Čehovs Antons

Kopoti raksti VI Stāsti 1888 -1891

Antons Čehovs

KOPOTI RAKSTI VI STĀSTI 1888 -1891

KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

A. Cehovs pirms Sahalīnas brauciena

BEZ VIRSRAKSTA

Pagājušajā gadsimtā, tāpat kā tagad, ik rītu lēca saule un katru vakaru tā devās uz dusu. Rītos, kad ar rasu skūpstījās pirmie saules stari, zeme atdzīvojās, visapkārt plūda prieka, jūsmas un cerību skaņas, bet vakaros tā pati zeme apklusa un grima drūmā tumsā. Diena līdzinājās dienai, nakts — naktij. Retumis uznāca kāds mākonis, dusmīgi granda pērkons, no debesīm nokrita aizsapņojusies zvaigzne vai atsteidzās bāls mūks un stāstīja citiem klostera brāļiem, ka klostera tuvumā viņš redzējis tīģeri — tas bija viss, un pēc tam diena atkal līdzinājās dienai, nakts — naktij.

Mūki strādāja un lūdza dievu, viņu vecais klostera priekšnieks spēlēja ērģeles, rakstīja notis un dzejoļus latīņu valodā. Šim dīvainajam vecajam vīram piemita neparastas spējas. Viņš spēlēja ērģeles tik mākslinieciski, ka pat visvecākie mūki, kuriem mūža vakarā dzirde vairs nebija nekāda labā, nespēja savaldīt asaras, ja no priekšnieka celles plūda ērģeļu skaņas. Kad viņš runāja, pat par visparastākajām lietām, piemēram, par kokiem, zvēriem vai par jūru, viņā neviens nespēja klausīties bez smaida vai bez asarām, un šķita, ka viņa dvēselē skan tādas pašas stīgas kā ērģelēs. Bet, ja viņš dusmojās vai ļāvās lieliem priekiem, vai sāka runāt par kaut ko šausmīgu un diženu, viņu pārņēma kaismīga iedvesma, zvīļojošajās acīs sariesās asaras, seja piesarka, balss dārdēja kā pērkons, un mūki, viņā klausīdamies, juta, ka priekšnieka iedvesma stindzina viņu sirdis; tik diženos, brīnišķīgos mirkļos viņa vara bija bezgalīga, un, jč viņš saviem mūkiem pavēlētu lekt jurā, viņi itin visi ar sajūsmu steigtos pildīt viņa gribu.

Priekšnieka mūzika, balss un dzejoļi, ar kuriem viņš slavināja dievu, debesis un zemi, mūkiem bija nemitīga prieka avots. Reizēm vienmuļajā dzīvē koki, ziedi, pavasaris un rudens viņiem apnika, jūras šalkoņa nogurdināja viņu dzirdi, putnu dziesmas kļuva nepatīkamas, taču klostera vecā priekšnieka talanti bija nepieciešami ik dienas gluži kā maize.

Aizritēja gadu desmiti, un joprojām diena līdzinājās dienai, nakts — naktij. Klostera apkaimē nerādījās neviena dzīva radība, izņemot savvaļas putnus un zvērus. Tuvākā cilvēku mītne tālu, un, lai aizkļūtu no tās līdz klosterim vai no klostera līdz šai mītnei, jānoiet savas simt_ verstis pa tuksnesi. To šķērsot uzdrošinājās tikai cilvēki, kas nicināja pasaulīgo dzīvi, atteicās no tās un devās klosterī kā kapā.

Tāpēc mūki gauži brīnījās, kad reiz kādā naktī pie viņu vārtiem klauvēja pilsētnieks, visparastākais grēcinieks, dzīves mīļotājs. Sis cilvēks vispirms vis nelūdza klostera priekšniekam svētību un nenoskaitīja lūgsnu, bet prasīja, lai viņam dodot dzert vīnu un ēst. Uz taujāšanu, kā viņš nokļuvis no pilsētas tuksnesī, viņš atbildēja ar garu, neticamu stāstu: devies medībās, iedzēris vairāk, nekā vajadzējis, un apmaldījies. Mūki aicināja, lai viņš iestājoties klosterī un glābjot savu dvēseli, bet svešinieks atbildēja ar smīnu un vārdiem: «Es jums nederu.»

Pieēdies un padzēris viņš palūkojās uz mūkiem, kas viņu apkalpoja, pārmetoši pagrozīja galvu un teica:

— Mūki, neko jūs nedarāt. Tik vien rūpju kā ēst un dzeTt. Vai tā var glābt savu dvēseli? Padomājiet: kamēr jūs te mierīgi sēžat, ēdat, dzerat un sapņojat par svētlaimi, jūsu tuvākie iet bojā un dodas uz elli. Jel paskatieties, kas notiek pilsētā! Daudzi mirst badā, daudzi, nezinādami, kur likt savu zeltu, pagrimst izvirtībā un iet bojā kā mušas, kas iestigušas medū. Cilvēkos nav ne ticības, ne patiesības! Kam pienākums viņus glābt? Kam pienākums viņiem sludināt patiesību? Varbūt man, kas no rīta līdz vakaram esmu piedzēries?

Vai dievs jums devis lēnprātīgu garu, mīlošu sirdi un ticību tālab, lai jūs te sēdētu starp četrām sienām un neko nedarītu?

Sareibušā pilsētnieka vārdi bija nekaunīgi un nepieklājīgi, taču dīvainā veidā ietekmēja klostera priekšnieku. Sirmgalvis pārmija skatienus ar saviem mūkiem, nobālēja un teica:

— Brāļi, bet viņš taču saka taisnību! Patiešām nabaga ļaudis aiz nesaprašanas un vājuma iet bojā netikumos un neticībā, bet mēs šeit gozējamies, it kā mūs tas nemaz neskartu. Es taču varu iet un stāstīt viņiem par Kristu, ko viņi aizmirsuši.

Pilsētnieka vārdi iejūsmināja sirmgalvi; jau otrā dienā viņš paņēma savu spieķi, atvadījās no mūkiem un devās uz pilsētu. Mūkiem tagad bija jāiztiek bez klostera priekšnieka mūzikas, bez viņa runām un dzejām.

Mūki garlaikojās vienu mēnesi, otru mēnesi, bet klostera priekšnieks neatgriezās. Beidzot trešā mēneša beigās atskanēja viņa spieķa daudzkārt dzirdētie klaudzieni. Mūki steidzās pretim un bērtin apbēra viņu ar jautājumiem, taču sirmgalvis nevis priecājās par mūkiem, bet sāka rūgti raudāt un neteica ne vārda. Mūki redzēja: klostera priekšnieks gauži novecojis un kļuvis vājāks; seja izskatījās nogurusi un pauda dziļas skumjas, bet, kolīdz sirmgalvis sāka raudāt, šķita, ka viņš ir aizvainots.

Arī mūki sāka raudāt un līdzjūtīgi vaicāja, kāpēc viņš raud, kāpēc viņa seja tik drūma, bet klostera priekšnieks nebilda ne vārda un ieslēdzās savā cellē. Septiņas dienas viņš tur mita vientulībā, nedz ēda, nedz dzēra, nedz spēlēja ērģeles, bet tikai raudāja. Mūki klaudzināja pie viņa durvīm, lūgtin lūdzās, lai viņš nākot laukā, uzticot viņiem savas bēdas, bet klostera priekšnieks atbildēja ar klusēšanu.

Beidzot viņš iznāca. Sapulcinājis sev apkārt visus mūkus, noraudājies, ar sērām un sašutumu viņš stāstīja, kas noticis ar viņu pēdējos trijos mēnešos. Sirmgalvja balss bija mierīga, acis smaidīja, stāstot, kā viņš ceļojis no klostera līdz pilsētai. Pa ceļam viņam skandinājuši dziesmas putni, burbuļojuši strauti, saldas, jaunas cerības satraukušas viņa sirdi; viņš gājis un juties līdzīgi kareivim, kas dodas kaujā un ir pārliecināts, ka uzvarēs; fantazēdams viņš gājis, sacerējis dziesmas, himnas un gluži nemanot nonācis līdz mērķim.

Taču viņa balss nodrebēja, acis iezvīļojās, viņu pārņēma kvēlas dusmas, kad viņš sāka stāstīt par pilsētu un cilvēkiem. Nekad savā mūžā viņš nebija redzējis, pat neuzdrošinājies iztēloties to, ko saskatījis, ieiedams pilsētā. Tikai tur pirmoreiz mūžā savas dzīves novakarē viņš ieraudzījis un sapratis, cik spēcīgs ir sātans, cik skaists ir ļaunums un cik vāji, gļēvi un niecīgi ir cilvēki. Sagadījies tik nelaimīgi, ka pirmā ēka, kurā klostera priekšnieks iegājis, bijis netiklības nams. Kāds pussimts cilvēku, kuriem bijis daudz naudas, ēduši un žūpojuši. No vīna apskurbuši, viņi dziedājuši dziesmas, klaigājuši briesmīgus, riebīgus vārdus, kādus neuzdrošinātos ņemt mutē cilvēks, kas bīstas dieva; juzdamies brīvi jo brīvi, mundri, laimīgi, viņi nebaidījušies ne debesu tēva, ne sātana, ne nāves, bet runājuši un darījuši visu, ko vēlējušies, gājuši turp, kurp viņus gumdījusi mieskārība. Bet vīns, tīrs kā dzintars, zeltainām dzirkstīm dzirkstīdams, laikam bijis pārlieku salds un smaržīgs, jo ikviens dzērējs svētlaimīgi smaidījis un vēlējies dzert vēl un vēl. Uz cilvēka smaidu vīns arī atbildējis ar smaidu, un, vīnu dzerot, tas līksmi dzirkstījis, it kā zinādams, cik velnišķīgs jaukums mīt tā saldumā.

Sirmgalvis, arvien vairāk iekaisdams un dusmās raudādams, joprojām attēloja visu redzēto. Viņš stāstīja, ka uz galda dzīrotāju acu priekšā stāvējusi puskaila netikle. Grūti esot iedomāties un dabā atrast kaut ko daiļāku un valdzinošāku. Šī jaunā, melnīgsnējā riebekle ar gariem matiem, melnām acīm, biezām lūpām, nekaunīga un nekautrīga, ņirgusi sniegbaltos zobus, smaidījusi, it kā gribētu sacīt: «Raugieties, cik nekaunīga, cik daiļa es esmu!» Zīds un brokāts skaistās krokās slīdējis pār viņas pleciem, taču daiļums negribējis slēpties zem apģērba, bet kā jauni asni no pavasarīgas augsnes alkatīgi rēgojies starp krokām. Bezkaunīgā sieviete dzērusi vīnu, dziedājusi dziesmas un ļāvusies ikvienam, kas vien pēc tās tīkojis.

Pēc tam vecais vīrs, pikti rokas kratīdams, attēloja zirgu skriešanās sacīkstes, vēršu cīņas, teātra izrādes, mākslinieku darbnīcas, kur glezno un veido no māliem kailu sieviešu augumus. Vecais runāja ar iedvesmu, skaisti, skanīgi, it kā spēlēdams uz neredzamām stīgām, bet apstulbušie mūki kāri klausījās viņa vārdos, un jūsmā viņiem aizrāvās elpa… Attēlojis visus sātana radītos jaukumus, ļaunuma daiļumu un sieviešu riebīgās miesas valdzinošo grāciju, vecais nolādēja sātanu, devās savā cellē un aizvēra durvis…

Otrā rītā, iznācis no celles, viņš neatrada klosterī neviena mūka. Visi bija aizsteigušies uz pilsētu.

NĀK MIEGS

Nakts. Auklīte Varka, gadu trīspadsmit veca meitene, kustina šūpuli, kurā guj bērns, un tikko dzirdami dūdo:

Aijā, aijā, maziņā, Klausies manā dziesmiņā …

Svētbildes priekšā deg zaļa lampiņa; pāri visai istabai, no viena kakta līdz otram, stiepjas aukla, uz kuras sakārti autiņi un lielas, melnas bikses. Griestiem no lampiņas uzgulst liels, zaļš plankums, bet autiņi un bikses met garas ēnas uz krāsni, šūpuli, Varku . . . Kad lampiņa sāk mirgot, plankums un ēnas atdzīvojas un sāk kustēties kā vējā. Smacīgs gaiss. Skābu kāpostu un kurpnieka piederumu smaka.

Bērns raud. Viņš raudādams sen jau aizsmacis un paguris, bet vienmēr vēl brēc, un nav zināms, kad norims. Bet Varkai nāk miegs. Acis viņai līp ciet, galva slīgst lejup, sāp kaltis. Viņa nespēj pakustināt ne uzacis, ne lūpas, un viņai liekas, it kā seja būtu sakaltusi un sastingusi, galva kļuvusi maza kā kniepadatas galviņa.

— Aijā, aijā, maziņā, — viņa dūdo, — putriņa būs katliņā …

Krāsnī čirkst circenis. Blakus istabā aiz durvīm krāc saimnieks un māceklis Afanasijs . .. Šūpulis žēli čīkst, pati Varka murmina — un tas viss saplūst kopā nakts mūzikā, kura tā ieaijā un kurā tik saldi klausīties, kad cilvēks ieliekas gultā. Taču tagad šī mūzika tikai kaitina un nomāc, jo uzdzen snaudu, bet gulēt nedrīkst; ja Varka, nedod dievs, aizmigs, saimnieki viņu sitīs.

Lampiņa mirgo. Zaļais plankums un ēnas sāk kustēties, lien pusatvērtajās, nekustīgajās Varkas acīs un veido viņas pusaizmigušajās smadzenēs miglainus tēlus. Viņa redz tumšus mākoņus, kas trauc debesīs cits pakaļ citam un brēc kā bērns. Bet tad uzpūš vējš, mākoņi izgaist un Varka redz plašu, šķidriem dubļiem klātu šoseju; pa šoseju stiepjas vezumi, velkas cilvēki ar kulēm uz muguras, šurp un turp slīd nez kādas ēnas; abās pusēs aiz saltās, skaudrās miglas redzami meži. Pēkšņi cilvēki ar kulēm un ēnām krīt zemē šķidrajos dubļos. «Kādēļ tā?» Varka jautā. «Gulēt, gulēt!» viņai atbild. Un viņi aizmieg cieši, guļ saldi, bet uz telegrāfa stieplēm sēž vārnas un žagatas, brēc kā bērns un cenšas viņus uzmodināt.

—    Aijā, aijā, maziņā, klausies manā dziesmiņā … — Varka murmina un atskārst atkal sevi tumšajā, smacīgajā istabā.

Uz grīdas raustās viņas nelaiķa tēvs Jefims Stepanovs. Viņa neredz tēva, bet dzird, kā viņš uz grīdas sāpēs lokās un vaid. Viņam, kā pats saka, «uznākusi brukas lēkme». Sāpes tik stipras, ka viņš nespēj izrunāt ne vārda, tikai ievelk gaisu, un zobi viņam klab, it kā rībinātu bungas: bu-bu-bu-bu …

Māte Pelageja aizskrējusi uz muižu pateikt kungiem, ka Jefims mirst. Viņa sen jau projām, un laiks būtu atgriezties. Varka guļ uz krāsns, nav aizmigusi un klausās tēva «bu-bu-bu». Tad dzirdams — kāds piebrauc pie mājas. Kungi atsūtījuši jauno ārstu, kas ieradies pie viņiem no pilsētas viesos. Ārsts ienāk istabā; tumsā viņš nav saredzams, bet var dzirdēt, kā viņš kāsē un noklaudzina durvis.

—    Iededziet uguni! — viņš saka.

—    Bu-bu-bu … — Jefims atbild.

Pelageja metas pie krāsns un sāk meklēt suķi ar sērkociņiem. Paiet kāds brīdis klusumā. Ārsts pameklē kabatā un iededzina sērkociņu.

—   Tūlīt, mīļais, tūlīt, — saka Pelageja, izskrien no istabas un pēc maza laiciņa atgriežas ar sveces galiņu.

Vaigi Jefiraam sārti, acis spīd un skatiens sevišķi ass, it kā Jefims redzētu cauri tiklab istabai, kā ārstam.

—           Kas tad nu ir? Kas tev lēcies? — jautā ārsts, noliekdamies pie viņa. — Ehē! Vai tas tev jau sen?

—          Ko ta? Pienācis laiks mirt, jūsu labdzimtība … Nav lemts dzīvot…

—    Ko mels niekus . . . Izārstēsim!

—          Kā tīkas, jūsu labdzimtība, pazemīgi pateicamies, be^mums gan šķiet… Ja nāve klāt, ko tad vairs.

Ārsts ap stundas ceturksni noņemas ar Jefimu, tad pieceļas un saka:

—          Es nekā nevaru izdarīt… Tev jābrauc uz slimnīcu, tur tevi operēs. Brauc tūliņ … Katrā ziņā brauc! Mazliet vēlu, slimnīcā jau visi guļ, bet tas nekas, iedošu tev līdzi vēstulīti. Vai dziTdi?

—          Mīļais, ar ko tad viņš brauks? — Pelageja saka. — Mums nav zirga.

—    Nekas, palūgšu kungiem, viņi iedos zirgu.

Ārsts aiziet, svece izdziest, un atkal dzirdams «bu-

bu-bu» … Pēc pusstundas pie mājas kāds piebrauc. Kungi atsūtījuši rateļus, ko braukt uz slimnīcu. Jefims sāpošās un aizbrauc …

Un tad ataust jauks, skaidrs rīts. Pelagejas nav mājās: viņa aizgājusi uz slimnīcu izzināt, kā klājas Jefimam. Kaut kur raud bērns, un Varka dzird — kāds viņas balsī dzied:

—    Aijā, aijā, maziņā, klausies manā dziesmiņā…

Pelageja atgriežas, viņa met krustus un čukst:

—           Nakti viņu griezuši, un pret rītu izlaidis garu . .. Lai viņam debesu valstība, mūžīgs miers . .. Viņi saka, pārāk vēlu ieradies … Vajadzējis ātrāk.

Varka aiziet uz mežu un tur raud, bet piepeši kāds viņai tik stipri iebelž pa pakausi, ka viņa atsitas ar pieri pret bērzu. Viņa paceļ acis un redz priekšā kurpnieku, savu saimnieku.

—          Ko tu gan domā, draņķe? — viņš saka. — Bērns raud, bet tu guli!

Kurpnieks sāpīgi plēš viņu aiz auss, bet Varka papurina galvu, kustina šūpuli un dūdo savu dziesmu. Zaļais plankums un ēnas, ko rada bikses un autiņi, līgojas, mirkšķina viņai un drīz vien atkal pievārē smadzenes. Viņa atkal redz šķidriem dubļiem klāto šoseju. Cilvēki ar kulēm uz muguras un ēnu tēli atlaidušies zemē un cieši aizmiguši. Veroties tajos, Varkai briesmīgi gribas gulēt; viņa tīksmi apgultos, bet māte Pelageja iet līdzās un steidzina. Viņas abas dodas uz pilsētu līgt darbā.

—    Dodiet dāvaniņu Kristus vārdā! — māte lūdz pretimnācējiem. — Parādiet dieva žēlastību, žēlsirdīgie kungi!

—    Dod šurp bērnu! — viņai atbild kāda pazīstama balss. — Dod šurp bērnu! — atkārto tā pati balss, bet jau dusmīgi un asi. — Vai tu guli, neliete?

Varka uzlec kājās un, pavērusies apkārt, saprot visu: nav ne šosejas, ne Pelagejas, ne pretimnācēju, bet istabas vidū stāv saimniece, kas atnākusi pabarot savu bērnu. Kamēr resnā, plecīgā saimniece baro un nomierina bērnu, Varka stāv, lūkojas viņā un gaida, kad viņa beigs. Bet aiz logiem jau zilgmo gaiss, ēnas un zaļais plankums pie griestiem manāmi bālē. Drīz būs rīts.

—    Ņem! — saka saimniece, aizpogādama uz krūtīm kreklu. — Raud. Laikam noskausts.

Varka paņem bērnu, ieliek šūpulī un sāk atkal to kustināt. Zaļais plankums un ēnas pamazām izgaist, un nav vairs nekā, kas lauztos viņai galvā un aizmiglotu smadzenes. Bet miegs nāk tāpat, briesmīgi nāk! Varka noliek galvu uz šūpuļa malas un šūpojas ar visu augumu, lai pārvarētu miegu, bet acis tomēr līp ciet un galva smaga.

—   Varka, aizkur krāsni! — aiz durvīm atskan saimnieka balss.

Tagad jau laiks celties un ķerties pie darba. Varka atstāj šūpuli un skrien uz šķūni pēc malkas. Viņa ir priecīga. Kad skraida un staigā, vairs tā negribas gulēt kā sēžot. Viņa atnes malku, aizkur krāsni un jūt, kā atžirgst viņas sastingusi seja un kā noskaidrojas domas.

—    Varka, uzrīko patvāri! — saimniece kliedz.

Varka saplēš skalus, bet, tiklīdz pagūst tos aizdedzināt un iebāzt patvārī, kad jau skan jauna pavēle:

—    Varka, notīri saimniekam galošas!

Viņa nosēžas uz grīdas, spodrina galošas un domā, cik labi būtu iebāzt galvu lielajā, dziļajā galošā un tur mazlipt pasnaust… Un uzreiz galoša kļūst lielāka, pietūkst, piepilda visu istabu. Varka i izkrīt no rokām suka, bet viņa tūdaļ sapurina galvu, izpleš acis un cenšas raudzīties tā, lai priekšmeti viņas acīs nekļūtu lielāki un nekustētos.

—          Varka, nomazgā ārpusē kāpnes, citādi kauns no pasūtītājiem!

Varka mazgā kāpnes, uzpoš istabas, tad aizkur otru krāsni un skrien uz veikaliņu. Darba daudz, nav neviena brīva brītiņa.

Bet nekas nav tik grūti kā stāvēt vienā vietā pie virtuves galda un mizot kartupeļus. Galvu velk uz galda pusi, kartupeļi mirgo acīs, nazis krīt ārā no rokām, bet līdzās staigā resnā, dusmīgā saimniece uarotītām piedurknēm un runā tik skaļi, ka džinkst ausīs. Grūti arī apkalpot pusdienās, mazgāt veļu, šūt. Gadās brīži, kad gribas par spīti visam nogāzties zemē un gulēt.

Diena paiet. Raugoties, kā satumst logi, Varka saspiež savus stingstošos deniņus un smaida, pati nezinādama, par ko. Vakara migla glāsta viņas acis, kas līp ciet, un sola viņai drīzu ciešu miegu. Vakarā saimniekiem atnāk ciemiņi.

—    Varka, uzrīko patvāri! — saimniece Miedz.

Saimniekiem patvāris mazs, un, iekām viesi padzer

tēju, tas jāuzsilda savas piecas reizes. Pēc tējas Varka stāv veselu stundu vienā vietā, veras ciemiņos un gaida pavēles.

—    Varka, aizskrej nopērc trīs pudeles alus!

Viņa dodas ārā un cenšas skriet ātrāk, lai aizdzītu

miegu.

—          Varka, aizskrej pēc sīvā! Varka, kur viļķis? Varka, notīri siļķi!

Un tad beidzot viesi aizgājuši, ugunis nodzēš, saimnieki liekas gulēt.

—    Varka, pašūpo bērnu! — atskan pēdējā pavēle.

Krāsnī čirkst circenis; zaļais plankums pie griestiem

un bikšu un autiņu ēnas atkal laužas Varkas pusatvērtajās acīs, mirgo un aizmiglo viņai galvu.

—           Aijā, aijā, maziņā, — viņa dūdo, — klausies manā dziesmiņā . . .

Bet bērns brēc un brēkdams beidzas vai nost. Varka atkal redz netīro šoseju, cilvēkus ar kulēm. Pelageju, tēvu Jefimu. Viņa visu saprot, visus pazīst, bet pusmiegā tikai nevar nekādi izprast to varu, kas viņai saista rokas un kājas, nospiež viņu un neļauj dzīvot. Viņa skatās apkārt, meklē šo varu, lai atbrīvotos no tās, bet neatrod. Beidzot nomocījusies viņa sasprindzina visus savus spēkus un redzi, lūkojas augšup mirgojošajā zaļajā plankumā un, ieklausījusies brēkšanā, atrod ienaidnieku, kas neļauj viņai dzīvot.

Šis ienaidnieks ir bērns.

Viņa smejas. Tīri brīnums: kā gan viņa agrāk nav varējusi saprast tādu nieku? Arī zaļais plankums, ēnas un circenis, šķiet, smej un brīnās.

Maldīgā iedoma pārņem Varku. Viņa pieceļas no soliņa un, plati smaidīdama, acis nemirkšķinādama, pastaigā pa istabu. Viņai patīk un viņu it kā kutina doma, ka tūlīt atbrīvosies no bērna, kas saista rokas un kājas … Nobeigt bērnu un tad gulēt, gulēt, gulēt…

Smiedamās, mirkšķinādama acīm un draudēdama ar pirkstiem zaļajam plankumam, Varka piezogas pie šūpuļa un noliecas pie bērna. To nožņauguši, viņa ātri noliekas uz grīdas, smej priekā, ka var gulēt, un pēc brītiņa guļ jau cieši kā beigta …

STEPE

Stāsts par kadu braucienu

I

No Z. guberņas N. pilsētas agrā jūlija rītā izbrauca un dārdēdama devās projām pa pasta ceļu apbružāta puskariete bez atsperēm, viena no tām aizvēsturiskajām kulbām, ar kādām Krievzemē tagad braukā tikai tirgoņu pilnvarnieki, lopu kupči un ne visai bagāti garīdznieki. Rati nepārtraukti grabēja, čīkstēja; tiem drūmi piebalsoja pakaļgalā piekārtais spainis, — un jau pēc šīm skaņām vien un pēc nožēlojamām ādas skrandām, kuras karājās no puskarietes apdriskātā rumpja, varēja spriest, cik veci šie rati un ka to mūžs iet uz beigām.

Puskarietes kulbā sēdēja divi N. pilsētas iedzīvotāji: tirgonis Ivans Ivaničs Kuzmičovs, kurš vairāk izskatījās pēc ierēdņa nekā pēc tirgoņa, ar skūtu seju, ar brillēm uz deguna, salmenīcu galvā un otrs — tēvs Hristofors Sirijskis, N. pilsētas Nikolaja baznīcas virsmācītājs, mazs vecītis gariem matiem, pelēkā rupja audekla kaftānā, ar platmalainu cilindru galvā/ apjozies ar raibu, izrakstītu jostu. Pirmais kaut ko neatlaidīgi domāja un brīžiem sapurināja galvu, lai aizdzītu snaudu; viņa sejā parastais, lietišķais skarbums cīnījās ar tāda cilvēka lēnprātību, kurš nule atvadījies no radagabaliem un krietni iedzēris, turpretim otrs ar asarainām ačelēm izbrīnā raudzījās uz dieva pasaulīti, un smaids bija tik plats, ka, šķiet, tas skāra pat cilindra malas; viņa seja bija sārta un likās nosalusi. Abi, tiklab Kuzmičovs, kā arī tēvs Hristofors, brauca pārdot vilnu. Atvadīdamies no mājiniekiem, viņi nupat bija pamatīgi

saēdušies rausīšus ar krējumu un, lai gan tik agrā rītā, jau iereibuši. .. Garastāvoklis abiem lielisks.

Bez nule attēlotajiem braucējiem un kučiera Denisa, kas allaž uzšāva ar pātagu diviem mundriem, bēriem zirģeļiem, ratos bija vēl viens pasažieris — gadus deviņus vecs zēns ar tumši iedegušu, slapju, noraudātu seju. Tas bija Jegoruška, Kuzmičova māsasdēls. Ar krusttēva atļauju un tēva Hristofora svētību viņš brauca iestāties ģimnāzijā. Zēna māte Olga Ivanovna, kolēģijas sekretāra atraitne un Kuzmičova māsa, kurai patika izglītoti cilvēki un smalka sabiedrība, bija lūgtin lūgusies savu brāli, kurš brauca pārdot vilnu, ņemt līdzi Jegorušku un nodot viņu ģimnāzijā; šobrīd zēns, īsti nesaprazdams, kur un kādēļ viņš brauc, sēdēja uz bukas blakus Denisam, turējās pie viņa elkoņa, lai nenokristu zemē, un brīžiem palēcās kā tējkanniņa uz patvāra vainadziņa. Ātrajā braucienā viņa sarkanais krekls uz muguras piepūtās kā pūslis un jaunā kučiera cepure ar pāva spalvu atkal un atkal slīdēja uz pakauša. Zēns jutās ārkārtīgi nelaimīgs, un acis viņam bija asaru pilnas.

Kad kulba brauca garām cietumam, Jegoruška paskatījās uz sargkareivjiem, kas lēnītēm staigāja gar augsto, balto mūri, uz mazajiem, aizrestotajiem logiem, uz krustu, kurš mirdzēja jumta korē, un atcerējās, ka pirms nedējas Kazaņas dievmātes dienā viņš kopā ar māmiņu gāja cietuma baznīcā uz baznīcas patrona svētkiem; bet vēl senāk, lieldienās, viņš ieradās cietumā kopā ar virēju Ludmilu un Denisu un nesa turp kuličus, olas, pīrāgus, ceptu vērša gaļu; cietumnieki teica paldies, meta krustus, un viens no viņiem uzdāvināja Jegoruškam paštaisītas alvas aproču podziņas.

Zēns vērīgi lūkojās pazīstamajā ainavā, bet nejaukā kulba ripoja garām, un viss palika aiz muguras. Šaipus cietuma pavīdēja melnas, apkvēpušas kalves, tad piemīlīga, zaļa kapsēta, iežogota ar laukakmeņu sētu; pāri tai mundri raudzījās balti krusti un pieminekļi, kuri slēpās ķiršu koku lapotnē un notālēm izskatījās pēc baltiem plankumiem. Jegoruška atcerējās, ka, ķiršiem ziedot, šie baltie plankumi saplūst kopā ar ķiršu ziediem gluži kā baltā jūrā; bet, kad ķirši ienākas, baltie pieminekļi un krusti šķiet apbārstīti ar asinssarkaniem lāsumiņiem. Aiz žoga zem ķiršiem dienu un nakti dusēja Jegoruškas tēvs un vecmāmiņa Zinaīda Daņilovna. Kad vecmāmiņa nomira, viņu guldīja garā, šaurā zārkā, viņas acis, kuras negribēja aizvērties, apsedza ar divām pieckapeiku ripiņām. Vecmāmiņa līdz pat nāvei kustējās kā ūdenszāle, nesa no tirgus svaigas, magoņsēklām apkaisītas barankas, taču tagad viņa tikai guļ un guļ…

Aiz kapsētas kupeja ķieģeļcepļi. Biezi, melni dumi lieliem mutuļiem vēlās laukā pa garu pie zemes piespiestu meldru jumtu paspārnēm un laiski kāpa augšup. Debess virs cepļiem un kapsētas bija iepelēka, un dūmu mutuļu lielās ēnas lēni slīdēja pa lauku un pāri ceļam. Dūmos pie jumtiem kustējās sarkaniem putekļiem klāti cilvēki un zirgi…

Līdz ar ķieģeļcepļiem beidzās pilsēta un sākās klajums. Jegoruška pēdējo reizi paskatījās atpakaļ uz pilsētu, piekļāva seju pie Denisa elkoņa un rūgti ieraudājās …

—    Nu, brēkuli, neesi vēl izbrēcies! — Kuzmičovs sacīja. — Luteklīt, atkal dūša papēžos! Ja negribi braukt, paliec mājās. Neviens ar varu tevi neved!

—    Būs jau labi, būs jau labi, brāli Jegor… — aši murmināja tēvs Hristofors. — Būs jau labi, brāl. . . Piesauc dievu to kungu… Nebrauc jau uz ļaunu, bet uz labu. Kā mēdz sacīt, vīrs, kurš skolām godu dod, zināšanas sevim rod … Tas ir tiešām tiesa.

—    Gribi braukt atpakaļ? — Kuzmičovs uzprasīja.

—   Gri. . . ibu … — Jegoruška atbildēja šņukstēdams.

—   Būtu arī devies atpakaļ. Tik un tā velti brauc tādu gaisa gabalu laimi meklēt. ..

—    Gan būs labi, gan būs labi, brāl … — turpināja tēvs Hristofors. — Piesauc dievu . . . Lomonosovs, āre, tāpat brauca kopā ar zvejiem, taču viņš kļuva visā Eiropā slavens vīrs. Garīga izglītošanās, ko cilvēks iemanto, nezaudējot ticību, dod dievam tīkamus augļus. Kā sacīts lūgsnā? Radītājam par godu, saviem vecākiem par apmierināšanu, baznīcai un tēvzemei par labumu … Tā tās lietiņas.

—    Labums ir dažāds … — Kuzmičovs sacīja, aizsmēķēdams lētu cigāru. — Dažs skolojas divdesmit gadu, bet nav nekādas jēgas.

—    Gadās arī tā.

—    Dažam zināšanas nāk par labu, bet dažam tikai sajūk prātiņš. Mana māsa ir sieviete bez saprašanas, tīko visu darīt pa smalkam un grib, lai no Jegora iznāktu zinātnieks, bet to nesajēdz, ka ari es ar savu mācīšanu varētu Jegorušku padarīt laimīgu uz visu mūžu. To jums tālab skaidroju — ja visi gribēs tapt par zinātniekiem un dižmaņiem, nebūs vairs, kas tirgojas un labību sēj. Visi badā apmirs.

—   Bet, ja visi tirgosies un labību sēs, neviena nebūs, kas zinātnes apgūst.

Domādami, ka viņi abi pateikuši kaut ko pārliecinošu un svarīgu, Kuzmičovs un tēvs Hristofors savilka nopietnus ģīmjus un abi reizē iekāsējās. Deniss, kas vērīgi klausījās viņu sarunā, lai gan neko nesaprata, sapurināja galvu un, paslējies no bukas, uzšāva abiem bērajiem. Iestājās klusums.

Bet braucēju acu priekšā jau pletās plašs, bezgalīgs līdzenums, ko šķērsoja pakalnu grēda. Drūzmēdamies un lūkodamies cits pāri citam, šie pakalni pamazām kļūst par augstieni, kas stiepjas pa labi no ceļa līdz pat apvārsnim un izgaist mēļajā tālē; cilvēks brauc, brauc un nekādi nespēj saprast, kur augstiene sākas un kur tā beidzas… Saule aiz muguras jau pakāpusies pāri pilsētai un klusi, bez steigas stājusies pie sava darba. Sākumā tālē, kur debess saplūst kopā ar zemi, pie kapkalniņiem un vējenēm, kas notālēm izskatās pēc maza cilvēciņa, kurš māj ar rokām, pa zemi slīd plata, spilgti dzeltena josla; pēc brīža šāda pati josla sāk spulgot mazliet tuvāk, aizvirzās sāņus un apklāj pakalnus; kaut kas silts pieskaras Jegoruškas pleciem, gaismas josla, piezagusies no muguras, pārsviežas pāri kulbai, zirgiem, trauc pretim citām joslām, un pēkšņi visa plašā stepe atraisās no rīta vieglajām ēnām, sāk smaidīt un dzirkstīt ar rasas lāsēm.

Nopļautie rudzi, nezāles, dievkrēsliņi, kazrozes — viss, kas tveicē kļuvis brūns, rūsgans, gandrīz sakaltis, tagad, rasas nomazgāts, saules apmīļots, atdzīvojas, lai ziedētu atkal. Pāri cejam, jautri čivinādami, šaudās putņeļi, zālē sasaucas susliki, kaut kur tālu pa kreisi žēli kliedz ķīvītes. Ratu izbiedēts irbju bars uzspurdz gaisā un, maigo «trrr» skandinādams, aizlido uz pakalniem. Sienāži, circeņi, ģīgu ķiršļi un zemes vēži spēlē zālē savu čīgājošo, vienmuļo mūziku.

Taču pagāja īss laiciņš, rasa iztvaikoja, gaiss sastinga un pieviltā stepe atkal izskatījās skumīga, kā jau jūlijā. Zāle apvīta, dzīvība apsīka. Apsvilušie pakalni brūnganzaļi, tālumā violeti ar saviem rāmajiem, ēnām līdzīgajiem krāsu noziediem, līdzenums ar dūmakaino tāli un virs tās apgāzto debesi, kas stepē, kur nav mežu un augstu kalnu, liekas ārkāriīgi dziļa un dzidra, tagad šķita bezgalīgs, bēdās sastindzis . . .

Cik smacīgi un skumji! Rati ripo, bet Jegoruška redz vienu un to pašu — debesis, līdzenumu, pakalnus… Mūzika zālē mazliet apklususi. Putneļi aizlidojuši, irbes nav redzamas. Virs apvītušās zāles aiz gara laika lidinās krauķi; tie visi līdzīgi cits citam, un tāpēc stepe liekas vēl vienmuļāka.

Zemu zemu lido klija, līgani vēzēdama spārnus, un pēkšņi apstājas gaisā, it kā domādama dziļu domu par skumīgo dzīvi, pēc tam aši savicina spārnus, kā bulta šaujas virs stepes, un nav saprotams, kāpēc viņa lido un kas viņai vajadzīgs. Bet tālē māj vējdzirnavas . ..

Dažādības dēļ garajā zālē pavīd balts galvaskauss vai laukakmens; uz mirkli redzams pelēks, klintī kalts tēls vai sauss vītols, uz kura augšējā zara tup zaļā vārna, pāri ceļam pārskrien susliks, un — atkal gar acīm zib nezāles, pakalni, krauķi…

Bet tad, paldies dievam, pretim brauc vezums ar labības kopiņām. Pašā augšā zviln meiča. Samiegojusies, tveices nomocīta, viņa paceļ galvu un lūkojas uz pretimbraucējiem. Deniss, acis izbolījis, raugās uz viņu, bērie zirgi snaiksta purnus uz labības kopiņām, kulba iečīkstēdamās sabučojas ar vezumu, un durstīgās vārpas kā ar slotu noglauž tēva Hristofora cilindru.

— Ak tu mulda, cilvēkiem brauc virsū! — Deniss kliedz. — Are, kāds sapampis mūlis, gluži kā bite būtu iedzēlusi!

Meiča miegaini smaida un, lūpas pačamstinājusi, atkal atgulstas. .. Pēc tam uz pakalna parādās vientuļa papele; kas to šeit iestādījis un kāpēc — dievs to zina. No papeles smuidrā stumbra un zaļā tērpa grūti novērst acis. Vai šī skaistule ir laimīga? Vasarā tveice, ziemā sals un puteņi, rudenī baismīgas naktis, kad visapkārt tikai tumsa un nav dzirdams nekas cits kā šaudīgs, dusmīgi gaudojošs vējš, bet galvenais — visu mūžu viena, viena pati… Aiz papeles kā spilgti dzeltens paklājs no pakalna virsotnes līdz pašam ceļam stiepjas kviešu strēles. Pakalnā labība jau nopļauta un sasieta kopiņās, bet palejā to vēl tikai pļauj .. . Seši pļāvēji soļo cits aiz cita, vēzē izkaptis, tās līksmi mirdz un visas kopā rakstā sauc — vži, vži! Pēc sievu — kopiņu sējēju kustībām, pēc pļāvēju sejām, pēc izkapšu spīguļošanas redzams, ka tveice visus kveldē un smacē. Melns suns ar izkārtu mēli skrien no pļāvējiem pretim ratiem, laikam grasīdamies riet, bet pusceļā apstājas un vienaldzīgi blenž uz Denisu, kas draud tam ar pātagu: riet ir karsti! Viena sieva paslienas stāvus un, abām rokām braucīdama samocīto muguru, ar skatienu pavada Jegoruškas koši sarkano kreklu. Vai nu viņai iepatikusies sarkanā krāsa, vai viņa iedomājusies par saviem bērniem, bet sieva ilgi nepakustēdamās stāv un raugās nopakaļ…

Garām aizsteigušies arī kvieši. Atkal izdeguša līdzenuma klaids, rūsgani pakalni, svelmaina debess, atkal virs zemes strauji trauc klija. Tālē joprojām māj ar spārniem vējenes, tās arvien vēl izskatās pēc maza cilvēciņa, kas vicina rokas. Jegoruškam apnīk raudzīties uz vējdzirnavām, un šķiet, ka nekad viņi neaizbrauks līdz tām, ka tās no viņu ratiem bēg.

Tēvs Hristofors un Kuzmičovs klusē. Deniss uzšauj ar pātagu bērajiem, uzkliedz, bet Jegoruška vairs neraud, viņš vienaldzīgi raugās apkārt. Tveice un garlaicīgā stepe viņu nogurdinājušas. Jegoruškam šķiet, ka viņš jau sen brauc un kratās, ka saule jau sen karsē viņam muguru. Viņi nav vēl nobraukuši ne desmit verstis, bet Jegoruška jau domā: «Derētu atpūsties!» Tēvoča sejā pamazām apdzisusi lēnprātība, palicis tikai lietišķs skarbums, un skūtajam, kalsenajam ģīmim, it īpaši, ja uz deguna ir brilles, ja deguns un deniņi apputējuši, šis skarbums piešķir kaut ko nepielūdzamu, inkvizitorisku. Turpretim tēvs Hristofors joprojām ar izbrihu raugās uz dieva pasaulīti un smaida. Klusēdams viņš domā par kaut ko labu, jautru, un vēlīgs, laipns smaids sastindzis viņa sejā. Šķiet, ari labās, jautrās domas šajā svelmē sastingušas viņa smadzenēs .. .

—    Denis, nez vai šodien panāksim vezumus? — Kuzmičovs iejautājas.

Deniss paskatās uz debesi, paslienas kājās, uzgāž zirgiem ar pātagu un tikai tad atbild:

—    Ja dievs dos, naktī panāksim.

Dzirdamas suņu rejas. Kādi seši milzīgi stepes vilku suņi pēkšņi, it kā no slēpņa izlēkuši, dusmīgi, gaudojoši riedami, drāzās pretim kulbai. Viņi visi, neparasti nikni, ar pinkainiem, nejaukiem purniem, ar niknumā piesārtušām acīm, aplenca kulbu un, sirdīgi viens otru grūstīdami, rēja aizsmakušās balsīs. Viņi rēja kā traki un, liekas, labprāt saplosītu driskās gan zirgus, gan kulbu, gan braucējus .. . Deniss, kam patika suņus ķircināt un slānīt ar pātagu, priecājās par šo uzbrukumu un, saviebis ģīmi niknu jo niknu, zemu paliecās un uzšāva vilku sunim ar pātagu. Suņi sēkdami rēja vēl trakāk, zirgi sāka auļot; Jegoruška, tikko spēdams noturēties uz bukas, blenzdams suņiem acīs un zobos, saprata — ja nokristu, suņi viņu saplosītu vienā mirklī, taču baiļu viņš nejuta, skatījās ar tikpat ļaunu prieku kā Deniss un nožēloja, ka rokā nav pātagas.

Rati jau brauca garām aitu baram.

—    Pagaidi! — Kuzmičovs kliedza. — Apturi! Tprr …

Deniss paslējās atpakaļ ar visu augumu un apturēja

zirgus. Kulba apstājās.

—   Panāc šurp! — Kuzmičovs uzsauca ganam. — Pievaldi tos nolādētos suņus!

Vecs gans, noskrandis, kailām kājām, aitādas cepuri galvā, netīru tarbu pār gūžu, rokā turēdams garu nūju ar kāsi galā — gluži kā no Vecās derības lappusēm, — aprāja suņus un, cepuri noņēmis, pienāca pie ratiem. Uz mata tāds pats Vecās derības vīrs gluži sastindzis stāvēja aitu bara otrā malā un vienaldzīgi lūkojās uz ceļavīriem.

—    Kam pieder šis aitu bars? — Kuzmičovs vaicāja.

—    Varlamovam! — vecais skaļi atbildēja.

—   Varlamovam! — atkārtoja gans, kas stāvēja aitu bara otrā malā.

—    Vai vakarītēs te brauca garām Varlamovs?

—   Nebūt ne . . . Viņa pilnvarnieks gan brauca, kas ir, tas ir . ..

—    Aiziet!

Kulba ripoja tālāk, un gani ar niknajiem suņiem palika aiz muguras. Jegoruška nelabprāt raudzījās uz priekšu, uz mēļo tāli, un viņam jau šķita, ka dzirnavas ar riņķojošiem spārniem tuvojas. Tās kļuva arvien lielākas un lielākas, izauga pavisam lielas, un jau skaidri varēja saskatīt divus dzirnavu spārnus. Viens spārns bija vecs, salāpīts, otrs tikai nesen taisīts no jauniem dēļiem un zaigoja saulē.

Rati brauca, vējenes nez kāpēc sāka virzīties pa kreisi. Viņi brauca, brauca, bet vējenes tikai slīdēja pa kreisi, lai gan no redzes loka neizzuda.

—   Boltva uzcēlis savam dēlam varenas vējenes! — Deniss ierunājās.

—    Nez kāpēc Boltvas viensēta vēl nav redzama.

—    Tur aiz tās graviņas būs.

Drīz kļuva redzama arī Boltvas viensēta, bet vējdzirnavas arvien vēl neslīdēja atpakaļ, nepalika iepakaļ, lūkojās uz Jegorušku ar savu zaigojošo spārnu un māja. Gluži kā burve!

II

Ap pusdienlaiku kulba nogriezās pa labi no ceļa, zirgi pagāja mazu gabaliņu soļos un apstājās. Jegoruška sadzirdēja klusu, visai mīlīgu urdzēšanu un juta, ka viņa sejai kā vēss samts pieskaras citāds gaiss. No pakalna, ko daba bija sakrāvusi no milzīgiem, ķēmīgiem akmeņiem, cauri suņstobra caurulītei, ko te iespraudis nezināms labdaris, tievā strūkliņā ritēja ūdens. Lāses krita zemē un dzidras, līksmas, saulē dzirkstīdamas, klusu burbuļodamas, it kā turēdamas sevi par spēcīgu, brāzmainu straumi, aši steidzās kaut kur pa kreisi. Turpat pie pakalna mazā urdziņa pārvērtās par peļķi; karstie saules stari un nokaitusī augsne to kāri uzsūca un atņēma tai spēkus; taču mazliet tālāk strautiņš, šķiet, saplūda kopā ar otru tādu pašu urdaviņu, jo kādus simt soļus no pakalna abpus straumes zaļoja biezi, lekni grīšļi, no kuriem, kulbai piebraucot, iekliegdamās izlidoja trīs mērkaziņas.

Ceļavīri apmetās pie strauta atpūsties un pabarot zirgus. Kuzmičovs, tēvs Hristofors un Jegoruška apsēdās uz paklāta tūbas gabala kulbas un atjūgto zirgu vieglajā ēnā un remdēja izsalkumu. Labās, jautrās domas, kas lielajā karstumā bija sastingušas tēva Hristofora smadzenēs, tagad, kad viņš padzērās ūdeni un apēda ceptu olu, tiecās uz āru. Viņš laipni paskatījās uz Jegorušku, košļāja kumosu un teica:

— Es pats, brāl, esmu skolojies. Kopš bērna kājas debesu tēvs bija man piešķīris prātu un saprašanu, un es atšķirībā no citiem, būdams vēl tik mazs kā tu, iepriecināju savus vecākus un skolotājus ar savām zināšanām. Man vēl nebija ne piecpadsmit gadu, bet es jau deklamēju un sacerēju dzejoļus latīniski tikpat veikli kā krieviski. Atceros, biju viņa eminences Hristofora zižļa nesējs. Reiz pēc dievkalpojuma, vēl tagad atminos, gauži dievbijīgā ķeizara Aleksandra Pavloviča Svētītā vārda dienā eminence altārī ģērba nost priestera drānas, laipni palūkojās uz mani un jautāja: «Puer bone, quam appellaris?» Bet es atbildēju: «Christophotus sum.» Un viņš man sacīja: «Ergo connominati summus,» — tas ir, mēs tātad esam vārdabrāļi… Pēc tam latīniski vaicāja: «Kā dēls esi?» Arī es tāpat latīniski atbildēju, ka esmu Lebedinskas ciema diakona Sirijska dēls. Redzēdams, ka tik varen raiti un skaidri atbildu, eminence mani svētīja un teica: «Aizraksti tēvam, ka es viņu neatstāšu un arī tevi paturēšu acīs.» Protohierejs un garīdznieki, kas bija altārī, klausīdamies šajā latīņu valodas disputā, arī visai brīnījās, un ikviens, mani uzteikdams, pauda savu labpatikšanu. Man vēl nebija ne ūsu, bet es, brāl, lasīju gan latīniski, gan grieķiski, gan franciski, pārzināju filozofiju, matemātiku, laicīgo vēsturi un citas zinātnes. Dievs man bija piešķīris apbrīnošanas cienīgu atmiņu. Kolīdz divas reizes kaut ko izlasīju, jau pratu no galvas. Mani skolotāji un labdari brīnījās un cerēja, ka es tapšot par augsti mācītu vīru, baznīcas spīdekli. Arī es pats gribēju braukt uz Kijevu, zinātnēs iedziļināties, bet vecāki nedeva savu svētību. «Tu mācīsies visu mūžu,» tēvs sacīja, «kad tad mēs tevi sagaidīsim?» Tādus vārdus dzirdēdams, atmetu zinātnēm ar roku un iestājos darbā. Protams, par zinātnieku nekļuvu, toties biju paklausījis tēvam un mātei, vecumdienās viņus iepriecināju un gods godam apglabāju. Paklausīšana daudz pārāka par gavēšanu un lūgšanām!

—   Tagad gan laikam visas zinātnes esat aizmirsis! — Kuzmičovs vaicāja.

—    Vai nu bez aizmiršanas? Paldies dievam, man jau astotais gadu desmits! No filozofijas un retorikas vēl kādu nieku atminos, bet valodas un matemātiku pavisam esmu aizmirsis.

Tēvs Hristofors piemiedza acis, brīdi padomāja un paklusām sacīja:

—    Kas ir esamība? Esamība ir savdabīga būšana, kas sevis pastāvēšanai neprasa neviena cita pūliņus.

Viņš pagrozīja galvu un aizgrābtībā iesmējās.

—    Garīga barība! — tēvs Hristofors sacīja. — Tas ir tiešām tiesa, ka matērija mielo miesu, bet garīgā barība — dvēseli!

—    Mācīšanās ir mācīšanās, — Kuzmičovs nopūtās, — bet, lūk, ja nepanāksim Varlamovu, tad gan mums būs mācība.

—   Cilvēks nav adata, sameklēsim. Varlamovs tagad pa šo apvidu braukalē.

Pāri grīslājam pārlidoja trīs pirmītējās mērkaziņas, putnu balsīs skanēja uztraukums, dusmas, ka viņi aizdzīti no strauta. Zirgi prātīgi plūca zāli un brīžiem nospraustajās; Deniss staigāja tiem apkārt un, pūlēdamies izlikties, ka viņam pavisam vienaldzīgi gurķi, pīrāgi un olas, kuras ēda saimnieki, aizrautīgi iznīcināja aklos dundurus un mušas, kas aplipuši zirgu vēderiem un mugurām. Viņš apātiski, dvesdams īpašu, dzēlīgu uzvaras skaņu, sita savus upurus un, ja neveicās, īgni nokrekstējās un pavadīja ar skatienu ikvienu laimīgo, kas paglābies no nāves.

—    Denis, kur tu esi? Nāc ēst! — Kuzmičovs sacīja, smagi nopūzdamies un līdz ar to likdams saprast, ka viņš jau paēdis.

Deniss nedroši piegāja pie tūbas paklāja un izvēlējās sev piecus lielus, dzeltenus gurķus, tā sauktos «sēkliniekus» (sīkākus un nepāraugušus ņemt viņš kautrējās), paņēma divas tumšas, ieplaisājušas olas, pēc tam kautrīgi, it kā baidīdamies, lai viņam neiesit pa izstiepto roku, pieskārās ar pirkstu pie pīrādziņa.

—    Ņem, ņem! — Kuzmičovs viņu skubināja.

Deniss droši paņēma pīrāgu un, pagājies labi tālu

sāņus, apsēdās zemē ar muguru pret kulbu. Tūlīt bija dzirdama tik skaļa šmakstināšana, ka pat zirgi pagriezās atpakaļ un ar aizdomām palūkojās uz Denisu.

Kuzmičovs paēda, izņēma no kulbas nez ar ko piebāztu maišeli un teica Jegoruškam:

—   Es gulēšu, bet tu uzmani, lai kāds man no pagalvja neizvelk šo maišeli.

Tēvs Hristofors noģērba priestera tērpu, kaftānu, noņēma jostu, un Jegoruška, paraudzījies uz viņu no augšas, izbrīnā sastinga. Viņš nekādi nebija iedomājies, ka garīdznieki valkā arī bikses, bet tēvam Hristoforam bija kājās īstas bieza audekla bikses, sabāztas garos zābakos, un mugurā īsa raiba auduma jaka. Skatīdamies uz viņu, Jegoruška nosprieda, ka šajā augstajam amatam nepiederīgajā apģērbā ar saviem garajiem matiem un bārdu tēvs Hristofors ļoti līdzinās Robinsonam Kruzo. Tēvs Hristofors un Kuzmičovs atģērbušies apgulās kulbas ēnā seju pret seju un aizvēra acis. Deniss pabeidza ēst, augšpēdu atgulās saules svelmē un arī aizvēra acis.

—   Uzmani, lai kāds nenozog zirgus! — viņš teica Jegoruškam un tūliņ aizmiga.

Iestājās klusums. Dzirdams vienīgi, ka zirgi sprausloja, skrumšķināja zāli un lāgiem iekrācās gulētāji; kaut kur patālu brēca ķīvīte un retumis iepīkstējās trīs mērkaziņas, atlidojušas paskatīties, vai nelūgtie viesi nav aizbraukuši; maigi svepstēdams, burbuļoja strautiņš, taču visas šīs skaņas netraucēja klusumu, nemodināja sastingušo gaisu un — gluži otrādi — skubināja dabu uz snaudulību.

Jegoruška, aizelsdamies tveicē, kas sevišķi jūtama tagad pēc ēšanas, aizskrēja līdz grīslājam un no turienes vērās visapkārt. Viņš redzēja to pašu, ko bija redzējis priekšpusdienā: līdzenumu, pakalnus, debesis, mējo tāli; tikai pakalni tagad likās tuvāk, un nebija dzirnavu, kas palikušas tālu iepakaļ. Aiz klinšainā pakalna, no kura tecēja strauts, saredzams otrs — augstāks, gludāks un platāks pakalns: uz tā čurnēja neliels ciems ar piecām vai sešām mājām. Pie ēciņām neredzēja ne cilvēkus, ne kokus, ne ēnas, it kā ciemats būtu karstajā gaisā nosmacis un izkaltis. Jegoruška aiz gara laika noķēra zālē ģīgu ķirsli, dūrē iežņaudzis, pielika to pie auss un ilgi klausījās, kā ķirslis spēlēja savu vijoli. Kad mūzika apnika, Jegoruška dzinās pakaļ dzeltenu taureņu baram, kas atlidojis pie grīslāja remdēt slāpes, un pats gluži neapzināti atkal jau stāvēja pie kulbas. Tēvocis Kuzmičovs un tēvs Hristofors bija cieši aizmiguši; viņu miegs ilgs kādas divas vai trīs stundas, kamēr atpūtīsies zirgi … Kā lai aizvada šo garo laika posmu, un kur lai paglābjas no tveices? Nudien nevar izgudrot. .. Neko nedomādams, Jegoruška pabāza muti zem ūdens strūkliņas, kas tecēja no caurulītes; mutē radās salta sajūta, oda pēc suņuburkšķiem; sākumā viņš dzēra labprāt, pēc tam ar lielu piepūli un līdz tam brīdim, kamēr spīvais saltums no mutes izplūda pa visu augumu un kamēr ūdens sāka tecēt pa kreklu. Tad Jegoruška piegāja pie kulbas un lūkojās uz gulētājiem. Tēvoča seja joprojām bija lietišķi skarba. Kuzmičovs, būdams fanātiķis savā darbā, vienmēr, pat sapņos un baznīcā, dievu lūgdams, kad dziedāja «Jūs kā ķerubi», domāja par savām darīšanām, ne mirkli nespēdams tās aizmirst, un tagad droši vien viņam sapņos rādījās vilnas ķīpas, vezumi, cenas, Varlamovs . . . Turpretim tēvs Hristofors, maigs, vieglprātīgs un priecīgs vīrs, visā savā mūžā nebija pieredzējis neko tādu, kas līdzīgi milzu čūskai varētu žņaugt viņa dvēseli. Visos daudzajos darbos, kurus viņš uzsāka savā mūžā, viņu mazāk valdzināja pats darbs nekā rosīšanās un saskare ar citiem cilvēkiem, kas nenovēršama ikvienā pasākumā. Piemēram, šajā braucienā viņu vairāk interesēja nevis vilna, tās cenas, Varlamovs, bet gan garais ceļojums, ceļā risinātās sarunas, gulēšana zem kulbas, nekārtīgā ēšana … Arī tagad, spriežot pēc tēva Hristofora sejas, viņš laikam redzēja sapņos eminenci Hristoforu, latīņu disputu, savu sievu, rausīšus ar krējumu un visu ko tādu, kas nevarēja rādīties sapņos Kuzmičovam.

Kamēr Jegoruška skatījās uz gulētāju sejām, negaidot atskanēja klusa dziedāšana. Kaut kur patālu dziedāja sieviete, bet, tieši kur un kurā pusē, bija grūti saprast. Klusā, gari vilktā un sērīgā dziesma, līdzīga raudāšanai un tikko saklausāma, skanēja gan pa labi, pa kreisi, gan no augšas, gan no zemes apakšas, it kā virs stepes lidinātos neredzams rēgs un dziedātu. Jegoruška skatījās visapkārt, nesaprata, no kurienes plūst šī dīvainā dziesma; pēc brīža, vērīgāk ieklausoties, viņam šķita, ka dzied zāle; savā dziesmā tā gandrīz mirusi, jau nāvei nolemta, tā bez vārdiem, bet žēlabaini un sirsnīgi mēģināja kādu pārliecināt, ka nav nemaz vainīga, ka saule to velti izdedzinājusi; zāle apgalvoja, ka tai kaisli gribas dzīvot, ka tā vēl jauna un būtu skaista, ja nebūtu tveices, nebūtu lielā sausuma; vainas nebija, bet viņa kādam tomēr lūdza piedošanu un zvērēja, ka viņu moka neciešamas sāpes, ka ir skumji un sevis žēl…

Jegoruška brīdi paklausījās, un viņam jau šķita, ka no grūtsirdīgās, gari vilktās dziesmas gaiss kļuvis smacīgāks, karstāks, rāmāks … Lai dziesmu apklusinātu, viņš, dziedādams un cenzdamies smagāk spert kājas, skrēja uz grislāju. No turienes viņš palūkojās apkārt un ieraudzīja dziedātāju. Pie ciema malējās mājas stāvēja sieva īsos apakšbrunčos, garām, tievām kājām kā dzēse un kaut ko sijāja; cauri sietam lejup pa pauguru laiski vēlās balti putekļi. Tagad bija skaidrs, ka dziedātāja ir viņa. Kādu asi atstatu kā sasalis stāvēja mazs zēns vienos krekliņos un bez cepures. Gluži kā apburts no šās dziesmas, viņš nepakustēdamies skatījās kaut kur lejup, laikam uz Jegoruškas sarkano kreklu.

Dziesma apklusa. Jegoruška vilkās atpakaļ uz ratiem un atkal aiz gara laika pievērsās ūdens strūklai.

Atkal skanēja gausā dziesma. Dziedāja tā pati kārnā sieva ciemā aiz paugura. Jegoruškam pēkšņi uzmācās pirmītējās skumjas. Viņš pameta caurulīti un pacēla acis augšup. Tas, ko Jegoruška ieraudzīja, bija tik negaidīts, ka viņš mazliet nobijās. Virs viņa uz viena no lielajiem, nejēdzīgajiem akmeņiem stāvēja mazs zēns krekliņā, uzblīdis, ar lielu atkārušos vēderu, ar tievām kājelēm, tas pats, kurš pirmīt stāvēja blakus sievietei. Ar trulu izbrīnu un ne jau bez bailēm, it kā ieraudzījis spokus, viņš, acis nepamirkšķinādams un muti atplētis, blenza uz Jegoruškas sarkano kreklu un kulbu. Sarkanā krekla krāsa viņu valdzināja, viņam patika, bet kulba un cilvēki, kas zem tās gulēja, modināja zēnā ziņkāri; varbūt viņš pats neatskārta, ka patīkamā sarkanā krāsa un ziņkārība atvilinājusi viņu lejup no ciema, un puika tagad droši vien pats brīnījās par savu drosmi. Jegoruška ilgi skatījās uz zēnu, bet zēns uz Jegorušku. Abi klusēja un jutās mazliet neveikli. Pēc ilgas klusēšanas Jegoruška jautāja:

—    Kā tevi sauc?

Svešā zēna vaigi piepūtās vēl vairāk; viņš piespiedās ar muguru pie akmens, izbolīja acis, pačamstināja lūpas un atbildēja aizsmakušā, zemā balsī:

—    Par Titu.

Zēni nepateica viens otram vairāk ne vārda. Vēl brīdi klusējis un nenovērsdams acu no Jegoruškas, noslēpumainais Tits pacēla augšup vienu kāju, ar papēdi sataustīja atbalstu un uzrāpās uz akmens; no turienes, atpakaļ kāpdamies un raudzīdamies Jegoruškam tieši acīs, it kā baidīdamies, ka tas viņam var iegāzt pa muguru, Tits uzkāpa uz nākamā akmens un tāpat rīkojās tikmēr, kamēr pazuda aiz paugura virsotnes.

Pavadījis viņu ar skatienu, Jegoruška apkampa ar rokām ceļgalus un nodūra galvu … Karstie saules stari kveldināja pakausi, kaklu un muguru. Sērīgā dziesma brīžiem apklusa, brīžiem plūda cauri rāmajam, smacīgajam gaisam, strauts vienmuļi urdzēja, zirgi skrumšķināja zāli, bet laiks vilkās bezgala ilgi, it kā arī tas būtu sastindzis un apstājies. Šķita, kopš rīta aizritējuši jau simt gadi… Vai tikai debesu tēvs nevēlējās, lai Jegoruška, kulba un zirgi sastingtu šajā svelmē, pārakmeņotos tāpat kā pakalni un uz mūžiem paliktu šeit?

Jegoruška pacēla galvu un miegainām acīm raudzījās uz priekšu; mēļā tāle, kas līdz šim bija nekustīga, sāka šūpoties un kopā ar debesi joņoja kaut kur vēl tālāk … Tā rāva sev līdzi rudo zāli, grīšļus, un Jegoruška neparasti ātri drāzās pakaļ aizskrejošajai tālei. Kāds spēks viņu klusi vilka turp, un, cenzdamās panākt, pakaļ steidzās tveice un gurdā dziesma. Jegoruška nolieca galvu un aizvēra acis . ..

Pirmais pamodās Deniss. Iekoda kukainis, Deniss pielēca kājās, aši pakasīja plecu un teica:

—    Nolādēta būšana, nekur nevar glābties!

Pēc tam viņš piegāja pie strauta, padzērās un ilgi mazgājās. Sprauslošana un ūdens šļakstēšana pamodināja no dziļās snaudas Jegorušku. Zēns paskatījās uz Denisa slapjo seju, kas bija pārklāta ar ūdens lāsēm un lieliem vasaras raibumiem, kuri viņa ģīmi padarīja līdzīgu marmoram, un jautāja:

—    Vai drīz brauksim?

Deniss paskatījās, cik augstu vēl saule, un atbildēja:

—    Laikam jau drīz.

Viņš noslaucījās krekla stērbelē un, saviebis ļoti nopietnu seju, sāka lēkāt uz vienas kājas.

—    Nu, pamēģināsim, kurš drīzāk aizlēks līdz grīslājam! — viņš sacīja.

Jegoruška bija pārguris tveicē un snauduļojot, bet lēca tomēr līdzi. Denisam jau bija kādi divdesmit gadi, viņš kalpoja par kučieri, taisījās precēties, taču joprojām izturējās bērnišķīgi. Viņam ļoti patika laist pūķus, trenkāt baložus, spēlēt ar kauliņiem, skrieties, un viņš allaž iejaucās bērnu rotaļās un ķildās. Kungiem vajadzēja tikai aiziet vai apgulties, un Deniss tūlīt pievērsās, piemēram, lēkāšanai uz vienas kājas vai akmentiņu spēlei. Neviens liels cilvēks, redzēdams, ka Deniss tik sirsnīgi aizraujas, draiskuļodamies bērnu pulkā, nespēja nociesties nepateicis: «Šitāds tēvainis!» Taču bērni nepavisam nebrīnījās, ka lielais kučieris viņiem piebiedrojas: lai jau rotaļājas, kad tikai nekaujas! Gluži tāpat maziem suņiem nemaz neliekas dīvaini, ja viņu barā iejaucas kāds liels, lādzīgs suns un sāk ar tiem draiskuļoties.

Deniss lēca ātrāk nekā Jegoruška un, kā redzams, bija par to ļoti apmierināts. Puisis pamirkšķināja ar aci

un, lai parādītu, ka viņš uz vienas kājas spēj aizlēkt, cik tālu vien grib, aicināja Jegorušku, vai tas nevēloties lēkt kopā ar viņu pa ceļu un pēc tam bez atpūšanās atpakaļ līdz ratiem. Jegoruška aicinājumu noraidīja, jo bija ļoti aizelsies un noguris.

Pēkšņi Deniss savilka gauži nopietnu seju, kādu nesavieba nekad — pat tad, kad Kuzmičovs viņu strostēja vai atvēzējās ar spieķi; vērīgi klausīdamies, Deniss klusi nometās uz ceļgala, viņa sejā iegulās skarbums, bailes, kādas vērojamas cilvēkos, dzirdot ķecerību. Deniss ar acīm urbās vienā punktā, lēni cēla augšup pussakļautu plaukstu, pēkšņi knūpus nokrita zemē un ar plaukstu uzsila pa zāli.

—    Rokā ir! — viņš uzvaroši nosēcās un, kājās piecēlies, piebāza Jegoruškam pie acīm lielu sienāzi.

Jegoruška un Deniss, domādami, ka sienāzim tas patīk, glauda ar pirkstiem viņa plato, zaļo muguru un aizskāra viņa ūsiņas. Pēc tam Deniss noķēra resnu, asiņu piezīdušos mušu un deva to sienāzim. Tas ļoti vienaldzīgi, it kā jau sen būtu pazīstams ar Denisu, sāka kustināt lielos, bruņu ķiveres sejsegam līdzīgos žokļus un nograuza mušai vēderu. Sienāzi viņi palaida vaļā, pazibēja tā spārnu sārtenās kreisās puses, un sienāzis, nolaidies zālē, tūlīt sāka čirkstināt savu dziesmu. Palaida vaļā arī mušu; tā savēcināja spārnus un bez vēdera aizlidoja pie zirgiem.

No kulbas apakšas atskanēja dziļa nopūta. Tur pamodās Kuzmičovs. Viņš steigšus pacēla galvu, nemierīgi paskatījās tālē, un pēc šā skatiena, kas vienaldzīgi noslīdēja garām Jegoruškam un Denisam, bija redzams, ka Kuzmičovs domā par vilnu un Varlamovu.

—    Tēv Hrislofor, celieties, ir jau laiks! — Kuzmičovs satraukti ierunājās. — Gana gulēts, jau tā darbs nogulēts! Denis, jūdz iekšā!

Tēvs Hristofors piecēlās smaidīdams, tāpat kā apgulās. Pēc gulēšanas viņa seja izskatījās kā samīcīta, sakrunkājusies un, šķiet, kļuvusi uz pusi mazāka. Nomazgājies un apģērbies viņš bez steigas izņēma no kabatas mazu, notaukotu psalmu grāmatu un, nostājies ar seju pret austrumiem, sāka čukstus skaitīt lūgsnas un mest krustus.

—    Tēv Hristofor! — Kuzmičovs pārmetoši sacīja. — Jābrauc, zirgi sajūgti, bet jūs jānudien …

'— Tūlīt, tūlīt… — tēvs Hristofors steigšus murmināja. — Lūgsnas jāpalasa … Šodien vēl neesmu lasījis.

—    Pātarus skaitīt paspēsiet arī vēlāk.

—    Ivan Ivanič, katrai dienai man kaut kas iedalīts … Nevar.

—    Dieva sods jau jūs nepiemeklētu.

Tēvs Hristofors veselu ceturtdaļstundu stāvēja kā sastindzis ar seju pret austrumiem, kustināja lūpas, bet Kuzmičovs gandrīz naidīgi lūkojās uz viņu un nepacietīgi raustīja plecus. It īpaši viņš dusmojās, kad tēvs Hristofors pēc katra «slavēts» dziļi ievilka elpu, ātri meta krustu un tīšuprāt skaļi, lai krustītos arī citi, trīs reizes atkārtoja:

—    Aleluja, aleluja, aleluja, lai slavēts dievs tas kungs!

Beidzot viņš pasmaidīja, paskatījās augšup uz debesīm un, likdams psalmu grāmatu kabatā, sacīja:

—    Finil

Pēc brītiņa kulba devās ceļā. Likās, it kā tā brauktu atpakaļ un nevis tālāk, jo ceļinieki redzēja to pašu, ko pirms pusdienas. Pakalni arvien vēl grima mēļajā tālē un likās bezgalīgi; pazibēja garas nezāles, laukakmens, garām aizsteidzās nopļautu tīrumu strēmeles, un arvien vēl tie paši krauķi un klija, kas, svinīgi spārnus plivinādama, lidoja virs stepes. Gaiss aizvien vairāk sablīva tveicē un klusumā, padevīgā daba stinga klusumā … Ne vēja, ne mundras, spirgtas skaņas, neviena mākonīša.

Beidzot, kad saule slīga uz rietumiem, stepe, pakalni un gaiss neizturēja smago slogu, un, pacietībai izsīkstot, nomocījušies tie mēģināja nokratīt savu jūgu. Aiz pakalniem negaidot uznira pelnu pelēks, cirtains mākonis. Tas pārmija skatienus ar stepi: «Es esmu klāt!» — un sadrūma. Pēkšņi rāmajā gaisā kaut kas sagruva, spēcīgi uzbrāzās vējš un svelpdams virpuļoja pa stepi. Tūlīt zāle un pērnās nezāles sāka šalkt, virs ceļa grīstē

riņķoja putekļi, joņoja projām pa stepi un, raujot sev līdzi salmus, sienāžus, spalvas, kā melns stabs griezdamies uzšāvās debesīs un aizsedza sauli. Pa stepi krustām šķērsām, klupdami un lēkādami sāka velties vējriteņi, viens iekļuva virpulī, griezās kā putns, šāvās augšup debesīs, pēc brītiņa pārvērtās tur par melnu punktu un pazuda pavisam. Pirmajam vēj ritenim sekoja otrais, trešais, un Jegoruška redzēja, ka divi vējriteņi sadūrās debesu zilgmē un iekampās viens otrā, kā divkauju izcīnot. Pie paša ceļa uzspurdza mazā sīga. Zibinādama spārnus, asti, saules apmirdzēta, viņa izskatījās pēc makšķeres vizuļa vai pēc dīķa taureņa, kam, virs ūdens šaudoties, spārni saplūst kopā ar ūsiņām un, šķiet, ūsiņas aug gan pie galvas, gan dibentiņa, gan pie sāniem .. . Trīsuļodama gaisā kā kukainis, raibumiem vizēdama, sīga uzšāvās stāvus augstu gaisā, pēc tam, laikam no putekļu mākuļa nobijusies, drāzās sāņus, un viņas zibēšana vēl ilgi bija redzama .. .

Bet tad, viesuļa izbiedēta un nesaprazdama, kas notiek, no zāles izlidoja grieze. Tā lidoja līdzi vējam, nevis pretim, kā citi putni; tāpēc griezes spalvas izspūra, tā piepūtās liela kā vista un izskatījās ļoti dusmīga, ietekmīga. Tikai krauķi, kas visu savu mūžu mituši stepē un pie stepes pārsteigumiem pieraduši, mierīgi lidinājās zemu jo zemu vai arī vienaldzīgi, nelikdamies zinis, knābāja ar resnajiem knābjiem cieto augsni.

Aiz pakalniem dobji nogranda pērkons; uzdvesa dzestrums. Deniss līksmi iesvilpās un uzšāva zirgiem. Tēvs Hristofors un Kuzmičovs, pieturēdami cepuri, vērīgi lūkojās uz pakalniem . . . Cik labi būtu, ja uzlītu lietus!

Šķita — vēl neliela piepūle, piespiešanās, un stepe gūtu virsroku. Taču neredzams, nomācošs spēks pamazām apvaldīja vēju un gaisu, noguldīja putekļus, un atkal, it kā nekas nebūtu bijis, iestājās klusums. Mākonis paslēpās, apsvilušie pakalni sadrūma, gaiss pazemīgi sastinga, un tikai iztraucētās ķīvītes kaut kur brēca un sūdzējās par savu likteni…

Pēc tam drīz pienāca vakars.

No vakara krēslas iznira liela vienstāva māja ar sarūsējušu skārda jumtu un tumšiem logiem. Šo ēku sauca par iebraucamo sētu, lai gan blakus nekādas sētas nebija un ēka kvernēja stepē bez jebkāda apžogojuma. Mazliet nostāk melnēja panīcis ķiršu dārziņš ar pītu žogu, un pie logiem, noliekušas smagās galvas, snauda saulgriezes. Dārziņā tarkšķēja mazas vējenītes, uzrīkotas, lai ar klabēšanu aizbaidītu zaķus. Apkārt mājai nekas vairāk nebija ne redzams, ne dzirdams, tikai stepe.

Kolīdz rati apstājās pie apjumtā lieveņa, tūlīt mājā ieskanējās priecīgas balsis — viena vīrieša, otra sievietes balss, — nočīkstēja durvju trīsis, un nākamajā mirkli pie kulbas jau rēgojās garš, izģindis augums, plātīdams rokas un svārku stērbeles. Tas bija iebraucamās sētas saimnieks Moisejs Moisejičs, pavecs vīrs ar ļoti bālu seju un glītu bārdu, tik melnu kā tuša. Viņš bija ģērbies apnēsātos, melnos svārkos, kuri kuļājās uz šaurajiem pleciem kā uz drānu pakaramā, un stērbeles plivinājās gluži kā spārni ik reizi, kad Moisejs Moisejičs aiz priekiem vai šausminādamies sasita rokas. Saimnieks bija ģērbies ne vien svārkos, bet arī platās, baltās biksēs, kas pārlaistas pār zābaku stulmiem, un samta vestē ar rūsganiem ziediem, kuri izskatījās pēc milzīgām blaktīm.

Tiklīdz Moisejs Moisejičs pazina atbraucējus, viņš vispirms sastinga jūtu uzplūdos, pēc tam sasita rokas un ievaidējās. Svārku stērbeles saplivinājās, mugura saliecās lokā, bālā seja saviebās tādā smaidā, it kā, kulbu ieraugot, viņam būtu ne vien patīkami, bet arī reizē sāpīgi un saldi.

— Ak mans dievs, mans dievs! — viņš ierunājās smalkā, dziedošā balsī, smagi elsdams, pārlieku rosīdamies un ar skraidīšanu traucēdams atbraucējiem izkāpt no kulbas. — Šī man ir tik laimīga diena! Ai, kas man nu tagadiņ jādara! Ivan Ivanič! Tēv Hristofor! Un cik jauks kundziņš sēž uz bukas, lai dievs piedod manus grēkus! Ak mans dievs, kāpēc es te stāvu kā miets un neaicinu viesus kambarī? Lūdzu, pazemīgi lūdzu. ..

laipni lūdzu! Dodiet man savas mantas. . . Ak mans dievs!

Moisejs Moisejičs, izčamdīdams kulbu un palīdzēdams atbraucējiem izkāpt, pēkšņi pagriezās atpakaļ un kliedza tik mežonīgā, aizžņaugstā balsī, it kā slīktu un sauktu palīgā:

—    Zālaman! Zālaman!

—   Zālaman! Zālaman! — mājā atkārtoja sievietes balss.

Durvju trīsis nočīkstēja, un uz sliekšņa iznāca jauns neliela auguma ebrejs rudiem matiem, ar garu putna degunu un pleiķi starp cietiem, cirtainiem matiem; viņš bija ģērbies īsos, ļoti apvalkātos svārkos ar ieapaļiem stūriem, ar īsām piedurknēm, īsās triko biksēs un tāpēc arī pats izskatījās īss un strups kā noplūkts putns. Tas bija Zālamans, Moiseja Moisejiča brālis. Viņš klusēdams, nesveicinādams, tikai dīvaini smīnēdams, pienāca pie ratiem.

—    Ivans Ivaničs un tēvs Hristofors atbraukuši! — Moisejs Moisejičs teica tādā balsī, it kā bīdamies, ka viņam kāds neticēs. — Ak vai, ak lielu lielais brīnums, ka tik labi ļaudis sadomājuši atbraukt! Zālaman, ņem nu mantas! Lūdzu, mīļie viesi!

Pēc brītiņa Kuzmičovs, tēvs Hristofors un Jegoruška jau sēdēja lielā, drūmā un tukšā istabā pie veca ozolkoka galda. Šis galds te bija gandrīz vientulis, jo lielajā istabā, izņemot galdu, platu dīvānu ar caurumainu vaska drānu un trīs krēsliem, nebija nekādu citu mēbeļu. Arī šos krēslus retais uzdrošinātos saukt par krēsliem. Tās visas bija nožēlojamas mēbeļu atliekas ar galīgi novalkātu vaska drānu un ar nedabiski atpakaļ atliektām atzveltnēm, kuru dēļ krēsli ļoti līdzinājās bērnu kamanām. Grūti saprast, kādu ērtību bija gribējis sasniegt nezināmais galdnieks, tik traki atliekdams atzveltnes, un ciemiņiem labprāt gribējās domāt, ka vainīgs nevis galdnieks, bet kāds garāmbraucējs spēkavīrs, kas, vēlēdamies padižoties ar savu spēku, saliecis krēslu atzveltnes, pēc tam gribējis tās izlabot, bet saliecis vēl vairāk. Istaba izskatījās drūma. Sienas pelēkas, griesti un dzegas nokvēpušas, grīdā stīdzēja šķirbas un rēgojās nez kā radušies caurumi (iešāvās prātā, ka tos izsitis ar papēdi tas pats spēkavīrs), un šķita, ja istabā sakārtu kādas desmit lampas, tā joprojām būtu tikpat tumša. Ne pie sienām, ne pie logiem ne vēsts no kāda rotājuma. Jāpiebilst, ka pie vienas sienas pelēkā koka rāmī karājās noteikumi ar divgalvainu ērgli un pie otras sienas tādā pašā rāmī gravīra ar parakstu: «Cilvēku vienaldzība». Kādā ziņā cilvēki vienaldzīgi, to saprast nebija iespējams, jo gravīra laika gaitā bija Joti izbalējusi un viscaur mušu notraipīta. Istabā oda pēc kaut kā sasmakuša un skāba.

Ievedis viesus, Moisejs Moisejičs joprojām locījās, plaukšķināja rokas, vaibstījās un lāgiem priecīgi iesaucās — to visu darīt viņš atzina par nepieciešamu tādēļ, lai izskatītos neparasti pieklājīgs un laipns.

—    Kad pabrauca garām mūsu vezumi? — Kuzmičovs prasīja Moisejam Moisejičam.

—    Viena daļa pabrauca garām agrā rītiņā, bet otra, Ivan Ivanič, atpūtās šeit dienvidū un devās prom pievakarē.

—    Ahā … Vai Varlamovs ari brauca te garām?

—    Nebrauca, Ivan Ivanič. Vakar agrā rītiņā brauca garām viņa pilnvarnieks Grigorijs Jegoričs un teica, ka Varlamovs tagadītēs droši vien esot muižiņā pie molokāņa.

—    Ļoti labi. Tātad mēs tūlīt panāksim vezumus un tad dosimies arī pie molokāņa.

—    Lai dievs stāv jums klāt, Ivan Ivanič! — Moisejs Moisejičs šausminājās un sasita rokas. — Kur tad nakts vidū brauksiet? Ieturiet vakariņas uz veselībiņām, pārnakšņojiet, un rītdien, dievs dos, agrā rītiņā brauksiet un panāksiet, kuru gribēsiet!

—    Nav laika, nav laika … Atvainojiet, Moisej Moisejič, citreiz paciemosimies, bet tagad nav laika. Pasēdēsim savu ceturtdaļstundiņu un brauksim, pārnakšņot varēsim arī pie molokāņa.

—    Ceturtdaļstundiņu! — Moisejs Moisejičs ievaidējās. — Ivan Ivanič, jel bīstieties dieva! Jūs mani piespiedīsiet noglabāt jūsu cepures un aizslēgt durvis! Vismaz paēdiet un iedzeriet tēju!

—    Tagad mums nav laika tēju dzert un cukuru grauzt, — Kuzmičovs sacīja.

Moisejs Moisejičs nolieca galvu sāņus, mazliet pietupās un izstiepa uz priekšu plaukstas, it kā vairītos no sitieniem, un saldenžēli smaidīdams lūdzās:

—    Ivan Ivanič! Tēv Hristofor! Esiet nu tik labi, padzeriet pie manis tējiņu! Vai tiešām esmu tik nejauks cilvēks, ka pie manis nevar ne tēju padzert? Ivan Ivanič!

—    Tēju padzert jau nu varētu, — tēvs Hristofors līdzjūtīgi nopūtās. — Tāpēc neko nenokavēsimies.

—    Labi, labi! — Kuzmičovs piekrita.

Moisejs Moisejičs sarosījās, priecīgi iesaucās un, vaikstīdamies tik ļoti, it kā nule būtu izlēcis no salta ūdens siltumā, skrēja uz durvīm un kliedza mežonīgā, aizžņaugtā balsī, tādā pašā, kādā pirmīt sauca Zālamanu:

—    Roze! Roze! Pasniedz patvāri!

Pēc brītiņa durvis atvērās un ar lielu paplāti rokās istabā ienāca Zālamans. Likdams uz galda paplāti, viņš zobgalīgi raudzījās sāņus un joprojām dīvaini smīnēja. Tagad lampiņas gaismā viņa smīns bija labāk saskatāms; tas bija ļoti sarežģīts un pauda dažādas jūtas, taču pārsvarā bija tikai skaidra nicināšana. Viņš it kā domāja par kaut ko jocīgu, muļķīgu, nespēja kādu paciest un to nicināja, par kaut ko priecājās un gaidīja piemērotu brīdi, lai iedzeltu ar zobgalību un smietos vēderu turēdams. Zālamana garais deguns, biezās lūpas un viltīgās, izvelbtās acis, šķiet, bija saspringtas aiz vēlēšanās skaļi izsmieties. Paraudzījies uz viņa seju, Kuzmičovs zobgalīgi pasmīnēja un jautāja:

—    Zālaman, kāpēc šovasar nebrauci pie mums uz N. gada tirgu žīdus tēlot?

Pirms pāris gadiem, un to lieliski atcerējās arī Jegoruška, Zālamans N. gada tirgū vienā no kumēdiņu būdām uz skatuves tēloja ainas no ebreju dzīves, un viņam bija liela piekrišana. Šis atgādinājums Zālamanu nepavisam neietekmēja, Neko neatbildējis, viņš izgāja un pēc brīža nāca atpakaļ, nesdams patvāri.

Padarījis pie galda savu darāmo, Zālamans atgāja sāņus un, salicis rokas uz krūtīm, paspēris uz priekšu kāju, blenza ar zobgalīgajām ačelēm uz tēvu Hristoforu. Zālamana stājā bija kaut kas izaicinošs, vīzdegunīgs, nicinošs, bet tanī pašā laikā ļoti ļoti nožēlojams, komisks, un tāpēc, jo svinīgāka kļuva viņa stāja, jo spilgtāk dūrās acīs viņa īsās bikšeles, strupie svārciņi, jocīgais deguns un viss viņa putnam līdzīgais, applūkātais augumiņš.

Moisejs Moisejičs atnesa no otras istabas ķeblīti un apsēdās atstatu no galda.

—    Labu apetīti! Tēja un cukurs! — viņš mēģināja viesiem kavēt laiku. — Ēdiet veseli! Tik reti viesi, tik reti viesi, bet tēvu Hristoforu neesmu redzējis piecus gadus. Un kāpēc neviens man nepateic, kā dēls šis jaukais kundzēns? — ebrejs jautāja, mīļi paraudzīdamies uz Jegorušku.

—   Tas ir manas māsas Olgas Ivanovnas puikiņš, — Kuzmičovs atbildēja.

—    Kur tad viņš brauc?

—    Mācīties. Vedam viņu uz ģimnāziju.

Moisejs Moisejičs pieklājības dēļ likās izbrīnījies un nopietni pagrozīja galvu.

—    Ai, tas ir labi! — viņš teica, draudēdams ar pirkstu patvārim. — Tas ir labi! No ģimnāzijas iznāksi tik liels kungs, ka mēs visi, tevi sastopot, noņemsim cepures. Tu būsi gudrs, bagāts, cienījams, un māmiņa priecāsies. Ai, tas ir labi!

Moisejs Moisejičs brīdi klusēja, noglauda savus ceļgalus un ierunājās it kā godbijīgi, it kā jokodamies:

—    Jūs nu gan mani atvainojiet, tēv Hristofor, bet es grasos rakstīt arhierejam, ka jūs tirgoņiem atņemat maizi. Dabūšu zīmogpapīru un rakstīšu, ka tēvam Hristoforam savu grašu vēl par maz, ka viņš sācis nodarboties ar komerciju un pārdod vilnu.

—    Jā, mūža galā esmu sagudrojis … — tēvs Hristofors sacīja un iesmējās. — Brālīt, no mācītāja esmu tapis par tirgoni. Tagad vajadzētu sēdēt mājās, lūgt dievu, bet es auļoju pa pasauli kā faraons savos triumfa ratos … Grēkagabals!

—    Toties naudas būs daudz!

—    Kur nu! Garu degunu man parādīs, nevis naudu. Prece jau nepieder man, bet znotam Mihailam.

—    Kāpēc tad nebrauca viņš pats?

—          Nu tāpēc … Mātes piens vēl nav nožuvis no lūpām. Vilnu jau sapirkt sapircis, bet pārdošanai — prātiņš par īsu, vēl pārāk jauns. Visu savu naudu izdevis, gribējis iedzīvoties un padižoties, bet izmēģinājās gan šur, gan tur, neviens šim nedod pat iepirkšanas cenu. Puisis nomocījās kādu gadu, pēc tam atnāca pie manis un: «Tēti, pārdodiet vilnu, esiet nu tik labs! Es šinī darbā neko nesaprotu!» Tā tās lietiņas. Ja kāda ķeza, tūlīt godā par tēti, bet līdz tam bez tēva varēja iztikt. Kad pirka, padoma neprasīja, bet tagad, kad kurpe spiež, tūlīt «tētis». Bet ko tad tētis? Ja nebūtu Ivana Ivaniča, arī tētis neko nespētu līdzēt. Rūpesti man ar viņiem!

—    Jā, ar bērniem rūpju netrūkst, arī es to saku! — Moisejs Moisejičs nopūtās. — Man pašam veseli seši. Viens jāskolo, otrs jāārstē, trešais klēpī jānēsā, bet, kad paaugas, rūpju vēl vairāk. Ne tikai tagadītiņ, bet jau svētajos rakstos par to sacīts. Kad Jēkabam bērni bija mazi, viņš raudāja, kad izauga lieli, raudāja vēl rūgtāk!

—    J-jā . . . — tēvs Hristofors piekrita, domīgi lūkodamies uz glāzi. — Man jau, patiesību sakot, nav ko dievam acīs lēkt, esmu piedzīvojis vecuma dienas, lai dievs katram tādas dod . . . Meitas izprecināju krietniem cilvēkiem, dēlus dabūju uz zaļa zara, tagad esmu brīvs, savu darbu paveicis, varu iet kauč uz visām četrām debess pusēm. Dzīvoju ar savu cienīgmāti klusītiņām, ēdu, dzeru, guļu, par mazbērniem priecājos, dievu pielūdzu, un nekā vairāk man arī nevajag. Gozējos kā niere taukos un neliekos par citiem ne zinis. Savu mūžu man nekādu bēdu nav bijis un tagad, teiksim, ja ķeizars man prasītu: «Ko tev vajag? Ko gribi?» Nekā man nevajag! Viss man ir un par visu «paldies dievam». Pilsētā nav neviena laimīgāka par mani. Grēku gan daudz, bet, kā sacīt jāsaka, tikai dievs viens pats ir bezgrēcīgs. Tiesa taču?

