katrā baterijā četri lielgabali. Verdze stiepjas apmēram pusversts garumā. Tā beidzas ar vezumu, pie kura domīgi, savu garausaino galvu nokāris, soļo ārkārtīgi simpātiskais mūlis — ēzelis Magars, ko kāds baterijas komandieris pārvedis no Turcijas.

Rjabovičs vienaldzīgi vērās uz priekšu un atpakaļ, uz pakaušiem un sejām; citā laikā viņš būtu aizsnaudies, taču tagad viscaur iegrima savās jaunajās, tīkamajās domās. Sākumā, kad brigāde tikko bija devusies ceļā, viņš gribēja sevi pārliecināt, ka notikums ar skūpstu var būt interesants tikai kā neliela, noslēpumaina dēka, ka patiesībā tas ir nenozīmīgs un par to nopietni domāt ir vismaz muļķīgi; tomēr drīz vien viņš atmeta loģikai ar roku un ļāvās sapņiem. . . Brīžiem viņš iedomāja sevi viesistabā pie Rābeka līdzās meitenei, kas atgādināja ceriņkrāsas jaunkundzi un melni tērpto gaišmati; brīžam aizdarīja acis un ieraudzīja sevi ar citu — gluži svešu meiteni, kurai ir ļoti nenoteikti sejas panti; domās viņš runāja, apmīļoja, noliecās pie pleca, iedomājās karu un šķiršanos, tad satikšanos, vakariņas kopā ar sievu un bērnus . . .

— Pie zveņģelēm! — ikreiz, nobraucot no kalna, atskanēja komanda.

Ari viņš kliedza «pie zveņģelēm!» un baidījās, kaut šis kliedziens nepārtrauktu sapņus un neatsauktu viņu īstenībā.

Braucot garām kādai muižai, Rjabovičs palūkojās pāri priekšdārziņam. Viņš ieraudzīja garu aleju, taisnu kā lineāls, nokaisītu ar dzeltenām smiltīm un apstādītu jauniem bērziņiem … Kā jau dedzīgi sapņiem nodevies, viņš iedomājās mazas sievietes kājiņas, kas iet pa dzeltenajām smiltīm, un gluži negaidot viņa iztēlē skaidri parādījās tā, kas viņu skūpstīja un ko viņš bija pratis iztēloties vakar pie vakariņu galda. Šis veidols iespiedās smadzenēs un vairs neatstāja viņu.

Ap pusdienu aiz muguras pie vezumiem atskanēja sauciens:

—     Mierā! Acis pa kreisi! Virsnieku kungi!

Kalešā, kurā bija iejūgts pāris baltu zirgu, lepni aiztrauca garām brigādes ģenerālis. Viņš apstājās pie otrās brigādes un uzsauca kaut ko tādu, ko neviens nesaprata. Pie viņa pieauļoja vairāki virsnieki, starp tiem arī Rjabovičs.

—     Kā tad ir? Ko? — vaicāja ģenerālis, mirkšķinādams piesarkušās acis. — Vai ir slimnieki?

Saņēmis atbildes, mazais, izkāmējušais ģenerālis pačāpstināja muti, padomāja un, pievērsies vienam no virsniekiem, sacīja:

—      Jūsu trešā lielgabala ilkšu braucējs noņēmis stilbsargus un uzkāris tos, nelietis, priekšā. Sodiet viņu.

Viņš pacēla acis uz Rjaboviču un turpināja:

—     Un jums, liekas, dīseles siksnas pārāk garas . . .

Izteicis vēl dažas garlaicīgas piezīmes, ģenerālis paraudzījās uz Lobitko un pavīpsnāja.

—      Bet jums, poručik Lobitko, šodien ļoti skumīgs izskats, — viņš sacīja. — Ilgojaties pēc Lopuhovas? Ko? Kungi, viņš noilgojies pēc Lopuhovas!

Lopuhova bija ļoti tukla un ļoti gara dāma, jau sen pāri četrdesmitiem. Ģenerālis, kas nebija vienaldzīgs pret liela auguma dāmām, lai tās būtu cik vecas būdamas, turēja aizdomās par šo vājību arī savus virsniekus. Virsnieki godbijīgi pasmaidīja. Ģenerālis, juzdamies apmierināts, ka pateicis kaut ko ļoti jocīgu un dzēlīgu, sāka skaļi smieties, pieskārās kučiera mugurai un pielika roku pie cepures. Kaleša aizripoja tālāk . ..

«Viss, par ko tagad sapņoju un kas man tagad šķiet neiespējams un it kā ne no šās pasaules, īstenībā ir ļoti parasts,» domāja Rjabovičs, veroties putekļu mākoņos, kas vēlās aiz ģenerāļa kalešas. «Tas viss ir ļoti parasts, un to pārdzīvo visi. .. Piemēram, šis ģenerālis savā laikā mīlējis, tagad precējies, viņam ir bērni. Kapteinis Vahters arī precējies un tiek mīlēts, kaut gan viņam ļoti neglīts, sarkans pakausis un nemaz nav vidukļa … Saļmanovs ir rupjš un tatārs kas tatārs, taču viņam bijis romāns, kas beidzies ar precībām … Esmu tāds pats kā visi un agri vai vēlu pārdzīvošu to pašu, ko pārējie…»

Un secinājums, ka viņš ir parasts cilvēks un ka viņa dzīve ir parasta, iepriecēja un uzmundrināja viņu. Tagad Rjabovičs droši, pēc sirds patikas iztēloja viņu un savu laimi un ne ar ko neierobežoja savu fantāziju . . .

Kad vakarā brigāde ieradās nozīmētā vietā un virsnieki atpūtās teltīs, Rjabovičs, Merzļakovs un Lobitko sēdēja pie ceļa lādes un ēda vakariņas. Merzļakovs ēda nesteigdamies un, lēni košļādams, lasīja «Vestņik Jevropi», ko turēja klēpī. Lobitko bez apstājas runāja un lēja glāzē alu, bet Rjabovičs, kuram aiz nemitīgajām fantāzijām bija neskaidra galva, klusēja un dzēra. Pēc trim glāzēm viņš apreiba, kļuva slābans, un viņam neatturami gribējās dalīties ar biedriem savās jaunajās izjūtās.

— Kaut kas dīvains man atgadījās pie šiem Rābekiem … — viņš iesāka, pūlēdamies piešķirt savai balsij vienaldzīgu un zobgalīgu noskaņu. — Devos, ziniet, uz biljarda istabu . ..

Viņš sāka ļoti sīki atstāstīt atgadījumu ar skūpstu un pēc īsa brītiņa apklusa . . . Sai brīdī viņš bija izstāstījis visu un jutās briesmīgi pārsteigts, ka stāstījumam vajadzējis tik maz laika. Viņam bija licies, ka par skūpstu var stāstīt līdz pašam rītam. Lobitko, kas daudz meloja un tāpēc nevienam neticēja, noklausījās, ko stāsta Rjabovičs, aizdomīgi pavērās viņā un pasmīnēja. Merzļakovs pakustināja uzacis un mierīgi, neatraujot acu no «Vestņik Jevropi», sacīja:

—     Dievs sazin kas! … Karas kaklā neuzrunājusi. .. Droši vien kāda psihopāte.

—     Jā, droši vien psihopāte… — Rjabovičs piekrita.

—      Līdzīgs gadījums reiz bija arī man … — noteica Lobitko, rādīdams izbiedētas acis. — Braucu pagājušajā gadā uz Kauņu . . . Nopērku otrās klases biļeti. . . Vagons stāvgrūdām pilns, un gulēt nav iespējams. Iedodu konduktoram pusrubli… Tas paņem manu bagāžu un ieved mani kupejā … Nogulstos un apsedzos ar segu … Tumšs, saprotiet. Pēkšņi jūtu, kāds pieskaras manam plecam un elpo man sejā. Es izdaru ar roku šādu kustību un jūtu kādu elkoni. .. Atveru acis, un, varat iedomāties, — sieviete! Melnas acis, lūpas sarkanas — laba laša krāsā, nāsis elpo kaisli, krūtis kā buferi…

—     Piedodiet, — Merzļakovs mierīgi pārtrauca, — kas zīmējas uz krūtīm, to es saprotu, bet kā jūs varējāt ieraudzīt lūpas, ja bija tumšs?

Lobitko sāka izlocīties un smieties par Merzļakova neapķērību. Tas aizskāra Rjaboviču. Viņš atgāja no lādes, nolikās guļus un deva sev vārdu nekad nebūt -vaļsirdīgam.

Sākās nometnes dzīve… Ritēja dienas, ļoti līdzīgas cita citai. Visās šais dienās Rjabovičs juta, domāja un izturējās kā iemīlējies. Ik rītu, kad dieninieks pasniedza viņam ūdeni nomazgāties, viņš, aplaistīdams galvu ar aukstu ūdeni, atcerējās, ka viņa dzīvē ir kaut kas labs un jauks.

Vakaros, kad biedri uzsāka sarunas par mīlu un sievietēm, viņš klausījās, piegāja tuvāk, un viņa sejā atplauka tāda izteiksme, kāda mēdz būt zaldātiem, kad tie klausās nostāstu par kauju, kurā paši piedalījušies. Bet tais vakaros, kad ieskurbušie augstākie virsnieki ar seteri Lobitko priekšgalā devās donžuāniskos uzbrukumos «ciematiņam», Rjabovičs, kas arī piedalījās uzbrukumos, ikreiz bija noskumis, jutās dziļi vainīgs un domās izlūdzās no viņas piedošanu … Bezdarbības stundās vai bezmiega naktīs, kad viņam radās vēlēšanās atcerēties bērnību, tēvu, māti, vispār visu mīļo un tuvo, viņš katrā ziņā atminējās arī Mestečkus, dīvaino zirgu, Rābeku, ķeizarienei Eižēnijai līdzīgo Rābeka sievu, tumšo istabu, spožo spraugu durvīs.

Trīsdesmit pirmajā augustā viņš atgriezās no nometnes, taču vairs ne ar savu brigādi, bet ar divām baterijām. Visu ceļu viņš sapņoja un uztraucās, it kā brauktu uz dzimteni. Viņam kvēli gribējās atkal ieraudzīt dīvaino zirgu, baznīcu, nevaļsirdīgo Rābeku dzimtu, tumšo istabu; «iekšējā balss», kas tik bieži piekrāpj iemīlējušos, nez kāpēc čukstēja, ka katrā ziņā ieraudzīs viņu … Un Rjaboviču mocīja jautājumi: kā satiksies ar viņu? Ko runās ar viņu? Vai viņa nav aizmirsusi skūpstu? Ļaunākajā gadījumā, Rjabovičs domāja, ja pat nesatiktu viņu, būtu patīkams jau tas vien, ka paietos pa tumšo istabu un atcerētos . . .

Pret vakaru pie apvāršņa parādījās pazīstamā baznīca un baltās klētis. Rjabovičam sāka dauzīties sirds … Viņš neklausījās virsniekā, kas jāja blakus un viņam kaut ko stāstīja, aizmirsa visu un kāri skatījās tālumā mirdzošajā upē, mājas jumtā, baložu būdā, virs kuras lidinājās rietošas saules apgaismoti baloži.

Piejājot pie baznīcas un pēc tam uzklausot vietraudzi, viņš ik mirkli gaidīja, ka no žoga puses parādīsies jātnieks un aicinās virsniekus uz tēju, tomēr … vietraudžu ziņojums beidzās, virsnieki nokāpa no zirgiem un devās uz sādžu, bet jātnieks nerādījās . ..

«Tūdaļ Rābeks uzzinās no zemniekiem, ka esam ieradušies, un atsūtīs mums pakaļ,» Rjabovičs domāja, ieiedams istabā un nesaprazdams, kāpēc gan biedrs aizdedz sveci un kāpēc gaitnieki steidz uzlikt patvārus . . .

Viņu pārņēma mokpilns nemiers. Rjabovičs nolikās, tad piecēlās un pavērās pa logu ārā, vai netuvojas jātnieks. Taču jātnieka nebija. Viņš nogulās atkal, pēc pusstundas uzcēlās un, nespēdams paciest nemieru, izgāja laukā un sāka soļot uz baznīcas pusi. Laukumā pie baznīcas sētas bija tumšs un tukšs… Kādi trīs zaldāti stāvēja pie pašas nogāzes un klusēja. Rjaboviču ieraudzījuši, viņi satrūkās un sveicināja. Viņš pielika roku pie cepures un sāka kāpt pa pazīstamo taciņu lejā.

Viņā krastā visa debess bija tumšsarkanā krāsā, lēca mēness; divas sievas, skaļi sarunādamās, staigāja pa sakņu dārzu un rāva kāpostu lapas; aiz sakņu dārza tumsa vairākas mājas . . . Bel šai krastā viss bija tāpat kā maijā: taciņa, krūmi, pār ūdeni pārkārušies vītoli… tikai nebija dzirdama drosmīgā lakstīgala, arī papeles un jaunā zāle nesmaržoja.

Aizgājis līdz dārzam, Rjabovičs ielūkojās pa vārtiņiem. Dārzā bija tumšs un kluss . . . Varēja redzēt tikai tuvāko bērzu baltos stumbrus un gabaliņu alejas, viss pārējais turpretim sablīva melnā masā. Rjabovičs kāri klausījās un skatījās, taču, nostāvējis stundas ceturksni un nesagaidījis ne skaņas, ne uguntiņas, sāka klīst atpakaļ …

Viņš piegāja pie upes. Priekšā balsnēja ģenerāļa peldētava un uz tiltiņa margām izkārti palagi … Viņš uzkāpa uz tiltiņa, pastāvēja un bez kādas vajadzības pataustīja palagu. Palags bija grumbuļains un auksts. Viņš paraudzījās lejup uz ūdeni. . . Upe plūda strauji un tikko sadzirdami burbuļoja ap peldētavas pāļiem. Sarkanais mēness atspoguļojās kreisajā krastmalā; nelieli viļņi trauca pa tā atspulgu, staipīja to, raustīja gabalos un, likās, gribēja aizskalot. . .

«Cik muļķīgi! Cik muļķīgi!» domāja Rjabovičs, raugoties plūstošajā ūdenī. «Cik tas viss ir negudri!»

Tagad, kad viņš nekā negaidīja, notikums ar skūpstu, viņa nepacietība, neskaidrās cerības un vilšanās parādījās pavisam skaidrā gaismā. Viņam vairs nelikās savādi, ka nav sagaidījis ģenerāļa jātnieku un ka nekad neredzēs to, kas nejauši noskūpstīja viņu, kad vajadzēja skūpstīt kādu citu; gluži otrādi, būtu savādi, ja viņš to ieraudzītu . . .

Ūdens trauca nezin kurp un nezin kādēļ. Tāpat tas trauca arī maijā; no upītes maija mēnesī tas ieplūda lielā upē, no upes jūrā, tad izgaroja, pārvērtās lietū, un varbūt tas pats ūdens tagad atkal trauc Rjaboviča acu priekšā . . . Kāpēc? Kādēļ?

Un visa pasaule, visa dzīve Rjabovičam šķita nesaprotams, bezmērķīgs joks . . . Atraujot acis no ūdens un palūkojoties debesīs, viņš atkal atcerējās, kā liktenis nepazīstamas sievietes veidā netīšām aplaimojis viņu, atcerējās savus vasaras sapņus un veidolus, un viņa dzīve likās ārkārtīgi trūcīga, nabadzīga un bezkrāsaina . . .

Atgriezies savā istabā, viņš neatrada tur neviena biedra. Gaitnieks pavēstīja, ka tie visi aizgājuši pie «ģenerāļa Fontrjabkina», kas atsūtījis jātnieku viņiem pakaļ… Vienu mirkli Rjaboviča krūtīs iedzirkstījās prieks, bet viņš tūlīt to apslāpēja, ielikās gultā un par spīti savam liktenim, it kā vēlēdamies tam sariebt, negāja pie ģenerāļa.

PUIŠEĻI

—     Volodja atbraucis! — kāds pagalmā iesaucās.

—     Volodečka atbraukuši! — iebrēcās Natālija, ieskrienot ēdamistabā. — Vai manu dieniņ!

Visa Koroļovu dzimta, kas jau katru mirkli bija gaidījusi savu Volodju, metās pie logiem. Līdzās lievenim stāvēja platas ragavas, un no balto zirgu trijjūga kūpēja biezi tvaiki. Kamanas bija tukšas, jo Volodja jau atradās priekšnamā un sarkaniem, nosalušiem pirkstiem raisīja vaļā bašliku. Viņa ģimnāzista formas mētelis, cepure, galošas un mati deniņos bija apsarmojuši, un viņš pats no galvas līdz papēžiem izdvesmoja tik jauku sala smaržu, ka, veroties viņā, gribējās nodrebināties un pasacīt: «Brrr!» Māte un krustmāte steidzās viņu apskaut un skūpstīt. Natālija nometās viņam pie kājām un sāka vilkt nost velteņus, māsas spiedza, durvis čīkstēja, cirtās vaļā un ciet, bet Volodjas tēvs bez svārkiem, ar vesti vien mugurā un šķērēm rokās ieskrēja priekšnamā un bažīgi iesaucās:

—      Mēs tevi gaidījām jau vakar! Vai labi atbrauci? Laimīgi? Ak kungs dievs, ļaujiet taču viņam apsveicināties ar tēvu! Vai tad es neesmu tēvs, ko?

Vau! Vau! — basā rēca Milords, milzīgs, melns suns, dauzīdams asti pa sienām un mēbelēm.

Viss saplūda nepārtrauktā, priecīgā skaņā, kas ilga pāris minūšu. Kad pirmais prieka uzplūds bija pāri, Koroļovi pamanīja, ka bez Volodjas priekšnamā ir vēl kāds mazs, lakatos, šallēs un bašlikos ievīstīts, apsarmojis cilvēciņš; viņš nekustīgi stāvēja kaktā liela lapsādas kažoka ēnā.

—     Volodečka, kas tas tāds? — māte čukstot jautāja.

—      Ai! — Volodja attapās. — Man tas gods iepazīstināt — mans biedrs Čečevicins, otrās klases skolnieks … Es viņu atvedu līdzi pie mums paciemoties.

—      Ļoti patīkami, laipni lūdzam! — tēvs priecīgi teica. — Atvainojiet, es kā jau mājās, bez svārkiem… Lūdzu! Natālij, palīdzi Čečepicina kungam noģērbties! Ak kungs dievs, dzeniet jel to suni ārā! Ir gan sodība!

Pēc maza brītiņa Volodja un viņa draugs čečevicins, trokšņainās sagaidīšanas samulsināti un vēl vienmēr no aukstuma sārti, sēdēja pie galda un dzēra tēju. Ziemas saulīte, lauzdamās logā cauri sniegam un ledus puķēm, trīsēja uz patvāra un ļāva nirt saviem skaidrajiem stariem skalojamā bļodiņā. Istabā bija silts, un zēni juta, kā viņu nosalušajos locekļos, negribēdami viens otram piekāpties, kaitējās siltums un sals.

—      Driz būs klāt arī ziemsvētki! — tēvs sacīja dziedošā balsī, no tumšrūsganas tabakas tīdams papirosu. — Bet cik tad sen bija vasara un māte raudāja, tevi aizvadot? Un nu tu esi atbraucis. . . Laiks, draudziņ, skrien ātri! Nepagūsi ne atjēgties, kad jau vecums būs klāt. Čibisova kungs, ēdiet, lūdzu, nav ko kautrēties! Mēs esam vienkārši cilvēki.

Trīs Volodjas māsas, Katja, Soņa un Maša, — vecākajai no viņām bija vienpadsmit gadu, — sēdēja pie galda un nenovērsa acis no jaunā paziņas. Čečevicins bija tādos pašos gados un augumā kā Volodja, taču ne tik apaļš un balts, bet vājš, melnīgsnējs, ar vasarraibumiem klātu seju. Mati viņam bija kā sari, acis šauras, lūpas biezas, vispār viņš bija ļoti neglīts, un, ja viņam nebūtu mugurā ģimnāzista svārku, pēc ārējā izskata zēnu varētu noturēt par kalpones dēlu. Viņš bija drūms, visu laiku klusēja un ne reizes nepasmaidīja. Meitenes, lūkodamās viņā, uzreiz noģida, ka zēns laikam ir ļoti gudrs un mācīts. Viņš aizvien kaut ko domāja un tā bija nogrimis savās domās, ka, tiklīdz viņam ko jautāja, viņš sarāvās, nopurināja galvu un lūdza jautājumu atkārtot.

Meitenes ievēroja, ka arī Volodja, kas allaž bija jautrs un valodīgs, šoreiz runāja maz, nepavisam nesmaidīja un it kā pat nepriecājās par to, ka atbraucis mājās. Dzerot tēju, viņš tikai vienu reizi uzrunāja māsas un arī tad kaut kādiem dīvainiem vārdiem. Viņš rādija ar pirkstu uz patvāri un teica:

—     Kalifornijā dzer nevis tēju, bet džinu.

Arī viņu nodarbināja nez kādas domas un, spriežot pēc skatieniem, kādus viņš dažkārt pārmija ar savu draugu Čečevicinu, domas zēniem bija kopējas.

Pēc tējas visi devās bērnistabā. Tēvs un meitenes apsēdās pie galda un atsāka darbu, ko bija pārtraukusi puisēnu atbraukšana. Viņi darināja no krāsaina papīra puķes un bārkstis eglītei. Tas bija aizrautīgs un trokšņains darbs. Katru jaundarinātu ziedu meitenes sveica jūsmīgiem saucieniem, pat šausmu kliedzieniem, it kā šis zieds būtu nokritis no debesīm; arī tētis sajūsminājās un reizēm meta šķēres zemē, dusmodamies, ka tās neasas. Māmuļa ieskrēja bērnistabā ar dziļu rūpju pilnu seju un vaicāja:

—     Kas paņēmis manas šķēres? Atkal tu, Ivan Nikolajič, esi paņēmis manas šķēres?

—      Ak kungs un dievs, pat šķēres nedod! — Ivans Nikolajičs atbildēja raudulīgā balsī un, pret krēsla atzveltni atspiedies, nosēdās aizvainota cilvēka pozā, taču pēc brītiņa viņš atkal lāvās sajūsmai.

Savos agrākajos apciemojumos arī Volodja bija darinājis eglītes rotājumus vai skraidījis sētā paraudzīties, kā kučieris un gans taisa sniega kalnu, bet tagad viņš un Čečevicins nepievērsa nekādas uzmanības krāsainajiem papīriņiem un pat ne reizes neiegāja stallī, tikai apsēdās pie loga un sāka par kaut ko sačukstēties; tad viņi abi atšķīra ģeogrāfijas atlantu un sāka apskatīt kādu karti.

—     Vispirms uz Permu … — Čečevicins klusi runāja — no turienes uz Tjumeņu .. . tad Tomsku . . . pēc tam . . . pēc tam … uz Kamčatku . . . No turienes samojedi laivās pārvedīs pāri Beringa šaurumam … Un tad arī Amerika klāt.. . Tur ir daudz kažokādas zvēru.

—     Un Kalifornija? — Volodja jautāja.

—           Kalifornija ir zemāk … Ka tik nokjūstam Amerikā, tad Kalifornija tikpat kā ar roku aizsniedzama. Bet pārtiku var iegūt medījot un laupot.

Čečevicins visu dienu vairījās no meitenēm un raudzījās viņās caur pieri. Pēc vakariņām iznāca tā, ka minūtes piecas viņš palika ar meitenēm viens pats. Bija neērti klusēt. Viņš skarbi nokāsējās, paberzēja ar labās rokas plaukstu kreiso roku, drūmi uzlūkoja Katju un vaicāja:

—     Vai esat lasījusi Main-Rīdu?

—     Nē, neesmu lasījusi… Paklau, vai jūs protat slidot?

Savās domās iegrimis, Čečevicins nekā neatbildēja uz šo jautājumu, tikai stipri piepūta vaigus un izdvesa tādu nopūtu, it kā viņam būtu ļoti karsts. Viņš vēlreiz pacēla acis uz Katju un sacīja:

—      Kad pa pampasiem skrien bizonu bars, visa zeme trīc, un pa to laiku mustangi izbailēs spārdās un zviedz.