—    Laikam jau tiesa.

—    Nu, protams, zobu vairs nav, vecumdienās mugura sāp, vēl šis un tas … aizdusa un tā tālāk … Slimoju, miesa ir vāja, bet, padomā pats, kādu garu cēlienu esmu nodzīvojis! Astotais gadu desmits! Ne jau otru mūžu dzīvošu, jāprot arī gods.

Tēvs Hristofors pēkšņi kaut ko atcerējās, piespurca glāzi un smiedamies sāka klepot. Moisejs Moisejičs pieklājības dēj arī sāka smieties un klepot.

—    Joki vien ir! — tēvs Hristofors sacīja un atmeta ar roku. — Atbrauc pie manis ciemos mans vecākais dēls Gavrila. Viņš kalpo medicīnas nozarē Čerņigovas guberņā par zemstes ārstu . . . Viņš atbrauc … Es šim saku: «Man ir aizdusa un vēl šis tas … Tu esi dakteris, ārstē savu tēvu!» Viņš tūdaj mani izģērba, izklauvēja, izklausīja un visādi izdarījās ,. . vēderu paspaidīja un pēc tam saka: «Jums, tētiņ, vajag ārstēties ar saspiestu gaisu.»

Tēvs Hristofors sāka aizgūtnēm, līdz asarām smieties un piecēlās kājās.

—    Bet es šim atbildu: «Dievs ar to, ar šito saspiesto gaisu!» — tēvs Hristofors teica, vēl arvien smiedamies, un pamāja ar abām rokām. — Dievs ar to, ar šito saspiesto gaisu!

Moisejs Moisejičs arī piecēlās un vēderu turēdams aizrautīgi smējās smalkā balsī, it kā rietu klēpja sunītis.

—    Dievs ar to, ar to saspiesto gaisu! — tēvs Hristofors atkārtoja, skali smiedamies.

Moisejs Moisejičs paņēma divus toņus augstāk un laida vajā tik lielu smieklu, ka tikko noturējās kājās.

—    Ak mans dievs… — viņš ievaidējās smiedamies. — Ļaujiet atvilkt elpu … Tik traki sasmīdinājāt, ka … oh! . . . jāmirst vai nost.

Moisejs Moisejičs smējās un runāja, bet pats lāgiem bažīgi un ar aizdomām lūkojās uz Zālamanu. Tas stāvēja tāpat kā pirmīt un smīnēja. Spriežot pēc viņa acīm un smīna, Zālamans nicināja un nīda no visas sirds, bet tas tik Joti nepiederējās viņa applukušajam augumam, ka, pēc Jegoruškas domām, Zālamans bija nostājies izaicinošā pozā un ģīmi savilcis dzēlīgu, nicinošu tīšuprāt, lai tēlotu ākstu un smīdinātu mījos viesus.

Klusēdams izdzēris kādas sešas glāzes, Kuzmičovs sev iepretim uz galda atbīdīja nostāk traukus, paņēma maišeli, to pašu, kuru lika pagalvī, apguldamies zem kulbas, atraisīja saiti un maišeli papurināja. No tā krita uz galda papīra naudas sainīši.

—  Kamēr vēl laika gana, saskaitīsim, tēv Hristofor, — Kuzmičovs sacīja.

Ieraudzījis naudu, Moisejs Moisejičs samulsa, piecēlās un, kā jau smalkjūtīgs cilvēks, kas nevēlas zināt citu noslēpumus, gāja laukā no istabas uz pirkstgaliem, rokām līdzsvaru ieturēdams. Zālamans palika stāvam kur stāvējis.

—    Cik ir vienrubļa paciņās? — tēvs Hristofors ierunājās.

—    Katrā pa piecdesmit. .. Trīsrubļu paciņās pa deviņdesmit . .. Divdesmitpiecnieki un simtnieki salikti pa tūkstotim. Saskaitiet septiņus tūkstošus astoņus simtus Varlamovam, bet es skaitīšu Gusevičam dodamo naudu. Pielūkojiet, nekļūdieties …

Jegoruška savu mūžu nebija redzējis tādu naudas blāķi, kāds tagad bija izgāzts uz galda. Naudas laikam bija ļoti daudz, jo sainis ar septiņi tūkstoši astoņi simti rubļiem, ko tēvs Hristofors atlika savrup Varlamovam, salīdzinājumā ar visu kaudzi izskatījās ļoti mazs. Citkārt šāds naudas lērums varbūt pārsteigtu Jegorušku un radītu viņā pārdomas — cik daudz baranku, cepumu, magoņraušu var par to nopirkt; bet tagad viņš vienaldzīgi raudzījās uz naudu un juta tikai puvušu ābolu un petrolejas smaku, kas plūda no naudas gubas. Ratiem kratoties, viņš bija nomocījies, noguris un gribēja gulēt. Galva slīga lejup, acis lipa ciet, un domas samudžinājās kā diegi. Ja vien varētu, viņš ar baudu atspiestu pieri pret galdu, aizvērtu acis, lai neredzētu lampu un pirkstus, kas kustējās virs naudas kaudzes, un ļautu gurdenajām, miegainajām domām samudžināties vēl vairāk. Kad Jegoruška pūlējās nesnaust, lampas liesma, tases un pirksti dubultojās, patvāris šūpojās un puvušo ābolu smaka likās vēl sīvāka un pretīgāka.

—    Ak, nauda, nauda! — tēvs Hristofors nopūtās smaidīdams. — Posts un bēdas ar to naudu! Tagad mans Mihails, kazi, guļ un sapņo, ka es viņam šādu kaudzi atvedīšu.

—          Jūsu Mihails Timofejičs ir nesapraša, — Kuzmičovs paklusām runāja, — ķeras pie darba, ko nemāk, bet jūs mākat un varat spriest. Būtu atdevis vilnu man, kā jau es teicu, braucis atpakaļ, un es jums, lai put manta, kad nenāk klāt, būtu maksājis savu pusrubli vairāk, nekā samaksājis znots, un ari to tikai aiz cienības …

—    Nē, Ivan Ivanič, — tēvs Hristofors nopūtās. — Tencinu par uzmanību . . . Protams, ja es varētu darīt pēc sava prāta, neiebilstu ne vārda, bet pats taču zināt, ka prece nav mana …

Uz pirkstgaliem ienāca Moisejs Moisejičs. Aiz smalkjūtības cenzdamies neskatīties uz naudas čupu, viņš piezagās pie Jegoruškas un no mugurpuses parāva viņu aiz krekla.

—    Kundziņ, nāc man līdzi, — Moisejs Moisejičs paklusām sacīja, — kādu es tev lācēnu parādīšu! Traki briesmīgu, dusmīgu! U-u!

Miegainais Jegoruška piecēlās un laiski slāja pakaļ Moisejam Moisejičam, lai paskatītos lāci. Jegoruška iegāja nelielā istabā, kur, iekām viņš kaut ko saskatīja, elpu aizcirta skāba, smaga dvaka, kas te bija daudz sīvāka nekā lielajā istabā un droši vien no šejienes izplūda pa visu māju. Istabiņas vienu pusi aizņēma plata gulta, pārklāta ar notaukotu, vatētu segu, otru pusi — kumode un visvisādu lupatu kaudzes, sākot ar cieti sastīvinātiem brunčiem un beidzot ar bērnu bikšelēm un bikšturiem. Uz kumodes dega tauku svece.

Apsolītā lāča vietā Jegoruška ieraudzīja lielu, ļoti resnu ebrejieti vaļā palaistiem matiem, sarkanā flaneļa kleitā ar melniem zirnīšiem; viņa smagnēji grozījās šaurajā ejā starp gultu un kumodi un, gari vaidēdama, elsoja, it kā viņai sāpētu zobi. Ieraudzījusi Jegorušku, viņa savilka ģīmi kā uz raudāšanu, grūti nopūtās un, iekām viņš paspēja apskatīties, jau bāza viņam pie sejas ar medu apziestu maizes riku.

—    Ēd, bērniņ, ēd! — ebrejiete sacīja. — Tu šeit esi bez memmītes, nav kas tevi pabaro. Ed!

Jegoruška sāka ēst, lai gan mājās viņš katru dienu bija sūkājis stiklenes, ēdis magoņu rausīšus, un tāpēc viņam nelikās gards ar vaskiem un bišu spārniem sajauktais medus. Viņš ēda, bet Moisejs Moisejičs un ebrejiete skatījās, pūta un elsa.

—    Bērniņ, kur tu brauc? — ebrejiete jautāja.

—    Mācīties, — Jegoruška atbildēja.

—    Cik jūs esat savai memmītei?

—    Es viens pats. Vairāk neviena nava,

—    Ai, ai! — ebrejiete nopūtās un pavērsa augšup acis. — Nabaga memmīte, nabaga memmīte! Cik dikti viņa tagad skums un raudās! Pēc gada arī mēs savu Naumu vedīsim mācīties! Ai, ai!

—    Naums, Naurus! — Moisejs Moisejičs nopūtās, un viņa bālajā sejā sāka nervozi raustīties āda. — Viņš ir tik slims.

Notaukotā sega sakustējās, un izlīda cirtaina bērna galva ar ļoti tievu kaklu; divas melnas acis iemirdzējās un ziņkārīgi blenza uz Jegorušku. Moisejs Moisejičs un ebrejiete, joprojām pūzdami un elsdami, piegāja pie kumodes un sāka runāt ebrejiski. Moisejs Moisejičs runāja paklusām, zemā, rupjā balstiņā, un vispār viņa ebrejiskā runāšana atgādināja nepārtrauktu «gal-galgal-gal…», bet sieva atbildēja smalkā tītarmātes balstiņā, un skanēja kaut kas līdzīgs «tu-tu-tu-tu .. .». Kamēr viņi apspriedās, no taukainās segas apakšas pavērās otra cirtaina galviņa ar tievu kaklu, pēc tam trešā, pēc tam ceturtā … Ja Jegoruškam būtu krāšņa iztēle, viņš varētu domāt, ka zem segas guļ simtgalvaina hidra.

—    Gal-gal-gal-gal… — runāja Moisejs Moisejičs.

—    Tu-tu-tu-tu … — ebrejiete viņam atbildēja.

Apspriede beidzās ar to, ka ebrejiete smagi nopūtās,

iebāza roku kumodē, atraisīja tur zaļu lupatu un izņēma lielu sirdsveidā izceptu rudzu miltu piparkūku.

—    Še, bērniņ, — viņa teica, sniegdama Jegoruškam piparkūku. — Tagad tev nava memmītes, nava, kas tevi pacienā.

Jegoruška iebāza piparkūku kabatā un kāpās atpakaļ uz durvīm, jo viņam trūka elpas smagajā, skābajā gaisā, kādā mitinājās šie ebreji. Atgriezies lielajā istabā, viņš ērtāk iegrozījās dīvānā un ļāva vaļu domām.

Kuzmičovs nule bija beidzis skaitīt naudu un lika to atpakaļ maišelī. Viņš izturējās pret naudu ne visai godbijīgi un meta to netīrajā maišelī bez jebkādas saudzības un tik vienaldzīgi, it kā tā būtu nevis nauda, bet papīra skrandas.

Tēvs Hristofors tērzēja ar Zālamanu.

—    Nu, gudrais Zālaman? — mācītājs jautāja žāvādamies un pārmeta mutei krustu. — Kā veicas?

—    Par kādu veikšanos jūs runājat? — Zālamans vaicāja un paskatījās tik dzēlīgi, it kā tēvs Hristofors pusvārdos būtu pieminējis kādu noziegumu.

—    Vispārīgi … Ko dari?

—    Ko es daru? — Zālamans atkārtoja jautājumu un paraustīja plecus. — To pašu, ko visi citi… Jūs redzat: esmu sulainis. Brāļa sulainis, brālis sulainis garāmbraucējiem, garāmbraucēji sulaiņi Varlamovam, bet, ja man būtu desmit miljoni, Varlamovs būtu sulainis man.

—    Kāpēc tad viņš tev būtu sulainis?

—    Kāpēc? Nu tāpēc, ka nav tāda kunga vai miljonāra, kurš kapeikas dēļ nelaizītu rokas kraupainam žīdam. Es tagad esmu kraupains žīds un ubags, visi skatās uz mani kā uz suni, bet, ja man būtu nauda, Varlamovs manā priekšā tēlotu tādu pašu muļķi kā Moisejs, jūs ieraudzīdams.

Tēvs Hristofors un Kuzmičovs pārmija skatienus. Ne viens, ne otrs Zālamanu nesaprata. Kuzmičovs īgni un skarbi pavērās uz viņu un vaicāja:

—    Kā tad tu, šitāds muļķis, pielīdzini sevi Varlamovam?

—    Tik liels muļķis vēl neesmu, lai pielīdzinātu sevi Varlamovam, — atbildēja Zālamans, zobgalīgi vērodams sarunu biedrus. — Varlamovs, kaut arī krievs, savā sirdī ir kraupains žīds; dzīvē viņam pats galvenais nauda un iedzīvošanās, bet es savu naudu sadedzināju krāsnī. Man nav vajadzīga ne nauda, ne zeme, ne aitas, un es negribu, lai citi no manis bītos un rautu nost cepuri, kad braucu garām. Tātad esmu gudrāks par jūsu Varlamovu un vairāk līdzinos cilvēkam!

Pēc brītiņa Jegoruška pusmiegā dzirdēja, ka Zālamans dobjā, no nevaldāma naida aizsmakušā balsī svepstēdams un steigdamies ierunājās par ebrejiem; sākumā viņš runāja pareizi, krieviski, pēc tam sāka vervelēt, kā ebreju dzīvi tēlodams, un runāja ar uzsvērtu ebreju akcentu kā citkārt kumēdiņu būdās.

—    Pag, pag … — tēvs Hristofors viņu pārtrauca.

—   Ja tev tava ticība nepatīk, pārej citā ticībā, bet ņirgāties ir grēks; tas ir pēdīgais cilvēks, kas zākājas par savu ticību.

—    Jūs neko nesaprotat! — Zālamans viņu rupji pārtrauca. — Es jums stāstu vienu, bet jūs runājat par ko citu …

—    Āre, tūlīt redzams, ka esi dumjš, — tēvs Hristofors nopūtās. — Es tevi pamācu kā nu prazdams, bet tu dusmojies. Es ar tevi runāju kā vecs vīrs, lēnītēm, bet tu kā tītartēviņš — bla-bla-bla! Nudien, ērms .. .

Ienāca Moisejs Moisejičs. Viņš satraukti palūkojās uz Zālamanu, uz saviem viesiem, un Moiseja Moisejiča sejā atkal nervozi ietrīcējās āda. Jegoruška sapurināja galvu un pavērās apkārt; īsu brīdi viņš saskatīja Zālamana seju un tieši tanī mirklī, kad tās trīs ceturtdaļas bija pavērstas pret Jegorušku un Zālamana garā deguna ēna stiepās pāri visam kreisajam vaigam; nicīgais smīns, saplūdis kopā ar šo ēnu, zvīļās, zobgalīgās acis, vīzdegunīgā seja un viss viņa izplūkātais augumiņš Jegoruškas acīs dubultojās un zibēja, padarot Zālamanu līdzīgu nevis ākstam, bet kam citam, kas dažkārt rādās sapņos, droši vien līdzīgu nešķīstajam garam.

—    Viņš jums ir tāds kā pustraks, Moisej Moisejič, dievs ar viņu! — pasmaidīdams sacīja tēvs Hristofors.

—   Jums viņu vajadzētu kaut kur iekārtot vai apprecināt . .. Nemaz neizskatās pēc cilvēka . ..

Kuzmičovs dusmīgi sarauca uzacis. Moisejs Moisejičs atkal satraukti un pētīgi palūkojās uz brāli un uz viesiem.

—    Zālaman, ej ārā! — Moisejs Moisejičs skarbi sacīja. — Ej!

Viņš piebilda vēl kaut ko ebrejiski. Zālamans strupi iesmējās un izgāja.

—    Kas te notika? — Moisejs Moisejičs nobijies vaicāja tēvam Hristoforam.

—    Sarunāja diezin ko, — Kuzmičovs atbildēja.

—   Rupjš puisis un gauži pašpaļāvīgs.

•— Tā jau es domāju! — Moisejs Moisejičs šausminājās, rokas paplezdams. — Ak mans dievs! Ak dievs! — viņš'paklusām murmināja. — Esiel nu jūs tik labi, atvainojiet un nesirdieties. Viņš ir tik nejauks cilvēks, tik nejauks! Ak mans dievs! Mans dievs! Viņš ir mans brālis, bet vienīgi bēdas, citu neko no viņa neesmu pieredzējis. Viņš taču, vai zināt. ..

Moisejs Moisejičs pagrozīja ar pirkstu pret pieri un turpināja:

—    Prātā jucis. .. beigts cilvēks. Ko lai iesāku ar viņu, nezinu! Nevienu viņš nemīl, nevienu netur cieņā un godā, neviena nebīstas . . . Vai zināt, par visiem zobojas, runā muļķības, ikvienam acīs lec. Ticat vai neticat, reiz atbrauca šurp Varlamovs, bet Zālamans viņam pateica kaut ko tādu, ka Varlamovs iesita ar pātagu Zālamanam un manim . . . Kāpēc manim? Vai tad es biju vainīgs? Dievs atņēmis Zālamanam prātu, tātad tā ir dieva griba, un vai es vainīgs?

Pagāja savas desmit minūtes, bet Moisejs Moisejičs arvien vēl paklusām purpināja, pūta un elsa:

—    Naktis viņš neguļ, tikai domā, domā, bet, par ko domā, dievs to zina. Pieeju pie Zālamana naktī, bet viņš dusmojas un smejas. Viņš nemīl ari mani… Un neko viņš negrib! Kad tētiņš nomira, atstāja viņam un man katram seši tūkstoši rubļu. Es nopirku sev iebraucamo sētu, apprecējos, un tagadītiņ man ir bērniņi, bet viņš savu naudu sadedzināja krāsnī. Tik žēl, tik žēl! Kāpēc dedzināt? Ja nevajadzēja pašam, būtu atdevis man, bet kāpēc dedzināt?

Pēkšņi iečīkstējās durvju trīsis, un no soļiem iedrebējās grīda. Jegoruškam uzvēdīja viegla pūsma, un viņam šķita, ka liels, melns putns drāžas garām un tieši iepretim viņa sejai saplivina spārnus. Jegoruška atvēra acis . . . Tēvocis ar maišeli rokā, saposies, lai dotos ceļā, stāvēja pie dīvāna. Tēvs Hristofors, turēdams rokā cilindru platām malām, klanījās un smaidīja nevis mīļi un nevis jūsmīgi kā vienmēr, bet godbijīgi un dzedri, un tas nepavisam nepiederējās viņa sejai. Bet Moisejs Moisejičs, it kā viņa augums būtu salūzis trīs gabalos, balansēja un visiem spēkiem centās nesadrupt. Tikai Zālamans viens pats, it kā nekas nebūtu noticis, stāvēja

kaktā, rokas uz krūtīm salicis, un joprojām nicinoši smīnēja.

—    Jūsu gaišība, atvainojiet, mums netīra istaba! — vaidēja Moisejs Moisejičs, sāpīgi un saldi smaidīdams, vairs neievērodams ne Kuzmičovu, ne tēvu Hrisloforu, bet tikai balansēdams ar visu augumu, lai neizjuktu. — Mēs esam vienkārši ļaudis, gaišība!

Jegoruška izberzēja acis. Istabas vidū patiešām stāvēja gaišība — jauna, ļoti glīta, apaļīga sieviete melnā tērpā un salmu cepuri galvā. Iekām Jegoruška paspēja saskatīt sievietes seju, viņam nez kāpēc iešāvās prātā vientuļā, smuidrā papele, ko dienā bija redzējis uz pakalna.

—    Vai šodien brauca garām Varlamovs? — sieviete jautāja.

—    Nē, jūsu gaišība! — atbildēja Moisejs Moisejičs.

—   Ja rītdien sastopat Varlamovu, palūdziet, lai viņš iegriežas uz brīdi pie manis.

Pēkšņi pavisam negaidot sprīdi no savām acīm Jegoruška ieraudzīja melnas, samtainas uzacis, lielas, brūnas acis un rūpīgi koptus sievietes vaigus ar bedrītēm, no kurām kā stari no saules pa visu seju plūda smaids. Uzdvesa brīnišķīga smarža.

—    Cik glīts zēns! — dāma teica. — Kā dēls viņš ir? Kazimir Mihailovič, paskatieties, kāds jaukums! Ak dievs, viņš aizmidzis! Ak tu mīļo resnulīti. . .

Dāma cieši nomutēja Jegorušku uz abiem vaigiem, viņš pasmaidīja un, domādams, ka tiešām aizmidzis, aizvēra acis. Durvju trīsis iečīkstējās, atskanēja steidzīgi soļi: kāds nāca iekšā un gāja laukā.

—    Jegoruška! Jegoruška! — Divas balsis izteiksmīgi čukstēja. — Celies, jābrauc!

Kāds — šķiet, Deniss — nostādīja Jegorušku uz kājām un veda aiz rokas; iedams viņš mazliet paplēta acis un vēlreiz ieraudzīja melnajā tērpā ģērbušos skaisto sievieti, kas pirmīt viņu noskūpstīja. Sieviete stāvēja istabas vidū un, lūkodamās, ka viņš aiziet, smaidīja un draudzīgi māja ar galvu. Piegājis pie durvīm, Jegoruška redzēja glītu, druknu, tumšmatainu vīrieti ar stulpiņiem ap lieliem un katliņu galvā. Laikam tas bija dāmas pavadonis.

—    Tprr! — skanēja no pagalma.

Pie mājas durvīm Jegoruška ieraudzīja jaunu, greznu kafieti un melnu zirgu pāri. Uz bukas sēdēja livrejā ģērbies sulainis ar garu, lokanu pātagu rokā. Aizbraucējus pavadīt iznāca tikai Zālamans. Viņa seja bija saspringta, jo Zālamans tik tikko spēja apvaldīt smieklus; viņš skatījās tā, it kā ar lielu nepacietību gaidītu aizbraucam ciemiņus, lai tad pēc sirds patikšanas izsmietos par viņiem.

—   Grāfiene Draņicka, — čukstēja tēvs Hristofors, rausdamies kulbā.

—   Jā, grāfiene Draņicka, — atkārtoja Kuzmičovs tāpat čukstus.

Grāfienes ierašanās radītā ietekme laikam bija ļoti liela, jo pat Denisj runāja čukstēdams un uzdrošinājās uzšaut bērajiem un uzkliegt tikai tad, kad rati bija noripojuši apmēram ceturtdaļversti un kad tālu aiz muguras, kur atradās iebraucamā sēta, bija redzama tikai viena blāva uguntiņa.

IV

Kas tad beidzot ir šis nenotveramais, noslēpumainais Varlamovs, par kuru tik daudz runā, kuru nicina Zālamans un kurš vajadzīgs pat daiļajai grāfienei? Apsēdies blakus Denisam uz bukas, miegainais Jegoruška domāja tieši par šo cilvēku. Jegoruška nekad viņu nebija redzējis, bet ļoti bieži dzirdējis par viņu un šad tad iztēlojies viņu savā fantāzijā. Jegoruška zināja, ka Varlamovam pieder vairāki desmittūkstoši desetīnu zemes, apmēram simttūkstoš aitu un ļoti daudz naudas; par Varlamova dzīves veidu un nodarbošanos Jegoruška zināja tikai to, ka viņš vienmēr «maļas apkārt šajā apvidū» un ka viņu vienmēr meklē.

Mājās Jegoruška daudz bija dzirdējis arī par grāfieni Draņicku. Arī viņai piederēja vairāki desmittūkstoši desetīnu, daudz aitu, zirgaudzētava un daudz naudas, bet viņa «nemalās apkārt», dzīvoja savā bagātajā muižā, par kuru paziņas un Ivans Ivaničs, kurš vairākkārt bijis pie grātienes darīšanās, stāstīja daudz brīnišķīga; runāja,

piemēram, ka grāfienes viesistabā, kur karājoties visu Polijas karaļu ģīmetnes, esot liels galda pulkstenis, kura pamats izskatoties pēc klints, uz tās, pakaļkājās saslējies, stāvot zelta zirgs ar briljantu acīm, zirgam mugurā zelta jātnieks, kurš ik reizi, kad pulkstenis sitot, vicinot zobenu pa labi un pa kreisi. Stāstīja arī, ka pāris reižu gadā grāfiene rīkojot balli, uz kuru ielūdzot muižniekus un ierēdņus no visas guberņas, un ka atbraucot pat Varlamovs; visi viesi dzerot tēju no sudraba patvāriem, ēdot visu neparasto (piemēram, ziemā ziemsvētkos pasniedzot avenes, dārza zemenes), dejojot un mūzika skanot dienu un nakti…

«Un cik viņa skaista!» Jegoruška domāja, atcerēdamies grāfienes seju un smaidu.

Arī Kuzmičovs laikam domāja par grāfieni, jo, kad kulba bija nobraukusi pāris verstu, viņš teica:

—    Jā, dūšīgi viņu plucina tas Kazimirs Mihailovičs! Atcerieties, aizpagājušajā gadā, kad es no grāfienes pirku aitu vilnu, Varlamovs uz mana pirkuma vien nopelnīja apmēram trīs tūkstošus.

—   No poļa nekā cita nemaz nevar gaidīt, — teica tēvs Hristofors.

—    Bet viņai tā maza bēda. Kā mēdz teikt — jauniņa un muļķīte. Galvā vējš vien svilpo!

Jegoruškam nez kāpēc gribējās domāt tikai par Varlamovu un grāfieni, it īpaši par grāfieni. Viņa miegainās smadzenes pilnīgi atteicās no parastām domām, apmiglojās, atcerējās tikai pasakainus, fantastiskus tēlus, kuriem piemīt viena priekšrocība — tie kaut kā paši no sevis, bez jebkādas domātāja piepūles uznirst smadzenēs un paši — vajag tikai krietni sapurināt galvu — izzūd bez pēdām; turklāt apkārtne neskubināja uz parastām domām. Labajā pusē melnēja pakalni, kuri, šķiet, aizsedza kaut ko nezināmu un briesmīgu, kreisajā pusē visa debess virs apvāršņa kvēloja asinssarkanā blāzmā, un grūti bija saprast, vai tur plosās ugunsgrēks, vai drīz uzlēks mēness. Tāles saskatāmas tāpat kā dienā, taču to maigais, mēļais nozieds, ko iepelēku vieš vakara tumsa, jau izgaisis, un visa stepe slēpās tumsā kā Moiseja Moisejiča bērni zem segas.

Jūlija vakaros un naktīs vairs neklaigā paipalas un

griezes, kokiem aizaugušajās rozās nedzied lakstīgalas, nesmaržo ziedi, tomēr stepe arvien vēl ir brīnum skaista un dzīvības pilna. Tiklīdz noriet saule un zemi ieskauj tumsa, visas dienas skumjas aizmirstas, viss ir piedots, un viegli elpo stepes plašā krūts. It kā tāpēc, ka krēslā zāle neredz, cik tā veca, tajā sāk skanēt līksmi, mundri trokšņi, kādi nemēdz būt dienā; čirkstēšana, iesvilpšanās, skrapšķi, stepes tenori, diskanti, basi — viss saplūst nepārtrauktā, vienmuļā dunoņā, kurā klausoties patīk atcerēties un sērot. Vienmuļais troksnis ieaijā kā šūpļa dziesma; cilvēks brauc un jūt, ka aizmieg, bet tad no tālienes negaidot atskan satraukts neaizmiguša putna kliedziens vai arī dzirdamas nenoteiktas skaņas, kuras līdzīgas kādai balsij, kas atgādina izbrīna pilnu «a-a!», un snaudā sakļaujas plakstiņi. Dažkārt gadās braukt gar krūmiem aizaugušu graviņu, un dzirdams, ka putns, kuru stepes iedzīvotāji sauc par guloņu, sauc — gulu, gulu, gulu! — bet kāds cits skaļi smejas un nevaldāmi, histēriski raud — tā ir pūce. Kādēļ viņi brēc un kas viņos klausās šajā līdzenumā, dievs to zina, bet viņu kliedzienos daudz skumju un žēlabu … Smaržo siens, izžuvusi zāle un vēlīnie ziedi, bet smaržas ir sulīgas, saldi salkanas un maigas.

Miglā saredzams itin viss, bet grūti atšķirt priekšmetu krāsas un apveidus. Viss izskatās citāds, nekā tas ir īstenībā. Braucam un uzreiz redzam: priekšā pie paša ceļa stāv augums, līdzīgs mūka augumam, tas nekustas, gaida un kaut ko tur rokās . .. Vai tik nav laupītājs? Augums tuvojas, kļūst lielāks, jau ir iepretim kulbai, un tagad saskalām, ka tas nav cilvēks, bet vientuļš krūms vai liels akmens. Šādi nekustīgi rēgi, kuri kaut ko gaida, stāv uz pakalniem, slēpjas aiz kurgāniem, glūn no garajām nezālēm un visi līdzinās cilvēkiem un rada aizdomas.

Kad uzlec mēness, nakts kļūst bālgana un tumša. No miglas vairs ne vēsts. Gaiss dzidrs, svaigs, silts, viss labi saskatāms, un blakus ceļam var pat saredzēt atsevišķus nezāļu stublājus. Tālu jo tālu saredzami galvaskausi un akmeņi. Aizdomīgie, mūkiem līdzīgie rēgi iepretim gaišajam nakts fonam šķiet vēl melnāki un raugās drūmāk. Arvien biežāk un biežāk vienmuļajos trokšņos, satraucot stingo gaisu, ieskanas izbrīna pilns «a-a!» un dzirdams neaizmiguša vai murgu mocīta putna brēciens. Platas ēnas slīd pa līdzenumu kā mākoņi pa debess jumu, un neizprotamajā tālē, ja ilgi tajā ielūkojamies, šķiet, gaisos slienas un cits virs cita blīvējas miglaini, dīvaini tēli… Kļūst mazliet baismīgi. Bet, ja paraugāmies uz bāli zaļo, zvaigznēm piebārstīto debesi, kurā nav neviena mākonīša, neviena traipa, saprotam, kāpēc siltais gaiss ir nekustīgs, kāpēc daba tik tramīga un baidās pakustēties: to pārņēmušas šaušalas, un tai žēl zaudēt kaut vienu mūža mirkli. Cik debess neaptverami dziļa un bezgalīga, par to var spriest tikai jūrā un naktī stepē, mēnesnīcā. Debess ir baiga, krāšņa un laipna, skatās gurdi un vilina pie sevis, bet no šās laipnības reibst galva.

Braucam vienu stundu, divas stundas . .. Ceļā sastopam klusu, vecu vīru — kurgānu vai akmens tēlu, ko šeit uzstādījis diezin kas un kad, virs stepes klusām aizlido nakts putns, un pamazām atmiņā uznirst stepes leģendas, citu ceļinieku stāsti, stepē dzimušās aukles pasakas un viss, ko paši esam pratuši saskatīt un atskārst ar sirdi. Un tad kukaiņu čirkslēšanā, aizdomīgajos tēlos un kurgānos, gaišzilajā debesī, mēness gaismā, nakts putnu lidošanā — visā, ko mēs redzam un dzirdam, sākam nojaust daiļuma diženo varu, jaunību, spēku plauksmi un kaislas dzīvības alkas; sirds mīļi atsaucas brīnišķīgi skaistajai, skarbajai dzimtenei, un gribas lidot pāri stepei kopā ar nakts putniem. Daiļuma dižajā uzvarā, laimes pārpilnībā jūtam spriegumu un skumjas, it kā stepe apzinātos, ka tā ir vientuļa, ka velti iet zudumā tās dāsnums un iedvesma, kuras neviens nav dziesmās daudzinājis, kuras nevienam nav vajadzīgas, un cauri līksmajai dunoņai dzirdam stepes skumīgo, bezcerīgo saucienu: dziedoni! Dziedoni!

—    Tprr! Sveiks, Pantelej! Vai viss kārtībā?

—    Paldies dievam, Ivan Ivanič!

—    Puiši, vai neesat sastapuši Varlamovu?

—    Nē, neesam sastapuši.

Jegoruška pamodās un atvēra acis. Kulba bija apstājusies. Labajā pusē uz ceļa tālu jo tālu stīdzēja vezumu rinda, ap kuriem rosījās sveši ļaudis. Visi vezumi, tāpēc ka tie bija piekrauti ar lielām vilnas ķīpām, šķila ļoti augsti, apaļi, bet zirgi — mazi un īsām kājām.

—    Tātad mēs tagad brauksim pie molokāņa! — Kuzmičovs skaļi runāja. — Zīds teica, ka Varlamovs pārnakšņojot pie molokāņa. Nu tad sveiki, brālīši! Ar dieva palīgu!

—    Sveiki, Ivan Ivanič! — atbildēja vairākas balsis.

—    Ziniet ko, puiši, — Kuzmičovs pēkšņi sacīja, — paņemiet nu līdzi manu puikiņu! Ko viņš velti kopā ar mums klaiņās? Pantelej, uzsēdini viņu uz savas ķīpas, un lai pamazītēm brauc, mēs panāksim. Ej, Jegor! Ej vien, būs labi! …

Jegoruška nokāpa no bukas. Vairākas rokas viņu satvēra, cēla augstu gaisā, un Jegoruška nokļuva uz kaut kā liela, mīksta un rasā mazliet savilguša. Tagad viņam šķita, ka debess ir tuvu, bet zeme tālu.

—    Hei, paņem savu mētelēnu! — kaut kur tālu sauca Deniss.

No apakšas uzsviestais mētelis un sainītis nokrita blakus Jegoruškam. Viņš ātri, nevēlēdamies neko domāt, palika sainīti pagalvī, apsedzās ar mēteli un, izstiepis kājas, rasā drebinādamies, aiz patikas iesmējās.

«Tikai gulēt, gulēt. . .» viņš domāja.

—    Velni, nedariet viņam pāri! — no apakšas skanēja Denisa balss.

—    Sveiki, brālīši! Ar dieva palīgu! — Kuzmičovs uzsauca. — Es uz jums paļaujos!

—    Neraizējieties, Ivan IVanič!

Deniss uzkliedza zirgiem, kulba iečīkstējās un ripoja projām, taču nevis pa ceļu, bet kaut kur sāņus. Brīdi valdīja klusums, it kā vezumu rinda būtu iesnaudusies, vienīgi bija dzirdams, ka tālē pamazām apklusa pie kulbas pakaļgala piesietā spaiņa šķindēšana. Bet tad vezumu rindas sākumā kāds uzsauca:

—    Kirjuha, bra-a-auc nu!

Iečīkstējās pats pirmais vezums, pēc tam otrais, trešais … Jegoruška juta, ka vezums, uz kura viņš gulēja, sašūpojās un arī sāka čīkstēt. Vezumu rinda sakustējās. Jegoruška ciešāk satvēra virvi, ar kuru bija pārsieta ķīpa, vēl iesmējās aiz patikas, aptaustīja kabatā piparkūku un laidās miegā gluži tāpat, kā viņš parasti aizmiga mājās gultā . ..

Jegoruškam pamostoties, jau lēca saule; kurgāns to aizsedza, bet saule, pūlēdamās apveltīt pasauli ar gaismu, centīgi raidīja starus uz visām pusēm un pieplūdināja apvārsni ar zeltu. Jegoruškam šķita, ka saule vairs nav savā īstajā vietā, jo vakar tā lēca viņam aiz muguras, bet šodien labu gabalu pa kreisi… Arī apvidus nemaz nelīdzinājās vakarējam apvidum. Pakalnu vairs nebija, un visur, kur vien braucēji paraudzījās, pletās bezgalīgs ruds un skumīgs līdzenums; šur tur tajā rēgojās nelieli kurgāni un lidoja tādi paši krauķi kā vakar. Tālu priekšā balsnēja baznīcas torņi un kāda ciema mājas; bija svētdiena, un tāpēc mazkrievi sēdēja mājās, cepa un vārīja — tas bija vērojams pēc dūmiem, kas plūda no visiem skursteņiem un līdzīgi zili pelēkam, caurspīdīgam plīvuram klājās pār ciemu. Spraugās starp mājām un aiz baznīcas zilgmoja upe, bet aiz tās pletās dūmakaina tāle. Taču visvairāk no vakarējās ainavas atšķīrās ceļš. Neparasti plašs, vērienīgs un varens tas sniedzās stepē; tā bija pelēka josla, gludi iebraukta un putekļiem klāta, kā jau visi ceļi, taču vairākus desmitus asu plata. Platais ceļš radīja Jegoruškā neizpratni un uzvēdīja pasakainas domas. Kas brauc pa šo ceļu? Kam vajadzīgs šāds plašums? Nesaprotami un dīvaini. Patiešām var sākt domāt, ka Krievzemē vēl mīt milži ar platiem jo platiem soļiem, tādi kā Iļja Muromietis vai Svilpis-Lupis, un ka drasē vēl arī milzu rumaki. Jegoruškā, paraudzījies uz ceļu, iztēlojās, ka tur blakus joņo kādi seši augsti kara rati, līdzīgi tiem, kādus viņš redzējis bībeles stāstu grāmatas bildēs; šajos ratos ikvienā iejūgti seši mežonīgi, nevaldāmi rumaki, rati ar lielajiem riteņiem līdz debesīm saceļ putekļu mākoņus, zirgus vada vīri, kādi redzami tikai sapņos vai izaug, pasakainas domas domājot. Cik ļoti šādi vīri piederētos stepei un ceļam, ja vien tie būtu rodami īstenībā!

Ceļa labajā pusē cits aiz cita slējās gaisā telegrāfa stabi ar divām stieplēm. Kļūdami arvien īsāki un īsāki, pie ciema tie pazuda starp mājām un zaļajā lapotnē, pēc tam atkal stīdzēja mēļajā tālē kā mazas jo mazas, tievas, zemē saspraustas, zīmuļiem līdzīgas nūjiņas. Uz stieplēm tupēja vanagi, kukaiņu piekūni, vārnas un vienaldzīgi skatījās uz slīdošo vezumu virkni.

Jegoruška sēdēja uz paša pēdējā vezuma un varēja pārredzēt visu rindu. Pavisam bija kādi divdesmit vezumi un katriem trijiem vezumiem viens kučierētājs. Blakus pēdējam vezumam, ar kuru brauca Jegoruška, gāja vecs vīrs sirmu bārdu, tikpat kalsens un sīks kā tēvs Hristofors, bet ar brūni iedegušu, skarbu un domīgu seju. Ļoti var būt, ka šis vecais vīrs nebija ne skarbs, ne domīgs, un tikai viņa apsārtušie plakstiņi un garais, smailais deguns darīja viņa seju skarbu, saltu, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas vienmēr raduši domāt par nopietnām lietām, turklāt vienatnē. Arī šis vīrs, tāpat kā tēvs Hristofors, valkāja gardibeni ar platām malām, taču nevis kungu cepuri, bet no tūbas taisītu un rudu, drīzāk līdzīgu nošķeltam konusam nekā cilindram. Viņa kājas bija basas. Laikam pēc parašas, kas iegūta aukstās ziemās, kad šis vīrs droši vien daudzkārt bija salis pie vezumiem, viņš iedams uzsita sev pa gūžām un palēkāja. Pamanījis, ka Jegoruška jau nomodā, vīrs paskatījās uz viņu un teica, nodrebinādamies kā saltumā:

—    Ahā, ziķeri, pamodies gan! Laikam esi Ivana Ivaniča dēliņš?

—    Nē, māsasdēls …

—    Vai Ivanam Ivaničam? Bet es, āre, novilku zābakus un drasēju plikām kājām. Kājas man slimas, sasaldētas, un bez zābakiem ir ērtāk . . . Ērtāk, puisīt. . . Tas ir, bez zābakiem … Tātad māsasdēls? Bet viņš labs cilvēks, iztikt var . .. Lai dievs dod veselību . . . Iztikt var … Es, āre, runāju par Ivanu Ivaniču . .. Pie molokāņa aizbrauca .. . Ak kungs, apžēlojies!

Vecais pat runāja tā, it kā būtu ļoti auksts laiks, mirkļiem apklusdams un pat lāgā muti nepaplezdams; lūpeņus viņš izrunāja neskaidri, stostīdamies, it kā viņam būtu nosalušas lūpas. Vērsdamies pie Jegoruškas, viņš ne reizi nepasmaidīja un izskatījās bargs.

Gabaliņu tālāk, pie trešā vezuma, soļoja vīrs garā, rudā mētelī, naga cepuri galvā, pātagu rokā, zābakos ar nošļukušiem stulmiem. Šis braucējs vēl nebija vecs, tikai gadus četrdesmit. Kad viņš palūkojās atpakaj, Jegoruška ieraudzīja garu, sarkanu ģīmi ar plānu kazas bārdiņu un mīkstu bumbuli zem labās acs. Viņam bija ne vien ļoti neglīts puns, bet vēl kāda pazīme, kura krasi dūrās acīs: kreisajā rokā vīrs turēja pātagu, bet labo vicināja tā, it kā diriģētu neredzamu kori; retumis viņš iespieda pātagu padusē un tad jau diriģēja abām rokām un kaut ko dungoja.

Aiz viņa nākamais braucējs bija tēvainis, garš un taisns kā kārts, ar ļoti slīpiem pleciem un tik plakanu muguru kā dēli. Viņš gāja stalti, it kā maršētu vai būtu olekti norijis, rokas nevēcināja, bet tās karājās kā pagales, arī sojoja viņš tik kokaini gluži kā alvas zaldātiņš, kājas ce|galos gandrīz nesaliekdams un cenzdamies spert iespējami garākus soļus; kamēr vecis vai ormanis ar mīksto punu spēra divus soļus, šis — tikai vienu, un tāpēc šķita, ka viņš iet lēnāk nekā visi citi un paliek iepakaļ. Vaigs viņam bija apsiets ar lupatu, uz galvas rēgojās kaut kas līdzīgs mūka benītei; ģērbies īsos mazkrievu svārkos, no vienas vietas ielāpiem nolāpītos, zilās, platās biksēs un vīzēs.

Tos, kas soļoja attālāk, Jegoruška vairs nesaskatīja. Viņš gulēja knūpus, bija izurbinājis ķīpā caurumiņu un aiz gara laika sāka virpināt vilnas pavedienus. Vecais vīrs, kas soļoja apakšā, nemaz nebija tik skarbs un nopietns, kā varēja domāt pēc viņa sejas. Sarunu sācis, viņš to vairs nepārtrauca.

—    Kur tad tu brauc? — viņš jautāja, kājas piecirzdams.

—    Mācīties, — Jegoruška atbildēja.

—    Mācīties? Ahā… Lai svētā dievmāte tev palīdz. Tā. Viens prāts — labi, divi — vēl labāk. Dažam dievs dod vienu prātu, bet citam divus prātus, dažam ari trīs . . . Dažam arī trīs prātus, tiesa kas tiesa .. . Viens prāts, kādu māte devusi, pasaulē laizdama, otrs — no mācīšanās, trešais — no labas dzīves. Tā, lūk, brālīt, labi klājas cilvēkam, kuram trīs prāti. Tam ne vien dzīvot, bet pat nomirt vieglāk. Jā, nomirt… Un nomirsim itin visi.

Vecais pakasīja pieri, paskatījās apsārtušām acīm augšup uz Jegorušku un turpināja:

—    Maksims Nikolajičs, lielkungs no Slavjanoserbskas apkaimes pagājušā gadā ari veda savu puisēnu skoloties. Nezinu, kāda viņam galva zināšanu iemantošanā, bet zēns tīri jauks, labs . . . Lai dievs dod veselība, krietni kungi. Jā, arī veda skoloties . . . Slavjanoserbskā nava tādas iestādes, kur tātad varētu gara gaismu gūt. Nava … Bet pilsēta laba, var iztikt . .. Skola parasta, vienkāršas kārtas ļaudīm piemērota, taču augstākām mācībām tādu skolu tur nava… Nava, tiesa kas tiesa. Kā tevi sauc?

—    Par Jegorušku.

—    Tātad Jegorijs … Svētā lielmocekļa Jegorija Uzvarētāja diena divdesmit trešajā aprīlī. Bet mans svētais vārds Pantelejs … Pantelejs Zaharovs Holodovs… Mēs esam Holodovi. . . Pats esmu dzimis Timā, varbūt esi dzirdējis, Kurskas guberņā. Mani brāļi ierakstījušies sīkpilsoņos un pilsētā amatu strādā, bet es esmu zemnieks. .. Paliku zemnieks. Pirms gadiem septiņiem aizbraucu tur … tas ir, uz mājām. Biju gan uz laukiem, gan pilsētā . .. Timā, es stāstu, ciemojos. Toreiz, paldies dievam, visi vēl bija dzīvi un veseli, bet tagad nezinu . .. Kazi, kāds arī nomiris . . . Bet mirt jau laiks, jo visi veci, ir arī vecāki par mani. Ar nāvi var iztikt, laba, kaut tikai, protams, bez grēksūdzes nenomirtu. Nav trakākas nelaimes kā nešķīsta nāve. Nešķīsta nāve — velnam iepriecināšana. Bet, ja gribi mirt, grēkus nožēlojis, tas ir, lai dieva mājokļos tev nebūtu aizliegšanas, tad skaiti lūgsnas lielmoceklei Barbarai. Viņa ir aizstāve. Viņa, tas ir tiešām tiesa . . . Tāpēc viņai dievs debesīs tādu stāvokli noteicis, lai tātad katram būtu pilnīgas tiesības viņu grēku piedošanas labad lūgt.

Pantelejs murmināja un, kā redzams, neraizējās par to, vai Jegoruška viņu dzird vai nedzird. Vecais runāja gurdeni, vairāk pats sev, vienmuļā balsī, taču īsā laikā paspēja izstāstīt daudz. Viss viņa stāstītais bija drumslas, kurām gauži maz sakara citai ar citu un kuras Jegorušku nemaz neinteresēja. Varbūt vecais runāja tikai tādēļ, lai tagad, rītā, pēc klusēšanā aizvadītas nakts, skaļā balsī pārbaudītu savas domas: vai visas vēl mājās? Beidzis klāstīt par grēku nožēlošanu, vecais atkal ierunājās par kādu Maksimu Nikolajeviču no Slavjanoserbskas apkaimes:

—    Jā, aizveda puisēnu . .. Aizveda, tiesa kas tiesa …

Viens no braucējiem, kas gāja krietnu gabalu pa

priekšu, pēkšņi drāzās sāņus un sita ar pātagu pa zemi. Tas bija liela auguma vīrs platiem pleciem, gadus trīsdesmit vecs, gaišbrūniem, cirtainiem matiem un, kā redzams, ļoti spēcīgs un veselīgs. Spriežot pēc viņa plecu un pātagas kustībām, pēc alkatības, ko pauda viņa izturēšanās, šis vīrs sita kaut ko dzīvu. Pie viņa pieskrēja kāds cits vezumnieks, pamazs, drukns, ar melnu, platu bārdu, ģērbies vestē un pāri biksēm pārlaistā kreklā. Šis vīrs sāka rupji, sēcoši smieties un kliedza:

—    Brālīši, Dimovs nositis čūsku! Jānudien!

Ir cilvēki, par kuru prātu var nemaldīgi spriest pēc viņu balss un smiekliem. Melnbārdainais vīrs piederēja pie šādiem laimīgajiem: viņa balsī un smieklos skanēja neglābjama muļķība. Beidzis pātagošanu, Dimovs, vīrs ar gaišbrūnajiem matiem, pacēla ar pātagu no zemes kaut ko līdzīgu virves galam un smiedamies pasvieda to uz vezumu pusi.

—    Tā jau nav čūska, tas ir zalktis, — kāds kliedza.

Vīrs, kas soļoja kā uz koka kājām un kam bija apsiets vaigs, aši devās pie beigtās čūskas, paskatījās uz to un sasita savas nūjām līdzīgās rokas.

—    Slepkavniek! — viņš iesaucās dobjā, asarainā balsī. — Kāpēc nositi zalktīti? Ko viņš tev, nolādētajam, ļaunu darījis? Vai tu redz, zalktīti nositis! Bet ja nu tevi tāpat?

—    Zalkti sist nedrīkst, kas ir, tas ir… — Pantelejs rāmi purpināja. — Nedrīkst.. . Nav jau odze. Kauč arī pēc izskata čūska, bet mierīgs, nekaitīgs radījums … Cilvēkus mīl.. . Nu tas zalktis …

Dimovam un melnbārdim droši vien kļuva neērti, jo viņi skaļi iesmējās un, neatbildēdami uz kurnēšanu, laiski slāja pie saviem vezumiem. Kad pēdējais vezums piebrauca iepretim vietai, kur gulēja nosistais zalktis, vīrs ar pārsieto vaigu, stāvēdams pie zalkša, pagriezās uz Panteleja pusi un jautāja raudulīgā balsī:

—    Vectēv, nu kāpēc viņš nositis zalktīti?

Jegoruška tagad saskatīja, ka vaicātājam acis bija mazas, nespodras, seja pelēka, slimīga un arī it kā blāva, bet zods sarkans un likās stipri sapampis.

—   Vectēv, nu kāpēc nositis? — vaicātājs atkārtoja, soļodams blakus Pantelejam.

—    Dumjš cilvēks, rokas niez, tāpēc nositis, — vecais atbildēja. — Bet zalkti sist nedrīkst. .. Tas ir tiesa .. . Dimovs, vai nu nezināms, trakulis, nositīs visu, kas gadīsies pa tvērienam, bet Kirjuha neiejaucās. Vajadzēja iejaukties, bet šis — ha-ha-ha un ho-ho-ho .. . Taču tu, Vasja, nesirdies… Kāpēc sirdīties? Nosita, un dievs ar viņiem . . . Dimovs dauzoņa, Kirjuham prātiņa trūkst… Bet ga_n jau … Muļķa ļaudis, nesaprašas, dievs ar viņiem. Are, Jemeļjans nekad neaiztiks, ko nevajag … Nekad, tiesa kas tiesa . . . Tāpēc ka skolots cilvēks, bet viņi muļķi. . . Jemeļjans jau nu gan . . . Tas neaiztiktu.

Vezumnieks ar rudo mēteli un mīksto punu, tas, kurš diriģēja neredzamo kori, sadzirdējis savu vārdu minam, apstājās un, nogaidījis, kamēr Pantelejs un Vasja pienāk klāt, soļoja tālāk viņiem blakus.

—    Par ko runāšana? — viņš vaicāja aizsmakušā, klusā _balsī.

—    Are, Vasja sirdās, — Pantelejs sacīja. — Es viņam visādi skaidroju, lai nesirdās, tātad… Eh, manas slimās, apsaldētās kājiņas! E-eh! Traki niez svētdienas — dieva tā kunga svētas dienas dēļ!

—    Tas no iešanas, — Vasja piebilda.

—    Nē, nē, puis … Ne jau no iešanas. Kad eju, kļūst it kā vieglāk, kad apgulstos un sasildos — nāve klāt. Ejot man ir ciešamāk.

Jemeļjans ar savu' rudo mēteli nostājās starp Panteleju un Vasju, vicināja roku, it kā tie grasītos dziedāt. Mazliet roku pavicinājis, viņš to nolaida un bezcerīgi nosēcās.

—    Man nava balss! — viņš teica. — Tīrā nelaime! Visu nakti un rītu ausīs skan trīsbalsīgais «Kungs, apžēlojies», ko dziedājām laulībās pie Marinovska; meldija tepat galvā, kaklā . . . liekas, nupat, nupat nodziedāšu, bet nevaru! Nava balss!

Viņš brīdi klusēja, kaut ko domādams, tad turpināja:

—          Piecpadsmit gadu biju kora dziedātājos, varbūt visā Luganskas rūpnīcā nevienam nebija tik labas balss, bet, kolīdz, jupis viņu rāvis, aizpērn izpeldējos Doņecā, kopš tā laika nevaru uzņemt vairs nevienu tīru noti. Kakls apsaldēts. Bet es bez dziedamās rīkles tikpat kā strādnieks bez rokas.

—    Kas ir, tas ir, — Pantelejs piekrita.

—    Cik nu sevi vēroju, manuprāt, esmu beigts un pagalam.

Tobrīd Vasja nejauši ieraudzīja Jegorušku. Vasjas acis kļuva glaimīgas un vēl šaurākas.

—    Arī kundzēns brauc kopā ar mums! — viņš teica un aizsedza degunu ar piedurkni it kā nokaunējies. — Varens kučieris! Paliec pie mums, braukāsi ar vezumiem, vilnu vadāsi.

Doma, ka kundzēns reizē varētu būt arī ormanis, viņam laikam šķita ļoti jocīga un asprātīga, jo Vasja sāka skaļi ķiķināt un tālāk izvērsa šo domu. Arī Jemeļjans paraudzījās augšup uz Jegorušku, bet tikai mirkli un atturīgi. Jemeļjans bija iegrimis savās domās, un, ja nebūtu Vasjas, viņš pat nepamanītu Jegoruškas klātbūtni. Nepagāja ne piecas minūtes, kad Jemeļjans atkal vicināja roku, pēc tam, attēlodams ceļabiedriem, kādi jaukumi esot laulāšanas dziesmā «Kungs, apžēlojies», kura pagājušajā naktī viņam iešāvusies prātā, iežmiedza pātagu padusē un sāka vicināt abas rokas.

Versti šaipus ciema vezumu rinda apstājās pie akas ar vindu. Slidinādams akā savu spaini, melnbārdainais Kirjuha nogulās ar vēderu uz akas virsējā vainaga un iesvērās tumšajā caurumā ar savu pinkaino galvu, pleciem, daļu no krūtīm, un Jegoruška vairs saredzēja tikai viņa īsās kājas, kas tikko skāra zemi; ieraudzījis dziļi akas dibenā savas galvas atspoguļojumu, Kirjuha kļuva priecīgs, sāka aizrautīgi smiet dumju, zemu smieklu, un akas atbalss atbildēja viņam ar to pašu; kad Kirjuha piecēlās, viņa ģīmis un kakls bija sarkani kā vissārtākā drāna. Pirmais pieskrēja padzerties Dimovs. Viņš dzēra smiedamies, bieži atraudamies no spaiņa, un stāstīja Kirjuham kaut ko jocīgu, pēc tam pagriezās un skaļi, pa visu stepi izkliedza kādus piecus jēlus vārdus. Jegoruška nezināja, ko šādi vārdi nozīmē, bet, ka tie bija nejauki vārdi, to viņš skaidri saprata. Viņš zināja, ar kādu riebumu klusējot izturējās pret tiem viņa tuvinieki un paziņas; pats, nezinādams, kāpē'c, viņš izturējās tāpat un bija radis domāt, ka tikai žūpām un trakuļiem piemīt priekšrocības skaļi izteikt šos vārdus. Jegoruška atcerējās zalkša noslepkavošanu, vērīgi ieklausījās Dimova smieklos un sajuta pret šo cilvēku kaut ko līdzīgu naidam. Un it kā par spīti Dimovs tobrīd ieraudzīja Jegorušku, kas bija nokāpis no vezuma un gāja uz aku; Dimovs skaļi iesmējās un uzsauca:

—    Brālīši, vecis naktī dzemdējis puiku!

Kirjuha smējās savu rupjo smieklu un sāka klepot. Iesmējās vēl kāds, bet Jegoruška nosarka un galīgi nolēma, ka Dimovs ir ļoti ļauns cilvēks.

Ar gaišbrūniem, cirtainiem matiem, bez cepures, ar vaļēju krekla krūtežu — Dimovs izskatījās skaists un neparasti spēcīgs; ikviena kustība pauda, ka viņš ir trakulis un stiprinieks, kurš pats zina, ko viņš vērts. Dimovs pagrozīja kamiešus, iesprauda rokas sānos, runāja, smējās skaļāk nekā visi citi un izturējās tā, it kā ar vienu roku grasītos pacelt kaut ko ļoti smagu un pārsteigt visu pasauli. Viņš bramanīgi, zobgalīgi pārlaida acis pār vezumu rindu, debess jumu, nekur ilgāk neuzkavējās un, šķiet, meklēja, ko varētu nobendēt aiz gara laika un par ko varētu paņirgāties. Kā redzams, viņš ne no viena nebaidījās, nekādi sevi neierobežoja un droši vien nelikās ne zinis par Jegoruškas domām … Bet Jegoruška jau ar visu sirdi nīda viņa gaišbrūno galvu, balto ģīmi un spēku, ar riebumu un bailēm klausījās viņa smieklos un gudroja, kādu lamu vārdu varētu pasacīt, lai Dimovam atriebtos.

Arī Pantelejs piegāja pie spaiņa. Viņš izņēma no kabatas zaļu svētbildes glāzīti, izslaucīja to ar lupatiņu, iesmēla no spaiņa ūdeni un dzēra, iesmēla vēlreiz, ietina glāzīti lupatā un ielika atpakaļ kabatā.

—   Vectēv, kāpēc dzer no svētbildes glāzītes? — Jegoruška brīnījās.

—   Dažs dzer no spaiņa, dažs no svētbildes glāzītes, — vecais izvairīgi atbildēja. — Katrs pa savai modei … Tu dzer no spaiņa, nu tad dzer vien vesels …

—   Mana mīlulīte, skaistulīte, — Vasja pēkšņi ierunājās maigā, raudulīgā balsī. — Mana mīlulīte!

Viņa acis bija vērstas tālē, tās atmaiga, smaidīja, un seja izskatījās tāda, kāda bija pirmīt, kad viņš raudzījās uz Jegorušku.

—    Par ko tu runā? — Kirjuha vaicāja.

—   Par lapsiņu . . . nogulusies augšpēdu un rotaļājas gluži kā šunelis . . .

Visi lūkojās tālē un meklēja ar acīm lapsu, bet neko nesaskatīja. Tikai viens pats Vasja kaut ko redzēja ar savām aizmiglotajām, pelēkajām ačelēm un jūsmoja. Jegoruška vēlāk pārliecinājās, ka redze Vasjam ārkārtīgi asa. Viņš redzēja tik labi, ka visa rudā, tuksnešainā stepe viņam vienmēr bija pilna dzīvības un jēgas. Tiklīdz Vasja vērīgāk palūkojās tālē, tūlīt ieraudzīja lapsu, zaķi, lielo sīgu vai kādu citu dzīvnieku, kas allaž turas tālāk no cilvēkiem. Nav jau nekāda māksla saskatīt mūkošu zaķi vai lidojošu lielo sīgu — to būs redzējis ikviens, kas braucis pa stepi, taču ne jau kurš katrs spēj saskatīt savvaļas dzīvniekus, kad viņi dzīvo savā nodabā, kad viņi nebēg, neslēpjas un tramīgi nelūkojas apkārt. Bet Vasja bija redzējis lapsas rotaļājamies, zaķus, kas ar ķepiņām mazgā sev purnu, lielās sīgas spārnus vingrinām, mazās sīgas lēkājam. Ar tik asu redzi Vasjam bija ne vien tā pasaule, ko redzējām mēs visi, bet vēl cita pasaule — sava īpaša pasaule, nevienam nepieejama un laikam ļoti jauka, jo, vērojot, kā viņš skatās un jūsmo, bija grūti viņu neapskaust.

Kad vezumu rinda devās tālāk, baznīcā sāka zvanīt uz dievkalpojumu.

V

Vezumi novietojās aiz ciema upes krastā. Saule cepināja tāpat kā vakar, gaiss bija sastindzis un gurduma pilns. Krastā auga daži pūpolvītoli, taču to ēna gulās nevis uz zemes, bet ūdenī, cilvēkiem nedodot nekāda labuma, bet ēnā zem vezumiem bija smacīgi un skumīgi. Ūdens šķita zils, jo tajā atspoguļojās debess, un neatvairāmi vilināja ceļavīrus.

Jegoruška tikai tagad pievērsa uzmanību braucējam Stjopam, astoņpadsmit gadu vecam mazkrievu puisim galā kreklā bez jostas un platās pāri zābaku stulmiem pārlaistās ūzās, kas ejot plandīja kā karogi; Stjopa aši izģērbās, noskrēja lejup pa kraujo krastu un ielēca ūdenī. Viņš ienira kādas trīs reizes, pēc tam peldēja uz muguras un labpatikā aizvēra acis. Viņa seja smaidīja un viebās, it kā viņam kutētu, bet reizē arī sāpētu un būtu jāsmejas.

Karstā dienā, kad nav kur dēties no tveices un trūkst gaisa, ūdens šļaksti un peldētāja skaļie elpas vilcieni iedarbojas uz dzirdi kā laba mūzika. Dimovs un Kirjuha, lūkodamies uz Stjopu, steigšus izģērbās un viens aiz otra, skaļi smiedamies un jau iepriekš izjuzdami baudu, metās ūdenī. Klusajā, rāmajā upītē skanēja sprauslošana, šļaksti un klaigas. Kirjuha kāsēja, smējās un kliedza tik ļoti, it kā viņu kāds grasīlos slīcināt, bet Dimovs dzinās Kirjuham pakaļ un mēģināja satvert viņu aiz kājas.

— He-he-he! — Dimovs kliedza. — Ķer, turi viņu!

Kirjuha smējās pilnā kaklā un tīksminājās, bet seja izskatījās tāda pati kā krastā: muļķīga, apstulbusi, it kā nemanot kāds būtu pielavījies viņam no muguras un ar cirvja pietu iegāzis pa galvu. Izģērbās arī Jegoruška, taču nekāpa lejup pa krasta kranti, bet ieskrējās un lēca upē no pusotras ass liela augstuma. Apmetis gaisā loku, viņš iekrita ūdenī, dziļi ienira, bet gultni nesasniedza; salts un miesai tīkams spēks satvēra viņu un nesa atpakaļ, augšā. Jegoruška iznira un sprauslodams, burbuļus laizdams, atvēra acis, taču upē tieši blakus viņa sejai rotājās saules atspulgs. Vispirms žilbinošas dzirkstis, pēc tam varavīkšņaini loki un tumši plankumi griezās viņa acīs; Jegoruška steigšus atkal ienira, atvēra acis ūdenī, ieraudzīja kaut ko blāvi zaļu, līdzīgu debesīm mēnesnīcas naktī. Atkal tas pats spēks, neļaudams pieskarties pie gultnes un pabūt vēsumā, uznesa Jegorušku augšā, viņš iznira un ievilka elpu tik dziļi, ka plašumu un svaigumu sajuta ne vien krūtīs, bet pat vēderā. Pēc tam, lai gūtu no ūdens visu, kas vien no tā gūstams, viņš sev atļāvās daždažādas izpriecas: gulēja uz muguras un gozējās, šļakstinājās,

meta kūleņus, peldēja gan uz vēdera, gan uz sāniem, gan uz muguras, gan stāvus — kā vien vēlējās, kamēr nogura. Pretējais krasts bija aizaudzis bieziem meldriem, tie zeltaini mirdzēja saulē, un meldru ziedi skaistās skarās liecās līdz ūdenim. Vienā vietā meldri līgojās, šūpoja ziedu skaras un brīkšķēja — tur Stjopa un Kirjuha «dūkurēja» vēžus.

—   Vēzis! Paskat, brālīši, vēzis! — Kirjuha gavilēdams kliedza un tiešām parādīja vēzi.

Jegoruška piepeldēja pie meldriem, ienira un sāka gramstīties gar meldru saknēm. Rakņādamies pa šķidrajām, glumajām dūņām, Jegoruška sataustīja kaut ko asu un pretīgu, varbūt tiešām vēzi, bet tobrīd kāds sakampa Jegorušku aiz kājas un stiepa augšup. Rīstīdamies un klepodams Jegoruška atvēra acis un ieraudzīja slapjo, smaidīgo trakuļa Dimova ģīmi. Trakulis smagi elpoja un, spriežot pēc acu skatiena, labprāt turpinātu ālēšanos. Dimovs cieši turēja Jegoruškas kāju, jau cēla otru roku, lai sakamptu viņu arī aiz kakla, bet Jegoruška ar riebumu un bailēm, it kā šķebinādamies un bīdamies, ka šis stiprinieks viņu noslīcinās, izrāvās no Dimova ķetnām un iesaucās:

—    Stulbenis! Sadošu tev pa purnu!

Juzdams, ka ar to vēl nepietiek, lai izpaustu savu naidu, Jegoruška mirkli padomāja un piebilda:

—    Nelietis! Draņķis!

Bet Dimovs, it kā nekas nebūtu noticis, nelikdamies par Jegorušku vairs ne zinis, peldēja pie Kirjuhas un kliedza:

—    He-he-hei! Zvejosim zivis! Puiši, zvejosim zivis!

—   Kāpēc gan ne! — Kirjuha piekrita. — Te vajag būt daudz zivju …

—    Stjopa, aizskrien uz ciemu, palūdz vīriem brideni!

—    Nedos!

—   Dos! Tu palūdz! Saki, lai dod dieva dēļ, jo mēs taču esam tikpat kā svētceļnieki.

—    Pareizi! r

Stjopa izkāpa no ūdens, ātri apģērbās un bez cepures, platajām ūzām plandot, skrēja uz ciemu. Pēc saraušanās ar Dimovu ūdens Jegoruškam nemaz vairs nelikās jauks. Viņš izkāpa no upes un ģērbās ciet.

Pantelejs un Vasja sēdēja stāvajā krastā, pārkāruši kājas pār malu, un skatījās uz peldētājiem. Jemeļjans kails stāvēja līdz cejiem ūdenī pie paša krasta, ar vienu roku turējās, sakampis zāles šķipsnu, lai nepakristu, ar otru glauda savu augumu. Viņš izskatījās jocīgs — lāpstiņas izspiedušās, puns zem acs, pats saliecies, un skaidri redzams, ka baidās no ūdens. Seja nopietna, skarba, viņš lūkojās upē dusmīgi, it kā taisītos to sabārt, tāpēc ka Doņecas ūdenī viņš sasaldējies un zaudējis balsi.

—    Kāpēc tu nepeldies? — Jegoruška vaicāja Vasjam.

—    Tāpat vien … Nepatīk … — Vasja atbildēja.

—    Kāpēc tev zods sapampis?

—    Sāp . . Es, kundzēn, senāk strādāju sērkociņu fabrikā . . . Ārsts teica, ka man no šitā darba žoklis pampstot. Fabrikā neveselīgs gaiss. Bez manis vēl trijiem puišiem žoklis sapampa un vienam sapuva pavisam.

Drīz atgriezās Stjopa ar brideni. Dimovs un Kirjuha no ilgās plunčāšanās pa ūdeni bija kļuvuši zilgansārti un aizsmakuši, bet pie zivju zvejošanas stājās labprāt. Sākumā brida pa dziļumu gar meldriem; tur Dimovam ūdens sniedzās līdz kaklam, bet īsajam Kirjuham — pāri galvai; viņš rīstījās, laida burbuļus, bet Dimovs, klupdams uz durstīgajām saknēm, krita un sapinās brideņa linumā, abi ķepurojās, klaigāja, un zivju zvejošana izvērtās par delverēšanos.

—    Dziļš, — Kirjuha sēca. — Neko nenoķersim!

—   Velns, nerausti! — Dimovs kliedza, cenzdamies nostādīt tīklu pareizi. — Turi ar rokām!

—    Te neko nenoķersiet! — Pantelejs viņiem sauca no krasta. — Mūlāpi, tikai zivis biedējat! Griezieties pa kreisi! Tur ir seklāks!

Reiz pie brideņa malas pazibēja prāvāka zivs; visi iekliedzās, bet Dimovs ar dūri uzgāza pa to vietu, kur zivs ienira, un viņa seja īgni saviebās.

—    Eh! — Pantelejs nosēcās un piecirta ar kāju. — Tādu gardumu palaidāt garām! Prom ir!

Griezdamies pa kreisi, Dimovs un Kirjuha pamazām izkļuva seklumā, un tagad sākās īstā zveja. Viņi aizbrida kādus trīssimt soļus no vezumiem; varēja vērot, ka, klusēdami un tikko spēdami pavilkt kājas, viņi cenšas piespiest brideni ciešāk pie gultnes un vilkt tuvāk gar meldriem, ka viņi, lai biedētu zivis un sadzītu tās savā bridenī, sit ar dūrēm pa ūdeni, čabina meldrus. No meldriem viņi devās uz pretējo krastu, vilka brideni tur, pēc tam vīlušies, augstu celdami ceļgalus, gāja atpakaļ uz meldriem. Viņi kaut ko runāja, bet, ko, — nevarēja sadzirdēt. Taču saule svilināja vīriem muguru, koda mušas, miesa vairs neizskatījās violeta, bet asinssarkana. Zvejniekiem pakaļ brida Stjopa, turēdams rokās spaini, kreklu sacēlis līdz padusēm, zobiem iekodies krekla malā. Pēc katras zvejnieku veiksmes viņš pacēla gaisā zivi un, to saulē mirdzinādams, kliedza:

—    Paskatieties, kas par kārumu! Tādas jau ir kādas piecas!

Bija redzams, ka, izcēluši brideni, Dimovs, Kirjuha un Stjopa ik reizi ilgi vandījās pa dūņām, kaut ko lika spainī, kaut ko svieda projām; retumis bridenī iekļuva kas tāds, ko viņi, ziņkārīgi apskatīdami, pacilāja viens, iedeva otram un pēc tam ari aizmeta . ..

—    Kas tur ir? — citi viņiem kliedza no krasta.

Stjopa kaut ko atbildēja, bet viņa vārdus bija grūti

saprast. Beidzot viņš izbrida no upes un, spaini abās rokās turēdams, aizmirsis nolaist kreklu, skrēja uz vezumiem.

—    Jau pilns! — viņš kliedza, smagi elsdams. — Dodiet otru!

Jegoruška palūkojās spainī: tas bija pilns; no ūdens pabāzusi neglītu purnu pamaza līdaka, tai blakus ķepurojās vēži un sīkas zivtiņas. Jegoruška iebāza roku līdz spaiņa dibenam un sakuļāja ūdeni; līdaka pazuda zem vēžiem, bet augšup uzpeldēja asaris un līnis. Arī Vasja pablenza spainī. Acīs pavīdēja kārība, seja kļuva mīlīga kā pirmīt, kad viņš ieraudzīja lapsu. Vasja kaut ko izņēma no spaiņa, pielika pie mutes un sāka košļāt. Bija dzirdama skraukšķēšana.

—   Brālīši! — Stjopa brīnījās. — Vasja ēd dzīvu grunduli! Tfu!

—   Tas nav grundulis, bet mailīte, — Vasja mierīgi atbildēja, joprojām ēzdams.

•Viņš izņēma no mutes zivs astīti, kārīgi paskatījās uz to un atkal iebāza mutē. Kamēr viņš ēda un skrumšķināja ar zobiem, Jegoruškam šķita, ka Vasja nemaz nav cilvēks. Vasjas sapampušais smakrs, nespodrās acis, neparasti asā redze, zivs astīte mutē un kāre, ar kādu viņš zelēja zivteli, darīja viņu līdzīgu dzīvniekam.

Jegoruškam, stāvot blakus, kļuva garlaicīgi. Arī zveja bija jau beigusies. Viņš pastaigāja gar vezumiem, brītiņu padomāja un, garlaicības mocīts, slāja uz ciemu.

Pēc laiciņa viņš jau stāvēja baznīcā, atbalstījis pieri pret sveša cilvēka muguru, kas oda pēc kaņepēm, klausījās kora dziedāšanā. Dievkalpojums tuvojās beigām. Jegoruška no baznīcas dziesmām neko nesaprata un bija vienaldzīgs pret tām. Viņš brītiņu paklausījās, nožāvājās un sāka vērot pakaušus un muguras. Pēc kāda ruda un nule peldoties saslapuša pakauša viņš pazina Jemeļjanu. Pakausis bija izcirpts apaļiski un augstāk nekā parasti, arī pie deniņiem mati nocirpti augstāk, nekā vajadzīgs, Jemeļjana sarkanās ausis pletās kā divas dadžu lapas un, šķiet, jutās šeit gluži liekas. Skatīdamies uz pakausi un ausīm, Jegoruška nez kāpēc domāja, ka Jemeļjans laikam ir ļoti nelaimīgs. Jegoruška atcerējās viņa diriģēšanu, aizsmakušo balsi, biklo izturēšanos peldēšanas laikā, un Jegoruškam kļuva Jemeļjana ļoti žēl. Zēnam gribējās pateikt viņam kaut ko laipnu.

—   Arī es esmu šeit! — Jegoruška sacīja, paraustījis Jemeļjanu aiz piedurknes.

Tenoru un basu dziedātāji korī, it īpaši tie, kam kaut reizi mūžā gadījies diriģēt, pierod lūkoties uz zēniem skarbi un nedraudzīgi. Šāds pieradums koristiem piemīt arī vēlāk, kad viņi vairs nedzied. Pagriezies pret Jegorušku, Jemeļjans palūkojās uz viņu caur pieri un sacīja:

—    Baznīcā nedrīkst blēņoties!

Pēc tam Jegoruška piespraucās tuvāk pie svētbilžu sienas. Tur viņš ieraudzīja interesantus cilvēkus. Pašā priekšā labajā pusē uz paklāja stāvēja kāds kungs un kundze. Viņiem katram aiz muguras nolikts krēsls.

Kungs bija ģērbies nule izgludinātā čičunčā uzvalkā, stāvēja nepakustēdamies kā kareivis, kurš militāri sveicina, un bija augstu izslējis zilgano, skūto zodu. Viņa stāvā apkaklīte, zoda zilganums, nelielais pleiķis un spieķis liecināja par ļoti lielu pašcieņu. Aiz pašcieņas pārpilnības kunga kakls bija sasprindzis, un zods tiecās uz augšu ar tik lielu spēku, ka galva kuru katru mirkli, šķiet, varēja notrūkt un uzlidot augšup. Bet apaļīgā pusmūža kundze, noliekusi galvu sāņus, apņēmusi ap pleciem baltu zīda šalli, raudzījās tā, it kā nupat kādam būtu izdarījusi pakalpojumu un gribētu sacīt: «Ai, nepūlieties, nevajag pateikties! Man tas nepatīk…» Apkārt paklājam kā biezs mūlis stāvēja mazkrievi.

Jegoruška piegāja pie svētbilžu sienas un sāka skūpstīt svētbildes. Pie katras svētbildes viņš bez steigas noliecās līdz zemei, nepieceldamies pavērās aiz muguras stāvošajos ļaudīs, pēc tam piecēlās un piekļāva lūpas pie svētbildes. Pieres skaršanās pie aukstā klona sagādāja zēnam lielu baudu. Tiklīdz no altāra iznāca sargs ar garām knaiblēm, lai izdzēstu sveces, Jegoruška žigli pielēca kājās un skrēja viņam pretim.

—    Vai dievmaizītes jau deva? — Jegoruška vaicāja.

—   Nē, nē. .. — sargs nīgri purpināja. — Ko tu te…

Dievkalpojums beidzās. Jegoruška gausi izgāja no baznīcas un klaiņāja pa laukumu. Savā mūžā viņš bija redzējis daudzus ciemus, laukumus un zemniekus, un viss, kas tagad gadījās Jegoruškam acu priekšā, viņu nemaz neinteresēja. Garlaikodamies, lai noslaistītos vēl kādu brīdi, viņš iegāja veikalā, virs kura durvīm karājās liela, koši sarkana izkārtne. Veikals sadalīts divās plašās, vāji apgaismotās daļās: vienā pusē pārdeva galantērijas un pārtikas preces, otrā pusē bija sarindotas mucas ar degutu un pie griestiem karājās sakas; no šās — no otras puses plūda patīkama ādu un deguta smaka. Veikala grīda apslacīta ar ūdeni; to laikam slacījis liels fantazētājs un brīvdomātājs, jo grīda viscaur bija izraibināta ornamentiem un mistiskiem rakstiem. Aiz letes, atbalstījis vēderu pret pulti,_ stāvēja nobarojies bodnieks ar platu ģīmi un apaļu bārdu, ka redzams, lielkrievs. Viņš dzēra tēju, piekozdams cukuru, un pēc katra malka smagi nopūtās. Ģīmī rēgojās pilnīga vienaldzība, bet ikviena nopūta pauda: «Pagaidi vien tu man, gan es tev parādīšu!»

—          Iedod man par kapeiku saulgriežu sēkliņas! — Jegoruška uzrunāja bodnieku.

Bodnieks sarauca augšup uzacis, panācās šaipus letes un iebēra Jegoruškam kabatā par kapeiku saulgriežu sēkliņas, iemērīdams tās ar tukšu pomādes kārbiņu. Jegoruškam negribējās iet projām. Viņš ilgi aplūkoja piparkūku kastes, padomāja un vaicāja, rādīdams uz sīkām Vjazmas piparkūkām, kuras bija tik vecas, ka tām jau uzmetusies rūsa:

—    Cik maksā šīs piparkūkas?

—    Kapeiku pārī.

Jegoruška izņēma no kabatas piparkūku, ko viņam vakar uzdāvināja ebrejiete, un jautāja:

—    Cik maksā tavā bodē šādas piparkūkas?

Bodnieks paņēma rokā piparkūku, apskatīja to no

visām pusēm un sarauca augšup vienu uzaci.

—    Šādas? — viņš vaicāja.

Pēc tam sarauca augšup otru uzaci, padomāja un atbildēja:

—    Trīs kapeikas' pārī…

Iestājās klusums.

—          Kā dēls esat? — bodnieks jautāja un ielēja sev tēju no sarkanas vara tējkannas.

—    Ivana Ivaniča māsasdēls.

—           Ivani Ivaniči ir dažādi, — bodnieks nopūtās; viņš paskatījās pāri Jegoruškas galvai uz durvīm, brīdi klusēja un vaicāja: — Vai nevēlaties tējiņu?

—          Varētu gan… — Jegoruška piekrita it kā nelabprāt, lai gan ļoti kāroja no rīta padzerties tēju.

Bodnieks pielēja viņam glāzi un pasniedza kopā ar apgrauztu cukura graudu. Jegoruška nosēdās uz saliekama krēsla un dzēra. Viņš vēl gribēja pavaicāt, cik maksā mārciņa sacukuroto mandeļu, un jau ievirzīja par to sarunu, bet tobrīd ienāca pircējs, un bodnieks, pabīdījis nostāk savu glāzi, pievērsās veikala darīšanām. Viņš aizveda pircēju uz to pusi, kur oda pēc deguta, un ilgi runājās ar ienācēju. Pircējs, kā redzams, bija ļoti stūrgalvīgs, pašgudrs un visu laiku, pauzdams nepiekrišanu, purināja galvu un kāpās atpakaļ uz durvīm. Bodnieks viņu beidzot pārliecināja un sāka viņam bērt auzas lielā maisā.

—   Vai tad tās ir auzas? — pircējs skumīgi sacīja. — Tās nav auzas, bet pelavas, par tām jau pat kaķim jāsmejas . .. Nē, nē, iešu pie Bondarenko!

Kad Jegoruška atgriezās pie upes, krastā kūpēja neliels ugunskurs. Vezumnieki vārīja pusdienas. Dūmos stāvēja Stjopa un ar robainu pavārnīcu kaut ko maisīja katlā. Mazliet sāņus ar dūmos piesarkušām acīm sēdēja Kirjuha, Vasja un tīrīja zivis. Viņiem iepretim zemē bija nomests dūņām un ūdensaugiem pieķepušais bridenis, kurā spīguļoja zivis un rāpoja vēži.

Pirms brītiņa no baznīcas pārnākušais Jemeļjans sēdēja blakus Pantelejam, vicināja roku un tikko dzirdami aizsmakušā balsī dungoja: «Tev dziedam …» Dimovs klaiņāja gar zirgiem.

Kirjuha un Vasja, beiguši tīrīt zivis, sameta tās un dzīvos vēžus spainī, saskalināja un sabēra visu lomu no spaiņa verdošā ūdenī.

—   Vai pielikt arī speķi? — Stjopa vaicāja, smeldams ar pavārnīcu putas.

—   Kāpēc? Zivīm pašām savs aizdars, — Kirjuha atbildēja.

Pirms katla noņemšanas no uguns Stjopa iebēra virā trīs riekšavas prosas un karoti sāls; beidzot to visu nogaršoja, pačamstināja lūpas, aplaizīja pavārnīcu un pašapmierināti nokrekstējās — tā bija zīme, ka virums gatavs.

Visi, izņemot Panteleju, apsēdās ap katlu un laida darbā karotes.

—   Hei, jūs! Iedodiet puisēnam karoti! — Pantelejs skarbi aizrādīja. — Kazi, arī viņš grib ēst!

—   Mums jau zemnieku ēdiens! … — Kirjuha nopūtās.

—   Arī zemnieku ēdiens iet labumā, ja vien vēders tukšs!

Jegoruškam iedeva karoti. Viņš sāka ēst, taču neapsēzdamies, bet stāvēdams pie paša katla un raudzīdamies tajā kā bedrē. Vira smaržoja pēc jēlām zivīm, atkal un atkal starp prosas graudiņiem gadījās zivju zvīņas; vēžus ar karoti nevareja saņemt, tāpēc ēdēji kampa tos no katla tieši ar pirkstiem; šinī ziņa sevišķi nekautrīgs bija Vasja, kas mērca virā ne vien rokas, bet arī piedurknes. Un tomēr Jegoruškam virums likās ļoti garšīgs, atgādināja vēžu zupu, ko mājās gavēņa dienās vārīja māmiņa. Pantelejs sēdēja maliņā un ēda maizi.

—   Vectēv, kāpēc tu nestreb viru? — Jemeļjans viņam vaicāja.

—   Es vēžus neēdu … Nē, nē! — vecais teica un šķebinādamies novērsās.

Pusdienojot risinājās kopīgas valodas. No šīm valodām Jegoruška saprata, ka visiem viņa jaunajiem paziņām par spīti vecuma un rakstura atšķirībām bija kaut kas kopējs, kas darīja viņus līdzīgus citu citam: viņi visi bija cilvēki ar lielisku pagātni un ļoti nelādzīgu tagadni; par savu pagātni viņi visi kā viens runāja ar sajūsmu, bet pret tagadni izturējās gandrīz vai ar nicināšanu. Krievu cilvēkiem patīk atcerēties, bet nepatīk dzīvot; Jegoruška to vēl nezināja, un, kamēr virums nebija apēsts, viņš patiešām ticēja, ka ap katlu sēž cilvēki, kurus liktenis aizvainojis un viņiem pāri darījis. Pantelejs stāstīja, ka vecos laikos, kad vēl nebijis dzelzceļu, viņš ar vezumiem braucis uz Maskavu un Ņižņijnovgorodu, pelnījis tik daudz, ka naudu nebijis kur likt. Un kādi tolaik bijuši tirgoņi, kādas zivis, cik viss bijis lēts! Bet tagad ceļi kļuvuši īsāki, tirgoņi skopāki, ļaudis trūcīgāki, maize dārgāka, viss kļuvis ārkārtīgi sīkmanīgs un šaurs. Jemeļjans stāstīja, ka senāk viņš kalpojis Luganskas rūpnīcā par dziedātāju, viņam bijusi izcila balss un viņš teicami lasījis notis, bet tagad kļuvis par zemnieku un pelnot maizes kumosu pie žēlsirdīgā brāļa, kurš liekot viņam braukt ar saviem zirgiem un par to pievācot sev pusi no peļņas. Vasja kādreiz strādājis sērkociņu fabrikā; Kirjuha kalpojis par kučieri pie bagātiem ļaudīm un visā novadā turēts par labāko trijjūga vadītāju. Dimovs, pārtikuša zemnieka dēls, dzīvojis cepuri kuldams, līksmojies un nezinājis, kas ir bēdas, bet, tiklīdz viņam apritējuši divdesmit gadi, bargais, ātrīgais tēvs, vēlēdamies pieradināt dēlu pie darba un baidīdamies, ka mājās viņu izlutinās, sūtījis dēlu pelnīties par ormani, gluži kā algādzi, kalpu. Klusēja tikai Stjopa, bet arī viņa bezūsainā seja pauda, ka senāk viņam klājies daudz labāk nekā tagad.

Atcerējies tēvu, Dimovs rimās ēst un sadrūma. Caur pieri viņš pārlaida skatienu darbabiedriem, un viņa acis apstājās pie Jegoruškas.

—    Pagāns tāds, noņem cepuri! — viņš skarbi teica. — Vai ar cepuri galvā kāds ēd? Un tas esot kungs!

Jegoruška noņēma cepuri, ne vārda nesacīdams, bet nejuta vairs viruma garšu un nedzirdēja, ka viņu aizstāvēja Pantelejs un Vasja. Jegoruškas krūtīs iesūrstējās liels naids pret nekauņu, un Jegoruška nolēma, lai notiek kas notikdams, nodarīt Dimovam kaut ko ļaunu.

Pēc pusdienošanas visi aizvilkās līdz vezumiem un pakrita ēnā.

—    Vectēv, vai drīz brauksim? — Jegoruška vaicāja Pantelejam.

—     Kad dievs gribēs, tad brauksim… Tagad nav braucams, karsti. .. Ak svētā dievmāte, valdniece, lai notiek tavs prāts . .. Atgulsties, puikiņ!

Drīz no vezumu apakšas skanēja krākšana. Jegoruška atkal tā kā gribēja iet uz ciemu, bet brīdi padomāja, nožāvājās un apgulās blakus vecajam Pantelejam.

VI

Vezumu rinda visu dienu nostāvēja pie upes un devās ceļā, saulei rietot.

Jegoruška atkal gulēja uz ķīpas, vezums klusi čīkstēja un līgojās, apakšā soļoja Pantelejs, lāgiem piecirzdams kājas, plakšķinādams sev pa gūžām un kaut ko murminādams; gaisā, tāpat kā vakar, čirkstēja stepes mūzika.

Jegoruška gulēja uz muguras un, aizlicis rokas aiz pakauša, skatījās augšup debesīs. Viņš redzēja, ka iekvēlojās rieta blāzma un pamazām apdzisa; sargeņģeļi, aizsegdami apvārsni ar saviem zelta spārniem, posās uz naktsdusu; diena bija aizritējusi laimīgi, pienākusi klusa, laimīga nakts, un eņģeļi varēja mierīgi sēdēt savos debesu mājokļos … Jegoruška redzēja, ka* lēnītēm satumsa debess un zemi ieskāva tumsa, ka cita pēc citas iemirdzējās zvaigznes.

Ja cilvēks ilgi, acis nenovērsdams, raugās debesu dzīlēs, domas un dvēseli nez kāpēc gūst savā varā vientulības apziņa. Cilvēks sāk justies neglābjami vientulīgs, un viss, ko viņš senāk uzskatījis par tuvu un mīļu, kļūst bezgala tāls un mazvērtīgs. Zvaigznes, kas raugās no debesīm jau tūkstošiem gadu, pati neizprotamā debess un tumsa, kuras vienaldzīgas pret cilvēka īso mūžu, ja cilvēks paliek ar tām aci pret aci un cenšas izprast to jēgu, nomāc dvēseli ar klusēšanu; prātā nāk tā vientulība, kas gaida ikvienu no mums kapā, un dzīves būtība šķiet izmisuma pilna, šausmīga . . .

Jegoruška domāja par vecmāmiņu, kas tagad dus kapsētā zem ķiršu kokiem; viņš atcerējās, kā vecmāmiņa gulēja zārkā ar vara pieckapeiku ripiņām uz acīm, kā pēc tam viņu apsedza ar vāku un ielaida kapā; atmiņā uznira arī dobjā zemes piku dunoņa, atsitoties pret zārka vāku . . . Viņš iztēlojās vecmāmiņu guļam šaurā, tumšā zārkā, no visiem atstātu un nevarīgu. Viņš fantāzijā iztēlojās, ka vecmāmiņa pēkšņi pamostas un, nesaprazdama, kur viņa atrodas, klaudzina pa zārka vāku, sauc palīgā un galu galā, šausmu pievārēta, nomirst vēlreiz. Jegoruška iztēlojās, ka nomirusi arī māmiņa, tēvs Hristofors, grāfiene Draņicka, Zālamans. Taču, lai cik neatlaidīgi viņš centās iztēloties sevi pašu tumšā kapā, tālu no mājām, pamestu, nevarīgu un mirušu, tas viņam neizdevās; viņš nespēja pieļaut, ka arī pats varētu nomirt, un juta, ka nekad nemirs .. .

Bet Panlelejs, kuram jau bija laiks mirt, soļoja apakšā blakus vezumam un tērzēja ar savām domām.

— Var iztikt.. . labi kungi… — viņš murmināja. — Ved puikiņu mācīties, bet, kā viņam tur klāsies, ej nu sazini. . . Slavjanoserbskā neesot tādas skolas, kur lielas zināšanas gūt. . . Nava, tiesa kas tiesa . .. Bet puisēns krietns, tīri labs . .. Izaugs, palīdzēs tēvam. Tu, Jegorij, tagad esi mazītiņš, bet izaugsi liels, tēvam un mātei maizi dosi. Tā dievs tas kungs visu izkārtojis . . .

Tev būs savu tēvu un māti godā turēt… Man pašam arī bija bērniņi, bet sadega . .. lj sieva sadega, ij bērniņi … Jā, Zvaigznes dienas naktī aizdegās istaba . .. Manis nebija mājās, es braucu uz Orlu. Uz Orlu … Marja izskrējusi laukā, bet atģidusies, ka bērni istabā guļ, iedrāzusies atpakaļ un sadegusi kopā ar bērniņiem . . . Jā . .. Nākamajā dienā tikai kauliņus vien atrušinājuši.

Ap pusnakti braucēji un Jegoruška atkal sēdēja pie neliela ugunskura. Kamēr uzliesmoja sausā kūla, Kirjuha un Vasja gāja gravā pēc ūdens; viņi pazuda tumsā, taču visu laiku bija dzirdama spaiņu šķindēšana un gājēju runāšanās; tātad roza nebija tālu. Ugunskura gaisma gulās uz zemi kā liels, mirguļojošs plankums; bija mēnesnīca, taču ārpus sarkanā plankuma viss šķita melnum melns. Braucējiem gaisma apžilbināja acis, un viņi redzēja tikai daļu no lielā ceļa; tumsā tikko manāmi iezīmējās vezumi ar ķīpām un zirgi, atgādinādami nenoteikta apveida kalnus. Divdesmit soļus no ugunskura uz ceļa un klajuma robežas rēgojās sāņus sagāzies kapa krusts. Jegoruška, iekām vēl nebija uzliesmojis ugunskurs un varēja tālu redzēt, pamanīja, ka gluži tāds pats vecs, sašķiebies krusts atrodas arī platā ceļa otrā malā.

Atnesuši ūdeni, Kirjuha un Vasja pielēja pilnu katlu un pakāra to uz ugunskura. Stjopa ar robaino pavārnīcu rokā nostājās savā vietā dūmos pie katla un, domīgi lūkodamies ūdenī, gaidīja, kad uzmutuļos putas. Pantelejs un Jemeļjans sēdēja blakus, klusēja un kaut ko domāja. Dimovs gulēju knūpus, atbalstījis dūrēs galvu, un skatījās liesmās; Stjopas ēna šaudījās pa Dimova augumu, un tāpēc viņa glītā seja gan satumsa, gan pēkšņi uzliesmoja . . . Kirjuha un Vasja klaiņāja gabaliņu nostāk un lasīja ugunskuram sauso kūlu un tāsis. Jegoruška, sabāzis rokas kabatās, stāvēja blakus Pantelejam un skatījās, kā ugunī dega sausā zāle.

Visi atpūtās, kaut ko domāja, mirkļiem uzlūkoja krustu, pa kuru plaiksnījās sarkani plankumi. Vientuļš kaps uzvēdī kaut ko skumju, sapņainu un ārkārtīgi dzejisku… Mēs dzirdam šā kapa klusēšanu un šajā klusēšanā jūtam zem krusta dusošā nezināmā cilvēka dvēseles klātieni. Vai labi jūtas šī dvēsele stepē? Vai tā neskumst mēnesnīcas naktī? Bet stepe blakus kapam šķiet skumja, drūma un domīga, zāle sērīgāka, un liekas — sienāži čirkst rāmāk … Un nav tāda garāmgājēja, kas nepieminētu vientuļo dvēseli un nepavērtos atpakaļ uz kapu, iekām tas vēl nav tālu tālu aiz muguras un neieslīgst tumsā …

—   Vectēv, kāpēc tur ierakts krusts? — Jegoruška vaicāja.

Pantelejs paskatījās uz krustu, pēc tam uz Dimovu un vaicāja:

—    Mikola, kazi, vai šī nav tā vieta, kur pļāvēji nogalējuši tirgoņus?

Dimovs negribīgi paslējās uz elkoņa, paskatījās uz ceļu un atbildēja:

—   Tā pati jau ir . ..

Iestājās klusums. Kirjuha čabināja sauso kūlu, vīstīdams to kamolā un bāzdams zem katla. Uguns uzliesmoja spilgtāk; Stjopu ieskāva melni dūmi, un tumsā pa ceļu garām vezumiem aizslīdēja krusta ēna.

—    Jā, nobendēja… — Dimovs negribīgi sacīja. — Tirgoņi, tēvs un dēls, braukuši pārdot svētbildes. Apstājušies tepat netālu iebraucamajā sētā, kur tagad saimnieko Ignats Fomins. Vecais bijis iedzēries pāri mēram un sācis lielīties, ka viņam līdzi daudz naudas. Tirgoņi, vai nu nezināms, plātīgi ļaudis, lai nedod dievs … Nevar nociesties nepadižojušies mūsu slakas vīriem ar savu bagātību. Bet toreiz iebraucamajā sētā pārnakšņojuši pļāvēji. Šie nu dzirdējuši, kā tirgonis lielās, un to iegaumējuši.

—   Ak debesu tēvs… debesu valdniece! — Pantelejs nopūtās.

—    Nākamajā rītā mazā gaismiņā, — Dimovs turpināja, — tirgoņi saposušies, lai dotos ceļā, bet pļāvēji šiem uzplijušies: «Iesim kopā, jūsu godība. Jautrāk un arī briesmu mazāk, jo šeit ir tāls nostūris .. .» Tirgoņi, lai nesasistos svētbildes, braukuši soļos, bet pļāvējiem tas tik vajadzīgs …

Dimovs paslējās uz ceļgaliem un izšļaucījās.

—    Jā, — viņš žāvādamies turpināja. — Viss jau bijis labi, bet, kolīdz tirgoņi atbraukuši līdz šai vietai, pļāvēji sākuši šos graizīt ar izkaptīm . . . Dēls — varen dūšīgs puisis — izrāvis vienam izkapti un arī sācis graizīt… Protams, pļāvēji pievārējuši, jo bijuši kādi astoņi vīri. Tā sagraizījuši tirgoņus, ka miesā brūce pie brūces; beiguši slaktiņu, novilkuši abus no ceļa, tēvu uz vienu pusi, dēlu uz otru pusi. Iepretim šitam krustam viņā pusē ir vēl otrs krusts. .. Vai nav nopuvis — nezinu .. . No šejienes nav redzams.

— Nav nopuvis, — Kirjuha teica.

—    Ļaudis melsa, ka naudas atraduši maz.

—   Maz, — Pantelejs apliecināja. — Kādus simt rubļus atraduši.

—    Jā, trīs no viņiem drīz nomiruši, jo tirgonis arī viņus dūšīgi sacirtis ar izkapti… Asinis noplūdušas. Vienam tirgonis nošņāpis roku, šis kādas četras verstis jozis bez rokas, un viņu atraduši pauguriņā pie pašas Kurikovas. Tupējis uz ceļgaliem, galvu zemu nokāris, it kā domās iegrimis, bet apskatījušies — jau izlaidis garu, nomiris …

—    Pēc asiņainām pēdām viņu atraduši… — Pantelejs piebilda.

Visi palūkojās uz krustu, un atkal iestājās klusums. Nez no kurienes, droši vien no graviņas, atskanēja sērīgs putna brēciens — gulu! gulu! gulu! …

—    Pasaulē daudz Jaunu ļaužu, — Jemeļjans teica.

—    Daudz, daudz! — Pantelejs apliecināja, pievirzījās tuvāk ugunskuram, un viņa seja bija tāda, it kā viņu māktu šaušalas. — Daudz, — viņš paklusām turpināja. — Savā mūžā esmu viņus redzējis baru bariem … Nu tos ļaunos ļaudis … Svētos un taisnīgos esmu redzējis daudz, bet grēciniekus nevaru ne saskaitīt… Atpestī un apžēlo, debesu valdniece … Atminos, reiz, pirms gadiem trīsdesmit vai varbūt vēl senāk, vedu tirgoni no Moršanskas. Tirgonis bija lādzīgs, varen izskatīgs un naudīgs … nu tas tirgonis . . . Labs cilvēks, nav vārdam vietas … Are, tātad mēs braucām un apstājāmies pārnakšņot iebraucamajā sētā. Bet Krievijā iebraucamās sētas nav tādas kā šajā novadā. Tur pagalmi apjumti nu tā kā laidari vai arī, teiksim, kuļamie kloni turīgās muižās. Tikai kuļamiem kloniem jumti augstāki. Mēs tātad apstājāmies, un viss tīri labi.

Mans tirgonis kambarītī, es pie zirgiem, un viss, kā piederas. Pēc tam, brālīši, es pielūdzu dievu, lai tātad liktos uz auss, bet iepriekš vēl devos apstaigāt pagalmu. Nakts bija tik tumša, ka vai acī durams, skaties vai neskaties — vienalga. Es nu tā mazliet pastaigājos, āre, teiksim, tā kā līdz vezumiem un redzu — uguns iemirdzas. Kas tad tas par joku? Likās — arī saimnieki jau sen apgulušies, un bez manis un tirgoņa citu iebraucēju nebija . .. Kur gaisma radusies? Mani pārņēma šaubas . . . Piegāju tuvāk … nu pie tās uguns . .. Kungs, apžēlojies un atpestī, debesu valdniece! Skatos, pie pašas zemes lodziņš ar restēm … tai mājai… Nolaidos garšļaukus un paglūnēju; kolīdz paglūnēju, pa visu miesu šermuļi pārskrēja . . .

Kirjuha, cenzdamies netrokšņot, iebāza ugunskurā kūlas kumšķi. Sagaidījis, kamēr zāle rimstas sprakstēt un šņākt, vecais turpināja:

— Paglūnēju, bet tur pagrabs, tāds liels, tumšs un briesmīgs… Uz mucas deg lukturītis. Pagraba vidū stāv kādi desmit vīri sarkanos kreklos atrotītām piedurknēm un trin garus dunčus … Ahā! Tātad bandai nagos esam iekrituši, pie laupītājiem. .. Ko lai nu iesāk? Skrēju pie tirgoņa, klusītēm pamodināju un teicu: «Tu, tirgoni, nebīsties, lai gan esam lielā ķezā… Esam iekļuvuši laupītāju midzenī.» Sis paliek bāls kā krīts un prasa: «Ko mēs tagad, Pantelej, darīsim? Man ir līdzi vesels lērums bāreņu naudas . .. Par manu dvēseli noteikšana debesu tēvam, mirt nebaidos, bet baidos bāreņu naudu pazaudēt…» Ko lai es iesāku? Vārti aizslēgti, nedz izbraukt kur var, nedz iziet… Būtu žogs, pāri žogam varētu pārkāpt, bet pagalms apjumts! … Beidzot saku: «Nu, tirgoni, tu nebīsties, lūdz dievu. Varbūt debesu tēvs negribēs bāreņiem pāri darīt. Paliec, kur esi, it kā nekas nebūtu noticis, bet es pa tam, kazi, kaut ko izdomāšu…» Labi… Noskaitīju lūgsnu, un dievs apskaidroja manu prātu… Iekāpu savā taranlasā un klusītēm … klusītēm, lai neviens nesadzirdētu, paspārnē rāvu laukā jumta salmus, iztaisīju caurumu un izlīdu ārā. Nu, tas ir, uz āru… Pēc tam nolēcu no jumta un diedzu prom pa ceļu, cik vien ātri spēdams. Es skrēju, skrēju, nomocījos līdz nāvei…

Varbūt verstis piecas, kazi, ari vairāk nojozu vienā elpas vilcienā… Paldies dievam, redzu — sādža. Pieskrēju pie vienas mājas, klauvēju pie loga. «Pareizticīgie, tā un šitā, neļaujiet nozūmēt kristīgu dvēseli…» Uzmodināju visus… Vīri sapulcējās un nāca man līdzi… Dažs ar virvi, dažs ar rungu, dažs ar dakšām … Tad nu mēs uzlauzām iebraucamās sētas vārtus un tūdaļ pagrabā… Laupītāji dunčus jau bija uztrinuši un sataisījušies nokaut tirgoni. Vīri saņēma viņus visus ciet līdz pēdējam, sasēja un aizveda pie priekšniecības. Tirgonis aiz priekiem uzdāvināja glābējiem trīs simtniekus, bet man iedeva piecus zelta desmitniekus un manu vārdu ierakstīja savā lūgsnu grāmatiņā. Ļaudis stāstīja, ka vēlāk pagrabā atraduši traki daudz cilvēku kaulu. Nu, kaulus… Viņi tātad slepkavojuši ļaudis, pēc tam aprakuši, lai nebūtu pēdu… Vēlāk tie laupītāji Moršanskā saņēmuši sodu no bendes rokām.

Pantelejs beidza stāstu un pārlaida acis pār klausītājiem. Tie klusēja un skatījās uz viņu. Ūdens jau mutuļoja, un Stjopa smalstīja putas.

—   Vai speķis gatavs? — Kirjuha viņam čukstus jautāja.

—    Maķenīt pagaidi… Tūdaļ.

Stjopa, nenolaizdams acu no Panteleja un it kā baidīdamies, ka tas sāks stāstīt, viņam promesot, aizskrēja uz vezumiem; drīz viņš atgriezās ar nelielu koka bļodiņu un berza tajā cūkas speķa kumosus.

—    Vienu citu reizi arī vedu tirgoni… — Pantelejs turpināja arvien vēl paklusām, acis nemirkšķinādams. — Vēl tagad atceros, ka viņu godāja par Pjotru Grigorjiču. Labs cilvēks bija … nu tas tirgonis .. . Tāpat kā allaž, apstājāmies iebraucamajā sētā … Viņš kambarītī, es pie zirgiem … Saimnieki, vīrs un sieva, likās krietni ļaudis, laipni, arī diezgan čakli, bet es, brālīši, nespēju aizmigt, juta man sirds! Juta — un beigta balle. Gan vārti bija vaļā, gan ļaužu visapkārt daudz, bet baismīgi tomēr, pavisam ērmīgi. Visi jau sen aizmiguši, jau dziļa nakts, drīz būs jāceļas, bet es viens pats guļu ratos un neaizveru acu, gluži kā ūpis. Un tad, brālīši, dzirdu kaut ko šitādu — tup! tup! tup! Kāds zogas klāt pie maniem ratiem. Izbāžu galvu, skatos — stāv meitie

tis vienos kreklos, basām kājām… «Sieva, ko tev vajag?» Bet šī nu trīc kā apšu lapa, jānudīen, ģīmis balts kā 'drēbe … «Celies, labais cilvēk! Nelaime … Saimnieki ļaunu darbu grasās darīt., . Tavu tirgoni grib nokaut. Pati dzirdēju, ka saimnieks ar saimnieci čukstējās .. .» Redz nu, ne jau velti mana sirds sūrstējusi! «Bet kas tu tāda esi?» es vaicāju. «Es pie šiem par virēju . . .» Labi… Izkāpu no ratu kulbas un devos pie tirgoņa. Pamodinu un saku: «Tā un tā, Pjotr Grigorjič, būšana nav lādzīga . . . Jūsu godība, paspēsi izgulēties, bet tagad, iekām nav par vēlu, ģērbies ciet un, kamēr āda vesela, tālāk no grēka . . .» Kolīdz šis sāk ģērbties ciet, atveras durvis, un … labrīt… skatos — ak tu debesu valdniece! — nāk mūsu kambarītī saimnieks, saimniece un trīs kalpi. . . Tātad arī kalpi uzgumdīti. . . Naudas tirgonim daudz, sadomājuši sadalīt savā starpā … Visiem pieciem ienācējiem rokā pa garam dūcim … Nu jā, pa dūcim … Saimnieks aizslēdz durvis un saka: «Ceļavīri, pielūdziet dievu … Bet, ja sāksiet kliegt, pirms nāves neļausim pat lūgsnu noskaitīt …» Kāda nu tur kliegšana? Mums izbailēs rīkle kā aizžņaugta, ne jau kliegšana vairs prātā… Tirgonis sāka raudāt un saka: «Pareizticīgie! Jūs esat nosprieduši mani noslepkavot, esat iekārojuši manu naudu. Lai notiek, ne jau es pirmais, ne pēdējais; daudz mūsu brāļu, tirgoņu, iebraucamajās sētās apkauts. Bet kālab jūs, pareizticīgie brālīši, tīkojat nogalēt manu ormani? Kāda viņam vajadzēšana manas naudas dēļ mocības uzņemties?» Un tik žēlīgi tirgonis to saka! Saimnieks šim atbild: «Ja mēs šo dzīvu atstāsim, viņš pirmais nodos mūs. Mums vienalga — noslepkavot vienu vai divus. Kauč ar septiņi nāves grēki, alga viena… Lūdziet dievu, tas ir viss, nav ko muti dzisināt!» Nometāmies abi ar tirgoni blakus uz ceļiem, rūgti raudājām un lūdzāmies debesu tēvu. Tirgonis piemin savus bērniņus, es tolaik vēl biju jauns, dzīvot kāroju … Skatāmies uz svētbildēm, lūgsnas skaitām, un sirds tik smaga, ka vēl tagad asaras sariešas acīs… Bet saimniece, sievišķis, skatās uz mums un teic: «Jūs, labie ļaudis, nepieminiet mūs viņpasaulē ar ļaunu un nelūdziet dievu, lai viņš mūs soda, jo mēs to darām, trūkuma spiesti.» Mēs skai

tījām, skaitījām lūgsnas, raudājām, raudājām, un beidzot debesu tēvs mūs uzklausīja. Apžēlojās tātad . .. Taisni tobrīd, kad saimnieks jau sakampa tirgoni aiz bārdas, lai tātad uzšņāptu šim ar dunci pa rīkli, pēkšņi kāds pieklauvē no pagalma puses pie lodziņa! Visi mēs jānudien traki sarāvāmies, bet saimniekam dūša papēžos … Kāds klauvē pie lodziņa un kliedz: «Pjotr Grigorjič, vai tu te esi? Posies, brauksim!» Saimnieki redzēja, ka citi ceļavīri atbraukuši pakaļ tirgonim, nobijās un lika kājas pār pleciem . . . Bet mēs tūlīt pagalmā, iejūdzām zirgus, un — meklē nu vēju laukā…

—   Kas tad klauvēja pie lodziņa? — Dimovs iejautājās.

—    Vai pie lodziņa? Laikam kāds dieva kalps vai eņģelis. Kurš tad cits … No pagalma izbraukdami, ārā neviena cilvēka neredzējām . . . Dieva pirksts!

Pantelejs stāstīja vēl kaut ko, un visos viņa stāstos allaž bija «garie dunči» un allaž bija nojaušama izdoma. Vai nu viņš šos stāstus bija dzirdējis no kāda cita, vai sendienās pats sacerējis un vēlāk, kad atmiņa kļuvusi vājāka, pārdzīvoto sajaucis ar izdomu un vairs nespēja atšķirt vienu no otra? Viss var būt, bet dīvaini, ka viņš šonakt un vēlāk visu garo ceļu, kad vien sāka stāstīt, skaidri deva priekšroku izdomai un nekad nerunāja par pārdzīvoto. Tobrīd Jegoruška visu turēja par tīru patiesību un ticēja ikvienam Panteleja vārdam, bet vēlāk Jegoruškam jau šķita dīvaini, ka cilvēks, kurš savā mūžā izbraukājis visu Krieviju, redzējis un zina tik daudz, cilvēks, kuram sadegusi sieva un bērni, noniecināja savu dāsno dzīvi tik ļoti, ka ik reizi, sēdēdams pie ugunskura, vai nu klusēja, vai klāstīja to, kas nekad nav bijis.

Biezputru ēdot, neviens neteica ne vārda un tikai domāja par nule dzirdēto. Dzīve ir drausmīga, brīnišķīga, un tāpēc vienalga, cik šaušalīgu stāstu kāds stāsta Krievzemē, vienalga, cik dikti izpušķo stāstu ar laupītāju midzeņiem, gariem dunčiem un brīnumiem, stāsts vienmēr atbalsosies klausītāja sirdī kā patiess notikums, un varbūt tikai cilvēks, kas savā mūžā bijis liels grāmatnieks, neticīgi pašķielēs un tomēr galu galā neko neiebildīs. Krusts ceļmalā, tumšās ķīpas, plašā

stepe un pie ugunskura sanākušo cilvēku likteņi, — tas viss pats par sevi jau bija tik brīnišķīgs un šaušalīgs, ka» sagudrota notikuma vai pasakas fantastika nobālēja un saplūda kopā ar dzīvi.

Visi ēda no katla, bet Pantelejs sēdēja sāņus, savrup, un ēda biezputru no koka bļodiņas. Karote viņam nebija tāda kā citiem, bet izgrebta no cipreses koka un ar krustiņu. Jegoruška, skatīdamies uz Panteleju, atcerējās svētbildes glāzīti un klusītēm vaicāja Stjopam:

—    Kāpēc vectēvs sēž savrup?

—           Viņš turas pie vecās ticības, — Stjopa un Vasja čukstus atbildēja, un šķita, it kā viņi runātu par kādu vājību vai slepenu netikumu.

Visi klusēja un domāja. Pēc drausmīgajiem stāstiem vairs negribējās runāt par to, par ko runāja parasti. Pēkšņi nakts klusumā Vasja paslējās augstāk un, blenzdams ar nespodrajām acīm kaut kur tālē, vērīgi klausījās.

—    Kas tur ir? — Dimovs viņam jautāja.

—    Cilvēks nāk, — Vasja atbildēja.

—    Kur tu viņu redzi?

—    Are, āre! Mazlietiņ balsnē …

Tur, kurp raudzījās Vasja, nebija redzams nekas, tikai melna tumsa; visi tramīgi klausījās, taču soļi nebija dzirdami.

—    Vai viņš nāk pa dižceļu? — Dimovs vaicāja.

—    Nē, pa klajumu … Šurpu nāk.

Labs brīdis aizritēja klusu ciešot.

—          Bet varbūt pa stepi klaiņā tepat blakus apbedītais tirgonis? — Dimovs ierunājās.

Visi pašķielēja uz krustu, pārmija skatienus un pēkšņi sāka smieties; kļuva kauns par saVu baiļošanos.

—           Kāpēc lai šis te klaiņātu? — Pantelejs sacīja. — Naktīs apkārt staigā tikai tie, ko zeme savā klēpī nepieņem. Bet tirgoņi jau goda vīri. . . Mocekļu nāvē miruši. ..

Atkal bija dzirdami soļi. Kāds steigšus nāca.

—    Kaut ko nes, — Vasja teica.

Varēja jau dzirdēt, ka, nācējam soļus sperot, čabēja zāle, brikšķēja stublāji, bet, ugunskuram liesmojot, nekas nebija saskatāms. Beidzot soļi dimdēja gluži tuvu,

kāds iekāsējās; nemierīgā gaisma it kā pašķīrās, acis kļuva redzīgas, un braucēji pēkšņi ieraudzīja cilvēku.

Vai nu liesmas paplaiksnījās, vai tāpēc, ka visiem gribējās vispirms saskatīt šā cilvēka seju, taču gadījās tik dīvaini, ka visi, pirmoreiz viņam acis uzmetot, ieraudzīja papriekš nevis seju, nevis apģērbu, bet smaidu. Tas bija neparasti labsirdīgs, plats, mīlīgs smaids gluži kā pamodinātam bērnam, viens no tiem neatvairāmiem smaidiem, uz kuru grūti neatbildēt ar savu smaidu. Viņu vērīgāk apskatot, izrādījās, ka svešinieks ir gadus trīsdesmit vecs vīrs, neglīts un pavisam necils. Tas bija liela auguma mazkrievs garu degunu, garām rokām un garām kājām; kopumā viss viņā šķita garš un vienīgi kakls tik īss, ka atnācējs izskatījās pakumps. Svešais bija ģērbies tīrā, baltā kreklā ar izrakstītu apkakli, baltās ūzās, jaunos zābakos un salīdzinājumā ar ormaņiem izskatījās pēc švīta. Rokās viņš turēja kaut ko lielu, baltu, pēc pirmā acu uzmetiena — dīvainu, un pāri plecam rēgojās bises stobrs, arī garš.

No tumsas iekļuvis gaismas aplī, nācējs apstājās kā zemē iemiets un brīdi blenza uz ormaņiem, it kā gribētu sacīt: «Paskatieties, kāds man smaids!» Pēc tam viņš pienāca pie ugunskura, pasmaidīja vēl laipnāk un teica:

—    Lai dievs jūs svētī, brālīši!

—    Laipni lūgtum! — visu vārdā atbildēja Pantelejs.

Svešinieks nolika pie ugunskura savu nešļavu — tā

bija nošauta lielā sīga — un vēlreiz sasveicinājās.

Visi piegāja pie sīgas un sāka to aplūkot.

—    Varens putns! Ar ko tu viņu? — Dimovs jautāja.

—    Ar renkuļiem … Ar skrotīm nevar aizsniegt, nelaiž sev klāt… Nopērciet, brālīši! Atdošu jums par divdesmit kapeikām.

—   Kam mums šitāds putns? Ēdams tikai cepts, bet vārīts, kazi, būs sīksts, zobus izlauzīsim . ..

—   Neveicas ar! Vajadzētu aiznest kungiem uz muižu, tie samaksātu pusrubli, bet gauži tālu — piecpadsmit verstis!

Svešinieks apsēdās, noņēma bisi un nolika sev blakus. Viņš izskatījās miegains, noguris, smaidīja, miedza acis, no uguns vairīdamies, un laikam domāja par kaut

ko ļoli tīkamu. Mūsējie viņam iedeva karoti. Atnācējs sāka ēst.

—    Kas tu tāds esi? — Dimovs viņam uzprasīja.

Svešinieks jautājumu nedzirdēja, neatbildēja un pat

nepaskatījās uz Dimovu. Laikam šis smaidīgais vīrs nejuta arī biezputras garšu, jo ēda kaut kā visai vienaldzīgi, laiski, celdams pie mutes gan pilnu, gan pavisam tukšu karoti. Piedzēries nebija, taču viņa galviņā laikam klīda delverīgas domas.

—    Es tev prasu: kas tu esi? — Dimovs atkārtoja.

—          Es, vai? — svešinieks sarosījās. — Konstantins Zvoniks no Rovnijas. Četras verstis no šejienes.

Un, vēlēdamies tūliņ parādīt, ka viņš nav tāds pats zemnieks kā visi citi, bet krietnāks, Konstantins steigšus piebilda:

—    Mums ir bišu drava, un mēs barojam cūkas.

—    Pie tēva dzīvo vai savrup?

—           Nē, tagad dzīvoju savrup. Nošķīros. Šinī mēnesī pēc Pēterdienas apprecējos. Tagad precēts vīrs! … Šī ir astoņpadsmitā diena, kamēr stājos likumīgā laulībā.

—          Gods kam gods! — Pantelejs sacīja. — Sieva, tīri laba manta . . . Dievs laulību svētījis …

—          Jaunuve guļ mājās, bet šis blandās pa stepi, — Kirjuha zobojās. — Erms!

Konstantins, it kā viņam kāds būtu iekniebis vissāpīgākajā vietā, sarāvās, iesmējās, pietvīka …

—           Dieva vārds, viņas nava mājās! — svešais teica, aši atņemdams no mutes karoti un pārlaizdams pār visiem prieka un izbrīnās pilnas acis. — Nava! Aizbrauca pie mātes uz pāris dienām! Jānudien, aizbrauca, un es gluži kā puiša cilvēks …

Konstantins atmeta ar roku un pagrozīja galvu; viņš gribēja domāt savu domu, taču prieks, kas spulgoja viņa sejā, neļāva domāt. Viņš, it kā sēdēšana būtu neērta, pagriezās citādi, iesmējās un atkal atmeta ar roku. Kauns bija uzticēt svešiem tīkamās domas, bet tanī pašā laikā nevaldāmi gribējās izpaust savu prieku.

—           Aizbrauca uz Demidovu pie mātes! — viņš teica, sarkdams un pārlikdams bisi citā vietā. — Rīt būs atpakaļ … Teica, ka uz pusdienlaiku atgriezīšoties.

—    Vai tev nav garlaicīgi? — Dimovs vaicāja.

—    Dieviņ tētiņ, kā tad citādi? Nule, nule apprecējos, bet šī jau aizbrauc … Ko? Un dūšīga, lai dievs mani soda! Tik laba un jauka, tāda smējēja un dziedātāja, kā īsts pulveris! Viņai klātesot, galva reibst, bez viņas es it kā būtu kaut ko pazaudējis un kā muļķis klaiņāju pa stepi. Kopš paša pusdienlaika staigāju, jāsāk kauc vai bimbāt.

Konstantins izberzēja acis, paskatījās liesmās un iesmējās.

—    Tātad mīli… — Pantelejs sacīja.

—    Tik laba un jauka, — Konstantins atkārtoja, Pantelejā neklausīdamies, — tik lieliska saimniece, gudra un saprātīga, ka otras tādas no vienkāršu ļaužu kārtas neatrastu visā guberņā. Aizbrauca . . . Bet ilgojās pēc manis, es taču zi-inu! Pazīstu viņu! Teica, ka rīt uz pusdienlaiku atgriezīšoties. . . Bet kā tas viss bija! — Konstantins gandrīz kliedza, pēkšņi ierunādamies smalkākā balsī un pārsēzdamies citādi. — Tagad mīl un ilgojas, bet negribēja precēties ar mani!

—    Ēd nu, ēd! — Kirjuha skubināja.

—    Negribēja ar mani precēties! — Konstantins turpināja, nevienā neklausīdamies. — Trīs gadus viņu lencu! Ieraudzīju gada tirgū Kalačikā, iemīlējos līdz ausīm, jāiet kauč kārties … Es Rovnijā, viņa Demidovā, viens no otra divdesmit piecas verstis, un es nekādi nespēju neko darīt. Sūtīju pie viņas preciniekus, bet šī: nē un nē! Ak tu žagata! Es viņu gan šā, gan tā, gan auskarus, gan piparkūkas, gan puspudu medus — negribu! Kā pret sienu. Ja jau nu labi apdomā, vai es viņai varu blakus stāties? Viņa ir jauna, skaista, uguns, ne laiks, bet es vecs, drīz būs pilni trīsdesmit, un arī dikti smuks, bārda plata — gluži kā ķīlis, seja tīra — visa vienos piņņos. Kur nu es viņai varu līdzināties? Varbūt vienīgais, ka bagāti dzīvojam, bet arī viņi, Vahramenkovi, pārtikuši dzīvo. Trīs pārus vēršu un divus kalpus tur. Iemīlējos, brālīši, un kļuvu kā apsēsts . . . Ne vairs ēst, ne gulēt, galva domu un tāda dulnuma pilna, ka lai dievs nedod! Gribas viņu satikt, bet šī Demidovā … Un ko jūs domājat? Lai dievs mani soda, nemelšu, reizes trīs nedēļā gāju turpu kājām, lai uz viņu palūkotos. Roku vairs pie darba nepieliku! Tāda apmātība uznāca, ka Demidovā gribēju pat par kalpu salīgt, lai būtu viņai tuvāk. Nomocījos! Māte aicināja pūšļotāju, tēvs reizes desmit grasījās nomizot. Trīs gadus mocījos un izlēmu: kaut es būtu trīskārt nolādēts, došos uz pilsētu un strādāšu par ormani… Tātad liktenis man nav lēmis! Klusajā nedēļā gāju uz Demidovu pēdējo reizīti palūkoties uz viņu . . .

Konstantins atmeta atpakaļ galvu un aizrautīgi smējās tik sīku, jautru smieklu, it kā nupat būtu ļoti veikli kādu piemānījis.

—    Ieraudzīju viņu kopā ar puišiem stāvam pie upītes, — viņš turpināja. — Apskaitos pa īstam .. . Paaicināju meiteni sāņus un vai veselu stundu viņai vārdu pēc vārda… Iemīļoja! Trīs gadus nemīlēja, bet par šiem vārdiem iemīļoja! . ..

—    Kas tad tie par vārdiem? — Dimovs prasīja.

—    Vārdi? Nemaz neatminos… Kur nu visu var atminēties? Toreiz kā ūdens no renes, bez atelpas — tata-ta-ta! Bet tagad nespēju izteikt ne «bū», ne «bē» . . . Apprecējās ar mani. .. Žagata, aizbrauca tagad pie mātes, bet es viens pats pa stepi. Nespēju mājās nosēdēt. Tur mans spēciņš pārāk vājš!

Konstantins neveikli izstiepa apakšā parautās kājas, nogulās uz zemes, atbalstīja galvu dūrēs, pēc tam piecēlās un atkal apsēdās. Tagad visi lieliski saprata, ka šis ir iemīlējies un laimīgs cilvēks, smeldzīgi laimīgs; viņa smaids, acis un ikviena kustība pauda gurdu laimi. Viņš nezināja, kā apsēsties un ko darīt, lai nesaļimtu zem tīkamo domu nastas. Izkratījis svešiem cilvēkiem savu sirdi, viņš beidzot mierīgi apsēdās un, ugunī raudzīdamies, iegrima domās.

Redzot laimīgu cilvēku, visiem kļuva sērīgi un arī iekārojās laimes. Visi iegrima domās. Dimovs piecēlās, klusām pagājās šurpu turpu gar ugunskuru, un pēc viņa soļiem, pēc lāpstiņu kustībām bija vērojams, ka puisis mokās un sēro. Viņš brīdi pastāvēja, palūkojās uz Konstantinu un apsēdās.

Ugunskurs jau dzisa. Gaisma vairs neplaiksnījās, sarkanais plankums saruka, izbālēja … Jo ātrāk izdega ugunskurs, jo labāk visu varēja saskatīt mēnesnīcas naktī. Tagad jau bija redzams viss platais ceļš, vilnas ķīpas, ilksis, zirgi; viņā pusē neskaidri rēgojās otrs krusts…

Dimovs atbalstīja vaigu rokā un sāka klusi dziedāt žēlabainu dziesmu. Konstantins snaudulīgi pasmaidīja un vilka līdzi smalkā balsī. Viņi brīdi padziedāja un apklusa . . . Jemeļjans sarosījās, sāka cilāt elkoņus un kustināt pirkstus.

—   Brālīši, — viņš lūgdamies teica. — Uzdziedāsim kādu garīgu dziesmu!

Viņa acīs saskrēja asaras.

—    Brālīši! — viņš atkārtoja, spiezdams roku pie sirds. — Uzdziedāsim kādu garīgu dziesmu!

—    Es nemāku, — Konstantins sacīja.

Visi atteicās; Jemejjans sāka dziedāt pats. Viņš vicināja abas rokas, māja ar galvu, paplēta muti, bet pāri lūpām plūda tikai aizsmakusi, sēcoša elpa. Viņš dziedāja ar rokām, ar galvu, ar acīm un pat ar punu, dziedāja kaismīgi un ar sāpēm, un, jo vairāk sasprindza krūtis, lai dabūtu laukā kaut vienu skaņu, jo neskanīgāka kļuva viņa elpa …

Arī Jegorušku, tāpat kā visus, guva savā varā skumjas. Viņš aizgāja pie vezuma, uzrāpās uz vilnas ķīpas un atgulās. Jegoruška skatījās uz debesi un domāja par laimīgo Konstantinu un viņa sievu. Kādēļ cilvēki precas? Kālab pasaulē ir sievietes? Jegoruška uzdeva sev neskaidrus jautājumus un domāja, ka vīrietim droši vien ir labi, ja kopā ar viņu pastāvīgi dzīvo laipna, jautra un skaista sieviete. Nez kāpēc iešāvās prātā atmiņas par grāfieni Draņicku, un Jegoruška domāja, ka kopā ar šādu sievieti droši vien ļoti patīkami dzīvot; viņš, jānudien, labprāt precētos ar grāfieni, ja vien nebūtu tik liels kauns. Jegoruška atcerējās grāfienes uzacis, acu zīlītes, karieti, pulksteni ar jātnieku . . . Silta, klusa nakts ieskāva Jegorušku un čukstēja kaut ko ausī, bet viņam šķita, ka šī daiļā sieviete noliecas pār viņu, smaidot raugās viņā un grib viņu noskūpstīt. ..

No ugunskura palikušas vairs tikai divas mazas, sarkanas acis, kuras raucās arvien sīkākas un sīkākas. Vezumnieki un Konstantins sēdēja pie tām tumši, nekustīgi, un šķita, ka tagad to ir daudz vairāk nekā pirmīt. Abi krusti redzami vienādi skaidri, un tālu tālu kaut kur uz dižceļa spīdēja sarkana uguntiņa — arī tur laikam kāds vārīja biezputru.

-*«Mūsu māte Krievzemīte pasaulē viscē-lā-kā!» — pēkšņi mežonīgā balsī iedziedājās Kirjuha, bet sāka rīstīties un apklusa. Stepes atbalss uztvēra viņa balsi, nesa projām, un šķita, ka pa stepi ar smagiem riteņiem aizdrāžas pati muļķība.

—    Ir laiks braukt! — sacīja Pantelejs. — Puiši, celieties!

Kamēr ceļavīri jūdza zirgus, Konstantins staigāja gar vezumiem un jūsmoja par savu sievu.

—    Sveiki, brālīši! — viņš sauca, kad vezumu rinda sāka kustēties. — Paldies jums par cienāšanu! Bet es atkal iešu uz uguntiņu. Nevaru vairs izturēt!

Viņš drīz pazuda tumsā, un vēl ilgi bija dzirdams, ka viņš, lai pavēstītu svešiem ļaudīm par savu laimi, soļo turp, kur mirguļoja ugunskurs.

Kad nākamajā dienā Jegoruška pamodās, bija agrs rīts; saule vēl aiz apvāršņa. Vezumi stāvēja uz vietas. Kāds vīrs baltā naģenē un pelēkā lēta auduma uzvalkā, sēdēdams kazaku ērzelēnam mugurā, runājās ar Dimovu un Kirjuhu pie paša pirmā vezuma. Tālē, pāris verstu no vezumu rindas, balsnēja garas, pazemas klētis un mājiņas ar kārniņu jumtiem; pie mājiņām nebija redzami ne pagalmi, ne koki.

—    Vectēv, kas tas par ciemu? — Jegoruška jautāja.

—    Tās, puis, ir armēņu viensētas, — Pantelejs atbildēja. — Tur dzīvo armēni. Tauta tāda puslīdz… nu tie armēņi.

Pelēkajās drānās ģērbies vīrs beidza runāties ar Dimovu un Kirjuhu, pakāpināja atpakaļ savu ērzelēnu un paskatījās uz viensētām.

—    Vai tu redz, kādas tās lietiņas! — Pantelejs nopūtās, arī skatīdamies uz viensētām un rīta dzestrumā drebinādamies. — Aizsūtījis cilvēku uz viensētu pēc kāda tur papīra, bet šis nerādās atpakaļ. .. Būtu sūtījis Stjopu!

—    Vectēv, kas tas tāds? — Jegoruška taujāja.

—    Varlamovs.

—    Ak dievs! Jegoruška žigli pielēca, notupās uz ceļgaliem un skatījās uz balto naģeni. Bija grūti sazīmēt, ka šis pamazais, pelēkais cilvēciņš, kas jādelēja uz neglīta zirģeļa, kas valkāja lielus zābakus un sarunājās ar zemniekiem tādā laikā, kad visi kārtīgi cilvēki guļ, ir noslēpumainais, nenotveramais Varlamovs, ko visi meklē, kas vienmēr «maļas apkārt» un kam daudz vairāk naudas nekā grāfienei Draņickai.

—    Nekas, labs cilvēks … — teica Pantelejs, lūkodamies uz viensētām. — Lai dievs dod veselību, lielisks kungs … nu tas Varlamovs, Semjons Aleksandričs … Uz tādiem vīriem, brālīt, visa pasaule balstās. Tiesa kas tiesa . . . Gaiļi vēl nav dziedājuši, bet viņš jau kājās… Cits gulētu vai taisītu mājās šurumburumu ar ciemiņiem, bet šitais augu dienu pa stepi… Maļas apkārt… Sitais nevienu rubli nepalaidīs garām . . . Nē-e! Sitais ir dūšīgs vīrs …

Varlamovs nenovērsa acu no viensētas un kaut ko sacīja; ērzelēns nepacietīgi mīņājās.

—    Semjon Aleksandrič! — Pantelejs uzsauca, noņemdams cepuri. — Atļaujiet aizsūtīt Stjopu! Jemeļjan, uzkliedz, lai sūta Stjopu!

Beidzot no viensētas šurp devās kāds jātnieks. Stipri sasvēries uz sāniem un vicinādams pletni virs galvas, it kā džigitēdams un vēlēdamies radīt izbrīnu ar drosmīgo jāšanu, viņš putna ātrumā trauca uz vezumiem.

—    Tas laikam viņa apgaitnieks, — Pantelejs sacīja. — Viņam to — nu to apgaitnieku varbūt kāds simts vai vēl vairāk.

Blakus priekšējam vezumam jātnieks strauji apturēja zirgu un, cepuri noņēmis, sniedza Varlamovam grāmatiņu. Varlamovs izņēma no grāmatiņas vairākus papīrīšus, izlasīja tos un uzsauca:

—    Kur tad Ivančuka zīmīte?

Jātnieks paņēma atpakaļ grāmatiņu, apskatīja papīrīšus un paraustīja plecus; viņš sāka kaut ko stāstīt, droši vien taisnojās un lūdza, lai viņam atļauj vēlreiz aizjāt uz viensētām. Ērzelēns pēkšņi sakustējās, it kā Varlamovs būtu kļuvis smagāks. Sakustējās arī Varlamovs.

—    Vācies prom! — viņš dusmīgi uzkliedza un atvēzēja pret jātnieku pletni.

Pēc tam Varlamovs pagrieza zirgu atpakaļ un, aplūkodams grāmatiņā ieliktos papīrus, soļos jāja gar vezumu rindu. Kad Varlamovs piejāja pie pēdējā vezuma, Jegoruška plati iepleta acis, lai labāk viņu apskatītu. Varlamovs jau bija vecs vīrs. Seja ar nelielo, sirmo bārdiņu — vienkāršā, krieviskā, iedegusi seja bija piesarkusi, mitra no rasas un pietīklota zilām dzīsliņām; tā pauda tādu pašu lietišķu skarbumu kā Ivana Ivaniča seja, tādu pašu lietišķu fanātismu. Taču bija nojaušama liela atšķirība starp Varlamovu un Ivanu Ivaniču! Tēvocim Kuzmičovam sejā līdzās lietišķam skarbumam vienmēr bija saskatāmas rūpes un bailes, ka viņš Varlamovu neatradīs, nokavēsies, palaidīs garām izdevīgu veikalu; nekas līdzīgs tam, kas piemīt sīkiem un atkarīgiem cilvēciņiem, nebija manāms ne Varlamova sejā, ne augumā. Šis vīrs pats noteica cenas, nevienu nemeklēja un ne no viena nebija atkarīgs; lai cik necils bija viņa izskats, taču itin visur, pat pletnes turēšanā bija jūtams, ka viņš apzinās savu spēku un jau pierasto varu pār stepi.

Jādams garām Jegoruškam, Varlamovs uz viņu nepaskatījās; tikai ērzelēns gan pagodināja Jegorušku ar savu uzmanību un palūkojās uz viņu ar lielām, dumjām acīm, kaut arī vienaldzīgi. Pantelejs paklanīdamies sveicināja Varlamovu; tas to pamanīja un, nenolaizdams acu no papīrīšiem, svepstēdams sacīja:

—    Sveiks, vecais!

Varlamova saruna ar jātnieku un pletnes atvēzēšana, kā redzams, bija nomācoši ietekmējusi visus ormaņus. Visiem bija nopietnas sejas. Jātnieks, ko gluži apstulbinājušas varenā vīra dusmas, bez cepures, pavadas vaļīgi palaidis, sēdēja zirgā pie priekšējā vezuma, klusēja un it kā neticēja, ka šī diena viņam sākusies tik nelādzīgi.

—   Ālrsirdīgs vecis … — Pantelejs murmināja. — Tīrais posts, cik ātrsirdīgs! Bet nekas nekaiš, labs cilvēks .. . Velti pāri nedarīs . . . Var iztikt. . .

Izlasījis papīrus, Varlamovs iebāza grāmatiņu kabatā; ērzelēns, it kā sapratis kunga domas, pavēli negaidīdams, salēcās un auļoja projām pa plato ceļu.

Arī nākamajā naktī vezumnieki apmetās atpūsties un vārīja biezputru. Šoreiz jau kopš paša sākuma visā, ko vien viņi darīja, bija jūtamas nenoteiktas skumjas. Trūka elpas; visi daudz dzēra un nekādi nespēja remdināt slāpes. Mēness uzlēca asinssarkans un drūms, it kā sasirdzis; nelaipnas bija arī zvaigznes, tumsa vēl biezāka, tāle dūmakaināka. Daba, šķiet, kaut ko nojauta un tvīka gurdumā.

Pie ugunskura vairs nebija vakarējās rosības un tērgavošanas. Visi garlaikojās un runāja laiski, negribīgi. Pantelejs elsa vienā elšanā, sūrojās par savām kājām, atkal un atkal ierunājās par uzplijīgo nāvi.

Dimovs gulēja knūpus, klusēja un košļāja smilgu, sejā jautās niknums, nogurums un riebums, it kā smilga nelabi smakotu . . . Vasja sūdzējās, ka stipri sāpot žoklis, un pareģoja negaisu; Jemeļjans nevicināja rokas, bet sēdēja kā sasalis un drūmi lūkojās liesmās. Sanīcis bija arī Jegoruška. Lēnais brauciens bija viņu nogurdinājis, un no dienas tveices sāpēja galva.

Kad biezputra bija gatava, Dimovs gara laika pēc sāka piesieties ceļabiedriem.

—    Plātīzeris, ieplēties un pirmais lien ar karoti! — viņš teica, nikni blenzdams uz Jemeļjanu. — Rīma! To vien tīko kā pirmais apsēsties pie katla. Kora dziedātājs bijis un nu iedomājas — lielkungs! Daudz jūsu — šitādu dziedātāju pa dižceļu vazājas ubagodami!

—    Ko tu piesienies? — Jemeļjans prasīja, arī nikni raudzīdamies uz viņu.

—    Nevajag pirmajam līst pie katla. Neiedomājies no sevis diezin ko!

—    Muļķis — un vairāk nekas, — Jemeļjans sēca.

Pēc pieredzes zinādami, ar ko visbiežāk beidzas šāda

ecēšanās, Pantelejs un Vasja tūlīt mēģināja pārliecināt Dimovu, ka nieku dēļ nav vērts lamāties.

—    Dziedātājs … — trakulis nerimās, nicīgi iesmiedamies. — Tā jau kurš katrs var dziedāt. Tupi sava nodabā pie baznīcas durvīm un dziedi: «Dodiet kapeiciņu, Kristus dēļ!» Eh, jūs!

Jemeļjans klusēja. Dimovu šī klusēšana saniknoja vel vairāk. Viņš ar lielāku naidu paskatījās uz bijušo kora dziedātāju un teica:

*— Negribas ķēpāties, citādi es tev parādītu, kas tu īsti esi!

—    Mazepa, ko tu man piesienies? — Jemeļjans aizsvilās. — Vai es tevi aiztieku?

—    Kā tu mani nolamāji? — Dimovs jautāja izsliedamies, un viņa acis pieplūda asinīm. — Kā? Es esot Mazepa? Ak tā? Nu tad še tev! Ej un meklē!

Dimovs izrāva Jemeļjanam no rokām karoti un aizsvieda to tālu sāņus. Kirjuha, Vasja un Stjopa pielēca kājās un skrēja meklēt karoti, bet Jemeļjans lūdzoši un jautājoši blenza uz Panteleju. Jemeļjana seja pēkšņi kļuva sīka, sakrunkojās, saviebās, un bijušais kora dziedātājs sāka raudāt kā bērns.

Jegoruška jau sen nīda Dimovu un tagad juta, ka pēkšņi kļūst neciešami smacīgi, ka ugunskura liesmas kveldē seju; viņam gribējās drīzāk skriet uz vezumiem tumsā, bet trakuļa ļaunās, garlaikotās acis vilka viņu pie Dimova. Kaisli vēlēdamies pasacīt kaut ko ārkārtīgi aizvainojošu, Jegoruška paspēra pāris soļu uz Dimova pusi un, cīnīdamies pēc elpas, teica:

—    Tu esi vissliktākais! Es tevi nevaru ciest!

Tagad vajadzētu skriet uz vezumiem, bet Jegoruška

nespēja pakustēties ne no vietas un turpināja:

—    Viņpasaulē tu cepināsies ellē! Es žēlošos Ivanam Ivaničam! Tu nedrīksti darīt pāri Jemeļjanam!

—    Redz, kur varonis atradies! — Dimovs pasmīkņāja. — Sivēns, piens uz lūpām vēl nav apžuvis, bet jau uzbāžas ar saviem sprediķiem. Ja nu es paņemšu aiz auss?

Jegoruška juta, ka nav vairs gaisa, ko elpot; viņš — līdz šim tas nekad nebija gadījies — pēkšņi sāka viscaur drebēt, dauzīja kājas pret zemi un spiedzīgi kliedza:

—    Sitiet viņu! Sitiet viņu!

Asaras izsprāga Jegoruškam no acīm; viņš sakaunējās un streipuļodams skrēja uz vezumu. Kāda ietekme bija viņa kliegšanai, to viņš neredzēja. Guļot uz vilnas ķīpas un raudot, viņam raustījās rokas, kājas un viņš čukstēja:

—    Māmiņ! Māmiņ!

Gan šie ļaudis, gan ēnas pie ugunskura, gan tumšās ķīpas, gan tālie zibšņi, kas ik brīdi iezvīļojās pie apvāršņa, — tas viss tagad Jegoruškam šķita atbaidošs un briesmīgs. Viņš šausminājās un izmisumā sev jautāja, kā un kādēļ viņš nokļuvis šajā svešajā novadā, baismīgo vīru barā. Kur tagad tēvocis, priesteris Hristofors un Deniss? Kāpēc viņi tik ilgi neatgriežas? Vai nav viņu aizmirsuši? Iedomājoties, ka viņš ir aizmirsts un pamests likteņa varā, Jegoruškam kļuva auksti un tik baigi, ka viņš jau vairākkārt gribēja nolēkt no ķīpas un pa galvu pa kaklu neatskatīdamies skriet atpakaļ pa ceļu, taču atcere par tumšajiem, drūmajiem krustiem, kurus viņš katrā ziņā ieraudzīs ceļmalā, un tālē mirdzošie zibšņi viņu atturēja . .. Vienīgi čukstot: «Māmiņ! Māmiņ!» — viņam kļuva it kā vieglāk . ..

Laikam ari braucējiem bija baismīgi. Pēc tam kad Jegoruška aizskrēja no ugunskura, viņi labu brīdi neteica ne vārda, tad paklusām un dobji runāja par kaut ko, kas nākot, un ka drīzāk vajagot posties ceļā un doties no tā projām . . . Viņi ātri ieēda vakariņas, apdzēsa ugunskuru un klusēdami jūdza zirgus. Pēc lielās steigas un strupajiem teicieniem varēja nojaust, ka braucējus moka nelaimes priekšsajūta.

Pirms došanās ceļā Dimovs piegāja pie Panteleja un klusītēm jautāja:

—    Kā viņu sauc?

—    Par Jegoriju … — Pantelejs atbildēja.

Dimovs pakāpās ar vienu kāju uz riteņa, satvēra virvi, ar kuru bija pārsieta ķīpa, un uzrāpās augšā. Jegoruška ieraudzīja Dimova ģīmi un cirtaino galvu. Seja bija bāla, nogurusi, nopietna, bet niknumu vairs nepauda.

—    Jegor! — viņš klusi sacīja. — Nu, sit!

Jegoruška ar izbrīnu paskatījās uz Dimovu; tobrīd

iezvīļojās zibsnis.

—    Nebaidies, sit tik! — Dimovs atkārtoja.

Un, nenogaidījis, kamēr Jegoruška viņu sitīs vai ko sacīs, Dimovs nolēca zemē un teica:

—    Man ir grūti!

Pēc tam gāzelēdamies, plecus grozīdams, viņš laiski slāja gar vezumu rindu un it kā raudādams, it kā īgņodamies atkārtoja.

—    Man ir grūti! Ak dievs! Bet tu, Jemeļa, neņem ļaunā, — viņš sacīja, iedams garām Jemeļjanam. — Mūsu dzīve ir posta dzīve, sūra, grūta!

Pa labi pazibēja zibsnis un, gluži kā spogulī atstarots, tūliņ vēlreiz iemirdzējās tālē.

—    Jegorij, še, ņem! — Pantelejs kliedza, sniegdams no apakšas kaut ko lielu un tumšu.

—    Kas tas ir ? — Jegoruška vaicāja.

—    Lūku sega! Lietutiņš būs, apsegsies.

Jegoruška paslējās un paskatījās visapkārt. Tāle kļuvusi daudz tumšāka, un jau biežāk, ik mirkli tur mirgoja bāla gaisma, gluži kā acis mirkšķinot. Tāles melnums, šķiet, nastas spiests, slīdēja pa labi.

—    Vectēv, vai būs negaiss? — Jegoruška jautāja.

—    Ai, manas slimās, pārsaldētās kājiņas! — Pantelejs dziedoši sūrojās, nedzirdēdams Jegoruškas sacīto un kājas piecirzdams.

Kreisajā pusē, it kā debess jumā kāds būtu rāvis sērkociņu, pazibēja un nodzisa bāla, rēgaina svītra. Šķita — kaut kur tālumā kāds ietu pa skārda jumtu. Laikam pa jumtu gāja basām kājām, jo skārds dobji dunēja.

—    Piedudzis visapkārt! — Kirjuha pakliedza.

Starp tāli un labās puses apvārsni iemirdzējās zibsnis, bet tik spožs, ka apgaismoja daļu no stepes un joslu, kur skaidra debess saskārās ar melno blīvu. Briesmīgais mākonis slīdēja virsū bez steigas, ar visu savu smagmi; mākoņa malā karājās lieli, melni lēveri; gluži tādi paši lēveri, cits citam uzmākdamies, blīvējās pie apvāršņa labās un kreisās puses. Šis skrandainais, izspūrušais mākulis izskatījās tāds kā piežūpojies, kauslīgs. Skaidri, nu jau spalgi nodārdēja pērkons. Jegoruška pārmeta krustu un steigšus vilka mugurā mēteli.

—    Man ir grūti! — pie pirmajiem vezumiem kliedza Dimovs, un pēc balss varēja spriest, ka viņš atkal sāk dusmoties. — Grūti!

Pēkšņi uzbrāzās vējš, turklāt tik spēcīgi, ka gandrīz izrāva Jegoruškam no rokām sainīti un lūku segu; vējš to purināja, plandīja uz visām pusēm un plīkšot sita pa ķīpu un pa Jegoruškas seju. Vējš svilpodams aizjoņoja pa stepi, griezās virpuļu virpuļiem un, zāli kulstīdams, sacēla tādu troksni, ka nomāca gan pērkona grāvienus, gan riteņu čīkstēšanu. Vējš pūta no melnās debess puses, nesdams līdzi putekļu mākoņus, lietus un valgas zemes smaržu. Mēness gaisma aizmiglojās, kļuva it kā netīrāka, zvaigznes sadrūma vēl vairāk, un bija redzams, ka gar ceļa malu kaut kur atpakaļ steidzās putekļu mākoņi un to ēnas. Tagad droši vien virpuļi, griezdamies un raudami līdzi no zemes putekļus, sausu zāli un putnu spalvas, jau sniedzās augstu debesīs; droši vien pie paša melnā mākuļa jau lidoja vējriteņi, un laikam tiem bija ļoti bail! Taču cauri putekļiem, kas aizķepināja acis, nebija redzams nekas, izņemot zibens uzliesmojumus.

Jegoruška, domādams, ka ik brīdi sāks gāzt lietus, nometās uz ceļiem un apsedzās ar lūku segu.

—    Pante-elej! — Kāds kliedza no priekšējiem vezumiem. — A . .. a … va!

—    Nesaprotu! — skaļi un dziedoši atbildēja Pantelejs.

—    A … a … va! Arja .. . a!

Neganti dārdēja pērkons, aizgranda pa debesi no labās puses uz kreiso, pēc tam atpakaļ un aprima pie priekšējiem vezumiem.

—    Svēts, svēts, svēts, kungs Cebaot, — Jegoruška čukstēja, mezdams krustus, — lai debess un zeme teic tavu godību …

Debesu melnums atpleta muti un izspļāva baltu uguni; tūliņ atkal dārdēja pērkons; tikko tas apklusa, zibens ieplaiksnījās tik platā mēlē, ka Jegoruška cauri lūku segas spraugām pēkšņi saskatīja visu dižceļu līdz pat tālei, visus braucējus un pat Kirjuhas vesti. Melnie lēvari kreisajā pusē jau kāpa augšup, un viens no tiem, rupjš, neveikls, līdzīgs ķetnai ar pirkstiem, tiecās uz mēnesi. Jegoruška apņēmās cieši aizvērt acis, nelikties ne zinis un gaidīt, kamēr negaiss beigsies.

Lietus nez kāpēc ilgi nesāka līt. Jegoruška, cerēdams, ka mākonis varbūt aizies garām, palūrēja gar segas maliņu. Visapkārt drausmīga tumsa. Jegoruška neredzēja ne Panteleja, ne vilnas ķīpas, ne sevis; viņš pašķielēja turp, kur vēl nesen bija mēness, taču tur melnēja tāda pati tumsa kā uz vezuma. Bet zibšņu švltas tumsā likās tik baltas, žilbīgas, ka iesāpējās acis.

—    Pantelej! — Jegoruška sauca.

Atbilde nesekoja. Beidzot vējš pēdējo reizi paraustīja lūku segu un aizdrāzās. Skanēja vienmērīgs, rimts troksnis. Rupja, salta lāse uzpilēja Jegoruškam uz ceļgala, otra ritēja pa roku. Viņš pamanīja, ka ceļgali nav apsegti, gribēja labāk sakārtot lūku segu, bet tobrīd kaut kas grabēdams sāka birt uz ceļa, pēc tam uz ilksīm, uz ķīpas. Tas bija lietus. Lietus un lūku sega it kā saprata viens otru, tie aši aši sāka žadzināt, jautri un gauži pretīgi kā divas žagatas.

Jegoruška tupēja uz ceļiem vai, pareizāk sakot, sēdēja uz zābakiem. Kad lietus sāka bungot pa lūku segu, viņš pasvērās uz priekšu, lai aizsegtu ar augumu ceļgalus, kuri uzreiz kļuva slapji; ceļgalus izdevās aizsegt, toties pēc īsa brīža auksts, nepatīkams valgums bija jūtams mugurpusē, uz dibena un stilbiem. Jegoruška nostājās tāpat kā pirmīt, Jāva lietum skart ceļgalus un sāka domāt, ko darīt, kā tumsā labāk sakārtot neredzamo lūku segu. Taču viņa rokas jau bija mitras, piedurknēs un aiz apkakles tecēja ūdens, mugura sala. Jegoruška nolēma nedarīt nekā, sēdēt bez pakustēšanās un gaidīt, kad viss beigsies.

—    Svēts, svēts, svēts … — viņš čukstēja.

Pēkšņi tieši virs galvas ar briesmīgu, apdullinošu brākšķi lūza debesis; Jegoruška pieliecās un aizturēja elpu, gaidīdams, ka uz viņa pakauša un muguras birs debesu lauskas. Acis nevijus pavērās, un viņš ieraudzīja, ka uz pirkstiem, slapjām piedurknēm un ūdens strūkliņām, kas tecēja no lūku segas, uz ķīpas un apakšā uz zemes uzliesmoja un reizes piecas pazibēja žilbinoši dzēlīga gaisma. Atskanēja vēl viens spēriens, tikpat spēcīgs un drausmīgs. Debess vairs nedārdēja, negranda, bet lejup bira sausas, sprakstošas, sausa koka brīkšķēšanai līdzīgas skaņas.

Trrah! tah! tah! tah! — kā skaldīt noskaldīja pērkons, aizripoja pa debesi, paklupa un kaut kur pie priekšējiem vezumiem vai tālu aiz muguras nogāzās zemē ar niknu, strupu — trra! …

Pirmīt zibšņi šķila tikai briesmīgi, tagad, tādam pašam pērkonam dārdot, tie likās šaušalīgi. Zibšņu spokainā gaisma spīdēja cauri aizvērtiem plakstiņiem un saltos drebujos izplūda pa visu augumu. Ko darīt, lai šos zibšņus neredzētu? Jegoruška nolēma pagriezties ar seju uz otru pusi. Piesardzīgi, it kā bīdamies, ka viņam kāds uzglūn, Jegoruška nometās četrrāpus un, slidinādams plaukstas pa slapjo vilnas ķīpu, pagriezās atpakaj.

Trah! tah! tah! — dārdēja virs galvas, nokrita zem vezuma un pārsprāga — rrra!

Acis atkal neviļus atvērās, un Jegoruška ieraudzīja jaunas briesmas; aiz vezuma nāca trīs milzum lieli vīri ar gariem pīķiem. Zibens iezaigojās uz pīķu smailēm un ļoti skaidri apgaismoja milžu augumus. Tie bija trakoti lieli vīri ar aizsegtiem ģīmjiem, nodurtām galvām un smagu gaitu. Viņi izskatījās bēdīgi un gurdi, pārdomās iegrimuši. Varbūt viņi nesekoja vezumiem, lai nodarītu ko ļaunu, bet viņu klātbūtnē tomēr bija kaut kas šausmīgs.

Jegoruška žigli pagriezās atpakaļ un, visam augumam trīcot, kliedza:

—    Pantelej! Vectēv!

Trah! tah! tah! — debess viņam atbildēja.

Jegoruška atvēra acis, lai paskatītos, vai tuvumā ir braucēji. Zibens pazibēja divās vielās un apgaismoja ceļu tālu jo tālu, visu vezumu rindu un visus braucējus. Pa ceļu plūda strautiņi, lēkāja burbuļi. Pantelejs soļoja blakus vezumam, viņa augstā platmale un pleci bija pārsegti ar nelielu lūku segu; augums nepauda ne bailes, ne satraukumu, it kā Pantelejs no pērkona būtu kļuvis kurls un no zibšņiem akls.

—    Vectēv, milži! — Jegoruška viņam kliedza raudādams.

Taču vectēvs nedzirdēja. Viņam pa priekšu gāja Jemeļjans. No galvas līdz kājām tas bija apsedzies ar lielu lūku segu un tagad izskatījās pēc trīsstūra. Vasja, ne ar ko neapsedzies, soļoja tikpat kokaini kā allaž, augstu celdams kājas un tās ceļos nesaliekdams. Zibsnim iemirdzoties, šķita, ka vezumu rinda nemaz nevirzās un braucēji sastinguši, ka Vasjas paceltā kāja tā ij paliks pacelta . ..

Jegoruška vēlreiz sauca vectēvu. Nesagaidījis atbildi, Jegoruška sēdēja nepakustēdamies un vairs negaidīja, kad tas viss beigsies. Viņš bija pārliecināts, ka ik mirkli viņu var nospert pērkons, ka acis neviļus pavērsies un viņš ieraudzīs briesmīgos milžus. Jegoruška vairs nemeta krustus, nesauca vectēvu, nedomāja par māti, tikai stinga aukstumā, būdams pārliecināts, ka negaiss nekad nebeigsies.

Pēkšņi atskanēja balsis.

—    Jegorij, vai guli, vai? — Pantelejs no apakšas sauca. — Kāp zemē! Ausis aizkritušas muļķītim! . . .

—    Tas nu gan ir negaiss! — kāds teica svešā, zemā balsī un nosēcās tik stipri, it kā būtu izdzēris prāvu glāzi degvīna.

Jegoruška atvēra acis. Apakšā pie vezuma stāvēja Pantelejs, trīsstūrainais Jemeļjans un milži. Tie tagad izskatījās daudz mazāki, un, Jegoruškam vērīgāk viņos palūkojoties, izrādījās, ka tie ir parasti zemnieki, pārlikuši pār plecu nevis pīķus, bet dakšas dzelzs zariem. Starp Panteleju un trīsstūri spīdēja pazemas mājas logs. Tātad vezumu rinda bija apstājusies ciemā. Jegoruška nogrūda nost lūku segu, paņēma sainīti un steigšus kāpa zemē no vezuma. Tagad, kad tuvumā runāja cilvēki un spīdēja logs, viņam vairs nebija bail, lai gan pērkons plosījās tāpat kā visu laiku un zibšņi šņīpāja debesis no apvāršņa līdz apvārsnim.

—    Varens negaiss, nav vārdam vietas … — Pantelejs murmināja. — Paldies dievam … Kājiņas mazliet izmirkušas lietū, bet arī tas nekas . . . Jegorij, vai nokāpi? Nu, ej iekšā … Nav vārdam vietas . . .

—    Svēts, svēts, svēts … — nosēcās Jemeļjans. — Jānudien, kaut kur iespēra … Vai jūs šejienieši? — Jemeļjans vaicāja milžiem.

—    Nē, no Gļinovas… Mēs esam gļinovieši. Pie Plateru kungiem kalpojam.

—    Vai kuļat, vai?

—    Darām visu ko. Tagadītēs vēl novācam kviešus. Bet tā nu gan ir zibeņošana! Tā nu gan ir zibeņošana! Tāds negaiss sen nav redzēts …

Jegoruška iegāja istabā. Pretim nāca kalsena, kup

raina vecene ar smailu zodu. Rokā viņa turēja tauku sveci, blisināja acis, elsa un pūta.

—    Kādu negaisu uzsūtījis debesu tēvs! — viņa sacīja. — Bet mūsējie nakšņo stepē, mīļie, tie nu gan izcietīsies! Ģērbies nost, kundziņ, ģērbies . ..

No saltuma trīcēdams un nepatikā saraukdamies, Jegoruška novilka izmirkušo mēteli, pēc tam plati iepleta rokas un kājas un ilgi nekustējās. Vismazākā kustība radīja pretīgu slapjuma un aukstuma sajūtu. Piedurknes un krekla mugura bija slapjas, bikses pielipušas pie kājām, no galvas pilēja ūdens lāses…

—    Nu, puisīt, ko stāvi kā līkkājis? — vecene sacīja.

—   Nāc apsēdies!

Kājas plati izpletis, Jegoruška piegāja pie galda un apsēdās uz sola blakus kādai galvai. Galva sakustējās, izpūta pa nāsīm gaisa strūklu, pačamstināja lūpas un aprima. No galvas projām pa solu stiepās ar aitādas kažoku pārsegts paugurs. Šeit gulēja kāds sievišķis.

Vecene, smagi nopūzdamās, izgāja un drīz atgriezās, nesdama arbūzu un meloni.

—    Ed, kundziņ! Nav nekā cita, ar ko pacienāt… — viņa žāvādamās teica, pēc tam parakņājās pa galda atvilktni un izņēma garu, asu dūci, ļoti līdzīgu tiem dunčiem, ar kādiem iebraucamajās sētās laupītāji slepkavo tirgoņus. — Ēd, kundziņ!

Jegoruška, gluži kā drudzī trīcēdams, apēda šķēli melones ar rupju maizi, pēc tam vēl arbūza šķēli, un no visa tā viņam kļuva vēl aukstāk.

—    Mūsējie nakšņo stepē … — vecā, dziļi nopūzdamās, teica, kamēr viņš ēda. — Kristus ciešanas . .. Derētu svecīti aizdegt pie svētbildes, bet nezinu, kur Stepanīda paglabājusi. Ed, kundziņ, ēd …

Vecā nožāvājās un, pacēlusi labo roku, pakasīja ar to kreiso plecu.

—    Kazi, tagad pulkstenis būs divi, — viņa teica.

—   Drīz jāceļas. Mūsējie, āre, pārnakšņo stepē .. . Droši vien izmirkuši līdz kaulam .. .

—    Vecomāt, — Jegoruška sacīja, — man nāk miegs.

—    Gulsties, kundziņ, gulsties … — vecene žāvādamās nopūtās. — Kungs Jēzus Kristus! Pati snaužu, bet ik brīdi it kā dzirdu — kāds klauvē. Pamostos, skatos,

dievs uzsūtījis negaisu . . . Svecīti vajadzētu aizdegt, bet neatrodu.

Pati ar sevi sarunādamās, viņa norāva no sola panckas, zem kurām laikam bija gulējusi, noņēma no naglas blakus krāsnij pakārtus divus aitādu kažokus un klāja guļvietu Jegoruškam.

—    Negaiss nemaz vēl nerimstas, — viņa murmināja.

—     Kad tikai nepiemeklē nelaime un kaut kas nenosvilst. Mūsējie nakšņo stepē.. . Gulsties, kundziņ, guli… Lai dievs tevi pasarga, puisēniņ .. . Meloni prom nenesīšu, kazi, piecēlies atkal ēdīsi.

Vecenes nopūtas un žāvāšanās, aizmigušās sievas vienmērīgā elpošana, istabas tumsa un lietus šalkšana aiz loga skubināja uz miegu. Jegoruškam bija kauns izģērbties vecenes klātbūtnē. Viņš novilka tikai zābakus, nogulās un apsedzās ar aitādu kažoku.

—   Vai puisēns apgulās? — pēc brīža skanēja Panteleja čuksti.

—    Apgulās! — klusītēm atbildēja vecā sieva. — Ak ciešanas, Kristus ciešanas! Dārd, dārd un nemaz nemitas . . .

—    Tūlīt rimsies… — Pantelejs nosēcās un apsēdās.

—   Negaiss jau sāk gurt… Puiši sagāja mājās, bet divi palika pie zirgiem. Tas ir, mūsu puiši. .. Citādi nevar . .. Nozags zirgus … Maķenīt pasēdēšu un iešu nomainīt. . . Nevar, nozags . . .

Pantelejs un vecā sieva sēdēja blakus pie Jegoruškas kājām un runāja klusos čukstos, savu sakāmo pārtraukdami ar nopūtām un žāvāšanos. Taču Jegoruška nekādi nespēja sasildīties. Viņš bija apsedzies ar siltu, smagu kažoku, tomēr viss augums drebēja, rokās un kājās iemetās krampji, sirds trīcēja.. . Viņš izģērbās zem kažoka, bet nelīdzēja arī tas. Drudzis kļuva arvien lielāks un lielāks.

Pantelejs aizgāja nomainīt zirgu sargātājus, pēc tam atkal atgriezās, bet Jegoruška arvien vēl nebija aizmidzis un drebēja no galvas līdz kājām. Kaut kas spieda galvu un krūtis, nomāca, un Jegoruška nezināja, kas te vainīgs: varbūt veču čukstēšana vai sīvā aitādu dvaka? No arbūza un melones ēšanas mutē jūtama nepatīkama, it kā metāla garša. Turklāt koda blusas.

—   Vectēv, man salst! — Jegoruška teica un vairs nepazina savu balsi.

—    Guli, puisēniņ, guli… — vecā sieva nopūtās.

Tits ar tievām kājiņām pienāca pie gultas, vicināja

rokas, pēc tam izauga līdz griestiem un pārvērtās par dzirnavām. Tēvs Hristofors, ne jau tāds, kāds viņš sēdēja kulbā, bet greznā priestera tērpā un ar slacināmo trauku rokā, gāja apkārt dzirnavām, apslacīja tās ar svētītu ūdeni, un dzirnavu spārni vairs negriezās. Jegoruška, zinādams, ka tie ir murgi, atvēra acis.

—    Vectēv! — viņš sauca. — Padod ūdeni!

Neviens neatbildēja. Jegoruškam guļot kļuva neciešami grūti un neērti. Viņš piecēlās apģērbās un izgāja ārā. Jau ausa rīts. Debess apmākusies, taču lietus vairs nelija. Drebēdams un vīstīdamies mitrajā mētelī, Jegoruška pastaigāja pa dubļaino pagalmu, tramīgi klausīdamies klusumā; skatiens ieraudzīja mazu kūtiņu ar pievērtām meldru durvīm. Viņš paskatījās kūtiņā, iegāja iekšā un apsēdās tumšā kaktā uz kaltētu mēslu čupas.

Zēna smagajā galvā klaiņāja domas, mute bija sausa un tajā pretīga metāla garša. Jegoruška aplūkoja savu cepuri, ciešāk iesprauda pāva spalvu, un prātā iešāvās doma, kā viņš kopā ar māti gāja pirki šo cepuri. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka no tās rudas, lipīgas tepes pikuci. Kā šī tepe iekļuvusi viņa kabatā? Viņš mirkli padomāja, paoda: smaržo pēc medus. Ahā, tā ir ebreju piparkūka! Nabadzīte, cik traki izmirkuši!

Jegoruška apskatīja savu mēteli. Tas bija iepelēks, ar lielām kaula pogām, pašūts līdzīgi svārkiem. Mētelis kā jauna un dārga manta mājās karājās nevis priekšnamā, bet guļamistabā blakus mātes kleitām; mēteli uzvilkt ļāva tikai svētdienās. Paskatoties uz to, Jegoruškam kļuva mēteļa žēl, viņš atcerējās, ka viņš un mētelis — abi pamesti likteņa varā, ka viņiem nav lemts vairs atgriezties mājās, un sāka raudāt tik gauži, ka gandrīz nogāzās no kaltēto mēslu čupas.

Liels, balts suns, lietū samircis, ar spalvu pinkām uz purna, kuras izskatījās pēc dāmu malu cirtām, kas uztītas uz papīrīšiem, ienāca kūtī un ziņkārīgi blenza uz Jegorušku. Suns laikam domāja: riet vai neriet? Nolēmis, ka riet nevajag, suns uzmanīgi piegāja pie Jegoruškas, apēda tepi un iztecēja laukā.

—• Tie ir Varlamova vezumi! — kāds laukā kliedza.

Jegoruška izraudājās, devās ārā no kūts un, apmetis likumu peļķei, slāja uz ceļu. Tieši iepretim vārtiem uz ceļa stāvēja vezumi. Salijušie braucēji ar dubļainām kājām, gurdi un miegaini kā rudens mušas klaiņāja gar vezumiem vai sēdēja uz ilksīm. Jegoruška paskatījās uz viņiem un domāja: «Cik garlaicīgi un nepatīkami būt zemniekam!» Viņš piegāja pie Panteleja un apsēdās viņam blakus uz ilkss.

—     Vectēv, man ir auksti! — Jegoruška teica, drebēdams un bāzdams rokas piedurknēs.

—    Nebēdājies, drīz būsim galā, — Pantelejs žāvādamies sacīja. — Gan būs labi, sasildīsies.

Vezumu virkne devās ceļā agri, iekām laiks vēl nebija karsts. Jegoruška gulēja uz ķīpas un drebēja aiz aukstuma, lai gan saule drīz pakāpās augstāk un izžāvēja viņa apģērbu, vilnas ķīpu un stepi. Tiklīdz Jegoruška aizvēra acis, viņš tūlīt atkal redzēja Titu un dzirnavas. Jegoruškam uzmācās nelabums, viss augums likās smags, viņš sasprindza spēkus, lai atkratītos no murgu tēliem, taču, tikko tie izgaisa, tūlīt Jegoruškam klupa virsū trakulis Dimovs ar sarkanām acīm un paceltām dūrēm, vai arī bija dzirdams, kā viņš zūdījās: «Man ir grūti!» Uz kazaku ērzelēna aizjāja Varlamovs, garām gāja laimīgais Konstantins ar savu smaidu un lielo sīgu. Un cik uzmācīgi, neciešami un apnicīgi visi šie cilvēki!

Reiz — tas jau bija pievakarē — Jegoruška pacēla galvu, lai palūgtu dzert. Vezumi stāvēja uz liela tilta, kas šķērsoja platu upi. Apakšā virs upes melnēja dūmi, un tiem cauri vīdēja tvaikonis, kas vilka tauvā liellaivu. Aiz upes milzīgs, raibs kalns, gluži kā nosēts ar mājām un baznīcām; kalna pakājē starp preču vagoniem slīdēja lokomotīve …

Līdz šim Jegoruška nekad nebija redzējis ne tvaikoņus, ne lokomotīves, ne platas upes. Tagad, paraudzījies uz visu to, viņš nenobijās, neizbrīnījās; viņa seja nepauda neko pat ziņkārībai līdzīgu. Jegoruškam tikai uznāca nelabums, un zēns steigšus nogulās ar krūtīm uz ķīpas malas. Viņš izvēmās. Pantelejs, to redzēdams, nokrekstējās un pagrozīja galvu.

—    Sasirdzis mūsu puikiņš! — viņš teica. — Laikam būs vēderu sasaldējis… nu tas puikiņš… Svešā pusē… Nelādzīga būšana!

VIII

Vezumu virkne apstājās netālu no piestātnes lielā tirgoņu sētā. Kāpdams no vezuma, Jegoruška sadzirdēja pazīstamu balsi. Kāds viņam palīdzēja nokāpt un teica:

—    Mēs atbraucām jau vakar vakarā .. . Šodien gaidījām jūs visu garu dienu. Gribējām vakar jūs panākt, bet nelaimējās, aizbraucām pa citu ceju. Savu mētelēnu gan tu esi saburzījis! Dabūsi no tēvoča sutu!

Jegoruška ar piepūli ielūkojās runātāja raibajā sejā un atskārta, ka tas ir Deniss.

—   Tēvocis un tēvs Hristofors tagad ir viesnīcā, — Deniss turpināja, — viņi dzer tēju. Iesim!

Deniss veda Jegorušku uz lielu, tumšu un drūmu divstāvu ēku, līdzīgu N. nespējnieku patversmei. Izgājuši cauri priekšnamam, uzkāpuši pa tumšām kāpnēm, Jegoruška un Deniss pa garu, šauru gaiteni iegāja mazā viesnīcas istabiņā, kur tiešām pie galda sēdēja un dzēra tēju Ivans Ivaničs un tēvs Hristofors. Ieraugot zēnu, abu veco sejās iegulās izbrīns un prieks.

—   Ahā, Jegors Nikola-ajičs! — tēvs Hristofors nodiedāja. — Lomonosova kungs!

—   Ahā, muižnieka kungs! — Kuzmičovs piebilda. — Laipni lūdzam.

Jegoruška novilka mēteli, noskūpstīja tēvocim un tēvam Hrisloforam roku un apsēdās pie galda.

—    Nu, kā atbrauci, puer bonel — tēvs Hristofors apbēra Jegorušku ar jautājumiem, liedams viņam glāzē tēju un, kā jau parasti, starojoši smaidīdams. — Laikam gan apnika? Nedod dievs braukt līdzi vezumniekiem vai ar vēršiem! Cilvēks brauc, brauc, pasargi dievs, bet, kad paraugās uz priekšu, stepe arvien vēl tāda pati no apvāršņa līdz apvārsnim, kāda bijusi: neredz ne gala, ne malas! Nevis braukšana, bet tīrā nikģana. Kāpēc tu nedzer tēju? Dzer! Mēs šeit, kamēr tu lēnītēm brauci kopā ar vezumiem, visas darīšanas nokārtojām gods godam. Paldies dievam! Vilnu pārdevām Čerepahinam un tik labi, lai dievs dod katram tā pārdot. . . Krietni nopelnījām.

Tiklīdz Jegoruška uzmeta acis savējiem, viņu pārņēma neatvairāma tieksme pasūroties. Viņš neklausījās tēva Hristofora vārdos un gudroja, ar ko sākt un par ko tagad varētu sūroties. Taču tēva Hristofora balss, kas Jegoruškam likās nepatīkama un skarba, neļāva viņam koncentrēties un sakārtot domas. Nenosēdējis ne piecas minūtes pie galda, Jegoruška piecēlās, aizgāja līdz dīvānam un atgulās.

—     Te nu bija! — tēvs Hristofors brīnījās. — Bet kā tad ar tēju?

Gudrodams, par ko varētu pasūroties, Jegoruška piekļāvās ar pieri pie dīvāna muguriņas un pēkšņi sāka skaļi raudāt.

—     Te nu bija! — tēvs Hristofors atkārtoja, pieceldamies un iedams pie dīvāna. — Georgij, kas tev lēcies? Kāpēc raudi?

—    Es … es esmu slims! — Jegoruška izdvesa.

—     Slims? — tēvs Hristofors apjuka. — Tas nu, brāl, vairs nav labi… Vai tad ceļā drīkst slimot? Ai, ai brāl, kāds tu esi. . .

Viņš pielika roku pie Jegoruškas galvas, pataustīja vaigu un teica:

—    Jā, galva karsta … Tu laikam būsi saaukstējies vai kaut ko ieēdis . . . Paļaujies uz dievu.

—     Hinīnu viņam vajadzētu iedot… — Ivans Ivaničs samulsis sacīja.

—     Nē, viņam vajadzētu ieēst kaut ko karstu . . . Georgij, vai gribi zupiņu? Nu?

—    Nē . . . negribu … — Jegoruška atbildēja.

—    Tevi laikam moka drebuļi?

—     Pirmīt mocīja, bet tagad. . . tagad ir karstumi. Man sāp visa miesa . . .

Ivans Ivaničs piegāja pie dīvāna, uzlika roku uz Jegoruškas galvas, apjucis nokrekšķējās un atgriezās pie galda.

—   Zini ko, ģērbies nost un liecies gulēt, — tēvs Hristofors sacīja, — tev vajag izgulēties.

Viņš palīdzēja Jegoruškam izģērbties, iedeva zēnam spilvenu, apsedza viņu ar segu un virs segas vēl uzklāja Ivana Ivaniča mēteli, pēc tam uz pirkstgaliem atgāja un nosēdās pie galda. Jegoruška aizvēra acis, un tūlīt zēnam šķita, ka viņš atrodas nevis viesnīcas istabiņā, bet uz dižceļa pie ugunskura; Jemeļjans māja ar roku, Dimovs ar sarkanajām acīm gulēja knūpus un zobgalīgi lūkojās uz Jegorušku.

—    Sitiet viņu! Sitiet viņu! — Jegoruška iekliedzās.

—    Murgo … — paklusām teica tēvs Hristofors.

—    Ķeza! — Ivans Ivaničs nopūzdamies sacīja.

—    Vajadzēs viņu ieziest ar eļļu un etiķi. Dievs dos, līdz rītdienai atspirgs.

Lai atkratītos no netīkamajiem rēgiem, Jegoruška atvēra acis un skatījās uz uguni. Ivans Ivaničs un tēvs Hristofors bija jau padzēruši tēju un čukstus runājās. Tēvs Hristofors laimīgi smaidīja un, kā redzams, nekādi nespēja aizmirst, ka labi nopelnījis, pārdodams vilnu; viņu iepriecināja ne tik daudz pati peļņa, bet gan doma, ka, mājās pārbraucis, viņš sapulcinās savu lielo ģimeni, viltīgi pamirkšķinās ar aci un sāks skaļi smieties; sākumā visus pamānīs, teikdams, ka pārdevis vilnu zem iepirkuma cenas, pēc tam sniegs znotam Mihailam biezu naudas maku un sacīs: «Se, saņem! Redz, kā vajag darbus darīt!» Bet Kuzmičovs gan neizskatījās apmierināts. Viņa seja arvien vēl pauda lietišķu skarbumu un rūpes.

—    Eh, ja būtu zinājis, ka Čerepahins maksās šādu cenu, — viņš paklusām pukojās, — es mājās nebūtu pārdevis Makarovam tos trīssimt pudus! Traki nepatīkami! Bet kas to varēja zināt, ka šeit cena cēlusies?

Baltā kreklā ģērbies apkalpotājs novāca patvāri un aizdedzināja kaktā pie svētbildes lampiņu. Tēvs Hristofors pačukstēja viņam kaut ko ausī; apkalpotājs savilka noslēpumainu ģīmi gluži kā sazvērnieks — sak, saprotu, — izgāja un, pēc brītiņa atgriezies, pabāza zem dīvāna naktstrauku. Ivans Ivaničs paklāja sev guļvietu uz grīdas, vairākkārt nožāvājās, laiski noskaitīja lūgsnu un apgulās.

—    Rītdien gribu aiziet uz katedrāli… — teica tēvs Hristofors. — Tur man ir paziņa, baznīcas sulainis. Pēc dievkalpojuma vajadzētu iegriezties pie eminences, bet esot saslimis.

Tēvs Hristofors nožāvājās un izdzēsa lampu. Tagad spīdēja vairs tikai svētbildes lampiņa.

—    Nevienu nepieņemot, — tēvs Hristofors turpināja izģērbdamies. — Un tā es aizbraukšu nesastapies.

Viņš novilka svārkus, un Jegoruška ieraudzīja Robinsonu Kruzo. Robinsons kaut ko samaisīja apakštasē, piegāja pie Jegoruškas un čukstēja:

—    Lomonosov, vai esi aizmidzis? Piecelies nu! Es tevi ieziedīšu ar e|ļu un etiķi. Tas labi līdz, bet tu tikai lūdz dievu.

Jegoruška žigli piecēlās un apsēdās. Tēvs Hristofors novilka zēnam naktskreklu un viebdamies, elsdams, it kā tēvam Hristoforam pašam kutētu, ierīvēja Jegoruškam krūtis.

—    Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā … — mācītājs čukstēja. — Gulsties uz vēdera! .. . Lūk, tā. Rītdien būsi vesels, tikai turpmāk vairs negrēko.. . Karsts kā uguns! Kazi, negaisa laikā bijāt ceļā?

—    Ceļā gan.

—    Kā lai nesaslimst! Tēva, dēla un svētā gara vārdā … Kā lai nesaslimst!

īeziedis Jegorušku, tēvs Hristofors uzvilka viņam naktskreklu, apsedza, pārmeta Jegoruškam krustu un atgāja nost. Pēc tam Jegoruška redzēja, ka viņš pielūdza dievu. Laikam vecais vīrs prata no galvas ļoti daudz lūgsnu, jo ilgi stāvēja pie svētbildes un čukstēja. Pielūdzis dievu, viņš pārmeta krustu logiem, durvīm, Jegoruškam, Ivanam Ivaničam, apgulās tāpat bez spilvena uz dīvāniņa un apsedzās ar saviem svārkiem. Gaitenī pulkstenis nosita desmit. Jegoruškam iešāvās prātā, cik daudz vēl laika līdz ritam, skumju pārņemts, viņš pieplaka ar pieri pie dīvāna atzveltnes un vairs nepūlējās atkratīties no neskaidrajiem, nomācošajiem rēgiem. Taču rīts pienāca daudz ātrāk, nekā viņš bija domājis.

Jegoruškam šķita, ka viņš īsu brīdi gulējis, pieplacis ar pieri pie dīvāna atzveltnes, bet, kad viņš atvēra acis, pa abiem logiem jau sniedzās uz grīdas slīpi saules stari. Tēva Hristofora un Ivana Ivaniča istabiņā nebija. Viss uzkopts, gaišs, mājīgs, un oda pēc tēva Hristofora, no kura vienmēr dvesa ciprešu un kaltētu rudzupuķu smarža (mājās viņš taisīja no rudzupuķēm slacekļus un svētbilžu skapju rotājumus, tāpēc arī bija caurcaurēm piesūcies ar šo smaržu). Jegoruška paskatījās uz spilvenu, uz slīpajiem saules stariem, uz saviem zābakiem, kuri tagad bija nospodrināti un nolikti viens otram blakus pie dīvāna, un sāka smieties. Jegoruškam likās dīvaini, ka viņš vairs nav uz ķīpas, ka šeit viss ir sauss un, augšup paraugoties, nav ne zibšņu, ne pērkona grāvienu.