Čečevicins skumji pasmaidīja un piebilda:

—     Bez tam vilcieniem uzbrūk indiāņi. Taču visļaunākais ir moskīti un termīti.

—     Kas tie tādi?

—      Kaut kas līdzīgs skudrām, tikai ar spārniem. Briesmīgi kož. Vai zināt, kas es tāds esmu?

—     Čečevicina kungs.

—     Nē. Esmu Montigomo Vanaga Nags, neuzvaramo vadonis.

Vismazākā meitene Maša paraudzījās viņā, tad logā, aiz kura jau krēsloja vakars, un domīgi noteica:

—     Mūsmājās vakar vārīja čečevicu.

Galīgi nesaprotamie Čečevicina vārdi, tas, ka viņš pastāvīgi sačukstējās ar Volodju, un tas, ka Volodja nerotaļājās, bet visu laiku kaut ko domāja, — tas viss bija noslēpumaini un dīvaini. Un abas vecākās meitenes, Katja un Soņa, sāka zēnus uzmanīgi novērot. Vakarā, kad tie gāja gulēt, meitenes piezagās pie durvīm un noklausījās viņu sarunu. Ai, ko viņas uzzināja! Zēni gatavojās bēgt kaut kur uz Ameriku meklēt zeltu; ceļam viss jau bija sagādāts: pistole, divi naži, sausiņi, palielināmais stikls uguns ieguvei, kompass un četri rubļi naudas. Viņas dabūja zināt, ka zēniem būs jānostaigā kājām vairāki tūkstoši verstu un ceļā jācīnās ar tīģeriem un mežoņiem, tad jāiegūst zelts un ziloņkauls, jānogalina ienaidnieki, jākļūst par jūras laupītājiem, jādzer džins un galu galā jāapprec skaistules un jāapstrādā plantācijas. Volodja un Čečevicins runājās un sajūsmā pārtrauca viens otru. Pie tam sevi čečevicins dēvēja — «Montigomo Vanaga Nags» un Volodju — «mans brālis Bālģīmis».

—      Pielūko, nesaki māmiņai, — Katja pieteica Soņai, kad abas gāja gulēt. — Volodja atvedīs mums no Amerikas zeltu un ziloņkaulu, bet, ja pateiksi māmiņai, viņu nelaidīs.

Dienu pirms ziemsvētku sestdienas Čečevicins visu laiku pētīja Āzijas karti un kaut ko pierakstīja, bet Volodja, gurdens, pietūcis, it kā bites sadzelts, drūmi staigāja pa istabām un nekā neēda. Vienu reizi bērnistabā viņš pat apstājās svētbildes priekšā, pārmeta krustu un sacīja:

—     Kungs, piedod man, grēciniekam! Kungs, sargi manu nabaga nelaimīgo māmiņu!

Vakarpusē viņš apraudājās. Gulēt ejot, viņš ilgi skāva tēvu, māti un māsas. Katja un Soņa saprata, ko tas nozīmē, bet jaunākā, Maša, nesaprata nekā, gluži nekā un tikai, paveroties Čečevicinā, kļuva domīga un nopūzdamās teica:

—     Gavēņa laikā, aukle saka, jāēdot zirņi un čečevica.

Ziemsvētku sestdienas agrā rītā Katja un Soņa klusām piecēlās no gultas un gāja paraudzīties, kā zēni bēgs uz Ameriku. Piezagās pie durvīm.

—     Ak tad tu nebrauksi? — čečevicins nikni jautāja. — Saki: nebrauksi?

—     Ak kungs! — Volodja klusi raudāja. — Kā gan lai braucu? Man žēl māmiņas.

—      Mans brāli Bālģīmi, es tevi lūdzu, brauksim! Tu taču apgalvoji, ka brauksi, pats mani atvilināji šurp, bet tagad, kad jābrauc, esi nobijies.

—     Es… es neesmu nobijies, bet man … man žēl māmiņas.

—     Saki man: brauksi vai ne?

—     Es braukšu, tikai. .. tikai pagaidi. Man gribas padzīvot mājās.

—      Tādā gadījumā es braukšu viens pats! — Čečevicins nolēma. — Iztikšu arī bez tevis. Un šis vēl gribēja medīt tīģerus, cīnīties! Ja tā, tad atdod manas pistongas!

Volodja sāka tik gauži raudāt, ka māsas neizturēja un arī klusi iepinkšķējās. Iestājās klusums.

—     Tātad nebrauksi? — Čecevicins jautāja vēlreiz.

—     Bra . . . braukšu.

—     Tad ģērbies!

Lai pierunātu Volodju, Čecevicins slavēja Ameriku, rēca kā tīģeris, attēloja tvaikoni, lādējās, apsolīja atdot Volodjam visu ziloņkaulu un visas lauvu un tīģeru ādas.

Šis vājais, melnīgsnējais puišelis ar sarainajiem matiem un vasarraibumiem meitenēm šķita ārkārtīgs, brīnišķīgs. Tas bija varonis, noteikts, neiebiedējams, un viņš rēca tā, ka stāvot aiz durvīm, tiešām varēja iedomāties rūcam tīģeri vai lauvu.

Kad meitenes atgriezās savā istabā un ģērbās, Katja asaru pilnām acīm teica:

—     Ak, man tā bail!

Līdz pulksten diviem, kad sāka ēst pusdienas, viss bija klusu, bet pusdienu laikā piepeši izrādījās, ka zēnu nav mājās. Aizsūtīja meklēt uz saimes istabu, stalli, uz piebūvi pie pārvaldnieka — tur viņu nebija. Aizsūtīja uz sādžu — tur tāpat neatrada. Arī tēju pēc tam dzēra bez zēniem, un, kad sēdās pie vakariņām, māmuļa bija ļoti satraukta, pat raudāja. Nakti atkal ļaudis gāja uz sādžu, meklēja, devās ar vējlukturiem uz upi. Ak dievs, kas tas bija par traci!

Otrā dienā atbrauca uradņiks, ēdamistabā rakstīja kaut kādu papīru. Māmuļa raudāja.

Bet tad pie lievenēm apstājās ragavas, un no balto zirgu trijjūga virmoja garaiņi.

—     Volodja atbraucis! — kāds pagalmā iesaucās.

—     Volodečka atbraukuši! — iebrēcās Natālija, ieskriedama ēdamistabā.

Milords basā ierējās — «vau! vau!». Izrādījās, ka zēni aizturēti pilsētā, Tirgotavu rindā (tur viņi bija staigājuši un visu laiku prasījuši, kur pārdod pulveri). Tikko priekšnamā ienācis, Volodja sāka stipri raudāt un melēs mātei ap kaklu. Meitenes drebēdamas ar šausmām domāja par to, kas tagad būs, dzirdēja, kā tētis ieveda Volodju un Čečevicinu savā kabinetā un tur ilgi runājās ar viņiem; arī māmuļa runāja un raudāja.

—     Vai tad tā var? — tētis pārliecināja. — Lai dievs nedod, dabūs zināt ģimnāzijā, jūs izslēgs. Jums vajadzētu gan kaunēties, Čečevicina kungs! Nav labi! Jūs esat ierosinātājs, un ceru, ka vecāki jūs sodīs. Vai tad tā var? Kur jūs pavadījāt nakti?

—     Stacijā! — Čečevicins lepni atbildēja.

Volodja pēc tam nolikās gultā, un viņam uz galvas lika etiķī samērcētu dvieli. Kaut kur aizsūtīja telegrammu, un otrā dienā atbrauca dāma, Čečevicina māte, un aizveda savu dēlu.

Kad Čečevicins brauca prom, seja viņam bija skaudra, augstprātīga, un, atvadoties no meitenēm, viņš neteica ne vārda, tikai paņēma no Katjas burtnīciņu un ierakstīja tur piemiņai:

«Monligomo Vanaga Nags.»

KAŠTANKA

Stāsts

Pirmā nodaļa NElĀGA RĪCĪBA

Jauna, ruda kuce — takša un sētas suņa jaukie, kuras purns stipri atgādināja lapsu, skraidīja pa ietvi no viena gala uz otru un nemierīgi raudzījās visapkārt. Brīžiem viņa apstājās un smilkstēdama, paceldama drīz vienu nosalušo ķepu, drīz otru, pūlējās aptvert: kā tas varēja gadīties, ka viņa noklīdusi?

Viņa ļoti labi atcerējās, kā pavadījusi dienu un kā galu galā nokļuvusi uz šās nepazīstamās ietves.

Diena bija sākusies ar to, ka saimnieks, galdnieks Luka Aleksandričs, uzlika galvā cepuri, paņēma padusē kādu koka priekšmetu, kas bija ietīts sarkanā lakatā, un uzsauca:

—      Kaštanka, iesim!

Izdzirdusi savu vārdu, takša un sētas suņa jaukie izlīda no skrūvsola apakšas, kur tā gulēja uz zāģu skaidām, saldi izstaipījās un skrēja pakaļ saimniekam. Lūkas Aleksandriča darba devēji dzīvoja ļoti tālu, un, iekām nokļuva pie katra no viņiem, galdniekam bija vairākkārt jāiegriežas traktierī un jāstiprinās. Kaštanka atcerējās, ka ceļā bija izturējusies ārkārtīgi nepieklājīgi. Aiz prieka, ka paņemta līdzi pastaigā, tā lēkāja, riedama metās virsū zirgu tramvajiem, skrēja iekšā pagalmos un dzinās pakaļ suņiem. Kaštanka bieži noklīda, galdnieks ik pa brīdim apstājās un dusmīgi kliedza uz to. Reiz viņš pat ar niknu seju sagrāba dūrē Kaštankas lapsas ausi, paraustīja to un noteica:

—      Kaut… tu … no … sprāg … tu, maita!

Apmeklējis darba devējus, Luka Aleksandričs uz brī

tiņu iegāja pie māsas, kur iedzēra un uzkoda; no māsas viņš devās pie pazīstama grāmatsējēja, no grāmatsējēja traktierī, no traktiera pie radinieka un tā tālāk. Vārdu sakot, kad Kaštanka nokļuva uz nepazīstamās ietves, tuvojās jau vakars un galdnieks bija pilns kā mārks. Viņš vicināja rokas un, dziļi nopūzdamies, murmināja:

—      Grēkos māte no sava klēpja mani pasaulē laidusi! Ak, grēki, grēki! Tagad mēs ejam pa ielu un raugāmies laterniņās, bet, kad nomirsim, — degsim pekles ugunīs . . .

Vai arī viņš sāka runāt labsirdīgā balsī, sauca klāt Kaštanku un tai teica:

—     Tu, Kaštanka, esi kukaiņa radība un vairāk nekas. Salīdzinājumā ar cilvēku tu esi tikpat kā namdaris salīdzinājumā ar galdnieku . . .

Kad viņš tā runāja, pēkšņi atskanēja mūzika, Kaštanka paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka pa ielu tieši tai pretim nāk kareivju pulks. Nespēdama paciest mūziku, kas tai bojāja nervus, tā sāka šaudīties apkārt un gaudot. Kaštankai par lielu brīnumu galdnieks nenobijās, nesāka smilkstēt un riet, bet plati pasmaidīja, izstiepās un ar visiem pieciem pirkstiem atdeva godu. Redzēdama, ka saimnieks neprotestē, Kaštanka sāka gaudot vēl stiprāk un šausmās metās pāri ielai uz otru ietvi.

Kad viņa atģidās, mūzika vairs nespēlēja un pulka nebija. Kaštanka pārskrēja pāri ielai uz to vietu, kur atstājusi saimnieku, bet — ak vai! — galdnieka tur vairs nebija. Viņa metās uz priekšu, tad atpakaļ, vēlreiz pārskrēja pāri ielai, bet galdnieks bija kā ūdenī iekritis . . . Kaštanka sāka ostīt ietvi, cerēdama atrast saimnieku pēc viņa pēdu smakas, bet pirms tam kāds nelietis bija gājis tur ar jaunām gumijas galošām kājās, un tagad visas smalkās smaržas bija sajaukušās ar aso kaučuka smirdoņu, tā ka nekā nevarēja saprast.

Kaštanka skraidīja uz priekšu un atpakaļ un neatrada saimnieku, bet pa to laiku sāka tumst. Abās ielas pusēs aizdegās laternas, un māju logos parādījās ugunis. Sniga biezs, pūkains sniegs un krāsoja baltā krāsā

ielu, zirgu muguras, važoņu cepures, un, jo vairāk satumsa gaiss, jo baltāki kļuva priekšmeti. Garām Kaštankai, aizsedzot viņas redzes loku un grūstot viņu kājām, nemitīgi no vienas puses uz otru gāja nepazīstami darba devēji. (Visu cilvēci Kaštanka sadalīja divās ļoti nevienādās daļās: saimniekos un darba devējos; abu starpā bija būtiska atšķirība: pirmajiem bija tiesība viņu sist, bet viņai bija tiesība ķerties otrajiem stilbos.) Darba devēji kaut. kur steidzās un nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību.

Kad bija jau pavisam salumsis, Kaštanku pārņēma izmisums un šausmas. Viņa piespiedās pie kāda nama ieejas un sāka rūgti raudāt. Klaiņāšana visu dienu ar Luku Aleksandriču bija viņu nogurdinājusi, ausis un ķepas bija nosalušas, turklāt viņa jutās ļoti izsalkusi. Pa visu dienu viņai tikai divreiz izdevās laist darbā zobus: pie grāmatsējēja viņa iebaudīja mazliet klīstera un kādā traktierī pie letes atrada desas ādiņu — tas arī bija viss. Ja viņa būlu cilvēks, tad droši vien domātu:

«Nē, tā nav iespējams dzīvot! Jānošaujas!»

Otrā nodaļa NOSLĒPUMAINAIS SVEŠINIEKS

Bet Kaštanka nekā nedomāja un tikai raudāja. Kad mīkstais, pūkainais sniegs bija pilnīgi apsedzis viņai muguru un galvu un viņa pagurusi iegrima smagā snaudā, ieejas durvis pēkšņi nočīkstēja, pavērās un iesita viņai pa sāniem. Kaštanka uzlēca kājās. Pa atvērtajām durvīm iznāca kāds cilvēks, kas piederēja pie darba devēju kategorijas. Tā kā Kaštanka iesmilkstējās un gadījās viņam pa kājām, viņš bija spiests to ievērot. Viņš noliecās pie tās un jautāja:

— Kucīt, no kurienes tad tu? Vai es tev iesitu? Ai nabadzīte, nabadzīte . . . Nu, nedusmo, nedusmo . . . Esmu vainīgs.

Kaštanka uzlūkoja nepazīstamo caur sniega pārsli-

ņām, kas bija aplipušas ap viņas skropstām, un ieraudzīja savā priekšā īsu un resnu vīriņu ar skūtu, apaļu seju, gardibeni galvā un atpogātu kažoku mugurā.

—      Ko tu gaudo? — viņš runāja tālāk, slaucīdams ar pirkstu tai no muguras sniegu. — Kur tavs saimnieks? Tu laikam esi noklīdusi? Ak nabaga suņuk! Ko mēs tagad iesāksim?

Uztvērusi svešinieka balsī siltu, sirsnīgu noskaņu, Kaštanka nolaizīja viņam roku un iesmilkstējās vēl žēlāk.

—      Ak tu labā, jocīgā! — svešais teica. — īsta lapsa! Nu, neko darīt, nāc man līdz! Varbūt tu kaut kam noderēsi .. . Nu, aidā!

Viņš nošmaukstināja lūpas un deva Kaštankai ar roku zīmi, kas varēja nozīmēt tikai vienu: «Ejam!» Kaštanka devās viņam līdz.

Ne vēlāk kā pēc pusstundas viņa jau tupēja uz grīdas lielā, gaišā istabā un, noliekusi galvu uz sāniem, aizgrābti un ziņkāri vērās svešajā, kas sēdēja pie galda un ēda pusdienas. Viņš ēda un meta tai kumosiņus … Vispirms viņš tai iedeva maizi un zaļu siera miziņu, tad gaļas kumosiņu, puspīrādziņu, vistas kaulus, un Kaštanka izbadējusies apēda visu to tik ātri, ka nepaguva atšķirt garšu. Un, jo vairāk viņa ēda, jo stiprāk sajuta izsalkumu.

—      Nelāgi gan tevi baro tavi saimnieki! — svešais teica, skatīdamies, ar kādu niknu kāri viņa rija nesakošļātos kumosiņus. — Un cik tu izkāmējusi! Kauli un āda …

Kaštanka apēda daudz, tomēr nebija paēdusi, tikai ēzdama noreiba. Pēc pusdienām viņa nogulās istabas vidū, izstiepa kājas un, juzdama visā miesā patīkamu gurdumu, sāka luncināt asti. Kamēr tās jaunais saimnieks, atgāzies atzveltnī, pīpēja cigāru, viņa luncināja asti un apsvēra jautājumu: kur labāk — pie svešā vai pie galdnieka? Svešajam nabadzīga un neglīta iekārta; izņemot atzveltņus, dīvānu, lampu un grīdsegas, viņam nekā nav, un istaba šķiet tukša; galdniekam turpretim viss dzīvoklis bāztin piebāzts ar mantām: viņam ir galds, skrūvsols, zāģu skaidu kaudze, ēveles, kalti, zāģi,

būrītis ar ķivuli, toveris… Pie svešā nav nekādas smakas, bet galdnieka dzīvoklī vienmēr ir dūmaka un lieliski smaržo līme, laka un zāģu skaidas. Toties svešajam ir viena ļoti svarīga priekšrocība — viņš dod daudz ēst, un — viņam par labu jāliecina, — kad Kaštanka tupēja pie galda un aizgrābta lūkojās viņā, svešais ne reizes neiesita, nespārdīja Kaštanku kājām un ne reizes neuzkliedza: «Vācies prom, nolādētā!»

Izpīpējis cigāru, jaunais saimnieks izgāja no istabas un pēc brītiņa atgriezās, turēdams rokās mazu matracīti.

— Paklau, suņuk, nāc šurp! — viņš teica, nolikdams matracīti kaktā pie dīvāna. — Liecies te! Guli!

Tad viņš nodzēsa lampu un izgāja ārā. Kaštanka nolikās uz matracīša un aizvēra acis; uz ielas atskanēja rējieni, un viņa gribēja tiem atbildēt, bet pēkšņi negaidot viņu pārņēma skumjas. Kaštanka atcerējās Luku Aleksandriču, viņa dēlu Fedjušku, mājīgo vietiņu zem skrūvsola . . . Atcerējās, ka garajos ziemas vakaros, kad galdnieks ēvelēja vai lasīja priekšā avīzi, Fedjuška parasti rotaļājās ar viņu . . . Viņš izvilka Kaštanku aiz pakaļkājām no skrūvsola apakšas un taisīja ar to tādus trikus, ka metās zaļš gar acīm un sāpēja visas locītavas. Viņš lika tai staigāt uz pakaļkājām, iztēlojās to par zvanu, tas ir, stipri raustīja aiz astes, lai tā smilkstētu un rietu, deva tai ostīt tabaku . . . Sevišķi lielas mokas sagādāja šāds triks: Fedjuška piesēja aukliņā gaļas gabaliņu un deva to Kaštankai, bet pēc tam, kad viņa bija to norijusi, zēns, skaļi smiedamies, izvilka to atkal no viņas kuņģa ārā. Un, jo spilgtākas bija atmiņas, jo skaļāk un sērīgāk gaudoja Kaštanka.

Bet drīz vien nogurums un siltums guva virsroku pār skumjām . . . Viņa sāka iemigt. Kaštankas iztēlē skraidīja suņi: aizskrēja, starp citu, arī pinkainais, vecais pūdelis, kuru viņa šodien bija redzējusi uz ielas, ar nagu acī un spalvas kušķiem pie deguna. Fedjuška ar kaltu rokā dzinās pakaļ pūdelim, tad piepeši viņu pašu pārklāja pinkaina spalva, viņš sāka līksmi riet un stāvēja līdzās Kaštankai. Kaštanka un viņš labsirdīgi paostīja viens otram degunu un izskrēja uz ielas . . .

Trešā nodaļa JAUNA, ĻOTI PATĪKAMA IEPAZĪŠANĀS

Kad Kaštanka pamodās, bija jau gaišs un uz ielas skanēja troksnis, kāds mēdz būt tikai dienu. Istabā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kaštanka izstaipījās, nožāvājās un īgna, grīna pastaigājās pa istabu. Viņa apostīja kaktus un mēbeles, paraudzījās priekštelpā un neatrada nekā interesanta. Bez tām durvīm, pa kurām varēja nokļūt priekštelpā, bija vēl otras. Padomājusi Kaštanka paskrāpējās pie tām ar abām ķepām, atdarīja tās un iegāja otrā istabā. Tur gultā, apsedzies ar mīkstu segu, gulēja darba devējs, kurā viņa pazina vakardienas svešinieku.

Rrrr … — viņa ierūcās, bet, atcerējusies vakarējās pusdienas, sāka luncināt asti un ošņāt.

Viņa apostīja svešinieka drēbes un zābakus un konstatēja, ka no tiem nāk stipra zirgu smaka. Guļamistabā bija vēl vienas durvis, arī aizvērtas. Kaštanka paskrāpējās arī pie šīm durvīm, uzgula tām ar krūtīm, atdarīja tās un tūdaļ sajuta dīvainu smaku, kas radīja Stipras aizdomas. Paredzēdama nepatīkamu sastapšanos, ņurdēdama un skatīdamās apkārt, Kaštanka iegāja mazā istabiņā ar netīrām tapetēm un bailēs kāpās atpakaļ. Viņa ieraudzīja kaut ko negaidītu un drausmīgu. Pieliecis pie zemes kaklu un galvu, izpletis spārnus un šņākdams, tieši viņai virsū nāca pelēks zostēviņš. Mazliet atstatu no tā uz matracīša gulēja balts runcis; ieraudzījis Kaštanku, viņš pietrūkās kājās, uzmeta kūkumu, sacēla asti, izboza spalvu un arī sāka šņākt. Suns nobijās ne pa jokam, bet, nevēlēdamies izrādīt savas bailes, sāka skaļi riet un metās runcim virsū . . . Runcis uzmeta vēl lielāku kūkumu, iešņācās un iesita Kaštankai ar ķepu pa galvu. Kaštanka atrāvās atpakaļ, aptupās uz visām četrām ķepām un, stiepdama purnu uz runča pusi, sāka skaļi, spalgi riet; pa to starpu zostēviņš bija pienācis viņai klāt no mugurpuses un sāpīgi iecirta ar knābi mugurā. Kaštanka salēcās un metās virsū zostēviņam . ..

— Kas tad tas? — atskanēja skaļa, dusmīga balss, un istaba ienaca svešais, ģerbies rītsvarkos, ar cigāru zobos. — Ko tas nozīmē? Visi savās vietās!

Viņš piegāja klāt runcim, uzsita tam ar knipi pa kūkumu un sacīja:

—    Fjodor Timofejič, ko tas nozīmē? Vai kautiņu uzsākāt? Ak tu veco nelieti! Gulsties!

Pievērsies zostēviņam, viņš uzkliedza:

—     Ivan Ivanič, savā vietā!

Runcis paklausīgi nolikās uz sava matracīša un aizvēra acis. Spriežot pēc viņa purna un ūsu izteiksmes, viņš pats bija neapmierināts, ka iekarsis un sācis kauties. Kaštanka apvainota iegaudojās, bet zostēviņš izstiepa kaklu un sāka ātri, dedzīgi un noteikti, bet ļoti nesaprotami kaut ko stāstīt.

—     Labi, labi! — saimnieks žāvādamies teica. — Vajag dzīvot mierīgi un draudzīgi. — Viņš noglaudīja Kašlanku un piebilda: — Tu, rūdīt, nebaidies … Tā ir laba publika, nedarīs tev pāri. Pag, kā tad tevi sauksim? Bez vārda nevar, mīļā.

Svešais padomāja un sacīja:

—    Zini ko . . . Tu būsi Krustmāte . . . Vai saproti? Krustmāte!

Un, atkārtojis vairākkārt vārdu «Krustmāte», viņš izgāja. Kaštanka aptupās un sāka vērot. Runcis nekustēdamies sēdēja uz matracīša un izlikās, ka gul. Zostēviņš, izstiepis kaklu un mīņādamies uz vietas, joprojām kaut ko ātri un dedzīgi runāja. Kā redzams, tas bija ļoti gudrs zostēviņš; pēc katras garas tirādes viņš ikreiz izbrīnā kāpās atpakaļ un centās izlikties, it kā pats jūsmotu par savu runu . . . Noklausījusies zostēviņā un atbildējusi tam «rrrr . . .», Kaštanka sāka apošņāt kaktus. Vienā kaktā stāvēja maza silīte, kurā viņa ieraudzīja mērcētus zirņus un izmirkušas rudzu maizes garoziņas. Viņa pagaršoja zirņus — negaršīgi, pamēģināja garoziņas — un sāka ēst. Zostēviņš nepavisam neapvainojās, ka svešs suns apēd viņa barību, bet, gluži otrādi, sāka runāt vēl dedzīgāk un, lai pierādītu savu uzticēšanos, pats piegāja pie silītes un apēda dažus zirnīšus.

Ceturtā nodala Z ILI BRĪNUMI

Pēc maza brītiņa atkal ienāca svešais un atnesa kādu savādu ierīci, kas atgādināja vārtus: divus stabiņus un šķērskoku pāri tiem. Pie rupji darinātā šķērskoka karājās zvans un bija piesieta pistole; no zvana mēles un pistoles gaiļa stiepās aukliņas. Svešais nolika vārtus istabas vidū, ilgi kaut ko sēja vaļā un ciet, tad pavērās zostēviņā un teica:

—      Ivan Ivanič, lūdzu!

Zostēviņš piegāja viņam klāt un nogaidīdams apstājās.

—     Nu, — svešais sacīja, — sāksim no paša sākuma. Vispirms paklanies un izdari reveransu! Aši!

Ivans Ivaničs izstiepa kaklu, māja uz visām pusēm un pievilka kājiņu.

—     Tā, lieliski. .. Tagad mirsti!

Zostēviņš nolikās uz muguras un pacēla kājas uz augšu. Vēl pēc dažiem tamlīdzīgiem nenozīmīgiem trikiem svešais pēkšņi saķēra galvu, iztēloja sejā šausmas un sāka kliegt:

—      Palīgā! Ugunsgrēks! Deg!

Ivans Ivaničs aizskrēja pie vārtiem, saķēra knābī auklu un sāka zvanīt.

Svešais bija ļoti apmierināts. Viņš noglāstīja zostēviņam kaklu un teica:

—      Lieliski, Ivan Ivanič! Tagad iedomājies, ka tu esi zeltkalis un tirgojies ar zeltlietām un briljantiem. Attēlo tagad, ka tu atnāc savā veikalā un sastopi tur zagļus. Kā tu rīkotos tādā gadījumā?

Zostēviņš paķēra knābī otru aukliņu un parāva, tā ka tūliņ atskanēja apdullinošs šāviens. Kaštankai bija ļoti patikusi zvanīšana, bet šāviens izraisīja viņā tādu sajūsmu, ka viņa sāka skraidīt ap vārtiem un riet.

—     Krustmāt! Savā vietā! — svešais viņai uzsauca. — Klusu!

Ar šaušanu Ivana Ivaniča darbs vēl nebija galā. Veselu stundu pēc tam svešais dzenāja viņu aiz pavadas ap sevi un plīkšķināja pātagu, pie tam zostēviņam bija jālec pāri barjerai un cauri ripai, jāceļas pakaļkājās, tas ir, jāatsēžas uz astes un jāvicina kājiņas. Kaštanka nenovērsa acu no Ivana Ivaniča, aiz sajūsmas kauca un vairākkārt, spalgi riedama, sāka skriet tam pakaļ. Nogurdinājis zostēviņu un nokusis pats, svešais noslaucīja no pieres sviedrus un uzsauca:

—     Marij, pasauc šurp Havroņju Ivanovnu!

Pēc brīža atskanēja urkšķēšana . . . Kaštanka ierūcās, nostājās ļoti drosmīgā pozā un — drošs paliek drošs — piegāja svešajam tuvāk klāt. Atvērās durvis, istabā ielūkojās kāda veca sieva un, kaut ko pateikusi, ielaida melnu, ļoti neglītu cūku. Nepievēršot nekādu uzmanību Kaštankas rūkšanai, cūka pacēla savu šņukuru uz augšu un jautri ieurkšķējās. Acīm redzot, viņai bija ļoti patīkami satikt savu saimnieku, runci un Ivanu Ivaniču. Kad viņa tuvojās runcim, viegli piegrūda savu šņukuru tam zem vēdera un pēc tam sāka par kaut ko runāties ar zostēviņu, viņas kustībās, balsī un astītes trīcēšanā vīdēja daudz labsirdības. Kaštanka uzreiz saprata, ka veltīgi rūkt un riet uz šādiem tipiem.

Saimnieks aizvāca vārtus un uzsauca:

—     Fjodor Timofejič, lūdzu!

Runcis piecēlās, lēnām izstiepās un nelabprāt, it kā parādīdams kādam laipnību, tuvojās cūkai.

—     Nu, sāksim ar Ēģiptes piramīdu! — saimnieks ieteicās.

Viņš ilgi kaut ko skaidroja, tad nokomandēja: «Viens . . . divi .. . trīs!» Atskanot vārdam «trīs», Ivans Ivaničs savicināja spārnus un uzlēca cūkai uz muguras. . . Kad viņš, balansēdams ar spārniem un kaklu, nostiprinājās uz sarainās muguras, Fjodors Timofejičs apātiski un laiski, acīm redzamā nevērībā un ar tādu izskatu, it kā nicinātu savu mākslu un nedotu par to ne sarkana graša, uzkāpa cūkai uz muguras, tad nelabprāt uzrāpās uz zoss un nostājās uz pakaļkājām. Iznāca tas, ko svešais dēvēja par «Ēģiptes piramīdu». Kaštanka sajūsmā iekaucās, bet tai brīdī vecais runcis nožāvājās un, pazaudējis līdzsvaru, novēlās no zostēviņa. Ivans Ivaničs sagrīļojās un ari nogāzās. Svešais sāka kliegt, vicināt rokas un atkal kaut ko skaidrot. Noņēmies veselu stundu ar piramīdu, nenogurdināmais saimnieks sāka mācīt Ivanu Ivaniču jāt uz runča, tad ņēmās mācīt runci pīpēt un tamlīdzīgi.

Mācības beidzās ar to, ka svešais noslaucīja no pieres sviedrus un izgāja no istabas. Fjodors Timofejičs nicīgi nosprauslājās, nolikās uz matracīša un aizvēra acis, Ivans Ivaničs devās pie silītes, bet vecā sieva aizveda cūku. Tik daudzos jaunos iespaidos Kaštankai diena aizgāja nemanot, bet vakarā viņa ar savu matracīti jau bija novietota istabā ar netīrajām tapetēm un pārlaida nakti kopā ar Fjodoru Timofejiču un zostēviņu.

Piektā nodaļa TALANTS! TALANTS!

Pagāja mēnesis.

Kaštanka jau bija pieradusi pie tā, ka viņu katru vakaru baro ar gardu maltīti un sauc par Krustmāti. Vina bija saradusi arī ar svešo un saviem jaunajiem kaimiņiem. Dzīve ritēja kā pa taukiem.

Visas dienas sākās vienādi. Parasti agrāk par citiem modās Ivans Ivaničs un tūdaļ gāja klāt Krustmātei vai runcim, izlieca kaklu un sāka kaut ko dedzīgi un kvēli runāt, bet — kā senāk — nesaprotami. Reizēm viņš pacēla galvu uz augšu un norunāja garus monologus. Pirmajās dienās Kaštanka domāja, ka tas runā tik daudz tāpēc, ka ir ļoti gudrs, bet pagāja neilgs laiks, un viņa pazaudēja visu cienību pret zostēviņu; kad tas tuvojās viņai ar savām garajām valodām, viņa vairs neluncināja asti, bet apgājās ar to kā ar apnicīgu pļāpu, kas neļauj nevienam gulēt, un bez kādām ceremonijām atbildēja tam: «rrrr» …

Fjodors Timofejičs turpretim bija pavisam citāds kungs. Pamodies viņš neizdvesa ne skaņas, nekustējās un pat neatdarīja acis. Viņš labprāt nemostos nemaz, jo, kā redzams, nebija pieķēries dzīvei. Nekas viņu neinteresēja, pret visu viņš izturējās kūtri un nevērīgi, visu nicināja un, pat ēzdams savas gardās pusdienas, nicīgi sprauslāja.

Uzmodusies Kaštanka sāka staigāt pa istabām un apošņāt kaktus. Tikai viņai un runcim bija atļauts staigāt pa visu dzīvokli: zostēviņam turpretim nebija tiesību atstāt istabiņu ar netīrajām tapetēm, bet Havroņja Ivanovna dzīvoja kaut kur sētā šķūnītī un parādījās tikai mācību laikā. Saimnieks cēlās vēlu un, padzēris tēju, tūdaļ sāka savus trikus. Ik dienas istabiņā nesa iekšā vārtus, pātagu, ripas, un ik dienas notika gandrīz tas pats. Mācības turpinājās trīs četras stundas, tā ka dažkārt Fjodors Timofejičs aiz noguruma grīļojās kā piedzēries, Ivans Ivaničs vēra vaļā knābi un smagi tusnīja, bet saimnieks pietvīka un nekādi nevarēja noslaucīt no pieres sviedrus.

Mācības un pusdienas padarīja dienas ļoti interesantas, vakari turpretim pagāja diezgan garlaicīgi. Vakaros parasti saimnieks kaut kur brauca un ņēma līdz zostēviņu un runci. Viena palikusi, Krustmāte apgūlās uz matracīša un sāka sēroties . . . Skumjas piezagās viņai pavisam nemanāmi un pārņēma viņu pamazām, kā krēsla pārņem istabu. Sākās ar to, ka pārgāja visa patika riet, ēst, skraidīt pa istabām un pat skatīties, tad viņas fantāzijā parādījās divi neskaidri tēli, it kā suņi, it kā cilvēki, ar simpātiskām, mīļām, bet neizprotamām sejām; tiem parādoties, Krustmāte luncināja asti, un viņai šķita, ka tos kaut kur redzējusi un mīlējusi.. . Bet aizmiegot viņa ikreiz saoda, ka no šiem tēliem nāk līmes, zāģu skaidu un lakas smaka.

Kad viņa bija jau pavisam apradusi ar jauno dzīvi un no izdēdējušas, kaulainas pārvērtusies par labi barotu, koptu kuci, reiz pirms mācībām saimnieks noglaudīja viņu un teica:

— Laiks mums, Krustmāt, sākt darbu. Tu esi diezgan slinkojusi. Gribu tevi izmācīt par mākslinieci . . . Vai gribi kļūt par mākslinieci?

Un viņš sāka tai mācīt dažādas mākslas. Pirmajā stundā tā iemācījās stāvēt un staigāt uz pakaļkājām, kas tai ārkārtīgi patika. Otrajā stundā viņai bija jālēkā uz pakaļkājām un jāķer cukurs, ko augstu virs viņas galvas turēja skolotājs. Nākamajās stundās viņa dejoja, skrēja pavadā, gaudoja mūzikas pavadījumā, zvanīja, šāva un pēc mēneša jau varēja sekmīgi aizstāt

Fjodoru Timofejiču Ēģiptes piramīdā. Viņa mācījās ļoti labprāt un bija apmierināta ar saviem panākumiem; skriešana pavadā ar izkārtu mēli, lēkšana cauri ripai un jāšana uz vecā Fjodora Timofejiča sagādāja vislielākā baudu. Ikkatru paveikto triku viņa pavadīja ar skaļu, jūsmīgu riešanu, un skolotājs brīnījās, ari sajūsminājās un berzēja rokas.

— Talants! Talants! — viņš sacīja. — Neapšaubāms talants! Tev katrā ziņā būs panākumi!

Un Krustmāte tā pierada pie vārda «talants», ka ikreiz, tiklīdz saimnieks to izrunāja, uzlēca kājās un skatījās apkārt, it kā tas būtu viņas pavārds.

Sestā nodala NEMIERĪGĀ NAKTS

Krustmātei rādījās suņa sapnis, it kā viņai dzītos pakaļ sētnieks ar slotu, un viņa izbailēs pamodās.

Istabiņā bija klusums, tumsa un ļoti smacīgs gaiss. Koda blusas. Krustmāte agrāk nekad nebaidījās tumsas, bet tagad viņai nezin kāpēc kļuva baigi un iegribējās riet. Blakus istabā skaļi nopūtās saimnieks, tad pēc maza brītiņa savā šķūnītī ierukšķējās cūka, un atkal viss apklusa. Domājot par ēšanu, ap sirdi kļuva vieglāk, un Krustmāte sāka domāt par to, kā viņa šodien bija nozagusi Fjodoram Timofejičam vistas kājiņu un noglabājusi viesistabā starp skapi un sienu, kur ļoti daudz zirnekļu tīklu un putekļu. Varētu tagad aiziet un paraudzīties, vai kājiņa tur vēl ir vai nav. Ļoti var būt, ka saimnieks atradis un apēdis. Bet, kamēr nav pienācis rīts, nedrīkst iziet no istabiņas — tāds ir noteikums. Krustmāte aizvēra acis, lai drīzāk aizmigtu, no pieredzes zinādama — jo drīzāk aizmigs, jo drīzāk pienāks rīts. Bet pēkšņi netālu no viņas atskanēja savāds kliedziens, kas viņai lika nodrebēt un uzlēkt uz visām četrām kājām. Kliedzējs bija Ivans Ivaničs, taču viņa kliedziens nebija pļāpīgs un kvēls kā parasti, bet pavisam drausmīgs, griezīgs un nedabisks, tas atgādināja atveramu vārtu čīkstoņu. Nekā tumsā nesaskatījusi un neizpratusi, Krustmāte sajuta vēl lielākas izbailes un ieņurdējās: rrrrr . . .

Pagāja labs brīdis, apmēram tik ilgs, cik vajadzīgs, lai apgrauztu krietnu kaulu; kliedziens neatkārtojās. Krustmāte pamazām nomierinājās un iesnaudās. Viņa sapņoja par diviem lieliem, melniem suņiem ar pērnās spalvas kušķiem uz gurniem un sāniem; tie no lielas bļodas kāri ēda samazgas, no kurām plūda balti garaiņi un ļoti garda smarža; retumis tie atskatījās uz Krustmāti, atņirdza zobus un rūca: «Mēs tev nedosim!» Bet no mājas izskrēja kažokā ģērbies vīrs un aizdzina suņus ar pātagu; tad Krustmāte piegāja pie bļodas un sāka ēst, bet, tiklīdz vīrs bija izgājis pa vārtiem, abi melnie suņi kaukdami metās viņai virsū, un piepeši atkal atskanēja griezīgais kliedziens.

G-gā! G-ga-gā! — Ivans Ivaničs kliedza.

Krustmāte pamodās, uzlēca kājās un, nenokāpjot no matracīša, sāka gaudodama riet. Viņai jau likās — kliedz nevis Ivans Ivaničs, bet kāds cits, svešs. Un nezin kāpēc šķūnītī atkal ierukšķējās cūka.

Bet tad kļuva dzirdama rīta kurpju šļūkšana, un istabā ienāca rītsvārkos tērpies saimnieks ar sveci. Pa netīrajām tapetēm un pa griestiem sāka lēkāt ņirboša gaisma, aizdzīdama tumsu. Krustmāte ieraudzīja, ka istabā nav neviena sveša. Ivans Ivaničs sēdēja uz grīdas un negulēja. Spārni viņam bija izplesti un knābis vaļā, vispār viņš izskatījās tāds, it kā būtu ļoti noguris un izslāpis. Arī vecais Fjodors Timofejičs negulēja. Kliedziens laikam bija uzmodinājis arī viņu.

—    Ivan Ivanič, kas tev kait? — saimnieks jautāja zostēviņam. — Ko tu kliedz? Vai esi slims?

Zostēviņš klusēja. Saimnieks pieskārās viņa kaklam, noglaudīja muguru un teica:

—     Tu esi dīvains. Neguli pats un neļauj citiem gulēt.

Kad saimnieks bija izgājis laukā un aiznesis sev līdzi

gaismu, atkal iestājās tumsa. Krustmātei kļuva baigi. Zostēviņš nekliedza, bet viņai atkal šķita, ka tumsā ir kāds svešs. Visdrausmīgākais bija tas, ka šim svešajam nevarēja iekost, jo tas bija neredzams un bezveidīgs. Un nezin kāpēc viņa domāja, ka šonakt katrā ziņā jānotiek kaut kam ļoti ļaunam. Arī Fjodors Timofejičs bija nemierīgs. Krustmāte dzirdēja, kā viņš grozījās uz sava matracīša, žāvājās un purināja galvu.

Kaut kur uz ielas noklaudzēja vārti, un šķūnītī ierukšķējās cūka. Krustmāte sāka gaudot, izstiepa priekšķepas un uzlika uz tām galvu. Viņai likās — vārtu klaudzoņā, cūkas rukšķēšanā, tai nezin kāpēc neguļot, tumsā un klusumā slēpjas kaut kas tikpat skumīgs un baigs kā Ivana Ivaniča kliedzienā. It viss bija drausmu un nemiera pilns, bet kāpēc? Kas ir tas svešais, ko nevarēja redzēt? Lūk, Krustmātes tuvumā uz mirkli uzliesmoja divas blāvas, zaļas dzirkstītes. Pirmoreiz visā pazīšanās laikā pie viņas bija pienācis Fjodors Timofejičs. Kas viņam vajadzīgs? Krustmāte nolaizīja viņam ķepu un, nevaicādama, kādēļ viņš nācis, iegaudojās klusi un dažādās balsīs.

G-gā! — iekliedzās Ivans Ivaničs. — G-ga-gā!

Atkal atdarījās durvis un ienāca saimnieks ar sveci. Zostēviņš stāvēja agrākajā pozā ar atvērtu knābi un izplestiem spārniem. Acis viņam bija aizvērtas.

—      Ivan Ivanič! — saimnieks sauca.

Zostēviņš nepakustējās. Saimnieks apsēdās tam pretim uz grīdas, brītiņu klusēdams vērās viņā un teica:

—     Ivan Ivanič! Kas tad tas? Tu mirsti, vai? Ak, tagad es atceros, atceros! — viņš iesaucās un saķēra galvu. — Es zinu, kāpēc tas tā! Tāpēc, ka šodien tev uzmina virsū zirgs! Mans dievs, mans dievs!

Krustmāte nesaprata, ko saimnieks saka, bet no viņa sejas redzēja, ka arī viņš gaida kaut ko briesmīgu. Viņa izstiepa purnu pret tumšo logu, pa kuru, kā viņai šķita, lūkojās iekšā kāds svešs, un iegaudojās.

—     Viņš mirst, Krustmāt! — saimnieks iesaucās un izpleta rokas. — Jā, jā, mirst! Jūsu istabā ieradusies nāve. Ko mums darīt?

Bālais, satrauktais saimnieks, nopūzdamies un grozīdams galvu, atgriezās savā guļamistabā. Krustmātei bija drausmi palikt tumsā, un viņa gāja tam līdz. Viņš atsēdās uz gultas un vairāk reižu atkārtoja:

—     Mans dievs, ko gan darīt?

Krustmāte staigāja gar viņa kājām un, nesaprazdama, kāpēc tik skumji un kāpēc visi tik uztraukti, cenzdamās to saprast, vēroja katru viņa kustību. Fjodors Timofejičs, kas reti atstāja savu matracīti, arī ienāca saimnieka guļamistabā un sāka glausties viņam pie kājām. Viņš purināja galvu, it kā gribētu izkratīt no tās smagās domas, un aizdomīgi raudzījās zem gultas.

Saimnieks paņēma apakštasīti, ielēja tanī no roku mazgājamās ierīces ūdeni un aizgāja atkal pie zostēviņa.

—     Dzer, Ivan Ivanič! — viņš maigi teica, nolikdams tam priekšā tasīti. — Dzer, draudziņ!

Bet Ivans Ivaničs nekustējās un neatdarīja acis. Saimnieks pielieca viņa galvu pie tasītes un iemērca knābi ūdenī, bet zostēviņš nedzēra, vēl platāk izpleta spārnus, un viņa galva tā arī palika guļot uz tasītes.

—     Nē, nekas vairs nav darāms! — saimnieks nopūtās. — Viss pagalam. Ivans Ivaničs ir beigts!

Pa viņa vaigiem sāka ritēt uz leju spožas lāsītes, kādas mēdz būt uz logiem, lietum līstot. Nesaprazdami, kas noticis, Krustmāte un Fjodors Timofejičs spiedās pie viņa un šausmās vērās zostēviņā.

—      Nabaga Ivan Ivanič! — saimnieks, bēdīgi nopūzdamies, teica. — Un es domāju, ka pavasarī aizvedīšu tevi uz vasarnīcu, un pastaigāšos ar tevi pa zaļu zālīti. Mīļo kustonīt, mans labais draugs, tevis vairs nav! Kā gan tagad izlikšu bez tevis?

Krustmātei likās — arī ar viņu notiks tas pats, tas ir, arī viņa tāpat nezin kāpēc aizvērs acis, izstieps ķepas, atņirgs muti, un visi viņā skatīsies ar šausmām. Acīm redzot, tādas pašas domas klīda arī Fjodora Timofejiča galvā. Nekad agrāk vecais runcis nebija redzēts tik drūms un izmisis kā tagad.

Sāka aust gaisma, un istabā vairs nebija tā neredzamā svešā, kas tā biedēja Krustmāti. Tad kļuva pavisam gaišs, atnāca sētnieks, paņēma zostēviņu aiz kājām un kaut kur aiznesa. Pēc maza brītiņa ieradās vecā sieva un iznesa silīti.

Krustmāte iegāja viesistabā un palūkojās aiz skapja: saimnieks nebija apēdis vistas kājiņu, — tā atradās savā vietā, putekļos un zirnekļu tīklos. Bet Krustmātei bija sēri, skumīgi un gribējās raudāt. Viņa pat neapostlja kājiņu, bet palīda zem dīvāna, aptupās tur un sāka gaudot klusi, smalkā balstiņā: au-au-au …

Septītā nodala NEVEIKSMĪGĀ DEBIJA

Kādā jaukā vakarā saimnieks ienāca istabiņā ar netīrajām tapetēm un, berzēdams rokas, sacīja:

—     Nu, tātad …

Viņš gribēja vēl kaut ko sacīt, bet nepateica un izgāja laukā. Krustmāte, kas mācību laikā bija lieliski izpētījusi viņa seju un intonācijas, uzminēja, ka saimnieks uztraukts, norūpējies un, šķiet, dusmīgs. Pēc maza brītiņa viņš atgriezās un sacīja:

—     Šodien es ņemšu līdz Krustmāti un Fjodoru Timofejiču. Ēģiptes piramīdā tu, Krustmāt, šodien aizstāsi nelaiķi Ivanu Ivaniču. Jupis viņu zina! Nekas nav gatavs, nav iemācīts, mēģinājumu bijis maz! Mēs piedzīvosim kaunu, izgāzīsimies!

Tad viņš atkal izgāja un pēc brītiņa atgriezās, ģērbies kažokā, gardibeni galvā. Piegājis klāt runcim, viņš saņēma to aiz priekšķepām, pacēla gaisā un paslēpa uz savām krūtīm zem kažoka, pie tam Fjodors Timofejičs izlikās ļoti vienaldzīgs un pat nepūlējās atdarīt acis. Viņam, kā redzams, bija gluži vienalga: vai nu gulēt, vai arī tikt paceltam aiz kājām, valstīties uz matracīša vai atdusēties uz saimnieka krūtīm zem kažoka . ..

—      Iesim, Krustmāt! — saimnieks teica.