Viņš noslīdēja no dīvāna un sāka ģērbties. Pašsajūta bija lieliska; no vakardienas sirguma vairs tikai neliels gurdums kājās un kaklā. Tātad eļļa un etiķis līdzējis. Jegoruškam ienāca prātā tvaikonis, lokomotīve un platā upe, kurus kā pa miegam bija redzējis vakar, un tagad viņš steidzās drīzāk apģērbties, lai skrietu uz piestātni un paskatītos uz tiem. Kad Jegoruška nomazgājies vilka mugurā sarkano kreklu, durvīs pēkšņi noklakšķēja atslēga un pāri slieksnim kāpa tēvs Hristofors cilindru galvā, garu spieķi rokā un brūnā zīda garīdznieka tērpā virs audekla svārkiem. Smaidīdams, starodams (veci vīri, nule atgriezušies no baznīcas, allaž staro) viņš nolika uz galda dievmaizīti, saini, noskaitīja lūgsnu un sacīja:

—    Dievs par tevi apžēlojies! Nu, kā ar veselību?

—   Tagad labi, — Jegoruška atbildēja, skūpstīdams tēvam Hristoforam roku.

—    Paldies debesu tēvam … Es nāku no dievkalpojuma . . . Gribēju tikties ar savu paziņu, baznīcas sulaini. Aicināja mani pie sevis tēju dzert, bet es negāju. Man nepatīk jau agrā rītā pa ciemiem staigāt. Lai dieva rokā!

Tēvs Hristofors novilka priestera tērpu, noglauda sev krūtežu un bez steigas attina saini. Jegoruška ieraudzīja skārda kārbiņu ar graudaino kaviāru, gabaliņu žāvētas stores un frančmaizi.

—    Gāju garām dzīvo zivju veikalam un nopirku, — tēvs • Hristofors sacīja. — Darbdienā jau nevajadzētu tērēties, bet iedomājos, ka mājās sirdzējs, tad jau nu tas it kā piedodams. Bet kaviārs ir labs, stores kaviārs .. .

Baltā kreklā ģērbies apkalpotājs atnesa patvāri un paplāti ar traukiem.

—    Ed, — tēvs Hristofors sacīja, ziezdams ikrus uz maizes šķēlītes un sniegdams to Jegoruškam. — Tagad ēd un papriecājies, pienāks laiks, būs jāmācās. Pielūko tu man, mācies vērīgi un čakli, lai būtu kāda jēga. Kas jāzina no galvas, to iemācies no galvas, kur ar saviem vārdiem jāizklāsta saturs, jāizvairās no grāmatas teksta, tur stāsti saviem vārdiem. Centies izmācīties visu, kas jāmācās. Dažs matemātiku zina teicami, bet par Pjotru Mogilu nav dzirdējis, cits par Pjotru Mogilu zina, bet nespēj pastāstīt par mēnesi. Nē, nē, tu mācies tā, lai visu saprastu! Izmācies latīniski, franciski, vāciski … ģeogrāfiju, protams, vēsturi, dievvārdu zinātni, filozofiju, matemātiku. .. Kad visu izmācīsies nesteigdamies, dievu pielūgdams un ar centību, tad iestājies dienestā. Ja visu zināsi, tev ikvienā darba laukā paveiksies. Tu tikai mācies un krāj svētību, bet dievs pats norādīs, par ko tev jākļūst. Vai par dakteri, vai tiesnesi, vai inženieri. . .

Tēvs Hristofors uzzieda uz maizes šķēlītes nedaudz ikru, ielika kumosu mutē un teica:

—    Apustulis Pāvils saka: nevienam nebūs pārgudram būt vairāk, nekā tam pieklājas gudram būt. Protams, ja burvju grāmatas grib lasīt, nešķīstas tenkas klausīties vai garus no viņpasaules izsaukt, kā to darījis Zauls, vai tādas zināšanas mācīties, no kurām labuma ne sev, ne citiem, tad labāk nemācīties nemaz. Jāielāgo tikai tas, ko dievs svētījis. Tu ņem vērā . . . Svētie apustuļi runājuši visās valodās — arī tu mācies valodas; Vasilijs Lielais mācījies matemātiku un filozofiju — mācies arī tu, svētais Nestors rakstījis vēsturi — arī tu mācies un raksti vēsturi. Ņem par priekšzīmi svētos vīrus …

Tēvs Hristofors iestrēba no apakštases tējas malku, izslaucīja ūsas un pagrozīja galvu.

—    Labi! — viņš teica. — Esmu mācīts pa vecai modei, daudz ko jau aizmirsis, tomēr dzīvoju citādi nekā pārējie. Ne salīdzināt nevar. Piemēram, dažkārt plašā sabiedrībā vai nu pusdienās, vai sapulcē pasaku kaut ko latīniski vai no vēstures, vai filozofijas, un tad — gan citiem patīkami, gan arī man pašam … Vai arī kad atbrauc apgabaltiesa un prāvnieki jānozvērina, visi citi garīdznieki samulst, bet es ar tiesnešiem, ar prokuroriem, ar advokātiem kā tuvs draugs: parunājos kā skolots cilvēks, tēju padzeru kopā ar viņiem, pasmejos, iztaujāju, ko nezinu… Arī viņiem patīkami. Tā tās lietiņas, brāl… Tas, kas skolām godu dod, zināšanas sevim rod. Mācies! Protams, būs jau grūti: tagadējos laikos skološanās izmaksā dārgi… Tava māmiņa atraitne, pārtiek no pensijas, bet gan jau …

Tēvs Hristofors bažīgi paraudzījās uz durvīm un turpināja čukstus:

—    Ivans Ivaničs palīdzēs. Viņš tevi nepametīs. Savu bērnu viņam nava, viņš tev palīdzēs. Neraizējies.

Tēvs Hristofors savilka nopietnu seju un čukstēja vēl klusāk:

—    Georgij, lai dievs tevi pasarga, tu gan iegaumē: neaizmirsti māti un Ivanu Ivaniču. Māli godā turēt liek baušļi, bet Ivans Ivaničs ir tev labdaris un tēva vietā. Ja tapsi par zinātnieku un, lai nedod dievs, sāksi vairīties no cilvēkiem vai viņus nievāt tāpēc, ka viņi dumjāki nekā tu, tev slikti klāsies, slikti!

Tēvs Hristofors pacēla augšup roku un atkārtoja smalkā balstiņā:

—    Slikti! Slikti!

Tēvs Hristofors sarunā aizrāvās un, kā mēdz teikt, varen iesila; viņš nerimtos līdz pusdienām, bet atvērās durvis, un ienāca Ivans Ivaničs. Tēvocis steigšus sasveicinājās, apsēdās pie galda un ātri sāka rīt tējas malkus.

—    Tiku galā ar visām darīšanām, — viņš teica. — Šodien vajadzētu braukt mājās, bet vēl tās klapatas ar Jegoru. Viņš kaut kur jānovieto. Māsa teica, ka šeit dzīvojot viņas draudzene Nastasja Petrovna, var gadīties, ka tā pieņem Jegoru savā dzīvoklī.

Tēvocis parakņājās kabatas portfelī, izvilka saburzītu vēstijli un lasīja:

—    «Mazajā Lejas ielā, Nastasjai Petrovnai Toskunovai, viņas pašas namā.» Tūlīt būs jāiet un jāsameklē. Klapatas!

Drīz pēc tējas dzeršanas Ivans Ivaničs un Jegoruška jau gāja laukā no iebraucamās sētas.

—    Klapatas! — tēvocis purpināja. — Pielipis esi pie manis kā dadzis, bet lai jau dieva rokā! Tu skolosies un kļūsi smalks vīrs, bet es lai ar tevi te nomokos …

Ejot cauri pagalmam, viņi redzēja, ka vezumu un kučieru tur vairs nebija, visi jau agrā rītā aizbraukuši uz piestātni. Pagalma tālākajā kaktā melnēja pazīstamie rati; blakus stāvēja abi bērie un skrumšķināja auzas.

«Ardievu, kulba!» Jegoruška domāja.

Sākumā vajadzēja ilgi kāpt kalnā pa bulvāri, pēc tam bija jāiet pāli lielam tirgus laukumam; tur Ivans Ivaničs pajautāja gorodovojam, kur ir Mazā Lejas iela.

—   Ai, ai! — gorodovojs pasmīnēja. — Tā ir gauži tālu, tur pie ganībām!

Ceļā vairākkārt pretim brauca ormaņu droškas, bet tādu izlaidību kā braukšanu ar ormani tēvocis atjāvās tikai ārkārtējos gadījumos un augstos svētkos. Abi ar Jegorušku viņi ilgi gāja pa bruģētām ielām, pēc tam pa ielām, kur bija tikai ietves, bet bruģa nebija, un galu galā nokļuva tādās ielās, kur nebija ne bruģa, ne ietvju. Kad kājas un taujāšana noveda viņus līdz Mazajai Lejas ielai, abi gājēji bija pietvīkuši un, cepuri noņēmuši, slaucīja sviedrus.

—    Lūdzu, pasakiet, — Ivans Ivaničs uzrunāja večuku, kas sēdēja pie vārtiem uz soliņa, — kur te ir Nastasjas Petrovnas Toskunovas nams?

—    Nekādas Toskunovas te nav, — vecais atbildēja, brītiņu padomājis. — Varbūt Timošenko?

—    Nē, Toskunova …

—    Atvainošanu, Toskunovas nava …

Ivans Ivaničs paraustīja plecus un slāja tālāk.

—   Nemaz nemeklējiet! — vecais sauca nopakaļ. — Ja es saku — nava, tātad nava!

—    Paklausies, krustmāt, — Ivans Ivaničs griezās pie vecas sievas, kas uz ielas stūra pārdeva muldiņā sabērtas saulgriežu sēklas un bumbierus, — kur te ir Nastasjas Petrovnas Toskunovas nams?

Vecā palūkojās uz viņu ar izbrīnu un iesmējās.

—    Vai tad Nastasja Petrovna tagad dzīvo savā namā? — viņa jautāja. — Ak dievs, būs jau gadi astoņi, kamēr meitu izprecināja un namu atdeva znotam! Tagad namā dzīvo znots.

Bet sievas acis pauda: «Kā jūs, muļķi, tādu nieku nezināt?»

—    Kur tad viņa tagad dzīvo? — Ivans Ivaničs vaicāja.

—    Ak debesu tēvs! — vecene brīnījās un sasita rokas. — Viņa jau sen mitinās īrētā dzīvoklī! Jau gadi astoņi, kamēr savu namu atdeva znotam. Esat gan jūs! …

Vecā laikam gaidīja, ka Ivans Ivaničs arī brīnīsies un iesauksies: «Nevar būt!!» — bet viņš gauži mierīgi uzprasīja:

—    Kur tad ir viņas dzīvoklis?

Tirgone uzrotīja piedurknes un, rādīdama ar kailu roku, spalgā, smalkā balsī skaļi klāstīja:

—    Ejiet tikai taisni, taisni, taisni vien . . . Un, kad paiesiet garām sarkanai mājiņai, pa kreisi būs šķērsiela. Tad nu ejiet pa šo šķērsielu un skatieties — trešie vārti pa labi. ..

Ivans Ivaničs un Jegoruška aizgāja līdz sarkanajai mājiņai, iegriezās pa labi šķērsielā un devās pie trešajiem vārtiem labajā pusē. Abpus pelēkajiem, ļoti vecajiem vārtiem stīdzēja garš, pelēks žogs ar platām spraugām; žoga labā puse stipri sasvērusies uz priekšu un kuru katru brīdi draudēja apgāzties, kreisā puse sašķiebusies atpakaļ uz pagalmu, bet vārti stāvēja taisni un, šķiet, gudroja, kādā virzienā tiem būtu ērtāk gāzties, uz priekšu vai atpakaļ. Ivans Ivaničs atvēra mazos vārtiņus, un viņi abi ar Jegorušku ieraudzīja lielu, nezālēm un dadžiem pieaugušu pagalmu. Kādus simt soļus no vārtiem neliela mājiņa ar sarkanu jumtu un zaļiem slēģiem. Tukla sieviete ar atrotītām piedurknēm un paceltu priekšauta malu stāvēja pagalma vidū, kaisīja kaut ko zemē un kliedza tikpat spalgi un smalki kā pirms brīža tirgone:

—    Cip! .. . cip! cip!

Aiz viņas tupēja rūsgans suns ar smailām ausim. Ieraudzījis ciemiņus, suns skrēja uz vārtiņiem, riedams smalkā balsī (visi rūsganie suņi rej smalkā balsī).

—          Ko jums vajag? — uzkliedza sieviete, ar roku aizsegdama acis pret sauli.

—           Labdien! — tāpat pakliedza viņai Ivans Ivaničs, gaiņādamies ar spieķi no rūsganā suņa. — Sakiet, lūdzu, — vai šeit dzīvo Nastasja Petrovna Toskunova?

—    Šeit! Bet kādēļ viņa jums vajadzīga?

Ivans Ivaničs un Jegoruška piegāja pie svešās sievas. Viņa aizdomīgi aplūkoja nācējus un atkārtoja:

—    Kādēļ viņa jums vajadzīga?

—    Varbūt jūs pati esat Nastasja Petrovna?

—    Jā, esmu!

—           Ļoti patīkami… Redziet, jūs sveicina jaunības draudzene Olga Ivanovna Kņazeva. Šis ir viņas dēliņš. Bet es, varbūt atceraties, viņas brālis Ivans Ivaničs. .. Jūs taču esat no mūsu pilsētiņas… Jūs tur esat gan dzimusi, gan apprecējusies …

Iestājās klusums. Tuklā sieviete truli blenza uz Ivanu Ivaniču, it kā neticēdama vai nesaprazdama, pēc tam pietvīka līdz ausīm, sasita rokas; no priekšauta bira zemē auzas, no acīm plūda asaras.

—           Olga Ivanovna! — viņa iespiedzās, satraukumā smagi elpodama. — Mana mīļā, labā! Ak dieviņ tētiņ, ko tad es te stāvu kā muļķe? Mans jaukais eņģelīti. . .

Viņa apskāva Jegorušku, notriepa ar asarām viņa seju un sāka raudāt vēl skaļāk.

—           Debesu tēvs! — viņa iesaucās, rokas lauzīdama. — Oļas dēliņš! Tie nu gan ir prieki! Mātē atsities! Māte kas māte! Ko tad jūs stāvat te pagalmā? Lūdzu, nāciet iekšā!

Raudādama gluži aizelsusies un ejot runādama, viņa steidzās uz māju; viesi vilkās viņai līdzi.

—           Man istabas nav uzkoptas! — viņa teica, ievezdama ciemiņus mazā, smacīgā zālē, kas bija pilna ar svētbildēm un puķu podiem. — Ak dievmāte! Vasilisa, ej un atver vismaz slēģus! Manu eņģelīt! Manu daiļo

jaukumiņi Un es nemaz nezināju, ka Oļai šitāds dēliņš!

Kad mājasmāte nomierinājās un aprada ar ciemiņiem, Ivans Ivaničs aicināja viņu parunāties divatā. Jegoruška izgāja otrā istabiņā; tur stāvēja šujmašīna, pie loga karājās būrītis ar strazdu un svētbilžu un puķu bija tikpat daudz kā zālē. Pie šujmašīnas kā sastingusi stāvēja iedegusi meitene tik apaļīgiem vaigiem kā Titam, tīru katūna kleitiņu mugurā. Viņa, acis nepamirkšķinādama, skatījās uz Jegorušku un, kā redzams, jutās ļoti samulsusi. Jegoruška palūkojās uz meiteni, brīdi klusēja un vaicāja:

—    Kā tevi sauc?

Meitene pakustināja lūpas, savilka raudulīgu seju un klusi atbildēja:

—    Atja …

Tas nozīmēja — Katja.

—    Viņš dzīvos pie jums, — Ivans Ivaničs zālē čukstēja, — ja jūs būsiet tik laipna, bet mēs jums maksāsim katru mēnesi desmit rubļu. Viņš ir kluss, neizlutināts zēns . ..

—    Nemaz nezinu, ko jums atbildēt, Ivan Ivanič! — raudulīgi nopūtās Nastasja Petrovna. — Desmit rubļi laba nauda, bet cita bērnu pieņemt man ir bail! Ja nu pēkšņi saslimst vai kas gadās .. .

Kad Jegorušku atkal ieaicināja zālē, Ivans Ivaničs jau stāvēja ar cepuri rokā un atsveicinājās.

—    Nu? Tātad lai viņš tagad paliek pie jums, — Ivans Ivaničs sacīja. — Ardievu! Jegor, paliec te! — viņš teica, uzrunādams māsasdēlu. — Neblēņojies, klausi Nastasju Petrovnu … Sveiks! Es vēl atnākšu rītdien.

Viņš aizgāja. Nastasja Petrovna vēlreiz apskāva Jegorušku, dēvēja viņu par eņģelīti un gluži noraudājusies klāja galdu. Pēc brīža Jegoruška jau sēdēja viņai blakus, atbildēja uz Nastasjas Petrovnas nebeidzamo taujāšanu un strēba treknus, karstus kāpostus.

Vakarā viņš sēdēja atkal pie tā paša galda un, atbalstījis galvu uz rokām, klausījās Nastasjā Petrovnā. Viņa gan smiedamās, gan raudādama stāstīja par Jegoruškas mātes jaunību, par savu laulības dzīvi, par

saviem bērniem… Circenis čirkstēja aizkrāsnē, un tikko dzirdami dūca lampas liesma. Mājasmāte runāja paklusām, uztraukumā viņai atkal un atkal nokrita uzpirkstenis, bet Katja, viņas mazmeita, līda pagaldē pēc uzpirksteņa un katrreiz ilgi uzkavējās zem galda — laikam apskatīja Jegoruškas kājas. Bet Jegoruška klausījās, snauda, vērīgi aplūkoja vecās sievas seju, viņas spalvaino kārpu, asaru pēdas . .. Un viņam bija skumji, ļoti skumji! Jegorušku apguldīja uz lādes un piekodināja, ja naktī sagriboties ēst, lai pats izejot gaitenītī un paņemot no palodzes ar šķīvi pārsegtu ceptu cāli.

Nākamajā dienā no rīta ieradās atvadīties Ivans Ivaničs un tēvs Hristofors. Nastasja Petrovna kļuva priecīga un jau gribēja uzkurt patvāri, bet Ivans Ivaničs ļoti steidzās, atmeta ar roku un teica:

—    Nav mums laika tēju dzert un cukuru grauzt! Tūliņ iesim atpakaļ.

Pirms atvadīšanās visi apsēdās un brītiņu klusēja. Nastasja Petrovna smagi nopūtās un saraudātām acīm paskatījās uz svētbildēm.

—    Nu, — Ivans Ivaničs ierunājās pieceldamies, — tātad tu te paliksi .. .

No viņa sejas pēkšņi izgaisa lietišķais skarbums, viņš mazliet nosarka, sērīgi pasmaidīja un teica:

—    Nu, iegaumē, mācies… Neaizmirsti māti un klausi Nastasju Petrovnu… Jegor, ja labi mācīsies, es tevi nepametīšu.

Tēvocis izņēma no kabatas naudas maku, uzgrieza Jegoruškam muguru, ilgi rakņājās pa sīknaudu un, sameklējis desmit kapeiku gabalu, iedeva to Jegoruškam. Tēvs Hristofors nopūtās un bez steigas svētīja Jegorušku.

—    Tēva, dēla un svētā gara vārdā… Mācies, — viņš teica. — Pūlies, brāl… Ja nomiršu, šad tad atceries. Še tev arī no manis desmit kapeiciņas …

Jegoruška noskūpstīja viņam roku un sāka raudāt. Sirdī kāds it kā iečukstēja, ka viņš vairs nekad neredzēs šo veco vīru.

—    Es, Nastasja Petrovna, jau iesniedzu ģimnāzijā lūgumu, — Ivans Ivaničs sacīja tādā balsī, it kā zālē būtu kāds nelaiķis. — Septītajā augustā aizvediet viņu uz eksāmenu . . . Nu tad sveiki! Lai dievs jums palīdz! Ardievu, Jegor!

— Būtu nu vismaz tējiņu iedzēruši! — Nastasja Petrovna novaidējās.

Cauri asarām, kas aizmigloja acis, Jegoruška neredzēja, ka laukā izgāja tēvocis un tēvs Hristofors. Jegoruška pieskrēja pie loga, bet arī pagalmā viņu vairs nebija, un no vārtiem, izpildījis savu pienākumu, šurp skrēja nule rējušais rūsganais suns. Pats nezinādams, kādēļ, Jegoruška apsviedās apkārt un drāzās laukā. Kad viņš izskrēja aiz vārtiem, Ivans Ivaničs un tēvs Hristofors vicinādami — viens nūju ar līku galu, otrs garu spieķi — jau gāja ap stūri. Jegoruška juta, ka kopā ar šiem cilvēkiem viņam uz laiku laikiem kā dūmi izgaist viss, kas pārdzīvots līdz šim; viņš nespēkā noslīga uz soliņa un rūgtām asarām apsveica jauno, nezināmo dzīvi, kas viņam tagad sākās …

Kāda būs šī dzīve?

UGUNIS

Aiz durvīm satraukti ierējās suns. Inženieris Anaņjevs, viņa palīgs students fon Štenbergs un es izgājām no barakas paskatīties, ko suns tur rej. Es barakā biju viesis un varēju arī neiet, bet jāatzīstas, ka no izdzertā vīna man viegli reiba galva un es vēlējos paelpot svaigu gaisu.

—    Neviena nav … — Anaņjevs sacīja, kad bijām izgājuši. — Ko tu mānies, Azorka? Muļķis!

Visapkārt nebija redzamas nevienas dzīvas dvēseles. Muļķa Azorka, melns sētas suns, droši vien gribēdams atvainoties par savu veltīgo riešanu, nedroši pienāca pie mums un sāka luncināt asti. Inženieris noliecās un pakasīja tam starp ausīm.

—    Ko tu, muļķa radībiņa, pa tukšu rej? — viņš sacīja balsī, kādā labsirdīgi cilvēki sarunājas ar bērniem un suņiem. — Nelabu sapni redzēji, vai? Lūk, dakter, rekomendēju jūsu uzmanībai, — viņš turpināja, uzrunādams mani, — apbrīnojami nervozs subjekts! Iedomājieties, nepanes vientulību, vienmēr redz briesmīgus sapņus, un viņu moka murgi, bet, ja uzkliegsi, pārņem kaut kas līdzīgs histērijai.

—    Jā, delikāts suns… — students piebalsoja.

Azorka laikam saprata, ka runa ir par viņu; suns

pacēla purnu un žēli iekaucās, it kā gribētu teikt: «Jā, brīžiem es neizturami ciešu, bet jūs, lūdzu, atvainojiet!»

Bija augusta nakts, zvaigžņota, bet tumša. Tā kā nekad agrāk savā mūžā nebiju atradies tik ārkārtējos apstākļos, kādos tagad nejauši biju iekļuvis, šī zvaigžņotā nakts man šķita mēma, nelaipna un tumšāka, nekā patiesībā bija. Es atrados uz dzelzceļa līnijas, kuru tikko vēl būvēja. Augstais, līdz pusei gatavais uzbērums, smilts, māla un akmens šķembu kaudzes, barakas, bedres, šur tur izmētātas ķerras, lēzenie paaugstinājumi virs zemnīcām, kurās dzīvoja strādnieki, —viss šis jūklis, ko tumsa krāsoja vienā krāsā, piešķīra zemei dīvainu, mežonīgu izskatu, kas atgādināja haosa laikus. Visā, kas atradās manu acu priekšā, bija tik maz kārtības, ka pārņēma dīvaina sajūta, redzot uz nejēdzīgi izrakņātās zemes, kas ne pēc kā neizskatījās, cilvēku siluetus un slaidos telegrāfa stabus; kā vieni, tā otri bojāja kopējo ainu un, likās, nebija no šās pasaules. Bija kluss, un tikai varēja dzirdēt, ka mums virs galvas kaut kur ļoti augstu telegrāfs dūca savu vienmuļo dziesmu.

Mēs uzrāpāmies uz uzbēruma un no tā augšas noraudzījāmies uz zemi. Kādas piecdesmit asis no mums, tur, kur grambas, bedres un kaudzes galīgi saplūda ar nakts tumsu, mirgoja nespodra uguntiņa. Aiz tās mirdzēja otra uguntiņa, bet aiz otras trešā, tad simt soļu tālāk dega divas sarkanas acis — droši vien kādas barakas logi, — un gara virkne tādu uguņu, vērsdamās arvien biežākas un nespodrākas, stiepās gar līniju līdz pašam apvārsnim, tad puslokā pagriezās pa kreisi un izgaisa tālajā miglā. Ugunis bija nekustīgas. Tajās, nakts klusumā un telegrāfa vienmuļīgajā dziesmā bija jūtams kaut kas kopīgs. Šķita, ka zem uzbēruma aprakts kāds svarīgs noslēpums un ka par to zina tikai ugunis, nakts un vadi…

—    Cik brīnišķīgi, ak kungs! — Anaņjevs nopūtās. — Plašuma un skaistuma vairāk, nekā vajag! Un kāds uzbērums, ko! Tas, brālīt, nav uzbērums, bet vesels Monblans! Miljonus maksā .. .

Sajūsminādamies par ugunīm un uzbērumu, kas maksā miljonus, apskurbis no vīna un sentimentāli noskaņots, inženieris paplikšķināja studentam fon Štenbergam pa plecu un jokodams turpināja:

—    Domās iegrimāt, vai, Mihailo Mihailič? Vai nav patīkami nolūkoties uz savu roku darbu? Pagājušo gadu šai pašā vietā bija kaila stepe, nejuta cilvēku elpas, bet tagad paskatieties: dzīve, civilizācija! Un cik tas viss labi, nudien! Mēs abi būvējam dzelzceļa līniju, bet pēc mums, tā pēc simt vai divsimt gadiem, labi ļaudis sacels te fabrikas, skolas, slimnīcas, un — mašīna sāks darboties! Ko?

Students stāvēja nekustēdamies, sabāzis rokas kabatās, un neatrāva acu no ugunīm. Viņš neklausījās inženierī, nez par ko domāja un, acīm redzot, bija tādā noskaņojumā, kad negribas ne runāt, ne klausīties. Pēc ilgas klusēšanas viņš pavērsās pret mani un klusu sacīja:

—    Vai zināt, kam līdzinās šīs bezgalīgās ugunis? Tās izraisa manī priekšstatu par kaut ko sen mirušu, kas dzīvojis priekš tūkstoš gadiem, par tādu kā amalekiešu vai filistiešu nometni. It kā kāda Vecās derības tauta būtu uzcēlusi nometni un gaidītu rītu, lai cīnītos ar Zaulu vai Dāvidu. Lai ilūzija būtu pilnīga, trūkst tikai tauru skaņu un sargu sasaukšanās kaut kādā etiopiešu valodā.

—    Varbūt gan … — inženieris piekrita.

Un it kā tīšām pār dzelzceļa līniju pārskrēja vējš un atnesa skaņas, kas atgādināja ieroču žvadzoņu. Iestājās klusums. Nezinu, ko tagad domāja inženieris un students, bet man jau likās — tiešām redzu kaut ko sen mirušu un pat dzirdu sargus runājam nesaprotamā valodā. Mana iztēle traucās zīmēt teltis, dīvainus cilvēkus, viņu apģērbu, bruņas …

—    Jā, — students domās norūca. — Kādreiz šai pasaulē dzīvoja filistieši un amalekieši, bija vareni, bet tagad nekas no viņiem nav vairs palicis pāri. Tāpat būs arī ar mums. Tagad mēs ceļam dzelzceļa līniju, stāvam un filozofēj am, bet paies paris tukstošu gadu, un no ša paša uzbēruma un no visiem šiem cilvēkiem, kas tagad guļ pēc smagā darba, nepaliks ne putekļu. Patiesībā tas ir briesmīgi!

—   Šīs domas jūs atmetiet… — inženieris nopietni un pamācoši sacīja.

—    Kādēļ?

—   Tādēļ… Ar tādām domām dzīve jābeidz, nevis jāsāk. Jūs vēl esat par jaunu, lai tā domātu.

—    Kāpēc gan? — students atkārtoja.

—    Visas šis domas par iznīcību un niecību, par dzīves bezmērķību, par nāves nenovēršamību, par aizkapa tumsu un tā tālāk — visas šīs augstās domas, es saku, mans mīļais, ir labas un dabiskas vecumā, kad tās ir ilgstošas domāšanas produkts, radušās sāpēs un patiešām izveido prāta bagātību; bet jaunām smadzenēm, kas tikko sāk patstāvīgu dzīvi, tās vienkārši ir nelaime! Nelaime! — Anaņjevs atkārtoja un atmeta ar roku. — Man šķiet, ka jūsu gados labāk lai galvas nemaz nav uz pleciem nekā domāt tādā virzienā. Es jums, baron, nopietni saku. Un sen jau gribēju parunāties ar jums par to, jo jau no pirmās mūsu pazīšanās dienas manīju jūsu tieksmi uz šādām briesmīgām domām!

—    Ak kungs, kāpēc tad tās ir briesmīgas? — students smaidīdams vaicāja, un pēc viņa balss un sejas bija redzams, ka viņš atbild tikai aiz vienkāršas pieklājības un ka inženiera uzsāktais strīds viņu nemaz neinteresē.

Acis man lipa ciet. Cerēju, ka tūliņ pēc pastaigas mēs novēlēsim cits citam labu nakti un liksimies gulēt, taču manas cerības tik drīz nepiepildījās. Kad mēs atgriezāmies barakā, inženieris pabāza tukšās pudeles pagultē, izvilka no liela, pīta groza divas pilnas un, attaisījis tās, apsēdās pie sava darba galda ar acīm redzamu nolūku joprojām dzert, runāt un strādāt. Iedzerdams no glāzes pa malkam, viņš izdarīja ar zīmuli uz dažiem zīmējumiem atzīmes un joprojām pierādīja studentam, ka tas domā nepiedienīgā veidā. Students sēdēja viņam līdzās, pārbaudīja aprēķinus un klusēja. Viņam, tāpat kā man, negribējās ne runāt, ne klausīties. Lai netraucētu cilvēkus darbā un gaidīdams, ka man kuru katru brīdi piedāvās guļvietu, es sēdēju nomaļus uz inženiera šķībās saliekamās gultas un garlaikojos. Pulkstenis bija jau pāri pusnaktij.

Aiz gara laika vēroju savus jaunos paziņas. Ne Anaņjevu, ne studentu nekad agrāk nebiju redzējis un iepazinos ar viņiem tikai šajā naktī. Vēlu vakarā atgriezos jāšus no tirgus pie muižnieka, pie kura viesojos, nogriezos tumsā uz cita ceļa un nomaldījos. Grozīdamies ap dzelzceļa līniju un redzēdams, ka nakts arvien vairāk satumst, atcerējos «baskāji čugunpēdu», kas uzglūn .gājējiem un jātniekiem, padevos gļēvulībai un pieklauvēju pie pirmās barakas, kas gadījās. Te mani līksmi uzņēma Anaņjevs ar studentu. Kā tas mēdz būt ar svešiem cilvēkiem, kas nejauši satiekas, mēs ātri iepazināmies, sadraudzējāmies un, no sākuma dzerdami tēju, bet pēc tam vīnu, jau jutāmies tā, it kā būtu pazīstami vairākus gadus. Apmēram pēc kādas stundas es jau zināju, kas viņi ir un kādi vēji viņus atpūtuši no galvaspilsētas tālajā stepē, bet viņi zināja, kas es esmu, ar ko nodarbojos un ko domāju.

Inženieris Nikolajs Anastasjevičs Anaņjevs bija pilnīgs, plats plecos un, spriežot pēc ārienes, sāka jau, tāpat kā Otello, «nolaisties pusmūža gadu ielejā» un pieņemties tuklumā. Viņš atradās tieši tai vecumā, par kuru precinieces saka — «vīrietis pašos spēka gados», tas ir, nebija ne jauns, ne vecs, viņam patika labi paēst, iedzert un paslavēt vecos laikus, iedams viņš viegli aizelsās, miegā stipri krāca, bet satiksmē ar apkārtējiem izrādīja jau to mierīgo, nesatricināmo labsirdību, kāda ar laiku kļūst raksturīga kārtīgiem cilvēkiem, Kad tie sasniedz štāba virsnieku dienesta pakāpi un sāk briest. Uz viņa galvas un viņa bārdā vēl nebija neviena sirma mata, bet viņš jau neviļus, pats to nemaz neievērodams, labvēlīgi sacīja jauniem cilvēkiem «mans mīļais» un jutās tā, it kā viņam būtu tiesības tos labsirdīgi izrāt par domāšanas veidu. Viņa balss un kustības bija mierīgas, vieglas, drošas kā cilvēkam, kurš ļoti labi zina, ka viņš jau izkūlies uz īstā ceļa, ka viņam jau ir noteikts darbs, noteikts maizes kumoss, noteikts uzskats par lietām … Viņa iedegusi seja ar resno degunu un muskuļotais kakls it kā sacīja: «Es esmu paēdis, vesels, apmierināts pats ar sevi, un pienāks laiks, kad arī jūs, jaunie cilvēki, tāpat būsiet paēduši, veseli un apmierināti paši ar sevi…» Viņš bija ģērbies katūna krievu kreklā un platās audekla biksēs, kas bija sabāztas lielos zābakos. Pēc dažiem sīkumiem, kā, piemēram, krāsainās dzīparu jostiņas, izšūtās apkakles un ielāpiņa uz elkoņa, varēja spriest, ka viņš precējies un ka sieva viņu droši vien maigi mīl.

Barons Mihails Mihailovičs fon Štenbergs, satiksmes ceļu institūta students, bija divdesmit trīs vai divdesmit četrus gadus vecs jauneklis. Tikai palsie mati, šķidrā bārdiņa un varbūt arī zināms sejas vaibstu raupjums un sausums liecināja, ka viņš cēlies no Baltijas baroniem, viss pārējais — vārds, ticība, domas, izturēšanās un sejas izteiksme — viņam bija tīri krieviski. Tāpat kā Anaņjevam, viņam mugurā garš katūna krekls, kājās lieli zābaki, pats sakumpis, seja sen neskūta, iedegusi, un viņš neizskatījās ne pēc studenta, ne barona, bet pēc parasta krievu meistara palīga. Viņš runāja un kustējās maz, vīnu dzēra nelabprāt, bez sevišķa prieka, aprēķinus pārbaudīja mehāniski un visu laiku, šķita, par kaut ko domāja. Arī viņa balss un kustības bija mierīgas un vieglas, taču tas bija gluži citāda veida miers nekā inženierim. Iedegusī, viegli ironiskā, domīgā seja, acis, kas raudzījās mazliet caur pieri, un viss augums pauda dvēseles apsīkumu, smadzeņu kūtrumu . .. Viņš raudzījās tā, it kā viņam būtu pilnīgi vienalga, vai viņa priekšā deg uguns vai ne, vai vīns ir garšīgs vai pretīgs, vai aprēķini, kurus viņš pārbauda, ir pareizi vai ne … Un šai gudrajā, mierīgajā sejā es lasīju: «Pagaidām neredzu nekā laba ne savā darbā, ne maizes kumosā, ne uzskatos par lietām. Tās visas ir muļķības. Esmu bijis Pēterburgā, tagad sēžu šeit barakā, rudeni no šejienes atkal aizbraukšu uz Pēterburgu, pēc tam pavasarī braukšu atkal šurp . . . Kas no tā visa būs par labumu, nezinu un neviens nezina … Tātad nav arī vērts runāt.. .»

Viņš klausījās inženierī bez intereses, ar to laipnīgo vienaldzību, ar kādu vecāko klašu kadeti klausās lāga tēvocītī, kas aizpļāpājies. Šķita, ka viss, ko inženieris sacīja viņam nebija nekas jauns un ka viņš pats varētu pateikt daudz ko jaunāku un gudrāku, ja tikai viņam nebūtu laiskums runāt. Anaņjevs turpretim nevarēja rimties. Viņš jau bija atmetis labsirdīgu jokojošo toni un runāja nopietni, pat ar aizrautību, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa mierīgo izskatu. Acīm redzot, viņš nebija vienaldzīgs pret abstraktiem jautājumiem, viņam tie patika, taču viņš neprata un nebija radis tos vērtēt. Šī nemākulība viņa runā izpaudās tik stipri, ka no sākuma nesapratu, ko viņš grib teikt.

—    No visas sirds nīstu šādas domas! — viņš runāja. — Es-pats sirgu ar tām jaunībā, vēl tagad neesmu īsti ticis no tām vaļā un sacīšu jums, — varbūt tāpēc, ka esmu muļķis un ka šīs domas man, tāpat kā zirgam, nebija īstā barība, tās neatnesa man nekā cita kā tikai ļaunumu. Tas ir tik saprotami! Domas par dzīves bezmērķību, par apkārtējās pasaules niecību un iznīcību, Zālamana «viss ir niecību niecība» ir izveidojušas un izveido vēl tagad cilvēku domāšanas augstāko un pēdējo pakāpi. Aiziet domātājs līdz šai pakāpei un — stop! Tālāk nav kur iet. Ar to beidzas normālu smadzeņu darbība, tas ir dabiski un pilnīgi pareizi. Mūsu nelaime ir tā, ka mēs sākam domāt tieši no šā gala. Ar ko normāli cilvēki beidz, ar to mēs sākam. Mēs ar pirmo joni, tikko smadzenes sāk patstāvīgu darbu, uzdrāžamies visaugstākajā — pēdējā pakāpē un nekā negribam zināt par tām pakāpēm, kas stāv zemāk.

—    Kāpēc tas ir slikti? — students jautāja.

—    Saprotiet taču, ka tas nav normāli! — Anaņjevs iesaucās, gandrīz naidīgi paskatīdamies uz viņu. — Ja esam atraduši iespēju nokļūt uz visaugstākās pakāpes bez iepriekšējo palīdzības, tad jau visa garā kāpņu virkne, tas ir, visa dzīve ar tās krāsām, skaņām un domām, zaudē jebkuru jēgu. Ka jūsu gados tāda domāšana ir ļaunums un absurds, jūs varat pārliecināties uz katra savas saprātīgās, patstāvīgās dzīves soļa. Pieņemsim, ka šai brīdī jūs apsēžaties, lai lasītu vai nu Darvinu, vai Šekspīru. Tikko esat izlasījis vienu lappusi, inde sāk jau iedarboties: un jūsu garais mūžs un Šekspīrs, un Darvins jums šķiet muļķība, nejēdzība, jo jūs zināt, ka mirsiet, ka Šekspīrs un Darvins arī nomiruši, ka viņu domas neglāba ne viņus pašus, ne zemi, ne jūs un, ja dzīvei tādā kārtā nav jēgas, tad visas šīs zināšanas, poēzija un cēlās domas ir tikai lieks laika kavēklis, lielu bērnu lēta rotaļlietiņa. Un jūs pārtraucat lasīšanu otrajā lappusē. Tagad pieņemsim, ka pie jums kā pie gudra cilvēka atnāk ļaudis un prasa jūsu domas, piemēram, par karu: vai tas ir vēlams un attaisnojams vai ne? Par atbildi uz šo briesmīgo jautājumu jūs tikai paraustīsiet plecus un aprobežosieties ar kaut kādu vispārīgu frāzi, tāpēc ka jums ar jūsu domāšanas veidu pilnīgi vienalga, vai simtiem tūkstošu cilvēku mirst varmācīgā vai dabiskā nāvē: kā vienā, tā otrā gadījumā rezultāts ir tas pats — pīšļi un aizmirstība. Mēs abi būvējam dzelzceļa līniju. Kāpēc, jāprasa, mums lauzīt galvu, izgudrot, pacelties pār šablonu, žēlot strādniekus, zagt vai nezagt, ja mēs zinām, ka šis dzelzceļš pēc divtūkstoš gadiem pārvērtīsies putekļos? Un tā tālāk un tā tālāk… Saprotiet taču, ka ar tādu nelaimīgu domāšanas veidu nav iespējams nekāds — ne zinātnes, ne mākslas, ne pašas domāšanas progress. Mums liekas — mēs esam gudrāki par pūli un Šekspīru; patiesībā mūsu domāšanas darbs līdzinās nullei, jo nolaisties uz zemākajām pakāpēm nevēlamies, bet augstāk nav kur iet, tā mūsu smadzenes arī stāv sasalšanas punktā — ne uz priekšu, ne atpakaļ… Es atrados šo domu varā kādus sešus gadus un varu jums apzvērēt, ka pa visu šo laiku neizlasīju nevienu nopietnu grāmatu, nekļuvu gudrāks ne par grasi un ne par vienu burtu nepadarīju bagātāku savu tikumu kodeksu. Vai tā nav nelaime? Turklāt mēs ne vien paši esam saindēti, bet saindējam arī apkārtējo cilvēku dzīvi. Labi būtu, ja mēs ar savu pesimismu atteiktos no dzīves, aizietu klinšu alās vai steigtos nomirt, bet mēs taču, pakļauti vispārējam likumam, dzīvojam, jūtam, mīlam sievietes, audzinām bērnus, būvējam dzelzceļus!

—   No mūsu domām nevienam nav ne silti, ne auksti… — students negribīgi iebilda.

—    Nē, to nu gan atmetiet! Jūs vēl nemaz neesat īsti aptvēris, kas ir dzīve, bet, kad nāksiet, brālīt, manos gados, tad tik sapratīsiet, ko tā nozīmē! Mūsu domāšana nav tik nevainīga, kā jums šķiet. Praktiskajā dzīvē, sadursmē ar cilvēkiem tā noved tikai pie šausmām un muļķības. Man nācies pārdzīvot tādas situācijas, kādas nenovēlētu pat niknākajam ienaidniekam.

—    Piemēram? — es iejautājos.

—    Piemēram? — inženieris atkārtoja jautājumu; viņš padomāja, pasmaidīja un teica: — Piemēram, kaut vai tāds gadījums. Patiesību sakot, tas nav gadījums, bet vesels romāns ar prologu un epilogu. Vislieliskākā mācība! Ai, kāda mācība!

Viņš ielēja vīnu mums un pats sev, izdzēra, noglaudīja ar delnām savas platās krūtis un turpināja, vērsdamies vairāk pie manis nekā studenta:

— Tas bija 187 … gada vasarā, drīz pēc kara, kad biju beidzis studijas. Es braucu uz Kaukāzu un, garām braucot, uz kādām piecām dienām iegriezos piejūras pilsētā N. Jāsaka — šai pilsētā biju piedzimis un uzaudzis, un tāpēc nav nekāds brīnums, ka N. man šķita neparasti mājīga, silta un skaista, lai gan galvaspilsētas cilvēkam tur ir tikpat garlaicīga un neērta dzīve kā jebkurā Čuhlomā vai Kaširā. Skumīgi pagāju garām ģimnāzijai, kurā biju mācījies, skumīgi pastaigājos pa ļoti pazīstamo pilsētas dārzu, izdarīju skumīgu mēģinājumu ielūkoties tuvāk cilvēkos, kurus sen nebiju redzējis, bet atcerējos … Visu ar skumjām …

Starp citu, kādu vakaru aizbraucu uz tā saucamo Karantīnu. Tā ir neliela, reta birztala, kur kādreiz sensenos mēra laikos patiešām bijusi karantīna, bet tagad dzīvo zaļumnieki. No pilsētas līdz turienei jābrauc četras verstis pa labu, mīkstu ceļu. Braucu un skatos — pa kreisi jūra, pa labi bezgalīga, drūma stepe; elpot ir viegli, un acīm plašums. Pati birztala atrodas jūras krastā. Atlaidis savu vedēju, iegāju pa pazīstamajiem vārtiem un vispirms devos pa aleju uz nelielu mūra lapeni, ko bērnībā biju iemīlējis. Pēc manām domām, šī apaļā, smagā lapene ar neizskatīgajām kolonām, apvienodama sevī vecu kapa pieminekļa lirismu un Sobakeviča nemākulību, bija vispoētiskākais stūrītis visā pilsētā. Tā stāvēja jūras krastā virs pašas kraujas, un no tās ļoti labi bija redzama jūra.

Es apsēdos uz sola un, pār margām pārliecies, paraudzījos lejup. No lapenes pa stāvo, gandrīz svērtenisko krastu gar māla blāķiem un dadžiem vijās taciņa; tur, kur tā beidzās, tālu lejā, smilšainajā liedagā, kūtri vēla putas un maigi čaloja nelieli viļņi. Jūra bija tikpat varena, bezgalīga un skarba kā pirms septiņiem gadiem, kad es, ģimnāziju pabeidzis, aizbraucu no dzimtās pilsētas uz galvaspilsētu; tālumā bija redzama tumša dūmu strēle — tur brauca kuģis, un bez šās tikko saskatāmās un nekustīgās strēles un kaijām, kas zibēja pār ūdeni, nekas cits neatdzīvināja vienmuļo jūras un debesu ainu. Pa labi un kreisi no lapenes sliepās nelīdzenie, mālainie krasti…

Jūs zināt, ja skumīgi noskaņots cilvēks paliek vienatnē ar jūru vai vispār dabas ainavu, kas viņam šķiet grandioza, viņa skumjām nez kāpēc vienmēr pievienojas pārliecība, ka viņš nodzīvos un aizies bojā, un neviens viņa vārdu nepieminēs, tāpēc viņš refleksīvi tver zīmuli un steidz rakstīt savu vārdu, kur pagadās. Droši vien tādēļ visi vientuļie, klusie stūrīši, kā, piemēram, mana lapene, vienmēr ir nošvīkāti ar zīmuļiem un sagraizīti ar kabatas nažiem. Skaidri atceros, ka, margas aplūkodams, izlasīju: «A. P. (tas ir atstājis piemiņu) Ivans Koroļkovs 1876. gada 16. maijā.» Turpat līdzās Koroļkovam parakstījies kāds vietējais sapņotājs un vēl piezīmējis: «Kur krastā drūmi viļņi šļāc, viņš stāja, lielu domu māts.» Un rokraksts bija sapņains, vārgs, kā slapjš zīds. Kāds Kross, droši vien ļoti sīks un neievērojams cilvēciņš, tik stipri bija izjutis savu niecīgumu, ka bija ļāvis vaļu kabatas nazim un iegriezis savu vārdu dziļiem, veršoku gariem burtiem. Es mehāniski izvilku no kabatas zīmuli un arī parakstījos uz kādas kolonas. Bet tas jau neattiecas uz galveno … Piedodiet, neprotu īsi stāstīt.

Es skumu un mazliet garlaikojos. Garlaicība, klusums un viļņu čalas pamazām noskaņoja mani tādai pašai domāšanai, par kādu tikko runājām. Toreiz, septiņdesmito gadu beigās, tā sāka nākt publikas modē un pēc tam, astoņdesmito gadu sākumā, sāka pāriet no publikas uz literatūru, zinātni un politiku. Man tad bija ne vairāk kā divdesmit seši gadi, bet es jau ļoti labi zināju, ka dzīve ir bezmērķīga un ka tai nav nekādas jēgas, ka viss ir māņi un ilūzija, ka pēc būtības un rezultātiem dzīve katorgā Sahalīnas salā ne ar ko neatšķiras no dzīves Nicā, ka starpībai starp Kanta un mušas smadzenēm nav nekādas būtiskas nozīmes, ka nevienam šai pasaulē nav taisnība, neviens nav vainīgs, ka viss ir muļķības un nieki, un viss lai iet pie velna! Es dzīvoju un ar to it kā izrādīju laipnību kādam nezināmam spēkam, kas lika man dzīvot: sak, nu paskaties, spēks, neturu dzīvi ne graša vērtu, bet dzīvoju! Manas domas plūda vienā virzienā, tikai visdažādākos veidos, un šai ziņā es līdzinājos tam smalkajam gastronom^m, kurš no kartupeļiem vien prata pagatavot simt garšīgu ēdienu. Skaidrs, ka biju vienpusīgs un pat zināmā mērā aprobežots, bet man toreiz likās — manu domu apvārsnim nav ne sākuma, ne gala un ka manas domas ir plašas kā jūra. Nu, cik varu spriest pēc sevis, domāšana, par kuru runājām, satur arī kaut ko saistošu, narkotisku, tāpat kā tabaka vai morfijs. Tā kļūst par paradumu, nepieciešamību. Katru vientulības mirkli un katru izdevīgu gadījumu cilvēks izmanto, lai patīksminātos ar domām par bezmērķīgu dzīvi un aizkapa tumsu. Man lapenē sēžot, pa aleju pieklājīgi pastaigājās grieķu bērni ar gariem deguniem. Es izmantoju šo izdevīgo gadījumu un, noskatījies uz viņiem, sāku domāt šādi:

«Kāpēc, jājautā, piedzimst un dzīvo, lūk, šie paši bērni? Vai viņu eksistencei ir kaut kāda jēga? Izaugs, paši nezinādami, kāpēc, nodzīvos savu mūžu šai nomalē bez kādas nepieciešamības un nomirs …»

Un man pat kļuva žēl šo bērnu, tāpēc ka viņi pieklājīgi pastaigājas un nez par ko solīdi sarunājas, it kā patiešām nevērtētu zemu savu mazo, bezkrāsaino dzīvīti un zinātu, kāpēc dzīvo… Atceros, tālu alejas galā parādījās trīs sieviešu stāvi. Kaut kādas jaunkundzes — viena rožainā tērpā, divas baltā — gāja blakus, rokās saķērušās, nez par ko sarunājās un smējās. Pavadīdams viņas ar acīm, es nodomāju:

«Labi būtu tagad aiz gara laika uz pāris dienām saieties te ar kādu sievieti!»

Pie viena atcerējos, ka savu Pēterburgas draudzeni pēdējo reizi biju apmeklējis priekš trim nedēļām, un nodomāju, ka man tagad visai noderētu epizodisks romāns. Vidējā — balti tērptā jaunkundze šķita jaunāka un skaistāka par pārējām un, spriežot pēc izturēšanās un smiekliem, bija vecākās klases ģimnāziste. Ar ne visai tīrām domām raudzījos uz viņas vidukli un tai pašā laikā domāju par viņu:

«Izmācīsies mūziku un manieres, apprecēsies ar kādu, lai dievs piedod, nejēgu grieķi, nodzīvos pelēki un muļķīgi, bez kādas vajadzības savu mūžu, sadzemdēs, pati nezinādama, kāpēc, veselu baru bērnu un nomirs. Muļķīga dzīve!»

Vispār, jāsaka, es meistarīgi pratu kombinēt savas cēlās domas ar visikdienišķīgāko prozu. Domas par aizkapa tumsu nekavēja mani pienācīgi novērtēt vidukļus un kājiņas. Mūsu mīļo baronu viņa cildenās domas ari nemaz netraucē braukt sestdienās uz Vukolovku un nodoties tur donžuāna dēkām. Patiesību sakot, cik sevi atceros, mana attieksme pret sievietēm bija visapvainojošākā. Tagad, lūk, atcerējies ģimnāzisti, nosarku par savām toreizējām domām, bet toreiz mana sirdsapziņa bija pilnīgi mierīga. Es, krietnu vecāku bērns, kristīgais, dabūjis augstāko izglītību, pēc dabas nebūdams ne ļauns, ne muļķis, nejutu it nekādus sirdsapziņas pārmetumus, kad maksāju sievietēm, kā vācieši saka, Blutgeld vai kad apveltīju ģimnāzistes ar apvainojošiem skatieniem … Nelaime ir tā, ka jaunībai ir savas tiesības, bet mūsu domāšanai principā nav nekā ko iebilst pret šīm tiesībām, vienalga, vai tās ir labas vai pretīgas. Tas, kurš zina, ka dzīve bezmērķīga un nāve neizbēgama, ir vienaldzīgs pret cīņu ar dabu un pret grēka izpratni: cīnies vai necīnies — tikpat nomirsi un satrūdēsi.. . Otrkārt, mani kungi, mūsu domāšana pat ļoti jaunos cilvēkos izveido tā saucamo aprēķinu. Pie mums pārsvaru pār sirdi galvenokārt ņem prāts. Dabiskas jūtas, iedvesmu — visu nomāc sīkumaina analīze. Kur aprēķins, tur taču ir vēsums, bet vēsi cilvēki — nav ko slēpt — nepazīst šķīstību. Sis tikums piemīt tikai tiem, kas ir maigi, sirsnīgi un spēj mīlēt. Treškārt, mūsu domāšana, noliedzot dzīves jēgu, līdz ar to noliedz arī katras atsevišķas personības jēgu. Skaidrs, ja es noliedzu kādas Natālijas Stepanovnas personību, tad man pilnīgi vienalga, vai viņa ir sarūgtināta vai ne. Šodien es apvainoju viņas cilvēku cieņu, samaksāju viņai Blutgeld, bet rīt jau viņu vairs neatceros.

Tā es sēdēju lapenē un novēroju jaunkundzes. Alejā parādījās vēl viens sievietes stāvs ar neapsegtu gaišmatainu galvu un baltu, adītu lakatu ap pleciem. Viņa pastaigājās pa aleju, tad ienāca lapenē un, pieķērusies pie margām, vienaldzīgi paskatījās lejā un tālumā uz jūru. Ienākdama viņa nepievērsa man nekādu uzmanību, it kā nemaz nepamanītu mani. Es apskatīju viņu no kājām līdz galvai (un nevis no galvas līdz kājām, kā apskata vīriešus) un ievēroju, ka viņa ir jauna, ne vecāka par divdesmit pieciem gadiem, glīta, labi noaugusi, droši vien nav vairs jaunkundze uu pieder pie kārtīgajām. Ģērbusies viņa bija vienkārši, bet moderni un gaumīgi, kā vispār N. pilsētiņā ģērbjas visas inteliģentās sievietes.

«Ja saietos ar šo …» es nodomāju, aplūkodams viņas skaisto vidukli un rokas. «Diezgan glīta .. . Droši vien kāda eskulapa vai ģimnāzijas skolotāja sieva . ..»

Taču saieties ar viņu, tas ir, padarīt viņu par varoni epizodiskā romānā, uz kuriem tik kāri tūristi, nebija viegli un nez vai pat iespējams. Es to jutu, ielūkojies viņas sejā. Viņa raudzījās tā un viņai bija tāda izteiksme, it kā jūra, dūmaka tālumā un debesis jau sen būtu viņai apnikušas un nogurdinājušas viņas redzi; viņa, acīm redzot, bija nogurusi, garlaikojās, domāja par kaut ko bēdīgu, un viņas sejā nebija pat tās trauksmainās, spriegi vienaldzīgās izteiksmes, kāda mēdz būt katrai sievietei, kad viņa jūt savā tuvumā svešu vīrieti.

Gaišmate pavirši un garlaikodamās paskatījās uz mani, apsēdās uz sola un iegrima domās, un es pēc viņas skatiena sapratu, ka viņai nav nekādas daļas gar mani un ka es ar savu lielpilsētnieka fizionomiju neesmu izraisījis viņā ne mazāko ziņkāri. Tomēr nolēmu uzsākt ar viņu sarunu un vaicāju:

«Kundze, atļaujiet jums jautāt, cikos līnijdroškas no šejienes izbrauc uz pilsētu!»

«Liekas — desmitos vai vienpadsmitos …»

Es pateicos. Viņa pāris reižu pavērās manī, un viņas mierīgajā sejā piepeši pavīdēja ziņkāre, tad kaut kas līdzīgs izbrīnam … Es pasteidzos pieņemt vienaldzīgu izskatu un attiecīgu pozu — uzķērās! Sieviete, it kā viņai kāds būtu sāpīgi iekodis, pēkšņi piecēlās no sola, atturīgi pasmaidīja un, steigšus aplūkodama mani, kautri jautāja:

«Paklausieties, vai jūs gadījumā neesat Anaņjevs?»

«Jā, es esmu Anaņjevs …» es atbildēju.

«Bet vai jūs mani vairs nepazīstat? Nē?»

Es mazliet samulsu, cieši paraudzījos viņā un, varat iedomāties, sazīmēju viņu nevis pēc sejas, nevis pēc auguma, bet pēc atturīgā, gurdenā smaida. Tā bija Natālija Stepanovna vai, kā viņu sauca, Kaķīte, tā pati, kurā priekš septiņiem vai astoņiem gadiem, kad vēl valkāju ģimnāzista formu, biju līdz ausīm iemīlējies. Tās dienas sen pagājušas un aizgrimušas pagātnē … Es atcerējos šo Kaķīti kā mazu, vāju, piecpadsmit sešpadsmit gadu vecu ģimnāzisti, kad viņa atbilda ģimnāzistu gaumei, it kā daba viņu tieši būtu radījusi platoniskai mīlestībai. Cik viņa bija brīnišķīga meitene! Bāla, trausla, viegla, — likās, uzpūtīšu viņai elpu, un viņa uzlidos kā pūciņa līdz pašām debesīm, — seja bikla, izbrīna pilna, rokas maziņas, mali mīksti un gari, līdz jostai, viducis tievs kā lapsenei, — vispār kaut kas ēterisks, caurspīdīgs, mēness gaismai līdzīgs, vārdu sakot, no ģimnāzista viedokļa, neaprakstāms skaistums … Es biju viņā iemīlējies — lūk, tā! Naktis negulēju, dzejoļus rakstīju .. . Vakaros viņa mēdza sēdēt pilsētas dārzā uz sola, bet mēs, ģimnāzisti, drūzmējāmies ap viņu un svētlaimīgi vērojām .. . Par atbildi uz visiem mūsu komplimentiem, pozām un nopūtām viņa nervozi drebinājās aiz vakara drēgnuma, piemiedza acis un atturīgi smaidīja, un šai brīdī briesmīgi līdzinājās mazam, jaukam kaķēnam; kad mēs vērojām viņu, ikvienam no mums radās vēlēšanās apmīļot viņu un noglaudīt kā kaķi — tā mēs arī iesaucām viņu par Kaķīti.

Septiņu astoņu gadu laikā, kamēr netikām redzējušies, Kaķīte bija stipri pārvērtusies. Viņa bija kļuvusi drosmīgāka, pilnīgāka un bija galīgi zaudējusi līdzību ar mīkstu, pūkainu kaķēnu. Nevarēja teikt, ka viņas seja būtu novecojusi vai novītusi, tā bija tikai it kā apdzisusi un kļuvusi stingrāka, mati šķita īsāki, augums garāks, pleci gandrīz divreiz platāki, bet, galvenais, šai sejā jau varēja lasīt, ka viņa ir māte, un tanī izpaudās padevība, kāda piemīt kārtīgām sievietēm viņas gados un kādu es, protams, viņā agrāk nebiju redzējis… Vārdu sakot, no agrākā platoniskā ģimnāzista ideāla bija palicis tikai atturīgais smaids un vairāk nekas …

Mēs sākām runāties. Dabūjusi zināt, ka esmu jau inženieris, Kaķite briesmīgi nopriecājās.

«Cik tas labi!» viņa sacīja, līksmi ieskatīdamās man acīs. «Ai, cik labi! Kādi krietni puiši jūs visi esat! Visā mūsu izlaidumā nav neviena neveiksminieka, no visiem iznākuši cilvēki. Viens inženieris, otrs ārsts, trešais skolotājs, ceturtais, stāsta, tagad esot ievērojams dziedātājs Pēterburgā… Visi, visi esat braši. Ai, cik labi!»

Kaķītes acīs laistījās patiess prieks un labvēlība. Viņa jūsmoja par mani kā vecākā māsa vai bijusī skolotāja. Bet es raudzījos viņas piemīlīgajā sejiņā un domāju: «Labi būtu viņai šodien tuvoties!»

«Vai atceraties, Natālija Stepanovna,» es jautāju, «kā reiz dārzā pasniedzu jums puķu pušķi ar zīmīti? Jūs izlasījāt manu zīmīti, un jūsu sejā parādījās tāds apmulsums .. .»

«Nē, to es neatceros,» viņa iesmējusies sacīja. «Bet to gan atceros, ka jūs manis dēļ gribējāt izsaukt Florensu uz dueli…»

«Nu, bet es, iedomājieties, to neatceros …»

«Jā, kas bijis — izbijis…» Kaķīte nopūtās. «Kādreiz biju jūsu elks, bet tagad pienākusi mana reize raudzīties uz jums visiem no apakšas uz augšu …»

Tālākajā sarunā dabūju zināt, ka Kaķīte pāris gadu pēc ģimnāzijas kursa beigšanas apprecējusies ar kādu vietējo iedzīvotāju, pa daļai grieķi, pa daļai krievu, kurš kalpoja ne īsti bankā, ne īsti apdrošināšanas sabiedrībā, bet tai pašā laikā nodarbojās ar kviešu tirdzniecību. Viņam bija tāds dīvains uzvārds, kaut kas līdzīgs Populaki vai Skarandopulo … Velns viņu zina, esmu aizmirsis … Vispār Kaķīte par sevi runāja maz un nelabprāt. Runājām vienīgi par mani. Viņa iztaujāja mani par institūtu, par maniem biedriem, par Pēterburgu, par maniem nodomiem, un viss, ko es stāstīju, izraisīja viņā dzīvu prieku un izsaucienu: «Ai, cik labi!»

Mēs nokāpām lejā pie jūras, pastaigājāmies pa smiltīm, bet pēc tam, kad no jūras uzplūda vakara drēgnums, atgriezāmies augšā. Visu laiku saruna ritēja par mani un pagātni. Mēs pastaigājāmies tik ilgi, līdz vasarnīcu logos sāka dzist vakara blāzmas atspulgs.

«Nāciet pie manis dzert tēju!» Kaķīte mani aicināja.

«Patvāris droši vien jau sen gaida uz galda … Esmu viena pati mājās,» viņa sacīja, kad aiz akāciju zaļuma parādījās viņas vasarnīca. «Vīrs vienmēr pilsētā un atgriežas tikai nakti un tad arī ne vienmēr, bet man, jāatzīstas, ir tik garlaicīgi, ka tīri vai gals klāt.»

Es gāju aiz viņas, tīksminājos par viņas muguru un pleciem. Man bija patīkami, ka viņa precējusies. Epizodiskiem romāniem precētas sievietes ir daudz piemērotākas nekā jaunkundzes. Tāpat man bija patīkami, ka viņas vīrs nav mājās . . . Taču tai pašā laikā jutu, ka romāna nebūs …

Mēs iegājām mājā. Istabas bija nelielas, ar zemiem griestiem, vasarnīcu mēbelēm (bet vasarnīcās krievu cilvēks mēdz turēt neērtas, smagas, nespodras mēbeles, kuras žēl aizmest un nav arī kur likt), taču pēc dažiem sīkumiem varēja spriest, ka Kaķīte ar vīru nedzīvoja trūcīgi un izdeva gadā piecus sešus tūkstošus. Atceros, istabas vidū, ko Kaķīte sauca par ēdamistabu, stāvēja apaļš galds, kuram nez kāpēc bija sešas kājas, uz galda bija patvāris un tasītes, bet uz galda malas gulēja atvērta grāmata, zīmulis un burtnīca. Es ieskatījos grāmatā un pazinu Maļiņina un Bureņina aritmētisko uzdevumu krājumu. Tas bija atšķirts, atceros gluži kā šodien, pie «kooperācijas noteikumiem».

«Vai jūs kādam to mācāt?» vaicāju Kaķītei.

«Nevienam . . .» viņa atbildēja. «To es tāpat… Aiz gara laika, tā kā nav nekā, ko darīt, atceros vecos laikus, risinu uzdevumus.»

«Vai jums ir bērni?»

«Bija zēns, bet nodzīvoja nedēļu un nomira.»

Sākām dzert tēju. Jūsmodama par mani, Kaķīte atkal sāka runāt par to, cik tas labi, ka esmu inženieris, un kā viņa priecājas par maniem panākumiem. Un, jo vairāk viņa runāja un jo sirsnīgāk smaidīja, jo ciešāk manī nostiprinājās pārliecība, ka aizbraukšu no viņas tukšā. Es toreiz jau biju speciālists šādos romānos un pratu pareizi novērtēt savas izredzes uz panākumiem vai neveiksmi. Jūs droši varat cerēt uz panākumiem, ja lakstojaties ap muļķi vai tādu pašu dēku un baudas meklētāju, kāds esat pats, vai arī ap slīpētu sievieti, kurai jūs esat svešs. Bet, ja satiekat nopietnu sievieti,

kura nav muļķe, ja tās sejā lasāma gurda padevība un labvēlība un ja tā patiesi priecājas par jūsu tuvumu, bet galvenais — cienī jūs, tad varat griezt ilksis atpakaļ. Lai tādā gadījumā gūtu panākumus, vajadzīgs daudz ilgāks laiks nekā viena diena.

Bet Kaķīte lampas gaismā šķita vēl interesantāka nekā dienu. Viņa patika man arvien vairāk un vairāk, acīm redzot, arī es biju viņai simpātisks. Apstākļi bija vispiemērotākie romānam: vīra nav mājās, kalpoņu neredz, visapkārt klusums. . . Lai cik maz ticēju panākumiem, taču nolēmu katram gadījumam sākt uzbrukumu. Vispirms vajadzēja pāriet uz familiāru toni un Kaķītes liriski nopietno noskaņu nomainīt ar vieglāku …

«Natālija Stepanovna, runāsim par ko citu!» es iesāku. «Parunāsim par kaut ko jautru . . . Vispirms atļaujiet man saukt jūs pa vecam paradumam par Kaķīti.»

Viņa atļāva.

«Sakiet, lūdzu, Kaķīte,» es turpināju, «kāda muša gan iekodusi visam šejienes skaistajam dzimumam! Kas ar to noticis? Agrāk visas bija tik godīgas un tikumīgas, bet tagad, apžēlojieties, apjautājieties par kuru apjautādamies, par visām runā tādas lietas, ka taisni baigi metas … Viena jaunkundze aizbēgusi ar oficieri, otra aizbēgusi un aizvilinājusi sev līdzi ģimnāzistu, trešā, kundze, aizbraukusi projām no vīra ar aktieri, ceturtā aizgājusi no vīra pie oficiera un tā tālāk, un tā tālāk. Vesela epidēmija! Tā jau jūsu pilsētā drīz vien nepaliks nevienas jaunkundzes un nevienas jaunas sievas!»

Es runāju triviālā, ķircinošā tonī. Ja Kaķīte man par atbildi būtu iesmējusies, es turpinātu šādi: «Pielūkojiet, Kaķīt, ka tik jūs šeit nenolaupa kāds oficieris vai aktieris!» Viņa nodurtu acis un teiktu: «Kam gan ienāks prātā nolaupīt mani? Ir jaunākas un skaistākas . . .» Bet es viņai: «Ko jūs runājat, Kaķīt, es pirmais ar prieku nolaupītu jūs!» Un tā tālāk tādā kārtā, un galu galā lieta būtu darīta. Bet Kaķīte par atbildi neiesmējās, gluži otrādi — viņas seja kļuva nopietna, un viņa nopūtās.

«Tas viss, ko stāsta, ir taisnība .. .» viņa sacīja. «Ar aktieri aizbēga no vīra mana māsīca Soņa. Zināms, tas nav labi… Katram cilvēkam jānes likteņa uzliktais krusts, taču es nenosodu viņu un nevainoju … Apstākji reizēm ir stiprāki par cilvēku!»

«Tā ir, Kaķīt, bet kādi gan apstākļi varēja radīt veselu epidēmiju?»

«Ļoti vienkārši un saprotami. . .» Kaķīte atbildēja, paceldama uzacis. «Pie mums inteliģentām jaunavām un sievietēm nav it nekur, kur palikt. Ne jau katra var aizbraukt uz kursiem vai kļūt par skolotāju, vispār dzīvot ar idejām un mērķiem, kā dzīvo vīrieši. Jāapprecas … Bet ar ko lai precas? Jūs, zēni, beidzat ģimnāziju un aizbraucat uz universitāti, lai vairs nekad neatgrieztos dzimtajā pilsētā, un apprecaties galvaspilsētās, bet meitenes paliek! … Ar ko gan lai viņas precas? Nu, tā kā nav kārtīgu, attīstītu cilvēku, tad arī apprecas ar dievs zina ko, ar dažādiem mākleriem un grieķiem, kas to vien prot kā žūpot un taisīt klubā skandālus . . . Meitenes apprecas tāpat vien, ne par šo, ne par to . . . Kāda gan pēc tam var būt dzīve? Saprotiet paši, izglītota un labi audzināta sieviete dzīvo ar muļķa neaptēstu cilvēku; viņa sastop kādu inteliģentu cilvēku — oficieri, aktieri vai ārstu, nu, un iemīlas, dzīve kļūst viņai nepanesama, viņa ņem un aizbēg no vīra. Un nedrīkst nosodīt!»

«Ja tā, Kaķīt, kāpēc tad vajag precēties?» es jautāju.

«Protams,» Kaķīte nopūtās, «bet katra jaunava taču iedomājas, ka labāk kaut kāds vīrs nekā nekas .. . Vispār, Nikolaj Anastasjevič, te dzīve ir nelāga, ļoti nelāga! Jaunavās dzīvot ir grūti, un arī apprecoties nav vieglāk … Nu visi smejas par Soņu, ka viņa aizbēgusi — un vēl ar aktieri, bet, ja ieskatītos viņas sirdī, tad nesmietos …»

Aiz durvīm atkal ierējās Azorka. Tas sirdīgi atņirdza pret kādu zobus, tad žēli iekaucās un ar visu ķermeni atsitās pret barakas sienu . .. Anaņjeva seja savilkās žēlumā; viņš pārtrauca savu stāstu un izgāja. Kādas pāris minūtes bija dzirdams, kā viņš aiz durvīm mierināja suni: — Labs suns! Nabaga suns!

—    Mūsu Nikolajam Anastasičam patīk papļāpāt, — fon Štenbergs pasmīnēdams noteica. — Labs cilvēks! — viņš, brīdi klusējis, piebilda.

Atgriezies barakā, inženieris ielēja mums vēl vīnu glāzēs un, smaidīdams un sev krūtis glaudīdams, turpināja:

—    Un tā mans uzbrukums neizdevās. Nekā nevarēja darīt, es atstāju savas netīrās domas līdz labvēlīgākam gadījumam, samierinājos ar savu neveiksmi un, tā sakot, atmetu ar roku. Turklāt Kaķītes balss, vakara gaisa un klusuma ietekmē mani pašu pamazām pārņēma kluss, lirisks noskaņojums. Atceros, sēdēju krēslā pie plaši atvērta loga un raudzījos uz kokiem un tumstošajām debesīm. Akāciju un liepu silueti bija tādi paši kā priekš astoņiem gadiem; tāpat kā toreiz, bērnībā, kaut kur tālu plinkšķēja sliktas klavieres, cilvēkiem bija tas pats paradums klaiņāt pa alejām šurp un turp, taču cilvēki vairs nebija tie paši. Pa alejām vairs nestaigāju ne es, ne mani biedri, ne manas kaisles objekti, bet sveši ģimnāzisti, svešas jaunkundzes. Un mani pārņēma skumjas. Bet, kad, taujājot par paziņām, kādas piecas reizes dabūju no Kaķītes atbildi — «miris», manas skumjas pārvērtās sajūtā, kādu pārdzīvojam dvēseles aizlūgumā par labu cilvēku. Un es, sēdēdams pie loga, nolūkodamies uz cilvēkiem, kas pastaigājās, un klausīdamies klavieru plinkšķināšanā, pirmo reizi mūžā pats ar savām acīm redzēju, cik alkaini viena paaudze steidz nomainīt otru un cik liktenīga nozīme cilvēka dzīvē ir pat kādiem septiņiem vai astoņiem gadiem!

Kaķīte uzlika galdā pudeli santurīnieša. Es iedzēru, atmaigu un sāku gari kaut ko stāstīt. Kaķīte klausījās un, tāpat kā iepriekš, jūsmoja par mani un manu gudrību. Bet laiks ritēja. Debesis jau bija tā satumsušas, ka akāciju un liepu silueti bija saplūduši kopā, ļaudis vairs nepastaigājās pa alejām, klavieres bija apklusušas, un bija dzirdamas tikai jūras vienmuļās šalkas.

Jaunekļi visi vienādi. Noglāstiet, apmīļojiet jaunu cilvēku, pacienājiet viņu ar vīnu, lieciet viņam nojaust, ka viņš ir interesants, un viņš aizsēdēsies, aizmirsīs, ka viņam laiks iet projām, un runās, runās, runās . .. Saimniekiem jau acis līp ciet, viņiem jau laiks iet gulēt, bet viņš tikai sēž un runā. Tāpat bija ar mani. Reiz neviļus uzmetu skatienu pulkstenim: bija pusvienpadsmit. Es sāku atvadīties. «Iedzeriet uz ceļakāju!» Kaķīte mudināja. Es iedzēru uz ceļakāju, atkal sāku gari stāstīt, aizmirsu, ka laiks iet, un apsēdos. Bet pēkšņi atskanēja vīriešu balsis, soļi un piešu šķindas. Kaut kādi cilvēki pagāja garām logiem un apstājās pie durvīm.

«Laikam vīrs pārnācis …» Kaķīte ieklausīdamās sacīja.

Durvis noklaudzēja, balsis atskanēja jau priekšnamā, un es redzēju, ka durvīm, kas veda uz ēdamistabu, pagāja garām divi cilvēki: viens — plecīgs, solīds brūnēts ar līku degunu un salmu cepuri galvā — un otrs — jauns oficieris baltos formas svārkos. Ejot garām durvīm, viņi vienaldzīgi un pavirši paskatījās uz mani un Kaķīti, un man likās — viņi abi bija iereibuši.

«Tātad viņa tev samelojusi, bet tu noticēji!» pēc brīža atskanēja skaļa balss ar stipru deguna pieskaņu. «Pirmkārt, tas nebija lielajā klubā, bet mazajā.»

«Jupiter, tu dusmojies, tātad tev nav taisnība . ..» smejoties un klepojot sacīja otra — acīm redzot, oficiera balss. «Paklausies, vai varu palikt pie tevis pa nakti? Tu saki atklāti: vai es tevi netraucēju?»

«Kas par jautājumu?! Ne vien var, bet pat vajag. Ko tu vēlies — alu vai vīnu?»

Abi atradās divas istabas aiz mums, skaļi sarunājās un, acīm redzot, neinteresējās ne par Kaķīti, ne par viņas viesi. Bet ar Kaķīti, vīram pārnākot, notika ievērojama pārmaiņa. Viņa sākumā nosarka, bet tad viņas sejā parādījās kautrīga, vainīga izteiksme; viņu pārņēma savāds nemiers, un man sāka likties, ka viņai kauns rādīt man savu vīru un viņa vēlas, lai es aizietu.

Sāku atvadīties. Kaķīte pavadīja mani līdz lievenim. Ļoti labi atceros viņas atturīgo, sēro smaidu un glāsmainās, padevīgās acis, kad viņa paspieda man roku un sacīja:

«Mēs droši vien vairs nekad neredzēsimies … Vēlu jums visu labu! Paldies!» Neviena nopūta, nevienas frāzes. Atvadoties viņa

turēja rokās sveci; gaiši plankumi dejoja pa viņas seju un kalu, it kā traukdamies pēc viņas sērā smaida; es iedomājos agrāko Kaķīti, ko vienmēr gribējās noglāstīt kā kaķi, cieši paskatījos uz tagadējo, un nez kāpēc man ienāca prātā viņas vārdi: «Katram jānes likteņa uzliktais krusts,» — un man kļuva nelāgi ap sirdi. Es nojautu un mana sirdsapziņa man, laimīgam un vienaldzīgam cilvēkam, pačukstēja, ka manu acu priekšā, stāv krietns, labsirdīgs, mīlošs, bet nomākts cilvēks.

Atvadīdamies palocījos un gāju uz vārtiem. Bija jau tumšs. Jūlijā dienvidos vakari iestājas agri un ārs ātri satumst. Ap pulksten desmitiem mēdz būt jau tik tumšs, ka vai acī durams. Kamēr, gandrīz taustīdamies, nokļuvu līdz vārtiem, biju izdedzinājis ap pāris desmitu sērkociņu.

«Važon!» pa vārtiem iziedams, iesaucos; par atbildi nebija ne balss, ne atbalss… «Važon!» es atkārtoju. «Ei! Droška!»

Taču nebija ne važoņu, ne līnijdrošku. Kapa klusums, Dzirdu tikai, kā šalko miegainā jūra un kā no santurīnieša sit mana sirds. Paceļu acis uz debesīm — nevienas zvaigznes. Tumšs un drūms. Acīm redzot, debesis aizvilkušās ar mākoņiem. Es nez kāpēc paraustu plecus, muļķīgi pasmaidu un vēlreiz, ne jau vairs tik droši, saucu važoni.

«Oni!» atbild mana atbalss.

Iet četras verslis kājām pa lauku un vēl tumsā nav patīkama izredze. Pirms par to izšķiros, es ilgi pārdomāju un saucu važoni, tad paraustu plecus un bez kāda noteikta mērķa kūtri atgriežos atpakaļ birzī. Birzī bija briesmīgi tumšs. Šur tur starp kokiem nespodri sārtojās zaļumnieku logi. Vārna, ko izbiedēja mani soļi un sērkociņi, ar kuriem apgaismoju sev ceļu uz lapeni, pārlidoja no koka uz koku un čabinājās lapotnē. Sajutu kā nepaliku, tā kaunu, bet vārna it kā saprata to un ķircināja — krrra! Man bija nepatīkami, ka jāiet kājām, un kauns, ka pie Kaķītes aizpļāpājos kā puika.

Nokļuvu līdz lapenei, sataustīju solu un apsēdos. Tālu lejā aiz biezās tumsas klusām kurnēja sadusmotā jūra. Atceros, es kā akls neredzēju ne jūras, ne debesu un pat ne lapenes, kurā sēdēju, un man jau šķila, ka visa šī pasaule sastāv tikai no domām, kas klīst manā galvā, kuru apskurbināja vīns un neredzamais spēks, kas vienmuļi šņāko kaut kur lejā. Kad jau laidos snaudā, man sāka likties, ka šņāko nevis jūra, bet manas domas un ka visa pasaule sastāv tikai no manis paša. Un tā, koncentrējis pats sevī visu pasauli, aizmirsu kā važoni, tā pilsētu un Kaķīti un atdevos sajūtai, kas man visai patika. Tā bija — briesmīga vientulības sajūta, kad šķita, ka visā tumšajā un bezveidīgajā izplatījumā eksistēju tikai es viens pats. Lepna, dēmoniska sajūta, kādu pazīst tikai krievu cilvēki, kuru domas un sajūtas ir tikpat plašas, neaprobežotas un drūmas kā Krievzemes līdzenumi, meži un sniegi. Ja es būtu gleznotājs, es noteikti attēlotu šo krievu cilvēka sejas izteiksmi, kad tas sēž nekustīgi un, kājas zem sevis savilcis, galvu ar rokām apņēmis, atdodas šai sajūtai… Bet līdzās šai sajūtai domas par bezmērķīgu dzīvi, par nāvi, aizkapa tumsu… domas nav plika graša vērtas, bet sejas izteiksmei jābūt skaistai. . .

Kamēr snauzdams sēdēju un kavējos celties augšā, man bija silti un sirdī miers; piepeši uz vienmērīgā, vienmuļā jūras trokšņa fona saklausīju skaņas, kas novērsa manu uzmanību no sevis paša … Kāds steigšus nāca šurp pa aleju. Pienācis pie lapenes, šis kāds apstājās, iešņukstējās kā meitene un jautāja raudošas meitenes balsī:

«Ak dievs, kad gan tas viss reiz beigsies? Ak kungs!»

Spriežot pēc balss un raudām, tā bija desmit, divpadsmit gadu veca meitene. Viņa nedroši ienāca lapenē, apsēdās un sāka skaļi it kā lūgties un it kā žēloties . ..

«Ak kungs!» viņa gari stiepti raudādama runāja. «Tas taču nav izturams! Katrai pacietībai ir robeža! Es paciešu, klusēju, bet saproti taču, ka arī man gribas dzīvot. .. Ak mans dievs, mans dievs!»

Un visu laiku tādā veidā … Man radās vēlēšanās paskatīties uz meiteni un parunāties ar viņu. Lai viņu neizbiedētu, es vispirms skaļi nopūtos un noklepojos, pēc tam uzmanīgi uzrāvu sērkociņu .. . Tumsā uzliesmoja spoža gaisma un krita uz to, kura raudāja. Tā bija Kaķīte.

— Tad ta joki! — fon Stenbergs nopūtās. — Melna nakts, jūras šalkas, raudošā viņa, viņš ar vispasaules vientulības sajūtu … velns viņu sazina! Trūkst tikai čerkesu ar dunčiem.

—    Es nestāstu jums pasaku, bet patiesu notikumu.

—    Kaut arī patiess notikums … Tas viss neko nenozīmē un jau sen zināms …

—    Nesteidzieties nonievāt, ļaujiet pabeigt! — Anaņjevs sacīja, īgni pamājis ar roku. — Netraucējiet, lūdzu! Es nestāstu jums, bet ārstam … Nu, — viņš turpināja, pievērsdamies man un pašķielēdams uz studentu, kurš noliecās pār saviem aprēķiniem un, šķita, bija ļoti apmierināts, ka bija paķircinājis inženieri. — Ieraudzījusi mani, Kaķīte nebija pārsteigta un arī nesatrūkās, it kā jau būtu zinājusi, ka sastaps mani lapenē. Vina satraukta elpoja un visa drebēja kā drudzī, bet viņas seja, kas bija slapja no asarām, cik varēju saskatīt, dedzinādams vienu sērkociņu pēc cita, vairs nepauda agrāko gudrību, padevību un nogurumu, tajā bija cita izteiksme, ko vēl līdz šim nevaru izprast. Sejā nebija lasāmas ne sāpes, ne nemiers, ne ilgas, nekas no tā, ko pauda viņas vārdi un asaras . . . Atzīstos, droši vien tāpēc, ka to neizpratu, Kaķītes seja man šķita bezdomīga un it kā apskurbusi.

«Es vairs nevaru …» Kaķīte sāka murmināt raudošas meitenes balsī. «Man nav vairs spēku, Nikolaj Anastasjič! Piedodiet, Nikolaj Anastasjič… Es vairs nespēju tā dzīvot. . . Aiziešu uz pilsētu pie mātes … Pavadiet mani … Dieva dēļ, pavadiet!»

Raudošu cilvēku klātbūtnē nepratu ne runāt, ne klusēt. Apjuku un mierinādams sāku murkšķēt nez kādus niekus.

«Nē, nē, es braukšu pie mātes!» Kaķīte apņēmīgi sacīja, pieceldamās un krampjaini satverdama mani aiz rokas (viņas rokas un piedurknes bija slapjas no asarām). «Piedodiet, Nikolaj Anastasjič, braukšu … Vairs nevaru …»

«Kaķīt, bet nav taču neviena važoņa,» es teicu. «Ar ko jūs brauksiet?»

«Nekas, iešu kājām … Te nav tālu. Es taču vairs nespēju …»

Biju apmulsis, bet ne aizkustināts. Kaķītes asarās, viņas trīsās un trulajā sejas izteiksmē saskatīju nenopietnu franču vai mazkrievu melodrāmu, kur katru tukšu, lētu bēdu graudiņu apņem veseli asaru plūdi. Es nesapratu viņu un zināju, ka nesaprotu, man būtu vajadzējis klusēt, taču es nez kāpēc, droši vien lai manu klusēšanu neuzskatītu par muļķību, turēju par vajadzīgu pierunāt viņu, lai viņa nebrauc pie mātes un sēž mājās. Raudošiem cilvēkiem netīk, ka citi redz viņu asaras. Bet es dedzināju vienu sērkociņu pēc cita un rāvu tos tik ilgi, kamēr kastīte bija tukša. Līdz šim vēl nekādi nevaru saprast, kam man bija vajadzīga šī nesaudzīgā iluminācija. Vispār vēsi cilvēki bieži mēdz būt neveikli un pat muļķīgi.

Galu galā Kaķīte paņēma mani zem rokas un mēs sākām iet. Izgājuši pa vārtiem, pagriezāmies pa labi un sākām nesteigdamies gurdi soļot pa mīksto, putekļaino ceļu. Bija tumšs; kad manas acis pamazām aprada ar tumsu, sāku izšķirt vecu, bet vārgulīgu ozolu un liepu siluetus, kas auga gar ceļa malām. Drīz vien pa labi neskaidri sāka rēgoties nelīdzena, krauja krasta melnā josla un lietus izgrāvumi. Ap gravām vijās nelieli krūmi, atgādinādami sēdošus cilvēkus. Kļuva baigi. Aizdomu pilns šķielēju uz krastu, un kā jūras šalkas, tā lauku klusums nepatīkami biedēja manu iztēli. Kaķīte klusēja. Viņa nebeidza trīcēt, un mēs nebijām nogājuši ne pusversti, kad viņa jau piekusa un sāka smagi elpot. Arī es klusēju.

Kādu versti no Karantīnas stāv pamesta četrstāvu ēka ar ļoti augstu dūmvadu; šai ēkā kādreiz bijušas tvaika sudmalas. Eka stāv vientuļā krastā un dienu ir tālu saredzama kā no jūras, tā no lauka. Tā kā ēka ir pamesta un tanī neviens nedzīvo, un tā kā tanī mīt atbalss un skaidri atkārto garāmgājēju soļus un balsis, tā šķiet noslēpumaina. Un nu iedomājieties mani tumšā naktī rokrokā ar sievieti, kas bēg no vīra, pie garas un augstas milzu ēkas, kas atbalso katru soli un nekustīgi noraugās uz mani ar savu melno logu simtu! Normāls jauns cilvēks tādos apstākļos kristu romantikā, bet es lūkojos uz tumšajiem logiem un domāju: «Tas viss ir iespaidīgi, bet pienāks laiks, kad no šās ēkas, no Kaķītes ar visām viņas bēdām un no manis ar visām inanam domam nepaliks ne putekļi. .. Viss ir iznīcība un blēņas . . .

Kad nokļuvām līdz sudmalām, Kaķīte pēkšņi apstājās, atbrīvoja savu roku un ierunājās ne vairs meitenīgajā, bet pati savā balsī:

«Nikolaj Anastasjič, es zinu, jums tas viss šķiet dīvaini. Bet es esmu briesmīgi nelaimīga! Jūs pat iedomāties nevarat, cik es esmu nelaimīga! Tas nav iedomājams! Es jums nekā nestāstu, tāpēc ka to nemaz nevar izstāstīt. . . Tāda dzīve, tāda dzīve . ..»

Kaķīte nepabeidza teikumu, sakoda zobus un ievaidējās tā, it kā visiem spēkiem valdītos, lai neiekliegtos aiz sāpēm.

«Tāda dzīve!» viņa ar šausmām dziedoši atkārtoja tai dienvidnieciskajā, drusku mazkrieviskajā akcentā, kas it īpaši sieviešu satrauktai valodai piešķir dziesmas raksturu. «Tāda dzīve! Ak mans dievs, mans dievs, kas tas ir? Ak mans dievs, mans dievs!»

It kā gribēdama atminēt savas dzīves noslēpumu, viņa nesapratnē paraustīja plecus, pašūpoja galvu un sasita rokas. Viņa runāja it kā dziedādama, kustējās graciozi un skaisti un atgādināja ievērojamu mazkrievu aktrisi.

«Ak kungs, es taču esmu kā bedrē!» viņa, rokas lauzīdama, turpināja. «Kaut vienu mirklīti varētu dzīvot ar prieku kā visi cilvēki! Ak mans dievs, mans dievs! Piedzīvoju tādu kaunu, ka, svešam cilvēkam redzot, aizeju nakti no vīra kā nez kāda palaidne. Ko gan labu pēc tam lai vēl sagaida?»

Tīksminādamies par viņas kustībām un balsi, piepeši sāku sajust prieku par to, ka viņa nedzīvo ar vīru saskanīgi. «Labi būtu saieties ar viņu!» pazibēja man prātā, un šī cietsirdīgā doma palika manās smadzenēs, neatkāpdamās no manis visu ceļu un uzsmaidīdama man arvien plašāk un plašāk . . .

Kādas pusotras verstis aiz sudmalām pa labi gar kapsētu jānogriežas uz pilsētu. Ceļa līkumā pie kapsētas stūra stāv mūra vējdzirnavas, bet tām līdzās neliela mājele, kurā dzīvo dzirnavnieks. Mēs pagājām garām dzirnavām un mājelei, nogriezāmies pa kreisi un aizgājām līdz kapsētas vārtiem. Te Kaķīte apstājās un sacīja:

«Es došos atpakaļ, Nikolaj Anastasjič! Jūs ejiet dieva mierā, bet es došos atpakaļ viena. Man nav bail.»