Nekā nesaprazdama un asti luncinādama, Krustmāte devās viņam līdz. Pēc brītiņa viņa jau sēdēja kamanās saimniekam pie kājām un klausījās, kā viņš, drebinādamies aiz aukstuma un uztraukuma, murmināja:

—      Piedzīvosim kaunu! Izgāzīsimies!

Kamanas apstājās pie lielas, dīvainas mājas, kas atgādināja apgāztu zupas bļodu. Šās mājas garo palieveni ar trim stikla durvīm apgaismoja ducis spožu laternu. Durvis džinkstēdamas vērās vaļā un kā mutes aprija cilvēkus, kas šaudījās gar palieveni. Cilvēku bija daudz, bieži vien pie ieejas piebrauca ari zirgi, bet suņi nebija redzami. „

Saimnieks paņēma Krustmāti rokās un piekjāva pie krūtīm zem kažoka, kur atradās Fjodors Timofejičs. Te bija tumsa un smacīgs gaiss, bet silti. Uz mirkli uzliesmoja divas nespodras, zaļas dzirkstīles — runcis, auksto, cieto kaimiņienes ķepu satraukts, bija atvēris acis. Krustmāte nolaizīja viņam ausi un, vēlēdamās apsēsties pēc iespējas ērtāk, nemierīgi sakustējās, saņurcīja viņu zem sevis ar savām aukstajām ķepām un netīšām izbāza no kažoka apakšas galvu, bet tūliņ nikni ieņurdējās un palīda zem kažoka. Viņai likās, it kā viņa būtu ieraudzījusi milzīgu, vāji apgaismotu istabu, kas pilna briesmoņu; no starpsienām un režģiem, kas stiepās istabai gar abām pusēm, raudzījās drausmīgi purni: zirdziski, ragaini, garausaini un kāds resns, milzīgs purns ar asti deguna vietā un diviem gariem, apgrauztiem kauliem, kas tam rēgojās ārā no mutes.

Runcis sāka sēcoši ņaudēt zem Krustmātes ķepām, bet tai brīdī kažoks atvērās, saimnieks noteica: «Hop!» — un Fjodors Timofejičs ar Krustmāti nolēca uz grīdas. Tagad viņi atradās nelielā istabā ar pelēkām dēļu sienām; izņemot mazu galdiņu ar spoguli, ķeblīti un kaktos sakārtus kankarus, te nebija nekādu citu mēbeļu un dega nevis lampa vai svece, bet spilgta, vēdekļveidīga uguntiņa, kas nāca no sienā iesistas caurulītes. Fjodors Timofejičs aplaizīja savu kažoku, ko Krustmāte bija saburzījusi, palīda zem ķeblīša un apgūlās. Saimnieks, aizvien vēl uztraukdamies un berzēdams rokas, sāka izģērbties . . . Viņš ģērbās tā kā parasti savās mājās, gatavodamies apgulties zem mīkstās segas, tas ir, novilka visu, atskaitot veļu, tad atsēdās uz ķeblīša un, raudzīdamies spogulī, sāka taisīt ar sevi apbrīnojamus jokus. Vispirms viņš uzmauca galvā parūku ar celiņu vidū un diviem cekuliem, kas atgādināja ragus, tad biezi nozieda seju ar kaut ko baltu un virs baltās krāsas uzzīmēja vēl uzacis un ūsas, nosārtoja vaigus. Viņa kumēdiņi ar to vēl nebeidzās. Notriepis seju un kaklu, viņš sāka vilkt neparastu, nejēdzīgu tērpu, kādu Krustmāte agrāk nebija redzējusi ne mājās, ne uz ielas. Iedomājieties platas jo platas bikses, kas šūtas no krāsaina, lieliem ziediem rotāta katūna, kādu mietpilsoņu mājās lieto aizkariem un mēbeļu pārvalkiem, bikses, kuras aizpogā zem pašām padusēm; viena bikšu stara pašūta no brūna katūna, otra no gaišdzeltena. Iegrimis tanīs, saimnieks apvilka vēl katūna svārciņus ar lielu, izrobotu apkakli un zelta zvaigzni uz muguras, daudzkrāsainas zeķes un zaļus zābakus …

Krustmātei metās raibs gar acīm, pagura sirds. Neveiklais tēls ar balto seju smaržoja pēc saimnieka, arī balss bija pazīstama, saimnieka balss, bet dažbrīd Krustmāti mocīja šaubas, un tad viņai gribējās aizbēgt no raibā tēla un riet. Jaunā vieta, vēdekļveidīgā uguntiņa, smarža, ar saimnieku notikusī pārvērtība — tas viss viesa viņā nenoteiktas bailes un jausmu, ka viņa katrā ziņā sastapsies ar kādu briesmoni, kā, piemēram, resno purnu, kam deguna vietā aste. Un vēl kaut kur aiz sienas tālumā spēlēja nīstamā mūzika un brīžiem atskanēja nesaprotama rūkoņa. Viņu nomierināja tikai viens — Fjodora Timofejiča nesatricināmais miers. Viņš gluži rāmi snauda zem ķeblīša un neatvēra acis pat tad, kad ķeblītis kustējās.

Kāds cilvēks, tērpies frakā un baltā vestē, palūkojās istabiņā un sacīja:

—     Tūlīt mis Arabellas uzstāšanās. Pēc viņas jūs.

Saimnieks nekā neatbildēja. Viņš izvilka no galda

apakšas nelielu somu, atsēdās un sāka gaidīt. No viņa lūpām un rokām bija redzams, ka viņš uztraucies, un Krustmāte dzirdēja, kā trīcēja viņa elpa.

—     M-r 2orž, lūdzu! — kāds iesaucās aiz durvīm.

Saimnieks piecēlās, trīsreiz pārmeta krustu, tad izvilka no ķeblīša apakšas runci un iebāza viņu čemodānā.

—     Nāc, Krustmāt! — viņš klusi teica.

Krustmāte, nekā nesaprazdama, tuvojās viņa rokām; viņš noskūpstīja tai galvu un ielika to blakus Fjodoram Timofejičam. Pēc tam viss satumsa … Krustmāte mīņājās pret runci, skrāpēja čemodāna malas un aiz šausmām nevarēja izdvest ne skaņas, bet čemodāns šūpojās kā viļņos un drebēja . . .

—     Te nu es esmu! — saimnieks skaļi iesaucās. — Te nu es esmu!

Krustmāte sajuta, ka pēc šā sauciena čemodāns atsitas pret kaut ko cietu un mitējas šūpoties. Atskanēja skaļš, dobjš rēciens: pa kaut ko plaukšķināja, un šis kaut kas, droši vien purns ar asti deguna vietā, rēca un smēja tik skaļi, ka ietrīcējās čemodāna atslēdziņas. Atbildot rēcienam, atskanēja spalgi, spiedzoši saimnieka smiekli, kā viņš mājās nekad nemēdza smieties.

—      Ha! — viņš iesaucās, cenzdamies pārkliegt rēcienu. — Visucienījamā publika! Es nāku tieši no stacijas! Mana vecmāmuļa notirinājusi kājas un atstājusi man mantojumu! Čemodānā ir kaut kas ļoti smags, kā redzams, zelts . . . Ha-ā! Un ja nu te ir miljons! Tūlīt attaisīsim un paskatīsimies . . .

Čemodānam noskripstēja atslēga. Spilgta gaisma iesitās Krustmātei acīs; viņa izlēca no čemodāna un, rēciena apdullināta, ātri, cik jaudas, sāka skraidīt ap savu saimnieku un skaļi riet.

—      Ha! — saimnieks iesaucās. — Tēvocīt Fjodor Timofejič! Dārgo Krustmāmiņ! Mīļie radiņi, velns lai jūs parauj!

Viņš nokrita uz vēdera smiltīs, saķēra runci un Krustmāti un apskāva. Kamēr viņš žņaudza Krustmāti savās skavās, viņa ātrumā aplūkoja to pasauli, kurā liktenis bija viņu iegrūdis, un, tās grandiozitātes pārsteigta, uz mirkli sastinga izbrīnā un sajūsmā, tad izrāvās no saimnieka skavām un, spilgto iespaidu ietekmēta, sāka kā vilciņš griezties uz vietas. Jaunā pasaule bija liela un pilna spilgtas gaismas; kurp vien vērsās acis, visur, no grīdas līdz griestiem, bija redzamas tikai sejas, sejas un vairāk nekā.

—     Krustmāmiņ, lūdzu apsēsties! — saimnieks uzsauca.

Atcerēdamās, ko tas nozīmē, Krustmāte uzlēca uz krēsla un apsēdās. Viņa paraudzījās saimniekā. Saimnieka acis, kā vienmēr, vērās nopietni un laipni, bet seju, it sevišķi muti un zobus, kropļoja plats, nekustīgs smaids. Viņš pats smējās, lēkāja, raustīja plecus un izlikās, it kā būtu ļoti līksms, šīm tūkstoš sejām klātesot. Krustmāte noticēja viņa jautrībai, piepeši sajuta ar visu miesu, ka viņā skatās šīs tūkstoš sejas, pacēla savu lapsas purnu uz augšu un priecīgi iegaudojās.

—     Jūs, Krustmāmiņ, pasēdiet, — saimnieks viņai teica, — bet mēs ar tēvocīti padejosim.

Gaidīdams, kad viņam liks darīt muļķības, Fjodors Timofejičs stāvēja un vienaldzīgi lūkojās apkārt. Viņš dejoja apātiski, nevērīgi, drūmi, un no viņa kustībām, astes un ūsām bija redzams, ka viņš dziļi nicina ir pūli, ir spilgto gaismu, ir saimnieku, ir pats sevi. . . Nodejojis savu kārtu, viņš nožāvājās un apsēdās.

—      Nu, Krustmāmiņ, — saimnieks sacīja, — vispirms mēs abi uzdziedāsim un pēc tam padejosim. Labi?

Viņš izņēma no kabatas stabulīti un sāka pūst. Krustmāte, nevarēdama paciest mūziku, sāka nemierīgi grozīties uz krēsla un gaudot. No visām pusēm atskanēja rēkoņa un aplausi. Saimnieks palocījās un, kad visi apklusa, spēlēja tālāk… Kad viņš stabulēja kādu ļoti augstu toni, kaut kur augšā, publikā, kāds izbrīnā skaļi novaidējās.

—     Tēt! — bērna balss iesaucās. — Tā taču ir Kaštanka!

—      Kā tad, Kaštanka! — apstiprināja iereibis, čerkstošs tenoriņš. — Kaštanka! Fedjuška, dievs sodi, tā ir Kaštanka! Aidā!

Galerijā kāds iesvilpās, un divas balsis — viena bērna, otra vīrieša balss skaļi sauca:

—     Kaštanka! Kaštanka!

Krustmāte nodrebēja un paraudzījās turp, kur sauca. Tāpat kā pirmīt, viņai acīs bija iesitusies spilgtā gaisma, tagad tur pazibēja divas sejas: viena bārdaina, iereibuši un smaidoša, otra apaļa, sārtiem vaigiem un izbaiļu pilna . . . Krustmāte atcerējās, nokrita no krēsla un sāka ķepuroties smiltīs, tad uzlēca kājās un, priecīgi smilkstēdama, metās pretim šīm sejām. Atskanēja briesmīga rēkoņa, kurai cauri brāzās svilpieni un spalgi bērna saucieni:

—     Kaštanka! Kaštanka!

Krustmāte pārlēca pāri barjerai, tad pāri kādam plecam, nonāca ložā; lai tiktu nākamajā balkonā, viņai bija jāpārlec augsta siena; Krustmāte lēca, bet neuzlēca tik augstu un slīdēja pa sienu atpakaļ… Tad viņa gāja no rokām rokās, laizīja rokas un sejas, virzījās aizvien augstāk un augstāk un beidzot nokļuva galerijā . . .

Pēc pusstundas Kaštanka jau gāja pa ielu līdz ar cilvēkiem, no kuriem izgaroja līmes un lakas smaka, Luka Aleksandričs grījojās un instinktīvi, pieredzes skolots, centās turēties tālāk no notekas.

— Vienos grēkos tu, cilvēks, esi laists pasaulē no mātes miesām … — viņš murmināja. — Bet tu, Kaštanka, esi pārpratums. Salīdzinājumā ar cilvēku tu esi tikpat kā namdaris salīdzinājumā ar galdnieku.

Viņam blakus soļoja Fedjuška ar tēva cepuri galvā. Kaštanka vērās viņiem abiem mugurā, un viņai šķita, ka jau sen iet aiz tiem un priecājas, ka viņas dzīve ne uz brīdi nav pārtrūkusi.

Viņa atminējās istabiņu ar netīrajām tapetēm, zostēviņu, Fjodoru Timofejiču, gardās pusdienas, mācības, cirku, bet tas viss viņai tagad likās kā garš, juceklīgs, smags sapnis . . .

NN KUNDZES STĀSTS

Pirms apmēram deviņiem gadiem kādā vakarā siena pļaujas laikā es un Pjotrs Sergejičs, kas veica tiesu izmeklētāja pienākumus, jājām uz staciju pēc vēstulēm.

Laiks bija lielisks, taču atceļā nogranda pērkons, un mēs ieraudzījām bargu, melnu mākoni, kas nāca tieši mums virsū. Mākonis tuvojās mums un mēs tam.

Mākoņa fonā balti vizēja mūsu māja un baznīca, sudrabainas slējās augstās papeles. Smaržoja pēc lietus un nopļauta siena. Mans ceļabiedrs bija labā omā. Viņš smējās un runāja visādas blēņas. Viņš sacīja, ka nebūtu par ļaunu, ja mums pēkšņi gadītos ceļā viduslaiku pils ar robotiem, apsūnojušiem torņiem, ar pūcēm, lai mēs tur paslēptos no lietus un lai mūs galu galā nospertu zibens …

Bet tad pa rudziem un auzu lauku pārskrēja pirmais vilnis, uzbrāzās vējš un gaisā sāka virpuļot putekļi. Pjotrs Sergejičs iesmējās un iecirta zirgam piešus sānos.

— Labi! — viņš nokrekšķējās. — Ļoti labi!

Sāku smieties arī es, viņa līksmes iekveldēta un iedomājoties, ka tūdaļ izmirkšu līdz ādai un ka mani var nospert zibens.

Viesulis un straujais jājiens, kad cilvēks aizelšas no vēja un jūtas kā putns, saviļņo un kairina krūtis. Kad iejājām mūsu sētā, vēja vairs nebija un smagas lietus lāses sitās pret zāli un jumtiem. Pie staļļiem neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Pjotrs Sergejičs pats izņēma zirgiem laužņus un ieveda tos steliņģos. Gaidīdama, kamēr viņš visu pabeigs, stāvēju pie sliekšņa un vēros slīpajās lietus svītrās; iesalkanā, satraucošā siena smarža šeit bija jūtama stiprāk nekā laukā; debesis klāja mākoņi, lija lietus un krēsloja.

—      Tad ta spēriens! — teica Pjotrs Sergejičs, pienākdams man klāt pēc ļoti stipra, dārdoša pērkona grāviena, kad likās, it kā debess būtu pārsprāgusi uz pusēm. — Kā jums tas patīk?

Viņš stāvēja līdzās uz sliekšņa un, smagi elsodams pēc ātrā jājiena, lūkojās manī. Es ievēroju, ka viņš tīksminās par mani.

—     Natālija Vladimirovna, — viņš sacīja, — es atdotu visu, lai tikai varētu ilgāk tā stāvēt un raudzīties uz jums. Jūs šodien esat daiļa.

Viņa acis vērās jūsmīgi un lūdzoši, seja bija bāla, bārdā un ūsās mirdzēja lietus lāses, kas arī, šķita, ar mīlestību lūkojās manī.

—      Es jūs mīlu, — viņš teica. — Mīlu un esmu laimīgs, ka redzu jūs. Zinu, jūs nevarat kļūt mana sieva, taču es negribu nekā, man nevajag nekā, tikai jums jāzina, ka mīlu jūs. Nesakiet nekā, neatbildiet, nepievērsiet man uzmanību, tikai jums jāzina, ka esat man dārga, un atļaujiet raudzīties uz jums.

Viņa jūsma skāra arī mani. Es vēros viņa iedvesmas pilnajā sejā, klausījos balsī, kas saplūda ar lietus šalkoņu, un kā apburta nespēju pakustēties.

Man gribējās vēl un vēl raudzīties spožajās acīs un klausīties.

—     Jūs klusējat — tas ir lieliski! — Pjotrs Sergejičs sacīja. — Klusējiet vien tālāk.

Man bija labi. Es iesmējos aiz tīksmes un aizskrēju cauri lietus gāzmai uz māju; arī viņš sāka smieties un palēkdamies skrēja man pakaļ.

Trokšņaini kā bērni, salijuši, aizelsušies, skaļi skriedami pa kāpnēm, mēs abi iedrāzāmies istabā. Tēvs un brālis, nepieraduši redzēt mani smejošu un jautru, izbrīnā uzlūkoja mani un arī sāka smieties.

Negaisa mākoņi bija prom, pērkons apklusis, bet Pjotra Sergejiča bārdā vēl arvien mirdzēja lietus lāses.

Visu laiku līdz vakariņām viņš dziedāja, svilpoja, trokšņaini noņēmās ar suni, dzīdamies tam pakaļ pa istabām, tā ka gandrīz apgāza vīru ar patvāri. Vakariņās viņš daudz ēda, runāja muļķības un apgalvoja — ja ziemu ēdot svaigus gurķus, mute smaržojot pēc pavasara.

Liekoties gultā, es aizdedzu sveci un atvēru līdz galam vaļā savu logu, un nenoteiktas jūtas pārņēma man sirdi. Es atcerējos, ka esmu brīva, vesela, dižciltīga, bagāta, ka mani mīl, bet galvenais, ka esmu dižciltīga un bagāta, — dižciltīga un bagāta — cik tas labi, ak dievs! … Tad, drebinādamās gultā no viegla aukstuma, kas līdz ar rasu zagās no dārza man klāt, es centos izprast, mīlu Pjotru Sergejiču vai ne . . . Un, nekā neizpratusi, aizmigu.

Kad no rīta ieraudzīju uz savas gultas trīsošus saules lāsumus un liepzaru ēnas, man atmiņā skaidri atdzima vakardiena. Dzīve likās krāšņa, daudzveidīga, brīnišķīga. Kaut ko dungodama, ātri apģērbos un izskrēju dārzā …

Un kas bija pēc tam? Pēc tam — nekas. Ziemu, kad dzīvojām pilsētā, Pjotrs Sergejičs retumis apmeklēja mūs. Lauku paziņas ir burvīgi tikai laukos un vasarā, turpretim pilsētā un ziemā viņi zaudē pusi sava jaukuma. Kad pilsētā cienājam viņus ar tēju, šķiet, ka viņiem mugurā citam piederoši svārki un ka viņi pārāk ilgi maisa ar karotīti tēju. Arī pilsētā Pjotrs Sergejičs dažkārt runāja par mīlestību, bet nepavisam neiznāca tā kā laukos. Pilsētā mēs stiprāk sajūtām to mūri, kas bija starp mums: esmu dižciltīga un bagāta, viņš nabags, nav pat muižnieks, bet ir diakona dēls, veic tiesu izmeklētāja pienākumus, tas arī viss; mums abiem — man aiz jaunības, bet viņam nez kāpēc — šis mūris likās ļoti augsts un biezs, un, apmeklējot mūs pilsētā, viņš piespiesti smaidīja, kritizēja augstākās aprindas un drūmi klusēja, kad viņa klātbūtnē viesistabā bija vēl kāds. Nav tāda mūra, kam nebūtu iespējams izlauzties cauri, tomēr laikmetīgā romāna varoņi, cik es viņus pazīstu, ir pārāk bikli, neuzņēmīgi, laiski un aizdomu pilni un pārāk ātri samierinās ar pārliecību, ka viņi ir neveiksminieki, ka personiskā dzīve viņus pievīlusi; viņi necīnās, tikai kritizē, nosaucot pasauli par banālu un aizmirstot, ka pati viņu kritika pamazam izvēršas banalitātē.

Mani mīlēja, laime bija tuvu un, kā likās, mita man cieši līdzās; es dzīvoju gavilēdama, necenzdamās izprast sevi, nezinādama, ko gaidu un ko gribu no dzīves, bet laiks ritēja un ritēja . . . Man garām pagāja ļaudis ar savu mīlestību, aizdzirkstīja gaišas dienas un siltas naktis, nodziedāja lakstīgalas, aizsmaržoja siens — un tas viss, kas tagad atceroties liekas mīļš un brīnišķīgs, man, tāpat kā visiem, aizskrēja ātri, neatstājot pēdas, netika novērtēts un izgaisa kā migla . . . Kur tas viss ir?

Nomira tēvs, es novecoju; viss, kas patika, loloja mani, deva cerības — lietus šalkas, pērkona dārdi, domas par laimi, sarunas par mīlu, — tas viss pārvērties tikai par atmiņām, un es redzu priekšā gludu, tuksnešainu tāli: klajumā nevienas dzīvas dvēseles, un tur pie apvāršņa tumši, baigi. . .

Zvana . . . Atnācis Pjotrs Sergejičs. Kad ziemā redzu kokus un atceros, kā tie man zaļoja vasarā, es čukstu:

—     Ai mani mīļie!

Bet, kad redzu cilvēkus, ar kuriem esmu pavadījusi savu pavasari, man kļūst skumji, silti ap sirdi, un es čukstu to pašu.

Ar mana tēva protekciju viņš sen jau pārcelts uz pilsētu. Mazliet novecojis, mazliet sakrities. Sen jau mitējies atklāt mīlestību, nerunā vairs niekus, necieš savu darbu, ar kaut ko sirgst, jūtas vīlies, atmetis dzīvei ar roku un vada dienas bez prieka. Rau, viņš atsēdās pie kamīna; klusēdams veras ugunī. . . Nezinādama, ko teikt, es vaicāju:

—      Kas tad ir?

—     Nekas … — viņš atbildēja.

Un atkal klusums. Sarkanā uguns atblāzmojās viņa skumjajā sejā.

Atcerējos pagātni, un pēkšņi mani pleci nodrebēja, galva noslīga, un es sāku rūgti raudāt. Man kļuva neizturami žēl pašai sevis un šā cilvēka un kvēli iegribējās tā, kas pagājis un ko tagad dzīve mums liedz. Un tagad vairs nedomāju, cik dižciltīga un bagāta esmu.

Es skaļi šņukstēju, spiezdama deniņus, un murmināju:

— Ak dievs, ak dievs, dzīve pagalam . . .

Viņš sēdēja, klusēja un nesacīja man: «Neraudiet.» Viņš saprata, ka raudāt vajag un ka pienācis laiks to darīt. Es redzēju no viņa acīm, ka viņam žēl manis; un arī man bija žēl viņa, līdz ar to īgnums uz šo kautro neveiksminieku, kas nebija pratis nokārtot ne manu dzīvi, ne savējo.

Kad es viņu izvadīju, man šķita, ka viņš priekšnamā tīšām ilgi vilka mugurā kažoku. Reizes divas viņš klusēdams noskūpstīja man roku un ilgi lūkojās manā saraudātajā sejā. Man liekas — šai brīdī viņš atcerējās negaisu, lietus strēles, mūsu smieklus, manu toreizējo seju. Viņam gribējās man kaut ko teikt, un viņš labprāt to darītu, tomēr nepateica nekā, tikai nogrozīja galvu un cieši paspieda roku. Dievs ar viņu!

Viņu aizvadījusi, es atgriezos kabinetā un atkal atsēdos uz paklāja kamīna priekšā. Sarkanās ogles jau sedza pelni, un tās sāka dzist. Sals vēl niknāk lauzās logā, un vējš kaut ko daiņoja kamīna dūmenī.

Ienāca istabene un, domādama, ka esmu aizmigusi, uzrunāja mani. . .

PIEZĪMES

jaungada mocības

Jaunākās inkvizīcijas apraksts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Будильник», 1887. g., 1. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Saglabājusies stāsta kopija ar rakstnieka autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

Staņislavs — Sv. Staņislava ordenis, viens no cariskās Krievijas ordeņiem.

Soloņins P. F. (1857—1894) — pazīstams Krievijas provinču teātru un arī Maskavas Korša teātra aktieris.

Ratenbergs — Bulgārijas kņazs, 1886. gadā atteicies no troņa.

Mutkurovs, Stambulovs (jeb Stambolovs) — reakcionāri bulgāru politiskie darbinieki. Politiskās cīņas Bulgārijā 1880.—1890. gadā plaši apgaismoja tālaika krievu prese.

Chapeau claque — saliekams cilindrs. (Fr.)

Šampanietis

Pasaules gājēja stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербур! екая газета», 1887. g., 4. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Saīsinātā veidā stāsts ievietots ilustrētā kalendārā «Стоглав», Р., 1890. Ar papildu īsinājumiem un labojumiem iekļauts P. Caikovskim veltītajā Cehova stāstu krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un atkārtots turpmākajos krājuma (no 2. līdz 10.) izdevumos. Nedaudz pārstrādātu autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu V sējumā.

No I. L. Sčeglova vēstulēm Čehovam (1888. g. 30. septembri un 4. novembrī) redzams, ka Sčeglovs ieteicis rakstniekam K. S. Barancevičam uzņemt V. M. Garšina piemiņai veltītajā krājumā «Sarkanais zieds» «lielisko stāstiņu «Šampanietis»» un lūdzis Čehovu izsūtīt šo stāstu. Čehovs 1888. gada 7. novembrī atbildējis, ka viņam «Šampanietis» pagaisis.

N. K. Mihailovskis recenzijā par Cehova stāstu krājumu «Drūmie Jaudis» (avīzē «Русские ведомости», 1890, 104. nr.) rakstīja, ka, stāsta nosaukuma ieinteresēts, sācis lasīt krājumā vispirms «Šampanieti», kas ievietots krājumā kā pēdējais. Pārmetot Cehovam ideālu trūkumu un viņa izraudzīto tematu gadījuma raksturu, Mihailovskis toties augstu novērtē atsevišķās poētiskās detaļas Cehova stāstos «Šampanietis», «Pasts», «Aukstās asinis». «Viss viņam ir dzīvs: mākoņi sačukstas paslepus no mēness, zvaniņi raud, zvārgulīši smej, ēna līdz ar cilvēku iznāk no vagona. Sī savā ziņā, tā teikt, panteistiskā īpatnība stipri pavairo stāsta skaistumu un raksturo autora poētisko noskaņu.» (H. К. Михайловский. Литературно-критические статьи. M. 1957, 598. lpp.)

Kliko atraitnes marka — Veuve Clicot — franču vīnrūpniecības firma, kas gatavo šampanieti.

«Acis melnmelnās, acis kaislīgās» — romance ar J. P. Grebenkas (1812—1848) vārdiem.

SALS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 11. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Pēc diezgan ievērojamiem īsinājumiem un labojumiem stāsts uzņemts Kopotu rakstu III sējumā.

Var minēt dažus ievērojamākus labojumus. Laikraksta tekstā bija: «Nāk šurp! Mesdames, aizbāziet ausis.» Labots: «Nāk šurp. Nu tik ir ķeza: pierunās mums pilnas ausis!» Laikraksta tekstā: «—Tāds nolādējams sals, ka sliktāks par katru suni! — viņš joprojām tarkšķēja, smaidīdams pār visu seju.» Labotajā tekstā «tarkšķēja» vietā ir «runāja». No tā var spriest, kādu vērību Cehovs veltījis ikvienam vārdam savā daiļradē.

Cehovs pārstrādājis arī šādu fragmentu. Laikrakstā pēc vārdiem «Un ko tad madāmām?» bija iespiests:

«Galva apgriezās un mulsi pavērās uz dāmām.

— Esmu jau piecpadsmit gadu galva, bet kārtību neesmu iemācījies … — viņš nopūtās. — Nevis galva, bet visas guberņas negods!

Pasaki tur, lai piparkūkas, riekstiņus… kaut kādas konfektes, vai. .. Nu, ej! Aši!

Samulsis par savu neziņu, kāda ir etiķete un kā izturēties pret dāmām, galva brītiņu klusēja un tad atkal sāka tarkšķēt.»

UBAGS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g„ 18. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Bez autora atļaujas stāsts vēlreiz iespiests laikrakstā «Одесские новости», to Cehovam 1887. gada 14. februāra vēstulē ziņojis N. A. Ļeikins. Cehovs 25. februārī atbild, ka par to vajadzētu interesēties laikrakstam «Петербургская газета». «Vispirms apzog avīzi «Петербургская газета» un tikai tad mani…» raksta Cehovs.

Stāsts ievērojami pārstrādāts un saīsināts Kopotu rakstu III sējumam.

Izmesti ārā daži vulgārismi, daži Skvorcova uzbrukumi Luškovam un stāsta beigās Luškova vārdi, ar kuriem viņš nosoda sava «labvēļa» pozīciju, — acīm redzot, tāpēc, ka tas jau tāpat skaidrs no visa teksta.

Izmestais teksts bija tāds:

«— Jūs rīkojāties prātīgi, bet… neņemiet par ļaunu, Aleksej Nikolajič, atvainojiet… es jūtu, ka jums toreiz nebija taisnība. Jūs rīkojāties prātigi un aiz labsirdības, bet taisnība nebija jūsu pusē!

—    Kā tad nebija taisnība? — Skvorcovs brīnījās.

—    Nevaru jums to izskaidrot. Jūsu rīcībā un vārdos nevarēja just taisnīgumu. Un vai zināt, kam bija taisnība? Jūsu virējai Olgai!»

IENAIDNIEKI

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 3913. nr. Ievietots D. V. Grigorovičam veltītajā Cehova stāstu krājumā «Krēslas stundā», Р., 1887., un pārdrukāts krājuma nākamajos izdevumos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Ar nedaudziem stilistiskiem labojumiem autors šo stāstu uzņēmis arī Kopotu rakstu III sējumā.

Movetoni — cilvēki ar nelāgu gaumi. (No Ir. — mauvais ton.)

Aneirisma — artēriju paplašināšanās.

labais vācietis

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 4. nr., ar virsrakstu «Anekdote». Paraksts: A. Cehonte.

Cehovs sākumā gribējis ievietot šo stāstu savos Kopotos rakstos, saīsinājis tekstu, izdarījis stilistiskus labojumus. Saglabājies autora izlabotais teksts ar nosaukumu «Labais vācietis» un viņa uzrakstu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

N. A. Ļeikins rakstījis Cehovam 1887. gada 24. janvārī: «Jūsu pēdējais stāsts «Anekdote» ir ļoti jocīgs. Jūsu vieglo stāstu skaitā tas ir viens no izcilākajiem. Galvenais, atrisinājums ir pavisam negaidīts.»

TUMSĪBA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 25. nr., ar virsrakstu «Tumsā». Paraksts: A. Cehonte.

Ar jaunu virsrakstu un ievērojamiem stilistiskiem labojumiem autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu I sējumā.

Stipri saīsināts un pārstrādāts Kirilas stāstījums par viņa brāļa Vasilija pārkāpumu un sodu.

Ļevs Tolstojs ierindojis «Tumsību» starp labākajiem Cehova stāstiem.

POĻEŅKA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g„ 32. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stilistiski pārveidotu un saīsinātu autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu I sējumā.

dzērāji

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 39. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ievietojot stāstu savu Kopotu rakstu III sējumā, autors to stilistiski nogludinājis un saīsinājis.

Izsvītroti Prolova vārdi uzdzīves aina: «Lai gan jūs esat nevis īsti čigāni, bet viltoti, taču… dzeriet! Agrākās čigānietes dažkārt par miljonu nevarēja nopirkt, bet no šim katru var dabūt par desmitnieku, un tad vēl izdos ārā. Dziedi!» Galīgajā redakcijā šī tirāde pārvērtusies vienā vienigā teikumā: «Dzer, vārava cilts! Dziediet! I-I-ī!»

Pēc vārdiem «Divi elektriskie lākturi ar matētiem kupoliem mirgoja un sīca, it kā skaistos» izsvītrots turpinājums — «ka tiem jāapgaismo tikai piedzēruši cilvēki un tā lētā, salkanā bezgaumība, ar kādu izgreznoti mūsu izpriecu zaņķi». Sai saīsinājumā redzams viens no Čehova raksturīgajiem paņēmieniem — tieksme izvairīties no autora paskaidrojumiem, ja lasītājam iespējams iedvest tādu pašu secinājumu ar vides, darbības personu utt. attēlojumiem.

Autors tiecies arī pēc lielākās noteiktības. Pirmajā redakcijā bija: «Dzirdīja basus ar žurgu,» — turpretim vēlāk: «Dzirdīja basus ar vīna, šņabja un e[las sajaukumu …»

Stāsts pirmajā redakcijā beidzās tā:

«Pie savas mājas ieejas viņš teica:

— Man ir septiņi miljoni, bet nevaru līdz nemaņai piedzerties. Dzeru, dzeru — un nekā! Nevaru tikt va|ā no domām. Ar… ardievu!»

Matlots — vina zupa, šai gadījumā ar vēdzelēm.

NEUZMANĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 8. nr. Paraksts: A. Čehonte.

Stāsts ievietots grāmatā «V. G. Beļinska piemiņai». M., 1899. Cehovs šai grāmatai stāstu stilistiski labojis, saīsinājis sarunu ar farmaceitu, bet beigas papildinājis ar diviem teikumiem. Stāsta nobeigums žurnālā bija tāds: «— Nē, tas nozīmē, ka slikta petroleja! — Dašeņka nopūtās. — Tātad bodnieks iedevis man nevis labāko, bet to, kas maksā divas kapeikas mārciņā … Nu, pagaidi tu man!» Ar jaunām nelielām izmaiņām autors stāstu iekļāvis Kopotu rakstu II sējumā.

N. Ļeikins uzskatījis «Neuzmanību» par «jauku jociņu» un, pretstatot «Veročkai», ieteicis Čehovam rakstit «mazos» stāstiņus. (1887. g. 27. februāra vēstulē.)

1898. gada 20. martā žurnāla «Русская мысль» redaktors V. A. Goļcevs lūdzis Čehovu dot kādu stāstu paredzētajam krājumam par labu bada cietējiem. Sai sakarā Čehovs 28. martā lūdzis savu māsu aizsūtīt viņam uz ārzemēm stāstu «Neuzmanība». 1898. gada 4. maijā Goļcevs ziņojis rakstniekam, ka «krājums neiznāks».

VEROCKA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 3944. nr. Ar nelielām pārmaiņām stāsts ievietots Čehova krājumā «Krēslas stundā», Р., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Pēc nelieliem labojumiem autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu III sējumā.

1887. gada 28. februārī Aleksandrs Čehovs rakstījis autoram: «Tavu «Veročku» stipri slavē.» («Письма к А. П. Чехову его брата Александра Чехова». М., 1939, 158. 1рр.)

D. V. Grigorovičs par vairākiem Čehova stāstiem, tai skaitā ari par «Veročku», rakstījis Čehovam, ka viņa «apvārsnis lieliski ietver sevī mīlas motīvu tā vissmalkākajās un visapslēptākajās izpausmēs».

Korespondenti atzīmējuši dziļi patieso situāciju, kurā darbojas stāsta varoņi. Tā, piemēram, dzejnieks un tulkotājs I. A. Belousovs rakstījis Čehovam 1887. gada 1. septembrī: «… stāstu «Veročka» es uzskatu par pilnīgi pabeigtu, spriežu pēc tā, ka ar mani notika tāds pats gadījums kā ar manu vārdabrāli Ogņevu: tādiem gadījumiem nav citādu beigu — tā arī vajag notikt…»

N. Ļeikins bijis citādās domās. «Jūsu pēdējais stāstiņš žurnālā «Осколки» («Neuzmanība») atkal ir ļoti jauks,» viņš rakstījis Čehovam 1887. gada 27. februārī, «bet stāsts laikrakstā «Новое время» nav izdevies. Jums labāk padodas mazie stāstiņi, tas nav tikai mans uzskats vien.»

Visinteresantākā un saturīgākā atsauksme par stāstu «Veročka» atrodama V. V. Biļibina vēstulē Čehovam. 1887. gada 6.—7. martā viņš izsaka viedokli, kas pilnīgi pretējs Ļeikinam. Noslavējis Čehova stāstus «Neuzmanība» un «Nevarīga būtne», Biļibins turpina: «Bet ne jau tādi stāsti nosaka Jūsu slavu, Jūsu nākošo honorāru, visu Jūsu būtību … Jums tūdaļ jāraksta kaut kas liels … Arī stāsti laikrakstā «Новое время», lai gan tie samērā plaši, ir Jūsu mākslinieciskās sejas stipri šaurs ietvars. Tāpēc bieži vien rodas neskaidrība, nepabeigtība un tā tālāk. Piemēram, «Veročka». To droši vien nesaprot ne «kritiķi», ne parastie lasītāji. Man šķiet, ka Jūs negribējāt aprobežoties ar tik parasta un bieži traktēta sižeta gleznainu notēlojumu —

«viņa» nejauši iemīlējusi «viņu», bet viņš gadījuma pēc nemīl «viņu», un tālāk viss, kas šai sakarā notiek. Ļeikins, piemēram, tā sapratis… es sapratu stāstu citādi. Varbūt es maldos. Man liekas — jūs vēlējāties attēlot nevis atsevišķu, nupat minēto gadījumu, bet tagadnes cilvēku sevišķu nošķiru, cilvēkus, kuriem dzīves apstākļu rezultātā sirds sakaltusi kā zieds latīņu leksikonā. Viņi alkst mīlas, bet nespēj mīlēt. Tas ir ļoti bēdigi. Tā ir drāma.» Tālāk Biļibins saka — tādas jaunas un laikmetiskas tēmas risinājumam būtu vajadzigs nevis stāsts, bet romāns. Tāpēc Biļibinam šķiet, ka Cehovam jau laiks atstāt viņam nepiemēroto tā cilvēka lomu, kas «modina lielas cerības».

Ļevs Tolstojs novērtējis «Veročku» ka vienu no labākajiem Cehova stāstiem.

Nach Hause — uz mājām. (Vāc.)

GAVĒŅA PRIEKŠVAKARA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 52. nr. Paraksts: A. Čehonte. Ievietojot stāstu Kopotu rakstu III sējumā, Cehovs to stilistiski labojis un saīsinājis.

NEVARĪGA BŪTNE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 9. nr. Paraksts: A. Cehonte. Pēc stilistiskiem labojumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu I sējumā. Sākot ar vārdiem «… bet Sčukina pēc tam vēl divas stundas…» Cehovs pierakstījis stāsta beigas, kas pastiprinājušas fināla komisko nokrāsu.

1891. gadā uz šā stāsta pamata Cehovs uzrakstījis vodeviļu «Jubileja», turklāt pārgrozot uzvārdus un ievedot jaunas personas.

Ari šo stāstu augstu vērtējis Ļevs Tolstojs.

NELABS DARBS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 59. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem labojumiem stāsts ievietots krājumā «Krēslas stundā», Р., 1887., un pārdrukāts turpmākajos —

no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Autors to uzņēmis Kopotu rakstu III sējumā.

M. P. Čehovs savās atmiņās raksta, ka stāstu ietekmējusi Čehova uzturēšanās Babkinā: netālu no Babkinas atrodas Pojevščinas baznīca, un tā «ar savu sarga mājiņu pie pasta ceļa, kā liekas, iedvesusi brālim ideju sarakstīt «Raganu» un «Nelabo darbu»». (Rakstu krājums «О Чехове», M., 1910, 254. lpp.)

So stāstu augstu vērtējis D. V. Grigorovičs: «Pēc pilnskanīgā akorda,» viņš rakstījis Cehovam, «pēc izturētās vispārējās drūmās noskaņas «Nelabais darbs» ir taisni pirmšķirīgs: kopš pirmajām lappusēm nav zināms, kas būs, bet jau neviļus kļūst baigi un sirdi pārņem nelāga nojauta.»

mājas

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 3958. nr. Stāsts ievietots Cehova krājumā «Krēslas stundā», P., 1887., un pārdrukāts turpmākajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1888—1899). Ievietots arī krājumā «Bērni», P., 1889., un šā krājuma turpmākajos izdevumos (1890 un 1895). Uzņemts Kopotu rakstu III sējumā.

Cehova laikabiedri augstu novērtējuši šo stāstu. V. Biļibins rakstījis autoram, ka bērni viņam vienmēr labi izdodas. Rakstnieks I. I. Gorbunovs-Posadovs, pazīstamais izdevniecības «Посредник» vadītājs, domādams par Čehova stāstu krājuma publicēšanu, sevišķi izcēlis stāstu «Mājās». «Pēc manām domām,» viņš rakstījis Cehovam 1893. gada 16. maijā, «tas ir viens no Jūsu nopietnākajiem stāstiem. So divu pasauļu — tīrās, cilvēciskās bērnu pasaules un mūsu juceklīgās, izkropļotās, liekulīgās pasaules sastapšanās lieliski attēlota Jūsu mazajā vienkāršajā stāstiņā.»

Šo stāstu augstu novērtējis arī Ļevs Tolstojs.

Votre pиre vous appelle, allez vite! — Tēvs jūs sauc, ejiet ātrāk! (Fr.)

LAIMES LOZE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 66. nr., ar virsrakstu «Septiņdesmit pieci tūkstoši». Paraksts: A. Čehonte.

Ar jaunu virsrakstu, daudziem stilistiskiem labojumiem un īsinājumiem, kā arī papildināts ar diviem pēdējiem teikumiem, stāsts uzņemts Kopotu rakstu III sējumā.

Starp citu, pēc vārdiem «— Es, zini, Maša, brauktu uz ārzemēm, — viņš teica» izsvītroti Ivana Dmitrijeviča plašie spriedelējumi par ārzemju priekiem:

«Un viņš sāka domāt, cik labi būtu braukt oktobri vai novembrī uz ārzemēm. Pašā braukšanas procesā ir daudz kas pievilcīgs: pusdienot lielās stacijās, gulēt vagonā, lasīt avīzi vai tērzēt ar kādu kundzi, aizmigt, raudzīties pa logu ārā, kur slīd garām dažādas ainavas. Nodzīvot dienas trīs Vīnē, pēc tam uz Triestu, Venēciju, Neapoli. Neapolē ir silts, debesīm kaut kāda sevišķa nokrāsa. Decembris un janvāris ir ziemas mēneši, bet Itālijā staigā vieglos tērpos un peldas jūrā. Tas izklausās pēc kaut kā pārdabiska. No Itālijas tuvu izslavētā Nica vai Mentona, kur viss ir lētāk un vienkāršāk. Turpat netālu Monako. Stipru izjūtu labad vajadzētu kaut reizi mūžā spēlēt ruleti. Tā kā cilvēks mēdz aizrauties un nevar galvot par saviem nerviem, tad, dodoties uz spēļu namu, vajag ņemt līdzi ne vairāk par tūkstoš frankiem un spēlēt ne visai augstu. Tūkstoš franku nav žēl pazaudēt, un turklāt — kas neriskē, tas nelaimē. Un vai negadās visādi joki? Dažkārt, ieejot spēļu namā ar tūkstoti, cilvēki nāk no turienes ārā ar miljoniem. Parīzē jādzīvo ne mazāk par mēnesi, citādi var aizbraukt ar garu degunu. Dzīvokļi, pārtika un vīns tur daudz nemaksā, vajadzēs izdot naudu tikai par teātriem, iepirkumiem un par…

Ivans Dmitričs pavērās sievā un pasmaidīja.»

PAR AGRU!

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 73. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Uzglabājusies pārrakstītāja kopija ar Čehova autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.» Kopijas teksts atbilst laikraksta tekstam.

SATIKSANĀS

453

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 3969. nr. Sākumā Cehovs gribējis šo stāstu uzņemt savos Kopotos rakstos un 1899. gada 21. februārī ziņojis brālim Aleksandram Cehovam:

30 438

«No visiem stāstiem, kuri iespiesti 1887. gadā un kurus Tu mini savā pēdējā vēstulē, jāpārraksta tikai «Satikšanās».» Pēc rūpīgas pārrediģēšanas Čehovs tomēr atteicies to uzņemt Kopotos rakstos un 1899. gada 22. decembrī rakstījis A. F. Marksa izdevniecības kantora pārvaldniekam J. O. Grīnbergam: ««Satikšanās» jau salikta, bet salikumā šis stāsts man nepatika, un esmu to uz kādu laiku atlicis; varbūt pārstrādāšu.» Vēlāk, 1901. gada 9. jūlijā, viņš rakstījis A. F. Marksam: «Stāsts «Satikšanās», kā Jums jau agrāk ziņoju, neietilps manos Kopotos rakstos; man tas nepatīk.»

Uzglabājusies stāsta kopija rokrakstā ar Cehova labojumiem.

Čehovs, šo stāstu rediģējot, labojis stilu un izdarījis vairākus īsinājumus.

Atmesti daži dabas apraksti. Tā, piemēram, pēc vārdiem «… citādi viss tukšs kā izslaucīts» avīzes redakcijā bija: «It kā zemi būtu kāds noblietējis vai nolādējis, bet, ja paskatās augšup, — reibst galva aiz bailēm par koku galotnēm, kas gaist debesīs.» Izsvītroti vulgārismi Kuzmas valodā un saīsināta Jefrema saruna ar Kuzmu ceļā. Tā, piemēram, pēc vārdiem «Tavas naudas pat naglām nepietiks» izsvītroti turpmākie Kuzmas izteicieni: «Spried tagad tā, ka uz būves pats vārgākais uzņēmējs nozags taukšķi, bet tam, kas veicīgāks, pat ar pieciem nepietiks! Tagad, draudziņ, vērts būt par uzņēmēju. Tie ir paši varenākie vīri! Mūsu pusē, vaicā, kam gribi, Semjons Petrovs, zemnieks, tīrais ķēms, ar būvēm pilsētā divos namos iedzīvojies. Nenāc par tuvu! Tirgoņos skaitās un visus bērnus tikpat kā muižniekus audzina.»

Ievērojami saīsināta Kuzmas «grēku nožēlošana» stāsta beigās. Tā pēc vārdiem «Ej savu ceļu! Tu man esi apnicis!» avīzē bija lasāms: «Aizvainota cilvēka vienaldzība ir mīklaina un drausmīga. Tanī, lai cik tā būtu neliekuļota, jūtama liela viltība, jūtams nezināms, bet skaudrs spēks. Jefrems bija neliekuļoti vienaldzīgs, taču ne viņš pats, ne arī Kuzma, protams, neizprata, ka viņa vienaldzībā slēpjas viltība un spēks, ka, atsaucoties uz dievu, viņš ar to pašu mānās, cīnās, soda …»

«Satikšanās» (tāpat kā «Kazaks») pieder tam Cehova daiļrades posmam, par kuru viņš pats vēlāk teicis: «… Tolstoja filozofija stipri iedarbojās uz mani, turēja savā gūstā gadus sešus vai septiņus, un mani ietekmēja nevis tās pamatprincipi, kurus es zināju jau agrāk, bet Tolstoja izteiksmes veids, saprātība un droši vien zināms hipnotisms.» (1894. gada 27. marta vēstulē A. S. Suvorinam.)

A. S. Lazarevs-Gruzinskis uzskatījis «Satikšanos» par «lielisku stāstu», bet piebildis: «Čehovam tas nepatīk un pa daļai gluži pareizu

iemeslu dēļ: kā man, tā viņam nepatīk galā piespraustā morāle. Tā nedrīkst būt. Morālei nav «jālec ārā», bet, ja tā ir, tad tai jābūt nemanāmai.» (1888. gada 3. aprīļa vēstulē N. M. Ježovam.)

Epitlmija — baznīcas sods ar gavēšanu, pastiprinātu dievlūgšanu, svētceļojumiem un tā tālāk.

TlFS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 80. nr. Paraksts: A. Čehonte. Ar nedaudziem labojumiem ievietots Cehova krājumā «Stāsti», Р., 1888., un pārdrukāts šā krājuma turpmākajos — no 2. lidz 13. izdevumam (1889—1899). Uzņemts Kopotu rakstu IV sējumā.