«Nu tā tikai vēl trūka!» es izbijos. «Ja reiz ejam, tad ejam …»

«Es veltīgi iekaisu … Viss sākās tīrā nieka dēļ. Jūs ar savām runām atgādinājāt man pagājušos laikus, uzvedinājāt mani uz dažādām domām … Es biju skumja, un man gribējās raudāt, bet vīrs oficiera klātbūtnē pateica man rupjību, un es neizturēju . . . Un kāpēc gan lai eju uz pilsētu pie mātes? Vai tad es kļūšu laimīgāka? Jādodas atpakaļ… Lai gan … tomēr iesim!» Kaķīte sacīja un iesmējās. «Vienalga!»

Es atcerējos, ka uz kapsētas vārtiem ir uzraksts: «Pienāks stunda, kad katrs savā kapā izdzirdēs dieva dēla balsi!» — ļoti labi zināju, ka agri vai vēlu pienāks laiks, kad gan es, gan Kaķīte, gan viņas vīrs, gan baltajos formas svārkos tērpies oficieris — mēs visi gulēsim aiz žoga zem tumšajiem kokiem, zināju, ka man blakus soļo nelaimīgs, apvainots cilvēks, — to visu apzinājos skaidri, bet tai pašā brīdī mani satrauca smagas, nepatīkamas bailes, ka Kaķīte dosies atpakaļ un nevarēšu pateikt viņai to, ko vajag. Nekad agrāk manā galvā viscēlākās domas nebija tik cieši savijušās ar viszemiskāko, dzīvnieciskāko prozu kā šai naktī. . . Šausmīgi!

Netālu no kapsētas atradām važoni. Aizbraukuši līdz Lielajai ielai, kurā dzīvoja Kaķītes māte, važoni atlaidām un sākām soļot pa ietvi. Kaķīte visu laiku klusēja, bet es raudzījos viņā un pukojos uz sevi: «Kāpēc tu nesāc? Laiks!» Divdesmit soļu no viesnīcas, kur dzīvoju, Kaķīte apstājās pie laternas un sāka raudāt.

«Nikolaj Anastasjič!» viņa, raudādama, smiedamās un raudzīdamās man sejā valgām, mirdzošām acīm, sacīja. «Es nekad neaizmirsīšu jūsu līdzjūtību . . . Cik jūs esat labs! Un visi jūs esat tādi krietni! Godīgi, augstsirdīgi, sirsnīgi, gudri. . . Ai, cik labi!»

Viņa redzēja manī inteliģentu un visādi progresīvu cilvēku, un viņas valgajā, smejošajā sejā līdzās glaimiem un sajūsmai, ko viņā izraisīja mana persona, bija rakstīts sarūgtinājums par to, ka viņa reti redz tādus cilvēkus un ka dievs nav devis viņai laimi būt tāda'cilvēka sievai. Viņa čukstēja: «Ai, cik labi!» Bērnišķīgais prieks viņas sejā, atturīgais smaids, mīkstie mati, kas bija izlīduši no lakatiņa apakšas, un pats nevērīgi apsietais lakatiņš luktura gaismā atgādināja man agrāko Kaķīti, ko gribējās noglāstīt kā kaķi …

Neizturēju un sāku glāstīt viņas matus, plecus, rokas .. .

«Kaķīt, nu ko tu gribi?» sāku čukstēt. «Gribi, lai es eju kopā ar tevi līdz pasaules malai? Es aizvedīšu tevi no šās bedres un došu tev laimi. Es tevi mīlu … Vai brauksim, inana daijā? Jā? Labi?»

Kaķītes sejā parādījās apmulsums. Viņa atkāpās no laternas staba un pārsteigta lielām acīm paraudzījās manī. Es cieši satvēru viņas roku, apbēru skūpstiem viņas seju, kaklu, plecus un turpināju zvērēt un dot solījumus. Mīlestības lietās zvēresti un solījumi ir gandrīz fizioloģiska nepieciešamība. Bez tiem nevar iztikt. Dažreiz cilvēks zina, ka melo un ka solījumi nav vajadzīgi, taču zvēr un sola. Pārsteigtā Kaķīte vēl arvien kāpās atpakaļ un raudzījās manī lielām acīm . . .

«Nevajag! Nevajag!» viņa nomurmināja, atstumdama mani.

Es cieši apskāvu viņu. Piepeši viņa sāka histēriski raudāt un viņas sejā iegula tā pati mulsā, trulā izteiksme, ko redzēju lapenē, kad dedzināju sērkociņus… Neprasīdams viņas atļauju, neļaudams viņai runāt, ar varu vilku viņu pie sevis uz viesnīcu . . . Viņa bija kā sastingusi un nenāca, bet es paņēmu viņu zem rokas un aiznesu gandrīz nēšus … Atceros, kad mēs devāmies augšā pa kāpnēm, kāds stāvs ar sarkanu cepures apmali pārsteigts paskatījās uz mani un sveicināja Kaķīti …

Anaņjevs nosarka un apklusa. Viņš klusēdams pagājās gar galdu, īgni pakasīja sev pakausi un, aiz aukstuma, kas pārskrēja pa viņa plato muguru, vairākas reizes krampjaini noraustīja plecu lāpstiņas. Viņam jau bija kauns un smagi atcerēties, viņš cīnījās ar sevi.

— Nelāgi! — viņš sacīja, izdzerdams glāzi vīna un papurinādams galvu. — Stāsta, ka ievada lekcijā par sieviešu slimībām studentiem mediķiem arvien ieteic — pirms viņi izģērbj un izmeklē slimu sievieti, atcerēties, ka katram no viņiem ir māte, māsa, līgava … Šis padoms noderētu ne vien mediķiem, bet visiem, kam dzīvē nākas sastapties ar sievietēm. Tagad, kad man pašam ir sieva un meita, ak, cik labi es saprotu šo padomu! Mans dievs, cik labi es to saprotu! Taču klausieties, kas bija tālāk .. . Kļuvusi par manu mīļāko, Kaķīte raudzījās uz visu citādi nekā es. Vispirms viņa iemīlēja mani kaislīgi un dziļi. Tas, kas man bija tikai parasts mīlas ekspromts, viņai bija vesels pagrieziens dzīvē. Atceros, man likās — viņa zaudējusi prātu. Pirmo reizi mūžā būdama laimīga, kļūdama par pieciem gadiem jaunāka, ar apgarotu, sajūsmas pilnu seju, nezinādama, kur dēties aiz laimes, viņa gan smējās, gan raudāja un nebeidza skaļi sapņot par to, ka mēs rīt brauksim uz Kaukāzu, no turienes rudeni uz Pēterburgu, kā mēs pēc tam dzīvosim . ..

«Bet par vīru tu neraizējies!» viņa mani mierināja. «Viņam jādod man šķiršanās. Visa pilsēta zina, ka viņš dzīvo ar vecāko Kostoviču. Mēs dabūsim šķiršanos un apprecēsimies.»

Kad sievietes mīl, tās aklimatizējas un pierod pie cilvēkiem tikpat ātri kā kaķi. Kaķīte pabija manā numurā pusotras stundas, bet jau jutās te kā mājās un rīkojās ar manām mantām kā pati ar savējām. Viņa sakravāja somā manas drēbes, sabāra mani par to, ka nekaru uz naglas savu jauno, dārgo mēteli, bet nometu uz krēsla kā lupatu un tā tālāk.

Es raudzījos viņā, klausījos un jutu nogurumu un nepatiku. Mani mazliet krimta doma, ka kārtīga, godīga un nelaimīga sieviete tik viegli triju vai četru stundu laikā var kļūt par mīļāko pirmajam pretimnācējam. Redziet, tas man kā kārtīgam cilvēkam nepatika. Tad uz mani vēl nepatīkami iedarbojās tas, ka tādas sievietes kā Kaķīte nav dziļas un ir nenopietnas, pārāk mīl dzīvi un pat tādu nieku kā mīlestību uz vīrieti paceļ līdz laimes, ciešanu, dzīves apvērsuma pakāpei… Turklāt tagad, kad biju apmierināts, nožēloju, ka biju pārsteidzies un sapinies ar sievieti, ko negribot vajadzēs piekrāpt … Jāpiezīmē, ka es gan biju izlaidīgs, bet nevarēju ciest melus.

Atceros, Kaķīte apsēdās man pie kājām, nolika galvu man uz ceļiem un, raudzīdamās manī mirdzošām, mīlošām acīm, jautāja:

«Koļa, vai tu mani mīli? Vai ļoti? Ļoti?»

Un iesmējās aiz laimes . .. Tas man likās sentimentāli, salkani un nepudri, bet tobrīd es jau atrados tādā noskaņā, ka visā vispirms meklēju «domu dziļumu».

«Kaķīt, būtu nu gājusi mājās,» es sacīju, «citādi tavi piederīgie apķersies, ka tevis nav, un sāks meklēt pa pilsētu. Un arī neērti, ka tu pie mātes aiziesi no rīta …»

Kaķīte bija ar mani vienis prātis. Atvadoties norunājām, ka rīt ap pusdienas laiku satikšos ar viņu pilsētas dārzā, bet parīt kopā brauksim uz Pjatigorsku. Es izgāju pavadīt viņu uz ielas un, atceros, ceļā maigi un sirsnīgi glāstīju viņu. Bija mirklis, kad man pēkšņi kļuva neizturami žēl, ka viņa tik bezgalīgi tic man, un gandrīz jau nolēmu ņemt viņu līdzi uz Pjatigorsku, taču, iedomājoties, ka man somā ir tikai sešdesmit rubļu un ka rudeni tikt no viņas vaļā būs daudz grūtāk nekā tagad, pasteidzos apslāpēt šo žēlumu.

Mēs pienācām pie mājas, kurā dzīvoja Kaķītes māte. Es parāvu zvanu. Kad aiz durvīm atskanēja soļi, Kaķītes seja pēkšņi kļuva nopietna, viņa paskatījās uz debesīm un vairākas reizes steigšus pārmeta man krustu kā bērnam, tad satvēra manu roku un piespieda sev pie lūpām.

«Līdz rītam!» viņa noteica un pazuda aiz durvīm.

Es pārgāju uz pretējo ietvi un no turienes paskatījos uz namu. Sākumā aiz logiem bija tumšs, tad kādā logā iemirdzējās vāja, zilgana tikko aizdegtas sveces uguntiņa; tā auga, sāka starot, un ieraudzīju, ka līdz ar šiem stariem istabā sakustējās kādas ēnas.

«Negaidīja!» es nodomāju.

Atgriezies savā numurā, noģērbos, iedzēru santurīnieti, uzkodu svaigus ikrus, ko dienu biju nopircis tirgū, nesteigdamies atlaidos gultā un iemigu ciešā, mierīgā tūrista miegā.

Rītā pamodos ar galvas sāpēm un nelāgu omu. Nez kas darīja mani nemierīgu.

«Kas nu ir?» es sev jautāju, vēlēdamies izskaidrot savu nemieru. «Kas mani satrauc?»

Un savu nemieru es izskaidroju ar bailēm, ka varbūt tūliņ atnāks pie manis Kaķīte, aizkavēs manu aizbraukšanu un man būs jāmelo un jāizliekas viņas priekšā. Atri apģērbos, sakravāju savas lietas un izgāju no viesnīcas, likdams šveicaram nogādāt manu bagāžu stacijā pulksten septiņos vakarā. Visu dienu pavadīju pie kāda pazīstama ārsta, bet vakarā aizbraucu no pilsētas. Kā redzat, mana domāšana nekavēja man nelietīgi, nodevīgi bēgt…

Visu laiku, kamēr sēdēju pie paziņas un pēc tam braucu uz staciju, mani mocīja nemiers. Man šķita, ka baidos no satikšanās ar Kaķīti un no skandāla. Stacijā tīšām nosēdēju tualetes istabā līdz otrajam zvanam, bet, kad devos uz savu vagonu, man bija tāda sajūta, it kā es viss no galvas līdz kājām būtu apkrauts ar zagtām mantām. Ar kādu nepacietību un bailēm gaidīju trešo zvanu!

Bet tad atskanēja glābējs trešais zvans, vilciens sakustējās; mēs pabraucām garām cietumam, kazarmām, izbraucām klajā laukā, taču nemiers man par lielu izbrīnu vēl arvien neatstāja mani, un es vēl arvien jutos kā zaglis, kam traki gribas bēgt. Kas par jokiem? Lai izklaidētos un nomierinātos, sāku lūkoties pa logu. Vilciens gāja gar piekrasti. Jūra bija rāma, un tanī mierīgi un līksmi atspoguļojās tirkīza krāsas debesis, kuras gandrīz līdz pusei klāja maiga, zeltīti sārta rieta blāzma. Jūrā šur tur melnoja zvejnieku laivas un plosti. Pilsēta, spodra un skaista kā rotaļlietiņa, stāvēja augstajā krastā, un to jau sāka apņemt vakara migla. Baznīcu zeltītie kupoli, logi un zaļumi atspoguļoja rietošo sauli, dega un gaisa kā kūstošs zelts … Lauku smarža sajaucās ar maigo valgumu, kas uzplūda no jūras.

Vilciens traucās ātri. Bija dzirdami pasažieru un konduktoru smiekli. Visiem bija jautri un viegli, bet mans nesaprotamais nemiers tikai auga un auga … Es raudzījos uz vieglo miglu, kas klāja pilsētu, un iedomājos, kā šai miglā gar baznīcām un namiem ar bezprātīgu, trulu seju šaudās sieviete, meklē mani un meitenes balsī vai ari dziedoši kā mazkrievu aktrise vaid: «Ak

mans dievs, mans dievs!» Atcerējos viņas nopietno seju'un lielās, rūpju pilnās acis, kad viņa vakar meta man krustus kā tuviniekam, un mehāniski apraudzīju savu roku, ko viņa vakar bija skūpstījusi.

«Vai esmu iemīlējies, vai?» es, pakasīdams roku, sev jautāju.

Tikai naktī, kad pasažieri gulēja un paliku viens ar savu sirdsapziņu, man kļuva saprotams tas, ko agrāk nekādi nevarēju saprast. Vagona mijkrēslī manā priekšā stāvēja Kaķītes tēls, neatkāpdamies no manis, un es jau skaidri apzinājos, ka manis izdarītais ļaunums līdzinās slepkavībai. Mani mocīja sirdsapziņa. Lai nomāktu šīs nepanesamās jūtas, iegalvoju sev, ka viss ir blēņas un iznīcība, ka mēs ar Kaķīti nomirsim un satrūdēsim, ka viņas bēdas nav nekas salīdzinājumā ar nāvi un tā tālāk, un tā tālāk … Ka galu galā brīvas gribas nav un ka es tātad neesmu vainīgs; bet visi šie argumenti tikai kaitināja mani un visai ātri izgaisa starp citām domām. Rokā, kuru bija skūpstījusi Kaķīte, mita ilgu sajūta . .. Es gan gulos, gan cēlos, dzēru stacijās degvīnu, ar varu ēdu sviestmaizes, sāku atkal pārliecināt sevi, ka dzīvei nav nekādas jēgas, bet nekas nelīdzēja. Manā galvā strauji norisa neparasts un, ja gribat, jocīgs process. Visdažādākās domas juceklīgi blīvējās cita uz citas, sajaucās, traucēja viena otru, bet es, domātājs, pavērsis pieri pret zemi, nekā nesapratu un nevarēju orientēties šai vajadzīgo un nevajadzīgo domu kaudzē. Izrādījās, ka es, domātājs, nebiju apguvis pat domāšanas tehniku un nepratu rīkoties pats ar savu galvu, tāpat kā nepratu salabot pulksteni. Pirmo reizi mūžā domāju centīgi un spriegi, un tas man šķita kaut kas tik dīvains, ka sev sacīju: «Es zaudēju prātu!» Tam, kura smadzenes nestrādā pastāvīgi, bet tikai grūtos brīžos, bieži vien ienāk galvā doma par ārprātu.

Tādējādi nomocījos nakti, dienu, tad vēl vienu nakti un, pārliecinājies, cik maz man palīdz mana domāšana, atjēdzos un beidzot sapratu, kas es par putnu. Sapratu, ka manas domas nav ne plika graša vērtas un ka pirms sastapšanās ar Kaķīti es vēl nemaz nebiju sācis domāt, un ka man pat nebija priekšstata par to, ko nozīmē nopietna doma; tagad izmocījies sapratu, ka man nebija

bijis nc pārliecības, ne noteikta tikumu kodeksa, ne sirds, ne saprāta; visa mana prāta un tikumiskā bagātība sastāvēja no speciālām zināšanām, fragmentiem, nevajadzīgām atmiņām, svešām domām — un tas bija viss, bet manas psihiskās kustības bija nekomplicētas, vienkāršas un primitīvas kā jakutam … Ja man netikās melot, ja es nezagu, nenogalināju un vispār nedarīju acīm redzamas rupjas kļūdas, tad ne jau savu principu dēļ, — to man nebija, — bet vienkārši tikai tāpēc, ka man rokas un kājas saistīja aukles pasaciņas un vispār pieņemtā morāle, kas bija man iezīdusies miesā un asinīs un kas, man pašam to neapzinoties, vadīja mani dzīvē, lai gan es to uzskatīju par muļķību . ..

Es sapratu, ka neesmu ne domātājs, ne filozofs, bet vienkārši virtuozs. Dievs man bija devis veselīgas, stipras krievu smadzenes ar talanta iedīgļiem. Un nu iedomājieties šīs smadzenes divdesmit sestajā dzīvības gadā, nedresētas, galīgi tukšas, nenoslogotas ne ar kādu ieguldījumu, bet tikai viegli apputējušas ar šādām tādām inženiertehniskām zināšanām: tās ir jaunas un fizioloģiski alkst darba, meklē to, un piepeši pilnīgi nejaušā kārtā tajās iekrīt no ārienes skaista, sulīga doma par bezmērķīgo dzīvi un aizkapa tumsu. Smadzenes kāri uzsūc to sevī, dod tai pilnu vaļu un sāk rotaļāties ar to visdažādākajos veidos kā kaķis ar peli. Smadzenēm nav ne erudīcijas, ne sistēmas, bet tā nav nelaime. Tās pašas ar saviem dabiskajiem spēkiem kā autodidakts tiek galā ar plašo domu, un pēc dažiem mēnešiem smadzeņu īpašnieks no kartupeļiem vien jau gatavo simt garšīgu ēdienu un uzskata sevi par domātāju .. .

Šo virtuozitāti, nopietnas domas tēlošanu mūsu paaudze ienesusi zinātnē, literatūrā, politikā un visur, kur vien tai nav bijis kūtrums iespiesties, bet līdz ar virtuozitāti tā ienesusi savu saltumu, garlaicību, vienpusību un, kā man liekas, paguvusi jau ieaudzēt masā jaunu, līdz šim nepazītu attieksmi pret nopietnu domu.

Savu nenormālību un galīgo ignoranci sapratu un novērtēju, tikai nelaimes spiests. Mana normālā domāšana, kā man tagad liekas, sākās tikai ar to laiku, kad .ķēros pie ābeces, tas ir, kad sirdsapziņa aizdzina mani

atpakaļ uz N. un es bez liekas prātošanas nožēloju Kaķītei savu grēku, kā puika izlūdzos no viņas piedošanu un apraudājos kopā ar viņu …

Anaņjevs īsumā attēloja savu pēdējo tikšanos ar Kaķīti un apklusa.

—   Tā ja . .. — students novilka caur zobiem, kad inženieris bija beidzis. — Tā iet šai pasaulē!

Viņa sejā joprojām atspoguļojās domu kūtrums, un, acīm redzot, Anaņjeva stāsts it nemaz nebija viņu saviļņojis. Tikai kad inženieris, mirkli atpūties, atkal sāka attīstīt savu domu un atkārtot to, ko jau bija teicis sākumā, students iekaisis sarauca pieri, piecēlās no galda un aizgāja pie savas gultas. Viņš uzklāja to un sāka ģērbties nost.

—    Jums tagad ir tāds izskats, it kā jūs patiešām kādu būtu pārliecinājis! — viņš aizkaitināts sacīja.

—    Vai es esmu kādu pārliecinājis? — inženieris jautāja. — Mans mīļais, vai tad es pretendēju uz to? Dievs ar jums! Pārliecināt jūs ir neiespējami! Līdz pārliecībai nonākt varat tikai personīgas pieredzes un ciešanu ceļā! …

—    Ir gan — apbrīnojama loģika! — students, naktskreklu uzvilkdams, nopukojās. — Domas, kas jums tā netīk, jauniem ir postošas, bet sirmgalvjiem, ka jus pats sakāt, ir norma. It kā runa būtu par sirmiem matiem . .. No kurienes šī vecuma privilēģija? Uz ko tā pamatota? Ja jau šīs domas — inde, tad inde visiem vienādi.

—    Ē, nē, mans mīļais, nerunājiet! — inženieris sacīja un viltīgi pamirkšķināja ar aci. — Nerunājiet! Sirmgalvji, pirmkārt, nav virtuozi. Viņu pesimisms rodas nevis no ārienes, nejauši, bet no viņu pašu smadzeņu dziļumiem un tikai pēc tam, kad viņi izstudē visādus Hēgeļus un Kantus, izmokās, izdara milzumu kļūdu, vārdu sakot, kad noiet visas kāpnes no apakšas līdz augšai. Aiz viņu pesimisma stāv kā personīga pieredze, tā stingra filozofiska attīstība. Otrkārt, sirmgalvjiem domātājiem pesimisms nav tukša pļāpāšana kā mums abiem, bet pasaules sāpes, ciešanas; viņiem tas balstās uz kristiānismu, jo izriet no mīlestības pret cilvēku un no domām par cilvēku un tam nepiemīt nekas no tā egoisma, kas manāms virtuoziem. Cilvēks nīst dzīvi tāpēc, ka tās jēga un mērķis apslēpti tieši viņam, un cilvēks baidās tikai pats savas nāves, bet īsts domātājs cieš tāpēc, ka patiesība apslēpta visiem un viņš baidās par visiem cilvēkiem. Piemēram, te netālu dzīvo kroņa mežsargs Ivans Aleksandričs. Tāds labs večuks. Kādreiz viņš nez kur bijis par skolotāju, šo to rakstījis, velns zina kas viņš īsti bijis, bet ir apbrīnojams gudrinieks, un uz filozofiju viņam ir nags. Viņš daudz lasījis un arī tagad vienmēr lasa. Nesen nez kā abi satikāmies Gruzovas iecirknī. .. Bet tur tieši tobrīd lika gulšņus un sliedes. Darbs nav sarežģīts, taču Ivanam Aleksandričam kā nespeciālistam tas šķita it kā līdzīgs trikam. Lai novietotu gulsni un piestiprinātu pie tā sliedi, piedzīvojušam meistaram nepaiet ne minūte. Strādnieki bija labā omā un strādāja tiešām veikli un ātri; it īpaši viens no viņiem ik reizi neparasti veikli trāpīja ar veseri naglai uz galvas un iedzina to vienā paņēmienā, bet vesera kāts turpat vai asi garš un katra nagla pēdas garumā. Ivans Aleksandričs ilgi noskatījās uz strādniekiem, jutās aizkustināts un sacīja man ar asarām acīs: «Cik žēl, ka šie brīnišķīgie cilvēki nomirs!» Tādu pesimismu es saprotu . . .

—    Tas viss nekā nepierāda un neizskaidro, — students, apsegdamies ar palagu, sacīja, — tā ir tikai tāda tukša salmu kulšana! Neviens nekā nezina un ar vārdiem nekā nevar pierādīt.

Viņš paraudzījās no palaga apakšas, pacēla galvu un, īgnumā saviebies, ātri noteica:

—    Jābūt ļoti naivam, lai ticētu un piešķirtu nozīmi cilvēku valodai un loģikai. Ar vārdiem var pierādīt un apgāzt visu, ko vien vēlaties, un cilvēki drīzumā attīstīs valodas tehniku līdz tādai pakāpei, ka matemātiski pareizi pierādīs — divreiz divi ir — septiņi. Man patīk klausīties un lasīt, bet ticēt — pazemīgi pateicos — es nemāku un negribu. Es ticēšu tikai dievam, bet jums, lai jūs arī runātu līdz pastarai dienai un pavestu vēl piecsimt Kaķīšu, noticēšu tikai tad, ja sajukšu prātā … Ar labu nakti!

Students paslēpa galvu zem palaga un pagriezās ar seju pret sienu, ar šo kustību likdams saprast, ka viņš vairs nevēlas ne klausīties, ne runāt. Ar to strīds arī beidzas.

Pirms likāmies gulēt, mēs ar inženieri izgājām no barakas, un es vēlreiz ieraudzīju ugunis.

—     Mēs nogurdinājām jūs ar savu pļāpāšanu! — Anaņjevs, žāvādamies un debesīs raudzīdamies, sacīja. — Ko lai dara, brāl! Tik vien prieka ir šai garlaicības valstībā kā iedzert vīnu un pafilozofēt… Tad ta uzbērums, ak kungs! — viņš aizkustinājumā iesaucās, kad piegājām pie uzbēruma. — Tas nav uzbērums, bet Ararata kalns.

Viņš brīdi klusēja un tad sacīja:

—    Baronam šīs ugunis atgādina amalekiešus, bet man šķiet, ka tās līdzinās cilvēku domām … Ziniet, katra atsevišķa cilvēka domas tāpat ir nekārtīgi izsvaidītas, tiecas nez kur uz mērķi vienā līnijā, pa tumsu un, nekā neapgaismojušas, nepadarījušas gaišāku nakti, izgaist kaut kur — vecumā… Bet diezgan filozofēts! Laiks iet gulēt…

Kad atgriezāmies barakā, inženieris sāka mani lūgšus lūgties, lai visādā ziņā guļu viņa gultā.

—    Nu, lūdzu! — viņš lūdzoši sacīja, piespiezdams abas rokas pie sirds. — Lūdzu jūs! Bet par mani neraizējieties. Es varu gulēt, kur pagadās, un vēl nemaz tik drīz neiešu pie miera . .. Esiet tik laipns!

Es padevos, noģērbos un apgulos, bet viņš apsēdās pie galda un noliecās pār rasējumiem.

—    Mūsējiem, brāl, nav laika gulēt, — viņš pusbalsī runāja, kad apgulos un aizvēru acis. — Kam ir sieva un pāris bērnu, tas nevar gulēt. Tagad jāēdina un jāapģērbj, un jāpietaupa priekšdienām. Bet man viņu ir divi: dēlēns un meita.. . Puikam, palaidnim, labs purnelis … Vēl nav ne seši gadi, bet spējas, varu jums teikt, ārkārtīgas… Te man kaut kur bija viņa bildītes . . . Ak bērniņi, mani bērniņi!

Viņš pavandījās papīros, atrada fotogrāfijas un sāka lūkoties tajās. Es iemigu.

Mani pamodināja Azorkas riešana un skaļas balsis. Fon Štenbergs vienā veļā, basām kājām un sapinkātiem matiem stāvēja uz sliekšņa un ar kādu skaļi sarunājās. Ausa gaisma .. . Apmākusies, zila rītausma raudzījās pa durvīm, logiem un barakas šķirbām un vāji apgaismoja manu gultu, galdu ar papīriem un Anaņjevu. Izstiepies uz tūbas apmetņa, izriezis savas gaļīgās, spalvainās krūtis un pabāzis zem galvas ādas spilvenu, inženieris gulēja uz grīdas un krāca tik skaļi, ka no visas sirds nožēloju studentu, kuram katru nakti bija jāguļ ar viņu vienā telpā.

—    Kādēļ gan mums jāpieņem? — fon Stenbergs kliedza. — Mums gar tiem nav nekādas daļas! Brauc pie inženiera Čaļisova! No kā šie katli?

—    No Ņikitina … — kāds basā drūmi atbildēja.

—    Nu, tad ari brauc pie Čaļisova . . . Tas neattiecas uz mums. Kāda velna pēc vēl te stāvi? Brauc!

—    Jūsu labdzimtība, mēs jau bijām pie Čaļisova kunga! — bass atbildēja vēl drūmāk. — Vakar visu dienu meklējām viņus pa līniju, un viņu barakā mums sacīja tā, ka viņi aizbraukuši uz Dimkovas iecirkni. Pieņemiet, esiet tik laipni! Cik ilgi lai tos vadājam?! Vadājam un vadājam pa līniju, un gala nevar saredzēt …

—    Kas tur ir? — Anaņjevs, pamozdamies un ātri paceldams galvu, nosēcās.

—    Atveduši katlus no Ņikitina, — students atbildēja, — un lūdz, lai mēs tos pieņemam. Bet kāda mums vajadzība pieņemt?

—    Dzeniet ratā!

—    Esiet tik laipni, jūsu labdzimtība, gādājiet par kārtību! Zirgi divas dienas nav ēduši, un saimnieks droši vien skaišas. Atpakaļ mums vest, vai? Dzelzceļš katlus pasūtījis, tātad tam arī jāpieņem …

—   Saproti taču, stulbeni, ka tā nav mūsu darīšana! Brauc pie Čaļisova!

—    Kas noticis? Kas tur ir? — Anaņjevs atkal nosēcās. — Lai velns viņus parauj! — viņš, celdamies un uz durvīm iedams, lamājās. — Kas noticis?

Es apģērbos un pēc pāris minūtēm izgāju no barakas. Anaņjevs un students vienā veļā un basām kājām nez ko dedzīgi un nepacietīgi skaidroja zemniekam, kurš stāvēja viņu priekšā bez cepures un ar pātagu rokā un, acīm redzot, viņus nesaprata. Abu sejās bija lasāmas visikdienišķākās rūpes.

— Kam man vajadzīgi tavi katli? — Anaņjevs sauca. — Galvā sev tos maukšu, vai? Ja tu neatrodi Čaļisovu, tad pameklē viņa palīgu, bet mūs liec mierā!

Ieraudzījis mani, students droši vien atcerējās mūsu sarunu naktī, un viņa miegainajā sejā izzuda rūpes un parādījās domu kūtruma izteiksme. Viņš atmeta zemniekam ar roku un, nez par ko domādams, atkāpās sāņus.

Rīts bija apmācies. Uz dzelzceļa līnijas, kur nakti bija mirdzējušas ugunis, mudžēja tikko pamodušies strādnieki. Atskanēja balsis un ķerru čīkstēšana. Sākās darba diena. Zirģelis ar virves iejūgu jau rāpās uz uzbēruma un, visā spēkā izstiepdams kaklu, vilka aiz sevis ķerru ar smiltīm …

Es sāku atvadīties … Naktī daudz kas tika runāts, bet es neaizvedu sev līdzi neviena atrisināta jautājuma, un no visas sarunas tagad no rīta manā atmiņā kā filtrā palika tikai ugunis un Kaķītes tēls. Uzsēdies zirgā, pēdējo reizi atskatījos uz studentu un Anaņjevu, uz histērisko suni ar miglainajām, it kā apskurbušajām acīm, uz strādniekiem, kas pavīdēja rīta miglā, uz uzbērumu, uz zirģeli, kas staipīja kaklu, un nodomāju:

«Nekas nav saprotams šai pasaulē!»

Bet, kad uzšāvu zirgam un sāku jāt gar dzelzceļa līniju, un kad pēc brīža redzēju savā priekšā tikai bezgalīgo, drūmo līdzenumu un apmākušās, saltās debesis, atcerējos jautājumus, kas tika risināti nakti. Es domāju, bet saules izdedzinātais līdzenums, milzīgais debesu jums, ozolu mežs, kas zilgmoja tālumā, un miglainā tāle man it kā atkārtoja: «Jā, šai pasaulē nekas nav saprotams!»

Pie apvāršņa pacēlās saule …

NEPATIKŠANAS

Zemstes ārsts Grigorijs Ivanovičs Ovčiņņikovs, trīsdesmit piecus gadus vecs, kalsns un nervozs cilvēks, saviem biedriem pazīstams ar nelieliem darbiem par medicīnas statistiku un dedzīgu pieķeršanos tā saucamajiem «sadzīves jautājumiem», kādu rītu apstaigāja palātas. Viņam, kā parasti, sekoja feldšeris Mihails Zaharovičs, padzīvojis vīrs ar tuklu seju, gludiem, saeļļotiem matiem un auskaru ausī.

Tikko ārsts sāka apstaigu, viņam modināja aizdomas kāds niecīgs apstāklis, un proti: veste feldšerim krokojās un spītīgi kāpa uz augšu, lai gan feldšeris to pastāvīgi savilka uz leju un sakārtoja. Krekls feldšerim bija saburzīts un arī krokojās: uz melnajiem, garajiem svārkiem, uz biksēm un pat uz kaklasaites šur tur baltoja pūkas. .. Acīm redzot, feldšeris visu nakti bija gulējis neizģērbies, un, spriežot pēc izteiksmes, ar kādu viņš tagad vilka uz leju vesti un sakārtoja kaklasaiti, apģērbs viņu traucēja.

Ārsts cieši paskatījās uz viņu un saprata, kas ir. Feldšeris negrīļojās, uz jautājumiem atbildēja sakarīgi, taču īgnā, trulā seja, nespodrās acis, drebošais kakls un drebošās rokas, nekārtīgais apģērbs, bet galvenais — spriegās pūles noturēties stingri un vēlēšanās maskēt savu stāvokli liecināja, ka viņš tikko piecēlies no gultas, nav izgulējies un ir iereibis, smagi iereibis vēl no vakardienas . . . Viņš pārdzīvoja nepatīkamas paģiras, mocījās un, acīm redzot, bija nemierā ar sevi.

Tā kā ārstam nepatika feldšeris un šai nepatikai bija zināmi iemesli, viņš sajuta stipru vēlēšanos tam pateikt: «Es redzu, jūs esat piedzēris!» Viņam piepeši apriebās šī veste, garstērbeļainie svārki un auskars gaļīgajā ausī, taču viņš apvaldīja savas dusmas un sacīja maigi un laipni, kā vienmēr:

—    Vai devāt Gerasimam pienu?

—   Devu gan … — Mihails Zaharovičs tikpat maigi atbildēja.

Sarunādamies ar slimo Gerasimu, ārsts uzmeta skatienu lapiņai, uz kuras parasti pierakstīja temperatūru, un, sajuzdams jaunu naida uzplūdumu, aizturēja elpu, lai nerunātu, bet nenovaldījās un prasīja skarbi un aizelsdamies:

—    Kāpēc temperatūra nav pierakstīta?

—    Nē, ir pierakstīta! — Mihails Zaharovičs maigi sacīja, taču, paskatījies uz lapiņu un pārliecinājies, ka temperatūra patiešām nav pierakstīta, samulsis paraustīja plecus un norūca: — Nezinu, laikam Nadežda Osipovna …

—    Un vakar vakarā arī nav pierakstīts! — ārsts turpināja. — Tikai žūpojat, velns lai jūs parauj! Un arī tagad esat piesūcies kā lūks! Kur Nadežda Osipovna?

Vecmātes Nadeždas Osipovnas nebija palātā, lai_gan viņai ik rītu vajadzēja būt klāt pie pārsiešanas. Ārsts aplaida skatienu visapkārt, un viņam sāka likties, ka palāta nav uzkopta, ka viss ir izsvaidīts, ka nav izdarīts nekas no tā, kas vajadzīgs, un ka viss tāpat krokojās, ņurcās un ir apklāts ar pūkām kā feldšera riebīgā veste, un viņam gribējās noraut sev balto virsvalku, izlamāties, pamest visu, nospļauties un aiziet. Taču viņš noturējās un turpināja apstaigu.

Gerasimam sekoja hirurģisks slimnieks ar šūnaudu iekaisumu labajā rokā. Tam vajadzēja izdarīt pārsējumu. Ārsts apsēdās uz ķeblīša un sāka darboties ap roku.

«Vakar viņi svinēja vārda dienu …» viņš domāja, lēnām noņemdams apsēju. «Pagaidiet, es jums parādīšu vārda dienas! Bet ko gan es varu izdarīt? Nekā nevaru.»

Viņš sataustīja pietūkušajā, purpursarkanajā rokā sastrutojumu un sacīja:

—    Skalpeli!

Mihails Zaharičs, cenzdamies parādīt, ka viņš stāv stingri uz kājām un ir derīgs darbam, pietrūkās un ātri pasniedza skalpeli.

—    Ne to! Dodiet no jaunajiem! — ārsts sacīja.

Feldšeris aiztecēja līdz krēslam, uz kura stāvēja

kaste ar pārsienamajiem materiāliem, un steigšus sāka rakņāties pa to. Viņš ilgi nez par ko sačukstējās ar kopējām, stumdīja kasti uz krēsla, čabinājās, nez ko divas reizes nometa zemē, bet ārsts sēdēja, gaidīja un no čukstiem un čaboņas juta sev mugurā stipru satraukumu.

—   Vai drīz būs? — viņš prasīja. — Jūs laikam tos esat aizmirsis lejā …

Feldšeris pieskrēja pie viņa un pasniedza divus skalpeļus, pie tam nenoturējās un uzpūta viņam elpu.

—    Tie nav īstie! — ārsts aizkaitināts izmeta. — Es jums saku krievu valodā, — dodiet no jaunajiem! Bet labāk ejiet un izgulieties, jo smirdat kā āpsis. Jūs nespējat strādāt.

—    Kādus nažus tad jums vēl vajag? — feldšeris uztraukts jautāja un lēnām paraustīja plecus.

Viņam bija neveikli un kauns, ka tieši viņā raugās visi slimnieki un kopējas, un, lai parādītu, ka nekaunas, viņš piespiesti pasmīnēja un atkārtoja:

—    Kādus nažus tad jums vēl vajag?

Ārsts sajuta acīs asaras un pirkstos trīsas. Viņš savaldījās un drebošā balsī noteica:

—    Ejiet izgulēties! Es nevēlos runāt ar piedzērušu…

—    Jūs varat mani saukt pie atbildības tikai par darbu, — feldšeris turpināja, — bet, ja es, piemēram, esmu iereibis, tad nevienam nav tiesības man to aizrādīt. Es taču strādāju? Ko jums vēl vajag! Es taču strādāju?

Ārsts pielēca kājās un, neapjauzdams, ko dara, atvēzējās un no visa spēka iesita feldšerim pa seju. Viņš gan nesaprata, kāpēc tā rīkojas, taču sajuta lielu gandarījumu, ka dūres trieciens trāpīja tieši pa seju un ka solīds, cienījams, precējies, ticīgs cilvēks, kurš apzinājās savu vērtību, saļodzījās, palēcās kā bumbiņa un apsēdās uz ķeblīša. Viņam briesmīgi gribējās iesist vēlreiz, taču, ieraugot blakus nīstajai sejai bālās, uztrauktās kopēju sejas, viņam pārgāja šī patika, viņš atmeta ar roku un izskrēja no palātas.

Pagalmā ārsts sastapa Nadeždu Osipovnu, kas nāca uz slimnīcu. Tā bija divdesmit septiņus gadus veca jaunava ar bāli dzeltenu seju un atrisušiem matiem. Viņas sārtā katūna kleita bija apakšpusē stipri šaura, tāpēc soļi iznāca sīki un bieži. Kleita čaukstēja, viņa raustīja plecus katra sava soļa taktī un šūpoja galvu tā, it kā domās dungotu kaut ko ļoti jautru.

«Ahā, nāra!» ārsts nodomāja, atcerēdamies, ka slimnīcā vecmāti ķircinādamies saukā par nāru, un viņam darīja prieku doma, ka viņš tūliņ sados šai sīki tipinošajai modes dāmai, kas iemīlējusies pati sevī.

—    Kur jūs tik ilgi bijāt? — ārsts iesaucās, ticis viņai līdzās. — Kāpēc neesat slimnīcā? Temperatūra nav pierakstīta, visur nekārtība, feldšeris piedzēries, jūs guļat līdz pulksten divpadsmitiem! … Lūdzu, pameklējiet sev citu vietu! Šeit jūs vairs nestrādāsiet!

Ticis savā dzīvoklī, ārsts norāva balto virsvalku un dvieli, ar ko bija apjozies, nikni iesviezdams kā vienu, tā otru kaktā, un sāka staigāt pa kabinetu.

—    Ak dievs, ir gan cilvēki, ir gan cilvēki! — viņš noteica. — Tie nav palīgi, bet ienaidnieki! Nav vairs spēka strādāt! Nevaru! Es aizeju!

Sirds stipri dauzījās, kratīja drebuļi, un viņam gribējās raudāt, un, lai tiktu ar visu to galā, ārsts sāka mierināt sevi ar domām, ka viņam ir taisnība un cik labi viņš darījis, iesizdams feldšerim. Vispirms riebīgi ir tas, ārsts domāja, ka feldšeris pieņemts slimnīcā nevis vienkārši, bet ar savas radinieces protekciju un tā kalpo par aukli pie zemstes valdes priekšsēdētāja (pretīgi noskatīties uz šo iespaidīgo radinieci, kad tā, atbraukusi ārstēties, izturas slimnīcā kā mājās un pretendē uz pieņemšanu ārpus rindas). Feldšeris ir nedisciplinēts, zina maz un nemaz nesaprot to, ko zina. Viņš vienmēr iereibis, rupjš, netīrīgs, pieņem no slimniekiem kukuļus un slepeni pārdod zemstes zāles. Visiem tāpat zināms, ka viņš paklusām ārstē jauniem sīkpilsoņiem slepenas slimības, turklāt lieto nez kādus paštaisītus līdzekļus. Labi, ja viņš būtu vienkāršs šarlatāns, kādu ir daudz, bet viņš ir pašpārliecināts un slepenas pretestības pilns šarlatāns. Paslēpšus no ārsta viņš liek atnākušajiem slimniekiem bankas un nolaiž tiem asinis, operācijās viņš piedalās ar nemazgātām rokām, rakņājas pa rētām ar netīru zondi — ar to pietiek, lai saprastu, cik dziļi un vīrišķīgi viņš nicina Ovčiņņikova medicīnu ar tās zinātniskumu un pedantismu.

Nogaidījis, līdz pirksti pārstāj trīcēt, ārsts apsēdās pie galda un uzrakstīja vēstuli valdes priekšsēdētājam: «Cienījamais Ļev Trofimovič! Ja, saņemot šo vēstuli, Jūsu valde neatbrīvos no darba feldšeri Smirnovski un nedos man tiesības pašam izraudzīties sev palīgus, tad būšu spiests (un, zināms, ne bez nožēlas) lūgt Jūs mani vairs neuzskatīt par N. slimnīcas ārstu un papūlēties sameklēt man vietnieku. Sveiciens Ļubovai Fjodorovnai un Jusam. Jūs cienīdams, G. Ovčiņņikovs.» Pārlasot šo vēstuli, ārsts redzēja, ka tā ir īsa un nepietiekami vēsa. Turklāt sveiciens Ļubovai Fjodorovnai un Jusam (tā saukāja priekšsēdētāja jaunāko dēlu) lietišķā, oficiālā vēstulē nepavisam nebija vietā.

«Kāda velna pēc te jāpiemin Juss?» ārsts nodomāja, saplēsa vēstuli un sāka sacerēt citu. «Cienījamais kungs! ….» Viņš domāja, apsēzdamies pie atvērtā loga un raudzīdamies uz pīlēm un pīlēniem, kas gāzelēdamies un klupdami pa ceļu steidzās droši vien uz dīķi; viens pīlēns pacēla uz ceļa kaut ko zarnai līdzīgu, aizrijās un sāka uztraukti pīkstēt; otrs pieskrēja pie viņa, izvilka viņam no knābja zarnu un arī aizrijās . . . Tālumā pie žoga, ēnu lokos, ko zālē meta jaunās liepas, līkņāja virēja Darja un lasīja zupai skābenes . . . Bija dzirdamas balsis . . . Kučieris Zots ar pavadu rokā un slimnīcas kalpotājs Manuilo, apsējies netīru priekšautu, stāvēja pie šķūņa, nez par ko sarunājās un smējās.

«Viņi runā par to, ka es iesitu feldšerim …» ārsts domāja. «Šodien jau viss apriņķis zinās par šo skandālu … Tātad: «Cienījamais kungs! Ja Jūsu valde neatbrīvos …»»

Ārsts ļoti labi zināja, ka valde nekādā gadījumā nemainīs viņu pret feldšeri un drīzāk būs ar mieru, lai visā apriņķī nepaliek neviena feldšera, nekā zaudēs tik lielisku cilvēku kā viņš, ārsts Ovčiņņikovs. Droši vien tūliņ pēc vēstules saņemšanas Ļevs Trofimovičs atdrāzlsieš pie viņa trijjūgā un sāks: «Ko tad jūs, brāl, esat sadomājis? Draudziņ, kas tad tas? Kristus vārdā! Kāpēc? Kā tas gadījās? Kur viņš ir? Šurp to nelieti! Padzīt! Noteikti padzīt! Lai rīt te vairs nebūtu šā nelieša!» Pēc tam viņš paēdīs pie ārsta pusdienas, bet pēc pusdienām, vēderu izgāzis, apgulsies uz šā paša aveņu krāsas dīvāna, apsegs seju ar avīzi un sāks krākt; izgulējies padzers tēju un aizvedīs ārstu pārgulēt pie sevis. Un viss beigsies ar to, ka feldšeris paliks slimnīcā un arī ārsts neiesniegs atlūgumu.

Taču ne jau tādu atrisinājumu ārstam gribējās sirds dziļumos. Viņam gribējās, lai feldšera radiniece triumfētu un lai valde, neievērojot viņa astoņu gadu krietno darbu, bez liekām runām un pat labprāt pieņemtu viņa atlūgumu. Viņš iztēlojās, kā aizbrauks no slimnīcas, pie kuras bija pieradis, kā uzrakstīs vēstuli avīzei «Ārsts», kā biedri pasniegs viņam līdzjūtības adresi. ..

Uz ceļa parādījās nāra. Sīki tipinādama un kleitu čaukstinādama, viņa pienāca pie loga un vaicāja:

—   Grigorij Ivanič, vai jūs pats pieņemsiet slimniekus vai pavēlēsiet bez jums?

Bet acis viņai runāja: «Tu pārsteidzies, bet tagad esi nomierinājies un tev ir kauns, bet es esmu augstsirdīga un to neievēroju.»

—    Labi, es tūlīt, — ārsts sacīja.

Viņš atkal uzvilka virsvalku, apjozās ar dvieli un gāja uz slimnīcu.

«Nebija labi, ka aizbēgu pēc tam, kad biju viņam iesitis…» viņš pa ceļam domāja. «Iznāca tā, it kā es būtu apmulsis vai izbijies … Izturējos kā ģimnāzists … Ļoti nelāgi!»

Viņam likās — slimniekiem būs neērti skatīties uz viņu un pašam būs kauns, kad viņš ieies palātā, bet, kad viņš iegāja, slimnieki mierīgi gulēja gultās un tik tikko pievērsa viņam uzmanību. Diloņslimā Gerasima seja pauda pilnīgu vienaldzību un it kā teica: «Viņš tev neizdarīja pa prātam, tu viņu maķenīt pārmācīji. . . Bez tā, brāl, nevar.»

Ārsts atvēra tumšsarkanajā rokā divus sastrutojumus un pārsēja to, tad devās uz sieviešu nodaļu, kur izdarija kādam sievišķim acu operāciju, un visu laiku viņam sekoja nāra un palīdzēja ar tādu izskatu, it kā nekas nebūtu noticis un viss būtu vislabākajā kārtībā. Kad bija apstaigātas palātas, sākās atnākušo slimnieku pieņemšana. Ārsta mazajā pieņemamajā telpā logs bija līdz galam vajā. Vajadzēja tikai apsēsties uz palodzes un mazliet pieliekties, lai kādu aršīnu no sevis ieraudzītu jauno zāli. Vakar vakarā nolija stiprs pērkona lietus, tāpēc zāle mazliet pieplakusi pie zemes un laistās. Taciņa, kas iemīta netālu no loga un ved uz gravu, šķiet noskalota, un gar tās malām izsvaidītie saplēstie aptiekas trauki arī ir noskaloti, mirdz saulē un atspogujo žilbinoši spožus starus. Bet tālāk aiz taciņas cita pie citas drūzmējas kuplā zaļumā tērptas jaunas eglītes, aiz tām ar stumbriem papīra baltumā stāv bērzi, bet caur vējā viegli trīsošo bērzu lapotni redzamas zilās, bezgalīgās debesis. Paskatoties pa logu, redz uz taciņas lēkājošos strazdus, kas pagriež uz loga pusi savus muļķīgos knābjus un gudro: baidīties vai nebaidīties? Un, nolēmuši izbīties, tie cits pēc cita, līksmi klaigādami, it kā uzjautrinādamies par ārstu, kurš neprot lidot, traucas uz bērzu galotnēm …

Cauri joda smakai jūtams pavasara dienas svaigums un aromāts . . . Viegli elpot!

—    Anna Spiridonovna! — ārsts izsauca.

Pieņemamajā istabā ienāca jauna sieviete sarkanā

kleitā un, pret svētbildi pavērsusies, pārmeta sev krustu.

—    Kas sāp? — ārsts prasīja.

Sieviete ar neuzticību pašķielēja uz durvīm, pa kurām bija ienākusi, tad uz durtiņām, kas veda uz aptieku, pienāca ārstam tuvāk un nočukstēja:

—    Bērnu nav!

—   Kas vēl nav pierakstījies? — nāra aptiekā sauca. — Nāciet pierakstīties!

«Viņš jau tāpēc vien ir lops,» ārsts, sievieti izmeklēdams, domāja, «ka lika man pirmo reizi mūžā otram sist. Es nekad vēl neesmu nevienam sitis.»

Anna Spiridonovna aizgāja. Pēc viņas ienāca vecis ar sliktu slimību, tad sieva ar trim puikām, kas aplipuši ar kašķi, un darbs sāka kūsāt. Feldšeris nerādījās.

Aiz aptiekas durtiņām, kleitu čaukstinādama un traukus .šķindinādama, jautri čaloja nāra; viņa bieži ienāca pieņemamajā istabā, lai palīdzētu operācijā vai arī paņemtu recepti, un to visu darīja ar tādu izskatu, it kā viss būtu vislabākajā kārtībā.

«Viņa priecājas, ka esmu iepļaukājis feldšeri,» ārsts domāja, ieklausīdamies vecmātes balsī. «Viņa taču satika ar feldšeri tikpat kā kaķis ar suni, un viņai tā būs svētku diena, kad to atlaidīs. Kopējas arī laikam priecīgas … Cik tas pretīgi!»

Kad pieņemšana jau bija pilnā sparā, viņam sāka likties, ka ne vien vecmāte, bet arī kopējas un pat slimnieki tīšām cenšas izlikties vienaldzīgi un pat jautri. Tie it kā saprata, ka viņam kauns un sāpīgi, bet aiz pieklājības izlikās, ka nesaprot. Viņš gribēja tiem parādīt, ka viņam it nepavisam nav kauns, un nikni kliedza:

— Ei, jūs tur! Aiztaisiet durvis, citādi ir caurvējš!

Bet viņam bija kauns un smagi ap sirdi. Pieņēmis četrdesmit piecus slimniekus, ārsts nesteigdamies atstāja slimnīcu. Vecmāte, paguvusi jau pabūt savā dzīvoklī un apmest ap pleciem koši sarkanu lakatu, ar papirosu zobos un ziedu atrisušajos matos aizsteidzās nez kur, droši vien savā praksē vai viesos. Uz slimnīcas sliekšņa sēdēja slimie un klusēdami sildījās saulītē. Strazdi tāpat vēl vīteroja un meklēja vaboles. Ārsts lūkojās visapkārt un domāja, ka starp visām šīm rāmajām, mierīgajām dzīvēm kā divi sabojāti klavieru taustiņi krasi izdalās un nekur neder tikai divas dzīves: feldšera un viņējā. Feldšeris tagad droši vien atlaidies, lai izgulētos, bet nekādi nevar aizmigt, jo viņu moka doma, ka viņš vainīgs, apvainots un zaudējis vietu. Viņa stāvoklis ir mokošs. Bet ārsts, kurš agrāk nekad nevienu nebija sitis, jutās tā, it kā uz visiem laikiem būtu zaudējis nevainību. Viņš jau vairs nevainoja feldšeri un neattaisnoja sevi, bet tikai brīnījās, kā tas gadījās, ka viņš, kārtīgs cilvēks, kurš nekad nebija sitis pat suņus, varēja cirst plauku. Atgriezies savā dzīvoklī, viņš apgulās kabinetā uz dīvāna ar seju pret atzveltni un sāka prātot šādi:

«Viņš ir slikts, darbam kaitīgs cilvēks; pa trim ga

diem, kamēr viņš strādā, man daudz kas bija sakrājies uz sirds, taču mans solis ne ar ko nav attaisnojams. Es izlietoju stiprā tiesības. Viņš ir man padots, vainīgs un turklāt vēl piedzēries, bet es esmu viņa priekšnieks, taisnība manā pusē, un esmu skaidrā prātā . . . Tātad esmu stiprāks. Otrkārt, es iesitu viņam to cilvēku priekšā, kuri uzskata mani par autoritāti, un tādējādi devu tiem riebīgu piemēru …»

Ārstu sauca pusdienās… Viņš iestrēba pāris karošu kāpostu viras un, piecēlies no galda, atkal apgulās uz dīvāna.

«Ko lai tagad iesāk?» viņš joprojām gudroja. «Jādod viņam pēc iespējas ātrāk gandarījums.. . Bet kādā veidā? Dueli viņš kā praktisks cilvēks uzskata par muļķību vai arī to nesaprot. Ja tajā pašā palātā to pašu kopēju un slimnieku klātbūtnē atvainotos viņam, tad šī atvainošanās apmierinātu tikai mani pašu, bet ne viņu; viņš ir slikts cilvēks, sapratīs manu atvainošanos kā gļēvulību un bailes, — ka tik viņš neapsūdz mani priekšniecībai. Turklāt tāda mana atvainošanās sagraus slimnīcas disciplīnu. Piedāvāt viņam naudu? Nē, tas ir nemorāliski un līdzinās uzpirkšanai. Ja tagad, piemēram, lūgtu mūsu tiešo priekšniecību, tas ir, valdi, atrisināt jautājumu … Tā varētu izteikt man rājienu vai arī atlaist mani. .. Bet tā to nedarīs .. . Nav arī visai ērti iejaukt slimnīcas intīmajās lietās valdi, kurai, starp citu, uz to nav nekādu tiesību …»

Kādas trīs stundas pēc pusdienām ārsts gāja uz dīķi peldēties un domāja:

«Bet vai neizturēties tā, kā izturas visi līdzīgos gadījumos? Tas ir, lai viņš iesūdz mani liesā. Es, bez šaubām, esmu vainīgs, nesākšu attaisnoties, un miertiesnesis piespriedīs man arestu. Tādā kārtā apvainotais būs apmierināts, bet tie, kas uzskata mani par autoritāti, redzēs, ka man nav bijusi taisnība.»

Šī ideja viņam patika. Viņš nopriecājās un sāka domāt, ka jautājums atrisināts labi un ka taisnīgākā atrisinājuma nemaz nevar būt.

jo ērtāk tāpēc, ka mūsu dienesta

attiecības jau sabojātas un pēc šā skandāla abi tik un tā vairs nevaram palikt slimnīcā . . .»

Vakarā ārsts lika iejūgt vaļēju ekipāžu, lai brauktu pie armijas priekšnieka spēlēt vinlu. Kad viņš jau ar cepuri galvā un mēteli mugurā — pilnīgi gatavs ceļam — stāvēja kabineta vidū un vilka rokās cimdus, ārdurvis čīkstot atvērās un kāds klusu ienāca priekšnamā.

—    Kas tur ir? — ārsts jautāja.

—    Tas esmu es . . . — ienācējs dobji atbildēja.

Ārstam piepeši sāka stipri dauzīties sirds un pārskrēja auksti drebuļi aiz kauna un kaut kādām nepatīkamām bailēm. Feldšeris Mihails Zaharičs (tas bija viņš) klusu ieklepojās un nedroši ienāca kabinetā. Brīdi klusējis, viņš sacīja dobjā, vainīgā balsī:

—    Piedodiet man, Grigorij Ivanič!

Ārsts samulsa un nezināja, ko sacīt. Viņš saprata, ka feldšeris atnācis pie viņa pazemoties un lūgt piedošanu nevis aiz kristīgas pazemības un nevis tādēļ, lai ar savu pazemību iznīcinātu apvainojumu, bet vienkārši aiz aprēķina: «Saņemšos, palūgšu piedošanu, un varbūt mani nepadzīs un neatņems maizes kumosu . . .» Kas gan vēl vairāk var apvainot cilvēka cieņu?

—    Piedodiet… — feldšeris atkārtoja.

—    Paklausieties… — ārsts sāka runāt, cenzdamies neskatīties uz viņu un vēl arvien nezinādams, ko sacīt. — Paklausieties … Es esmu jūs apvainojis, un . . . un man jāsaņem sods, tas ir, jādod jums gandarījums . . . Dueļus jūs neatzīstat. . . Starp citu, es pats neatzīstu dueļus. Es esmu jūs apvainojis, un jūs varat. .. jūs varat iesūdzēt mani miertiesā, un es saņemšu sodu … Bet abi kopā mēs te nevaram palikt… Vienam, vai nu man, vai jums, jāiet prom! («Mans dievs! Es nesaku viņam to, ko vajag!» ārstu pārņēma šausmas. «Cik muļķīgi, cik muļķīgi!») Vārdu sakot, iesūdziet! Bet mēs vairs nevaram kopā strādāt! … Es vai jūs … Rīt pat iesūdziet!

Feldšeris palūkojās uz ārstu caur pieri, un viņa tumšajās, apmiglotajās acīs uzliesmoja visatklātākā nicināšana. Viņš vienmēr bija uzskatījis ārstu par neprak

tisku, kaprīzu puiku, bet tagad nicināja viņu par trīsām, par nesaprotamo nemieru vārdos …

—    Un iesūdzēšu, — viņš drūmi un ļauni sacīja.

—    Nu, un iesūdziet!

—    Bet ko tad jūs domājat? Neiesūdzēšu? Iesūdzēšu … Jums nav tiesību kauties. Būtu jel kaunējies! Kaujas tikai piedzēruši zemnieki, bet jūs esat izglītots …

Ārsta krūtīs negaidot saviļņojās viss viņa naids, un viņš iekliedzās svešādā balsī:

—    Vācieties projām!

Feldšeris nelabprāt sakustējās (viņš it kā gribēja vēl ko teikt), izgāja priekšnamā un apstājās tur pārdomās. Tad, nez ko izdomājis, apņēmīgi izgāja . . .

—    Cik muļķīgi, cik muļķīgi! — ārsts nočukstēja, kad viņš bija aizgājis. — Cik viss muļķīgi un nelietīgi!

Viņš juta, ka nupat izturējies pret feldšeri kā puika, ka visas viņa domas par tiesu nav gudras, neatrisina jautājumu, bet tikai to sarežģī.

«Cik muļķīgi!» viņš domāja, ratos sēdēdams un vēlāk spēlēdams vintu ar armijas priekšnieku. «Vai tiešām esmu tik neizglītots un tik maz pazīstu dzīvi, ka nespēju atrisināt šo vienkāršo jautājumu? Ko nu lai iesāku?»

Otras dienas rītā ārsts redzēja, ka feldšera sieva sēdās ratos, lai nez kur brauktu, un nodomāja: «Viņa brauc pie radinieces. Lai jau!»

Slimnīca iztika bez feldšera. Vajadzēja uzrakstīt ziņojumu valdei, taču ārsts vēl arvien nekādi nevarēja izdomāt vēstules formu. Tagad vēstules saturam vajadzēja būt šādam: «Lūdzu atlaist feldšeri, lai gan vainīgs nav viņš, bet es.» Izklāstīt šo domu tā, lai neiznāktu muļķīgi un nebūtu kauns, kārtīgam cilvēkam ir gandrīz neiespējami.

Pēc divām vai trim dienām ārstam atstāstīja, ka feldšeris bijis sūdzēties pie Ļeva Trofimiča. Priekšsēdētājs neļāvis tam izteikt ne vārda, piespēris ar kāju un izvadījis ar saucienu: «Es tevi pazīstu! Laukā! Negribu klausīties!» No Ļeva Trofimiča feldšeris aizbraucis uz valdi un iesniedzis tur mēlnesības rakstu, kurā, neminēdams par pļauku un nekā nelūgdams sev, ziņoja valdei, ka ārsts vairākas reizes viņa klātbūtnē nelabvēlīgi

atsaucies par vakli un priekšsēdētāju, ka viņš neārstē tā, ķā vajag, uz rajoniem izbrauc nekārtīgi un tā tālāk. Dabūjis to zināt, ārsts iesmējās un nodomāja: «Tad ta muļķis!» — un viņu pārņēma kauns un žēlums, ka feldšeris dara muļķības; jo vairāk muļķību cilvēks izdara aizsargājoties, jo viņš ir nevarīgāks un vājāks.

Tieši nedēļu pēc aprakstītā rīta ārsts saņēma paziņojumu no miertiesneša.

«Tas nu ir pavisam muļķīgi…» viņš domāja, parakstīdamies par saņemšanu. «Muļķīgāk nemaz nevar izdomāt.»

Un, kad viņš pelēkā, klusā rītā brauca pie miertiesneša, viņam jau vairs nebija kauns, bet nepatīkami un pretīgi. Viņš dusmojās kā uz sevi, tā feldšeri un apstākļiem . ..

Saņemšos un pateikšu tiesā: «Vācieties visi pie velna!» Viņš skaitās. «Jūs visi esat ēzeļi un nekā nesajēdzat!»

Piebraucis pie miertiesneša kameras, viņš ieraudzīja uz sliekšņa trīs savas kopējas, kas bija izsauktas par lieciniecēm, un nāru. Ieraugot kopējas un dzīvespriecīgo vecmāti, kura nepacietībā mīņājās no vienas kājas uz otru un pat pietvīka aiz prieka, ieraugot gaidāmā procesa galveno varoni, saniknotajam ārstam gribējās uzklupt tām kā vanagam un pārsteigt: «Kas jums atļāva atstāt slimnīcu? Lūdzu, tūdaļ pat vācieties mājās!» — taču viņš savaldījās un, cenzdamies izlikties mierīgs, izspiedās caur zemnieku pūli līdz kamerai. Kamera bija tukša, un miertiesneša važiņa karājās uz krēsla atzveltnes. Ārsts iegāja rakstveža istabiņā. Te viņš ieraudzīja jaunu cilvēku ar vāju seju, ģērbušos linaudekla svārkos ar atkarenām kabatām, — tas bija rakstvedis — un feldšeri, kurš sēdēja pie galda un aiz gara laika šķirstīja izziņas par piespriestajiem sodiem. Ārstam ienākot, rakstvedis piecēlās; feldšeris samulsa un arī piecēlās.

—   Vai Aleksandrs Arhipovičs vēl nav atnācis? — ārsts mulsdams jautāja.

—    Vēl ne. Viņi mājās … — rakstvedis atbildēja.

Kamera atradās miertiesneša mājās, flīģeli, bet pats tiesnesis dzīvoja lielajā ēkā. Ārsts izgāja no kameras un nesteigdamies devās uz māju. Aleksandru Arhipoviču viņš sastapa ēdamistabā pie patvāra. Tiesnesis bez svārkiem un bez vestes, uz krūtīm vaļā atpogātā kreklā stāvēja pie galda un, turēdams abās rokās tējkannu, lēja sev glāzē tēju, kas bija tumša kā kafija; viesi ieraudzījis, viņš ātri pievilka vēl otru glāzi, pielēja to un neapsveicinādamies prasīja:

—    Jums ar cukuru vai bez cukura?

Kādreiz, ļoti sen, miertiesnesis bija kalpojis kavalērijā; tagad viņš par savu ilggadējo dienestu bija izvēlēts par īsteno valsts padomnieku, taču neatmeta ne savu militāro formas tērpu, ne militārās parašas. Viņam bija garas policista ūsas, bikses ar iešuvēm, un katru viņa soli un vārdu apdvesa militāra grācija. Viņš runāja, viegli atmetis atpakaļ galvu un izdaiļodams valodu ar sulīgu ģenerāļa «mjāāā . ..», raustīja plecus un zibināja ar acīm; sasveicinādamies vai arī piedāvādams smēķi, viņš švīkāja ar pazolēm un iedams tik uzmanīgi un maigi šķindināja piešus, it kā to vieglākā iešķindēšanās sagādātu viņam neizturamas sāpes. Nosēdinājis ārstu pie tējas galda, viņš noglaudīja platās krūtis un vēderu, dziļi nopūtās un sacīja:

—   N-jā . .. Varbūt vēlaties, mjāāā . . . iedzert šņabi un iekost? Mjāāā?

—    Nē, paldies, esmu paēdis.

Abi juta, ka viņi nevar izvairīties no sarunas par skandālu slimnīcā, un abiem bija neveikli. Ārsts klusēja. Miertiesnesis ar graciozu rokas vēzienu notvēra odu, kas bija iekodis viņam krūtīs, uzmanīgi aplūkoja to no visām pusēm un palaida vaļā, tad dziļi nopūtās, pacēla acis uz ārstu un jautāja, uzsvērdams katru vārdu:

—    Paklausieties, kāpēc jūs viņu nepadzenat?

Ārsts uztvēra viņa balsī līdzjūtības skaņu; viņam piepeši kļuva sevis žēl, un viņš juta, ka pagājušās nedēļas likstas viņu nogurdinājušas un padarījušas vārgu. Viņš piecēlās no galda ar tādu izteiksmi, it kā beidzot būtu zaudējis pacietību, un, uztraukti saraukdams pieri un plecus raustīdams, sacīja:

—    Aizdzīt? Kā jūs tā varat runāt, patiešām. . ,

Brīnums, kā jūs visi varat tā runāt! Vai tad es varu viņu aizdzīt? Jūs te sēžat un domājat, ka es slimnīcā esmu "saimnieks un daru visu, ko gribu! Brīnums, kā jūs visi varat tā runāt! Vai es varu padzīt feldšeri, ja viņa radiniece dien par aukli pie Ļeva Trofimoviča un ja Ļevam Trofimovičam vajadzīgi tādi mēlneši un sulaiņi kā šis Zaharičs? Ko es varu darīt, ja zemste mūs, ārstus, netur ne graša vērtus un ik uz soļa grūž mums spieķus riteņos? Velns lai parauj, es nevēlos vairs strādāt — un cauri! Nevēlos!

—    Nu, nu, nu . .. Jūs, mans mīļais, piešķirat pārāk lielu nozīmi, tā sakot. . .

—    Priekšsēdētājs visiem spēkiem cenšas pierādīt, ka mēs visi esam nihilisti, izspiego un nicina mūs, tāpat kā savus skrīverus. Kāda viņam ir tiesība atbraukt manā prombūtnē uz slimnīcu un nopratināt tur kopējas un slimniekus? Vai tas nav apvainojoši? Un šis jūsu plānprātiņš Semjons Aleksejičs, kurš pats ar un netic medicīnai, jo ir vesels un nobarojies kā vērsis, skaļi un tieši acīs sauc mūs par liekēžiem un skauž mums maizes kumosu! Lai velns viņus parauj! Es strādāju no agra rīta līdz melnai naktij, nepazīstu atpūtas, es esmu te vajadzīgāks par visiem šiem plānprātiņiem, svētuļiem, reformatoriem un citiem klauniem kopā! Es esmu darbā sagandējis veselību, taču man neizsaka vis pateicību, bet skauž maizes kumosu! Pazemīgi pateicos! Un katrs domā, ka viņam tiesības bāzt savu degunu citu darīšanās, mācīt, kontrolēt! Šis jūsu valdes loceklis Kamčatskis zemstes sanāksmē izteica ārstiem rājienu par to, ka pie mums izlieto daudz jodkālija, un ieteica būt uzmanīgākiem, lietojot kokaīnu! Ko viņš saprot, es prasu. Kāda viņam daļa? Kāpēc viņš nemāca jūs tiesāt?

—    Bet… bet viņš taču, mans mīļais, ir nejēga, roklaiža .. . Viņu nedrīkst ņemt nopietni.. .

—    Nejēga, roklaiža, tomēr jūs izvēlējāt šo švaukstu par valdes locekli un atļaujat viņam visur bāzt savu degunu! Jūs, lūk, smaidāt! Jums liekas — tie visi ir sīkumi, nieki, bet saprotiet taču — šo sīkumu ir tik daudz, ka no tiem sastāv visa dzīve, tāpat kā no smilšu graudiņiem kalns! Es vairāk nevaru! Nav spēka, Aleksandr Arhipič! Vēl mazliet — un, ticiet man, es ne vien zvelšu pa purnu, bet pat šaušu uz cilvēkiem! Saprotiet, ka man ir nervi, nevis virves. Es esmu tāds pats cilvēks kā jūs …

Ārstam acis pieplūda asarām un balss iedrebējās: viņš novērsās un sāka skatīties laukā pa logu. Iestājās klusums.

—    Jā, mans cienītais … — miertiesnesis domīgi norūca. — Taču, no otras puses, ja spriež aukstasinīgi, tad (miertiesnesis notvēra odu un, stipri piemiedzis acis, apskatīja to no visām pusēm, nospieda un iemeta skalojamā bļodā) . . . tad, redzat, arī padzīt viņu nav nekādas jēgas. Padzīsiet, bet viņa vietā iesēdīsies cits tāds pats un varbūt vēl sliktāks. Jūs apmainīsiet simt cilvēku, bet laba neatradīsiet.. . Visi nelieši (miertiesnesis pakasīja sev azotē un lēnām aizsmēķēja papirosu). Ar šo ļaunumu jāsamierinās. Man jums jāsaka — pašlaik godīgi un nedzērāji darbinieki, uz kuriem var paļauties, atrodami vienīgi inteliģencē un zemniekos, tas ir, abās šais galējībās — un nekur citur. Jūs, tā sakot, varat atrast visgodīgāko ārstu, vislieliskāko pedagogu, visgodīgāko arāju vai kalēju, bet vidējie cilvēki, tas ir, ja tā var izteikties, cilvēki, kas aizgājuši no tautas un nav nokļuvuši līdz inteliģencei, izveido nedrošu elementu. Tāpēc visai grūti atrast godīgu un nedzērāju feldšeri, rakstvedi, pārvaldnieku un tā tālāk. Ārkārtīgi grūti! Es strādāju tiesā kopš Noasa laikiem, un pa visiem šiem gadiem man nav bijis neviena godīga un nedzērāja rakstveža,' kaut gan savā mūžā esmu padzinis bez gala daudz rakstvežu. Šiem cilvēkiem nav nekādas morālas disciplīnas, nemaz nerunājot, tā sakot, par principiem . ..

«Kāpēc viņš to stāsta?» ārsts nodomāja. «Mēs abi nerunājam to, ko vajag.»

—    Tā nupat vēl pagājušo piektdienu, — miertiesnesis turpināja, — mans Djužinskis izstrādāja, varat iedomāties, tādu joku. Saaicināja pie sevis vakarā dzērājus, velns viņu zina no kurienes, un visu nakti kopā ar tiem žūpoja kamerā. Kā jums tas patīk? Man nav nekas pret dzeršanu. Velns ar tevi, dzer, bet kāpēc laist kamerā svešus cilvēkus? Spriediet taču pats, izzagt no lietām kādu dokumentu, vekseli un tā tālāk — nieka lieta! Un ko jūs gan domājat? Pēc tās orģijas man divas dienas vajadzēja pārbaudīt visas lietas, vai kas nav zudis. .. Bet ko lai es iesāku ar to maitu? Padzīt? Labi.. . Bet kas var galvot, ka otrs nebūs vēl sliktāks?

—    Un kā lai viņu padzen? — ārsts iebilst. — Padzīt cilvēku ir viegli tikai vārdos … Kā es viņu padzīšu un atraušu viņam maizes kumosu, ja zinu, ka viņš ir precējies, izsalcis? Kur viņš ies ar savu ģimeni?

«Velns viņu zina, es runāju pavisam ne to, ko vajadzētu!» viņš nodomāja, un viņam likās dīvaini, ka nekādi nevar nostiprināt savā apziņā vienu noteiktu domu vai vienu sajūtu. «Tas ir tāpēc, ka neesmu dziļš un neprotu domāt.» viņš prātoja.

—    Vidējs cilvēks, kā jūs to nosaucāt, nav uzticams, — viņš turpināja. — Mēs to trenkājam, lamājam, zveļam tam pa fizionomiju, bet vajag iejusties arī viņa stāvoklī. Viņš nav ne zemnieks, ne kungs, ne šis, ne tas; pagātne viņam rūgta, tagadnē viņam ir tikai divdesmit pieci rubļi mēnesī, izsalkusi ģimene un pakļautība, nākotnē tie paši divdesmit pieci rubļi un atkarīgs stāvoklis, kaut arī viņš nokalpotu simt gadu. Viņam nav ne izglītības, ne īpašuma; lasīt un apmeklēt baznīcu viņam nav laika, mūs viņš nedzird, jo mēs nelaižam viņu sev tuvumā. Tā arī dzīvo no dienas dienā līdz pašai nāvei bez cerībām uz labāku nākotni, pusbadā, baidīdamies, ka nupat viņu padzīs no valsts dzīvokļa, nezinādams, kur izmitināt savus bērnus. Nu sakiet — kā tur lai nedzer un nezog? Kur te lai rastos principi?

«Mēs, liekas, risinām sociālus jautājumus,» viņš nodomāja. «Un cik nesakarīgi, ak kungs! Un kam gan tas viss vajadzīgs?»

Atskanēja zvārguļu skaņas. Kāds iebrauca pagalmā un pieturēja sākumā pie kameras, pēc tam pie lielā nama lieveņa.

—   Pats atbraucis, — miertiesnesis, pa logu paskatījies, noteica. — Nu jums sados sutu!

—    Bet jūs, lūdzu, atlaidiet mani ātrāk … — ārsls lūdza. — Ja varat, izskatiet manu lietu ārpus kārtas. Nudien, nav laika.

—    Labi, labi. . . Tikai es, brālīt, vēl nezinu, vai šī lieta iztiesājama tieši man. Jums taču ar feldšeri ir, tā sakot, dienesta attiecības, un turklāt jūs iebelzāt viņam, kad viņš izpildīja dienesta pienākumus. Es tā labi nezinu. Pajautāsim tūliņ Ļevam Trofimovičam!

Atskanēja steidzīgi soļi un smaga elpošana, un durvīs parādījās priekšsēdētājs Ļevs Trofimovičs, sirms vecis ar pliku pauri, garu bārdu un sarkaniem plakstiņiem.

—    Esiet sveicināti… — tas aizelsdamies sacīja. — Ak vai! Tiesnesi, liec pasniegt man kvasu! Gals klāt. . .

Viņš atslīga krēslā, bet tūliņ atkal strauji pieleca kājās, pieskrēja pie ārsta un, acis nikni iepletis, sāka runāt spalgā tenoiā:

—     Esmu jums ļoti ļoti pateicīgs, Grigorij Ivanič! Tad ta pakalpojāt, pateicos! Mūžīgi mūžos, āmen, neaizmirsīšu! Draugi tā nedara! Kā vēlaties, bet tas no jūsu puses ir pat negodīgi! Kāpēc jūs man neziņojāt? Kas es jums esmu? Kas? Ienaidnieks vai svešs cilvēks? Vai es jums esmu ienaidnieks? Vai es kādreiz jums ko esmu atteicis? Ko?

Acis valbīdams un pirkstus kustinādams, priekšsēdētājs padzērās kvasu, ātri noslaucīja lūpas un turpināja:

—    Ļoti ļoti jums pateicos! Kāpēc jūs man neziņojāt? Ja jūs man uzticētos, būtu atbraucis pie manis un draudzīgi: «Dārgais Ļev Trofimič, tā un tā . . . Šitāds atgadījums un tā tālāk …» Es jums vienā mirklī visu nokārtotu, un nevajadzētu šā skandāla . . . Tas muļķis kā driģenes saēdies vazājas pa apriņķi, apmelo un tenko kopā ar sievām, bet jūs, kauns sacīt, atvainojiet par izteicienu, velns zina ko esat ievārījis, panācāt, ka šis muļķis iesūdz liesā! Kauns, tiešām kauns! Visi man prasa, kas tur ir, kas un kā, bet es — priekšsēdētājs — nekā nezinu, kas pie jums noliek. Es jums nemaz neesmu vajadzīgs! Esmu ļoti ļoti jums pateicīgs, Grigorij Ivanič!

Priekšsēdētājs palocījās tik zemu, ka pat pietvīka, tad piegāja pie loga un uzkliedza:

—    Zigalov, pasauc šurp Mihailu Zahariču! Saki, lai tūliņ nāk šurp! Nelāgi gan! — viņš noteica, atkāpdamies no loga. — Pat mana sieva apvainojusies, bet viņa taču, liekas, izrāda jums labvēlību. Par daudz jūs, kungi, gudrojat! To vien tīkojat, lai viss iznāktu gudri un pēc principiem un visādiem ķeburiem, taču iznāk tikai viens: jaucat gaisu . . .

—   Jūs tīkojat, lai viss būtu negudri, bet kas jums iznāk? — ārsts jautāja.

—    Kas mums iznāk! Iznāk, lūk, kas — nebūtu es tagad šurp atbraucis, jūs būtu apkaunojis kā sevi, tā mūs . . . Jūsu laime, ka atbraucu!

Ienāca feldšeris un apstājās pie sliekšņa. Priekšsēdētājs nostājās sāniski pret viņu, sabāza rokas kabatās, noklepojās un teica:

—    Tūliņ lūdz ārstam piedošanu!

Ārsts nosarka un izskrēja blakus istabā.

—    Nu redzi, ārsts negrib pieņemt tavu atvainošanos! — priekšsēdētājs turpināja. — Viņš vēlas, lai tu savu nožēlošanu pierādītu nevis ar vārdiem, bet ar darbiem. Vai solies, ka ar šo dienu klausīsi un atturēsies no dzeršanas?

—    Solos … — feldšeris drūmi norūca.

—    Pielūko! Lai die-ievs tevi pasarga! Citādi tūdaļ pazaudēsi savu vietu! Ja kas gadīsies, nelūdz man žēlastības … Nu, ej mājās .. .

Feldšerim, kurš jau bija samierinājies ar savu nelaimi, tāds lietas pagrieziens bija negaidīts pārsteigums. Viņš pat nobālēja aiz prieka. Viņš gribēja nez ko teikt un izstiepa uz priekšu roku, taču nekā nepateica, tikai truli pasmaidīja un izgāja.

—    Tas ir viss! — priekšsēdētājs noteica. — Nevajag nekādas tiesas.

Viņš atviegloti nopūtās un ar tādu izskatu, it kā nupat būtu paveicis ļoti grūtu un svarīgu darbu, aplūkoja patvāri un glāzes, paberzēja rokas un sacīja:

—    Lai svētīti miera nodibinātāji… Ielej man, Saša, glāzīti! Bet liec taču vispirms padot kādu uzkožamo .. . Nu, un šņabīti arī.. .

—    Kungi, tas ir neiespējami! — ārsts, vēl arvien sarkdams un rokas lauzot, sacīja, ienākdams ēdamistabā. — Tā ir… tā ir komēdija! Tas ir riebīgi! Es nevaru. Labāk divdesmit reižu tiesāties nekā atrisināt jautājumus kā vodeviļā. Nē, es nevaru!

—   Ko tad jūs gribat? — priekšsēdētājs viņam atcirta. — Padzīt? Lūdzu, es padzīšu . . .

—    Nē, padzīt nevajag … Es nezinu, ko es gribu, bet tā, kungi, attiekties pret dzīvi… ak mans dievs! Tas ir sāpīgi!

Ārsts nervozi sarosījās un sāka meklēt savu cepuri, bet neatradis nespēkā atslīga uz krēsla.

—    Riebīgi! — viņš atkārtoja.

—    Mans mīļais, — miertiesnesis iečukstējās, — es, tā sakot, jūs pa daļai nesaprotu . .. Jūs taču esat vainīgs šai incidentā! Zvetēt pa fizionomiju deviņpadsmitā gadsimta beigās — tas zināmā mērā, kā vēlaties, nav tas… Viņš ir nelietis, bet atzīstieties, ka arī jūs izturējāties neuzmanīgi. . .

—    Protams! — priekšsēdētājs pievienojās.

Pasniedza šņabi un uzkožamos. Atvadoties ārsts mehāniski izdzēra glāzīti un uzkoda redīsu. Braucot atpakaļ uz slimnīcu, migla tina viņa domas gluži kā zāli rudens rītā.

«Vai tiešām,» viņš domāja, «pagājušo nedēlu tik daudz izcietu, pārdomāju un pateicu tikai tāpēc, lai viss beigtos tik aplam un nejēdzīgi! Cik muļķīgi! Cik muļķīgi!»

Viņam bija kauns, ka savā personīgajā lietā bija iejaucis svešus cilvēkus, bija kauns par vārdiem, kurus bija teicis šiem cilvēkiem, par šņabi, ko bija izdzēris aiz paraduma bez vajadzības dzert un dzīvot, kauns par savu neizprološo un seklo prātu .. . Atgriezies slimnīcā, viņš tūliņ sāka apstaigāt palātas. Feldšeris staigāja ap viņu, soļodams mīksti kā kaķis, un maigi atbildēja uz jautājumiem… Kā feldšeris, tā nāra un kopējas izlikās, ka nekas nav nolicis un ka viss ir labākajā kārtībā. Arī pats ārsts visiem spēkiem centās izlikties vienaldzīgs. Viņš deva pavēles, sirdījās, jokoja ar slimniekiem, bet smadzenēs viņam krimta:

«Muļķīgi, muļķīgi, muļķīgi. . .»

SKAISTULES

I

Atceros, ka, būdams vēl piektās vai sestās klases ģimnāzists, braucu reiz kopā ar vectēvu no Donas apgabala Lielā Turīgā ciema uz Rostovu pie Donas. Aiz karstuma un sausā, svelmīgā vēja, kas dzina mums pretim putekļu mākoņus, lipa ciet acis, kalta mute; negribējās ne skatīties, ne runāt, ne domāt, un, kad snaudulīgais vedējs — mazkrievs Karpo, atvēzēdamies pret zirgu, pleitēja man ar pātagu pa cepuri, es neprotestēju, neizdvesu ne skaņas un tikai, atžilbis no pusmiega, gurdeni un lēnprātīgi vēros tālumā, vai caur putekļiem nav redzama sādža. Mēs apstājāmies pabarot zirgus lielā armēņu ciemā Bahčisalahā pie vectēvam pazīstama bagāta armēņa. Nekad savā mūžā neesmu redzējis neko ķēmīgāku par šo armēni. Iedomājieties mazu, apcirptu galviņu ar biezām, zemu noslīgušām uzacīm, ar putna degunu, garām, sirmām ūsām un platu muti, kurā rēgojas gara ķirškoka pīpe; šī galviņa nemākulīgi pielipināta pie kliena, kupraina auguma, kas ietērpts fantastiskās drēbēs: strupā, sarkanā vamzī un koši zilās biksēs; šis radījums soļoja, plati sperdams kājas un šļūkādams tupeles, runāja, neizņemot pīpi no mutes, un izturējās ar īsti armēnisku pašcieņu: nesmaidīja, valbīja acis un pūlējās pēc iespējas mazāk ievērot savus viesus.

Armēņa istabās nebija ne vēja, ne putekļu, taču tikpat nepatīkami, smacīgi un garlaicīgi kā stepē un ceļā. Atceros, ka, noputējis un tveices novārdzināts, sēdēju kaktā uz zaļas lādes. Nekrāsotās dēļu sienas, mēbeles un ar okeru noziestās grīdas izdvesa sausa, saules sakarsēta koka smaržu. Kur vien acis met, visur mušas, mušas, mušas . . . Vectēvs un armēnis pusbalsī sarunājās par ganīšanu, par ganībām, par aitām … Es zināju, ka paies vesela stunda, pirms uzvirs patvāris, ka vectēvs dzers tēju ne mazāk par stundu un tad uz divām, trim stundām noliksies gulēt, ka ceturtā daļa dienas man paies gaidot, pēc tam atkal tveice, putekļi, grambaini ceļi. Es klausījos divu balsu murmināšanā, un man sāka likties, ka armēni, skapi ar traukiem, mušas, logus, kuros laužas iekšā svelmīgā saule, es skatu sen sen un atbrīvošos no tiem tikai ļoti tālā nākotnē, un man mācās virsū naids pret stepi, pret sauli, pret mušām .. .

Mazkrieviete, apsējusies lakatiņu, ienesa paplāti ar traukiem, pēc tam patvāri. Armēnis nesteigdamies izgāja priekšnamā un pasauca:

— Mašja! Nāc ielej tēju! Kur tu esi? Mašja!

Atskanēja aši soļi, un istabā ienāca gadus sešpadsmit veca meitene vienkāršās katūna drēbēs un baltu lakatiņu ap galvu. Mazgādama traukus un liedama tēju, viņa stāvēja ar muguru pret mani, un es tikai ievēroju, ka viņai tievs viducis, basas kājas un ka mazās, kailās pēdas gandrīz apsegtas ar zemu nolaistajām biksēm.

Saimnieks uzaicināja mani dzert tēju. Sēzdamies pie galda, es ieskatījos sejā meitenei, kura pasniedza man glāzi, un pēkšņi jutu, ka manai dvēselei pārskrien kā vēja pūsma un aizdzen visus šās dienas iespaidus reizē ar to garlaicību un putekļiem. Es ieraudzīju visskaistāko un apburošāko seju, kāda jebkad sastapta nomodā vai rādījusies sapņos. Manā priekšā stāvēja skaistule, un es to sapratu pirmajā acu uzmetienā, kā saprotu zibeni.

Esmu gatavs zvērēt, ka Maša jeb, kā viņas tēvs viņu sauca, Mašja bija īsta skaistule, taču pierādīt to neprotu. Dažkārt gadās, ka mākoņi nekārtībā drūzmējas pie apvāršņa un saule, slēpdamās aiz tiem, krāso tos un debesis visvisādās krāsās: purpursarkanā, dzeltensārtā, zeltainā, mēļā, iesārtenā; viens mākonītis līdzīgs mūkarņ, otrs zivij, trešais turkam ar čalmu. Rieta blāzma aptvērusi trešo daļu debess, laistās baznīcas krustā un kungu mājas rūtīs, atviz upē un peļķēs, trīsuļo kokos; tālu tālu blāzmas fonā lido kaut kur uz naktsguļu meža pīļu bars … Ir ganiņš, dzīdams govis, ir mērnieks, braukdams puskarietē pāri dambim, ir kungi, iznākuši pastaigāties, — visi raugās rietā, un visi bez izņēmuma uzskata, ka tas ir ārkārtīgi skaists, bet neviens nezina un nepateiks, kur meklējams šis skaistums.

Ne jau es viens domāju, ka mazā armēniete skaista. Mans vectēvs, astoņdesmit gadu vecs sirmgalvis, skarbs, vienaldzīgs pret sievietēm un dabas skaistumu, krietnu mirkli laipni nolūkojās Mašā un ieprasījās:

—    Vai tā jūsu meitiņa, Avet Nazarič?

—    Meitiņa. Tā ir meitiņa … — saimnieks atbildēja.

—    Glīta jaunkundze, — vectēvs uzteica.

Mākslinieks būtu nosaucis mazās armēnietes skaistumu par klasisku un nopietnu. Tas bija tieši tas skaistums, kura vērošana diezin kāpēc vieš cilvēkā pārliecību, ka viņš skata pareizus sejas pantus, ka mati, acis, deguns, mute, kakls, krūtis un visas jaunā auguma kustības saliedētas vienotā, harmoniskā akordā, kurā daba nav kļūdījusies ne par mazāko nieciņu; viņam nezin kāpēc šķiet, ka ideāli skaistai sievietei ir jābūt tieši ar tādu pašu degunu kā Mašai — taisnu un ar nelielu kumpiņu, ar tādām pašām lielām, tumšām acīm, ar tādām pašām garām skropstām, ar tādu pašu sapņainu skatienu, viņam šķiet, ka Masas cirtainie, melnie mati un uzacis tāpat piederas pieres un vaigu maigajam baltumam kā zaļas niedres rāmai upītei; Mašas baltais kakls un meitenīgās krūtis vāji izveidotas, taču liekas — vajadzētu liela radoša talanta, lai prastu tās attēlot skulptūrā. Cilvēks raugās un pamazām viņam rodas vēlēšanās pateikt Mašai kaut ko neparasti patīkamu, sirsnīgu, skaistu, tikpat skaistu kā viņa pati.

Sākumā es jutos aizvainots un apkaunots, ka Maša nepievērš man nekādas uzmanības un visu laiku lūkojas lejup; man šķita, ka īpašs — laimes un lepnuma pilns gaiss šķir viņu no manis un greizsirdīgi sedz no maniem skatieniem.