Stāsta sižets bija tolaik aktuāls. 1885.—1887. gadā Maskavā un Pēterburgā plosījās tīfs. Bieži vien Cehova un viņa korespondentu vēstulēs pieminēta šī epidēmija. «Es sevišķi bīstos šā tīfa. Man šķiet, ka, saslimstot ar šo nejēdzīgo slimību, es to nepārcietīšu, bet saslimšanas iespēja ir uz katra soļa,» Čehovs rakstījis V. V. Biļibinam 1886. gada 28. februārī.

1887. gada marta sākumā Čehovs, sava brāļa Aleksandra Cehova telegrammas satraukts, izbraucis uz Pēterburgu: «Es braucu, protams, vissasprindzinātākā stāvoklī. Man rādījās sapņos šķirsti un lāpu nesēji, rēgojās acu priekšā tīfi, dakteri un tā tālāk…» (1887. gada 10. marta vēstulē M. P. Cehovam.) Pārbraucis no Pēterburgas, Cehovs atstāsta savus iespaidus bērnu rakstniecei M. V. Kiseļevai, ar kuru agrāk iepazinies Babkinā. «Pēterburga man atgādināja nāves pilsētu,» viņš raksta 1887. gada 17. martā. «Iebraucu baiļu pārņemtā noskaņā, satiku ceļā divus šķirstus, brāli atradu guļam ar tīfu. Tad aizbraucu pie Ļeikina un dabūju zināt, ka «nupat» Ļeikina šveicars nomiris ar vēdertīfu,» un, turpinādams skumjo uzskaitījumu, Cehovs to pabeidz ar vārdiem: «Vai nav vērtīgi iespaidi? Tik tiešām, var sākt žūpot. Lai gan stāsta, ka beletristam it viss esot noderīgs.»

Drīz vien pēc šās vēstules Čehovs ziņo Ļeikinam, ka izsūta laikrakstam «Петербургская газета» stāstu «Tīfs».

30*

455

Cehovs uzskatīja, ka viņam šai stāstā izdevies slimnieka stāvokļa attēlojums. Pēc daudziem gadiem, mocīdamies ar stiprām zobu sāpēm, viņš 1886. gada 23. februāra vēstulē brālim Aleksandram Cehovam atcerējās stāstu «Tīfs»: «Sāpes bija briesmīgas, un līdz ar drudzi nācās pārdzīvot stāvokli, kādu biju tik mākslinieciski attēlojis «Tīfā». Murgi un tāda sajūta, it kā es piepamptu.»

DZĪVES LIKSTAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 13. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar nelieliem labojumiem ievietots Cehova krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887. Pārstrādātā veidā iespiests Kopotu rakstu I sējumā.

Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs citādi izveidojis dažas detaļas, arī stāsta beigas. Žurnālā stāsts beidzās tā: «Viņas sāpes, kā redzams, patlaban sāka īsti plosīties … Popovs ātri pārlaida acis pār galdu, it kā meklēdams revolveri, steidzīgi pačamdīja atvilktnēs, uz kumodes un, nekā neatradis, pārmeta krustu, ieskrējās un no visa spēka iebrāzās ar pieri sienā … Pēc īsa brīža viņš bija miris.»

Vive la France! — Lai dzīvo Francija! (Fr.)

Deruleds Pols (1846—1914) — reakcionārs franču politisks darbinieks.

NOSLĒPUMS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 15. nr. Paraksts: A. Čehonte. Pārstrādātā veidā stāsts uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs ieviesis stilistiskus labojumus un saīsinājumus. Izmestas divas epizodes: Navagins redz bēru procesiju un dabū zināt, ka mirušais ir Fedjukovs; pēc tam ķesteris pavēsti, ka mirušais bijis viņa miesīgs brālis. Izmesti arī tikai 80. gadu lasītājam saprotamie un interesantie norādījumi uz nedēļas žurnāla «Rēbuss» redaktoru V. Pribitkovu.

Askočenskis V. 1. (1813—1879) — reakcionārs publicists.

Bišopisms — cēlies no Bišopa, «svešu domu lasītāja», kas uzstājies Maskavā 1884. gadā.

Jeune premier — pirmais mīlētājs teātrī.

KAZAKS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 99. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Sākumā Cehovs bija domājis uzņemt šo stāstu savos Kopotos rakstos, bet 1899. gada 21. oktobra vēstulē J. O. Grīnbergam viņš starp tiem stāstiem, kas «neietilps Kopotos rakstos», nosauc arī «Kazaku».

1901. gada 18. jūnija vēstulē A. F. Marksam viņš to vēlreiz apstiprina. Čehovs tomēr šo stāstu rediģējis un pārgrozījis beigas. Avīzē beigas bija šādas: «Dievs saskaities uz viņu slimā kazaka dēļ. Lizaveta gan redzēja postu, bet nesaprata, kas vainīgs.»

Čehova lēmumu ietekmējuši tie paši apsvērumi, kas bija pamatā stāsta «Satikšanās» neuzņemšanai Kopotos rakstos.

VĒSTULE

i

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 3998. nr., ar virsrakstu «Ļaudis». Pārgrozot virsrakstu un ievērojami saīsinot tekstu, Cehovs šo stāstu ievietojis savā krājumā «Stāsti», Р., 1888., un arī visos turpmākajos (no 2. līdz 13.) šā krājuma izdevumos (1889—1899). Ar jauniem pārveidojumiem un saīsinājumiem stāsts uzņemts Kopotu rakstu IV sējumā.

Saīsinājumi it sevišķi attiecas uz prāvesta un Pjotra raksturojumiem.

Pēc vārdiem «Prāvesta acis nikni iezaigojās un deniņi piesarka» avīzē bija lasāms: «Kopš mazotnes prāvests Fjodors stingri ievēroja gavēņus, ieskatīdams to par katra normāla cilvēka pienākumu; lai uzdrošinātos gavēnī apēst gaļas gabalu, pēc viņam domām, bija vajadzīga sevišķa dvēseles pārgalvība. Nolaidība, lai cik pieklājīgā formā tā izpaustos, vienmēr, arī tad, kad viņš vēl bija jauns un ne tik nopietns, iedvesa viņam riebumu un pretīgumu, bet dižošanās ar šo nolaidību viņam šķita esam nekautrības un bezkaunības kalngals. Viņš atzina tikai vienu likumīgo baznīcas laulību, visu pārējo turpretim ieskatīja par nelietību un grēku, kas apgāna miesu un dvēseli. Pielika tikai norādīt, ka tagad vai jebkad agrāk kāds noziedzies pret septīto bausli, lai viņam pret šo cilvēku zustu jebkura cienība un lai viņš vairītos no tā. Tāpēc arī, izdzirdis par diakona dēlu, viņš iekarsa un sajuta naidu.»

Atmestas vairākas frāzes, kas raksturo Pjotru.

Kārtojot Kopotus rakstus, pēc vārdiem «… mēdza ierosināt kutelīgus, neatrisināmus jautājumus» Cehovs svītrojis turpmāko tekstu: «Prāvestam Fjodoram bija iespiedusies atmiņā viena frāze, kuru students mēdza viņam sacīt: «Jūs visu uzlūkojat no savas specialitātes viedokļa, bet tas ir tik šauril Mēģiniet kaut reizi ieskatīties dzīvē objektīvi, cilvēciski.»» Agrāk, kārtojot stāstu krājumu, autors jau bija svītrojis šā teksta turpinājumu: «Prāvests Fjodors ari labi atcerējās, ka Pjotrs visu savu studiju laiku līdz 27. mūža gadam bija dzīvojis uz sava tēva rēķina, turklāt tēvu necienīdams.»

Svītrots arī stāsta noslēgums, kāds bija avīzē, — sīki attēlotais lieldienu dievkalpojuma skats, kad prāvests atmaigst šā dievkalpojuma ietekmē:

«Saskūpstījies ar diviem garīdzniekiem, saviem amata brāļiem, prāvests piegāja pie Anastasija un saskūpstījās ar to. Tagad viņam bija ne tikai žēl, bet arī nepatīkami savu nelabo jūtu dēļ, kuras bija izbaudījis mājās, kad viņu nomāca viesa klātbūtne. Savās domās viņš piedeva vecajam vīram gan novārgušo seju, gan sēcošos smieklus, gan baumas, kādas bija stāstītas par viņu. Aiz cilvēka bēdām viņš vairs nevarēja saredzēt grēkus.

Pēc tam kad diakons viņu skūpstīja, prāvests atcerējās Pjotru un vēstuli. Viņš, tāpat kā diakons, kad vēstule jau bija uzrakstīta, vairs nejuta naidu un nepatiku, turpretim tagad, kad bija pienācis laiks piedot, vairs neatcerējās Pjotra grēkus, bet atcerējās tikai savas vēstules skarbumu.

— Nesteidzies, diakon, nosūtīt vēstuli, — viņš sacīja.»

Visu šo svītrojumu rezultātā Anastasija tēvs — nelādzīgs, grēkos un pārkāpumos iestidzis vīrs, kas tai pašā laikā ir labs un sirsnīgs, — ir cilvēciskāks par kārtīgo, tikumīgo, bet sauso prāvestu Fjodoru, un šai sakarībā autors Anastasija tēvu pretstata prāvestam.

Bez tam pēc lieldienu dievkalpojuma svītrošanas tā epizode, kurā diakons prāvesta stingrajai vēstulei pieraksta klāt beigas, izrādās stāsta noslēgumā. Sis tipiski čehoviskais fināls apstaro visu stāsta saturu ar gaišu humoru.

Cehova stāstu «Vēstule» augstu vērtējis Р. I. Čaikovskis. Maskavas konservatorijas profesors un mūzikas kritiķis N. D. Kaškins, kas lasījis stāstu kopā ar Caikovski, atceras: «Stāstu, ja nemaldos, lasījām divas reizes no vietas, jo tas mums abiem ārkārtīgi patika, un Pjotrs Iļjičs neapmierinājās, kamēr nebija uzrakstījis Cehovam vēstuli, lai gan viņu personīgi nepazina un līdz tam ne reizes nebija saticis.» (H. Д. Кашкин. Воспоминания о П. И. Чайковском. М., 1896, 139. 1рр.)

Šī Čaikovska pirmā vēstule Cehovam (nosūtīta uz «Novoje vremja» redakciju) adresātu nav sasniegusi.

1887. gada 20. aprīlī Р. I. Čaikovskis rakstījis savam brālim M. I. Čaikovskim: «Mani pilnīgi apbūris Cehova stāsts avīzē «Novoje vremja». Liels talants, vai ne?»

ŽŅAUDZĒJČŪSKA UN TRUSĪTIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1807. g., 106. nr. Paraksts: A. Cohonte.

«Žņaudzējčūska un trusītis» ir pārstrādāts Cehova stāsts «Precētu vīru zināšanai», kuru cenzūra 1886. gadā nav laidusi cauri.

Uzglabājusies pārrakstītāja kopija ar Cehova autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps.» Kopijas teksts atbilst laikraksta tekstam.

KRITIĶIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 113. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Uzglabājusies pārrakstītāja kopija ar Cehova autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps.» Kopijas teksts atbilst laikraksta tekstam.

Diderots — Didro Denī (1713—1784), franču filozofs materiālists, «Enciklopēdijas» dibinātājs un redaktors.

Fortinbrass — personāžs V. Šekspīra traģēdijā «Hamlets».

Sazonovs, Dalmatovs, Varlamovs, Pisarevs — pazīstami Maskavas, Pēterburgas un provinces aktieri. Starp citiem stāstā minētajiem — К M. Svobodins kopš 1889. gada bijis tuvs Cehovam un viņa ģimenei; V. N. Davidovs — pirmais Ivanova lomas tēlotājs 1887. gadā Korša teātrī; А. P. Ļenskis — tuvs Cehova paziņa.

Aleksandrinka — Aleksandras teātris Pēterburgā, tagad Ļeņingradas akadēmiskais A. S. Puškina drāmas teātris.

«Ugulino nāve», «Ugulino» — N. A. Poļevoja (1796—1846) dramatisks darbs.

«Belizārs» — E. Senka drāma P. G. Obodovska tulkojumā.

«Aplaupītais pasts» — F. A. Burdina tulkotā franču luga.

IZMEKLĒTĀJS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 127. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar daudziem stilistiskiem labojumiem un īsiņā jumiem uzņemts Kopotu rakstu III sējumā.

Autors, starp citu, svītrojis vairākas frāzes izmeklētāja runā, kurā bija rupji vārdi un vulgārismi. Pēc vārdiem «Aukle un virēja, protams, lej asaras» svītrots — «tāpēc, ka virs zemes nav sievišķa, kas

nelīksmotu par iespēju izpinkšķēties». Svītrots ari teikums «Viešņa vispirms bola acis un brīnās, pēc tam lej asaras».

Pārstrādājot stāstu, Cehovs centies noteiktāk attēlot varoņa psiholoģiskos pārdzīvojumus. Tā, piemēram, stāsta beigas laikrakstā bija šādas: «Izmeklētājs sākumā runāja frāzes, bet pēc tam sāka murmināt atsevišķus vārdus, kuriem nebija nekāda sakara. Jaunā doma, ko sarunā izteica ārsts, bija apskurbinājusi viņu. Viņš bija apmulsis, iekšķīgi saguris un drīz vien atvadījās no ārsta, atsacīdamies no pusdienām, uz kurām ceļabiedrs dienu iepriekš bija viņu uzaicinājis.»

VOLODJA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 147. nr., ar virsrakstu «Viņa pirmā mīla». Paraksts: A. Cehonte. Ar jaunu virsrakstu un jaunā redakcijā stāsts publicēts krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un atkārtots visos pārējos (no 2. līdz 10.) šā krājuma izdevumos (1890—1899), tāpat Cehova krājumā «Mirkļi» («Проблески», M., 1895). Autors «Volodju» uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Pārstrādājot stāstu krājumam «Drūmie ļaudis», Cehovs ne tikai ieviesis daudz stilistisku labojumu, bet arī pierakstījis klāt divas ainas: Volodjas satikšanos naktī ar Ņutu un varoņa pašnāvību.

Pēc vārdiem «. . .vai gan maz amatu?» laikrakstā bija lasāms:

«Laimīgais Volodja negulēja visu nakti… Kad sulainis modināja viņu uz rīta vilcienu, viņš izlikās aizmidzis un nevēlējās mosties … Kad pulksten vienpadsmitos maman ieraudzīja viņu un sastinga šausmās, viņš sarkdams pateica:

— Es aizgulējos, maman . ..»

Stāstu krājumā šo nelielo fragmentu aizstāja liela Volodjas grēkā krišanas aina.

Bez tam pirmajā redakcijā stāsts beidzās ar Volodjas mātes vārdiem: «Ko tu runā, mans mīļais! Vai dieviņ, izdzirdēs kučieris! Ciet klusu, citādi kučieris dzirdēs! Viņš var visu dzirdēt!»

«Volodju» pārstrādājot, vienai varoņa dzīves epizodei veltītais darbs izvērties traģiskā stāstījumā par visu viņa īso dzīvi.

Stāsta sižetu (pirmajā redakcijā), kā apliecina M. P. Cehovs (grāmatā «M. П. Чехов. Антон Чехов и его сюжеты. М., 1923, 32. 1рр.), autoram Babkinā devis М. V. Kiseļevas tēvs V. Р. Begičevs. Turpretim ideja par sižeta maiņu Cehovam droši vien radusies citā ietekmē — tolaik jauniešu pašnāvību iemesli bija aktuāls jautājums. Sis jautājums atspoguļojies arī Cehova korespondencē. Viņu dziļi saviļņojusi D. V. Grigoroviča 1888. gada sākumā rakstītā vēstule, kurā D. V. Grigorovičs ierosinājis Cehovu uzrakstīt stāstu par šo tēmu. «Ja es būtu jaunāks un apdāvinātāks,» Grigorovičs rakstījis, «es katrā ziņā attēlotu ģimeni, kurā 17 gadu vecs jauneklis uzkāpj bēniņos un tur nošaujas. Visa apkārtne, visi argumenti, kas varēja viņu pamudināt uz pašnāvību, manā uztverē ir daudz svarīgāki un dziļāki par tiem iemesliem, kuri spieda Verteru laupīt sev dzīvību. Tāds sižets ietver sevī aktuālu jautājumu: ņemiet to, nepalaidiet garām gadījumu skart slimīgu sabiedrisku brūci; milzīgi panākumi gaida Jūs ar pašu pirmo dienu, kad parādīsies tāda grāmata.»

Uz šo Grigoroviča vēstuli Čehovs tūlīt otrā dienā (1888. gada 12. janvārī) atbildējis: «Septiņpadsmit gadu veca zēna pašnāvība — tā ir ļoti pateicīga un vilinoša tēma, bet pie tās taču bail ķerties! Uz jautājumu, kas visus tā nomocījis, vajadzīga tikpat spēcīga atbilde, bet vai mūsdienu rakstītājiem pietiks iekšēja satura? Nē. Pareģodams šai tēmai panākumus, Jūs spriežat pēc sevis, taču Jūsu paaudzes cilvēkiem ir ne tikai talants, bet arī erudīcija, skola, fosfors un dzelzs, bet tagadējiem talantiem nav nekā tāda, un, vaļsirdīgi runājot, jāpriecājas, ka tie neķeras pie nopietniem jautājumiem. Dodiet tiem savu zēnu, un esmu pārliecināts, ka X, pats to neaptverdams, no tīras sirds aprunās, apmelos un noniecinās, Y ieviesīs . sīku, bālu tendenci un Z nosauks pašnāvību par psihozi. Jūsu zēns ir šķīsts, jauks, viņš mīl, meklē dievu, viņam ir jūtīga un dziļi aizvainota sirds. Lai tādu atveidotu, pašam jāmāk ciest, bet tagadējie rakstītāji prot tikai činkstēt un gausties.»

Diezgan interesanta šai sakarā ir Taganrogas ārsta I. V. Jeremejeva vēstule. «Pie mums periodiski atkārtojas ģimnāzistu pašnāvibas,» Jeremejevs rakstījis Cehovam 1887. gada aprīlī. «Vakar atkal nošāvies 17 gadu vecs jauneklis (7. klases skolnieks) Niluss, simpātisks, labi audzināts, veselīgs, vārdu sakot, tāds, kuram vajadzētu tikai dzīvot. Iemesls, kas viņu pamudinājis uz šo drausmīgo soli, ir aizvainota patmīlība. Stāsta, ka Urbāns, biedriem klātesot, uzbrēcis viņam un viņu aizvainojis. Jauneklīgais, ātri iekaistošais, jūtīgais raksturs nav izturējis — un tā radies bēdīgais noslēgums.»

Pārstrādājot stāstu, Cehovs mainījis varoņa vecumu: pirmajā redakcijā — astoņpadsmit gadu, otrajā — septiņpadsmit gadu vecs (kā Grigoroviča un Jeremejeva vēstulēs).

Morlīns — tas pats, kas morfijs.

«Figaio» — buržuāziska franču avīze, kas iznāk Parīzē kopš 1854. gada līdz mūsu dienām.

LAIME

Veltīts J. P. Polonskim

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Повое время», 1887. g., 4046. nr. Līdz ar veltījumu J. P. Polonskim stāsts ievietots Čehova krājumā «Stāsti», P., 1888., un arī visos turpmākajos (no 2. līdz 13.) krājuma izdevumos (1889—1899). Ar nelieliem grozījumiem autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu IV sējumā.

Aleksandrs Cehovs rakstījis stāsta autoram 1887. gada 14. jūnijā: «Nu, draudziņ, tad ta esi sacēlis troksni ar savu pēdējo stepes stāstu. Tas ir lielisks. Par to vien visi runā. Uzslavas — visnāvīgākās. Ārsti ved slimniekiem nodriskātu avīzes numuru kā nomierinošu līdzekli. Bureņins jau otro nedēju sacer Tev slavinājumu un nekādi nevar pabeigt. Vienmēr atrod, ka nav izteicies pietiekami skaidri. Ņevas bulvāra restorānos — pie Dononiem un Diso, kur avīzes maina katru dienu, vecais numurs ar Tavu stāstu vājājas vēl līdz šim. Es to redzēju šorīt. Tevi slavē par to, ka stāstā nav tēmas un tomēr tas rada spēcīgu iespaidu. Saules stari, kas Tavā stāstā, saulei lecot, slīgst uz zemes un zāles, izraisa sajūsmas vētru, bet gulošās aitas attēlotas uz papīra tik brīnum gleznaini un dzīvi, ka esmu pārliecināts — Tu pats esi bijis auns, kad izjuti un attēloji visas šīs aitu sajūtas. Apsveicu Tevi ar panākumu. Vēl viens tāds darbiņš, un «mirsti, Denis, labāk neuzrakstīsi» …»

«Stepes stāsts man pašam simpātisks tēmas dē], kuru jūs, stulbeņi, nevarat atrast,» Cehovs atbildējis 1887. gada 21. jūnijā. «Tas ir iedvesmas produkts. Quasi simfonija.

Taisnību sakot, tīrā aplamība. Lasītājam tas patīk optiska māna dēļ. Viss triks slēpjas iespraustajos ornamentos, piemēram, aitās un atsevišķu rindu apdarē. Var rakstīt par kafijas biezumiem un pārsteigt lasītāju ar triku palīdzību.»

Stāstu augstu vērtējis mākslinieks Levitāns. 1891. gada jūnijā viņš rakstījis Cehovam: «… es vēlreiz uzmanīgi izlasīju Tavus «Raibos stāstus» un «Krēslas stundu», un Tu mani pārsteidzi kā peizāžists. Es nerunāju par Joti daudzām interesantām domām, bet peizāža tanīs ir pati pilnība. Piemēram, stāstā «Laime» stepes kurgānu, aitu attēlojumi ir apbrīnojami.»

Kad J. P. Polonskis 1888. gada 8. janvāra vēstulē bija izteicis vēlēšanos veltīt Cehovam dzejoli «Pie durvīm», Cehovs viņam 18. janvārī atbildēja: «Par jūsu vēlēšanos veltīt man dzejoli varu tikai pateikties un izteikt lūgumu — atļaujiet nākotnē veltīt Jums to stāstu, kuru uzrakstīšu ar sevišķu mīlestību.»

Čehovs izvēlējās stāstu «Laime», kas 1888. gadā ievadīja viņa krājumu «Stāsti». «Es laižu klajā jaunu stāstu krājumu. Sai krājumā būs stāsts «Laime», kuru uzskatu par savu labāko stāstu. Esiet tik labs un atļaujiet man to veltīt Jums. Par to mana mūza būs Jums ļoti pateicīga. Stāstā attēlota stepe: klajums, nakts, bāla blāzma austrumos, aitu bars un trīs cilvēki, kas runā par laimi,» 1888. gada 25. martā Čehovs rakstīja Polonskim. «Sirsnīgi pateicos par veltījumu,» Polonskis 27. martā atbildēja.

M. P. Čehovs stāsta, ka «Laimi» ietekmējuši Čehova aukles nostāsti. Sī aukle jaunībā bijusi dzimtļaužu sieviete, vienmēr runājusi par «noslēpumaino, neparasto, drausmīgo, dzejisko».

NEJAUKAIS LAIKS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 154. nr. Paraksts: A. Čehonte. Pēc ļoti daudziem stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem uzņemts Kopotu rakstu II sējumā.

Stāsta beigas laikrakstā bija citādas. Pēc vārdiem «Kaut arī viņas ir tirgones, kaut arī tā ir Āzija» bija lasāms: «… un taču. Ak vai, vajadzēja izskatit mēteļa kabatas: vai tur nav kādas vēstulītes vai

teātra kontramarkas. Sievišķi var vēl sākt rakņāties…»

DRĀMA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g.r 24. nr. Paraksts: A. Čehonte. Stāsts ievietots Čehova krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887. Nedaudz saīsināts Čehova «Raibo stāstu» 2. izdevumam, P., 1891., pēc tam iespiests «Raibo stāstu» turpmākajos (no 3. līdz 14.) izdevumos (1892—1899). Uzņemts arī Kopotu rakstu II sējumā.

«Drāma» ļoti patikusi Ļevam Tolstojam, viņš to uzskatījis par vienu no labākajiem Čehova stāstiem.

«Stāsts «Drāma» bija tā sajūsminājis Ļevu Nikolajeviču,» atceras rakstnieks S. T. Semjonovs, «ka viņš to atstāstīja neskaitāmas reizes un vienmēr no visas sirds smējās.» (Krājumā «А. П. Чехов в воспоминаниях современников». М., 1960, 369. lpp.)

«Djelo» — žurnāls, kas no 1866. līdz 1888. gadam iznāca Pēterburgā.

Pardon pour Г expression — atvainojiet par izteicienu. (Fr.)

VIENS NO DAUDZIEM

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 161. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nedaudziem saīsinājumiem ievietots Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

1889. gadā Cehovs šo stāstu pārstrādājis viencēlienā «Traģiķis pret paša gribu» un tāpēc nav ievietojis savos Kopotos rakstos.

Ouel horreur — kādas šausmas. (Fr.)

«Ko sacīs kņaziene Marļa Aleksevna» — citāts no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime».

«Skandāls labā sabiedrībā» — N. I. Kuļikova vodeviļa.

«Molja» — К. A. Tamovska tulkotā vodeviļa.

«Ak, neteic man, ka jaunība tev zuda» — romance ar N. A. Ņekrasova vārdiem, vairākkārt komponēta. Starp citiem to komponējis A. S. Famiņicins (1841—1896).

«Es atkal apburts tavā sejā noraugos» — dziesmā pārveidots V. Krasova dzejolis «Štances».

ĀTRA PALĪDZĪBA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 168. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts ievietots Cehova krājumā «Nevainīgas volodas», M., 1887., pēc stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Kā M. P. Cehovs atceras, stāstu ierosinājuši Cehova iespaidi Babkinā.

NEPATĪKAMS NOTIKUMS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 175. nr. Paraksts: A. Cehonte. Uzglabājusies pārrakstītāja kopija ar Cehova autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps». Kopijas teksts atbilst laikraksta tekstam.

Stāsta beigās pēc vārdiem «Iesim, citādi es vēl aizmigšu» zināmā mērā traucēta loģiskā notikumu gaita. Bez tam nav saskaņots kā varoņa vārds, tā tēva vārds: sākumā Dmitrijs Grigoričs, vēlāk — Stepans Andrejičs. Tā kā stāsts nav uzglabājies autora rokrakstā, tad ari nav iespējams konstatēt šo neatbilstību cēloņus.

«Mans sveiciens tev, ak svētā vieta» — Fausta ārija franču komponista Guno (1818—1893) operā «Fausts».

Bien, monsieur — labi, kungs. (Fr.)

Les cousins — odi. (Fr.)

Bulanžē Zoržs (1837—1891) — franču ģenerālis, politisks avantūrists; no 1866. līdz 1887. gada maijam — kara ministrs.

Grevi Zils (1807—1891) — no 1879. līdz 1887. gadam Francijas republikas prezidents. Bija spiests atkāpties no amata sava znota afēras dēl — tas bija sācis tirgoties ar ordeņiem.

II y lа un monsieur roux, qui t'a apportй une robe. — Tur viens kungs ar sarkaniem matiem atnesis tev tērpu. (Fr.)

NELIKUMĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 27. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Stāsts uzņemts Čehova krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887. Ar nelieliem labojumiem iespiests «Raibo stāstu» 2. izdevumā, Р., 1891., kā ari visos turpmākajos (no 3. līdz 14.) šā krājuma izdevumos (1892—1899). Pēc nelielām stilistiskām pārmaiņām ievietots Kopotu rakstu III sējumā.

NO ĀTRI IEKAISTOSA CILVĒKA PIEZĪMĒM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Будильник», 1887. g., 26. un 27. nr., ar apakšvirsrakstu Nevis lakts, bet patiess notikums. Paraksts: А. C.; turpinājums 31. nr. Paraksts: Atri iekaistošs cilvēks. Jaunā redakcijā autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu I sējumā.

Stāsts, kas 27. numurā beidzās ar varoņa precībām, pēc «Budiļņika» redaktora V. Ļevinska lūguma turpinājās 31. numurā un bija veltīts aktuālam jautājumam — saules aptumsumam, kuru «ātri iekalstošais cilvēks» novēroja jau kā daudzkrāsainās jaunavas vīrs. Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Čehovs izveidojis citādu kompozīciju — atkal pārvietojis precības «Piezīmju» beigās un saīsinājis tekstu.

Čehovs nosvītrojis stāsta sākumu: «Man jums jāteic, ka vasarnīcā es nododos tikai mīlestībai. Domājiet, ko gribat, bet beidzot esmu zaudējis pacietību, un man jādara viss zināms atklātībai.»

Nosvītrota arī aina guļamistabā pirms aptumsuma: varoņa saruna ar sievu un rīkošanās uz aptumsumu; saīsināts arī pats aptumsuma apraksts.

Žurnālā stāsta beigas bija citādas. Pēc vārdiem «Es redzēju, kā pirms aptumsuma pelēks suns dzinās pakal kaķei un pēc tam ilgi luncināja asti» bija lasāms:

«Pierakstiet arī to, ka aptumsuma laikā es redzēju vardi…

Pārnācis mājās, saķeru galvu un saku: viss pagalam! Pēc stundas es allaižos uz dīvāna un sāku nomierināties. īsts zinātnieks nedrīkst pagurt. Progress balstās uz cīņas ar apstākļiem. Bez cīņas nekas nav iespējams. Sāku apdomāt «Suņu nodokļa pagātni un nākotni», bet rasējumus un stiklus iebāžu galdā. Es gaidīšu nākošo pilno aptumsumu, kas notiks nākamā gadsimta sākumā Dienvidamerikā. Tātad gaidīšu. Turklāt vēl nekad neesmu bijis Dienvidamerikā. Būs patīkams brauciens. Protams, tas būs iespējams tikai tai gadījumā, ja ātri iekaistošais raksturs mani pāragri nenovedīs kapā.»

Iespiežot 31. numurā stāsta turpinājumu, redakcija bija pievienojusi šādu piezīmi virsrakstam «No ātri iekaistoša cilvēka piezīmēm» — «tā paša, lasītāj, kas «Budiļņika» 27. numurā attēloja savas vasarnīcu likstas un savus vasaras paziņas: ievainoto virsnieku, daudzkrāsainās jaunavas un tā tālāk. Vienu no šīm jaunavām viņš nejauši apprecējis — kuru, Mašeņku vai Vareņku, viņš neatceras, bet tas ir vienalga.» Par šo netaktisko piezīmi un nekautrīgo Čehova vārda izmantošanu (domāts arī familiārais tonis pret Cehovu tai pašā «Budiļņika» numurā ievietotajā replikā «Kaut kas progresīvs») Ļeikins rakstīja Čehovam 1887. gada 27. septembrī. «Ka budiļņikieši izturējušies pret mani netaktiski (aptumsums), es zinu,» Čehovs atbildēja Ļeikinam 7. oktobri. «Sie kungi savas neapdāvinātības vai maskaviešiem parastās izlaidības dēļ uzskata par asprātības virsotni familiāru izturēšanos pret publiku un līdzstrādniekiem. Neglīts paņēmiens. Nav tāda numura, kurā nebūtu aizskarta publika, kāds līdzstrādnieks vai aktieris… Cirkā klauniem — publikas mīluļiem, aprobežotiem un izlutinātiem, — tīk izmantot šo paņēmienu…»

Herodots (ap 484,—-425. p. m. ē.), Ksenolonts (ap 430,—355./354. p. m. ē.) — senās Grieķijas vēsturnieki.

Charmant! — Burvīgi! (Fr.)

Mesdames — cienītās. (Fr.)

TĒVS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 196. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar stilistiskiem labojumiem un nelieliem saīsinājumiem ievietots Čehova krājumā «Garie un īsie stāsti» («Повести и рассказы»), M„ 1894. un 1898. Ar nelielām stilistiskām pārmaiņām uzņemts Kopotu rakstu V sējumā.

K. S. Barancevičs lūdzis Čebovu atsūtīt šo stāstu V. M. Garšina piemiņas krājumam «Sarkanais zieds» un rakstījis viņam 1888. gada 3. aprīlī: «Ak, Jums ir viens stāsts, par kuru man stāstīja, ka tas esot kaut kas brīnišķīgs, iespiests laikrakstā «Петербургская газета» (tēvs klīrējas dēla priekšā pagrabā vai kādā citā līdzīgā vidē iemītnieku priekšā), varējāt izgriezt un man atsūtīt.» Stāstu «Tēvs» Cehovs nav aizsūtījis Garšina krājumam. «To stāstu, kuru Jūs vēlētos saņemt no manis, neesmu atradis …» Čehovs atbildējis 14. aprīlī.

LABAS BEIGAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 30. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Ar stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu I sējumā.

Teksta, kas sākās pēc vārdiem «Minūtes piecas abi klusēja» un beidzās ar vārdiem «Nē, pateicos» žurnālā nebija. Bez tam, rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs nosvītrojis vairākas konduktora un precinieces replikas. Tā, piemēram, pēc vārdiem «Cik jūs ņemsiet par saviem pūliņiem līgavas jautājumā?» žurnālā bija lasāms:

«— Man nav taksītes tādā lietā, — preciniece nokaunējās. — Cik pats dosiet.

— Redziet, Ļubova Grigorjevna… — Stičkins solīdi pretojās. — Esmu noteikts cilvēks un ar raksturu, man patīk visos jautājumos kārtība. Lai es nenodarītu jums pāri un lai jūs rīkotos pēc sirdsapziņas, vajag vienoties iepriekš. It viss atkarīgs no savstarpējas vienošanās …»

Eimertlļa saites — domātas laulības dieva Ilimeneja saites.

ratnica

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g„ 210. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ievietojot stāstu Kopotu rakstu III sējumā, autors stipri labojis stilu un izdarījis saīsinājumus.

Izmestas vairākas kučiera, siļķu vīra un sētnieka replikas; autora stilā manāma tieksme uz lielāku vienkāršību un lakonismu. Tā, piemēram, frāze «Par karali kļuva sētnieks» agrāk skanēja: «Liktenīgais devītais stiķis, kas piešķīra karaļa titulu, pirmoreiz krita sētniekam.» Tagad tekstā lasāms: «Nikni un skaudīgi pavērās sētniekā. Viņš uzmeta lūpu un sadrūma» — turpretim agrāk bija: «Skaudīgi pašķielēja sētniekā un nikni piepūta vaigus. Tagad viņam jau katrā ziņā gribējās būt par princi, un viņš iegrima pārdomās par kārtīm.»

ĻAUNDARI Aculiecinieku stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 32. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem pārgrozījumiem ievietots Cehova stāstu krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887.

Stāsts uzrakstīts sakarā ar saules aptumsumu, kuru gaidīja 1887. gada 7. augustā. «Aptumsums neizdevās,» Cehovs 11. augustā rakstīja Ļeikinam. «Bija mākoņi un migla … Ļoti iespaidīga pustumsa turpinājās kādu minūti. Rīts pagāja jautri un beidzās ar saaukstēšanos.» 12. augustā Cehovs informēja savu draugu arhitektu F. O. Sehteli: «Pie mums bija aptumsums. «Oskolku» 32. numurā es parādīju pienācīgu godu šim lieliskajam notikumam.»

Košon — cūka. (No fr. cochon)

ZINOCKA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 217. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ievietots Cehova krājumā «Nevainīgas valodas», M., 1887. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem un pārgrozījumiem uzņemts Cehova «Raibo stāstu» 2. izdevumā, Р., 1891., un šā krājuma visos nākošajos (no 3. līdz 14.) izdevumos (1892—1899). Ar nelielām pārmaiņām iekļauts Kopotu rakstu III sējumā.

DAKTERIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 224. nr. Paraksts: A. Cehonte.

Uzglabājies laikraksta izgriezums ar Čehova autogrāfu: «Kopotos rakstos neietilps. A. Cehovs.»

SIRĒNA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g„ 231. nr. Paraksts: A. Cehonte. Pēc stilistiskiem labojumiem un diezgan ievērojamiem īsinājumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu I sējumā. Galvenām kārtām saīsināts sekretāra stāstījums par ēdieniem.

A. S. Lazarevs-Gruzinskis atceras, ka šo stāstu Cehovs uzrakstījis Babkinā vienā dienā un pēc tam lūdzis viņu: «Izlasiet «Sirēnu», A. S.l Vai neesmu kaut kur izlaidis vārdus vai kādu komatu? Vai nav kādu aplamību? Taisnību sakot, tas ir rekords: stāsts uzrakstīts bez neviena labojuma.» («А. П. Чехов в воспоминаниях современников». М., 1960, 173. lpp.)

М. Р. Cehovs liecina, ka stāstā atspoguļojušies autora iespaidi Zveņigorodā, kur viņš «apmeklējis apriņķa sanāksmes un labi iepazinies ar apriņķa ierēdņu dzīves veidu». (M. П. Чехов. Антон Чехов и его сюжеты. М., 1923., 30. lpp.)

STABULE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 4130. nr., ar nelieliem grozījumiem ievietots Cehova krājumā «Stāsti», Р., 1888., un ar labojumiem visos turpmākajos (no 2. līdz 13.) šā krājuma izdevumos (1889—1899). Pārgrozot dažus vārdus, autors uzņēmis šo stāstu Kopotu rakstu IV sējumā.

ATRIEBĒJS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 37. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelieliem stilistiskiem lobojumiem Cehovs uzņēmis šo stāstu Kopotu rakstu I sējumā.

PASTS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 252. nr. Paraksts. A. Cehonte.

Ar īsinājumiem un nelieliem stilistiskiem labojumiem ievietots Cehova stāstu krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un visos pārējos (no 2. līdz 10.) šā krājuma izdevumos (1890—1899). Ar nelieliem grozījumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Ievietojot stāstu «Drūmajos ļaudīs», Cehovs, starp citu, saīsinājis upes aprakstu, kurā rakstnieks nepārprotami uzsvēris dabas naidīgumu pret cilvēku. Pēc vārdiem «Atskanēja ūdens šļaksti, un zirgiem zem kājām un ap riteņiem, ūdenī atspoguļodamās, sāka dejot zvaigznes» laikrakstā bija lasāms: «Upe raudzījās bargi un nīgri; tā līdz ar zvaigznēm, kas atspoguļojās tanī, šķita tumsā gatavojam kādam bojā eju, un tagad tās murdoņā zem riteņiem bija dzirdams nemiers un naids pret upes miera traucētājiem … Kā zirgi, tā pasta puisis un zvārgulīši atvilka elpu, kad trijjūgs izbrauca otrā krastā un sāka ripot pa gludo ceļu uz priekšu.»

Stāsts ārkārtīgi paticis rakstniekam narodņikam А. I. Ertelim. «Šovasar,» viņš rakstījis 1891. gada 26. janvārī rakstniekam V. G. Koroļenko, «man izdevās iepazīties ar viņa pēdējo stāstu krājumu, un, es Jums teikšu, tas ir liels talants. Vēl vairāk, viņa stāstos ir arī nopietns saturs, kaut arī to ne vienmēr var uztvert ar parasto «virziena» mērauklu. Piemēram, pēdējās grāmatas daudzos stāstos tik spēcīgi norādīta traģiskā «sikumu» vara — «Pastniekā», ārstā, kas iesit pļauku feldšerim, — ka tas tiešām atsver jebkuru virzienu.»

А. I. Ertelis še domā Čehova stāstus «Pasts» un «Nepatikšanas», kas ietilpa «Drūmajos ļaudīs».

Mazliet vēlāk, 1893. gada 25. martā, Ertelis rakstījis Čehovam, ka ilgi nav «iepazinis» viņu kā rakstnieku. «Man acis atdarīja Jūsu nelielais nejauši izlasītais stāstiņš, liekas — «Pastnieks». Nu, kopš tā laika es šo to zinu par Jūsu uztveres dziļumu un ļoti priecājos, ka daudzi jūsu darbi, ko esmu lasījis līdz šim, arvien vairāk un vairāk apstiprina šo manu novērojumu.»

KAZAS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 259. nr. Paraksts: A. Cehonte. Pēc stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem Cehovs uzņēmis šo stāstu Kopotu rakstu I sējumā.

Pārveidotas stāsta beigas; laikrakstā stāsts beidzās tā:

«— Ejiet nu prom, vīriešiem nav ko skatīties guļamistabā.

Jaunais vīrs ir nopietns un izturas cienīgi. Viņš nedejo, klusē kā ūdeni mutē ieņēmis un retumis dodas uz ēdamistabu, lai iedzertu. Bet pēc pusnakts atplaukst arī viņš.»

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs svītrojis šīs beigas un attēlojis līgavas tēvu Jefimu Petroviču, kas apdzēries un sācis izturēties tā, kā nevajag. Tas pastiprinājis noslēguma komismu, jo Jefims Petrovičs līdz tam nav atzinis līgavaini tieši tāpēc, ka viņš «iedzerot».

Stāstu «Kāzas» ļoti augstu vērtējis Ļevs Tolstojs.

BĒGLIS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 266. nr. Paraksts: A. Čehonte. Ar nelielām pārmaiņām ievietots ilustrētā kalendārā «Стоглав», Р., 1889. Izmetot dažas frāzes, uzņemts stāstu krājumā «Bērni» (1889) un arī šā krājuma turpmākajos izdevumos (1890 un 1895). Pēc stilistiskiem labojumiem un īsinājumiem autors šo stāstu uzņēmis Kopotu rakstu II sējumā.

Pēc K. S. Baranceviča priekšlikuma atsūtīt Garšina piemiņai veltītajam krājumam stāstu «Tēvs» Cehovs 1888. gada 14. aprīlī atbildējis: «To stāstu, kuru Jūs no manis vēlētos, es nevarēju atrast un tāpēc nosūtīju «Bēgli». Ja Jums nav iebildumu, tad ļoti priecājos.» Taču stāstu minētajā krājumā neuzņēma, jo tika nolemts tur ievietot tikai nepublicētus darbus.

M. P. Cehovs savās atmiņās atzīmē, ka stāstā «Bēglis» atspoguļojušies Cehova iespaidi par ārsta praksi Cikinas zemstes slimnīcā. («А. П. Чехов в воспоминаниях современников». M., 1960, 85. lpp.)

Aleksandrs Cehovs rakstījis autoram 1887. gada 1. oktobrī: «Tavs «Bēglis» sajūsminājis visus… gandrīz visa žurnālistika pievērsusi uzmanību tavam Paškam.» («Письма к А. П. Чехову его брата Александра Чехова». М., 1939., 174. lpp.)

Stāsts «Bēglis» ļoti paticis Ļevam Tolstojam.

UZDEVUMS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 287. nr. Paraksts: A. Cehonte. Ar nelielām pārmaiņām ievietots Cehova krājumā «Stāsti», Р., 1888., un visos pārējos (no 2. līdz 3.) šā krājuma

izdevumos (1889—1899). Autors šo stāstu uzņēmis Kopotu rakstu IV sējumā.

I.ombrozo Č. (1835—1909) — itāliešu psihiatrs un antropologs, reakcionārā, tā saucamā antropoloģiskā virziena nodibinātājs buržuāziskās krimināltiesībās. Šis virziens aizstāvēja uzskatu, ka noziedzība iedzimst, ka pastāv īpašs, bioloģisks «noziedznieka tips».

INTRIGAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 43. nr. Paraksts: Л. Čehonte.

Pēc stilistiskiem labojumiem un īsinājumiem Cehovs šo stāstu uzņēmis Kopotu rakstu I sējumā. Stāstu pārveidojot, saīsināta tā daļa, kurā Šeļestovs sevi iedomājas par jaunievēlēto priekšsēdētāju.

Pēc vārdiem «Lūdzam Šeļestovu! Seļestovu!» žurnālā bija lasāms:

«Šeļestovs gurdi pavīpsnās un teiks:

—    Kungi, pateicos par pagodinājumu, bet jūs zināt, esmu dziļi darbos iestidzis, kabineta cilvēks, turklāt ir ievērības cienīgāki biedri nekā es… Neesmu ieradis būt priekšgalā. Mana sfēra ir zinātne un nekas cits …

—    Nē, esiet tik labs! — viņu sāks lūgties. — Nedariet mums pāri, Mihail Ivanovičl

—    Kungi, jums ir ievērības cienīgi cilvēki, ne tikai es! — viņš sacīs, atkāpdamies uz durvju pusi. — Tik tiešām, man pat neērti… Es neesmu ne vecs, ne solīds, ne arī sevišķi parādījis sevi zinātnes novadā… Nudien, kas es par priekšsēdētāju? Man ir tikai viens nozīmīgs darbs — «Lakstīgalu dziedāšanas ietekme uz iedzīvotāju dzimstību un mirstību N. apriņķī», bet šis darbs man tomēr nedod tiesību izcelties …

—    Nieki, kolēģi! Vai tad jums maz darbu? Un «Jūras slimība uz sauszemes»? Apžēlojieties!»

Pārstrādājot stāstu, pārgrozīti arī daži uzvārdi.

«Kā Napoleona tēls, ko redzam granltkaltu» — sakropļota rinda Puškina dzejolī «Piemineklis». Tādā veidā šī rinda parādījās V. A. 2ukovska redakcijā pirmsrevolūcijas izdevumos. Puškina teksts: Aleksandra tēls.

Ab ovo — no paša sākumā. (Lat.)

Nomina sunt odiosa — neminēsim nevienu vārdā. (Lat.) Exitus letalis — nāves gadījums. (Lai.) Ultima ratio — pēdējais arguments. (Lat.)

vecais nams Namsaimnieka stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 294. nr., ar apakšvirsrakstu Māņticīga cilvēka stāsts. Paraksts: A. Cehonte. Pēc stilistiskiem labojumiem un īsinājumiem ar jaunu apakšvirsrakstu uzņemts Kopotu rakstu III sējumā.

Rediģējot stāstu, Cehovs centies pēc vienkāršības un stila skaidrības, likvidējis dažus vulgārismus. Tā laikrakstā ievietotais teikums «Drīz vien no viņa un viņa ģimenes ne slapjš nepaliks pāri» labots: «Viņš un viņa ģimene neizkjūs sveikā», un «pats tempj» — «pats dzer».

AUKSTAS ASINIS

Pirmoreiz iespiests avīzē «Новое время», 1887. g., 4193. nr. Pēc stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem Cehovs šo stāstu uzņēmis savā krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un arī turpmākajos (no 2. līdz 10.) šā krājuma izdevumos (1890—1899). Ar nelielām pārmaiņām stāsts ievietots Kopotu rakstu V sējumā.

Pārrediģējot stāstu krājumam «Drūmie ļaudis», autors noņēmis epigrāfu:

Tas nav zirgs, bet īsts simtkājis, Kas pa ceļu lēni lien … —

un sākumu, kur attēlots drūmās pārdomās nogrimis cilvēks, kas rudens naktī brauc pa dzelzceļu:

«Tumša novembra nakts… Vagoni, pusstacija, koki, debess — it viss pilnīgi un dziļi ieslīdzis tumsā, redzamas tikai blāvas ugunis ar miglainiem apļiem un bālas atspulgas uz mitrās platformas. Viss ir melns, nekustīgs un mēms.

Cilvēkam, kas neprot ceļā gulēt, rudens laikā krievu pusstacijas ir drausmīgas. Ja iziet uz brīdi no vagona, derdzīgs, salts drēgnums apņem seju un kaklu; ja ieskatās necaurredzamajā tumsā, ieklausās mēmajā klusumā, sirdi pārņem baiga vientulības izjūta un ilgas pēc cilvēku mītnes; visur auksts, drēgns, nekas nav redzams, apkārtne nezināma; negribas ticēt, ka šai melnajā tuksnesī, virs kura izpleties un gulšņā rudens, kādreiz ir vasara un var dzīvot cilvēki, un nezin kāpēc kļūst žēl vientuļo uguņu, kas izsētas uz melnā fona un spiestas visu nakti salt un raudzīties tumsā.»