«Tas ir tāpēc,» es domāju, «ka esmu galīgi noputējis, iededzis, un tāpēc, ka esmu vēl zēns.»

Bet vēlāk es pamazām aizmirsu sevi un nodevos skaistuma izjūtai. Es vairs nedomāju par stepes garlaicību, par putekjiem, nedzirdēju mušu dūkoņu, neapjautu tējas garšu un tikai jutu, ka otrpus galda stāv skaista meitene.

Skaistumu es izjutu diezgan dīvaini. Maša nemodināja manī ne alkas, ne līksmi, ne baudas sajūtu, bet smagas, kaut arī patīkamas skumjas. Šīs skumjas bija nenoteiktas, neskaidras kā sapņi. Nezin kāpēc man bija žēl ir sevis, ir vectēva, ir armēņa un pašas mazās armēnietes, un mani pārņēma tāda sajūta, ka mēs visi četri esam pazaudējuši kaut ko svarīgu un dzīvei nepieciešamu, ko nekad vairs neatradīsim. Vectēvam arī bija uznākušas skumjas. Viņš vairs nerunāja par ganībām un aitām, bet klusēja un meta domīgus skatienus uz Mašu.

Padzēris tēju, vectēvs likās gulēt, bet es izgāju ārā un atsēdos uz lievenīša. Māja, tāpat kā visas Bahčisalabas mājas, stāvēja saulgozī; nebija ne koku, ne nojumju, ne pavēņa. Armēņa lielais, ar balandām un kaķsierītēm aizaugušais pagalms bija možuma un jautrības pilns par spīti stiprajai tveicei. Aiz pazemā zedeņu žoga, kas šur un tur šķērsoja plašo pagalmu, kūla labību. Ap pašā klona vidū iedzīto stabu rikšoja divpadsmit zirgi, sajūgti rindā un izveidodami garu rādiusu. Blakus tiem mīņājās mazkrievs ar garu vesti un platām biksēm, plīkšķināja pātagu un klaigāja tādā tonī, it kā gribētu paķircināt zirgus un palielīties ar savu varu pār tiem:

— Ahahā, nolāpītie! Ahahā . .. kaut jūs holera parautu! Bail, vai?

Zirgi, bēri, balti un ābolaini, nesaprazdami, kāpēc tiem liek riņķot uz vietas un mīdīt kviešu salmus, rikšoja negribīgi, it kā pārpūlēti un šad tad aizvainoti novēcināja astes. No viņu kājapakšas vējš cēla zeltainas pelavas veseliem mākoņiem un nesa tās tālu pāri zedeņiem. Ap augstajām, nule krautajām stirpām rosījās sievas ar grābekļiem un kustējās arbas, bet aiz stirpām, otrā pagalmā, rikšoja ap stabu otrs ducis tādu pašu zirgu un tāds pats mazkrievs plīkšķināja pātagu un ņirgājās par zirgiem.

Kāpieni, uz kuriem es sēdēju, bija karsti; uz retajām mardziņām un logu ietvariem šur tur aiz tveices spiedās ārā koka līme; ēnas strēlēs zem kāpieniem un aizvirtņiem kļāvās cits pie cita sarkani kukainīši. Saule cepināja man gan krūtis, gan galvu, gan mugru, bet es to nemanīju un tikai jutu, ka aiz manis priekšnamā un istabās pa dēļu grīdu dip basas kājas. Novākusi tējas traukus, Maša noskrēja pa kāpieniem, uzvēdījot man vēsmu, un kā putns aizspurdza uz nelielu, nokvēpušu piebūvi, laikam virtuvi, no kurienes plūda ceptas aitas gaļas smarža un kur bija dzirdamas piktas čalas armēņu valodā. Viņa nozuda tumšajās durvīs, un viņas vietā uz sliekšņa parādījās veca, salīkusi armēniete ar sarkanu seju, ģērbusies zaļās biksēs. Vecene bija noskaitusies un kādu bāra. Drīz uz sliekšņa parādījās Maša, pietvīkusi virtuves karstumā, ar lielu rupjmaizes klaipu uz pleca; daiļi izliekusi augumu zem klaipa svara, viņa aizskrēja pāri pagalmam uz klona, pāršāvās pār žogu un, iegrimusi zeltaino pelavu mākonī, pazuda aiz arbām. Mazkrievs, kas skubināja zirgus, nolaida pātagu, apklusa un mirkli, ne vārda neteikdams, noskatījās uz arbu pusi, un tad, kad mazā armēniete atkal nozibēja gar zirgiem un pārlēca pār zedeņiem, viņš pavadīja meiteni ar acīm un uzsauca zirgiem tādā balsī, it kā būtu ļoti sarūgtināts:

— Ai, kaut jūs izčibētu, sasodītie!

Un arī vēlāk vienā laidā es dzirdēju viņas baso kāju nerimstošos soļus un redzēju, kā viņa ar nopietnu, noraizējušos seju šaudījās pa pagalmu. Te viņa skrēja pa kāpieniem, uzvēdījot man vēsmu, te uz virtuvi, te uz klonu, te ārā pa vārtiem, un es tikko spēju izgrozīt galvu, lai vērotu viņu.

Un, jo biežāk viņa ar savu skaistumu zibēja man acu priekšā, jo stiprākas kļuva manas skumjas. Man bija žēl ir sevis, ir viņas, ir mazkrieva, kas sērīgi pavadīja viņu ar skatienu ikreiz, kad viņa caur pelavu mākoni skrēja pie arbām. Vai tā bija skaudība, ka viņa tik

skaista, vai man bija žēl, ka šī meitene nav mana un nekad mana nebūs un ka es viņai esmu svešs, vai es neskaidri izjutu, ka viņas reti sastopamais skaistums ir nejaušs, nevajadzīgs un īslaicīgs kā viss zemes virsū, vai varbūt manas skumjas bija tā īpašā sajūta, ko cilvēkā izraisa īsta skaistuma vērošana — dievs to zina!

Trīs stundas ilgā gaidīšana pagāja nemanot. Šķita, ka neesmu paspējis vēl atskatīties Mašā, kad Karpo jau bija nobraucis līdz upei, izpeldinājis zirgu un sāka to jūgt. Mitrais zirgs sprausloja aiz patikas un dauzīja ar pakaviem ilksis. — Atpaka-aļ! — Karpo klaigāja. Uzmodās vectēvs. Mašja atvēra mums čīkstošos vārtus, mēs iesēdāmies ratos un izbraucām no pagalma. Braucām klusēdami, it kā skaizdamies cits uz citu.

Kad pēc divām vai trim stundām tālumā parādījās Rostova un Nahičevana, Karpo, kas visu laiku bija klusējis, ātri atskatījās un noteica: — Varens skuķis gan tam armēnelim! Un uzcirta zirgam.

II

Otrreiz, jau būdams students, es braucu pa dzelzceļu uz dienvidiem. Bija maijs. Kādā stacijā, liekas, starp Belgorodu un Harkovu, izkāpu no vagona pastaigāties pa platformu.

Stacijas dārziņu, platformu un laukus jau klāja novakara ēnas; stacijas ēka aizsedza rietu, bet pēc pašiem virsējiem dūmu mutuļiem, kas cēlās no lokomotīves un sārtojās maigi rožaini, varēja spriest, ka saule vēl nav pavisam noslēpusies.

Klaiņājot pa platformu, es pamanīju, ka vairums iznākušo pasažieru pastaigājas vai stāv tikai otrās klases vagona tuvumā un ar tādu izteiksmi, it kā šai vagonā atrastos kāds ievērojams cilvēks. Starp ziņkārajiem, kurus es sastapu pie šā vagona, starp citu, bija arī mans ceļabiedrs, artilērijas virsnieks, gudrs, sirsnīgs un simpātisks puisis kā visi, ar ko iepazīstamies ceļā nejauši un uz īsu laiku.

— Ko jus tur skatāties? — es uzprasīju.

Viņš neko neatbildēja un tikai parādīja man ar acīm uz kādu sievietes stāvu. Tā bija vēl pavisam jauna meitene, gadus septiņpadsmit vai astoņpadsmit veca, ģērbusies krievu tautas tērpā, kailu galvu, uz viena pleca nevērīgi uzmetusi pelerīni, — nevis pasažiere, bet, jādomā, stacijas priekšnieka meita vai māsa. Viņa stāvēja pie vagona loga un sarunājās ar kādu pusmūža sievieti pasažieri. Iekām es paguvu apjaust, ko redzu, mani pēkšņi pārņēma jūtas, kuras reiz biju izbaudījis armēņu sādžā.

Meitene bija izcila skaistule, un par to nešaubījos ne es, ne tie, kas kopā ar mani lūkojās viņa.

Ja viņas ārieni aprakstītu pa daļām, kā tas pieņemts, tad patiesi skaisti bija tikai viņas gaišie, viļņainie, biezie mati, vaļēji un galvvidū sasieti ar melnu lentīti, viss pārējais bija vai nu nepareizs, vai ļoti parasts. Vai nu aiz īpaša koķetēšanas paņēmiena, vai aiz tuvredzības viņas acis bija piemiegtas, deguns mazliet uzrauts, mute maza, profils vāji un neizteiksmīgi iezīmēts, pleci gadiem neatbilstoši šauri, tomēr meitene izskatījās pēc īstas skaistules, un, viņā vērdamies, es varēju pārliecināties, ka krievu sejai, lai tā liktos skaista, nav vajadzības pēc stingras sejas pantu pareizības, pat vēl vairāk — ja meitenei uzrautā deguna vietā būtu cits, pareizs un plastiski nevainojams kā mazajai armēnietei, tad, šķiet, viņas seja zaudētu visu savu pievilcību.

Stāvot pie loga un sarunājoties, meitene, drebinādamās vakara dzestrumā, pastāvīgi meta skatienus atpakaļ uz mums, te saslējās, te pacēla rokas, lai sakārtotu matus, runāja, smējās, attēloja sejā te izbrīnu, te šausmas, un es neatceros tādu mirkli, kad viņas augums un seja būtu nekustīgi. Viss viņas skaistuma noslēpums un burvība bija tieši šinīs sīkajās, bezgala graciozajās kustībās, smaidā, vaibstu rotaļā, ašajos, mums uzmestajos skatienos, šo kustību smalkās grācijas saliedējumā ar jaunību, svaigumu, dvēseles skaidrību, kas skanēja smieklos un balsī, ar to kuslumu, ko mēs tā mīlam bērnos, putnos, jaunos briežos, jaunos kokos.

Tas bija tauriņa skaistums, kuram tā piederas valsis, laidelēšanās pa dārzu, smiekli, jautrība un kurš nesader kopā ar nopietnām domām, sērām un mieru; un liekas — vajag pārbrāzties pār platformu tikai krietnam vējam vai uznākt lietum, lai trauslais augums pēkšņi saplaktu un untumainais skaistums nobirtu kā ziedu puteksnīši.

—    Tā jā, — nopūzdamies nomurmināja virsnieks, kad mēs pēc otrā zvana devāmies uz savu vagonu.

Ko nozīmēja šis «tā jā», par to gan neņemos spriest.

Varbūt viņam bija skumji un negribējās pamest skaistuli un pavasara vakaru, atgriežoties smacīgajā vagonā, varbūt viņam, tāpat kā man, bija nezin kāpēc žēl gan skaistules, gan sevis, gan manis, gan visu pasažieru, kuri gurdi un negribīgi vilkās uz saviem vagoniem. Ejot garām stacijas logam, aiz kura sēdēja pie sava aparāta bāls rudmatis telegrāfists ar stāvām sprogām un izspiestiem vaigu kauliem balsnajā sejā, virsnieks nopūtās un sacīja:

—    Varu derēt, ka šis telegrāfists iemīlējies tanī glītajā meitenē. Dzīvot laukos zem viena jumta ar šo ēterisko būtni un neiemīlēties — tas ir pāri cilvēka spēkiem. Un kāda nelaime, mans draugs, kāda ironija būt uzkumpušam, pinkainam, neizskatīgam, godīgam un saprātīgam un iemīlēties šai glītajā muļķa skuķēnā, kas tev ne virsū neskatās! Vai vēl ļaunāk: iedomājieties, ka šis telegrāfists iemīlējies un tai pašā laikā precējies un ka sieva viņam tāda pati uzkumpusi, nopinkojusies un godīga kā viņš … Mocība!

Mūsu vagona tuvumā, atspiedies pret laukumiņa aizžogu, stāvēja konduktors un raudzījās uz to pusi, kur bija skaistule, un viņa izžulgusī, izblīdusī, nepatīkami pašapmierinātā, bezmiega nakšu un vagonu svārstīšanās nogurdinātā seja pauda aizkustinājumu un visdziļākās skumjas, it kā viņš redzētu meitenē savu jaunību, laimi, savu skaidrību, tīrību, sievu, bērnus, it kā viņš nožēlotu un izjustu ar visu savu būtni, ka šī meitene nav viņa un ka līdz parastai cilvēciskai, pasažiera laimei viņam ar savu priekšlaicīgo novecošanu, tūļību un tuklo seju tikpat tālu kā līdz debesīm.

Nošķinda trešais zvans, atskanēja svilpieni, un vilciens saka laiski kustēties. Mūsu logos pazibēja vispirms konduktors, stacijas priekšnieks, tad dārzs un skaistule ar savu brīnišķo, bērnišķīgi šķelmīgo smaidu…

Izliecies ārā un skatoties atpakaļ, es redzēju, ka viņa, pavadījusi ar acīm vilcienu, pagājās pa platformu gar logu, pie kura sēdēja telegrāfists, sakārtoja matus un ieskrēja dārzā. Stacija vairs neaizsedza rietu, klajums bija brīvs, bet saule bija norietējusi, un dūmi melniem mutuļiem plaka pie zaļajiem, samtainajiem ziemājiem. Skumjas bija ir pavasara gaisā, ir tumstošajās debesīs, ir vagonā.

Pazīstamais konduktors ienāca vagonā un sāka aizdedzināt sveces.

VĀRDA DIENA

I

Pēc svinīgajām pusdienām ar astoņiem ēdieniem un bezgalīgām sarunām gaviļnieka sieva Olga Mihailovna devās dārzā. Pienākums, kas lika nepārtraukti smaidīt un runāt, trauku šķindoņa, nejēgas apkalpotāji, garie pusdienošanas starpbrīži un korsete, kuru viņa bija aplikusi, lai slēptu viesiem savu grūtniecību, Olgu Mihailovnu bija galīgi nogurdinājuši. Gribējās aiziet labu gabalu no mājas, pasēdēt ēnā un atpūsties, domājot par bērniņu, kuram vajadzēja nākt pasaulē pēc pāris mēnešiem. Olga Mihailovna bija pieradusi, ka šīs domas viņu apciemoja, tiklīdz viņa nogriezās no lielās alejas šaurā takā; tur biezā plūmju un ķiršu koku ēnā sausie zari skrāpēja viņai plecus un kaklu, zirnekļu tīmekļi lipa uz sejas, bet domās veidojās mazā nezināma dzimuma cilvēciņa tēls ar neskaidriem vaibstiem, un jau šķita — nevis tīmekļi mīļi kutina seju un kaklu, bet šis cilvēciņš; un tad, kad takas galā viņa ieraudzīja retu zedeņu žogu un aiz tā vēderainus bišu stropus ar māla dakstiņu jumtiņiem, kad rimtajā, vēja neskartajā gaisā sāka smaržot gan siens, gan medus un bija dzirdama liegā bišu sčinoņa, mazais cilvēciņš guva Olgu Mihailovnu pilnīgi savā varā. Viņa apsēdās uz soliņa pie būdas, kas sapīta no kārklu rīkstēm, un ļāvās domām.

Arī šoreiz viņa aizgāja līdz soliņam, apsēdās un sāka domāt; taču iztēlē mazo cilvēciņu atstūma lielie cilvēki, no kuriem viņa nule bija aizgājusi. Olga Mihailovna ļoti raizējās, ka viņa, mājasmāte, atstājusi viesus; viņai ienāca prātā, ka pusdienojot viņas vīrs Pjotrs Dmitričs un viņas krusttēvs Nikolajs Nikolajičs strīdējās par zvērināto tiesām, par presi un par sieviešu izglītību; vīrs, ka jau parasti, strīdējās tādēļ, lai viesu klātbūtnē padižotos ar saviem konservatīvajiem uzskatiem, bet galvenais — lai nebūtu jāpiekrīt krusttēvam, kurš viņam nepatika; turpretim krusttēvs viņam iebilda un piesējās pie katra vārda, lai parādītu pusdienotājiem, ka viņš, krusttēvs, par spīti saviem piecdesmit deviņiem gadiem vēl saglabājis jaunības garīgo spirgtumu un domu brīvību. Ari pati Olga Mihailovna pusdienu beigās nesavaldījās un sāka nemākulīgi aizstāvēt sieviešu kursus — ne jau tāpēc, ka šiem kursiem būtu vajadzīga aizstāvēšana, bet tikai tāpēc, ka viņai gribējās sariebt vīram, kurš, pēc viņas domām, izturējās netaisni. Viesus šis ķīviņš nogurdināja, taču viņi visi atzina par vajadzīgu teikt savu vārdu un runāja daudz, lai gan nevienam no viņiem nebija nekādas daļas ne gar zvērināto tiesām, ne gar sieviešu izglītību …

Olga Mihailovna sēdēja šaipus žoga pie pītās būdas. Saule slēpās aiz mākoņiem, koki un gaiss sadrūma kā pirms lietus, bet tomēr bija karsti un smacīgi. Siens, kas zem kokiem sapļauts Pēterdienas priekšvakarā, gulēja nenovākts, skumīgs, raibu, apvītušu ziedu piebārstīts, un dvesa smagu, salkanu dvaku. Visapkārt klusums. Aiz žoga vienmuļi sanēja bites . ..

Pēkšņi atskanēja soļi un balsis. Kāds pa taku nāca uz dravu.

—   Smacīgi! — teica sievietes balss. — Vai, pēc jūsu domām, lietus būs vai nebūs?

—    Būs, manu jaukumiņ, taču ne agrāk kā nakti, — gurdi atbildēja ļoti pazīstama vīrieša balss. — Būs audzelīgs lietus.

Olga Mihailovna nosprieda — ja viņa tūlīt paslēpsies būdā, nācēji viņu nepamanīs, paies garām, un viņai nevajadzēs runāt un ar piepūli smaidīt. Viņa pacēla kleitas malu, pieliecās un iegāja būdā. Tūlīt sejai, kaklam un rokām uzdvesa karsts, tveicīgs gaiss, gluži kā pirts suta. Ja nebūtu smacīguma un sastāvējušās rupjmaizes, diļļu un kārklu rikšu dvakas, no kuras aizcirtās elpa, tad šeit zem salmu jumta un tumsiņā lieliski varētu paglābties no viesiem un domāt par mazo cilvēciņu. Mājīgi un klusi.

—    Cik te jauka vietiņa! — teica sievietes balss. — Pjotr Dmitrič, pasēdēsim šeit.

Olga Mihailovna sāka skatīties pa spraugu starp divām kārklu pinuma rīkstēm. Viņa ieraudzīja savu vīru Pjotru Dmitriču un viešņu Ļubočku Šelleru, septiņpadsmit gadu vecu meiteni, kura nesen beigusi institūtu. Pjolrs Dmitričs ar pakausī atgrūstu platmali, gurds un laisks, jo pusdienās daudz dzēris, gāzelēdamies nāca gar žogu un rauša ar kāju čupā sienu; Ļubočka, sārtena aiz karstuma un, kā allaž, jauka, stāvēja, salikusi rokas aiz muguras, un vēroja Pjotra Dmitriča lielā, glītā auguma laiskās kustības.

Olga Mihailovna zināja, ka viņas vīrs patīk sievietēm, un — viņa īgņojās, redzēdama vīru kopā ar tām. Nebija jau nekas sevišķs, ja Pjotrs Dmitričs laiski rauša čupā sienu, lai pasēdētu blakus Ļubočkai un patērzētu par niekiem; nebija jau nekas sevišķs arī tas, ka jaukā Ļubočka padevīgi raudzījās uz Pjotru Dmitriču, bet Olga Mihailovna tomēr juta sašutumu pret vīru, bailes un patiku, ka viņa šoreiz spēj noklausīties.

—    Sēdieties, kārdinātāja, — Pjotrs Dmitričs sacīja, atlaizdamies sienā un izšļaucīdamies. — Are, tā. Bet tagad kaut ko pastāstiet!

—    Kas vēl nebūs! Es sākšu stāstīt, bet jūs aizmigsiet.

—    Es aizmigšot? Allah kerim! Vai spēju aizmigt, ja uz mani raugās šādas actiņas?

Vīra vārdos un tanī apstāklī, ka viņš viešņas klātbūtnē sēdēja tik izlaidīgi un ar pakausī atgrūstu platmali, arī nebija nekā sevišķa. Pjotrs Dmitričs bija sieviešu izlutināts, zināja, ka viņām patīk, un attieksmēs ar sievietēm bija izveidojis sev īpašu izturēšanos, kura, kā visi apgalvoja, viņam labi piederoties. Pret Ļubočku viņš izturējās gluži tāpat kā pret citām sievietēm. Bet Olga Mihailovna tomēr bija greizsirdīga.

—    Lūdzu, pasakiet, — Ļubočka ierunājās, brīdi klusējusi, — vai taisnība baumām, ka jūs esot nodots tiesai?

—    Es? Jā, esmu … Pie ļaundariem pierindots, manu jaukumiņ!

—    Bet par ko?

—    Ne par ko, tāpat vien . . . vairāk tikai politikas dēļ, — Pjotrs Dmilričs nožāvājās. — Kreiso un labējo ciņa. Es, obskurants un rutinieris, uzdrošinājos ierakstīt oficiālā dokumentā izteicienus, kas apvainojoši tādiem bezgrēcīgiem Gladstoniem kā mūsu iecirkņa miertiesnesis Kuzma Grigorjevičs Vostrjakovs un Vladimirs Pavlovičs Vladimirovs.

Pjotrs Dmitričs vēlreiz nožāvājās un turpināja:

—    Pie mums pastāv tāda kārtība, ka cilvēks var neatzinīgi izteikties par sauli, par mēnesi, par ko vien viņš vēlas, bet pasarg dievs, ja kāds aizskar liberāļus! Lai dievs to pasarga! Liberālis ir visnejaukākā, sakaltusi suņusēne, kura, ja nejauši pieskarsieties tai ar pirkslu, uzvilnīs jums veselu putekļu mākoni.

—    Ko tad jūs izdarījāt?

—    Neko sevišķu. Visa tā jezga sākās tīrā nieka dēļ. Kāds skolotājs, bļaurīgas cilmes gaudelīga persona, iesniedzis Vostrjakovam sūdzību par traktiernieku, ka tas šo skolotāju apvainojis ar vārdiem un darbiem publiskā vietā. Pēc visa bija redzams, ka tiklab skolotājs, kā arī traktiernieks bijuši pilni kā zābaki un abi izturējušies vienlīdz nelādzīgi. Ja kāds apvainojums arī ir bijis, tad katrā ziņā savstarpējs. Vostrjakovam būtu vajadzējis abiem uzlikt naudas sodu par miera traucēšanu, iztriekt viņus no miertiesneša kameras — un cauri. Bet kā tad rīkojas pie mums? Pie mums vienmēr izšķīrējs ir nevis fakts, bet firma un etiķete. Skolotājam, vienalga, kāds neģēlis viņš būtu, allaž ir taisnība, tāpēc ka viņš ir skolotājs; turpretim traktiernieks vienmēr ir vainīgs, tāpēc ka viņš ir traktiernieks un budzis. Vostrjakovs piespriedis traktierniekam aresta sodu, tas spriedumu pārsūdzējis miertiesnešu sapulcei. Sapulce svinīgi apstiprināja Vostrjakova spriedumu. Es ierakstīju savas īpašās domas … Mazliet pārsteidzos … Tas ir viss.

Pjotrs Dmitričs runāja mierīgi, ar nevērīgu ironiju. Patiesību sakot, gaidāmā tiesas sēde viņu stipri uztrauca. Olga Mihailovna vēl atcerējās, ka vīrs, atgriezies no nelaimīgās miertiesnešu sapulces, visiem spēkiem centās slēpt mājiniekiem, ka viņam smaga sirds un viņš neapmierināts ar sevi. Būdams gudrs cilvēks, viņš katrā ziņā juta, ka, ierakstīdams savas īpašās domas, stipri pārspīlējis, un cik daudz viņam bija jāmelo, lai apslēptu sev pašam un citiem šo apziņu! Cik daudz nevajadzīgu valodu, cik daudz gremšanās un liekulīgas zobošanās par to, kas nemaz nebija smieklīgs! Bet, uzzinājis, ka viņam būs jāatbild tiesā, Pjotrs Dmitričs pēkšņi sagura, zaudēja dūšu, sāka slikti gulēt, biežāk nekā parasti stāvēja pie loga un bungoja ar pirkstgaliem pa rūtīm. Viņš kaunējās vaļsirdīgi pateikt sievai, ka viņam ir grūti, bet sieva dusmojās .. .

—    Dzirdēju, ka jūs esot bijis Poltavas guberņā? — Ļubočka jautāja.

—    Jā, biju, — Pjotrs Dmitričs atbildēja. — Aizvakar atgriezos.

—    Tur laikam ir jauki?

—    Jauki. Pat ļoti jauki. Patiesību sakot, nokļuvu tur, siena laikam sākoties, bet Ukrainā siena laiks ir pats poētiskākais vasaras posms. Seit mums ir liela māja, liels dārzs, daudz ļaužu un nemiera, un tāpēc mēs pat neievērojam, ka jau pļauj sienu; šeit viss aizrit nepamanīts. Bet tur muižiņā man piecpadsmit desetīnu pļavu kā uz delnas: vienalga, pie kura loga apstājos, pa visiem redzami pļāvēji. Pļavā pļauj, dārzā pļauj, viesu nav, nekādas steigas arī nav, un tad gribot negribot redzu, dzirdu un jūtu tikai vienu — pienācis siena laiks. Pagalmā, istabās smaržo pēc siena, no blāzmas līdz blāzmai šķind izkaptis. Vispār Mazkrievija ir jauks novads. Varbūt neticēsiet, bet, kad dzēru ūdeni no akām ar garām vindām un žīdu krogos — draņķīgu degvīnu, kad klusos vakaros dzirdēju skanam mazkrievu vijoli un tamburīnu, mani vilināja burvestības pilna doma — palikt uz ilgu laiku muižiņā, dzīvot tur, kamēr tīk, tālāk no šīm miertiesnešu sapulcēm, gudrām sarunām, filozofējošām sievietēm, ilgās pusdienošanas …

Pjotrs Dmitričs nemeloja. Viņam bija grūti un patiešām gribējās atpūsties. Arī uz Poltavas guberņu viņš brauca tikai tādēļ, lai nebūtu jāredz savs kabinets, apkalpotāji, paziņas un viss, kas varētu atgādināt aizskarto patmīlību un izdarītās kļūdas.

Ļubočka pēkšņi pielēca kājās un šausmās sāka gaiņāties ar rokām.

—    Bite, bite! — viņa iespiedzās. •— Sadzels!

—    Rimstieties, nesadzels! — Pjotrs Dmitričs sacīja. •— Cik jūs esat bailīga!

—    Nē, nē! — Ļubočka kliedza un, brīžiem atskatīdamās uz bitēm, steigšus gāja atpakaļ.

Pjotrs Dmitričs devās viņai līdzi un lūkojās viņai nopakaļ jūsmīgi un skumji. Laikam, raudzīdamies uz viņu, Pjotrs Dmitričs domāja par savu muižiņu, par vientulību un — kas to zina? — varbūt domāja, cik tīkami un mājīgi būtu dzīvot muižiņā, ja viņa sieva būtu šī meitene — jauna, neskarta, spirgta, kursos nesamaitāta, bez topošās mātes kupluma …

Kad balsis un soļi apklusa, Olga Mihailovna iznāca no būdas un devās uz māju. Viņai gribējās raudāt. Olga Mihailovna jau bija stipri greizsirdīga uz vīru. Viņa saprata, ka Pjotrs Dmitričs noguris, neapmierināts ar sevi un kaunas, bet, ja cilvēks kaunas, viņš vairās vispirms no tuviniekiem un ir vaļsirdīgs tikai ar svešiem; Olga Mihailovna saprata ari to, ka Ļubočka nav bīstama, tāpat kā citas sievietes, kas mājās šobrīd dzēra kafiju. Taču kopumā viss bija nesaprotams, baismīgs, un Olgai Mihailovnai jau šķita, ka Pjotrs Dmitričs viņai pieder vairs tikai pa pusei…

—    Viņam nav tiesību! — Olga Mihailovna purpināja, cenzdamās pamatot greizsirdību un īgnumu pret vīru. — Viņam nav nekādu tiesību. Tūlīt viņam visu pateikšu!

Olga Mihailovna nolēma tūliņ sameklēt vīru un pasacīt tam visu: nekrietni, tas ir bezgala nekrietni, ka viņš patīk citām sievietēm un dzenas pēc šās patikšanas kā pēc debesu mannas; netaisni un negodīgi, ka viņš atdod svešiem to, kas pieder tikai viņa sievai, slēpj no sievas savu sirdi un sirdsapziņu, lai visu izklāstītu pirmajai glītajai sejiņai, ko gadījies sastapt. Ko ļaunu viņam nodarījusi sieva? Ko viņa nogrēkojusies? Beidzot sen jau apnikusi vīra melošana: viņš pastāvīgi dižojas, koķetē, nerunā to, ko domā, un pūlas izlikties citāds, nekā viņš ir un kādam viņam jābūt. Kādēļ šādi meli? Vai tie piederas krietnam cilvēkam? Ja viņš melo, tad apvaino gan sevi, gan tos, kuriem melo, un neciena to, par ko melo. Vai tiešām vīrs nesaprot — ja viņš koķetē un ķēmojas pie tiesnešu galda vai, ēzdams pusdienas, klāsta par varas prerogatīvām tikai tādēļ, lai iedzeltu krusttēvam, vai tiešām vīrs nesaprot, ka līdz ar to galīgi noniecina gan tiesu, gan sevi, gan visus, kas viņā klausās un viņu redz.

Iziedama uz lielo aleju, Olga Mihailovna pūlējās izskatīties tāda, it kā nule būtu gājusi saimniecības darīšanās. Uz terases vīrieši dzēra liķieri, piekoda klāt ogas; viens no viņiem, izmeklēšanas tiesnesis, resns pusmūža cilvēks, balamute un asprātis, laikam stāstīja rupju anekdoti, tāpēc ka, ieraudzījis mājasmāti, aizšāva plaukstu priekšā biezajām lūpām, izvelba acis un pietupās. Olgai Mihailovnai nepatika apriņķa ierēdņi. Viņai nepatika to neveiklās, klīrīgās sievas, tenkošana, biežā braukāšana ciemos, glaimošana Pjotram Dmitričam, kuru viņi visi īstenībā nīda. Bet tagad, kad viesi dzēra, bija pieēdušies un netaisījās braukt projām, viņa juta, ka šo ierēdņu klātbūtne nogurdina tik ļoti, ka kļūst skumīgi, bet, lai ciemiņi nenoturētu mājasmāti par lepnu, viņa laipni uzsmaidīja izmeklēšanas tiesnesim un padraudēja tam ar pirkstu. Cauri zālei un viesistabai Olga Mihailovna izgāja smaidīdama un tādā gaitā, it kā ietu kaut ko pavēlēt vai izrīkot. «Nedod dievs, ja kāds mani aizkavēs!» viņa domāja, bet pati piespieda sevi viesistabā apstāties, lai pieklājības dēļ paklausītos jauneklī, kurš sēdēja pie klavierēm un spēlēja; brītiņu pastāvējusi, viņa uzsauca: «Bravo, bravo monsieur 2orž!» — un, divas reizes paplaukšķinājusi, devās tālāk.

Vīru viņa atrada kabinetā. Pjotrs Dmitričs sēdēja pie galda un domāja. Seja bija drūma, nopietna un pauda vainas apziņu. Šis vairs nebija tas Pjotrs Dmitričs, kurš strīdējās pie pusdienu galda un kuru pazina viesi, bet citāds, noguris, it kā vainīgs un ar sevi neapmierināts, un tādu viņu pazina vienīgi viņa sieva. Vīrs droši vien bija ienācis kabinetā, lai paņemtu papirosus. Uz galda atvērta etvija, pilna ar papirosiem, un viena roka atvilktnē. Ņēmis papirosus un pēkšņi iegrimis domās.

Olgai Mihailovnai kļuva viņa žēl. Bija skaidrs, ka vīrs nomocījies, nezin kur dēlies, varbūt cīnās pats ar sevi. Olga Mihailovna klusēdama piegāja pie galda; vēlēdamās apliecināt, ka viņa vairs neatceras pie pusdienu galda notikušo strīdu un vairs nedusmojas, Olga Mihailovna aizvēra papirosu etviju un ielika to vīra svārku sānkabatā.

«Ko lai viņam saku?» sieva domāja. «Teikšu, ka meli ir gluži kā mežs: jo dziļāk mežā, jo grūtāk izkļūt no tā. Sacīšu — tu esi pārspīlējis, liekuļoti tēlodams savu lomu, un pārāk aizrāvies; tu esi apvainojis cilvēkus, kas ar tevi draudzējas un nav tev darījuši neko ļaunu. Ej un atvainojies, pazobojies pats par sevi, un tev kļūs vieglāk. Bet, ja ilgojies pēc klusuma un vientulības, brauksim projām no šejienes abi.»

Pārmijis skatienus ar sievu, Pjotrs Dmitričs pēkšņi savilka tādu seju, kāda viņam bija pusdienojot un dārzā, — vienaldzīgu, mazliet izsmējīgu, nožāvājās un piecēlās.

— Tagad jau pāri pieciem, — viņš teica, uzmetis acis pulkstenim. — Ja ciemiņi apžēlosies un aizbrauks vienpadsmitos, arī tad mums vēl jānīkst sešas stundas. Jauki, nav vārdam vietas!

Svilpodams kādu meldiju, viņš lēni, savā parastajā cienīgajā gaitā devās laukā no kabineta. Bija dzirdams, ka viņš, cienīgi soļodams, izgāja cauri zālei, pēc tam cauri viesistabai, cienīgi nez par ko pasmējās un teica jauneklim, kas spēlēja klavieres: «Bra-o! Bra-o!» Drīz soļi apklusa: laikam mājastēvs izgāja dārzā. Tagad vairs nevis greizsirdība, nevis īgnums, bet īsts naids pret viņa soļiem, liekulīgajiem smiekliem un balsi pārņēma Olgu Mihailovnu. Viņa piegāja pie loga un paskatījās dārzā. Pjotrs Dmitričs jau soļoja pa aleju. Iebāzis vienu roku kabatā un klakšķinādams ar otras rokas pirkstiem, mazliet paslējis atpakaļ galvu, viņš gāja cienīgi, gāzelēdamies, un šķita, it kā viņš būtu ļoti apmierināts gan ar sevi, gan ar pusdienām, gan ar gremošanu, gan ar dabu . ..

Alejā ienāca divi mazi ģimnāzisti, nule atbraukušie muižnieces Čiževskas zēni, un kopā ar viņiem audzinātājs students baltos formas svārkos un ļoti šaurās biksēs. Pienākuši pie Pjotra Dmitriča, zēni un students apstājās un droši vien apsveica mājastēvu sakarā ar vārda dienu. Glīti grozīdams plecus, Pjotrs Dmitričs paplikšķināja zēnu vaigus, nevērīgi sniedza studentam roku, pat neskatīdamies uz viņu. Laikam students teica, ka laiks ir ļoti jauks, un salīdzināja to ar Pēterburgas laiku, jo Pjotrs Dmitričs ierunājās skaļi un tādā balsī, it kā runātu nevis ar ciemiņu, bet ar tiesu pristavu vai liecinieku:

— Ko-o? Jums Pēterburgā auksts laiks? Bet pie mums šeit, cienīts kungs, skaidrs un veselīgs gaiss un zemes augļu pārpilnība. Nu? Ko?

Iebāzis kabatā vienu roku un paklakšķinājis ar otras rokas pirkstiem, Pjotrs Dmitričs devās tālāk. Kamēr viņš vēl nebija aizgājis aiz lazdu krūmiem, Olga Mihailovna visu laiku dzēlās ar acīm viņa pakausī un brīnījās. Kur radusies trīsdesmit četrus gadus vecam cilvēkam šī cienīgā, ģenerāļiem piemītošā gaita? Kur radušies šie smagnējie, glītie soļi? Kur radusies šī pavēlnieciskā pieskaņa balsī, kur radušies visi šie «ko-o?», «jā-a» un «cienīts kungs»?

Olga Mihailovna atcerējās, ka viņa, lai vienai nebūtu mājās jāgarlaikojas, pirmajos laulības dzīves mēnešos brauca uz pilsētu uz miertiesnešu sapulci, kur dažreiz viņas krusttēva grāfa Alekseja Petroviča vietā priekšsēdētāja pienākumus pildīja Pjotrs Dmitričs. Priekšsēdētāja krēslā, mundierī, ar važu pār krūtīm viņš pilnīgi pārvērtās. Majestātiskās kustības, pērkonīgā balss, «ko-o?», «jā-a», nevērīgais tonis . .. Visu parasto, cilvēcisko, īpatnējo, kc Olga Mihailovna bija paradusi redzēt mājās, nomāca šis majestātiskums, un krēslā vairs nesēdēja Pjotrs Dmitričs, bet kāds cits cilvēks, kuru visi godāja par priekšsēdētāja kungu. Apziņa, ka viņš ir varas iemiesojums, neļāva Pjotram Dmitričam mierīgi nosēdēt, un viņš tīkoja pēc izdevības pazvanīt, bargi paskatīties uz klausītājiem, uzkliegt… No kurienes Pjotrā Dmitričā radusies tuvredzība un kurlums, kad viņš pēkšņi vairs lāgā neredzēja, nedzirdēja un, lielmanīgi viebdamies, uzsauca, lai liecinieks runā skaļāk un nāk tuvāk pie tiesas galda. No savas dižmanības augstumiem Pjotrs Dmitričs vairs lāgā nesaskatīja sejas, nesadzirdēja skaņas, un šķita, ja šādā brīdī pie viņa pieietu kaut vai pati Olga Mihailovna, viņš uzbļautu ari tai: «Jūsu uzvārds?» Zemniekus, lieciniekus, viņš uzrunāja ar «tu», uz klausītājiem kliedza tā, ka viņa balsi varēja dzirdēt pat uz ielas, bet pret advokātiem izturējās neciešami. Ja gadījās runāt zvērinātajam advokātam, Pjotrs Dmitričs sēdēdams pagriezās mazliet iesāņus un, piemiedzis acis, lūkojās griestos, ar to vēlēdamies parādīt, ka zvērinātais advokāts te nepavisam nav vajadzīgs, ka viņš to neatzīst un tajā neklausās; bet, ja runāja pelēcīgi ģērbies privātadvokāts, Pjotrs Dmitričs klausījās viņā pārspīlēti uzmanīgi, vēroja advokātu ar zobgalīgu, iznīcinošu skatienu, it kā sacīdams: «Redziet, kādi tagad advokāti!» — «Ko jūs ar to gribat teikt?» viņš pārtrauca advokātu. Ja daiļrunīgais advokāts lietoja kādu svešvārdu un, piemēram, vārda «fiktīvs» vietā sacīja «faktīvs», Pjotrs Dmitričs pēkšņi sarosījās un vaicāja: «Ko-o? Kā? Faktīvs? Bet ko tas nozīmē?» — un pēc tam pamācoši piebilda: «Nelietojiet vārdus, kurus jūs nesaprotat.» Advokāts, beidzis savu runu, pagāja sāņus pietvīcis, nosvīdis gluži slapjš, bet Pjotrs Dmitričs, pašapmierināti smaidīdams, triumfēdams par uzvaru, atzvēlās pret krēsla muguru. Attieksmēs pret advokātiem viņš mazliet atdarināja grāfu Alekseju Petroviču, taču, ja grāfs, piemēram, sacīja: «Aizstāvi, mirklīti paklusējiet!» — tad šāda frāze izklausījās dabiska un tēvišķīgi labsirdīga, bet, ja to teica Pjotrs Dmitričs, — parupja un samākslota.

II

Skanēja aplausi. Jauneklis bija beidzis spēlēt. Olga Mihailovna atcerējās pamestos ciemiņus un steidzās viesistabā.

—    Aizrautīgi klausījos jūsu spēlē, — viņa teica, pieiedama pie klavierēm. — Aizrautīgi klausījos. Jums ir apbrīnojams talants! Vai jums nešķiet, ka mūsu klavieres noskaņojušās?

Tobrīd viesistabā ienāca divi ģimnāzisti un kopā ar viņiem students.

—         Ak dievs, Mitja un Koļa? — gari stiepdama vārdus, izlikdamās priecīga, sacīja Olga Mihailovna un gāja viņiem pretim. — Cik lieli izauguši! Nevar vairs ne pazīt! Kur tad jūsu māmiņa?

—   Apsveicu jūs sakarā ar gaviļnieka goda dienu,— students familiāri sacīja, — un vēlu visu labāko. Katrīna Andrejevna jūs sveicina un lūdz viņu atvainot. Viņa ir mazliet nevesela.

—    Cik nelaipna ir Katrīna Andrejevna! Visu dienu viņu gaidīju. Vai sen, kamēr ieradāties no Pēterburgas? — Olga Mihailovna vaicāja studentam. — Kāds tur tagad laiks? — un, nesagaidījusi atbildi, mīļi paskatījās uz ģimnāzistiem un atkārtoja: — Cik lieli izauguši! Nav nemaz tik sen, kad braucāt šurp kopā ar aukli, bet tagad jau ģimnāzisti! Vecie kļūst veci, bet jaunie aug lieli… Vai esat pusdienojuši?

—    Lūdzu, nerūpējieties! — students teica.

—    Jūs taču neesat pusdienojuši?

—    Dieva dēļ, nerūpējieties!

—    Bet jums taču gribas ēst? — Olga Mihailovna jautāja rupjā un skarbā balsī, nepacietīgi un ar īgnumu — tas viņai izspruka nejauši, jo viņa tūlīt sāka klepot, smaidīt, nosarka. — Cik lieli izauguši! — viņa mīlīgi sacīja.

—    Lūdzu, nerūpējieties! — students vēlreiz teica.

Students lūdza nerūpēties, zēni klusēja; skaidrs, ka

visiem trijiem gribējās ēst. Olga Mihailovna ieveda viņus ēdamistabā un lika Vasilijam klāt galdu.

—    Jūsu māmiņa ir nelaipna! — Olga Mihailovna teica, apsēdinādama ciemiņus. — Mani pavisam aizmirsusi. Nelaipna, nelaipna… Tieši tā viņai pasakiet. Kādā fakultātē mācāties? — viņa vaicāja studentam.

—    Medicīnas.

—    Ticat vai neticat, bet ārsti man ir simpātiski. Ļoti žēl, ka mans vīrs nav ārsts. Cik drosmīgam vajag būt cilvēkam, lai, piemēram, taisītu operācijas vai uzšķērstu līķus! Šausmas! Un jūs nebaidāties? Es gan laikam nomirtu no bailēm. Jūs, protams, dzersiet degvīnu?

—    Lūdzu, nerūpējieties!

—   Pēc brauciena vajag, vajag iedzert. Es esmu sieviete, bet arī dažreiz dzeru. Mitja un Koļa dzers «Malagu». Šis vīns ir viegls, nebaidieties. Tiešām, viņi ir braši puiši! Gandrīz vai laiks precēties.

Olga Mihailovna runāja bez mitas. Pēc pieredzes viņa zināja, ka, viesiem laiku kavējot, daudz vieglāk un ērtāk runāt nekā klausīties. Ja cilvēks runā, viņar nav vajadzīgs sasprindzināt uzmanību, gudrot atbild uz jautājumiem un piemērot tiem sejas izteiksmi. Tf i viņa neviļus izteica kādu sarežģītu jautājumu, stud/s sāka gari skaidrot, un viņai gribot negribot bij< jāklausās. Students zināja, ka viņa kādreiz māci'" »ies kursos, un tāpēc, runādams ar mājasmāti, centāf likties nopietns.

—    Kādā fakultātē studējat? — Olga Mihailos i jautāja, aizmirsusi, ka reiz jau vaicājusi to pašu.

—    Medicīnas.

Tobrīd Olga Mihailovna atcerējās, ka pārē ilgi nav bijusi pie dāmām.

—    Ahā! Tātad būsiet ārsts? — viņa sacī' un piecēlās. — Tas ir labi. Nožēloju, ka ari es neif ājos medicīnas kursos. Kungi, jūs nu te pusdienoji? дп pēc tam ejiet dārzā. Iepazīstināšu jūs ar jaunkur zēm.

Viņa izgāja un palūkojās pulkstenī: b piecām minūtēm seši. Olga Mihailovna brīnījās / laiks rit tik lēni — un šausminājās, ka līdz pusnak /, kad viesi izklīdīs, vēl sešas stundas. Kā lai izcieš ? ļ sešas stundas? Kādas frāzes lai bārsta? Kā lai iztur / pret vīru?

Viesistabā un uz terases nebija nr /iena. Viesi klaiņāja pa dārzu. j

«Vajadzēs ierosināt, lai viņi līdz /ējas dzeršanai pastaigājas pa bērzu birzi vai pavi7 Aās ar laivām,» domāja Olga Mihailovna, sleigdamā /uz kroketa laukumu, kur skanēja balsis un smiekli. ' cet vecīši jānosēdina pie vinta galda …» /

No kroketa laukuma pretim /ilgai Mihailovnai nāca sulainis Grigorijs ar tukšām p' /lēlēm.

—    Kur tad kundzes? — vir / vaicāja.

—    Avenājā. Tur ir arī mO ļ\ kungs.

—    Ak mans dievs! — ! /els nikni iesaucās kroketa laukumā. — Es taču tūkst' дет reižu esmu jums sacījis to pašu! Lai bulgārus /pazītu, viņi jāredz! Nevar spriest pēc avīzēm! /

Vai nu no šā kliedziena, vai no kā cita, bet Olga Mihailovna uzreiz sajuta lielu vārgumu visā augumā, it īpaši kājās un plecos. Pēkšņi viņai vairs negribējās ne runāt, ne klausīties, ne kustēties.

—    Grigorij, — viņa gurdi un ar piepūli sacīja, — kad pasniegsiet viesiem tēju vai ko citu, lūdzu, negriezieties pie manis, nejautājiet, neko man nesakiet… Dariet visu pats un… un staigājiet klusāk. Ļoti lūdzu .. . Es vairs nespēju, jo .. .

Viņa teikumu nepabeidza, devās tālāk uz kroketa laukumu, bet iedama atcerējās par viešņām un nogriezās uz avenāju. Debess, gaiss un koki joprojām bija sadrūmuši un liecināja, ka drīz sāksies lietus; bija karsti un smacīgi; vārnas milzīgos baros, nojauzdamas tuvojamies negaisu, ķērkdamas lidinājās virs dārza. Jo tuvāk sakņu dārzam, jo mazāk koptas, tumšākas un šaurākas bija alejas; vienā no tām, kas sniedzās cauri savvaļas bumbieru, mežābeļu, jauno ozoliņu un apiņu biezuklājam, Olgai Mihailovnai uzklupa veseli mākoņi sīku, melnu knišļu; viņa aizsedza ar rokām seju un mēģināja sevi piespiest domāt par mazo cilvēciņu .. . Iztēlē pavīdēja Grigorijs, Mitja, Koļa, zemnieki, kuri šorīt ieradās apsveikt…

Skanēja soļi, un viņa atvēra acis. Pretim steigšus nāca krusttēvs Nikolajs Nikolajičs.

—    Mīļā, vai tu tā esi? Ļoti priecājos … — viņš ierunājās pavisam aizelsies. — Pāris vārdu … — Krusttēvs noslaucīja skūto, sārto zodu kabatas lakatiņā, pēc tam pēkšņi pakāpās soli atpakaļ, sasita rokas un izvelba acis. — Cienījamā, cik ilgi tas turpināsies? — viņš rīstīdamies ātri teica. -— Es tev jautāju, kur ir robežas. Es nemaz nerunāju par to, ka viņa tirāniskie tumsoņa uzskati demoralizē mūsu sabiedrību, ka viņš apvaino visu svēto un krietno, kas ir manī un ikvienā godīgā, domājošā cilvēkā, — es par to nerunāju, bet lai viņš izturas vismaz pieklājīgi! Kā nu tā var? Kliedz, rēc, ķēmojas, izliekas par nez kādu Bonapartu, neļauj citiem pateikt ne vārdu . . . velns viņu sazin! Valdonīgi žesti, ģenerāļa smiekli, augstprātīga valoda! Atļaujiet jums jautāt: kas viņš īsti ir? Es tev jautāju: kas viņš tāds ir? Savas sievas vīrs, sīks muižnieciņš, ierēdnis, kam.

laimējies apprecēt bagātu sievu! Iznirelis un junkurs, kādu ir daudz. Ščedrina tips! Dieva vārds, viens no diviem: vai nu viņš slimo ar lieluma māniju, vai patiešām taisnība tam vecajam, prātu izkūkojušam ūpim — grāfam Aleksejam Petrovičam, kad tas apgalvo, ka tagadējie bērni un jaunieši ilgi nekļūstot par pieaugušiem un līdz četrdesmit gadu vecumam tikai rotaļājoties un tēlojot ormaņus un ģenerāļus!

—    Tas ir tiesa, tiesa … — Olga Mihailovna piekrita. — Bet ļauj man iet.

—    Tagad pati padomā, pie kā tas novedīs, — krusttēvs turpināja, nostādamies viņai ceļā. — Kā beigsies šī spēlīte ar konservatīvismu un ģenerāļu tēlošana? Ir jau nodots tiesai! Nodots tiesai! Es ļoti priecājos! Ar klaigāšanu un dūru dauzīšanu nokļuvis uz apsūdzēto sola. Un nevis apgabaltiesā vai kādā citā tiesā, bet tiesu palātā! Liekas, neko ļaunāku nevarētu pat safantazēt! Otrkārt, sanīdies ar visiem! Šodien viņš ir gaviļnieks, bet pavēro — nav atbraucis ne Vostrjakovs, ne Jahontovs, ne Vladimirovs, ne Ševuds, ne grāfs… Šķiet, kurš vēl varētu būt konservatīvāks nekā grāfs Aleksejs Petrovičs, bet atbraucis nav arī viņš. Un nekad vairs neatbrauks! Redzēsi, ka neatbrauks!

—    Ak mans dievs, ko tad es tur varu darīt? — Olga Mihailovna iejautājās.

—    Kā tad nevari? Tu esi viņa sieva! Tu esi gudra, esi mācījusies kursos, tu spēj viņu padarīt par godīgu darbinieku!

—    Kursos nemāca, kā ietekmējami cilvēki ar sarežģītu raksturu. Man jums visiem gandrīz vai būs jālūdz piedošana, ka esmu mācījusies kursos! — Olga Mihail lovna dzedri sacīja. — Paklausies, krusttēv, ja tev cauru dienu pie auss spēlēs vienas un tās pašas gammas, arī tu vairs nespēsi nosēdēt uz vietas un aizbēgsi. Bet es cauru gadu no rīta līdz vakaram dzirdu vienu un to pašu, vienu un to pašu. Kungi, galu galā taču jābūt arī līdzjūtībai!

Krusttēvs savilka ļoti nopietnu seju, pēc tam pētīgi paskatījās uz Olgu Mihailovnu un savieba lūpas zobgalīgā smīnā.

—          Ak tad tā! — viņš teica dziedošā vecas sievas

balsī. — Lūdzu, atvainošanu! — viņš sacīja un visai smalki paklanījās. — Ja pati esi nokļuvusi viņa ietekmē un grozījusi savus uzskatus, tad to tev vajadzēja man pateikt laikāk. Lūdzu, atvainošanu!

Krusttēvs vēlreiz vīzīgi paklanījās, pagriezdamies kaut kā sāņus, sagumis pievilka kāju un devās atpakaļ.

«Muļķis,» Olga Mihailovna domāja. «Būtu labāk braucis mājās.»

Dāmas un jauniešus Olga Mihailovna sastapa avenājā. Daži ēda avenes, citi, kam avenes jau apnikušas, klaiņāja pa zemeņu dobēm vai meklēja cukurzirņu pākstis. Netālu no avenāja pie kuplas ābeles, kuras zari visapkārt atbalstīti ar kārtiņām, kas izrautas no vecā žoga, Pjotrs Dmitričs pļāva zāli. Mati viņam slīdēja uz pieres, kaklasaite bija atraisījusies, pulksteņa važiņas viens gals atkabinājies no pogcauruma. Katrs viņa solis un izkapts vēziens liecināja par prasmi un milzīgu fizisku spēku. Blakus stāvēja Ļubočka un kaimiņa — pulkveža Bukrejeva meitas Natālija un Valentina jeb, kā viņas visi sauca, Nata un Vata, anēmiskas, slimīgi tuklas, gadus sešpadsmit vai septiņpadsmit vecas gaišmates baltās kleitiņās, pārsteidzoši līdzīgas viena otrai. Pjotrs Dmitričs mācīja viņām zāli pļaut.

—    Tas ir ļoti vienkārši… — viņš skaidroja. — Vajag tikai prast turēt izkapti un neuztraukties, tas ir, nepielietot vairāk spēka, nekā vajadzīgs. Lūk, tā . . . Vai tagad nepamēģināsiet jūs? — Viņš sniedza izkapti Ļubočkai. — Nu, sāciet!

Ļubočka neprasmīgi paņēma rokās izkapti, pēkšņi nosarka un sāka smieties.

—    Nebaidieties, Ļubova Aleksandrovna! — Olga Mihailovna sauca tik skaļi, lai viņu sadzirdētu visas dāmas un zinātu, ka arī mājasmāte ir tepat. — Nekautrējieties! Jāmācās! Apprecēsieties ar tolstojieti, vīrs liks jums sienu pļaut.

Ļubočka pacēla izkapti, bet atkal sāka smieties un tik aizrautīgi, ka nebija vairs spēka, un tūlīt izkapti nolaida zemē. Viņai bija kauns un arī patīkami, ka ar viņu runā kā ar lielu cilvēku. Ņata nepasmaidīdama un nesamulsdama, saviebusi nopietnu, saltu seju, paņēma izkapti, atvēzēja, un izkapts iepinās zālē; Vata, arī

nepasmaidīdama, nopietna un salta, tāpat kā māsa, klusēdama paņēma izkapti, un tūdaļ tās gals iedūrās zemē. To izdarījušas, abas māsas satvēra viena otras roku un, ne vārda neteikdamas, devās pie avenēm.

Pjotrs Dmitričs smējās, draiskuļojās kā zēns, un šis bērnišķīgi draiskulīgais noskaņojums brīžos, kad viņš kļuva pārlieku lādzīgs, piederējās viņam daudz labāk nekā jebkas cits. Olgai Mihailovnai šādos mirkļos viņš bija mīļš. Taču vīra draiskuļošanās parasti nevilkās ilgi. Arī šoreiz, paniekojies ar izkapti, viņš nez kāpēc atzina par vajadzīgu piešķirt savai draiskulībai nopietnu pieskaņu.

—   Pļaudams es jūtos, vai zināt, veselāks un normālāks, — Pjotrs Dmitričs teica. — Ja mani piespiestu apmierināties tikai ar garīgo dzīvi, šķiet, es sajuktu prātā. Jūtu, ka neesmu dzimis, lai kļūtu par kultūras cilvēku! Man vajadzētu pļaut, art, sēt, zirgus iebraukt…

Pjotram Dmitričam un dāmām ievirzījās saruna par fiziska darba priekšrocībām, par kultūru, pēc tam par naudas kaitīgumu, par privātīpašumu. Klausīdamās vīrā, Olga Mihailovna nez kāpēc atcerējās savu pūru.

«Pienāks taču laiks,» viņa domāja, «kad vīrs man nepiedos, ka esmu bagātāka nekā viņš. Viņš ir lepns un patmīlīgs. Varbūt viņš pat sāks nīst mani tāpēc, ka ir man parādā lielu pateicību.»

Viņa apstājās blakus pulkvedim Bukrejevam, kurš ēda avenes un arī piedalījās sarunā.

—    Lūdzu, — viņš teica, dodams ceļu Olgai Mihailovnai un Pjotram Dmitričam. — Te ir visgatavākās . . . Tātad, pēc Prudona domām, — viņš turpināja skaļākā balsī, — privātīpašums ir zādzība. Taču, vaļsirdīgi sakot, es Prudona uzskatus neatzīstu par pareiziem un neturu viņu arī par filozofu. Man franči nav nekādas autoritātes, dievs ar viņiem!

—    Kas attiecas uz Prudoniem un visādiem Bekliem, tad šinī ziņā esmu švakmanis, — Pjotrs Dmitričs sacīja. — Filozofijas jautājumos griezieties, āre, pie viņas, manas laulātās draudzenes. Viņa ir mācījusies kursos un visus tos Šopenhauerus un Prudonus pazīst caur un caurēm . . .

Olgai Mihailovnai atkal kļuva garlaicīgi. Viņa atkal gāja pa dārzu, pa šauro taciņu, garām ābelēm un bumbierēm, un atkal šķita, it kā viņa ietu ļoti svarīgās darīšanās. Lūk, kur dārznieka mājiņa … Uz sliekšņa sēdēja dārznieka sieva Varvara un viņas četri mazie bērneļi ar lielām, apcirptām galvām. Arī Varvara bija uz grūtām kājām, un, pēc viņas aprēķina, dzemdībām vajadzēja notikt ap pravieša Iļjas dienu. Olga Mihailovna sasveicinājās, klusēdama pavēroja dārznieka sievas bērnus un jautāja:

—    Nu, kā tu jūties?

—    Tīri labi. ..

Iestājās klusums. Abas sievietes, ne vārda neteikdamas, it kā saprata viena otru.

—   Pirmoreiz dzemdēt ir ļoti bail, — Olga Mihailovna, mirkli padomājusi, sacīja, — man visu laiku šķiet, ka neizcietīšu, nomiršu.

—   Arī man tā likās, bet, redz, esmu vēl dzīva … Vai tik vien sāpju pasaulē!

Varvara, būdama jau piekto reizi stāvoklī un daudz pieredzējusi, raudzījās uz savu lielmāti mazliet augstprātīgi, runāja pamācošā balsī, un Olga Mihailovna gluži neviļus izjuta viņas pārākumu; Olgai Mihailovnai gribējās runāt par savām bailēm, par bērniņu, par sajūtām, bet viņa baidījās, ka Varvarai tas liksies sīkumaini un naivi. Un Olga Mihailovna klusēja un gaidīja, kad Varvara pati sacīs kaut ko.

—   Oļa, iesim mājās! — no avenāja sauca Pjotrs Dmitričs.

Olgai Mihailovnai patika klusēt, gaidīt un skatīties uz Varvaru. Muižniece būtu ar mieru klusēdama un bez jebkādas vajadzības šeit stāvēt līdz naktij. Taču vajadzēja iet. Tiklīdz viņa atgāja no dārznieka mājiņas, pretim skrēja Ļubočka, Vata un Nata. Vata un Nata nepieskrēja pie viņas, apstājās abas uzreiz kā zemē iemietas veselu asi atstatu; bet Ļubočka gan pieskrēja un cieši apskāva Olgas Mihailovnas kaklu.

—    Mīļā! Jaukā! Brīnišķīgā! — viņa iesaucās, skūpstīdama Olgas Mihailovnas seju un kaklu. — Brauksim uz salu tēju dzert!

—    Uz salu! Uz salu! — abas reizē teica gauži līdzīgās Vata un Nata, nemaz nepasmaidīdamas.

—    Bet labiņās, drīz būs lietus.

—    Nebūs, nebūs! — Ļubočka sauca, savilkdama raudulīgu seju. — Visi grib braukt! Mīļā, labā!

—    Tur visi taisās braukt uz salu fēju dzert, — Pjotrs Dmitričs sacīja, pienākdams klāt. — Izrīko… Mēs brauksim ar laivām, bet patvārus un pārējo lai ved apkalpotāji ekipāžā.

Viņš sāka iet blakus sievai un paņēma viņu zem rokas. Olgai Mihailovnai gribējās pateikt vīram kaut ko nepatīkamu, dzēlīgu, atgādināt kaut vai par savu pūru, un likās — jo nesaudzīgāk, jo labāk. Viņa mirkli padomāja un sacīja:

—    Nez kāpēc grāfs Aleksejs Petrovičs nav atbraucis? Žēl gan!

—     Es ļoti priecājos, ka viņš nav atbraucis, — Pjotrs Dmitričs meloja. — Man tas dievadotais večuks apnicis kā rūgta nāve.

—    Bet pirms pusdienlaika tu taču viņu gaidīji ļoti nepacietīgi!

III

Pēc pusstundas viesi jau drūzmējās krastā pie pāļiem, kur bija piesietas laivas. Visi daudz runāja, smējās un, pārlieku drūzmēdamies, nekādi nespēja sasēsties laivās. Trīs laivas jau bija stāvgrūdām pilnas ar braucējiem, bet divas palika tukšas. Bija pazudušas šo divu laivu atslēgas, un no upes uz muižu atkal un atkal skrēja saimes ļaudis meklēt atslēgas. Vieni teica, ka atslēgas esot Grigorijam, citi — ka tās esot pārvaldniekam, trešie deva padomu ataicināt kalēju un atslēgas atlauzt. Visi runāja reizē, cits citu pārtraukdami un pārkliegdami. Pjotrs Dmitričs nepacietīgi soļoja gar krastu un klaigāja:

— Velns viņu sazin kas tas ir! Atslēgām vienmēr jābūt priekšnamā uz loga! Kas tās uzdrīkstējies ņemt? Pārvaldnieks, ja vēlas, var turēt sev īpašu laivu!

Beidzot atslēgas atradās. Bet tagad trūka divu airu. Atkal sacēlās jezga. Pjotrs Dmitričs, kuram bija apnicis staigāt, ielēca šaurā, garā, no apses bluķa izdobtā vienkocī, sagrīļojās, gandrīz iegāzās upē, bet tūlīt atīrās no krasta. Viņam pakal cita pēc citas, jaunkundzēm skaļi smejoties un spiedzot, brauca citas laivas.

Baltiem mākoņiem klātā debess, piekrastes koki, meldri un laivas ar braucējiem un airiem atspīdēja ūdenī kā spogulī; zem laivām, dziļi dzelmē, bezdibeņa atvarā, arī bija debess un lidoja putni. Viens krasts, kurā atradās muiža, augsts, stāvs, viscaur apaudzis kokiem; otrā — lēzenajā krastā zaļoja plašas līču pļavas un mirdzēja attekas. Laivas aizbrauca kādas piecdesmit asis, un lēzenajā krastā aiz skumīgiem, nokareniem vītolu zariem jau bija redzamas mājiņas, govju bars; dzirdamas dziesmas, piedzērušo bļaustīšanās un harmonikas skaņas.

Gan šur, gan tur pa upi braukalēja ar vienkočiem makšķernieki un izlika naktsāķus. Vienā laivā sēdēja ieskurbuši muzicētāji un spēlēja uz paštaisītām vijolēm un čelliem.

Olga Mihailovna sēdēja pie stūres. Viņa laipni smaidīja, daudz runāja, lai kavētu laiku viesiem, bet pati reizēm iešķībi paraudzījās uz vīru. Viņš brauca ar savu vienkoci visiem pa priekšu, kājās stāvēdams un irdamies ar airi. Vieglais, smailais vienkocis, ko visi viesi saukāja par pašnāvnieka sili, bet pats Pjotrs Dmitričs nez kāpēc — par Penderakliju, slīdēja ātri; šķita, ka vienkocim ir viltīga, nevaldāma daba, tas nīst Pjotru Dmitriču un tikai gaida izdevīgu brīdi, lai izspruktu no Pjotra Dmitriča kājapakšas. Olga Mihailovna lāgiem paskatījās uz vīru, viņai bija pretīgs tā skaistums, kas patika visiem, bija pretīga vīra stāja, nekautrīgā izturēšanās pret sievietēm; viņa nīda visas sievietes, kas sēdēja laivā, bija greizsirdīga un tanī pašā laikā bieži jo bieži nodrebēja un baidījās, ka ļodzīgais vienkocis var apgāzties un notiks nelaime.

— Pjotr, netrako! — viņa sauca, sirdij bailēs stingstot. — Apsēdies laivā! Mēs taču ticam, ka tu esi drošsirdīgs!

Olgu Mihailovnu uztrauca ari tie cilvēki, kas laivā sēdēja kopā ar viņu. Tie visi bija parasti, lādzīgi ļaudis, kādu ir daudz, bet tagad ikviens no viņiem Olgai Mihailovhai likās neparasts un nejauks. Ikvienā viņa saskatīja tikai slikto. «Redz,» viņa domāja, «airi cilā jauns šatēns ar zelta brillēm un glītu bārdiņu, šo bagāto, pašapmierināto un allaž laimīgo memmesdēliņu visi uzskata par godīgu, progresīvu cilvēku, par brīvdomātāju. Nav pagājis ne gads, kamēr viņš beidza universitāti un atbrauca apriņķī uz pastāvīgu dzīvi, bet viņš jau kladzina par sevi: «Mēs, zemstes darbinieki.» Taču aizritēs gads, un viņam, tāpat kā daudziem citiem, kļūs garlaicīgi, viņš aizbrauks uz Pēterburgu un, lai attaisnotu savu bēgšanu, visur klāstīs, ka zemstes nekur neder un viņš ir piekrāpts. Bet no otras laivas, acis nenovērsdama, uz šatēnu raugās viņa jauniņā sieva un tic, ka viņš ir «zemstes darbinieks», tāpat kā pēc gada ticēs, ka zemstes nekur neder. Bet tur sēž tukls, rūpīgi noskuvies kungs, uzlicis galvā salmenīcu, kas apjozta ar platu lenti, un iekodis zobos dārgu cigāru. Viņam patīk teikt: «Pienācis laiks atmest fantazēšanu un ķerties pie darba!» Šim kungam ir Jorkšīras šķirnes cūkas, Butlerova bišu stropi, rapši, ananasi, pienotava, sierotava, dubultā itāliešu grāmatvedība. Bet katru vasaru, lai rudenī kopā ar mīļāko varētu dzīvot Krimā, viņš pārdod izciršanai savu mežu un ieķīlā zemes gabalus. Un tur ir krusttēvs Nikolajs Nikolajičs, kas dusmojas uz Pjotru Dmitriču un tomēr nez kāpēc tik ilgi nebrauc mājās!»

Olga Mihailovna uzmeta pa mirklim arī citām laivām un ari tur saskatīja tikai neinteresantus savādniekus, liekuļus vai aprobežotus cilvēciņus. Viņa pārcilāja atmiņā visus, ko vien pazina apriņķī, un nekādi nespēja atcerēties nevienu, par kuru varētu teikt vai domāt ko labu. Visi viņai likās neapdāvināti, pelēcīgi, aprobežoti, šaursirdīgi, liekulīgi, cietsirdīgi, visi runāja ko citu, nekā domāja, un nedarīja to, ko gribēja. Skumjas un izmisums smacēja Olgu Mihailovnu; viņai gribējās pēkšņi vairs nesmaidīt, uzšauties kājās un kliegt: «Jūs man esat apnikuši!» — pēc tam izlēkt no laivas un peldēt uz krastu.

— Kungi, paķersim Pjotru Dmitriču lauvā! — kāds iesaucās.

—   Tauva! Tauvā! — piebalsoja parejie. — Olga Mihailovna, ņemiet tauvā savu vīru.

Lai paņemtu tauvā, Olgai Mihailovnai, kas sēdēja pie stūres, vajadzēja būt ļoti veiklai un īstajā brīdī saķert Penderaklijas smailes važu. Kad viņa liecās, lai pakamptu važu, Pjotrs Dmitričs saviebās un ar izbailēm palūkojās uz sievu.

—    Kaut nu tu šeit nesaaukstētos! — viņš sacīja.

«Ja baidies manis un bērniņa dēļ, kāpēc mani moki?»

Olga Mihailovna domāja.

Pjotrs Dmitričs atzina sevi par uzvarētu un, nevēlēdamies, ka viņa vienkoci citi velk, ielēca no Penderaklija laivā, kas jau bija braucēju pārpilna, ielēca tik neveiksmīgi, ka laiva stipri sasvērās un ciemiņi šausmās iekliedzās.

«Viņš lēca, lai patiktu sievietēm,» Olga Mihailovna domāja. «Viņš zina, ka tas izskatās skaisti. ..»

Olgai Mihailovnai, tā viņa pati domāja, no garlaicības, īgnuma, no liekulīgās smaidīšanas un neērtības, kāda bija jūtama visā augumā, sāka trīcēt rokas un kājas. Lai viesi nepamanītu šo trīcēšanu, viņa centās skaļāk runāt, smieties, kustēties . . .

«Ja pēkšņi sākšu raudāt,» viņa domāja, «teikšu, ka man sāp zobi .. .»

Beidzot laivas piestāja pie «Labās cerības» salas. Tā dēvēja pussalu, kura izveidojusies, upei metot strauju līkumu, un tur zaļoja veca birzs ar bērziem, ozoliem, vītoliem, apsēm. Zem kokiem jau bija salikti galdi, kūpēja patvāri, ap traukiem rosījās Vasilijs un Grigorijs frakās un adītiem cimdiem rokās. Otrā krastā iepretim «Labās cerības» salai stāvēja ekipāžas ar atvestajiem ēdieniem. No ekipāžām ēdienu grozus un saiņus veda uz salu vienkocī, kas ļoti līdzinājās Penderaklijam. Sulaiņiem, kučierim un pat zemniekam, kuri sēdēja vienkocī, bija svinīgas, vārda dienai piemērotas sejas, kādas mēdz būt tikai bērniem un apkalpotājiem.

Kamēr Olga Mihailovna uzlēja tēju un pildīja ar to pirmās glāzes, viesi pievērsās liķieriem un saldumiem. Pēc tam sākās burzma, kas, zaļumos tēju dzerot, raksturīga, ļoti garlaicīga un mājasmātei ļoti nogurdinoša.'Tiklīdz Grigorijs un Vasilijs paspēja reizi apnēsāt tējas glāzes, tūlīt pretim Olgai Mihailovnai sniedzās rokas ar tukšām glāzēm. Viens lūdza bez cukura, otrs — stiprāku, trešais — vājāku tēju, ceturtais sacīja «paldies». Olgai Mihailovnai visu to vajadzēja atcerēties un pēc tam saukt: «Ivan Petrovič, jūs gribējāt bez cukura?» — vai: «Kungi, kurš vēlējās vājāku tēju?» Bet tas, kurš bija lūdzis vājāku tēju vai bez cukura, vairs to neatcerējās un, aizrāvies ar patīkamu sarunu, ņēma pirmo glāzi, kāda pagadījās. Gabaliņu nostāk kā ēnas klaiņāja gurdi viesi un izlikās, it kā meklētu sēnes vai lasītu kārbiņu etiķešu tekstus, — tie bija viesi, kuriem pietrūcis tējas glāžu. «Vai tēju jau dzērāt?» Olga Mihailovna vaicāja, un tas, kam to jautāja, lūdza neraizēties un sacīja: «Es pagaidīšu,» — lai gan mājasmātei labāk patiktu, ja viesi negaidītu, bet steigtos.

Vieni, iegrimuši sarunās, dzēra tēju lēni, aizturēdami glāzi veselu pusstundu, bet citi, it īpaši tie, kas pusdienojot bija daudz dzēruši degvīnu, negāja nost no galda, tukšoja glāzi pēc glāzes, un Olga Mihailovna tikko paspēja ieliet tēju. Kāds jauns jokupēteris dzēra tēju, cukuru piekožot, un visu laiku atkārtoja: «Man, grēkagabalam, patīk iebaudīt ķīniešu zālītes virumu.» Atkal un atkal viņš lūdza, dziļi nopūzdamies: «Atļaujiet vēl vienu pavārnīcu!» Viņš dzēra daudz, cukuru grauza skali, domāja, ka tas viss ir jocīgi, ļoti īpatnēji un ka viņš loti veiksmīgi atdarina tirgoņus. Neviens nenoskārta, ka visi šie sīkumi mājasmātei sagādāja mokas, un to arī bija grūti noskārst, jo Olga Mihailovna visu laiku laipni smaidīja un pļāpāja blēņas.

Taču viņa jutās nelādzīgi. .. īgnumu radīja daudzie ļaudis, smiekli, jautājumi, jokupēteris, apjukušie un pārgurušie sulaiņi, bērni, kas trinās gar galdu; īgnumu radīja tas, ka Vata līdzīga Natai, ka Koļa līdzīgs Mitjam un ka nevar saprast, kurš no viņiem jau dzēris tēju un kurš vēl nav dzēris. Olga Mihailovna juta, ka viņas liekulīgi laipnais smaids jau kļūst ļauns, un ik brīdi viņai šķita, ka tūlīt būs jāsāk raudāt.

— Kungi, lietus! — kāds iesaucās.

Visi skatījās uz mākoņiem.

—       Patiešām lietus … — Pjotrs Dmitričs apliecināja un noslaucīja vaigu.

Debess nobirdināja tikai dažas lāses, īsts lietus vēl nesākās, bet viesi pameta tējas dzeršanu un sarosījās. Sākumā visi gribēja braukt ekipāžās, taču pārdomāja un devās pie laivām. Olga Mihailovna, aizbildinādamās ar ieganstu, ka viņai drīzāk jāizrīko vakariņas, lūdza viesus, lai atļauj viņus atstāt un braukt mājās ar ekipāžu.

Sēdēdama karietē, viņa vispirms Jāva sejai atpūsties no smaidīšanas. Dusmās saviebusies, viņa izbrauca cauri sādžai, dusmās saviebusies, atbildēja uz pretimnākošo zemnieku sveicieniem. Pārbraukusi mājās, Olga Mihailovna pa virtuves durvīm sasniedza guļamistabu un atlaidās vīra gultā.

—       Ak mans dievs, — viņa čukstēja, — kam vajadzīgs šis katorgas darbs? Kādēļ šie ļaudis te drūzmējas un izliekas, it kā viņiem būtu jautri? Kādēļ es smaidu un meloju? Nesaprotu, nesaprotu!

Atskanēja balsis un soļi. Atgriezās viesi.

«Lai jau,» Olga Mihailovna domāja. «Es vēl pagulēšu.»

Bet guļamtelpā ienāca istabene un sacīja:

—    Kundze, Marja Grigorjevna brauc projām!

Olga Mihailovna pielēca no gultas, sakārtoja frizūru

un steidzās laukā no guļamistabas.

—       Marja Grigorjevna, kāpēc tad tā? — viņa ierunājās aizvainotā balsī, iedama pretim viešņai. — Kur jūs tik ļoti steidzaties?

—      Nevaru, dārgā, nevaru. Jau tagad esmu aizkavējusies. Mājās mani gaida bērni.

—    Jūs neesat laba! Kāpēc nepaņēmāt bērnus līdzi?

—      Mīļā, ja atļausiet, atvedīšu viņus pie jums kādā darbdienā, bet šodien …

—       Lūdzu, lūdzu, — Olga Mihailovna viņu pārtrauca, — ļoti priecāšos! Jums ir tik jauki bērni! Noskūpstiet viņus visus … Patiešām, jūs man darāt pāri! Kāpēc jāsteidzas, nesaprotu!

—      Nevaru, nevaru … Sveiki, mīļā! Saudzējiet sevi. Jūs taču tagad esat tādā stāvoklī.. .

Viņas abas saskūpstījās. Aizvadījusi Marju Grigorjevnu'līdz ekipāžai, Olga Mihailovna devās uz viesistabu pie dāmām. Lampas jau bija aizdegtas, un vīrieši sēdās pie kāršu gaildiem.

IV

Viesi sāka braukt projām pēc vakariņām, ceturksni uz vieniem. Viņus pavadīdama, Olga Mihailovna stāvēja uz lieveņa un atkārtoja:

—          Patiešām būtu paņēmuši lakatus! Kļūst mazliet dzestrāks. Saaukstēsieties, lai nedod dievs!

—            Neraizējieties, Olga Mihailovna! — viesi atbildēja, kāpdami ekipāžās. — Ardievu! Neaizmirstiet, mēs jūs gaidīsim! Turiet vārdu!

—    Tprrr! — kučieris pūlējās savaldīt zirgus.

—    Denis, brauc! Sveiki, Olga Mihailovna!

—    Noskūpstiet bērnus!

Kariete sāka ripot un tūlīt pazuda tumsā. Sārtenajā aplī, ko lampa raidīja uz ceļu, iebrauca cits divjūgs vai trijjūgs ar nepacietīgiem zirgiem un rēgojās kučiera augums ar izstieptām rokām. Atkal sākās mutēšanās, pārmetumi un lūgumi atbraukt vēlreiz vai paņemt lakatu. Pjotrs Dmitričs skrēja laukā no priekšnama un palīdzēja dāmām iekāpt karietē.

—           Tagad brauc uz Jefremovu, — viņš mācīja kučieri. — Caur Maņkinu tuvāk, bet tur sliktāks ceļš. Cik tur vajag, vēl apgāzīsi.. . Ardievu, manu jaukumiņi Mille compliments jūsu māksliniekam!

—           Ardievu, dārgā Olga Mihailovna! Ejiet iekšā, saaukstēsieties! Nakts ir drēgna!

—    Tprrr! Rimsties!

—    Jums jauni zirgi? — Pjotrs Dmitričs vaicāja.

—          Lielajā gavēnī nopirkām no Haidarova, — kučieris atbildēja.

—    Vareni kumeļi. . .

Pjotrs Dmitričs uzplikšķināja piejūga zirgam pa krustiem.

—    Nu, brauc! Ar dieva palīgu!

Beidzot aizbrauca pēdējais viesis. Sārtenais aplis uz

coļa sašūpojās, slīdēja sāņus, saruka un apdzisa — Vasilijs aiznesa no lieveņa lampu. Pagājušajās reizēs, viesus aizvadījuši, Pjotrs Dmitričs un Olga Mihailovna allaž abi sāka zālē lēkāt, plaukšķināt un dziedāt: «Aizbrauca! Aizbrauca!» Bet tagad Olgai Mihailovnai prāts nenesās uz to. Viņa iegāja guļamistabā, izģērbās un apgulās.

Olgai Mihailovnai šķita, ka viņa tūlīt aizmigs un gulēs ciešā miegā! Kājas un pleci sāpīgi smeldza, galva smaga no runāšanas, un augumā joprojām jūtama tāda kā neērtība. Pārvilkusi segu pār galvu, viņa bridi pagulēja, pēc tam paskatījās gar segas malu uz svētbildes lampiņu, vērīgi ieklausījās klusumā un pasmaidīja.

—    Labi, labi… — viņa čukstēja, saliekdama kājas, kuras no lielas staigāšanas, šķiet, bija kļuvušas garākas. — Jāguļ, jāguļ. . .

Bet kājas nerada sev īsto vietu, augumam bija neerti, un viņa pagriezās uz otriem sāniem. Pa guļamistabu sīkdama lidoja liela muša un satraukti šaudījās gar griestiem. Bija dzirdams, ka zālē Grigorijs un Vasilijs, piesardzīgi staigādami, novāca traukus; Olgai Mihailovnai šķita, ka viņa aizmigs un jutīsies ērti tikai tad, kad apklusīs šīs skaņas. Viņa atkal nepacietīgi pagriezās uz otriem sāniem.

No viesistabas skanēja vīra balss. Laikam kāds palicis pārnakšņot, jo Pjotrs Dmitričs skaļi runāja:

—    Neteikšu, ka grāfs Aleksejs Petrovičs būtu liekulis. Taču viņš gribot negribot izskatās pēc tāda, jo jūs, kungi, visi cenšaties ieraudzīt viņā ko citu nekā to, kas viņš ir īstenībā. Viņa vientiesību uzskata par īpatnēju gudrību, familiāru uzvedību — par labsirdību, jebkādu savu ieskatu trūkumu — par konservatīvismu. Pieņemsim, ka viņš ir astoņdesmit ceturtās proves konservatīvais. Bet kas tad, patiesību sakot, ir īsts konservatīvisms?

Pjotrs Dmitričs, būdams dusmīgs gan uz grāfu Alekseju Petroviču, gan uz viesiem, gan uz sevi pašu, tagad atviegloja sirdi. Viņš pēla gan grāfu, gan viesus un, īgņodamies pats uz sevi, bija ar mieru klāstīt un sludināt itin visu. Pavadījis ciemiņu, viņš laiciņu pastaigāja pa viesistabu, pēc tam pa ēdamistabu, pa gaiteni, pēc lam atkal pa ēdamistabu un ienāca guļamistabā. Olga Mihailovna gulēja uz muguras, apsegusies tikai līdz jostas vietai (viņai jau likās karsti), un, saviebusi niknu seju, vēroja mušu, kas šaudījās gar griestiem.

—    Vai kāds palika pārnakšņot? — viņa jautāja.

—    Jegorovs.

Pjotrs Dmitričs izģērbās un apgulās savā gultā. Klusēdams aizsmēķēja papirosu un arī sāka vērot mušu. Skatiens bija drūms un nemierīgs. Olga Mihailovna labu brīdi, ne vārda neteikdama, lūkojās uz vīra glīto profilu. Viņai nez kāpēc šķita, ja vīrs pēkšņi pagrieztos ar seju pret viņu un sacītu: «Oļa, man ir grūti,» — viņa sāktu vai nu raudāt, vai smieties un viņai kļūtu viegli. Olgai Mihailovnai likās — kājas smeldz un visam augumam neērti tāpēc, ka sirds ļoti satraukta.

—    Pjotr, par ko tu domā? — viņa vaicāja.

—    Tāpat vien, ne par ko . . . — vīrs atbildēja.

—    Pēdējā laikā tu sāc no manis kaut ko slēpt. Tas nav labi.

—    Kāpēc nav labi? — Pjotrs Dmitričs atbildēja dzedri un tikai pēc brītiņa. — Mums katram ir sava personiskā dzīve, tātad jābūt arī saviem noslēpumiem.

—    Personiskā dzīve, savi noslēpumi… tie visi ir tikai vārdi! Jel saproti, ka tu mani apvaino! — Olga Mihailovna teica, pasliedamās un apsēzdamās gultā. — Ja tev smaga sirds, kāpēc slēp no manis? Un kāpēc atzīsti par labāku būt vaļsirdīgs pret citām sievietēm, nevis pret sievu? Es taču dzirdēju, kā tu šodien dravā izkratīji savu sirdi, tērzēdams ar Ļubočku.

—    Apsveicu! Ļoti priecājos, ka esi dzirdējusi.

Ar to bija teikts: liec mani mierā, ļauj man domāt! Olga Mihailovna sašuta. īgnums, naids un dusmas, kas bija krājušās visu dienu, tagad it kā uzmutuļoja; viņai gribējās tūliņ pat, neatliekot neko uz rītdienu, pateikt vīram visu, apvainot viņu, atriebties … Ar piepūli savaldīdamās, lai nesāktu kliegt, viņa sacīja:

—    Nu tad zini, ka tas viss ir riebīgi, riebīgi un vēlreiz riebīgi! Šodien esmu nīduši tevi visu dienu — redz, ko tu esi izdarījis!

Pjotrs Dmitričs arī paslējās un apsēdās.

—    Riebīgi, riebīgi, riebīgi! — Olga Mihailovna turpināja un sāka trīcēt no galvas līdz kājām. — Mani nav ko apsveikt! Apsveic labāk pats sevi! Kauns, negods! Samelojies tiktāl, ka jākaunas kopā ar sievu uzturēties vienā istabā! Tu esi divkosis! Es tevi redzu caur un cauri un izprotu ikvienu tavu soli!

—    Oļa, ja esi sliktā omā, lūdzu, iepriekš brīdini mani. Tad es gulēšu kabinetā.

To pateicis, Pjotrs Dmitričs paņēma spilvenu un izgāja no guļamistabas. Olga Mihailovna to nebija gaidījusi. Labu brīdi viņa klusēdama, paplestu muti, viscaur trīcēdama, blenza uz durvīm, pa kurām izgāja vīrs, un centās saprast, ko šī aiziešana nozīmē. Varbūt šis ir viens no paņēmieniem, ko strīdos lieto divkoši, ja tiem nav taisnība, vai arī tas ir apvainojums, lai tīšuprāt skartu viņas patmīlību? Kā tas īsti saprotams? Olgai Mihailovnai iešāvās prātā doma par savu brālēnu, virsnieku, jautru, lādzīgu cilvēku, kurš bieži vien smiedamies viņai stāstīja — ja naktī «laulene sākot viņu ēst», viņš parasti ņemot spilvenu un svilpodams aizejot uz savu kabinetu, bet sieva pati saprotot, ka esot padarījusi sevi muļķīgu un smieklīgu. Sis virsnieks bija precējies ar bagātu, kaprīzu un dumju sievieti, kuru viņš necienīja un tikai pacieta.

Olga Mihailovna pielēca no gultas. Pēc viņas domām, tagad atlika tikai viens: drīzāk apģērbties un uz visiem laikiem aizbraukt no šās mājas. Māja gan piederēja viņai, bet Pjotram Dmitričam tas jo ļaunāk. Neprātodama, vai tas vajadzīgs vai ne, viņa steigšus iegāja kabinetā, lai paziņotu vīram savu lēmumu («Meitiešu loģika!» viņai pavīdēja doma) un atvadoties pateiktu viņam kaut ko apvainojošu, dzēlīgu . ..

Pjotrs Dmitričs gulēja uz dīvāna un izlikās lasām avīzi. Blakus uz krēsla dega svece. Avīze aizsedza viņa seju.

—    Papūlieties man izskaidrot, ko tas nozīmē! Es jums jautāju.

—    Jums … — ķircinādamies atkārtoja Pjotrs Dmitričs, arvien vēl aizsedzis seju ar avīzi. — Olga, man ir apnicis! Goda vārds, esmu noguris un šobrīd negribas ķīvēties … Rāsimies rītdien.

—    Nē, es tevi lieliski saprotu! — Olga Mihailovna turpināja. — Tu mani nīsti! Jā, jā! Tu mani nīsti tāpēc, ka esmu bagātāka nekā tu! Nekad tu man to nepiedosi un vienmēr man melosi! («Meitiešu loģika!» atkal pavīdēja doma.) Zinu, ka šobrīd tu smīkņā par mani. .. Esmu pārliecināta, ka arī precējies ar mani tikai tādēļ, lai tev būtu mantas cenzs un tie nejēdzīgie zirgi… Ai, es nelaimīgā!

Pjotrs Dmitričs nometa zemē avīzi un piecēlās sēdus. Negaidītais apvainojums apstulbināja. Viņš bērnišķīgi, nevarīgi pasmaidīja, samulsis skatījās uz sievu un, it kā vairīdamies no sitiena, izstiepa pret sievu rokas un lūdzoši sacīja:

—    Oļa!

Gaidīdams, ka viņa teiks vēl kaut ko briesmīgu, viņš piekļāvās pie dīvāna atzveltnes, un viss viņa lielais augums izskatījās tikpat nevarīgi bērnišķīgs kā smaids.

—    Oļa, kā tu to varēji pateikt? — viņš čukstēja.

Olga Mihailovna atjēdzās. Viņa pēkšņi sajuta, ka neprātīgi mīl šo cilvēku, atģidās, ka tas taču viņas vīrs, Pjotrs Dmitričs, bez kura viņa nespēj dzīvot nevienu dienu un kurš viņu mīl tikpat neprātīgi. Viņa skaļi, pavisam svešādā balsī sāka raudāt, sakampa galvu un skrēja atpakaļ uz guļamistabu.

Olga Mihailovna iekrita gultā, un guļamistabā atskanēja sīkas, histēriskas raudu elsas, kas neļāva atvilkt elpu, kas sarāva krampjos rokas un kājas. Atcerējusies, ka aiz trijām vai četrām istabām pārnakšņo ciemiņš, viņa pabāza galvu zem spilvena, lai nomāktu skaļo raudāšanu, bet spilvens noslīdēja uz grīdas, un arī viņa pati gandrīz izvēlās no gultas, sniegdamās pēc spilvena; viņa vilka segu uz sejas, bet rokas neklausīja un krampjaini kampa visu, kam viņa pieskārās.