Stāsta vidū ievērojami saīsināti kontroliera spriedelējumi par patvaļu uz dzelzceļiem, piemēram:

«— ApžēlojietiesI — spriedelē kontrolieris, dedzīgi žestikulēdams. — Dzelzceļi ir valsts valstī! Esiet tik laipni! Valsts ir pati par sevi, tās dzelzceļi paši par sevi… Es jums teikšu, nevienam, nekādai varai, nevienam ministram pēc likuma nav ticsī-ību bez tiesas lēmuma apķīlāt mūsu īpašumu. Ja viesnīcas saimnieks, kuram nav samaksāts, patur pie sevis iemītnieka mantu, viņu soda par patvaļu, bet dzelzceļiem, esiet tik laipni, ir pilnīga tiesība kura katra konduktora personā aizturēt jūsu bagāžu, ja izrādās, ka jums nav biļetes. Viņi ir ārpus likuma, valsts valstī! Un viņi strādā tādus darbus, ka taisni jābrīnās. Citu nosūtītu spaidu darbos, bet viņiem nedraud nekas, viņiem viss tikpat kā pīlei ūdens. Apžēlojieties! Es, mīļais, kalpoju uz dzelzceļiem divdesmit gadu un lieliski visu zinu! Lieliski!»

Stāstu «Aukstas asinis» ietekmējuši Cehova novērojumi, braucot 1887. gada pavasarī uz dienvidiem. Sā gada 7.—19. aprīlī viņš raksta māsai vēstulē, kas ir savā ziņā dienasgrāmata: «Pamostos Slavjanskā … Te jauna sabiedrība … Spriežam par dzelzceļiem. Kontrolieris stāsta, ka Lozovajas-Sevastopoles dzelzceļš nozadzis Azovas dzelzceļam 300 vagonu un pārkrāsojis savā krāsā.»

M. P. Cehovs uzskata, ka stāstā atspoguļojas arī kāda Cehova radinieka ceļa iespaidi. Sis radinieks — Taganrogas iedzīvotājs sācis nodarboties ar tirdzniecību, sapircies lopus un vedis tos uz Maskavu, bet dzelzceļnieki viņu pievīluši un aptīrījuši, par to viņš žēlojies Cehovam un rādījis arī attiecīgus «dokumentus». (M. П. Чехов. Антон Чехов и его сюжеты. М., 1923, 19. 1рр.)

Sacerot stāstu, Cehovs 1887. gada 10.—12. oktobrī rakstījis savam brālim Aleksandram: «Skribinu stāstu, bet ar dievu uz pusēm, un par tematu, kas man nepatīk. Neiznāks labi, bet es tomēr to aizsūtīšu.» Pabeidzis stāstu, Cehovs 21. oktobrī raksta tam pašam adresātam:

«… tūdaļ nosūtu garu feļetonistisku stāstu, kas nepatiks, jo uzrakstīts (tematikas dēļ) tik ātri, kā raksta Boborikins, un ir speciāls. Ja rastos šaubas, tad varu iepriekš brīdināt Tevi, redakcijas locekli, ka stāstā attēlotās nejēdzības ir tikpat tuvu patiesībai kā Soboļeva šķērsiela Golovina šķērsielai» (divas šķērsielas Maskavā Sretenkas tuvumā).

Brālis Aleksandrs 1887. gada 11.—12. novembra vēstulē ziņoja Cehovam: «Dzīvnieku aizsardzības biedrība savā pēdējā sanāksmē nolēmusi pateikties Tev par sirsnīgu izturēšanos pret vēršiem stāstā «Aukstas asinis». Droši vien atsūtīs rakstisku adresi.» («Письма к А. П. Чехову его брата Александра Чехова». М., 1939, 189. 1рр.)

V. I. Ņemirovičs-Dančenko savās atmiņās raksta, ko D. V. Grigorovičs teicis par šo stāstu: «Nolieciet šo stāstu līdzās Gogolim… lūk, cik augstu es to vērtēju.» («А. П. Чехов в воспоминаниях современников», М., 1960, 420. lpp.)

DĀRGAS MĀCĪBU STUNDAS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 308. nr. Paraksts: A. Cehonte. Pēc ievērojamiem saīsinājumiem un stilistiskiem labojumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu III sējumā.

Labojot stāstu Kopotiem rakstiem, autors nosvītrojis vairākas Voronova satikšanās ar francūzieti, atbrīvojis tekstu no vulgārismiem, piemēram: «Gramatikā viņa vēl kaut kā «ķepurojās», bet no sintakses un stilistikas, nerunājot nemaz par augstākām gudrībām, nezināja nekā»; «Viņam ienāca prātā — ja būtu drošāks un gribētu, ļautu viņai saprast, tad, kas zin, varētu šai skaistulei arī piecirst».

Francūzietes uzvārds Lantjē pārgrozīts par Anketi.

Margot — 2ana Margo franču valodas mācību grāmata.

Au revoir, monsieur! — Uz redzēšanos, mans kungs! (Fr.)

LAUVA UN SAULE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 1887. g., 49. nr. Paraksts: A. Cehonte. Stāsts ievērojami pārstrādāts Kopotu rakstu I sējumam.

Stāstā ieviestas ne tikai stilistiskas pārmaiņas, bet svītrota arī Kūciņa saruna ar sekretāru, kas prot franču valodu un var palīdzēt sarunāties ar persieti.

Žurnāla tekstā Kucins nesaņēma Lauvas un Saules ordeni un nesapņoja par serbu ordeni. Stāsta beigas, tūlīt pēc dzejoļa, noslēdzās tā: «Kas bija šās karikatūras autors, neviens nezināja, un taču, kad sekretārs lūdza paaugstināt algu, pilsētas galva paveda viņu sāņus un ļaunā priekā parādīja viņam pigu.»

«Lai divas monarhijas sadraudzētu…» — Sis Cehova neprecīzi citētais dzejolis ievietots žurnālā «Русская старина», 1887. g., 4. nr., un nepareizi piedēvēts Aleksandram Puškinam. Bet jau tā paša gada 6. numurā žurnāls min epigrammas īstos autorus (N. N. Zabudski un Stavropoles policijmeistaru), kuri šo epigrammu uzrakstījuši par Stavropoles gubernatoru. Izrādās, šis gubernators, Persijas sūtnim atgriežoties no Pēterburgas, atvainojies viņam par to, ka nav personīgi nokāvis viņam aunu, kā to bija darījis, sūtnim braucot uz Pēterburgu.

Iespējams, ka šis anekdotiskais gadījums arī ierosinājis Cehovu uzrakstīt stāstu «Lauva un Saule».

U i? Кот pre ne? — Jā? Vai saprotat? (Sagrozīts franču: Qui? Comprenez-vous?)

Promenāža — pastaiga (sagrozīts franču: promenade).

Bjen — labi. (No fr. bien.)

NELAIME

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 336. nr., ar virsrakstu «Auns». Paraksts: A. Cehonte. Ar jaunu virsrakstu, nedaudziem stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem ievietots Cehova stāstu krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un pārdrukāts šā krājuma turpmākajos (no 2. līdz 10.) izdevumos (1890—1899). Autors šo stāstu uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Rediģējot stāstu «Drūmajiem ļaudīm», Cehovs izmetis vairākus svešvārdus, piemēram, vārdu «filozofēja» aizstājis ar «runāja», «vēderā norisinājās tāda perturbācija» — «vēderā norisinājās tāda nekārtība».

Stāstā atspoguļojušies iespaidi, kurus Cehovs ieguvis 1884. gadā, būdams par tieslietu korespondentu tā saucamajā «Skopinas prāvā» (bankas bankrots Skopinā valdes blēdīgo operāciju dēļ). Cehova korespondences toreiz, 1884. gada novembri un decembrī, publicēja laikraksts «Петербургская газета».

SKOPSTS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 4238. nr. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem ievietots Cehova krājumā «Stāsti», Р., 1888., un pārdrukāts šā krājuma visos turpmākajos (no 2. lidz 13.) izdevumos (1889—1899). Vēl ar dažiem nelieliem labojumiem autors stāstu uzņēmis Kopotu rakstu IV sējumā.

I. L. Ščeglovs atceras, ka Cehovs lūdzis viņu, bijušo artilēristu, izlasīt artilērijas brigādes kustības attēlojumu un izsacīt savas domas. «Es… biju pārsteigts,» Ščeglovs raksta, «par to, cik pareizs ir attēlojums … un cik apbrīnojami smalki uztverts pats militārās vides gars un dzīves veids. Taisni negribējās ticēt, ka to visu uzrakstījis tikko universitātes solu pametis studentiņš, nevis rūdīts karavīrs, kas nokalpojis vismaz dažus gadus artilērijāl» («А. П. Чехов в воспоминаниях современников». М., 1954, IV nod.)

Stāsts, kā Ščeglovs atceras, uzrakstīts ļoti ātri — «gandrīz vai divās dienās».

Pēc M. P. Cehova domām, stāstā atspoguļojušies rakstnieka iespaidi Voskresenskā, kad pilsētā atradusies baterija, kuru komandējis pulkvedis Majevskis. («О Чехове». M., 1910, 251. lpp.)

Ščeglovs 1887. gada 22. decembrī rakstījis Cehovam, ka «Skūpsts» ļoti paticis A. N. Pļeščejevam.

S. I. Mickevičs, viens no Krievijas revolucionārās kustības darbiniekiem, atceras, kā M. Gorkijs 1892. vai 1893. gadā, viņam klātesot, kritizējis N. K. Mihailovska ieskatus par Cehova daiļradi (pārmetumi par Cehova objektīvismu, uzbrukumi par to, ka trūkst parādību sabiedriska novērtējuma, utt.). M. Gorkijs uzsvēris, ka viņš augstu vērtē Cehovu «kā mazo cilvēku psiholoģijas smalku un dziļu pazinēju», un pie tam norādījis uz stāstu «Skūpsts». (С. И. Мицкевич. На грани двух эпох. М„ 1937, 61. lpp.)

PUIŠEĻI

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 350. nr., ar apakšvirsrakstu Ainiņa. Paraksts: A. Cehonte. Pārstrādātā veidā stāsts uzņemts Kopotu rakstu I sējumā.

Stāstu pārstrādājot, atmests apakšvirsraksts, izdarīti daudzi stilistiski grozījumi.

Autors pārveidojis stāsta beigas. Sīs beigas laikrakstā bija tādas:

«— Tātad nebrauksi? — Cečevicins jautāja vēlreiz.

—    Bra … braukšu.

—    Tad ģērbiesl

—    Mā-māmiņas žēl.

Cečevicins sāka attēlot Amerikas jaukumus un ceļojuma priekus. Viņš rēca kā tīģeris, atveidoja kuģi, lūdzās, lādējās, solīja un beidza ar to, ka pats sāka raudāt. Volodja un meitenes raudāja vēl ska)āk. Atskrēja viņu raudāšanas pamodinātā māte un, nevarēdama izdibināt iemeslu, sāka pati raudāt.

Pēc divām dienām, tēju dzerot, meitenes izpļāpājās un atklāja noslēpumu. Volodja un Čečevicins sačukstējās un atlika Amerikas braucienu uz izdevīgāku laiku.»

Ļevs Tolstojs ierindojis «Puišeļus» Čehova labāko stāstu skaitā.

Cečevica — lēcas. No šā vārda Čehovs atvasinājis sava varoņa uzvārdu — Čečevicins.

KAŠTANKA Stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1887. g., 4248. nr., ar virsrakstu «Mācītā sabiedrībā». Pārstrādātā un papildinātā veidā, ar jaunu virsrakstu stāsts parādījies atsevišķā izdevumā (Р., 1892) un pēc tam iznācis vēl sešas reizes (1893—1899). Ar nelielām pārmaiņām interpunkcijā autors to uzņēmis Kopotu rakstu IV sējumā.

1903. gadā «Kaštanka» iznāca atsevišķā izdevumā ar D. Kardovska ilustrācijām un iznāk ar šīm ilustrācijām līdz mūsu dienām.

Pirmajam atsevišķajam izdevumam (1892) Čehovs izdarījis stilistiskus labojumus, citādi sadalījis nodaļas un uzrakstījis jaunu nodaļu — «Nemierīgā nakts». Tādējādi laikraksta redakcijas pirmā nodaļa «Noslēpumainais svešinieks» izrādījās sadalīta divās — «Nelāga rīcība» un «Noslēpumainais svešinieks», otrā nodaļa «Jauna, ļoti patīkama iepazīšanās jeb Zili brīnumi» — arī divās: «Jauna, ļoti patīkama iepazīšanās» un «Zili brīnumi». Laikraksta redakcijas trešā nodaļa «Talantsl Talants!» kļuva par piekto. Sestā nodaļa bija jaunuzrakstītā «Nemierīgā nakts», bet septītā — laikraksta redakcijas ceturtā nodaļa «Neveiksmīgā debija».

Laikam atsaucoties uz stāsta izdevēja A. S. Suvorina priekšlikumu, ka vajadzētu palielināt stāsta apjomu, Čehovs viņam rakstīja 1891. gada 3. decembrī: «Saņēmis «Kaštankas» korektūru, tūdaļ izdarīju labojumus un uzrakstīju jaunu nodaļu. Es sadalīju pasaku vairākās nodalās nekā līdz šim. Tagad vairs nav četras, bet septiņas. Jaunā nodaļa dos vairākas lappuses teksta… Ja šī nodaļa Jums liekas kā rezonanse, tad atmetiet to.»

1892. gada izdevumā mainītas dažas frāzes. Tā, piemēram, agrāk bija: «Tagad iedomājies, ka tev ir karsti mīļota sieva. Tu atgriezies no kluba un atrod pie viņas mājās draugu.» 1892. gadā šis teksts aizstāts ar citu: «Tagad iedomājies, ka tu esi zeltkalis un tirgojies ar zeltlietām un briljantiem. Attēlo tagad, ka tu atnāc savā veikalā un sastopi tur zagļus.» Par šo pārmaiņu Cehovs jau minētajā vēstulē rakstījis Suvorinam: «Mājas draugu un neuzticīgo sievu, protams, izmetu.»

1900. gadā neiropatologs profesors G. I. Rosolimo, kas pēc Pedagoģiskās biedrības lēmuma izveidoja bērnu paraugbibliotēku, griezies pie Čehova ar lūgumu rekomendēt šai vajadzībai savus darbus. Cehovs viņam izsūtījis divas «pasakas»: «Kaštanku» un «Baltpieri».

Par to, kā radies «Kaštankas» sižets, ir pretrunīgas ziņas. V. V. Biļibins 1887. gada 3. decembra vēstulē rakstījis Čehovam, ka N. A. Ļeikins apgalvojot, it kā viņš esot devis Cehovam stāsta ideju, bet V. L. Durovs savā grāmatā «Mani zvēri» raksta, ka «Kaštankā» izmantots tas, ko viņš stāstījis Cehovam par savu rudo suni Kaštanku. (Вл. Дуров. Мои звери. М„ 1927, 59. lpp.)

Tikko stāsts parādījies, tas tūdaļ augstu novērtēts. «Uz jaunu gadu,» 1888. gada 8. janvārī Cehovam rakstījis J. P. Polonskis, «Jūs uzdāvinājāt mums divus stāstus: «Kaštanku» un «Austrumu pasaku» («Bez virsraksta»), un es ar prieku varu Jums paziņot, ka abi Jūsu stāsti še visiem ļoti patika. Abiem stāstiem ir ne tikai negaidītas, bet arī nozīmīgas beigas, un tas ir galvenais. Valodas kolorīts pilnīgi atbilst vietai, laikam un Jūsu personām. Tikai «Kaštankas» noslēgumam, kā man likās, ir noguruma vai steigas pazīmes. Pēdējai ainai kaut kā pietrūkst.» («Слово». Otrais krājums. M., 1914, 223. lpp.)

Par «bezgalīgi simpātisku» stāstu «Kaštanku» nosaucis I. L. Sčeglovs, kas arī norādījis uz «sasteigtajām beigām». (1887. gada 31. decembra vēstulē.)

NN KUNDZES STĀSTS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1887. g., 354. nr., ar virsrakstu «Ziemas asaras» un apakšvirsrakstu No kņazes NN piezīmēm. Paraksts: A. Cehonte.

Pēc diezgan ievērojamiem stilistiskiem labojumiem un saīsinājumiem ar jaunu virsrakstu stāsts parādījies krājumā «Aicinājums» («Призыв». M., 1897.) Ar jauniem nelieliem labojumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu III sējumā.

Ievietojot stāstu krājumā, Cehovs nosvītrojis izmeklētāja uzvārdu Mihailovs un ievedis vārdu — Pjotrs Sergejičs. Līdz ar to viņš likvidējis arī stāsta sākumu:

«Ziemsvētku vakarā es sēdēju uz paklāja pie kamīna un, gaidīdama, kamēr ieradīsies mani mī|ie viesi, kavējos atmiņās. Tumšajos logos sprēgāja sals un šai sprēgoņā patīkami domāt par vasaru.

Es atcerējos, kā pirms gadiem sešiem …»

Stipri pārstrādātas pastaigas ainas, pārveidota arī atzīšanās mīlā. Svītroti Mihailova vārdi pastaigas laikā: «Mēs ieejam tur, un pēkšņi no ģimenes kapenēm izlien kāds vecs, bruņās tērpts idiots, uzvēdī mums kapa saltumu un gārdz: — Ko jums še vajag?—Jūs, protams, tūdaļ noģībstat. Idiots uz karstām pēdām iemīlas un velk jūs kapenēs iekšā, bet tai pašā laikā pērkons dārd, pūces ķērc, skorpioni lien. Rodas romāns «Miroņa mīla».»

Bez tam Cehovs svītrojis varones atmiņās šādu fragmentu: «Raugoties kamīna ugunī un klausoties, kā logos sprēgā sals, es atcerējos ne tikai Mihailovu, bet arī daudzus, kuri man tagad dārgi. Atcerējos ļoti jauko, bet kokaino inženieri, kas bija viscaur piesmircis ar lokomotīves smaku un veidots no gulšņiem, sliedēm un akcijām, bet, iemīlējies manī, sāka runāt kā dievs. Viņš pameta savus gulšņus, savas sliedes un akcijas, staigāja man pakaļ kā ēna un ar savu rupjo darba cilvēka basu centās pārliecināt mani, ka es izstarojot saules gaismu un pārtiekot no ziedu putekšņiem, ka mans zilais tērps piestāvot maniem gaišajiem matiem kā jūras ūdens smilšainam krastam. Man atplauka atmiņā arī jūras virsnieks, kas rakstīja man mīlas vēstules no Singapuras un Nagasaki…»

Laikrakstā novecojusī varone raud, viesiem — viņas «vecajiem draugiem» un Mihailovam klātesot.

Rakstnieka izdarītās pārmaiņas, it sevišķi tas, ka bija atmesti mazāk nozīmīgie personāži, pastiprināja stāsta dzejiskumu, deva iespēju dziļāk un smalkāk atklāt, kādu nozīmi varone piešķir savām attieksmēm ar Pjotru Sergejiču.

SATURS

Jaungada mocības. Tulkojis Valdis Grēvlņš……………………………. 7

Šampanietis. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………… 13

Sals. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 19

Ubags. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………… 26

Ienaidnieki. Tulkojusi Valija Brutāne……………………………………….. 32

Labais vācietis. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………….. 46

Tumsība. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………… 50

Poļeņka. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………….. 55

Dzērāji. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………….. 61

Neuzmanība. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………….. 68

Veročka. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………….. 72

Gavēņa priekšvakarā. Tulkojusi Valija Brutāne …. 85

Nevarīga būtne. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………. 91

Nelabs darbs. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………….. 97

Mājās. Tulkojusi Valija Brutāne…………………………………………….. 103

Laimes loze. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………. 113

Par agru! Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………. 118

Satikšanās. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………. 123

Tīfs. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………………… 136

Dzīves likstas. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………. 143

Noslēpums. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………. 147

Kazaks. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 152

Vēstule. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 158

Žņaudzējčūska un trusītis. Tulkojis Valdis Grēviņš . . . 170

Kritiķis. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 175

Izmeklētājs. Tulko/is Valdis Grēviņš………………………………………… 181

Volodja. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………… 186

Laime. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………………………. 199

Nejaukais laiks. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………… 209

Drāma. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 215

Viens no daudziem. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………. 221

Ātrā palīdzība. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………. .228

Nepatīkams notikums. Tulkojis Valdis Grēviņš …. 234

Nelikumība. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………… 241

No ātri iekalstoša cilvēka piezīmēm. Tulkojis Valdis

Grēviņš………………………………………………………………………… 246

Tēvs. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………….. 256

Labas beigas. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………… 264

Ratnīcā. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………….. 269

Ļaundari. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………… 275

Zinočka. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………….. 280

Dakteris. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………. 287

Sirēna. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 293

Stabule. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………….. 299

Atriebējs. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………… 308

Pasts. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………………. 313

Kāzas. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………….. 320

Bēglis. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………….. 327

Uzdevums. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………….. 335

Intrigas. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………. 342

Vecais nams. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………. 347

Aukstas asinis. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………….. 353

Dārgās mācību stundas. Tulkojis Valdis Grēviņš …. 371

Lauva un Saule. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………… 378

Nelaime. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………. 383

Skūpsts. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………….. 390

Puišeļi. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 409

Kaštanka. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………………….. 416

NN kundzes stāsts. Tulkojis Valdis Grēviņš ….. 437

Piezīmes ……………………………………………………………………. 443

A. C e h o v s KOPOTI RAKSTI. V

Redaktore L. Spriņfte. Māksi, redaktors A. Jēgcrs. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore T. Pētersone. Nodota satikšanai 1967. R. 18. augusta. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 12. decembrī. Papīra formāts 84X108/32. Iespiedpapīrs Nr. 1. 15.37 tlz. Iespiedi.; 25,22 uzsk. iespiedi.; 2-1.70 izdevn. 1. Metiens 15000 eks. Maksā I rbl. 01 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulvārī 24. Izdevn. Nr. 21329-D32. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas I'o ligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina iela 137/139. Pašūt. Nr. 438. Kl

[1] par militāro vilcienu sauc tādu, kas domāts speciāli karaspēka pārvadāšanai; kad karaspēka nav, tas ved preces un brauc ātrāk par parastajiem preču vilcieniem. (A. P. Cehova piezīme.)

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti V Stāsti 1887

JAUNGADA MOCĪBAS

ŠAMPANIETIS

SALS

UBAGS

IENAIDNIEKI

LABAIS VĀCIETIS

TUMSĪBA

POĻEŅKA

DZĒRĀJI

NEUZMANĪBA

VEROČKA

GAVĒŅA PRIEKŠVAKARA

NEVARĪGA BŪTNE

NELABS DARBS

MĀJĀS

LAIMES LOZE

PAR AGRU!

SATIKŠANĀS

TĪFS

DZĪVES LIKSTAS

NOSLĒPUMS

KAZAKS

VĒSTULE

ŽŅAUDZĒJČŪSKA UN TRUSĪTIS

KRITIĶIS

IZMEKLĒTĀJS

VOLODJA

LAIME

NEJAUKAIS LAIKS

DRĀMA

VIENS NO DAUDZIEM

ĀTRA PALĪDZĪBA

NEPATĪKAMS NOTIKUMS

NELIKUMĪBA

NO ĀTRI IEKAISTOŠA CILVĒKA PIEZĪMĒM

TĒVS

LABAS BEIGAS

RATNĪCĀ

ĻAUNDARI

ZINOČKA

DAKTERIS

SIRĒNA

STABULE

ATRIEBĒJS

PASTS

KĀZAS

BĒGLIS

UZDEVUMS

INTRIGAS

VECAIS NAMS

AUKSTAS ASINIS

DĀRGĀS MĀCĪBU STUNDAS

LAUVA UN SAULE

NELAIME

SKŪPSTS

PUIŠEĻI

KAŠTANKA

NN KUNDZES STĀSTS

PIEZĪMES

SATURS