Olgai Mihailovnai šķita, ka viss jau pagalam, ka netaisnība, ko viņa pasacīja tādēļ, lai apvainotu vīru, sagrāvusi drupās viņas dzīvi. Vīrs viņai nepiedos. Viņas pateiktais apvainojums ir tāds, ko nevar dzēst ne ar glāstiem, ne zvērestiem … Kā lai viņa pārliecina vīru, ka pati netic tam, ko runājusi?

—    Pagalam, pagalam! — viņa kliedza, nemanīdama,

ka spilvens atkal noslīdējis uz grīdas. — Dieva dēļ, dieva dēļ!

Laikam viņas kliedzienu iztraucēti, jau pamodās apkalpotāji un ciemiņš; rītdien viss apriņķis zinās, ka viņai bijusi histērijas lēkme, un visi par to vainos Pjotru Dmitriču. Viņa pūlējās savaldīties, bet raudāšana ik mirkli kļuva arvien skaļāka un skaļāka.

—          Dieva dēļ! — viņa kliedza pavisam svešādā balsī un nesaprata, kādēļ viņa to dara. •— Dieva dēļ!

Olgai Mihailovnai šķita, ka gulta sabrūk un kājas sapinušās segā. Guļamistabā ienāca Pjotrs Dmitričs rītsvārkos un ar sveci rokā.

—    Oļa, rimsties! — viņš sacīja.

Viņa paslējās, attupās gultā uz ceļiem un, piemiegdama acis sveces gaismā, sacīja, elsojoši raudādama:

—    Jel saproti… saproti…

Viņai gribējās teikt, ka viņu nomocījuši viesi, viņa meli, viņas meli, ka viņa nav vairs varējusi valdīties, bet spēja tikai pasacīt:

—    Jel saproti… saproti!

—          Se, dzer! — Pjotrs Dmitričs teica un sniedza sievai ūdeni.

Viņa paklausīgi paņēma glāzi un sāka dzert, bet ūdens šļakstījās ārā un plūda uz rokām, krūtīm, ceļiem … «Laikam tagad izskatos briesmīgi nejauka!» viņa domāja. Pjotrs Dmitričs klusēdams atguldīja sievu gultā, apklāja ar segu, paņēma sveci un aizgāja.

—           Dieva dēļ! — Olga Mihailovna atkal kliedza. — Pjotr, jel saproti, saproti!

Pēkšņi krampji sažņaudza viņas vēderu un muguras lejasdaļu tik stipri, ka raudāšana uzreiz apsīka un viņa aiz sāpēm iekoda zobus spilvenā. Taču sāpes tūliņ rimās, un viņa atkal sāka skaļi raudāt.

Ienāca istabene un, kārtodama segu, satraukti vaicāja:

—    Kundze, labiņā, kas jums kaiš?

—          Vācieties projām! — Pjotrs Dmitričs skarbi sacīja, pienākdams pie gultas.

—    Jel saproti, saproti… — Olga Mihailovna atsāka.

—           Oļa, lūdzu tevi, apmierinies! — viņš teica. — Neesmu gribējis tev pāri darīt. Nebūtu gājis projām no guļamistabas, ja zinātu, ka tas tevi tik ļoti ietekmēs. Man bija grūti. Saku tev kā godīgs cilvēks …

—    Jel saproti… Tu meloji, es meloju …

—    Es saprotu . .. Nu, nu, pietiks! Es saprotu … — Pjotrs Dmitričs maigi sacīja, apsēzdamies uz sievas gultas malas. — To tu pateici ātrās dusmās, saprotu . .. Zvēru, dievs ir mans liecinieks, ka mīlu tevi vairāk nekā savu dzīvību un, tevi precēdams, ne reizi neiedomājos, ka esi bagāta. Bezgalīgi mīlēju — un tas bija viss… Tici man. Nekad neesmu cietis trūkumu un turējis naudu par mantu, un tāpēc neprotu izjust starpību starp tava un mana īpašuma apmēriem. Man vienmēr ir šķitis, ka esam vienādā mērā bagāti. Ka sīkumos esmu liekuļojis, tas … protams, ir taisnība. Mana dzīve līdz šim ritējusi tik nenopietni, ka bez sīkiem meliem lāgā neesmu varējis iztikt. Tagad man pašam ir grūti. Nerunāsim vairs par to, dieva dēļ! . . .

Olga Mihailovna atkal sajuta stipras sāpes un satvēra vīra piedurkni.

—    Sāp, sāp, sāp… — viņa aši teica. — Ai, kā sāp!

—    Velns parāvis visus tos viesus! — Pjotrs Dmitričs purpināja pieceldamies. — Tev šodien nevajadzēja braukt uz salu! — viņš iesaucās. — Un es, muļķis, kāpēc es tevi neatrunāju? Ak mans dievs!

Pjotrs Dmitričs nīgri pakasīja sev galvu, atmeta ar roku un izgāja no guļamistabas.

Pēc tam viņš ienāca vairākkārt, apsēdās uz sievas gultas malas un runāja daudz, gan ļoti maigi, gan dusmīgi, bet Olga Mihailovna teikto lāgā nesadzirdēja. Skaļa raudāšana mijās ar briesmīgām sāpēm, un katru nākamo reizi sāpes bija stiprākas un ilgākas. Sākumā sāpju lēkmes laikā viņa aizturēja elpu, iekodās zobiem spilvenā, bet pēc tam sāka kliegt nepieklājīgā, sirdi plosošā balsī. Reiz, ieraudzījusi sev blakus vīru, Olga Mihailovna atcerējās, ka apvainojusi viņu, un, neprātodama, vai šis ir murgu rēgs vai īstais Pjotrs Dmitričs, abām rokām satvēra vīra roku un sāka to skūpstīt.

—Tu meloji, es meloju … — viņa taisnojās. — Jel saproti, saproti. .. Mani nomocīja, nespēju vairs savaldīties …

—   Oļa, mēs te neesam vieni! — Pjotrs Dmitričs atgādināja.

Olga Mihailovna mazliet pacēla galvu un ieraudzīja Varvaru, kas bija nometusies uz ceļiem pie kumodes un vilka laukā apakšējo atvilktni. Augšējās atvilktnes jau bija izvilktas. Beigusi rīkoties ap kumodi, Varvara piecēlās un, sasārtusi no piepūles, saviebusi saltu, svinīgu seju, mēģināja atslēgt šķirstiņu.

—    Marja, es neatslēgšu! — viņa čukstēja. — Atslēdz varbūt tu.

Istabene Marja urkņāja ar šķēru galiem svečturi, lai iespraustu jaunu sveci; viņa piegāja pie Varvaras un palīdzēja tai atslēgt šķirstiņu.

—    Lai nekas nebūtu aizslēgts… — Varvara čukstēja. — Marja, atslēdz arī šo kastīti. — Lielkungs, — viņa uzrunāja Pjotru Dmitriču, — aizsūtiet nu pie tēva Mihaila, lai viņš atslēdz baznīcā svētos vārtus! Tā vajag!

—    Dariet, ko gribat, — Pjotrs Dmitričs teica, drudžaini elpodams, — tikai, dieva dēļ, drīzāk ārstu vai vecmāti! Vai Vasilijs aizbrauca? Aizsūti vēl kādu! Sūti savu vīru!

«Man sākas dzemdības,» Olga Mihailovna atskārta.

—    Varvara, — viņa ievaidējās, — viņš taču piedzims nedzīvs!

—    Būs labi, būs labi, lielmāt… — Varvara čukstēja.

—     Dievs dos, atskries dzīvs (vārda «piedzims» vietā viņa teica «atskries»)! Atskries dzīvs!

Kad Olga Mihailovna otrreiz atguvās pēc sāpju lēkmes, viņa vairs neraudāja, nesvaidījās, bet tikai vaidēja. Viņa nenocietās nevaidējusi pat tajos brīžos, kad sāpju nebija. Sveces vēl dega, bet cauri storām jau spraucās rīta gaisma. Pulkstenis, šķiet, apmēram pieci no rīta. Guļamistabā pie apaļa galdiņa sēdēja sveša sieviete, baltu priekšautu apsējusies, un ar ļoti neizteiksmīgu seju. Pēc auguma pozas varēja noskārst, ka viņa šeit sēž jau sen. Olga Mihailovna saprata, ka tā ir vecmāte.

—    Vai drīz beigsies? — Olga Mihailovna jautāja un savā balsī sadzirdēja īpašu, svešādu pieskaņu, kāda viņai nekad nebija bijusi. «Laikam es dzemdībās mirstu,» viņa domāja.

Guļamistabā piesardzīgi ienāca Pjotrs Drnitričs, apģērbie's kā dienā, un apstājās pie loga, uzgriezis sievai muguru. Viņš mazliet pacēla storu un paskatījās pa logu.

—    Lietus gāž! — viņš teica.

—   Bet cik ir pulkstenis? — Olga Mihailovna jautāja, lai vēlreiz saklausītu savā balsī svešādo pieskaņu.

—   Bez ceturkšņa seši, — vecmāte atbildēja.

«Ja nu es patiešām mirstu?» Olga Mihailovna domāja, skatīdamās uz vīra galvu un uz loga rūtīm, pa kurām bungoja lielus lāses. «Kā viņš dzīvos bez manis? Ar ko dzers kopā tēju, pusdienos, vakaros runāsies, gulēs?»

Un Olgai Mihailovnai vīrs jau likās maziņš, sērdienīgs, viņai kļuva vīra žēl un gribējās teikt tam kaut ko patīkamu, laipnu, mierinošu. Viņai ienāca prātā, ka vīrs taisījās pavasarī pirkt kurlu suņus un ka viņa, atzīdama medības par nežēlīgu un bīstamu izpriecu, neļāva viņam to darīt.

—    Pjotr, nopērc sev kurtus! — viņa vaidot teica.

Pjotrs Dmilričs nolaida storu, piegāja pie gultas, gribēja ko sacīt, bet tobrīd Olgai Mihailovnai uzklupa sāpes un viņa iekliedzās nepieklājīgā, sirdi plosošā balsī.

No sāpēm, nemitīgās kliegšanas un vaidēšanas Olga Mihailovna kļuva gluži trula. Viņa dzirdēja, redzēja, brīžiem runāja, taču lāgā neko nesaprata un apzinājās tikai to, ka viņai sāp vai arī tūlīt sāpēs. Olgai Mihailovnai šķita, ka vārda dienas svinības bijušas sen sen, nevis vakar, bet varbūt pirms gada un ka viņas jaunā, sāpju plosītā dzīve turpinās ilgāk nekā viņas bērnība, mācīšanās institūtā, kursos, laulības dzīve un turpināsies vēl ilgi ilgi, bezgalīgi. Viņa redzēja, ka vecmātei atnesa tēju, ka pusdienlaikā vecmāti aicināja brokastīs, pēc tam pusdienās; redzēja, ka Pjotrs Dmitričs ir jau pieradis ienākt, ilgi stāvēt pie loga un iet laukā, ka ir jau pieraduši nākt daži sveši vīrieši, istabene, Varvara. . . Varvara allaž atkārtoja «atskries, atskries» un dusmojās, ja kāds aizbīdīja ciet kumodes atvilktnes. Olga Mihailovna redzēja, ka istabā un logos mainās gaisma: tā bija krēslaina, tad duļķaina kā migla, tad skaidra kā jau dienā, tāda pati, kāda bija vakar pusdienojot, tad atkal krēslaina … Un ikviena no šīm pārvērtībām turpinājās tikpat ilgi kā bērnība, mācīšanās institūtā, kursos . . .

Vakarā divi ārsti — viens kalsens, pliku pauri, ar platu, rudu bārdu, otrs ar ebreja seju, melnīgsnējs un lētām brillēm — Olgu Mihailovnu operēja. Olga Mihailovna izturējās pilnīgi vienaldzīgi, kad sveši vīrieši pieskārās viņas miesai. Viņai vairs nebija ne kauna jūtu, ne gribas, un ikviens varēja darīt ar viņu, ko vien vēlējās. Ja tobrīd kāds bruktu viņai virsū ar nazi vai apvainotu Pjotru Dmitriču, vai atņemtu viņai tiesības uz mazo cilvēciņu, viņa neiebilstu neviena vārda.

Operācijas laikā Olgai Mihailovnai deva hloroformu. Kad viņa vēlāk atmodās, neciešamās sāpes arvien vēl turpinājās. Bija nakts. Un Olgai Mihailovnai šķita, ka giuži tāda pati nakts ar klusumu, ar svētbildes lampiņu, ar vecmāti, kas nekustīgi sēž pie gultas, ar izvilktām kumodes atvilktnēm, ar Pjotru Dmitriču, kas stāv pie loga, jau ir bijusi, bet kādreiz, ļoti ļoti sen . ..

V

«Es neesmu nomirusi…» domāja Olga Mihailovna, kad viņa atkal sāka saprast, kas notiek, un kad sāpju vairs nebija.

Pa diviem plati atvērtiem guļamistabas logiem lūkojās dzidra vasaras diena; dārzā aiz loga, ne mirkli nepierimdami, čiepstēja zvirbuļi un žadzināja žagatas.

Kumodes atvilktnes atkal bija ciet, vīra gulta uzklāta. Guļamistabā neredzēja ne vecmātes, ne Varvaras, ne istabenes; tikai Pjotrs Dmilričs viens pats joprojām stingi stāvēja pie loga un raudzījās ārā dārzā. Nebija dzirdama bērniņa raudāšana, neviens Olgu Mihailovnu neapsveica un nepriecājās, mazais cilvēciņš laikam bija piedzimis nedzīvs.

— Pjotr! — Olga Mihailovna uzsauca vīram.

Pjotrs Dmitričs paskatījās atpakaļ. Droši vien kopš brīža, kad aizbrauca pēdējais viesis un Olga Mihailovna apvainoja vīru, bija aizritējis ļoti ilgs laiks, jo Pjotrs Dmitričs izskatījās visai saguris un novājējis.

—    Kā jūties? — viņš vaicāja, pienākdams pie gultas. Vīrs škatījās sāņus, kustināja lūpas un smaidīja nevarīgi kā bērns.

—    Vai viss jau beidzies? — Olga Mihailovna jautāja. Pjotrs Dmitričs gribēja kaut ko atbildēt, bet lūpas

iedrebējās, seja vecīgi saviebās kā bezzobainajam krusttēvam Nikolajam Nikolajičam.

—    Oļa! — Pjotrs Dmitričs sacīja, lauzīdams rokas, un no viņa acīm pēkšņi, nevaldāmi sāka ritēt rupjas asaras. — Oļa! Nevajag man ne tava mantas cenza, ne miertiesnešu sapulču (viņš ieraudājās)… ne īpašo domu, ne viesu, ne tava pūra … nekā man nevajag! Kāpēc mēs nepasargājām savu bērniņu? Ai, bet nav jau vērts runāt!

Viņš atmeta ar roku un izgāja no guļamistabas. Taču Olgai Mihailovnai viss bija pilnīgi vienalga. Galvā blīvējās hloroforma dvinga, sirdī tukšums.. . Trulā vienaldzība pret dzīvi, kāda radās, kad divi ārsti viņu operēja, arvien vēl mājoja Olgā Mihailovnā.

LĒKME

I

Students mediķis Maijers un Maskavas glezniecības, tēlotājas mākslas un arhitektūras skolas audzēknis Ribņikovs kādu vakaru iegriezās pie sava paziņas jurisprudences studenta Vasiļjeva un aicināja to nākt viņiem līdzi uz S. šķērsielu. Vasiļjevs sākumā ilgi negribēja pievienoties, bet tad apģērbās un gāja.

Par kritušām sievietēm viņš bija tikai dzirdējis runājam un lasījis grāmatās, bet mājās, kur tās dzīvo, viņš vēl ne reizes savā mūžā nebija bijis. Viņš zināja, ka ir tādas netikumīgas sievietes, kas liktenīgu apstākļu — vides, sliktas audzināšanas, trūkuma dēļ spiestas pārdot par naudu savu godu. Tās nepazīst skaidru mīlestību, tām nav bērnu, tās nav pilntiesīgas; mātes un māsas apraud tās kā mirušas, zinātne tās novērtē kā ļaunumu, vīrieši saka tām «tu». Taču par spīti visam viņas nezaudē līdzību ar dieva vaigu. Visas viņas apzinās savu grēku un cer uz glābšanu. Viņas var visplašākajos apmēros izmantot līdzekļus, kas ved uz glābšanu. Ir tiesa, ka sabiedrība nepiedod cilvēkiem pagātni, taču dievam svētā Ēģiptes Marija nestāv zemāk par citiem svētajiem. Kad Vasiļjevam pēc apģērba vai izturēšanās gadījās uz ielas sazīmēt kritušu sievieti vai arī redzēt tās attēlu humoristiskā žurnālā, viņš ik reizes atcerējās kādu gadījumu, par kuru nez kur un nez kad bija lasījis: kāds jauns cilvēks, tīrs un pašaizliedzīgs, iemīlējis kritušu sievieti un lūdzis to kļūt par viņa sievu, bet tā, uzskatīdama sevi par tādas laimes necienīgu, noindē jusies.

Vasiļjevs dzīvoja kādā šķērsielā, kas ved uz Tveras bulvāri. Kad viņš kopā ar draugiem izgāja no mājas, pulkstenis bija apmēram vienpadsmit. Nesen bija uzsnidzis pirmais sniegs, un viss dabā atradās šā tīrā sniega varā. Gaisā bija sniega smarža, zem kājām mīksti gurkstēja sniegs, zeme, jumti, koki, bulvāru soli — viss bija liegs, balts, jauns, un tāpēc mājas izskatījās citādas nekā vakar, laternas dega spožāk, gaiss bija dzidrāks, ekipāžas klaudzēja dobjāk, un cilvēkiem, ieelpojot svaigo, mazliet salto gaisu, modās sajūta, kas bija līdzīga pirmajam baltajam, pūkainajam sniegam.

—    «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — mediķis patīkamā tenorā iedziedājās, — «velk mani kāda neapjausta vara …»

—    «Lūk, dzirnavas…» — viņam pievienojās gleznotājs. — «Tās sen jau sagruvušas . . .»

—    «Lūk, dzirnavas … Tās sen jau sagruvušas …» — mediķis, uzraukdams uzacis un skumji pašūpodams galvu, atkārtoja.

Viņš mirkli klusēja, paberzēja, vārdus atcerēdamies, pieri un iedziedājās skaļi un tik labi, ka garāmgājēji atskatījās uz viņu:

—    «Te sagaidīja mani kādreiz mīla, tik kaislīga un brīves pārpilna .. .»

Visi trīs iegāja restorānā un, mēteli nenovelkot, izdzēra pie bufetes katrs pa divām glāzītēm degvīna. Vasiļjevs, pirms sāka dzert otru glāzīti, pamanīja tajā gabaliņu korķa, pacēla glāzīti pie acīm, ilgi skatījās tajā un piemiedza tuvredzīgās acis. Mediķis nesaprata viņa izteiksmi un sacīja:

—    Ko tu tur skaties? Lūdzu, bez filozofijas! Degvīns ir, lai to dzertu, store — lai to ēstu, sievietes — lai pie tām ietu, sniegs — lai pa to staigātu. Padzīvo cilvēciski kaut vienu vakaru!

—   Es jau neko … — Vasiļjevs smiedamies noteica. — Vai tad es atsakos?

No degvīna viņam krūtīs kļuva silti. Viņš sajūsmināts lūkojās uz saviem draugiem, priecājās par tiem un apskauda tos. Cik šiem veselīgajiem, spēcīgajiem, jautrajiem cilvēkiem viss līdzsvarots, cik viņu sirdīs un prātos viss gluds un noapaļots! Viņi dzied, kaislīgi mīl teātri, glezno, daudz runā, dzer, un pēc tam otrā dienā viņiem nesāp galva; viņi ir kā dzejiski, tā izlaidīgi, kā maigi, tā nekautrīgi; viņi prot gan strādāt, gan dumpoties, gan skaļi smieties bez iemesla, gan arī runāt muļķības; viņi ir dedzīgi, godīgi, pašaizliedzīgi un tādi paši cilvēki kā viņš, Vasiļjevs, kurš uzmana katru savu soli un katru savu vārdu, ir slimīgi neuzticīgs, piesardzīgs un katru mazāko nieku gatavs izvērst par problēmu. Un viņam iegribējās kaut vienu vakaru padzīvot tā, kā dzīvo draugi, atraisīties, atbrīvoties no paškontroles. Vajadzēs dzert degvīnu? Viņš dzers, kaut arī rīt viņam galva plīsīs pušu aiz sāpēm. Viņu ved pie sievietēm? Viņš ies. Viņš smiesies, muļķosies, jautri atbildēs uz garāmgājēju ķircinājumiem …

No restorāna viņš izgāja smiedamies. Draugi viņam patika — viens ar saņurcītu platmali galvā un ar pretenziju uz māksliniecisku nekārtību, otrs ar kolika cepurīti, turīgs cilvēks, bet ar pretenziju uz piederību zinātnieku bohēmai; viņam patika sniegs, laternu blāvās ugunis, konturētās, melnās pēdas, kādas pirmajā sniegā atstāja gājēju pazoles; viņam patika gaiss un it īpaši šis dzidrais, maigais, naivais, it kā jaunavīgais tonis, kādu dabā var novērot tikai divas reizes gadā: tad, kad visu klāj sniegs, un pavasarī skaidrās dienās vai arī mēness vakaros, kad upē plīst ledus.

— «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — viņš pusbalsī iedziedājās, — «velk mani kāda neapjausta vara …»

Un nez kāpēc visu ceļu kā viņam, tā viņa draugiem bija uz mēles šis motīvs, un visi trīs dungoja to mehāniski, jaukdami cits citam.

Vasiļjevs savā iedomā iztēlojās, kā pēc kādām desmit minūtēm viņš un viņa draugi pieklauvēs pie durvīm, kā viņi pa tumšiem gaitenīšiem un tumšām istabām zagsies pie sievietēm, kā viņš, izmantodams tumsu, uzraus sērkociņu un piepeši apgaismos un ieraudzīs sāpīgi savilktu seju un vainīgu smaidu. Nezināmā blondīne vai brunete droši vien būs ar atrisušiem matiem un baltā naktsjaciņā; viņa izbīsies gaismas, briesmīgi apjuks un teiks: «Dieva dēļ, ko jūs darāt! Nodzēsiet!» Tas viss ir baigi, bet interesanti, un viņš to pieredzēs pirmoreiz.

No Trubnajas laukuma draugi nogriezās uz Gračevku un drīz sasniedza šķērsielu, ko Vasiļjevs pazina tikai pēc nostāstiem. Ieraudzījis divas māju rindas ar spoži apgaismotiem logiem un plaši atvērtām durvīm, izdzirdis līksmās klavieru un vijoļu skaņas — skaņas, kas izlidoja pa visām durvīm un sajaucās dīvainā juceklī, it kā nez kur tumsā uz jumtiem neredzams orķestris uzskaņotu instrumentus, Vasiļjevs pabrīnījās un teica:

—    Cik daudz māju!

—    Kas nu tas! — mediķis atbildēja. — Londonā ir desmitreiz vairāk. Tur ir ap simt tūkstošu tādu sieviešu.

Ormaņi sēdēja uz bukas tikpat mierīgi un vienaldzīgi kā visās šķērsielās; pa ietvēm gāja tādi paši garāmgājēji kā citās ielās. Neviens nesteidzās, neviens neslēpa apkaklē savu seju, neviens pārmetoši nekratīja galvu… Un šai vienaldzībā, klavieru un vijoļu skaņu juceklī, spožajos logos un līdz galam atvērtajās durvīs bija jūtams kaut kas ļoti atklāts, nekaunīgs, bramanīgs un plašs. Droši vien kādreiz senos laikos vergu tirgos bija tikpat jautri un trokšņaini un cilvēku sejas un gaita pauda lādu pašu vienaldzību.

—    Sāksim ar pašu sākumu! — gleznotājs sacīja.

Draugi iegāja šaurā gaitenītī, ko apgaismoja lampa

ar reflektoru. Kad viņi atvēra durvis, priekšnamā no dzeltena dīvāna laiski piecēlās cilvēks melnos svārkos, ar neskūtu sulaiņa seju un miega pilnām acīm. Te oda pēc veļas mazgātavas un etiķa. No priekšnama durvis veda spoži apgaismotā istabā. Mediķis un gleznotājs apstājās šais durvīs un, kaklus izstiepuši, abi reizē ieskatījās istabā.

—   Bona-sera, senjori, rigoleto-hugenoti-traviata! — gleznotājs, teatrāli palocīdamies, iesāka.

—    Havanna-tarakano-pisloleto! — sacīja mediķis, piespiezdams pie krūtīm savu cepurīti un zemu palocīdamies.

Vasiļjevs stāvēja aiz viņiem. Arī viņam gribējās teatrāli palocīties un pateikt kaut ko muļķīgu, bet viņš tikai smaidīja, juzdams kaunam līdzīgu neveiklību, un nepacietībā gaidīja, kas būs tālāk. Durvīs parādījās maza, septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu veca blondīne ar īsi apgrieztiem matiem, īsā, zilā kleitiņā un ar baltu akselbanti uz krūtīm.

—    Ko tad jūs stāvat durvīs? — viņa jautāja. — Novelciet mēteļus un nāciet zālē!

Mediķis un gleznotājs, turpinādami runāt itāliski, iegāja zālē. Vasiļjevs viņiem nedroši sekoja.

—   Kungi, novelciet mēteļus! — sulainis stingri sacīja. — Tā nedrīkst.

Zālē bija vēl viena sieviete, ļoti korpulenta un liela, ar kailām rokām, un viņa neizskatījās pēc krievietes. Sī sieviete sēdēja pie klavierēm un lika sev uz ceļiem pasjansu. Viesiem viņa nepievērsa ne mazāko uzmanību.

—    Kur tad pārējās jaunkundzes? — mediķis jautāja.

—    Viņas dzer tēju, — blondīne sacīja, — Stepan, — viņa uzsauca, — ej pasaki jaunkundzēm, ka studenti atnākuši!

Pēc brīža zālē ienāca trešā jaunkundze. Tā bija spilgti sarkanā tērpā ar zilām svītrām. Seja viņai bija biezi un nemākulīgi izkrāsota, piere paslēpusies zem matiem, izbiedētās acis raudzījās nemirkšķinādamas. Ienākdama viņa aizsmakušā, rupjā kontraltā tūliņ sāka dziedāt kādu dziesmu. Pēc viņas parādījās ceturtā jaunkundze, pēc tās piektā …

Vasiļjevam tas viss nelikās ne jauns, ne arī interesants. Viņam šķita, ka šo zāli, klavieres, spoguli lētā, apzeltītā ietvarā, akselbanti, tērpu ar zilām svītriņām un trulās, vienaldzīgās sejas viņš jau kaut. kur ir redzējis un turklāt ne reizi vien. Turpretim it nekur viņš nemanīja tumsu, klusumu, noslēpumainību, vainīgu smaidu, visu to, ko bija cerējis šeit sastapt un kas viņu biedēja.

Viss bija parasti, prozaiski un neinteresanti. Viņa ziņkāri viegli satrauca tikai viens apstāklis — briesmīgā, it kā izdomātā bezgaumība, kāda bija redzama dzegās, nejēdzīgajās bildēs, apģērbos, akselbantē. Šai bezgaumībai bija kaut kas šejienei raksturīgs, īpašs.

«Cik te viss nabadzīgs un muļķīgs!» Vasiļjevs domāja. «Kas visās šajās blēņās, kuras tagad redzu, var kārdināt normālu cilvēku, pamudināt to izdarīt briesmigu noziegumu — pirkt par rubli dzīvu cilvēku? Es saprot« jebkuru grēku spožuma, skaistuma, grācijas, kaisles, gaumes dēļ, bet kas tad te ir? Kāpēc te grēko? Taču . .. nevajag domāt!»

—   Bārdaini, pacienājiet ar porteri! — blondīne viņu uzrunāja.

Vasiļjevs piepeši samulsa.

—    Labprāt… — viņš, laipni palocīdamies, sacīja.

—   Tikai atvainojiet, kundze, es … es ar jums nedzeršu. Es nedzeru.

Pēc piecām minūtēm draugi jau gāja uz citu māju.

—    Nu, kāpēc tu pasūtīji porteri? — mediķis pukojās.

—    Miljonārs atradies! Tad ta lepni dzīvo, izmeti sešus rubļus vējā!

—   Ja viņa vēlas, kāpēc lai es viņai nesagādāju prieku? — Vasiļjevs taisnojās.

—    Tu sagādāji prieku nevis viņai, bet saimniecei. Prasīt no viesiem pacienājumus viņām liek saimnieces, kurām tas ir izdevīgi.

—    «Lūk, dzirnavas…» — iedziedājās gleznotājs.

—   «Tās sen jau sagruvušas . . .»

Iegriezušies citā mājā, draugi pastāvēja tikai priekšnamā, bet zālē neiegāja. Tāpat kā pirmajā mājā, arī šeit priekšnamā no dīvāna pacēlās svārkos ģērbies cilvēks ar miegaina sulaiņa seju. Raudzīdamies uz šo sulaini, uz viņa seju un nonēsātajiem svārkiem, Vasiļjevs nodomāja: «Cik gan daudz jāpārdzīvo parastam, vienkāršam krievu cilvēkam, pirms liktenis atdzen viņu te par sulaini! Kur viņš bijis agrāk un ko darījis? Kas viņu gaida? Vai viņš ir precējies? Kur viņa māte, un vai tā zina, ka viņš te kalpo par sulaini?» Vasiļjevs nu jau neviļus katrā mājā vispirms savu uzmanību pievērsa sulainim. Kādā mājā, laikam ceturtajā pēc skaita, sulainis bija mazs, vārgs, kārns, ar pulksteņa važiņu pār vēderu. Tas lasīja «Листок» un nepievērsa ienācējiem nekādu uzmanību. Ielūkojies sulaiņa sejā, Vasiļjevs nez kāpēc nodomāja, ka cilvēks ar tādu seju var ne vien zagt, bet arī nogalināt un dot nepatiesu liecību. Seja patiešām bija interesanta: liela piere, pelēkas acis, plakans deguntiņš, plānas, sakniebtas lūpas, bet sejas izteiksme bija reizē trula un nekaunīga kā jaunam dzinējsunim, kad tas panāk zaķi. Vasiļjevam iešāvās prātā, ka vajadzētu pataustīt šā sulaiņa matus: vai tie ir cieti vai mīksti? Laikam tie ir cieti kā suņa spalva.

III

Gleznotājs, izdzēris divas glāzes portera, ātri noreiba un kļuva nedabiski jautrs.

— Iesim uz citu! — viņš, rokas plātīdams, komandēja. — Es jūs aizvedīšu uz vislabāko!

Atvedis draugus tai mājā, kas, pēc viņa domām, bija vislabākā, viņš izteica neatlaidīgu vēlēšanos dejot kadriļu. Mediķis sāka kurnēt, ka mūziķiem vajadzēs maksāt rubli, taču beidzot bija ar mieru būt par vis-а-vis. Sāka dejot.

Vislabākajā mājā bija tikpat nelādzīgi kā vissliktākajā. Te bija uz mala tādi paši spoguļi un gleznas, tādas pašas frizūras un tērpi. Aplūkodams iekārtu un kostīmus, Vasiļjevs jau saprata, ka tā nav bezgaumība, bet kaut kas tāds, ko var saukt par S. šķērsielas gaumi un pat par stilu un ko nevar atrast nevienā citā vietā, ka tā nav nejaušība, bet kaut kas ar laiku izveidojies, pilnīgs savā nejēdzībā. Kad viņš jau bija apmeklējis astoņas mājas, viņu vairs nepārsteidza ne tērpu krāsa, ne garās šlepes, ne spilgtās lentes, ne matrožu apģērbi un biezais, violetais vaigu krāsojums; viņš saprata, ka tam visam te tā arī jābūt, ka gadījumā, ja kaut viena sieviete apģērbtos cilvēciski vai pie sienas pakārlu kārtīgu gravīru, ciestu visas šķērsielas vispārējais noskaņojums.

«Cik nemākulīgi viņas sevi pārdod!» viņš domāja. «Vai tiešām viņas nevar saprast, ka grēks tikai tad ir kārdinošs, kad tas skaists un apslēpts, kad tam ir labdarības apvalks? Atturīgi, melni tērpi, bālas sejas, skumji smaidi un tumsa iedarbotos stiprāk par šiem nejēdzīgajiem vizuļiem. Muļķes! Ja viņas pašas to nesaprot, tad būtu jel viesi tās pamācījuši, vai…»

Jaunkundze poļu kostīmā ar baltiem kažokādas apšuvumiem pienāca pie viņa un apsēdās līdzās.

—          Simpātiskais brunet, kāpēc jūs nedejojat? — viņa jautāja. — Kāpēc jūs tāds noskumis?

—    Tāpēc, ka skumji.

—    Bet jūs pacienājiet ar lafitu! Tad nebūs skumji.

Vasiļjevs nekā neatbildēja. Viņš brīdi klusēja un tad

jautāja:'

—    Cikos jūs ejat gulēt?

—    Ap sešiem.

—    Bet kad ceļaties?

—    Reizēm divos, bet reizēm arī trijos.

— Un ko jūs darāt, kad pieceļaties?

—    Dzeram kafiju, ap septiņiem pusdienojam.

—    Un ko jūs ēdat pusdienās?

—           Parasti. . . Viru vai skābus kāpostus, bifšteku, saldo ēdienu. Mūsu saimniece labi baro meitenes. Bet kāpēc jūs to visu jautājat?

—    Tāpat, gribas parunāties …

Vasiļjevam par daudz ko gribējās parunāties ar jaunkundzi. Viņš juta stipru vēlēšanos uzzināt, kur viņa dzimusi, vai viņas vecāki ir dzīvi un vai tie zina, ka viņa ir šeit, kā viņa nokļuvusi šai namā, vai viņa ir priecīga un apmierināta, vai arī noskumusi un drūmu domu nomākta, vai cer kādreiz izkļūt no sava tagadējā stāvokļa.. . Taču viņš nekādi nevarēja izdomāt, kā iesākt un kādā veidā izteikt jautājumu, lai neliktos nekautrīgs. Viņš ilgi domāja un tad iejautājās:

—    Cik jums gadu?

—           Astoņdesmit, — jaunkundze atjokoja, smejoties noraudzīdamās uz trikiem, kādus ar rokām un kājām izdarīja dejojošais gleznotājs.

Piepeši viņa nez kāpēc iesmējās un sķaļi, tā ka visi dzirdēja, izmeta garu, cinisku frāzi. Vasiļjevs apstulba un, nezinādams, kādu seju rādīt, sasprindzināti smaidīja. Smaidīja tikai viņš viens, visi pārējie — viņa draugi, mūziķi un sievietes pat nepaskatījās uz viņa , kaimiņieni, it kā nebūtu dzirdējuši.

—    Pacienājiet ar lafitu! — kaimiņiene atkal sacīja.

Vasiļjevam pamodās riebums pret viņas baltajiem

kažokādas apšuvumiem un balsi, un viņš novērsās. Viņam te jau šķita smacīgi un karsti un sirds sāka sist lēnām, taču spēcīgi kā veseris: viens! Divi! Trīs!

—    Iesim projām no šejienes! — viņš sacīja, paraustīdams gleznotāju aiz piedurknes.

—    Pagaidi, Jauj pabeigt.

Kamēr gleznotājs un mediķis pabeidza dejot kadriju, Vasiļjevs, lai nebūtu jāskatās uz sievietēm, aplūkoja mūziķus. Klavieres spēlēja cienījama izskata sirmgalvis ar brillēm, pēc sejas atgādinādams maršalu Bazēnu, vijoli — jauns cilvēks ar rūsganu bārdiņu, ģērbies pēc pēdējās modes. Jaunekļa seja nebija ne muļķīga, ne izžulgusi, bet, gluži otrādi, gudra, jauna, svaiga. Viņš bija ģērbies pretenciozi un gaumīgi, spēlēja ar izjūtu. Jautājums: kā viņš un šis pieklājīgais cienījama izskata sirmgalvis te nokļuvuši? Kā viņiem nav kauna te sēdēt? Par ko viņi domā, kad raugās uz šīm sievietēm?

Ja klavieres un vijoli spēlētu noskranduši, izsalkuši, sadrūmuši dzērāji ar izžulgušām vai trulām sejām, tad, iespējams, viņu klātbūtne būtu saprotama. Tagad turpretim Vasiļjevs it nekā nesaprata. Viņš atcerējās reiz lasītu stāstu par kritušu sievieti un tagad atzina, ka šim cilvēciskajam tēlam ar vainīgo smaidu nav nekā kopīga ar to, ko viņš redz tagad. Viņam šķita, ka redz nevis kritušas sievietes, bet kādu citu — pilnīgi īpatnēju, viņam svešu un nesaprotamu pasauli; ja viņš agrāk būtu ieraudzījis šo pasauli teātrī uz skatuves vai būtu lasījis par to grāmatā, tad nebūtu ticējis . ..

Sieviete ar baltajiem kažokādas apšuvumiem atkal iezviedzās un skaļi izteica pretīgu frāzi. Vasiļjevu pārņēma riebums, viņš nosarka un izgāja.

—    Pagaidi, mēs arī ejam! — gleznotājs viņam uzsauca.

IV

— Nupat man ar manu dāmu dejojot bija saruna, — mediķis stāstīja, kad viņi visi trīs izgāja uz ielas. — Runājām par viņas pirmo romānu. Viņš, varonis — kāds Smoļenskas grāmatvedis, каш bijusi sieva un pieci bērni. Viņa bijusi septiņpadsmit gadu veca un dzīvojusi pie tētiņa un māmiņas, kas tirgojušies ar ziepēm un svecēm.

—    Ar ko tad viņš iekarojis tās sirdi? — Vasiļjevs jautāja.

—    Ar to, ka nopircis viņai veļu par piecdesmit rubļiem. Velns zina kas!

«Redz, viņš tomēr prata izdibināt no savas dāmas viņas romānu,» Vasiļjevs nodomāja par mediķi. «Bet es neprotu …»

—    Kungi, es eju mājās! — viņš sacīja.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka es neprotu te izturēties. Bez tam man ir garlaicīgi un pretīgi. Kur te jautrība? Kaut jel būtu cilvēki, bet tikai mežoņi un dzīvnieki. Kā jums tīk, bet es aizeju.

—    Nu, Griša, Grigorij mīļais … — gleznotājs, Vasiļjevam pieglauzdamies, sacīja raudulīgā balsī. — Iesim! Iegriezīsimies vēl vienā, un lai viņas brauc ratā . . . Lūdzu! Grigorianc!

Vasiļjevu pierunāja un uzveda augšā pa kāpnēm. Grīdsegā un apzeltītajās margās, šveicarā, kas atvēra durvis, un panno, kas greznoja priekšnamu, bija jūtams tas pats S. šķērsielas stils, tikai izkopts, imponējošs.

—    Nudien, es iešu mājās! — Vasiļjevs, mēteli novilkdams, sacīja.

—    Nu, nu, mīļais … — gleznotājs nosacīja un noskūpstīja viņu uz kakla. — Neniķojies . . . Gri-Gri, esi biedrs! Kopā atnācām, kopā arī aiziesim. Tu nu gan esi īsts lops, patiešām.

—   Es varu pagaidīt jūs uz ielas. Nudien, man te derdzas!

—    Nu, nu, Griša . . . Lai arī derdzas, bet tu novēro! Vai saproti? Novēro!

—   Uz visu jāskatās objektīvi, — mediķis nopietni piebilda.

Vasiļjevs iegāja zālē un apsēdās. Bez viņa un draugiem zālē bija vēl daudz citu viesu: divi kājnieku oficieri, kāds sirms un plikpaurains kungs ar zelta brillēm, divi bezūsaini studenti no mērniecības institūta un ļoti piedzēries cilvēks ar aktiera seju. Visas jaunkundzes bija nodarbinātas ar šiem viesiem un Vasiļjevam nepievērsa nekādu uzmanību. Tikai viena no viņām, tērpu

sies kā Aīda, pablenza uz viņu, par kaut ko pasmaidīja un žāvādamās noteica:

—    Brūnēts atnācis .. .

Vasi]jevam stipri sila sirds un dega seja. Viņam bija ne vien kauns no viesiem par savu atrašanos šeit, bet arī pretīgi un mokoši. Vasiļjevu mocīja doma, ka viņš, kārtīgs un mīlošs cilvēks (par tādu viņš sevi līdz šim uzskatīja), neieredz šīs sievietes un nejūt pret tām neko citu kā tikai riebumu. Viņam nebija žēl ne šo sieviešu, ne mūziķu, ne sulaiņu.

«Tas ir tāpēc, ka es necenšos tos saprast,» viņš domāja. «Visi viņi vairāk līdzinās dzīvniekiem nekā cilvēkiem, bet viņi taču ir cilvēki, viņiem ir dvēsele. Vajag viņus saprast un tikai tad spriest. . .»

—   Griša, neaizej, pagaidi mūs! — gleznotājs viņam uzsauca un nez kur nozuda.

Drīz nozuda arī mediķis.

«Jā, jāpacenšas saprast, citādi nevar . . .» Vasiļjevs visu laiku domāja.

Un viņš sāka cieši ieskatīties katrai sievietei sejā un meklēt vainīgu smaidu. Taču — vai nu viņš neprata lasīt sejās, vai arī neviena no šīm sievietēm nejutās vainīga — ikvienā sejā viņš lasīja tikai trulu ikdienišķīgas, pliekanas garlaicības un apmierinātības izteiksmi. Dumjas acis, dumji smaidi, spalgas, dumjas balsis, nekaunīgas kustības — un nekas vairāk. Acīm redzot, katrai pagātnē bija romāns ar grāmatvedi un veļu par piecdesmit rubļiem, bet tagad dzīvē nebija cita prieka kā kafija, pusdienas ar trim ēdieniem, vīns, kadriļas, gulēšana līdz pulksten diviem . . .

Neatrazdams neviena vainīga smaida, Vasiļjevs sāka meklēt, vai nav gudras sejas. Un viņa uzmanību saistīja kāda bāla, mazliet miegaina, nogurusi seja … Tā bija padzīvojusi brunete, ģērbusies vizuļiem nokaisītā tērpā; viņa sēdēja krēslā, raudzījās uz grīdu un nez par ko domāja. Vasiļjevs pagājās no viena kakta uz otru un it kā neviļus nosēdās viņai līdzās.

«Jāiesāk ar kaut ko banālu,» viņš domāja, «bet tad pamazām jāpāriet uz nopietno …»

—   Ak, cik jums glīts kostīmiņš! — viņš sacīja un pieskārās ar pirkstu lakatiņa zelta bārkstij.

—    Kāds ir, tāds ir . .. — brunete gurdi teica.

—    No kādas guberņas jūs esat?

—    Es? Tālumniece . . . No Čerņigovas.

—    Laba guberņa. Tur ir labi.

—    Visur ir labi, kur mēs neesam.

«2ēl, ka neprotu jūsmot par dabu,» Vasiļjevs nodomāja. «Varētu viņu aizkustināt, runājot par Čerņigovas dabu. Droši vien mīl to, ja ir tur dzimusi.»

—    Vai jums šeit garlaicīgi? — viņš jautāja.

—    Skaidrs, ka garlaicīgi.

—           Kāpēc tad neejat projām no šejienes, ja jums garlaicīgi?

—    Kur tad es iešu! Dāvanas lūgt, vai?

—    Dāvanas lūgt ir vieglāk nekā dzīvot šeit.

—    Bet kā jūs to zināt? Vai esat lūdzis?

—           Lūdzu, kad nebija ko maksāt par studijām. Un, kaut arī nebūtu lūdzis, tas taču tik saprotami. Ubags tomēr ir brīvs cilvēks, bet jūs esat verdzene.

Brunete izstaipījās un miegainām acīm noskatījās pakaļ sulainim, kurš nesa uz paplātes glāzes un zelteri.

—          Pacienājiet ar porteri! — viņa sacīja un atkal nožāvājās.

«Porteri. . .» Vasiļjevs nodomāja. «Bet ja nu šai brīdī te ienāktu tavs brālis vai tava māte? Ko tu teiktu? Un ko teiktu viņi? Tas nu gan būtu porteris, varu iedomāties .. .»

Pēkšņi atskanēja raudas. No blakus istabas, kur sulainis bija ienesis zelteri, strauji iznāca kāds gaišmatis ar salkanu seju un dusmīgām acīm. Viņam sekoja garā, tuklā saimniece un kliedza spalgā balsī:

—           Neviens jums nav atļāvis sist meitenēm pa vaigiem! Pie mums mēdz būt ne tādi vien viesi kā jūs, bet neviens nekaujas! Šarlatāns!

Sacēlās troksnis. Vasiļjevs izbijās un nobāla. Blakus istabā kāds raudāja skaļi, no visas sirds, kā raud apvainotie. Un viņš saprata, ka te patiešām dzīvo cilvēki, īsti cilvēki, kas, tāpat kā visur, apvainojas, cieš, raud, lūdz palīdzību . . . Lielo naidu un pretīguma sajūtu nomainīja skaudrs žēlums un dusmas uz apvainotāju. Viņš ieskrēja tai istabā, kur raudāja; starp pudeļu rindām, kas stāvēja uz marmora galdiņa, viņš ieraudzīja

sāpīgi sarauktu, asarām pārplūdušu seju, izstiepa pret šo seju rokas, paspēra soli uz galdiņa pusi, bet tūliņ šausmās atlēca atpakaļ Raudātāja bija piedzērusi.

Lauzdamies laukā no trokšņainā pūļa, kas bija sapulcējies ap gaišmati, viņš zaudēja dūšu, nobijās kā puika, un viņam šķita, ka šai svešajā, viņam nesaprotamajā pasaulē grib dzīties viņam pakaļ, sist viņu, apmētāt netīriem vārdiem. . . Viņš norāva no pakaramā savu mēteli un pa galvu pa kaklu metās lejā pa kāpnēm.

V

Pie sētas piespiedies, viņš stāvēja pie mājas un gaidīja, kad iznāks viņa biedri. Klavieru un vijoļu skaņas, jautras, bramanīgas, nekaunīgas un sēras, haotiski sajaucās gaisā, un šis juceklis, tāpat kā agrāk, lika domāt, it kā tumsā uz jumtiem savus instrumentus uzskaņotu neredzams orķestris. Ja paskatījās uz augšu šai tumsā, tad viss melnais fons bija nosēts baltiem, kustīgiem punktiem: krita sniegs. Pārslas, gaismā iekļuvušas, gausi virmoja gaisā kā pūkas un vēl gausāk krita uz zemi. Sniegpārslas barā virpuļoja ap Vasiļjevu un ieķērās viņa bārdā, plakstos, uzacīs . . . Ormaņi, zirgi un garāmgājēji bija balti.

«Kā gan sniegs var snigt šai šķērsielā!» Vasiļjevs domāja. «Lai nolādētas šīs mājas!»

Tā kā viņš pa kāpnēm lejā bija skrējis, tad kājas tirpa aiz noguruma; viņam aizrāvās elpa, it kā viņš kāptu kalnā, sirds sita tā, ka varēja dzirdēt. Viņu mocīja vēlēšanās ātrāk izkļūt no šķērsielas un iet mājās, bet vēl vairāk gribējās sagaidīt biedrus un izgāzt pār tiem savu nelāgo omu.

Viņš daudz ko nesaprata šais mājās, kritušo sieviešu dvēseles, tāpat kā agrāk, palika viņam noslēpums, taču viņam bija skaidrs, ka viss ir daudz ļaunāk, nekā varēja domāt. Ja tā vainīgā sieviete, kura noindējās, saucās par kritušu, tad visām šīm, kas tagad dejoja skaņu juceklī un runāja garas, derdzīgas frāzes, bija grūti atrast īsto apzīmējumu. Tās nebija bojā ejošas, bet jau aizgājušas bojā.

«Grēks ir,» viņš domāja, «bet nav ne vainas apziņas, ne cerības uz glābšanu. Viņas pārdod, pērk, gremdē vīnā un nelietībās, bet viņas kā aitas — trulas, vienaldzīgas un neko nesaprot. Ak dievs, ak dievs!»

Viņam tāpat bija skaidrs, ka viss, ko sauc par cilvēka cieņu, personību, līdzību ar dieva vaigu, te ir apgānīts līdz pēdējam, «tā ka pludo», dzērāju valodā runājot, un pie tā vainīga ne tikai šķērsiela, ne tikai trulās sievietes vien.

Bars balti apsnigušu studentu, jautri sarunādamies un smiedamies, pagāja viņam garām. Kāds no tiem, tievs un garš, apstājās, ieskatījās Vasijjevam sejā un sacīja piedzērušā balsī:

—    Mūsējais! Vai piesūcies, draudziņ? Aha-a, draudziņ! Nekas, uzdzīvo vien! Rauj vaļā! Neskumsti, vecais!

Viņš satvēra Vasiļjevu aiz pleciem un piespiedās pie viņa vaiga ar slapjām, aukstām ūsām, tad paslīdēja, sagrīļojās un, savicinājis rokas, iesaucās:

—    Turies! Nekrīti!

Un iesmējies steidzās pakaļ saviem biedriem.

Troksnī atskanēja gleznotāja balss:

—    Jums nav brīv sist sievietes! Es jums neatļaušu, velns lai jūs parauj! Nelieši tādi!

Mājas durvīs parādījās mediķis. Viņš apskatījās visapkārt un, Vasiļjevu ieraudzījis, uztraukts sacīja:

—    Tu esi šeit? Paklausies, nudien, ar Jegoru nav iespējams nekur iet! Nesaprotu, kas tas par cilvēku! Sacēla skandālu! Vai dzirdi? Jegor! — viņš sauca uz durvīm. — Jegor!

—   Es jums neatļaušu sist sievietes! — augšā atskanēja gleznotāja spalgā balss.

Kaut kas smags un milzīgs novēlās lejā pa kāpnēm. Tur gleznotājs kūleniski nolidoja lejā. Viņu, acīm redzot, izgrūda.

Viņš piecēlās, nopurināja cepuri, dusmās un sašutumā padraudēja uz augšu ar dūri un nokliedza:

—    Nelieši! Rīkļurāvēji! Asinssūcēji! Es jums neatļaušu sist! Sist vāju, piedzērušu sievieti! Ak jūs . . .

—    Jegor . . . Nu, Jegor … — mediķis sāka lūgties.

—    Goda vārds, nekad vairs neiešu kopā ar tevi. Goda vārds!

Gleznotājs pamazām nomierinājās, un draugi gāja mājās.

—    «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — mediķis iedziedājās, — «velk mani kāda neapjausta vara …»

—    «Lūk, dzirnavas …» — gleznotājs pēc brīža, pievienojās. — «Tās sen jau sagruvušas…» Rau, cik lielas pārslas krīt, ak tu žēlīgais dievs! Griška, kāpēc tu aizgāji prom? Tu esi gļēvulis, lupata — un vairāk nekas.

Vasiļjevs gāja draugiem nopakaļ, raudzījās uz viņu mugurām un domāja:

«Viens no diviem: vai nu mums tikai liekas, ka prostitūcija ir ļaunums, un mēs pārspīlējam, vai arī, ja prostitūcija patiešām ir tāds ļaunums, kā pieņemts domāt, tad šie mani mīļie draugi ir tādi paši vergturi, varmākas un slepkavas kā tie Sīrijas un Kairas iedzīvotāji, kurus zīmē «Нива». Viņi tagad dzied, skaļi smejas, veselīgi spriež, bet vai tie nebija viņi, kas nupat ekspluatēja badu, ignoranci un trulumu? Viņi — es biju liecinieks. Kam te viņu humānisms, medicīna, glezniecība? Šo slepkavu zinātnes, mākslas un cēlās jūtas man atgādina speķi kādā anekdotē. Divi laupītāji nogalinājuši mežā ubagu; sākuši dalīt savā starpā tā apģērbu un atraduši tarbā gabalu cūkas speķa. «Ļoti labi,» viens no viņiem sacījis, «uzkodīsim.» — «Ko tu, kā tad var?» otrs šausmās iesaucies. «Vai tad esi aizmirsis, ka šodien trešdiena?» Un neaiztikuši. Lai gan viņi bija nogalinājuši cilvēku, taču izgāja no meža pārliecībā, ka ir gavētāji. Tāpat arī šie, lai gan pirka sievietes, tagad iet un domā, ka viņi ir mākslinieki un zinātnieki. . .»

—    Paklausieties! — viņš nikni un skarbi sacīja.

—    Kāpēc jūs nākat šurp? Vai patiešām nesaprotat, cik tas ir šausmīgi? Jūsu medicīna stāsta, ka ikkatra no šīm sievietēm nomirst pirms laika ar diloni vai ko citu; mākslas apgalvo, ka morāliski tās nomirst vēl agrāk. Katra no viņām nomirst tāpēc, ka savā mūžā pieņem vidēji, teiksim, piecsimt cilvēku. Katru nonāvē piecsimt cilvēki. Šo piecu simtu skaitā esat — jūs! Tātad, ja jūs'abi visā savā mūžā apmeklējat šo vai citas tamlīdzīgas vietas katrs divsimt piecdesmit reizes, tad jūs abi esat nonāvējuši vienu sievieti! Vai tad tas nav skaidrs? Vai tas nav šausmīgi? Nonāvēt divatā, trijatā, pa pieciem vienu muļķa, izsalkušu sievieti! Ak, vai tad tas nav šausmīgi, mans dievs?

—   Es jau zināju, ka ar to beigsies, — gleznotājs, pieri saraukdams, sacīja. — Nevajadzēja sapīties ar šo muļķi un pļāpu! Tu domā, ka tagad tavā galvā ir lielas domas, idejas? Nē, velns zina kas, bet tikai ne idejas! Tu tagad skaties uz mani ar nicināšanu un riebumu, bet, pēc manām domām, tev labāk vajadzēja uzcelt vēl divdesmit tādu māju nekā tā skatīties. Šai tavā skatienā ir vairāk netikuma nekā visā šai ielā! Iesim, Volodja, lai viņš iet ratā! Muļķis, pļāpa un vairāk nekas …

—   Mēs, cilvēki, nonāvējam cits citu, — mediķis sacīja. — Tas, zināms, ir nemorāli, bet ar filozofiju te nekas nav līdzēts. Sveiks!

Trubnajas laukumā draugi atvadījās un aizgāja uz citu pusi. Palicis viens, Vasiļjevs sāka strauji soļot pa bulvāri. Viņš baidījās tumsas, baidījās sniega, kas lielām pārslām krita uz zemi un, likās, gribēja apbērt visu pasauli; baidījās laternu uguņu, kas blāvi mirgoja caur sniegpārslu mākoņiem. Viņa sirdi pārņēma neizprotamas, mazdūšīgas bailes. Retumis viņam gadījās pretimnācēji, bet viņš bailīgi vairījās no tiem. Vasiļjevam šķita, ka no visām pusēm tuvojas un no visām pusēm uz viņu lūkojas sievietes, tikai sievietes . ..

«Sākas,» viņš domāja. «Lēkme sākas …»

VI

Mājās viņš gulēja gultā un, viss drebēdams, runāja: — Dzīvas! Dzīvas! Mans dievs, viņas ir dzīvas!

Viņš visādi uzkurināja savu fantāziju, iedomādamies pats sevi gan par kritušas sievietes brāli, gan tēvu, gan arī par pašu kritušo sievieti ar uzkrāsotiem vaigiem, un tas viss radīja viņā šausmas.

Nez kāpēc likās — viņam kairā ziņā nekavējoties jāatrisina šī problēma, un tā nav citu, bet viņa personīgā problēma. Viņš sakopoja visus spēkus, uzveica sevī izmisumu un, apsēdies uz gultas, aptvēris ar rokām galvu, sāka domāt: kā glābt visas tās sievietes, kuras šodien bija redzējis? Visādu problēmu risināšanas kārtība viņam, izglītotam cilvēkam, bija labi zināma. Un viņš, lai būtu cik satraukts būdams, stingri pieturējās pie šās kārtības. Atcerējās problēmas vēsturi, literatūru par to, bet ceturtajā stundā no rīta staigāja no viena kakta uz otru un centās atcerēties visus tos mēģinājumus, kādus praktizē sieviešu glābšanai. Viņam bija ļoti daudz labu paziņu un draugu, kas dzīvoja Falcfeina, Gaļaškina, Nečajeva, Ječkina pansijās… Slarp tiem bija ne mazums godīgu un pašaizliedzīgu cilvēku. Daži no viņiem mēģināja glābt sievietes .. .

«Visus šos nedaudzos mēģinājumus,» Vasiļjevs domāja, «var sadalīt trijās grupās. Vieni, izpirkuši sievieti no zaņķa, noīrēja viņai mēbelētu istabu, nopirka šujmašīnu, un viņa kļuva par šuvēju. Un izpircējs gribot negribot padarīja viņu par savu mīļāko, pēc tam, studijas pabeidzis, aizbrauca un atstāja vinu tikpat kā lietu citam kārtīgam cilvēkam. Un krilusī palika kritusī. Citi izpirkuši arī noīrēja viņai atsevišķu mēbelētu istabu, nopirka nenovēršamo šujmašīnu, laida darbā izglītošanu, sprediķus, grāmatu lasīšanu. Sieviete dzīvoja un šuva, kamēr tas viņai šķita kas interesants un nebijis; kad viņai tas apnika, viņa sāka slepus no sprediķotājiem pieņemt vīriešus vai arī aizbēga atpakaļ uz turieni, kur var gulēt līdz pulksten trim dienā, dzert kafiju un paēst labas pusdienas. Trešie, visdedzīgākie un pašaizliedzīgākie, spēra drošu, izšķirošu soli. Viņi apprecējās. Un, kad nekaunīgais, izlutinātais vai arī trulais, nomāktais radījums kļuva sieva, saimniece un pēc tam māte, tad tas bija vesels apvērsums viņas dzīvē un pasaules uzskatā, tā ka vēlāk sievā un mālē bija grūti pazīt bijušo kritušo sievieti. Jā, precības ir labākais un varbūt vienīgais līdzeklis.»

— Bet neiespējams līdzeklis! — Vasiļjevs skaļi sacīja un atkrita atkal gultā. — Es pirmais nevarētu apprecēties! Lai to izdarītu, vajag būt svētajam, kas neprot nīst un nepazīst riebuma. Taču pieņemsim, ka es, mediķis un gleznotājs, mēs visi pārvarētu sevi un apprecētos, ka visas viņas apprecētos. Bet kāds tam secinājums? Kāds secinājums? Secinājums ir tāds, ka pa to laiku, kamēr šeit, Maskavā, viņas apprecēsies, Smoļenskas grāmatvedis samaitās jaunu baru, un šis saratoviešu, ņižegorodiešu, varšaviešu bars atplūdīs šurp uz vakantajām vietām … Bet kur likt simt tūkstošus londoniešu? Kur likt hamburdzietes?

Lampa, kurā petroleja bija izdegusi, sāka kūpēt. Vasiljevs to nepamanīja. Viņš atkal sāka soļot, turpinādams savu domu. Tagad jau viņš nostādīja jautājumu citādi: kas jādara, lai kritušās sievietes vairs nebūtu vajadzīgas? Šim nolūkam nepieciešams, lai vīrieši, kuri tās pērk un nonāvē, sajustu, ka ir amorāli, ka ir vergturi, un lai viņus pārņemtu šausmas. Jāglābj vīrieši.

«Acīm redzot, ar zinātni un mākslām nekā nevar līdzēt…» Vasiļjevs domāja. «Te vienīgā izeja ir — sludināšana.»

Un viņš sāka sapņot par to, ka rītvakar pat viņš stāvēs uz šķērsielas stūra un teiks katram garāmgājējam:

«Kur un kādēļ jūs ejat? Bīstieties dieva!»

Viņš uzrunās vienaldzīgos ormaņus un tiem sacīs:

«Kāpēc jūs te stāvat? Kāpēc jūs neuztraucaties un jūs nepārņem šausmas? Jūs taču ticat dievam un zināt, ka tas ir grēcīgi, ka cilvēki par to nokļūst ellē, kāpēc tad jūs klusējat? Taisnība, viņas ir jums svešas, bet arī viņām taču ir tēvi, brāļi, tādi paši kā jūs . . .»

Kāds no draugiem reiz bija izteicies par Vasiļjevu, ka viņš esot talantīgs cilvēks. Ir literāri, skatuves, gleznotāja talanti, bet viņam ir īpašs — cilvēciskais talants. Viņam piemīt smalka, lieliska sāpju nojauta vispār. Kā labs aktieris atveido svešas kustības un balsi, tā Vasiļjevs prot atspoguļot savā sirdī svešas sāpes. Ieraudzījis asaras, viņš raud; slimnieka tuvumā viņš pats kļūst slims un vaid; ja redz varmācību, viņam šķiet, ka varmācība vērsta pret viņu, viņš nobīstas kā puika un nobijies skrien pēc palīdzības. Svešas sāpes viņu uztrauc, saviļņo, noved ekstāzē ult.

Vai draugam taisnība — nezinu, bet tas, ko Vasiļjevs pārdzīvoja, kad viņam šķila, ka jautājums atrisināts, ļoti līdzinājās iedvesmai. Viņš raudāja, smējās, runāja skaļi tos vārdus, kurus rīt sacīs, izjuta dedzīgu mīlestību pret tiem ļaudīm, kas paklausīs viņam un nostāsies viņam līdzās uz šķērsielas stūra, lai sludinātu; viņš sēdās rakstīt vēstules, zvērēja pats sev . ..

Tas viss līdzinājās iedvesmai arī tāpēc, ka nevilkās ilgi. Vasiļjevs drīz nogura. Londonietes, hamburdzietes, varšavietes nomāca viņu ar savu masu tāpat, kā kalni nomāc zemi; viņš mulsa šās masas priekšā, nezināja, ko iesākt; viņš atcerējās, ka viņam nav runas dāvanu, ka pats ir gļēvs un mazdūšīgs, ka vienaldzīgie nez vai gribēs uzklausīt un saprast viņu, trešā kursa studentu juristu, biklu un neievērojamu cilvēku, ka patiesā sludināšana neizpaužas vārdos vien, bet arī darbos . . .

Kad bija gaišs un uz ielas jau rībēja ekipāžas, Vasiļjevs gulēja nekustēdamies uz dīvāna un raudzījās vienā punktā. Viņš vairs nedomāja ne par sievietēm, ne par vīriešiem, ne arī par sludināšanu. Visa viņa uzmanība bija pievērsta dvēseles sāpēm, kas viņu mocīja. Tās bija trulas, nekonkrētas, nenoteiktas sāpes, līdzīgas gan ilgām, gan bailēm visaugstākajā pakāpē, gan arī izmisumam. Norādīt, kur tās ir, viņš varēja: krūtīs, zem sirds; bet salīdzināt nevarēja ne ar ko. Agrāk viņš bija jutis stipras zobu sāpes, bija izslimojies ar pleirītu un neiralģiju, bet tas viss bija nieks salīdzinājumā ar dvēseles sāpēm. Jūtot šīs sāpes, dzīve šķita derdzīga. Disertācija, lielisks sacerējums, ko viņš jau uzrakstījis, tuvie cilvēki, kritušo sieviešu glābšana — viss, ko vēl vakar viņš mīlēja vai pret ko bija vienaldzīgs, tagad atceroties viņu uztrauca tāpat kā ekipāžu troksnis, kalpotāju skraidīšana gaitenī, dienas gaisma… Ja tagad kāds viņa acu priekšā izdarītu žēlsirdības varoņdarbu vai pastrādātu nekrietnu varmācību, kā viens, tā otrs viņā izraisītu vienādi pretīgu iespaidu. No visām domām, kas kūtri klaiņāja viņa galvā, viņu nekaitināja tikai divas: viena — ka viņam ir iespēja jebkuru mirkli sevi nogalināt, otra — ka sāpes neilgs vairāk kā trīs dienas. Otro viņš zināja pēc pieredzes.

Brīdi pagulējis, viņš piecēlās un, rokas lauzīdams, sāka staigāt nevis no kakta kaktā kā parasti, bet pa kvadrātu, gar sienām. Garām ejot, viņš paskatījās uz sevi spogulī. Seja bija bāla un novājējusi, deniņi iekrituši, acis lielas, tumšas, nekustīgas, gluži kā svešas un pauda neizsakāmas dvēseles mokas.

Ap pusdienas laiku pie durvīm pieklauvēja gleznotājs.

—    Grigorij, vai tu esi mājās? — viņš jautāja.

Atbildi nesaņēmis, viņš mirkli pastāvēja, padomāja

un atbildēja pats sev ukrainiski:

—    Nav. Uz universitāti aizgājis, nolāpītais.

Un devās prom. Vasiļjevs apgulās gultā un, paslēpis galvu zem spilvena, sāka raudāt aiz sāpēm, un, jo bagātīgāk plūda asaras, jo briesmīgākas kļuva dvēseles sāpes. Kad sāka tumst, Vasiļjevs iedomājās mokpilno nakti, kas viņu sagaida, un viņu pārņēma briesmīgs izmisums. Viņš ātri apģērbās, izskrēja no istabas, atstājis durvis līdz galam vaļā, un bez kādas vajadzības un mērķa izgāja uz ielas. Nejautādams sev, kurp iet, viņš strauji sāka soļot pa Sadovajas ielu.

Sniegs krita tāpat kā vakar; bija atkusnis. Sabāzis rokas piedurknēs, drebēdams un baidīdamies klaudzienu, zirgu tramvaja zvanu un garāmgājēju, Vasiļjevs nogāja pa Sadovajas ielu līdz Suharevas tornim, pēc tam līdz Sarkanajiem vārtiem, no turienes nogriezās uz Basmannajas ielu. Viņš iegāja krogā un izdzēra lielu glāzi degvīna, taču no tā nekļuva vieglāk. Nonācis līdz Razguļajam, viņš pagriezās pa labi un sāka soļot pa šķērsielām, kādās agrāk savā mūžā vēl ne reizes nebija bijis. Viņš aizgāja līdz tam vecajam tiltam, kur šalc Jauza un no kurienes redzamas garās uguņu virknes Sarkano kazarmu logos. Lai ar kādu jaunu izjūtu vai citām sāpēm nomāktu savas dvēseles sāpes, nezinādams, ko darīt, raudādams un drebēdams Vasiļjevs atpogāja mēteli un svārkus un pavērsa savas kailās krūtis pret valgo sniegu un vēju. Taču arī tas nemazināja sāpes. Tad viņš pārliecās pār tilta margām un paskatījās lejā uz melno, mutuļojošo Jauzu, un viņam iegribējās mesties ar galvu lejup nevis aiz riebuma pret dzīvi, ne jau lai izdarītu pašnāvību, bet lai jel sasistos un ar jaunām sāpēm aizmirstu iepriekšējās. Taču melnais ūdens, tumsa, neapdzīvotie, sniegainie krasti bija baigi. Viņš nodrebēja un devās tālāk. Pagājās gar Sarkanajām kazarmām, tad atgriezās un nokāpa lejā kādā birzī, no birzs atkal iznāca uz tilta . . .

«Nē, uz mājām, uz mājām!» viņš domāja. «Mājās, liekas, ir vieglāk …»

Un Vasiļjevs gāja atpakaļ. Mājās atgriezies, viņš norāva slapjo mēteli un cepuri, sāka staigāt gar sienām un nenoguris staigāja līdz pašam rītam.

VII

Kad otrās dienas rītā pie viņa atnāca gleznotājs un mediķis, viņš saplēstā kreklā un sakostām rokām skraidīja pa istabu un vaidēja aiz sāpēm.

—           Dieva dēļ! — viņš, draugus ieraudzījis, ieraudājās. — Vediet mani, kur gribat, dariet, ko zināt, bet, dieva dēļ, glābiet mani ātrāk! Es nogalināšu sevi!

Gleznotājs nobāla un apmulsa. Arī mediķis gandrīz vai sāka raudāt, taču, uzskatīdams, ka mediķiem visos dzīves gadījumos jābūt aukstasinīgiem un nopietniem, vēsi sacīja:

—    Tev ir lēkme. Bet tas nekas. Iesim tūliņ pie ārsta.

—    Kur vien gribat, tikai, dieva dēļ, ātrāk!

—    Neuztraucies. Vajag cīnīties ar sevi.

Gleznotājs un mediķis drebošām rokām apģērba Va-

siļjevu un izveda uz ielas.

—           Mihails Sergejičs jau sen vēlas ar tevi iepazīties, — mediķis pa ceļam teica. — Viņš ir ļoti jauks cilvēks un teicami prot savu darbu. Beidzis astoņdesmit otrajā gadā, bet prakse jau milzīga. Pret studentiem izturas biedriski.

—    Ātrāk, ātrāk … — Vasiļjevs steidzināja.

Mihails Sergejičs, tukls, gaišmatains ārsts, uzņēma

draugus pieklājīgi, solīdi, vēsi un smaidīja tikai ar vienu vaigu.

—           Man gleznotājs un Maijers jau stāstīja par jūsu slimību, — viņš sacīja. — Ļoti priecājos pakalpot. Ko teiksiet? Pazemīgi lūdzu, sēdieties . . .

Viņš nosēdināja Vasiļjevu lielā krēslā pie galda un piestūma viņam papirosu kārbiņu.

—    Ko teiksiet? — viņš, sev ceļgalus glaudīdams, ierurfājās. — Sāksim . . . Cik jums gadu?

Viņš uzdeva jautājumus, bet mediķis atbildēja. Viņš vaicāja, vai Vasiļjeva tēvs nav slimojis ar kaut kādām īpašām slimībām, vai nav bijis dzērājs, vai tam nav piemitusi cietsirdība vai citas kādas dīvainības. To pašu viņš iztaujāja par viņa vectēvu, māti, māsām un brāļiem. Dabūjis zināt, ka viņa mātei bijusi ļoti laba balss un ka tā kādreiz spēlējusi teātri, viņš piepeši kļuva mundrāks un prasīja:

—   Atvainojiet, bet vai neatceraties, vai teātris nebija jūsu māmiņas kaislība?

Pagāja kādas divdesmit minūtes. Vasiļjevam apnika, ka ārsts tikai glauda sev ceļgalus un runā vienu un to pašu.

—    Cik saprotu jūsu jautājumus, dakter, — viņš sacīja, — jūs gribat zināt, vai mana slimība ir iedzimta vai nav. Tā nav iedzimta.

Tālāk ārsts taujāja, vai Vasiļjevam jaunībā nav bijuši kādi slepeni netikumi, galvas satricinājumi, aizraušanās, dīvainības, sevišķas kaislības. Uz pusi jautājumu, kādus parasti uzdod centīgi ārsti, var neatbildēt, un tas nebūt nekaitēs veselībai, bet Mihailam Sergejičam, mediķim un gleznotājam bija tādas sejas, it kā visam būtu beigas, ja Vasiļjevs neatbildētu kaut uz vienu jautājumu. Atbildes saņemdams, ārsts nez kāpēc pierakstīja tās uz papīriņa. Dabūjis zināt, ka Vasiļjevs jau beidzis dabaszinātņu fakultāti un tagad mācās juridiskajā, ārsts iegrima domās …

—   Pagājušo gadu viņš uzrakstīja teicamu darbu … — mediķis iebilda.

—    Atvainojiet, nepārtrauciet mani, jūs neļaujat man koncentrēties, — ārsts sacīja un pasmaidīja tikai ar vienu vaigu. — Jā, protams, arī tam ir nozīme anamnēzē. Forsēts garīgs darbs, pārpūlēšanās … Jā, jā . .. Bet vai šņabi jūs dzerat? — viņš jautāja Vasiļjevam.

—    Ļoti reti.

Pagāja vēl divdesmit minūtes. Mediķis sāka pusbalsī izsacīt savas domas par lēkmes tuvākajiem iemesliem un pastāstīja, ka viņš, gleznotājs un Vasiļjevs aizvakar bijuši S. šķērsielā.

Vienaldzīgais, apvaldītais, vēsais tonis, kādā VasiJjeva draugi un ārsts runāja par sievietēm un nelaimīgo šķērsielu, viņam šķita visaugstākā mērā dīvains . . .

—    Dakter, sakiet man tikai vienu, — savaldīdamies, lai nekļūtu rupjš, viņš jautāja, •— vai prostitūcija ir ļaunums vai nav?

—    Mīļais, kas tad to apstrīd? — ārsts atbildēja ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņam jau sen būtu skaidri visi šie jautājumi. — Kas apstrīd?

—    Vai jūs esat psihiatrs? — Vasiļjevs dzedri vaicāja.

—    Jā, psihiatrs.

—    Varbūt jums visiem taisnība! — Vasiļjevs sacīja, pieceldamies un sākdams staigāt no viena kakta uz otru. — Varbūt! Bet man tas viss liekas savādi! Ka esmu mācījies divās fakultātēs — to citi uzskata par varoņdarbu; par to, ka esmu uzrakstījis darbu, ko pēc trim gadiem aizmetīs un aizmirsīs, mani ceļ vai debesīs, bet, ja es par kritušām sievietēm nevaru runāt tikpat aukstasinīgi kā par šiem krēsliem, mani ārstē, sauc par jukušu, man jūt līdzi.

Vasiļjevam nez kāpēc piepeši kļuva neizturami žēl gan sevis, gan biedru, gan visu to, kurus viņš aizvakar bija redzējis, gan arī šā ārsta, — viņš sāka raudāt un noslīga uz krēsla.

Draugi jautājoši raudzījās ārstā. Viņš ar tādu sejas izteiksmi, it kā ļoti labi saprastu gan asaras, gan izmisumu un it kā justos speciālists šai novadā, piegāja pie Vasiļjeva un klusēdams deva iedzert kaut kādus pilienus, bet pēc tam, kad Vasiļjevs bija nomierinājies, izģērba viņu un sāka pētīt ādas jutīgumu, ceļgalu refleksus un tā tālāk.

Un Vasiļjevam kļuva vieglāk. Kad viņš gāja projām no ārsta, viņam jau bija kauns, ekipāžu troksnis vairs neuztrauca un smagums zem sirds kļuva arvien mazāk un mazāk jūtams, it kā tas kustu. Viņam rokās bija divas receptes: vienā bija rakstīts bromkālijs, otrā morfijs … To visu viņš bija lietojis arī agrāk!

Uz ielas Vasiļjevs mazliet pastāvēja, padomāja un, atvadījies no draugiem, gausi aiztenterēja uz universitāti.

KURPNIEKS UN NEŠĶĪSTAIS GARS

Ziemsvētku vakars. Marja jau sen krāca uz krāsns, lampiņā bija izdegusi petroleja, bet Fjodors Ņilovs vēl arvien sēdēja un strādāja. Viņš sen būtu pametis darbu un izgājis uz ielas, bet Zvanu ielas pasūtītājs, kas pirms divām nedēļām pasūtījis zābakiem jaunas galvas, vakar atnāca, izlamājās un pavēlēja darbu pabeigt katrā ziņā šonakt līdz rīta dievkalpojumam.

—    Tīrā katorga! — Fjodors kurnēja strādādams. — Citi ļaudis vai nu sen guļ, vai līksmojas, bet es sēžu kā Kains, sēžu un šuju zābakus velns zin kam . . .

Lai pret savu gribu neaizmigtu, viņš atkal un atkal ņēma no pagaldes pudeli, dzēra tāpat no kakla un pēc katra malka grozīja galvu un skaļi runāja:

—    Kālabad, sakiet lūgtum, pasūtītāji līksmojas, bet man viņiem jāšuj zābaki? Vai tāpēc, ka viņiem ir nauda, bet es esmu nabags?

Viņš nīda visus pasūtītājus, it īpaši to, kurš dzīvoja Zvanu ieliņā. Tas bija drūms kungs gariem matiem, dzeltenu ģīmi, ar lielām, zilām brillēm un sēcošu balsi. Viņam bija vācu uzvārds, tāds, ka ne izrunāt. Kādas kārtas viņš ir un ar ko nodarbojas, nevarēja saprast. Kad pirms divām nedēļām Fjodors aizgāja pie viņa noņemt mēru, pasūtītājs sēdēja uz grīdas un piestā kaut ko grūda. Fjodors nepaspēja ne sasveicināties, kad piestā esošais maisījums pēkšņi aizdegās, uzliesmoja ar spilgtu, sarkanu gaismu, sāka smirdēt pēc sēra un gruzdošām spalvām, istaba pieplūda ar tik bieziem, sārteniem dūmiem, ka Fjodors reizes piecas nošķavājās; pēc tam, pārnācis mājās, domāja: «Kas dieva bīstas, tas šādus darbus nedarīs.»

Kad pudele bija iztukšota, Fjodors nolika zābakus uz galda un iegrima domās. Smago galvu atbalstījis dūrē, sāka prātot par savu nabadzību, par grūto, bezcerīgo dzīvi, pēc tam par bagātniekiem, par viņu lielajiem namiem, karietēm, par simtrubļu naudas zīmēm . . . Cik labi būtu, ja šiem bagātniekiem, velns viņus rāvis, sabruktu nami, nosprāgtu zirgi, noietu spalva viņu kažokiem un sabuļādas cepurēm! Cik labi būtu, ja bagātnieki pamazām pārvērstos par ubagiem, kam nav ko ēst, bet nabaga kurpnieks kļūtu par bagātnieku un pats ziemsvētku vakarā ņirgātos par nabaga kurpnieku.

Šādos sapņos kavēdamies, Fjodors pēkšņi atcerējās savu darbu un atvēra acis.

«Tas nu gan ir numurs!» viņš domāja, aplūkodams zābakus. «Galvas jau sen piešūtas, bet es tik sēžu. Jāaiznes pasūtītājam!»

Viņš ietina zābakus sarkanā lakatā, apģērbās un izgāja uz ielas. Sniga sīkas, asas sniega pārslas, durstīdamas seju kā ar adatām. Bija auksti, ietves slidenas, blāvi spīdēja gāzes lukturi, un nez kāpēc uz ielas tik ļoti oda pēc petrolejas, ka Fjodors sāka krekšķēt un klepot. Pa ielas bruģi šurpu turpu braukāja bagātnieki, katram bagātniekam rokās cūkas šķiņķis un liela degvīna pudele. No karietēm un kamanām uz Fjodoru lūkojās bagātas jaunkundzes, rādīja viņam mēli un zvaigādamas kliedza:

•— Ubags! Ubags!

Aiz Fjodora nāca studenti, virsnieki, tirgoņi, ģenerāļi un viņu saukāja:

— Žūpa! Žūpa! Kurpnieks-grēcinieks, zābaks-lubraks! Ubags!

Tas viss aizvainoja, bet Fjodors klusēja un tikai spļaudījās. Bet, kad sastapa kurpnieku amata meistaru varšavieti Kuzmu Ļebedkinu un tas teica: «Es apprecēju bagātu sievu, man strādā zeļļi, bet tu esi ubags, tev nav ko ēst,» — Fjodors nesavaldījās un dzinās viņam pakaļ. Skrēja tik ilgi, kamēr nokļuva Zvanu ieliņā. Pasūtītājs dzīvoja ceturtajā namā, skaitot no stūra, augšējā stāva dzīvoklī. Pie viņa bija jāiet cauri garam, tumšam pagalmam, pēc tam jākāpj augšā pa ļoti stāvām, slidenām kāpnēm, kas, soļus sperot, šūpojās. Kad Fjodors iegāja pie pasūtītāja, viņš, tāpat kā pirms divām nedēļām, sēdēja uz grīdas un piestā kaut ko grūda.

—   Jūsu augstdzimtība, atnesu zābaciņus! — Fjodors drūmi sacīja.

Pasūtītājs piecēlās un klusēdams pielaikoja zābakus. Gribēdams viņam palīdzēt, Fjodors nometās uz ceļgala, novilka viņa veco zābaku, bet tūlīt pielēca kājās un šausmās kāpās atpakaļ uz durvīm. Pasūtītājam bija nevis kāja, bet zirga nags.

«Ahā!» Fjodors domāja. «Ak tādas tās lietiņas!»

Vispirms vajadzētu pārmest krustu, pēc tam pa galvu pa kaklu drāzties lejā, bet tūlīt viņš iedomājās, ka nešķīsto garu viņš varbūt sastop pirmo un pēdējo reizi mūžā un velna pakalpojumus neizmantot būtu muļķīgi. Fjodors pārvarēja bailes un nolēma izmēģināt laimi. Aizlicis rokas aiz muguras, lai nebūtu jākrustās, viņš godbijīgi iekāsējās un teica:

—    Ļaudis melš, ka pasaulē neesot nekā riebīgāka par nešķīsto garu, bet, manuprāt, jūsu augstdzimtība, nešķīstais gars ir visvairāk izglītotais. Velnam, atvainošanu, nagi un aste ir mugurpusē, toties galvā viņam vairāk prāta nekā dažam studentam.

—    Tādu vārdu dēļ tu man patīc, — glaimotais pasūtītājs teica. — Paldies, kurpniek! Nu, ko tu gribētu?

Kurpnieks steigšus sāka sūroties par savu dzīvi. Jau kopš bērnības viņš esot apskaudis bagātos. Viņš vienmēr juties aizvainots, ka visi ļaudis nedzīvojot lielos namos un nebraucot ar labiem zirgiem. Varētu prasīt, kāpēc viņš esot tukšinieks. Vai tad viņš sliktāks nekā varšavietis Kuzma Ļebedkins, kam pašam sava māja un sieva staigā, cepuri uzlikusies? Viņam, Fjodoram, tāds pats deguns, tādas pašas rokas, kājas, galva, mugura kā bagātniekiem, bet kāpēc viņam jāstrādā, kamēr citi plītē? Kāpēc viņš esot apprecējis Marju, nevis dāmu, no kuras plūst smaržas? Bagātu pasūtītāju mājās viņam bieži esot gadījies redzēt smukas jaunkundzes, bet tās nelikušās par viņu ne zinis, tikai dažkārt pasmējušās un čukstējušas cita citai: «Cik sarkans deguns tam

kurpniekam!» Tiesa, Marja esot krietns, labsirdīgs, strādīgs sievišķis, bet viņa taču neskolota, viņai smaga roka, tā sāpīgi sit, un, kad Marjas klātbūtnē gadoties runāt par politiku vai kaut ko gudru, viņa maisoties pa starpu un runājot trakas muļķības.

—    Ko tad tu gribētu? — pasūtītājs viņu pārtrauca.

—    Jūsu augstdzimtība, Sātan Ivanovič, es lūgtu, ja nu esat tik žēlīgs, padariet mani par bagātu cilvēku!

—    Labprāt. Bet par to tu man atdosi savu dvēseli! Kamēr gaiļi vēl nav dziedājuši, ej un paraksties uz šā papīrīša, ka tu atdod man savu dvēseli.

—    Jūsu augstdzimtība! — Fjodors pieklājīgi sacīja. — Kad jūs man pasūtījāt zābaku galvas, es neprasīju rokasnaudu. Papriekš jāizpilda pasūtījums, un pēc tam jāprasa nauda.

—    Labi, labi! — velns bija ar mieru.

No piestas pēkšņi izšāvās spožas liesmas, vēlās biezi sārtenu dūmu mutuļi, un smakoja pēc gruzdošām spalvām un sēra. Kad dūmi izklīda, Fjodors izberzēja acis un ieraudzīja, ka viņš vairs nav Fjodors, nav kurpnieks, bet pavisam cits vīrs ar vesti, ar pulksteņa važiņu, jaunās biksēs un sēž mīkstā krēslā pie liela galda. Divi sulaiņi sniedz viņam ēdienus, zemu klanās un saka: _

—    Ēdiet vesels, jūsu augstdzimtība!

Kāda bagātība! Sulaiņi pasniedza lielu gabalu jēra cepeša, bļodiņu ar gurķiem, pēc tam atnesa uz pannas ceptu zosi, pēc brītiņa — vārītu cūkgaļu ar mārrutkiem. Un cik tas viss cildeni, smalki! Fjodors ēda un pirms katra ēdiena izdzēra prāvu glāzi lieliska degvīna gluži kā ģenerālis vai grāfs. Pēc cūkgaļas Fjodoram pasniedza biezputru ar zosu taukiem, pēc tam olu kulteni ar cūkas speķi, ceptas aknas, bet viņš tikai ēda un priecājās. Un ko tad vēl? Vēl pasniedza pīrāgu ar sīpoliem un sutinātus rāceņus ar kvasu. «Kā gan kungi nepārplīst, tik traki ēzdami!» viņš domāja. Beidzot sulaiņi atnesa lielu podu ar medu. Pēc pusdienām ieradās velns ar zilām brillēm un jautāja, zemu klanīd.i mies:

—   Fjodor Pantelejič, vai ar pusdienām esat apmierināts?

Taču Fjodors nespēja neko atbildēt, pēc pusdienošanas nevarēja atvilkt ne elpu. No pārēšanās uzmācās nepatīkama, smaga sajūta, un, lai domātu ko citu, viņš sāka aplūkot savu kreisās kājas zābaku.

—    Par šādiem zābakiem ņēmu vismaz septiņarpus rubļu. Kurš kurpnieks tos taisījis? — Fjodors prasīja.

—    Kuzma Ļebedkins, — sulainis atbildēja.

—    Pasauc šurp to muļķi!

Drīz atnāca varšavietis Kuzma Ļebedkins. Viņš godbijīgi apstājās pie durvīm un vaicāja:

—    Ko pavēlēsiet, jūsu augstdzimtība?

—    Muti ciet! — Fjodors uzbļāva un piecirta kāju. — Nespriedelē un aizliec aiz auss, ka esi tikai kurpnieks, ka tāds tu esi! Stulbenis! Tu nemāki zābakus šūt! Pataisīšu tev mūli zili melnu! Kādēļ atnāci?

—    Pēc naudiņas.

—    Kas par naudu? Ārā! Sestdien nāc! Sulaini, sadod viņam pa kūkumu!

Taču tūlīt Fjodors atcerējās, kā nesen par viņu zirgojās pasūtītāji, viņam kļuva smaga sirds, un Fjodors, lai izklaidētos, izņēma no kabatas biezu maku un sāka skaitīt savu naudu. Naudas bija daudz, taču Fjodors kāroja, lai tās būtu vēl vairāk. Nelabais ar zilajām brillēm atnesa viņam otru — biezāku naudas maku, bet Fjodoram gribējās vēl vairāk naudas, un, jo ilgāk viņš skaitīja, jo īgnāks kļuva.

Vakarā nešķīstais gars atveda pie Fjodora staltu kundzēni kuplām krūtīm, sarkanā kleitā un teica, ka šī esot viņa jaunā sieva. Līdz melnai naktij Fjodors bučojās ar viņu un ēda piparkūkas. Naktī gulēja uz mīksta dūnu pēļa, grozījās no vieniem sāniem uz otriem un nekādi nespēja aizmigt. Viņam bija baismīga saj ūta.

—    Naudas daudz, — Fjodors teica sievai, — cik tur vajag, ielauzīsies zagļi. Būtu paņēmusi sveci un gājusi paskatīties!

Visu nakti viņš neaizmiga, atkal un atkal cēlās, lai palūkotos, vai lāde nav uzlauzta. Pēc pusnakts bija jāiet baznīcā uz rīta dievkalpojumu. Baznīcā vienāds

gods visiem, gan bagātiem, gan nabadzīgiem. Kad Fjodors bija tukšinieks, viņš baznīcā lūdzās šādiem vārdiem: «Kungs, piedod man, grēciniekam!» To pašu viņš teica arī tagad, kļuvis bagāts. Kāda tur starpība? Kad bagātais Fjodors nomirs, viņu taču neieraks ne zeltā, ne dimantos, bet tādā pašā melnā zemē kā pēdīgo nabagu. Fjodors cepināsies tādās pašās elles ugunīs kā kurpnieki. Fjodoram tas šķita aizvainojoši, un turklāt pēc pusdienām visā augumā bija jūtams liels smagums, un lūgsnas vietā prātā nāca daždažādas domas par naudas lādi, par zagļiem, par savu pārdoto, pazudināto dvēseli.

Fjodors iznāca no baznīcas dusmīgs. Lai atvairītu nelādzīgās domas, viņš, tāpat kā senāk bieži bija darījis, sāka pilnā kaklā dziedāt. Bet, tiklīdz Fjodors iedziedājās, tūlīt pieskrēja gorodovojs un teica, paceldams roku pie cepures:

—   Kungs, smalkiem ļaudīm neklājas dziedāt uz ielas! Jūs tak neesat kurpnieks!

Fjodors atbalstījās ar muguru pret žogu un sāka domāt: kā varētu izklaidēties?

—   Kungs! — sētnieks viņam uzsauca. — Nespiedies tik cieši pie žoga, notraipīsi kažoku!

Fjodors iegāja bodē, nopirka vislabāko harmoniku, soļoja pa ielu un spēlēja. Pretimnācēji rādīja uz viņu ar pirkstiem un smējās.

—    Un tas esot kungs! — ormaņi viņu ķircināja.

—   Gluži kā kurpnieks . . .

—   Vai tad kungiem pieklājas ālēties? — gorodovojs viņam sacīja. — Labāk nu ieejiet krogā!

—    Kungs, pasniedziet kapeiciņu, Kristus dēļ! — vaimanāja ubagi, apstādami Fjodoru no visām pusēm.

—   Pažēlojiet!

Senāk, kad Fjodors bija kurpnieks, ubagi nelikās viņu redzot, bet tagad no ubagiem nevarēja ne atkauties.

Mājās Fjodoru sagaidīja jaunā sieva, kundzene, ģērbusies zaļā jakā un sarkanos lindrakos. Viņš gribēja sievu apmīļot, jau atvēzējās, lai uzgāztu viņai pa muguru, bet sieva dusmīgi sacīja:

—    Lauķis! Rupjš tēviņš! Neproli izturēties pret kundzenēm! Ja mīli, nobučo roku, bet kauties neļaušu.

«Nolādēta dzīve!» Fjodors domāja. «Bet cilvēki taču dzīvo! Ne dziesmu drīkst uzdziedāt, ne harmoniku uzspēlēt, ne ar sievišķi paknakstīties . . . Tfū!»

Tiklīdz viņš kopā ar kundzēni apsēdās pie tējas galda, ieradās nešķīstais gars ar zilajām brillēm un sacīja:

—    Nu, Fjodor Pantelejič, es savus pienākumus esmu izpildījis mats matā. Tagad parakstiet papīrīti un nāciet man līdzi. Tagad jūs zināt, kāda ir bagāta vīra dzīve, jums pietiks!

Nelabais aizstiepa Fjodoru uz elli, tieši pašā peklē, velni sagruva no visām pusēm un bļāva:

—    Muļķis! Stulbenis! Ēzelis!

Ellē briesmīgi oda pēc petrolejas, likās — tūlīt būs jānosmok.

Pēkšņi viss izgaisa. Fjodors atvēra acis, ieraudzīja savu galdu, zābakus un skārda lampiņu. Cilindra stikls bija nokvēpis melns, no dakts mazās liesmiņas stīdzēja augšup smirdīgi dūmi gluži kā no skursteņa. Blakus stāvēja pasūtītājs ar zilajām brillēm un dusmīgi kliedza:

—    Muļķis! Stulbenis! Ēzelis! Blēdi, es tevi pārmācīšu! Pasūtījumu pieņēmi pirms divām nedēļām, bet zābaki nav gatavi vēl tagad! Vai domā, ka man ir laiks vazāties pie tevis pēc zābakiem piecreiz dienā? Riebeklis! Lops!

Fjodors sapurināja galvu un ķērās pie zābakiem. Pasūtītājs vēl ilgi lamājās un draudēja. Kad viņš beidzot nomierinājās, Fjodors drūmi uzprasīja:

—    Kungs, ar ko jūs nodarbojaties?

—    Taisu bengāliskās ugunis un raķetes. Esmu pirotehniķis.

Baznīcā zvanīja uz rīta dievkalpojumu. Fjodors iedeva pasūtītājam zābakus, saņēma naudu un devās uz baznīcu.

Pa ielu šurpu turpu šaudījās karietes un kamanas ar lāčādas segām. Pa ietvēm blakus vienkāršajiem ļaudīm gāja tirgoņi, kundzes, virsnieki. . . Bet Fjodors viņus vairs neapskauda un nekurnēja par savu likteni.

Tagad viņam šķita, ka dzīve ir grūta gan bagātajiem, gan nabagajiem. Vieniem ir iespēja braukt karietē, bet otriem — pilnā kaklā dziedāt un spēlēt harmoniku, taču galu galā visiem draud viens un tas pats, visiem būs jāgulstas kapā, un dzīvē nav nekā tāda, par ko nešķīstajam garam varētu atdot kaut vai mazu daļiņu no savas dvēseles.

DERĪBAS

I

Bija tumša rudens nakts. Vecs baņķieris staigāja pa savu kabinetu un atcerējās, ka pirms piecpadsmit gadiem viņš sarīkoja rudenī viesības. Sajās viesībās bija daudz gudru ļaužu un tika risinātas interesantas valodas. Starp citu, runāja arī par nāves sodiem. Viesi, kuru vidū bija daudz zinātnieku un žurnālistu, pa lielākai daļai izturējās pret nāves sodiem noliedzoši. Viņi atzina, ka šāds sods esot novecojis, kristiešu valstīm nederīgs un nemorāls. Pēc dažu viesu domām, nāves sodu vienmēr vajadzētu aizstāt ar ieslodzījumu uz visu mūžu.

—    Es jums nepiekrītu, — teica mājastēvs. — Kaut gan neesmu sodīts ne ar nāves sodu, ne ar ieslodzījumu uz visu mūžu, bet, ja spriežam a priori, tad, manuprāt, nāves sods ir tikumiskāks un humānāks nekā ieslodzījums. Nāves sodu izpildot, cilvēku nogalina uzreiz, bet ieslodzījumā uz visu mūžu — pamazām. Kurš bende ir humānāks? Vai tas, kurš nogalina cilvēku dažās minūtēs, vai tas, kas izsūc jūsu asinis lāsi pa lāsei daudzu gadu gaitā?

—    Abi šie sodi ir vienlīdz nemorāli, — sacīja kāds viesis, — tāpēc ka abiem sodiem ir viens un tas pats mērķis — dzīvības atņemšana. Valsts nav dievs. Tai nav tiesības atņemt to, ko tā nespēj atdot, gadījumā ja gribētu.

Starp viesiem bija arī kāds jurists, gadus divdesmit piecus vecs puisis. Kad viesi prasīja, kādas esot viņa domas, jurists atbildēja:

—          Tiklab nāves sods, kā arī ieslodzījums uz visu mūžu ir vienlīdz nemorāli, bet, ja man liktu izvēlēties starp nāves sodu un ieslodzījumu uz visu mūžu, es, protams, izvēlētos ieslodzījumu. Dzīvot kaut kā ir tomēr labāk nekā nedzīvot nemaz.

Izvērtās dedzīgi strīdi. Baņķieris, kas tolaik bija jaunāks un pārsteidzīgāks, pēkšņi aizsvilās, uzsita ar dūri pa galdu un kliedza, vērsdamies pie jaunā jurista:

—   Nav tiesa! Saderu uz diviem miljoniem, ka jūs nenosēdētu kazemātā ne piecus gadus.

—    Ja jūs runājat nopietni, — jurists viņam atbildēja, — esmu ar mieru saderēt, ka nosēdēšu nevis piecus, bet piecpadsmit gadus.

—    Piecpadsmit? Lai notiek! — baņķieris sauca. — Kungi, es lieku pretim divus miljonus!

—    Esmu ar mieru! Jūs liekat ķīlā miljonus, bet es savu brīvību! — jurists teica.

Un šīs trakās, nejēdzīgās derības tika noslēgtas! Izlutinātais, vieglprātīgais baņķieris, kas tolaik nemaz lāgā nezināja, cik miljonu viņam pieder, jūsmoja par šīm derībām. Pie vakariņu galda viņš zoboja juristu un sacīja:

—    Jaunais cilvēk, nāciet pie prāta, kamēr nav par vēlu. Zaudēt divus miljonus, man tas ir nieks, bet jūs riskējat zaudēt sava mūža trīs vai četrus labākos gadus. Es saku «trīs vai četrus» tāpēc, ka ilgāk jūs ieslodzījumā neizturēsiet. Nelaimīgais, neaizmirstiet arī to, ka brīvprātīgs ieslodzījums ir daudz grūtāks par piespiedu ieslodzījumu. Doma, ka ik mirkli jums ir tiesības izkļūt brīvībā, sagandēs kazemātā visu jūsu eksistenci. Man jūs žēl!

Tagad baņķieris, soļodams pa kabinetu, to visu atcerējās un sev jauLāja:

—    Kāda jēga šīm derībām? Kāds labums no tā, ka jurists zaudējis piecpadsmit gadus no sava mūža un es aizlaižu vējā divus miljonus? Vai šādas derības var pierādīt, ka nāves sods sliktāks vai labāks nekā ieslodzījums uz visu mūžu? Nē un vēlreiz nē. Blēņas un nejēdzība. Es, bagātnieks, rīkojos, paklausīdams savai iedomai, bet jurists gluži vienkārši rīkojās, naudas kāres gumdīts…

Tālāk baņķieris atcerējās, kas notika pēc iepriekš minētajām viesībām. Viņi vienojās, ka jurists tiks ieslodzīts un stingri jo stingri uzraudzīts vienā no mājiņām, kas uzceltas baņķiera dārzā. Nolīga, ka piecpadsmit gadus juristam nebūs tiesību spert ne soli pār mājiņas slieksni, redzēt cilvēkus, dzirdēt cilvēka balsi, saņemt vēstules un avīzes. Juristam tika atļauts lietot mūzikas instrumentu, lasīt grāmatas, rakstīt vēstules, dzert vīnu un smēķēt tabaku. Ar ārpasauli saskaņā ar noteikumiem viņš drīkstēja sazināties tikai ar zīmītēm pa mazu logu, ko speciāli ierīkos šai vajadzībai. Visu, ko vajadzēs, — grāmatas, notis, vīnu un pārējo, uzrakstot pieprasīto uz zīmītes, viņš saņems, cik gribēs, bet tikai pa logu. Līgumā bija noteikti visi sīkumi un detaļas, lai ieslodzījums patiešām būtu ieslodzījums viennīcā, un juristam bija uzlikts par pienākumu atrasties ieslodzījumā tieši piecpadsmit gadus — no 1870. gada 14. novembra pulksten divpadsmitiem līdz 1885. gada 14. novembrim pulksten divpadsmitiem. Vismazākais jurista mēģinājums pārkāpt šos noteikumus, iznākot no ieslodzījuma kaut vai divas minūtes pirms termiņa, atbrīvotu baņķieri no pienākuma maksāt juristam divus miljonus.

Pirmajā ieslodzījuma gadā jurists, cik varēja spriest pēc viņa īsajām zīmītēm, ļoti cieta vientulības un garlaicības dēļ. No viņa mājiņas nerimtīgi dienu un nakti bija dzirdamas klavieru skaņas. Viņš atteicās no vīna un tabakas. «Vīns,» jurists rakstīja, «satrauc jutekļus, bet jutekļi ir ieslodzītā vislielākie ienaidnieki; turklāt nav nekā garlaicīgāka kā dzert labu vīnu un nevienu neredzēt.» Bet tabaka bojājot viņa istabas gaisu. Pirmajā gadā juristam piegādāja galvenokārt viegla satura grāmatas: romānus ar sarežģītu mīlestības intrigu, fantastiskus un kriminālstāstus, komēdijas un tā tālāk.

Otrajā gadā mūzika dārza mājiņā apklusa, un jurists zīmītēs pieprasīja tikai klasiķus. Piektajā gadā mūzika atkal sāka skanēt, un cietumnieks prasīja vīnu. Tie, kas vērojuši viņu caur lodziņu, stāstīja, ka visā šinī gadā cietumnieks tikai ēdis, dzēris un gulējis gultā, bieži žāvājies, dusmīgi sarunājies pats ar sevi. Grāmatas viņš nelasījis. Dažreiz naktīs apsēdies pie galda, rakstījis ilgi un uz rīta pusi saplēsis driskās visu uzrakstīto. Ne vienreiz vien viņš dzirdēts raudam.

Sestā gada otrajā pusē ieslodzītais centīgi nodarbojies ar valodu mācīšanos, filozofiju un vēsturi. Viņš alkatīgi pievērsies šīm zinātnēm, un baņķieris tikko spējis pasūtīt viņam grāmatas. Četros gados saskaņā ar jurista vēlēšanos viņam piegādāti apmēram sešsimt sējumi. Šīs aizraušanās laikposmā baņķieris saņēmis no cietumnieka arī šādu vēstuli: «Mans mīļais cietumsargi Rakstu Jums šīs rindas sešās valodās. Parādiet tās lietpratējiem. Lai izlasa. Ja viņi neatradīs nevienu kļūdu, ļoti lūdzu Jūs, lieciet, lai dārzā kāds izšauj no bises. Šis šāviens vēstīs, ka mani pūliņi nav bijuši veltīgi. Visu laiku un zemju ģēniji runā katrs savā valodā, taču visos kveld viena un tā pati liesma. Ai, ja Jūs zinātu, cik lielu pārdabisku laimi izjūt mana dvēsele, jo es spēju viņus saprast!» Ieslodzītā vēlēšanos izpildīja. Baņķieris pavēlēja izšaut dārzā divas reizes.

Apritēja desmitais gads, un jurists kā sastindzis sēdēja pie galda un lasīja tikai evaņģēliju. Baņķierim šķita dīvaini, ka cilvēks, kas četros gados izstudējis sešsimt gudras grāmatas, apmēram gadu lasa vienu pašu viegli saprotamu un paplānu sējumu. Evaņģēliju aizstāja reliģiju vēsture un teoloģija.

Ieslodzījuma pēdējos divos gados cietumnieks lasīja ārkārtīgi daudz bez jebkādas izvēles. Lāgiem viņš pievērsās dabaszinātnēm, lāgiem pieprasīja Baironu vai Šekspīru. Baņķieris saņēma arī tādas zīmītes, kurās ieslodzītais lūdza atsūtīt reizē gan ķīmiju, gan medicīnas mācību grāmatu, gan filozofijas vai teoloģijas traktātu. Ieslodzītā lasīšanu vērojot, likās — it kā viņš peldētu jūrā starp kuģa drupām un, vēlēdamies glābt dzīvību, izmisumā pieķertos gan vienam peldošam priekšmetam, gan atkal citam!

II

Vecais baņķieris to visu atcerējās un domāja: «Rītdien pulksten divpadsmitos ieslodzītais atgūs brīvību. Saskaņā ar līgumu man vajadzēs viņam samaksāt divus miljonus. Ja samaksāšu, tad visam beigas: būšu galīgi izputināts . . .»

Pirms piecpadsmit gadiem baņķieris lāgā nezināja, cik miljonu viņam pieder, tagad viņš baidījās sev vaicāt, kā viņam vairāk — naudas vai parādu. Pārdroša spēle biržā, riskantas spekulācijas un pārsteidzība, no kuras viņš nespēja atbrīvoties pat vecuma dienās, pamazām sagrāva viņa uzņēmumus, un bezbailīgais, pašpārliecinātais, lepnais bagātnieks pārvērtās par viduvēju baņķieri, kas trīcēja, tiklīdz vērtspapīru kurss cēlās vai kritās.

— Nolādētās derības! — vecais purpināja, izmisumā sakampdams galvu. — Kāpēc šis cilvēks nav nomiris? Viņam tikai četrdesmit gadu. Viņš paņems no manis visu, apprecēsies, baudīs dzīvi, spekulēs biržā, bet es kā ubags skaudīgi raudzīšos un katru dienu dzirdēšu no viņa vienu un to pašu frāzi: «Esmu parādā jums pateicību par savu laimīgo dzīvi, atļaujiet man jums palīdzēt!» Nē, tas nav paciešams! Vienīgais glābiņš no bankrota un negoda •— šā cilvēka nāve!

Pulkstenis nosita trīs. Baņķieris vērīgi klausījās: namā visi gulēja, tikai aiz logiem šalca stingstošie koki. Cenzdamies nesacelt troksni, baņķieris izņēma no ugunsdrošā naudas skapja durvju slēdzeni, kura nebija lietota veselus piecpadsmit gadus, uzvilka mēteli un izgāja no mājas.

Dārzā tumsa un aukstums. Lija lietus. Ass, valgs vējš gaudodams brāzmoja pa dārzu un nelika miera kokiem. Baņķieris dzēlās ar acīm tumsā, bet nespēja saskatīt ne zemi, ne baltās statujas, ne dārza mājiņu, ne kokus. Piegājis pie tās vietas, kur atradās dārza mājiņa, baņķieris divas reizes sauca sargu. Atbildes nebija. Laikam sargs nejaukajā laikā bija iegājis ēkās un tagad gulēja vai nu virtuvē, vai siltumnīcā.

«Ja man pietiks dūšas izpildīt savu apņemšanos,» vecais prātoja, «aizdomas vispirms kritīs uz sargu.»

Baņķieris tumsā sataustīja pakāpienus, durvis, iegāja dārza mājiņas priekštelpā, taustīdamies ielavījās nelielā gaitenī un uzrāva sērkociņu. Te nebija nevienas dzīvas dvēselītes. Gulta bez matrača, un kaktā čuguna krāsns. Ieslodzītā durvīm uzspiestie zieģeļlakas zīmogi neskarti.

Kad sērkociņš nodzisa, vecis, satraukumā trīcēdams, ielūkojās pa mazo logu.

Cietumnieka istabā blāvi spīdēja sveces liesma. Viņš pats sēdēja pie galda. Bija redzama tikai cietumnieka mugura, mati un rokas. Uz galda, uz diviem mīkstajiem krēsliem un uz paklāja blakus galdam samestas atšķirtas grāmatas.

Pagāja labs brīdis, bet cietumnieks ne reizi nepakustējās. Piecpadsmit gadu ilgais ieslodzījums bija iemācījis viņu sēdēt nepakustoties. Baņķieris pieklauvēja ar pirkstgalu pie lodziņa, cietumnieks uz šo klauvēšanu neatbildēja ne ar vienu kustību. Tad baņķieris klusītēm nolupināja no durvīm zīmogus un iebāza slēdzeni atslēgas caurumā. Sarūsējusī atslēga nožļerkstēja, durvis iečīkstējās. Baņķieris domāja, ka tūlīt atskanēs izbrīna sauciens, dimdēs soļi, bet pagāja atkal labs brīdis, un aiz durvīm joprojām valdīja klusums. Vecais sadūšojās un iegāja istabā.

Pie galda nepakustēdamies sēdēja cilvēks, kas nemaz nelīdzinājās parastajiem cilvēkiem. Tas bija ar ādu apvilkts ģindenis, ar garām, sievišķīgām matu cirtām un pinkainu bārdu. Seja dzelteni pelēcīga kā zeme, vaigi iekrituši, mugura gara un šaura, bet roka, ar kuru viņš balstīja matiem apaugušo galvu, tik tieva un izdilusi, ka bija baismīgi skatīties. Matos jau sudrabots sirmums, un, lūkojoties uz vecīgo, novārgušo seju, neviens neticētu, ka šim cilvēkam tikai četrdesmit gadu. Viņš bija aizmidzis . . . Galva noslīgusi uz galda, un tai iepretim balsnēja papīra lapa, uz kuras sīkiem burtiem kaut kas rakstīts.

«Nožēlojams cilvēks!» baņķieris domāja. «Aizmidzis un laikam sapņo par miljoniem! Bet man tikai vajag sakampt šo kaulukambari, iesviest gultā, mazliet uzspiest uz sejas spilvenu un visrūpīgākie eksperti neatradīs nekādu varmācīgas nāves pazīmju. Taču vispirms jāizlasa, ko viņš tur uzrakstījis …»

Baņķieris paņēma no galda papīru un lasīja:

«Rīt pulksten 12 dienā es atgūšu brīvību un tiesības tikties ar cilvēkiem. Bet, iekām atstāju šo istabu un ieraugu sauli, atzīstu par vajadzīgu teikt jums dažus vārdus. Pēc vistīrākās sirdsapziņas un dieva priekšā, kurš mani redz, paziņoju jums, ka nicinu gan brīvību, gan dzīvi, gan veselību, gan visu to, ko jūsu grāmatās dēvē par pasaules labumiem.

Piecpadsmit gadus esmu uzmanīgi pētījis zemes dzīvi. Tiesa, neesmu redzējis pasauli un cilvēkus, bet, jūsu grāmatas lasīdams, esmu baudījis smaržīgu vīnu, dziedājis dziesmas, vajājis gāršās briežus un meža cūkas, mīlējis sievietes… Skaistules, gaistošas kā mākoņi, jūsu ģeniālo dzejnieku radītas, apmeklēja mani naktīs un čukstēja brīnišķīgas pasakas, no kurām man skurba galva. Jūsu grāmatas lasot, kāpu Elbrusa un Monblana virsotnēs un no turienes redzēju, kā rītos lec saule, kā vakaros tā applūdina debess jumu, okeānus un kalnu galotnes ar asinssarkanu zeltu; no turienes redzēju, kā virs manis, mākoņus šķeldami, zvīgoja zibšņi; es redzēju zaļus mežus, druvas, upes, ezerus, pilsētas, dzirdēju sirēnu dziesmas un ganu stabuļu meldijas, sajutu skaisto sātanu spārnu vēdas, kad viņi atlidoja pie manis tērzēt par dievu … Jūsu grāmatas lasot, lēcu dziļos jo dziļos bezdibeņos, darīju brīnumus, slepkavoju, dedzināju pilsētas, sludināju jaunas reliģijas, iekaroju veselas valstis …

No jūsu grāmatām iemantoju gudrību. Viss, ko gadsimtos radījis nenogurdināmais cilvēku prāts, manās smadzenēs sablīvēts nelielā kamolā. Es zinu, ka esmu gudrāks nekā jūs visi.

Un es nicinu jūsu grāmatas, nicinu visus pasaules labumus un gudrības. Viss ir niecīgs, nīcīgs, rēgains un neīsts kā mirāža. Kaut arī jūs esat lepni, gudri un daiļi, bet nāve noslaucīs jūs no zemes vaiga tāpat kā peles, kas mīt zem grīdas, un jūsu pēcteči, vēsture, jūsu ģēniju nemirstība sasals vai sadegs reizē ar zemeslodi.

Jūs esat zaudējuši prātu un neejat īsto ceļu. Melus jūs atzīstat par patiesību un nejaukumu par daiļumu. Jūs brīnītos, ja kādu cēloņu dēļ ābelēs un apelsīnu kokos pēkšņi sāktu augt vardes vai ķirzakas un rozes sāktu dvakot kā sasvīdis zirgs; tāpat es brīnos par jums, kas debesi esat apmainījuši pret zemi. Es negribu jūs saprast.

Lai paliesi pierādītu jums, ka nicinu visu jūsu dzīves satvaru, es atsakos no diviem miljoniem, par kuriem kādreiz sapņoju kā par paradīzi un kurus tagad nicinu. Lai atņemtu sev tiesības uz šiem diviem miljoniem, iziešu no šejienes piecas stundas pirms nolīgtā laika un līdz ar to lauzīšu līgumu …»

Baņķieris izlasīja lapu, nolika to uz galda, pieskārās ar lūpām dīvainā cilvēka galvai, sāka raudāt un izgāja no dārza mājiņas. Itin nekad, pat pēc lieliem zaudējumiem biržā viņš nebija jutis pret sevi tādu nicināšanu kā tagad. Pārnācis mājās, baņķieris apgulās gultā, taču satraukums un asaras ilgi nejāva viņam aizmigt . . .

Nākamās dienas rītā sargi atskrēja gluži bāli un paziņoja baņķierim — viņi redzējuši, ka mājiņā ieslodzītais cilvēks izkāpis pa logu dārzā, devies uz vārtiem un pēc tam pazudis. Kopā ar kalpotājiem baņķieris tūlīt devās uz ieslodzītā mītni un liecinieku klātbūtnē pārliecinājās, ka viņa cietumnieks aizbēdzis. Lai izvairītos no nevajadzīgām valodām baņķieris paņēma no galda lapu ar atteikšanās tekstu un, atgriezies savā namā, ieslēdza dokumentu ugunsdrošā skapī.

KŅAZIENE

Pa N. klostera lielajiem, tā dēvētajiem «goda» vārtiem iebrauca kariete, ko vilka četri labi baroti, skaisti zirgi; priesteri un klostera brāļi, kas barā stāvēja pie viesu mājas korpusa muižnieku gala, jau iztāllm pēc braucēja un zirgiem noprata, ka dāma, kas sēdēja karietē, ir viņu laba paziņa — kņaziene Vera Gavrilovna.

Vecs, livrejā tērpts vīrs nolēca no bukas un palīdzēja kņazienei izkāpt no ekipāžas. Viņa pacēla tumšo plīvuru un nesteigdamās pienāca pie visiem priesteriem saņemt svētību, tad laipni pamāja klostera brāļiem un devās iekšā.

—    Nu, vai nogarlaikojāties bez savas kņazienes? — viņa uzrunāja mūkus, kuri nesa iekšā viņas mantas. — Veselu mēnesi neesmu pie jums bijusi. Nu, tagad esmu klāt, skatieties nu uz savu kņazieni. Bet kur tad arhimandrita tēvs? Ak dievs, es degu aiz nepacietības! Brīnišķīgais, brīnišķīgais sirmgalvis! Jums vajag lepoties, ka jums ir tāds arhimandrits.

Kad arhimandrits ienāca, kņaziene aizgrābtībā izsaucās, salika rokas uz krūtīm un piegāja pie viņa saņemt svētību.

—    Nē, nē! Ļaujiet man noskūpstīt! — viņa teica, tverdama arhimandrita roku un kāri noskūpstīdama to trīs reizes. — Kāds man prieks, svētas tēv, ka beidzot redzu jūs! Kozin, jūs jau esat piemirsis savu kņazieni, bet es ik mirkli domās mitu jūsu mīļajā klosterī. Cik pie jums labi! Šinī dievam ziedotajā dzīvē, tālu no nīcības pilnās pasaules, ir kāds īpašs jaukums, svētais tēv, ko es izjūtu ar visu sirdi, bet vārdos pateikt nevaru!

Kņazienei pietvīka vaigi un acīs sariesās asaras. Viņa runāja bez mitas, dedzīgi, bet arhimandrits, gadus septiņdesmit vecs sirmgalvis, nopietns, neglīts un kautrs, klusēja, tikai retumis ieteikdamies aprauti, militārā tonī:

—    Taisni tā, jūsu gaišība . . . klausos . . . saprotu …

—    Vai uz ilgu laiku labpatika pie mums ierasties? — viņš ievaicājās.

—    Šodien pārgulēšu te, bet rīt braukšu pie Klaudijas Nikolajevnas — sen neesam redzējušās — un parīt atpakaļ pie jums, un dienas trīs četras palikšu šeit. Gribu ļaut sirdij atpūsties pie jums, svētais tēv . . .

Kņazienei patika apmeklēt N. klosteri. Pēdējos divos gados viņa bija iecienījusi šo vietu un mēdza iegriezties te gandrīz katru vasaras mēnesi un nodzīvot dienas divas trīs, dažreiz pat nedēļu. Biklie klostera brāļi, klusums, zemie griesti, ciprešu smarža, neizmeklētie ēdieni, lētie aizkariņi pie logiem — tas viss aizkustināja viņu, aizgrāba, noskaņoja uz apceri un labām domām. Pietika uzturēties šinīs telpās pusstundu, un kņazienei jau šķita, ka arī viņa ir bikla un kautra, ka arī no viņas plūst ciprešu smarža; pagātne atkāpās kaut kur tālu, zaudēja savu nozīmi, un kņaziene sāka domāt, ka par spīti saviem divdesmit deviņiem gadiem viņa ļoti līdzinās vecajam arhimandritam un, tāpat kā viņš, nav nākusi pasaulē, lai baudītu bagātības, laicīgās varenības un mīlas sniegtos priekus, bet lai dzīvotu klusu, pasaulei noslēptu dzīvi, krēslainu kā šīs telpas . . .

Atgadās, ka lūgšanā iegrimuša gavētāja tumšajā cellē pēkšņi neviļus ielūkojas saules stars vai pie celles loga uzmetas putniņš un uzsāk savu dziesmu; skarbais gavētājs negribot pasmaida, un viņa krūtīs zem grēka apziņas sloga kā no akmens apakšas piepeši izplūst klusa, bezgrēcīga prieka strauts. Kņazienei šķita, ka viņa ienes no ārienes tādu pašu iepriecinājumu kā stars vai putniņš. Viņas laipnajam, jautrajam smaidam, lēnīgajam skatienam, balsij, jokiem, vispār viņai visai, maza auguma labi veidotai, ģērbtai vienkāršās melnās drēbēs, vajadzēja ar savu parādīšanos pamodināt vienkāršajos, skarbajos cilvēkos aizgrābtības un prieka jūtas. Ikvienam, lūkojoties viņā, vajadzēja domāt: «Dievs atsūtījis mums eņģeli.. .» Un, juzdama, ka ikviens neviļus to domā, viņa smaidīja vēl laipnāk un centās līdzināties putniņam.

Padzērusi tēju un atpūtusies, viņa izgāja pastaigāties. Saule bija jau norietējusi. No klostera puķu dārza kņazienei uzdvesa nule aplieto rezēdu smaržīgā valgme, no baznīcas atplūda klusa vīriešu balsu dziedāšana, kas iztālīm likās ļoti patīkama un sērīga. Tumšie logi, kur rāmi mirgoja svētlampiņu uguntiņas, ēnas, vecais mūks, kas sēdēja baznīcas priekšā pie svētbildes ar dāvanu krūzīti, — viss pauda tādu netraucētu mieru, ka kņazienei nezin kāpēc iegribējās raudāt…

Tikmēr aiz vārtiem, alejā starp mūri un bērziem, kur stāv soli, bija jau iestājies vakars. Gaiss tumsa ātri ātri . .. Kņaziene pagājās pa aleju, apsēdās uz sola un iegrima domās.

Viņa domāja par to, cik labi būtu apmesties uz visu mūžu šinī klosterī, kur dzīve klusa un bez raizēm kā vasaras vakars; labi būtu pavisam aizmirst nepateicīgo, izvirtušo kņazu, savu lielo bagātību, kreditorus, kas nedod miera diendienā, savas likstas, istabeni Dašu, kurai šorīt bija bezkaunīga sejas izteiksme. Labi būtu visu mūžu sēdēt te uz sola un caur bērzu stumbriem lūkoties, kā lejā, nokalnē, vāliem klaiņā vakara migla, kā tālu tālu pāri mežam lido uz naktsguļu krauķi kā plīvuram līdzīgs melns mākonis, kā divi klostera brāļi — viens jāšus uz ābolaina zirga, otrs kājām — dzen zirgus pieguļā un aiz prieka par brīvību draiskojas kā mazi bērni; viņu jauneklīgās balsis skanīgi ielaužas nekustīgajā gaisā, un var saprast ik vārdu. Labi ir sēdēt un ieklausīties klusumā: te uzlido vējš un aizskar bērzu galotnes, te varde iečabinās pērnajās lapās, te zvanu torņa pulkstenis aiz mūra nosit stundas ceturksni… Tā varētu sēdēt bez kustēšanās, klausīties un domāt, domāt, domāt. . .

Garām pagāja vecene ar tarbu. Kņaziene iedomājās, ka labi būtu apturēt šo veceni, pateikt viņai ko mīļu, izjustu, palīdzēt. . . Taču vecene ne reizi neatskatījās un nogriezās gar stūri.

Pēc brītiņa alejā parādījās garš vīrietis ar sirmu bārdu un salmenīcu galvā. Pienācis klāt, viņš noņēma salmenīcu un palocījās, un pēc viņa plikā paura un smailā, kumpainā deguna kņaziene pazina ārstu Mihailu Ivanoviču, kurš pirms gadiem pieciem bija kalpojis pie viņas Dubovkos. Viņa atcerējās dzirdējusi, ka ārstam pērn nomirusi sieva, un viņai iegribējās izrādīt līdzjūtību, mierināt viņu.

—   Jūs, doktor, droši vien mani nepazināt? — viņa iejautājās, laipni smaidīdama.

—    Nē, kņazien, pazinu, — ārsts atbildēja, vēlreiz paceldams platmali.

—    Nu, paldies, citādi es vai nodomātu, ka arī jūs esat aizmirsis savu kņazieni. Cilvēki atceras tikai savus ienaidniekus, bet draugus aizmirst. Vai arī jūs atbraucāt dievu pielūgt?

—    Es te ik sestdienas guļu pa nakti — aiz pienākuma. Ārstēju slimniekus.

—    Nu, kā klājas? — kņaziene apvaicājās nopūzdamās. — Dzirdēju, ka jums esot nomirusi laulātā draudzene. Kāda nelaime!

—    Jā, kņazien, man tā ir liela nelaime.

—    Ko lai dara! Mums pacietīgi jāpanes visas nelaimes. Bez dieva ziņas ne mats nekrīt no cilvēka galvas.

—    Jā, kņazien.

Uz kņazienes laipno, lēnprātīgo smaidu un viņas nopūtām ārsts atbildēja salti un strupi: «Jā, kņazien.» Arī sejas izteiksme viņam bija salta, noraidoša.

«Ko lai viņam vēl pasaka?» kņaziene nodomāja.

—    Cik ilgi mēs tomēr neesam sastapušies! — viņa atsāka. — Pieci gadi! Cik ūdens aiztecējis pa šo laiku uz jūru, cik pārmaiņu nolicis, pat iedomāties bail! Jūs zināt, es apprecējos … no grāfienes kļuvu par kņazieni. Un jau paspēju izšķirties ar vīru.

—    Jā, esmu dzirdējis.

—    Daudz pārbaudījumu dievs man uzsūtījis! Jūs droši vien arī to esat dzirdējis, ka esmu gandrīz pavisam izputināta. Par mana nelaimīgā vīra parādiem pārdeva manus Dubovkus, Kirjakovu un Sofjinu. Man palika tikai Baranova un Mihaļceva. Bail atskatīties atpakaļ: tik daudz visādu pārmaiņu, dažādu likstu, tik daudz kļūdu!

-*Jā, kņazien, daudz kļūdu.

Kņaziene mazliet apmulsa. Viņa zināja savas kļūdas; tās visas bija tik intīmas, ka tikai viņa viena varēja domāt un runāt par tām. Viņa nenovaldījās un ieprasījās:

—    Par kādām kļūdām jūs domājat?

—   Jūs pieminējāt tās, tātad zināt… — ārsts atbildēja un pavīpsnāja. — Ko par tām lai saka!

—    Nē, sakiet vien, doktor. Es būšu jums ļoti pateicīga. Un, lūdzu, bez kādām ceremonijām. Man patīk klausīties patiesību.

—    Es jums neesmu tiesnesis, kņazien.

—   Neesat tiesnesis? Kādā tonī jūs runājat, tātad kaut ko zināt. Sakiet!

—   Ja vēlaties, tad lūdzu. Tikai es diemžēl nemāku runāt, un mani nevar lāgā saprast.

Ārsts padomāja un iesāka:

—    Kļūdu daudz, bet īstenībā pati galvenā, manuprāt, ir tas vispārējais noskaņojums, ar kuru . . . kas valdīja visās jūsu muižās. Redzat, es neprotu izteikties. Tas ir, galvenais — šī netīksme, riebums pret cilvēkiem, kas bija izjūtams it visur. Uz šā riebuma jums balstās visa dzīves sistēma. Riebums pret cilvēku balsīm, sejām, pakaušiem, soļiem .. . vārdu sakot, pret visu, kas sastāda cilvēku. Pie visām durvīm un uz kāpnēm stāv atēdušies, rupji un laiski haiduki livrejās, lai mājās neiekļūtu neatbilstoši ģērbušies cilvēki; priekšistabā stāv krēsli ar augstām atzveltnēm, lai sulaiņi, kad notiek balles un pieņemšanas, nenotraipītu ar pakaušiem tapetes pie sienām; visās istabās pūkaini paklāji, lai nav dzirdami cilvēku soļi; ikvienu ienācēju katrā ziņā brīdinās, lai runā klusāk un mazāk un nesaka neko tādu, kas var ļauni ietekmēt iztēli un nervus. Bet jūsu kabinetā cilvēkam nesniedz roku un nelūdz piesēsties, taisni tāpat kā jūs nupat nesniedzāt man roku un neuzaicinājāt piesēsties . . .

—          Lūdzu, ja gribat! — kņaziene sacīja, pastiepdama

roku un smaidīdama. — Tiešām, dusmoties par tadu nieku .. .

—    Vai tad es dusmojos? — ārsts iesmējās, bet tūliņ iekaisa, noņēma salmenīcu un, vēcinādams to, dedzīgi turpināja: — Vaļsirdīgi runājot, es jau sen gaidīju izdevību, lai pateiktu jums visu, visu . . . Tas ir, es gribu sacīt, ka jūs uzskatāt visus cilvēkus par lielgabalu gaļu, tāpat kā Napoleons. Bet Napoleonam bija vismaz kāda ideja, taču jums, izņemot riebumu, nav it nekā!

—    Man riebums pret cilvēkiem! — kņaziene pasmaidīja, izbrīnā raustot plecus. — Man!

—    Jā, jums! Vai jums vajag faktu? Lūdzu! Mihaļcevā pārtiek no žēlastības dāvanām trīs jūsu bijušie pavāri, kas kļuvuši akli jūsu virtuvēs aiz plīts karstuma. Visu, kas jūsu desmitos tūkstošu desetīnu ir veselīgs, stiprs un skaists, visu jūs un jūsu roklaižas pievākuši par haidukiem, sulaiņiem, kučieriem. Visa šī divkājainā radība tiek audzināta izdabāšanas garā, pārēdusies, notrulinājusies, pazaudējusi cilvēka ģīmi un līdzību, vārdu sakot .. . Jaunus mediķus, agronomus, skolotājus, vispār inteliģentus darbiniekus, ak dievs, atrauj no viņu uzdevuma, no godīga darba un spiež maizes kumosa dēļ piedalīties visādās leļļu komēdijās, no kurām ikvienam kārtīgam cilvēkam sametas kauns! Dažs jauneklis nenokalpo ne trīs gadi, kad jau kļūst par liekuli, podlaižu, apmelotāju … Vai tas ir labi? Jūsu poļi pārvaldnieki, visi šie nelietīgie glūņas Kazimiri un Kajetani siro no rīta līdz vakaram pa šiem desmitiem tūkstošu desetīnu un jums par patiku cenšas noplēst vienam vērsim trīs ādas. Piedodiet, es izsakos bez jebkādas sistēmas, bet tas nekas! Vienkāršos ļaudis pie jums neuzskata par cilvēkiem. Un arī tos kņazus, grāfus un arhierejus, kas mēdza pie jums ierasties, jūs atzināt tikai par dekorāciju, nevis par dzīviem cilvēkiem. Bet galvenais . .. galvenais, par ko man vislielākais sašutums, — ka jūsu rīcībā ir pāri par miljonu un jūs itin nekā nedarāt citu labā, itin nekā!

Kņaziene sēdēja pārsteigta, izbiedēta, aizvainota un nezināja, ko teikt un kā izturēties. Nekad agrāk ar viņu nebija runāts tādā toni. Ārsta nepatīkamā, piktā balss un v,iņa neveiklā, stostīgā valoda radija kņazienes ausis un galvā spalgu, klabošu troksni, turklāt viņai šķita, ka ārsts, mētādams rokas, sit viņai ar salmenīcu pa galvu.

—    Nav tiesa! — viņa izrunāja klusu un lūdzošā balsī. — Cilvēkiem es esmu darījusi daudz laba, to jūs pats zināt!

—    Blēņas! — ārsts iesaucās. — Vai tiešām jūs aizvien vēl uzskatāt savu labdarību par ko nopietnu un derīgu, nevis par leļļu komēdiju? Tā taču bija komēdija no sākuma līdz galam, tā bija luvākmīlestības tēlošana, pats nepārprotamākais teātris, ko saprata pat bērni un muļķa sievas! Kaut vai tā pati jūsu — kā to sauca? — grūtdieņu patversme vecenēm, kam nav apgādnieka, kurā jūs mani piespiedāt būt par kaut ko līdzīgu galvenajam ārstam, bet pati bijāt goda aizbildne. Ak dievs tēvs, kas tā bija par ceļu iestādi! Uzcēla namu ar parketa grīdām un vējrādi uz jumta, savāca pa sādžām kādu duci veceņu, piespieda gulēt zem flaneļa segām uz holandiešu audekla palagiem un sūkāt karameles.

Ārsts ļaunā priekā iespurcās platmalē un turpināja ātri un stostīdamies:

—    Tas bija teātris! Zemākie patversmes darbinieki glabā segas un palagus aiz atslēgas, lai vecenes nenotriepj, — lai guļ, velna čaukstures, uz grīdas! Vecene nedrīkst ne uz gultas apsēsties, ne jaku apvilkt, ne pa gludo parketu pastaigāt. Visu glabāja parādei un slēpa no vecenēm kā no zagļiem, bet viņas gādāja sev iztiku un apģērbu ubagojot un dienu nakti lūdza dievu, lai tas drīzāk atpestītu viņas no šā aresta un jūsu iecelto uzraugu, atēdušos neliešu, dvēseles glābšanai domātajām pamācībām. Un ko darīja augstākie darbinieki? Tas ir taisni aizgrābjoši! Tā reizes divas nedēļā, pievakarē, auļo trīsdesmit pieci tūkstoši kurjeru un ziņo, ka rīt kņaziene, tas ir, jūs, ieradīsies patversmē. Tas nozīmē, ka jāpamet slimie, jāuzpošas un jābrauc uz parādi. Labi, atbraucu. Vecenēm uzģērbts viss tīrs un jauns, tās sastādītas rindā un gaida. Ap viņām grozās atvaļināta garnizona žurka — uzraugs ar savu saldeno melku]a smaidiņu. Vecenes žāvājas un saskatās, bet kurnēt neuzdrošinās. Gaidām. Auļo jaunākais pārvaldnieks. Pēc pusstundas vecākais pārvaldnieks, tad muižas kantora galvenais pārvaldnieks, pēc tam vēl kāds un vēl kāds . . . bez sava gala! Visiem noslēpumainas, svinīgas sejas. Gaidām, gaidām, mīņājamies no vienas kājas uz otru, metam acis pulkstenī — un tas viss kapa klusumā, jo mēs nīstam cits citu un esam uz nažiem. Paiet viena stunda, otra, un tad beidzot tālumā parādās kariete un … un …

Ārsts sāka spiedzīgi smieties un izrunāja smalkā balstiņā:

—    Jūs izkāpjat no karietes, un vecās raganas pēc garnizona žurkas komandas sāk dziedāt: «Cik varena ir pasaul's telpā, dievs augstais, tava valstība…» Tīri jauki, ko?

Ārsts sāka skaļi smieties basā un atmeta ar roku, it kā vēlēdamies parādīt, ka viņš aiz smiekliem nespēj izrunāt ne vārda. Viņš smējās dobji, asi, ar cieši sakostiem zobiem, kā mēdz smieties ļauni cilvēki, un no viņa balss, sejas, spīdošajām, mazliet nekaunīgajām acīm varēja noprast, ka viņš dziļi nicina ir kņazieni, ir patversmi, ir vecenes. Visā viņa nemākulīgajā un rupjajā stāstā nebija nekā smieklīga un jautra, taču viņš smējās ar patiku un pat ar prieku.

—    Bet skola? — viņš turpināja, smagi elpodams aiz smiekliem. — Vai atceraties, kā jums radās vēlēšanās pašai mācīt zemnieku bērnus? Laikam jūs viņus mācījāt ļoti labi, jo drīz vien visi puikas aizlaidās lapās, tā ka vēlāk vajadzēja tos pērt un maksāt viņiem naudu, lai viņi nāktu pie jums. Un vai atceraties, ka jums radās vēlēšanās pašai ar savu roku barot no pudelītes zīdaiņus, kuru mātes strādāja tīrumā? Jūs staigājāt pa sādžu un gaudāties, ka šo zīdaiņu nav jūsu rīcībā, — visas mātes ņēma tos līdzi uz tīrumu. Vēlāk stārasts pavēlēja mātēm pa kārtai atstāt savus zīdaiņus jums laika kavēklim. Taisni brīnums! Visi bēga no jūsu labdarības kā peles no kaķa! Un kāpēc? Ļoti vienkārši! Ne jau tāpēc, ka ļaudis pie mums tumsonīgi un nepateicīgi, kā jūs to vienmēr mēdzāt izskaidrot, bet tāpēc, ka visos šais jūsu untumos, atvainojiet mani par šo izteicienu, nebija ne par grasi mīlestības un žēlsirdības! Bija* tikai vēlēšanās pakavēt laiku ar dzīvām lellēm — un vairāk nekas. . . Kas neprot atšķirt cilvēkus no klēpja sunīšiem, tam nevajag nodarboties ar labdarību. Ticiet man, starp cilvēkiem un suņiem ir liela starpība!

Kņazienei strauji sitās sirds, ausīs dunēja, un viņai joprojām šķita, ka ārsts velē ar savu salmenīcu viņai pa galvu. Ārsts runāja ātri, iekarsis un neglīti, stostīdamies un pārmērīgi žestikulēdams; kņaziene saprata tikai to, ka ar viņu runā rupjš, slikti audzināts, ļauns, nepateicīgs cilvēks, bet, ko viņš grib un par ko runā,— to viņa nesaprata.

—    Ejiet projām! — viņa sacīja raudulīgā balsī, pacēlusi rokas, lai pasargātu galvu no ārsta platmales. — Ejiet projām!

—    Un kā jūs izturaties pret saviem kalpotājiem! — ārsts sašutumā nerimās. — Jūs neuzskatāt tos par cilvēkiem un apejaties ar tiem kā ar pēdīgiem blēžiem. Piemēram, atļaujiet jautāt, par ko jūs mani atlaidāt? Desmit gadus kalpoju jūsu tēvam, pēc tam jums, kalpoju godīgi, bez kādiem svētkiem, bez atvaļinājuma, iemantoju visu ļaužu mīlestību simt verstu apkaimē, un pēkšņi kādā jaukā dienā man paziņo, ka es vairs neskaitos darbā! Par ko? Līdz pat šai dienai nesaprotu! Es esmu medicīnas doktors, muižnieks, studējis Maskavas universitātē, ģimenes tēvs, bet tik sīks un niecīgs cilvēciņš, ka mani var izmest pa durvīm, neminot nekādus iemeslus! Kādas ar mani var būt ceremonijas! Vēlāk dzirdēju, ka sieva bez manas ziņas reizes trīs slepus gājusi pie jums aizlūgt par mani un jūs ne reizi neesat viņu pieņēmusi. Stāsta, viņa esot raudājusi priekšistabā. Un to es viņai, nelaiķei, nekad nepiedošu! Nekad!

Ārsts apklusa un sakoda zobus, saspringti domādams, ko vēl pateikt tādu sevišķi nepatīkamu, atriebīgu. Viņš kaut ko atcerējās, un viņa samākusies, saltā seja pēkšņi sāka starot.

-— Ņemsim kaut vai jūsu attieksmes pret šo klostcri! — viņš ar baudu uzsāka. — Jūs nekad neko neesat saudzējusi, un, jo svētāka vieta, jo vairāk izredžu, ka tā dabūs ciest aiz jūsu žēlsirdības un eņģeļa lēnprātības. Kāpēc jūs braucat uz šejieni? Kas jums šeit pie mūkiem vajadzīgs, atļaujiet jautāt? Kas jums Hekuba, un kas jūs Hekubai? Atkal tikai laika kavēklis, rotaļa, ņirgāšanās par cilvēka personību — un vairāk nekas. Mūku dievam jūs taču neticat, jums sirdī pašai savs dievs, ko esat ar savu prātu izpratusi spiritiskos seansos; uz baznīcas rituālu jūs noskatāties no augšas, uz liturģiju un vakara dievkalpojumiem neejat, guļat līdz pusdienai. . . kāpēc jūs braucat uz šejieni? Jūs nākat svešā klosterī ar savu dievu un iedomājaties, ka klosteris jūtas par to sevišķi pagodināts! Kā tad! Labāk apvaicājieties, starp citu, cik mūkiem izmaksā jūsu vizītes! Jums labpatika ierasties šovakar, bet aizvakar te jau bija sūtnis jāšus no kantora brīdināt, ka jūs dziroties braukt šurp. Vakar visu dienu posa jums telpas un gaidīja. Šodien ierodas avangards — nekaunīga istabene, kas vienā laidā šaudās pa pagalmu, švīkstina drēbes, uzmācas ar jautājumiem, izrīko … izturēt nevaru! Šodien mūki visu laiku kā uz adatām: ja nesagaidīs jūs ar ceremoniju — posts! Pasūdzēsiet arhierejam! «Jūsu eminence, mūki mani nemīl. Nezinu, ar ko esmu izpelnījusies viņu dusmas. Tiesa, esmu liela grēciniece, bet es taču esmu tik nelaimīga!» Viens klosteris jau dabūjis brāzienu jūsu dēļ. Arhimandrits ir aizņemts, mācīts cilvēks, viņam ne mirklis nav brīvs, bet jūs tik vienā gabalā saucat viņu pie sevis. Nekādas cieņas ne pret vecumu, ne pret amatu. Un, ja nu vēl būtu daudz ziedojusi, tad pārestība nebūtu tik liela, bet mūki taču pa visu šo laiku nav ne simt rubļu no jums saņēmuši!

Kad kņazieni traucēja, nesaprata, apvainoja un kad viņa nezināja, ko runāt un darīt, tad parasti sāka raudāt. Arī tagad viņa beigās aizsedza seju un ieraudājās smalkā bērna balstiņā. Ārsts pēkšņi apklusa un paskatījās uz viņu. Viņa seja satumsa un sadrūma.

— Piedodiet man, kņazien, — viņš dobji noteica. — Es padevos ļaunām jūtām un aizmirsos. Tas nav labi.

Un, mulsi nokāsejies, aizmirsis uzlikt salmenīcu, viņš aši pameta kņazieni.

Debesīs jau mirgoja zvaigznes. Laikam otrpus klostera bija uzlēcis mēness, jo debesis bija skaidras, dzidras un liegas. Gar klostera balto mūri bez trokšņa šaudījās sikspārņi.

Pulkstenis gausi nosita trīs ceturkšņus, laikam uz deviņiem. Kņaziene piecēlās un lēni devās uz vārtiem. Viņa jutās aizvainota un raudāja, un viņai šķita, ka ir kokiem, ir zvaigznēm, ir sikspārņiem viņas žēl un ka pulkstenis melodiski nozvanīja tikai tāpēc, lai izsacītu viņai līdzjūtību. Viņa raudāja un domāja, cik labi būtu iestāties uz visu mūžu klosterī: klusos vasaras vakaros viņa, pārestību un apvainojumu upuris, cilvēku nesaprasta, vientule, pastaigātos pa alejām un vienīgi dievs un zvaigžņotā debess redzētu cietējas asaras. Baznīcā vēl turpinājās dievkalpojums. Kņaziene apstājās un ieklausījās dziedāšanā; cik labi skanēja dziesma nekustīgajā, tumšajā gaisā! Cik saldi šīs dziesmas skaņās raudāt un ciest!

Ienākusi savās telpās, viņa paskatījās spogulī uz savu saraudāto seju un nopūderējās, pēc tam apsēdās ēst vakariņas. Mūki zināja, ka viņai garšo marinēta sterlete, sīkas sēnītes, malaga un vienkāršās medus piparkūkas, no kurām mute ož pēc cipresēm, un ikreiz, kacl viņa atbrauca, pasniedza to visu. Ēzdama sēnītes un piedzerdama malagu, kņaziene iztēlojās, kā viņu galīgi izputinās un pametīs, kā visi viņas pārvaldnieki, vagari, kantoristi un istabenes, kuriem viņa tik daudz laba darījusi, kļūs viņai neuzticīgi un sāks runāt rupjības; kā visi cilvēki, cik vien to ir pasaulē, uzbruks viņai, cels neslavu, apsmies; viņa atteiksies no sava kņazienes titula, no greznības un sabiedrības, iestāsies klosterī un nevienam nepārmetīs ne vārda; viņa aizlūgs par saviem ienaidniekiem, un tad visi pēkšņi sapratīs viņu, nāks lūgt piedošanu, bet tad jau būs par vēlu . ..

Bet pēc vakariņām viņa nometās kaktā ceļos pie svētbildes un izlasīja divas evaņģēlija nodaļas. Tad istabene uzklāja gultu, un kņaziene apgulās. Sļaucīdamās zem baltās segas, viņa saldi un dziļi nopūtās, kā nopūšas pēc izraudāšanās, aizvēra acis un iegrima miegā…

No rīta viņa pamodās un paskatījās pulkstenīti: bija pusdesmit. Pāri paklājam pie gultas stiepās šaura, spilgta gaismas svītra, ko meta stars, iespraucies pa logu, mazliet apgaismodams istabu. Aiz melnā aizkara logā sīca mušas.

«Agrs!» kņaziene nodomāja un aizvēra acis.

Šļaucīdamās un laiskodamās gultā, viņa atcerējās vakarējo sastapšanos ar ārstu un visas tās domas, ar kādām vakar bija iemigusi; atcerējās, ka ir nelaimīga. Tad atausa atmiņā vīrs, kurš dzīvoja Pēterburgā, pārvaldnieki, ārsti, kaimiņi, pazīstami ierēdņi.. . Iztēlē paslīdēja garām vesela rinda pazīstamu vīriešu seju. Viņa pasmaidīja un nodomāja, ka visi šie cilvēki būtu pie viņas kājām, ja mācētu ieskatīties viņas dvēselē un saprast viņu .. .

Ceturksni uz divpadsmitiem viņa pasauca istabeni.

—    Ģērbsimies, Daša, — viņa gurdi sacīja. — Pag, vispirms ejiet pateikt, lai iejūdz zirgus. Jābrauc pie Klaudijas Nikolajevnas.

Iznākusi ārā, lai sēstos ekipāžā, viņa piemiedza acis aiz spilgtās dienas gaismas un iesmējās labpatikā: diena bija apbrīnojami jauka! Pārlaizdama piemiegto acu skatienu pār mūkiem, kuri bija sapulcējušies pie lieveņa izvadīt viņu, kņaziene sāka laipni māt ar galvu un teica:

—    Ardievu, mani draugi! Līdz parītam.

Viņu patīkami pārsteidza tas, ka kopā ar mūkiem pie lieveņa bija arī ārsts. Viņa seja bija bāla un drūma.

—    Kņazien, — viņš ierunājās, noņemdams platmali un vainas apziņā smaidīdams, — es jau sen te jūs gaidu. Piedodiet, dieva dēļ . .. Mani vakar aizrāva nelādzīgas, atriebīgas jūtas, un es sarunāju jums . . . muļķības. Vārdu sakot, es lūdzu piedošanu.

Kņaziene laipni pasmaidīja un pacēla roku pie viņa lūpām. Viņš noskūpstīja to un piesarka.

Kņaziene, cenzdamās līdzināties putniņam, iespurdza ekipāžā un sāka māt ar galvu uz visām pusēm.

Sirdī viņai bija līksmi, gaiši un silti, un viņa pati juta, ka viņas smaids ir neparasti mīlīgs un maigs. Kad ekipāža ripoja uz vārtiem, pēc tam pa putekļaino ceļu gar mājām un dārziem, gar čumaku vezumu garo rindu un dievlūdzējiem, kas virknēm vien devās uz klosteri, viņa joprojām vēl miedza acis un maigi smaidīja. Viņa domāja par to, ka nav augstākas laimes kā visur viest siltumu, gaismu un prieku, piedot pārestības un laipni uzsmaidīt ienaidniekam. Pretimnācēji zemnieki klanījās viņai, kariete mīksti švīkstēja, no riteņu apakšas vēlās putekļu mākoņi, kurus vējš nesa projām uz zeltainajiem rudziem, un kņazienei šķila, ka viņas augums nešūpojas karietes spilvenos, bet mākoņos un ka viņa pati līdzīga vieglam, dzidram mākonītim . ..

— Cik es esmu laimīga! — viņa čukstēja, aizvērdama acis. — Cik es esmu laimīga!

GARLAICĪGS STĀSTS

No veca cilvēka piezīmēm

I

Krievijā ir nopelniem bagāts profesors Nikolajs Stepanovičs tāds un tāds, slepenpadomnieks un ordeņu kavalieris; viņam ir tik daudz krievu un ārzemju ordeņu, kad tad, kad nākas tos piekārt, studenti goddevīgi sauc viņu par ordeņu izstādi. Viņa paziņas nāk no visaugstākajām aprindām; vismaz pēdējos divdesmit piecos, trīsdesmit gados Krievijā nedzīvo un nav dzīvojis neviens ievērojams zinātnieks, ar ko viņš nebūtu bijis tuvu pazīstams. Tagad viņam nav ar ko draudzēties, bet, ja runājam par pagātni, tad viņa slaveno draugu garais saraksts beidzas ar tādiem vārdiem kā Pirogovs, Kavejins un dzejnieks Ņekrasovs, kas veltīja viņam vispatiesāko un sirsnīgāko draudzību. Viņš ir visu krievu un triju ārzemju universitātu loceklis. Un tā tālāk un tā tālāk. Tas viss un vēl daudz kas, ko varētu teikt, izveido manu vārdu.

Šis mans vārds ir populārs. Krievijā tas zināms katram izglītotam cilvēkam, bet ārzemēs to min no katedrām ar apzīmējumu «pazīstamais» un «ievērojamais». Tas pieder pie to nedaudzo laimīgo vārdu skaita, kurus paļāt vai veltīgi minēt sarunās un presē uzskata par slikta toņa pazīmi. Tā tam arī jābūt. Ar manu vārdu taču cieši saistīts priekšstats par slavenu, ļoti apdāvinātu un neapšaubāmi derīgu cilvēku. Es esmu strādīgs un izturīgs kā kamielis, bet tas ir svarīgi, esmu talantīgs, un tas ir vēl svarīgāk. Turklāt, var teikt, esmu labi audzināts, vienkāršs un godīgs cilvēks. Nekad neesmu bāzis savu degunu literatūrā un politikā, neesmu meklējis popularitāti polemikā ar nejēgām, neesmu sacījis runas no mielastos, ne pie savu biedru kapiem .. . Vispār mans zinātnieka vārds nav ne ar ko aptraipīts un tam nav par ko sūdzēties. Tas ir laimīgs.

Šā vārda nosējs, tas ir, es esmu sešdesmit divus gadus vecs cilvēks ar pliku pauri, liekiem zobiem un nedziedināmu tiku. Cik spožs un skaists ir mans vārds, tik pelēks un neglīts esmu pats. Galva un rokas man trīc aiz nespēka; kakls līdzīgi kādai Turgeņeva varonei atgādina kontrabasa rokturi, krūtis iekritušas, mugura šaura. Kad runāju vai lasu lekcijas, mute man šķiebjas sāņus; kad smaidu — visa seja pārklājas vecīgām, nedzīvām grumbām. Manā nožēlojamajā stāvā nav nekā iespaidīga; tikai varbūt tad, kad sirgstu ar tiku, manā sejā parādās īpaša izteiksme, kas katram, uzskatot mani, laikam izraisa drūmu, iespaidīgu domu: «Acīm redzot, šis cilvēks drīz mirs.»

Lekcijas, tāpat kā agrāk, nelasu slikti; tāpat kā agrāk, varu saistīt klausītāju uzmanību divas stundas. Mana dedzība, literārais izklāstījums un humors padara gandrīz nemanāmus manas balss trūkumus, bet balss man ir sausa, skarba un dziedoša kā svētulim. Rakstīt es rakstu nelādzīgi. Tas manu smadzeņu gabaliņš, kas pārvalda rakstīšanas spējas, atteicies kalpot. Atmiņa man kļuvusi vāja, domās nav pietiekamas loģiskas secības, un, kad es tās izklāstu uz papīra, man ik reizes liekas — esmu zaudējis domu organiskā sakara izjūtu, konstrukcija ir vienmuļa, teikums pelēks un bikls. Bieži vien nerakstu to, ko gribu; kad rakstu beigas, neatceros sākuma. Bieži vien aizmirstu parastus vārdus, un vienmēr man nākas ziedot daudz enerģijas, lai vēstulē izvairītos no liekām frāzēm un nevajadzīgiem ievada teikumiem — kā viens, tā otrs skaidri liecina par garīgās darbības pavājināšanos. Un savādi — jo vienkāršāka vēstule, jo vairāk nopūlos. Rakstot zinātnisku apcerējumu, jūtos daudz brīvāks un gudrāks, nekā sacerot apsveikuma vēstuli vai īsu ziņojumu. Vēl kas: rakstīt vāciski vai angliski man vieglāk nekā krieviski.

Kas attiecas uz manu tagadējo dzīves veidu, tad vispirms man jāatzīmē bezmiegs, ar ko mokos pēdējā laikā. Ja man jautātu: kas tagad ir lavas eksistences galvenā un pamata pazīme? Es atbildētu — bezmiegs. Tāpat kā agrāk, pēc paraduma tieši pusnaktī izģērbjos un liekos gultā. Iemiegu ātri, bet ap pulksten diviem pamostos ar tādu sajūtu, it kā nemaz nebūtu gulējis. Jāceļas augšā no gultas un jāiededzina lampa. Stundu vai divas staigāju pa istabu no viena kakta otrā un apskatu sen pazīstamas gleznas un fotogrāfijas. Kad apnīk staigāt, sēžos pie sava galda. Sēžu nekustēdamies, ne par ko nedomādams un nejuzdams nekādu vēlēšanos; ja manā priekšā gul grāmata, mehāniski pievelku to sev klāt un lasu bez kādas intereses. Tā nesen kādu nakti mehāniski izlasīju veselu romānu ar dīvainu nosaukumu — «Par ko vidžināja bezdelīga?». Reizēm, lai nodarbinātu savu prātu, sāku skaitīt līdz tūkstotim vai arī iedomājos kāda biedra seju un sāku atcerēties: kādā gadā un kādos apstākļos viņš iestājās dienestā? Man patīk ieklausīties skaņās. Gadās, ka divas istabas tālāk pa miegam kaut ko nosaka mana meita Līza vai sieva iziet ar sveci caur zāli un katrā ziņā nomet zemē sērkociņu kastīti, vai žūstot iečīkstas skapis, vai arī negaidot sāk sīkt lampas dakts — un visas šīs skaņas nez kāpēc satrauc mani.

Negulēt nakti nozīmē ik mirkli apzināties sevi par nenormālu, un tāpēc ar nepacietību gaidu rītu un dienu, kad man ir tiesības negulēt. Paiet daudz mokoša laika, pirms pagalmā iedziedas gailis. Tas ir mans pirmais laba vēstīlājs. Tikko tas nodziedājis, jau zinu, ka pēc stundas lejā pamodīsies šveicars un, nikni klepodams, nāks augšā pa kāpnēm. Bet tad aiz logiem pamazām sāks blāvot gaiss, uz ielas atskanēs balsis . . .

Mana diena sākas ar sievas ienākšanu. Viņa ienāk pie manis, uzvilkusi svārkus, nesasukājusies, bet jau nomazgājusies, smaržodama pēc puķu odekolona, ar tādu seju, it kā būtu ienākusi nejauši, un katru reizi saka vienu un to pašu:

— Atvaino, es uz mirkli. . . Vai tu atkal negulēji?

Pēc tam viņa nodzēš lampu, apsēžas pie galda un sāk runāt. Es neesmu gaišreģis, bet jau iepriekš zinu, par ko būs runa. Katru rītu las pats. Parasti pēc satrauktiem jautājumiem par manu veselību viņa pēkšņi atceras mūsu dēlu oficieri, kurš kalpo Varšavā. Ik mēnesi pēc divdesmitā datuma mēs viņam izsūtām piecdesmit rubļu — tas galvenām kārtām ari noder par mūsu sarunas tematu.

— Zināms, mums grūti to darīt, — sieva nopūšas, — taču, kamēr viņš nav galīgi nostājies uz kājām, mums jāpalīdz viņam. Zēns ir svešā pusē, aldziņa maza . . . Bet, ja tu gribi, sūtīsim viņam nākamo mēnesi nevis piecdesmit, bet četrdesmit. Kā tu domā?

Ikdienas pieredze būtu varējusi pārliecināt manu sievu, ka izdevumi no tā nekļūst mazāki, ja bieži runājam par tiem, taču mana sieva neatzīst pieredzi un akurāti katru rītu stāsta gan par mūsu oficieri, gan arī par to, ka maize, paldies dievam, kļuvusi lētāka, bet cukura cena cēlusies par divām kapeikām, — un to visu tādā balsī, it kā vēstītu man ko jaunu.

Es klausos, mehāniski piebalsoju, un droši vien tāpēc, ka nakti neesmu gulējis, mani pārņem dīvainas, nevajadzīgas domas. Raugos uz savu sievu un brīnos kā bērns. Nesapratnē jautāju sev: vai tiešām šī vecā, ļoti tuklā, neveiklā sieviete, kuru notrulinājusi zūdīšanās par sīkām rūpēm un bailes par maizes kumosu, kuras skatienu apmiglo pastāvīgas domas par parādiem un trūkumu, kura prot runāt tikai par izdevumiem un uzsmaida tikai tad, ja kritušās cenas, — vai tiešām šī sieviete ir tā pati kādreizējā slaikā Varja, ko dedzīgi iemīlēju par labo, gaišo prātu, par skaidro dvēseli, daiļumu un kā Otello Dezdemonu par «līdzjūtību» manai zinātnei? Vai tiešām šī sieviete ir mana Varja, kas kādreiz dzemdēja man dēlu?

Es spriegi ieskalos pelēkās, neveiklās večiņas sejā, meklēju viņā savu Varju, taču no bijušā viņā saglabājušās tikai bailes par manu veselību un vēl paradums manu algu saukt par mūsu algu, manu cepuri — par mūsu cepuri. Man sāpīgi skatīties uz viņu, un, lai viņu kaut mazliet mierinātu, atļauju viņai runāt it visu un pat klusēju, kad viņa netaisni spriež par cilvēkiem vai bar mani par to, ka nenodarbojos ar praksi un neizdodu mācību grāmatas.

Beidzas mūsu saruna vienmēr vienādi. Sieva piepeši atceras, ka neesmu vēl dzēris tēju, un izbīstas.

—    Ko tad es tā sēžu? — viņa pieceldamās saka. — Patvāris jau sen uz galda, bet es te pļāpāju. Cik esmu kļuvusi aizmāršīga, ak kungs!

Viņa strauji iet un apstājas durvis, lai pateiktu:

—    Mēs Jegoram esam parādā par pieciem mēnešiem. Vai tu to zini? Nav labi palikt kalpiem parādā algu, cik reižu jau esmu teikusi! Atdot par mēnesi desmit rubļu ir daudz vieglāk nekā par pieciem mēnešiem — piecdesmit!

Izgājusi pa durvīm, viņa atkal apstājas un saka:

—    Man neviena nav tā žēl kā mūsu nabaga Līzas. Meitene mācās konservatorijā, vienmēr atrodas labā sabiedrībā, bet apģērbta dievs zina kā. Tāds kažoķelis, ka kauns uz ielas rādīties. Ja viņa nebūtu tava meita, tad vēl nekas, bet visi taču zina, ka viņas tēvs ir ievērojams profesors, slepenpadomnieks!

Un, pārmetuši man manu vārdu un činu, viņa beidzot aiziet. Tā sākas mana diena. Turpināties tā neturpinās labāk.

Kad dzeru tēju, pie manis ienāk mana Līza kažokā, cepurīti galvā un ar notīm, jau pilnīgi sagatavojusies, lai ielu uz konservatoriju. Viņai ir divdesmit divi gadi. Pēc izskata viņa ir jaunāka, glīta un mazliet atgādina manu sievu jaunībā. Viņa maigi noskūpsta man deniņus un roku un saka:

—    Sveiks, tētiņ! Vai tu esi vesels?

Bērnībā viņai ļoti garšoja saldējums, un man bieži vajadzēja vest viņu uz konditoreju. Saldējums viņai bija visa skaistā mēraukla. Ja viņai gribējās mani paslavēt, viņa sacīja: «Tu, tēt, esi krējuma saldējums.» Viens pirkstiņš viņai saucās riekstu, otrs krējuma, trešais aveņu saldējums utt. Rītos, kad viņa parasti ienāca pie manis apsveicināties, es sēdināju viņu sev uz ceļiem un, skūpstīdams viņas pirkstiņus, runāju:

—    Krējuma . .. riekstu . . . citrona . . .

Arī tagad, pēc sena paraduma, skūpstu Līzas pirkstiņus un murminu: «Riekstu . . . krējuma … citrona …» — taču man iznāk pavisam kas cits. Es esmu auksts kā saldējums, un man ir kauns. Kad pie manis ienāk meita un pieskaras ar lūpām maniem deniņiem, es nodrebu, it kā deniņos man būtu iedzēlusi bite, spriegi smaidu un novēršu savu seju. Kopš mokos ar beziņiegu, manās smadzenēs ir iesēdies jautājums: mana meita bieži redz, ka es, vecs vīrs, ievērojams cilvēks, aiz kauna sarkstu, jo esmu parādā sulainim; viņa redz, cik bieži rūpes par sīkiem parādiem spiež mani pamest darbu un veselām stundām staigāt no viena kakta otrā un domāt; kāpēc gan viņa ne reizes slepus no mātes nav atnākusi pie manis un iečukstējusi: «Tēt, te ir mans pulkstenis, rokas sprādzes, auskari, tērpi. . . Ieķīlā to visu, tev vajadzīga nauda . . .» Kāpēc viņa, redzēdama, ka mēs ar māti, pakļāvušies maldīgai iedomai, pūlamies slēpt no cilvēkiem savu nabadzību, kāpēc viņa neatsakās no dārgā prieka nodarboties ar mūziku? Es nebūtu pieņēmis ne pulksteni, ne rokas sprādzes, ne upurus, lai dievs sarga, — ne jau tas man ir vajadzīgs.

Starp citu, iedomājos ari savu dēlu, Varšavas oficieri. Viņš ir gudrs, godīgs un nedzērājs. Taču tas ir par maz. Domāju, ja man būtu vecs tēvs un ja es zinātu, ka viņam ir brīži, kad viņš kaunas par savu nabadzību, es oficiera vietu atdotu jebkuram citam, bet pats salīgtu par strādnieku. Tamlīdzīgas domas par bērniem saindē mani. Kam tās vajadzīgas? Slēpt sevī dusmas uz parastiem cilvēkiem par to, ka viņi nav varoņi, var tikai aprobežots vai saniknots cilvēks. Bet nerunāsim vairs par to.

Bez ceturkšņa desmitos jāiet pie maniem mīļajiem zēniem lasīt lekciju. Apģērbjos un eju pa ceļu, kurš man pazīstams jau trīsdesmit gadu un kuram ir sava vēsture. Lūk, liela, pelēka māja ar aptieku; te kādreiz stāvēja mazs namiņš, kurā bija portera veikals; šai portera veikalā es iecerēju savu disertāciju un uzrakstīju pirmo mīlestības vēstuli Varjai. Rakstīju ar zīmuli uz papīra lapas ar uzrakstu «Historia morbi». Lūk, pārtikas preču tirgotava; kādreiz te saimniekoja žīdiņš, kas pārdeva man uz parāda papirosus, pēc tam resns sievišķis, kas mīlēja studentus tāpēc, ka «ikkatram no viņiem taču ir māte»; tagad te sēž ruds tirgonis, ļoti vienaldzīgs cilvēks, un dzer tēju no vara tējkannas. Bet, lūk, drūmie, sen neremontētie universitātes vārti; garlaicības mākts sētnieks aitādas kažokā, slota, sniega kaudzes … Uz jaunu zēnu, kurš iebraucis no provinces un

iedomājies, ka zinātnes templis patiešām ir templis, tādi vārti nevar atstāt veselīgu iespaidu. Vispār universitātes vecās ēkas, drūmie gaiteņi, apkvēpušās sienas, vājais apgaismojums, kāpņu, drēbju pakaramo un solu bēdīgais izskats krievu pesimisma vēsturē ieņem vienu no pirmajām vietām noskaņu radošo iemeslu virknē… Lūk, arī mūsu dārzs. Kopš maniem studiju gadiem tas, šķiet, nav kļuvis ne labāks, ne sliktāks. Man tas nepatīk. Būtu daudz prātīgāk, ja panīkušo liepu, dzelteno akāciju un reto apcirpto ceriņkrūmu vietā augtu augstas priedes un labi ozoli. Studentam, kura noskaņojumu galvenokārt nosaka apstākļi, tur, kur viņš mācās, uz katra soļa jāredz tikai augstais, stiprais un daiļais . . . Lai dievs viņu pasarga no vārgiem kokiem, izdauzītiem logiem, pelēkām sienām un durvīm, kas apsistas ar nodriskātu vaska drānu!

Kad tuvojos savam lievenim, durvis atdarās, un mani sagaida mans vecais darbabiedrs, viena vecuma un vārda brālis šveicars Nikolajs. Ielaidis mani, viņš krekšķina un saka:

—    Sals, jūsu ekselence!

Vai arī, ja mans kažoks ir slapjš, tad:

—    Lietutiņš, jūsu ekselence!

Pēc tam viņš tek man pa priekšu un atver manā ceļā visas durvis. Kabinetā viņš saudzīgi novelk man kažoku un šai laikā pagūst paziņot kādu universitātes jaunumu. Labās pazīšanās dēļ, kāda pastāv starp visiem universitātes šveicariem un sargiem, viņam ir zināms viss, kas notiek četrās fakultātēs, kancelejā, rektora kabinetā, bibliotēkā. Ko visu gan viņš nezina! Kad mums dienas kārtībā, piemēram, ir rektora vai dekāna maiņa, tad dzirdu, kā viņš, sarunādamies ar jaunajiem sargiem, nosauc kandidātus un tūliņ paskaidro, ka tādu un tādu neapstiprinās ministrs, tāds un tāds pats atteiksies, pēc tam ielaižas fantastiskās detaļās par nez kādiem noslēpumainiem papīriem, kas saņemti kancelejā, par slepenu sarunu, kas it kā notikusi ministram ar kuratoru utt. Ja neņem vērā šos sīkumus, tad vispār viņam gandrīz vienmēr ir taisnība. Raksturojums, ko viņš dod katram kandidātam, ir savdabīgs, bet arī pareizs. Ja jums vajag dabūt zināt, kurā gadā kurš aizstāvējis

disertāciju, iestājies darbā, aizgājis pensijā vai nomiris, sauciet palīgā šā zaldāta milzīgo atmiņu, un viņš jufns nosauks ne vien gadu, mēnesi un datumu, bet pa-, stāstīs arī visus sīkumus, kas saistās ar vienu vai otru apstākli. Tā atcerēties var tikai tas, kurš mīl.

Viņš ir universitātes teiku glabātājs. No saviem priekšgājējiem šveicariem viņš pārņēmis mantojumā daudz leģendu par universitātes dzīvi, pievienojis šai bagātībai savu krājumu, kas iegūts dienesta laikā, un, ja gribat, izstāstīs jums daudz garu un īsu stāstu. Viņš var pastāstīt par neparastiem gudriniekiem, kas zinājuši visu, par ievērojamiem darba rūķiem, kas nedēļām negulējuši, par neskaitāmiem zinātnes mocekļiem un upuriem; labais viņam vienmēr triumfē pār ļaunumu, vājais vienmēr uzvar stipro, gudrais muļķi, kautrais lepno, jaunais veco . . . Nav vajadzības ņemt visas šīs leģendas un nostāstus par pilnu, bet izsijājiet tās, un jums sietā paliks tas, kas vajadzīgs: mūsu labās tradīcijas un īsto, visu atzīto varoņu vārdi.

Mūsu sabiedrībā visas ziņas par zinātnieku pasauli aprobežojas ar anekdotēm par vecu profesoru neparasto izklaidību un divām trim atjautām, kuras pieraksta gan Gruberam, gan man, gan Babuhinam. Izglītotai sabiedrībai tas ir par maz. Ja šī sabiedrība mīlētu zinātni, zinātniekus un studentus tā, kā mīl Nikolajs, tās literatūrā jau sen būtu veselas epopejas, teiksmas un dzīves stāsti, kādu tagad tai diemžēl nav.

Kad Nikolajs pavēstījis man jaunu ziņu, viņa seja iegūst stingru izteiksmi, un mums sākas lietišķa saruna. Ja šai laikā kāds no malas noskatītos, cik brīvi Nikolajs lieto terminoloģiju, tas varētu nodomāt, ka viņš ir par zaldātu pārģērbies zinātnieks. Pie viena jāsaka — valodas par universitātes sargu gudrību ir stipri pārspīlētas. Tiesa, Nikolajs zina pāri par simt latīņu nosaukumu, prot sastādīt skeletu, reizēm sagatavot preparātu, sasmīdināt studentus ar kādu garu, zinātnisku citātu, taču, piemēram, vienkāršā asinsriņķošanas teorija viņam arī tagad ir tikpat tumša kā priekš divdesmit gadiem.

Kabinetā pie galda, zemu noliecies pār grāmatu vai preparātu, sēž mans prožektors Pjotrs Ignatjevičs, strādīgs, vienkāršs, bet neapdāvināts cilvēks, trīsdesmit piecus gadus vecs, jau plikpauris un ar lielu vēderu. Strādā viņš no agra rīta līdz vēlai naktij, izlasa bezgala daudz, ļoti labi atceras visu izlasīto — un šai ziņā viņš ir zelts, ne cilvēks; visādā citādā ziņā — viņš ir vezuma zirgs jeb, kā vēl saka, mācīts stulbenis. Vezuma zirga raksturīgās īpatnības, kas atšķir viņu no talantīga cilvēka: viņa redzes loks ir šaurs un aprobežojas tikai ar specialitāti; ārpus savas specialitātes viņš ir naivs kā bērns. Man nāk prātā — kādu rītu iegāju kabinetā un sacīju:

—   Iedomājieties, kāda nelaime! Stāsta, ka Skobeļevs miris.

Nikolajs pārmeta sev krustu, bet Pjotrs Ignatjevičs pagriezās pret mani un prasīja:

—    Kāds Skobeļevs?

Citreiz — tas bija mazliet agrāk — es paziņoju, ka miris profesors Perovs. Mūsu mīļais Pjotrs Ignatjevičs jautāja:

—   Bet kādas lekcijas viņš lasīja?

Liekas — ja pie pašas auss iedziedātos Pati, ja Krievijai uzbruktu ķīniešu orda vai notiktu zemestrīce, viņam nepakustētos neviens loceklis un viņš pilnīgi mierīgi ar piemiegtu aci raudzītos savā mikroskopā. Vārdu sakot, gar Hekubi viņam nav nekādas daļas. Es daudz dotu, lai redzētu, kā šis sausiņš guļ ar savu sievu.

Otra īpatnība: fanātiska ticība zinātnes nekļūdībai un galvenokārt visam, ko raksta vācieši. Viņš ir pārliecināts pats par sevi, par saviem preparātiem, zina savu dzīves mērķi un nemaz nepazīst šaubas un vilšanos, kas liek talantīgiem cilvēkiem sirmot. Verdziska autoritātu dievināšana un it nekādas nepieciešamības domāt patstāvīgi. Grūti iedvest viņam citādu pārliecību, strīdēties ar viņu neiespējami. Pamēģiniet strīdēties ar cilvēku, kurš dziļi pārliecināts, ka vislabākā zinātne — medicīna, vislabākie cilvēki — ārsti, vislabākās tradīcijas — medicīnas tradīcijas. No medicīnas nelāgās pagātnes saglabājusies tikai viena tradīcija — baltā kaklasaite, ko ārsti tagad nēsā; zinātniekam un vispār izglītotam cilvēkam var pastāvēt tikai vispārējas universitātes tradīcijas, bez kāda dalījuma medicīnā, jurisprudencē utt.,

taču Pjotram Ignatjevičam grūti būt ar to vienis pratis, un viņš gatavs strīdēties pretim līdz pastarai dienai.

Es' varu skaidri iedomāties viņa nākotni. Visā savā mūžā viņš sagatavos vairākus simtus neparasti tīru preparātu, uzrakstīs daudz sausu, ļoti pieklājīgu referātu, veiks ap desmit precīzu tulkojumu, bet pulveri neizgudros. Pulverim vajadzīga fantāzija, atjauta, prasme paredzēt, bet Pjotram Ignatjevičam nekā tamlīdzīga nav. īsi sakot, tas nav saimnieks zinātnē, bet strādnieks.

Es, Pjotrs Ignatjevičs un Nikolajs — mēs runājam pusbalsī. Mēs mazliet nervozējam. Kad aiz durvīm kā jūra dun auditorija, pārņem kaut kāda sevišķa sajūta. Trīsdesmit gadu laikā es neesmu apradis ar šo sajūtu un pārdzīvoju to ik rītu. Nervozi aizpogāju svārkus, uzdodu Nikolajam daudz lieku jautājumu, skaišos .. . Var likties, ka es baidos, taču tās nav bailes, tas ir kaut kas cits, ko nespēju ne nosaukt vārdā, ne aprakstīt.

Bez kādas vajadzības paskatos pulkstenī un saku:

— Nu labi. Jāiet.

Mēs svinīgi soļojam šādā kārtībā: pa priekšu iet Nikolajs ar preparātiem vai ar atlantiem, aiz viņa es, bet aiz manis, kautrīgi noliecis galvu, soļo vezuma zirgs; vai ari, ja vajag, pa priekšu uz nesluvēm nes līķi, aiz līķa iet Nikolajs utt. Man parādoties, studenti pieceļas, pēc tam apsēžas, un jūras troksnis pēkšņi apklust. Iestājas bezvējš.

Es zinu, par ko runāšu, bet nezinu, kā runāšu, ar ko sākšu un ar ko beigšu. Galvā nav nevienas gatavas frāzes. Bet man tikai jāpārlaiž skatiens pār auditoriju (tā man izveidota kā amfiteātris) un jāpasaka stereotipais «pagājušajā lekcijā mēs apstājāmies pie …», tūliņ teikumi garā virtenē izlido no manas sirds un — tēlošana iet vaļā! Es runāju neapturami, strauji, dedzīgi, un, liekas, nav tāda spēka, kas varētu pārtraukt manas runas plūdumu. Lai runātu labi, tas ir, interesanti un klausītājiem noderīgi, vajag, lai būtu ne vien talants, bet arī izmaņa un pieredze, jābūt visskaidrākajam priekštatam par saviem spēkiem, par tiem, kam lasa lekciju, un par runas tematu. Bez tam jābūt atjautīgam cilvēkam, viss modri jāvēro, un ne mirkli nedrīkst zaudēt redzes loku.

Labs diriģents, atveidodams komponista domu, dara reizē divdesmit darbu: lasa partitūru, vicina diriģenta zizlīti, uzmana dziedoni, izdara kustību gan uz bungu, gan mežraga pusi ult. To pašu daru arī es, kad lasu lekciju. Manā priekšā pusotra simta seju, kas katra ir citāda, un trīssimt acu, kas raugās man tieši sejā. Mans mērķis — uzvarēt šo daudzgalvaino hidru. Ja man ik mirkli, kamēr lasu lekciju, ir skaidrs priekšstats par šās hidras uzmanības pakāpi un izpratnes spēku, tā ir manā varā. Otrs mans pretinieks sēž manī pašā. Tas ir — bezgalīga formu, parādību un likumu daudzveidība un sakarā ar to ļoti daudz savējo un svešu domu. Ik mirkli man jābūt pietiekami veiklam, lai no šā milzīgā materiāla izrautu vissvarīgāko un vajadzīgāko un lai tikpat ātri, kā plūst mana valoda, ietērptu savu domu tādā formā, kas būtu piemērota hidras izpratnei un kairinātu tās uzmanību, turklāt modri jāseko, lai domas tiktu pārraidītas nevis tā, kā tās uzkrājas, bet zināmā kārtībā, kas nepieciešama tās ainas pareizai kompozīcijai, kuru gribu zīmēt. Bez tam cenšos, lai mana runa būtu literāra, formulējumi īsi un precīzi, frāze pēc iespējas vienkārša un skaista. Ik mirkli man jāaptur sevi un jāatgādina, ka manā rīcībā ir tikai stunda un četrdesmit minūtes. Vārdu sakot, darba krietni daudz. Vienā un tai pašā laikā man jābūt kā zinātniekam, tā pedagogam un arī oratoram, un ir slikti, ja orators ņem virsroku pār pedagogu un zinātnieku — vai otrādi.

Runāju stundas ceturksni, pusstundu un pēkšņi pamanu, ka studenti sāk raudzīties griestos, uz Pjotru Ignatjeviču, viens sāk meklēt kabatas drānu, cits apsēžas ērtāk, trešais uzsmaida pats savām domām … Tas nozīmē, ka uzmanība nogurdināta. Jāsper attiecīgi soļi. Izmantodams pirmo izdevīgo gadījumu, pasaku kaut kādu kalamburu. Visas pusotra simta sejas plati smaida, acis jautri mirdz, īsu brīdi dzirdams jūras troksnis . . . Arī es smejos. Uzmanība atsvaidzināta, un varu turpināt.

Neviens strīds, nekādas izpriecas un spēles man nekad nav sagādājušas tādu baudu kā lekciju lasīšana. Tikai lekcijās varēju viss atdoties kaislei un sapratu, ka iedvesma nav dzejnieka izdomājums, bet tā patiešām eksistē. Un domāju, ka Herkuless pēc sava vispikantākā varoņdarba nejuta tik saldu gurdumu, kādu es ik reizes pārdzīvoju pēc lekcijas.

Tas bija agrāk. Tagad, lekciju lasot, izjūtu tīrās mokas. Nepaiet ne pusstunda, kad sāku just neatvairāmu nespēku kājās un plecos; apsēžos krēslā, bet neesmu paradis lasīt sēdus; pēc mirkļa pieceļos, turpinu stāvus, pēc tam atkal apsēžos. Mute izžūst, balss aizsmok, galva reibst. .. Lai slēptu klausītājiem savu stāvokli, pastāvīgi dzeru ūdeni, klepoju, bieži šņaucu degunu, it kā mani traucētu iesnas, iespraužu nevietā kalamburus un galu galā paziņoju pārtraukumu pirms laika. Taču galvenām kārtām man ir kauns.

Mana sirdsapziņa un prāts man saka, ka vislabākais, ko es tagad būtu varējis darīt, — nolasīt zēniem atvadīšanās lekciju, pateikt viņiem pēdējos vārdus, svētīt viņus un atdot savu vietu cilvēkam, kas jaunāks un stiprāks par mani. Bet, lai dievs mani soda, man trūkst vīrišķības rīkoties pēc sirdsapziņas.

Par nelaimi neesmu ne filozofs, ne teologs. Man ļoti labi zināms, ka nodzīvošu ne ilgāk par pusgadu; liekas, tagad man visvairāk vajadzētu risināt jautājumus par aizkapa tumsu un tiem redzējumiem, kas piemeklēs manu nāves miegu. Taču nez kāpēc mana sirds vēl nekā negrib zināt par šiem jautājumiem, kaut arī prāts apzinās to svarīgumu. Kā priekš divdesmit trīsdesmit gadiem, tā arī nāves priekšvakarā mani interesē tikai zinātne. Pie pēdējā elpas vilciena es vēl ticēšu, ka zinātne ir vissvarīgākais, visskaistākais un vajadzīgākais cilvēka dzīvē, ka tā vienmēr ir bijusi un būs mīlestības augstākā izpausme un ka tikai ar viņu vienīgo cilvēks uzvarēs dabu un sevi. Sī ticība varbūt ir naiva un netaisna savos pamatos, taču neesmu vainīgs, ka ticu tā un ne citādi; uzvarēt sevī šo ticību es nespēju.

Bet tas nav galvenais. Es tikai žēlīgi lūdzu ievērot manu vājumu un saprast, ka atraut no katedras un skolniekiem cilvēku, kuru kaula smadzeņu liktenis interesē vairāk nekā universa gala mērķis, ir gluži tas pats, kas ieslēgt viņu zārkā, nenogaidot, kamēr viņš nomirs.

Aiz bezmiega un spriegās cīņas ar pieaugošo nespēku manī notiek kaut kas dīvains. Lekcijas vidū kaklā piepeši sakāpj asaru kamols, acis sāk niezēt, un es jūtu neatvairāmu, histērisku vēlēšanos izstiept uz priekšu rokas un skaļi žēloties. Man gribas izkliegt skaļā balsī, ka mani, ievērojamu cilvēku, liktenis notiesājis uz nāvi, ka apmēram pēc pusgada šeit, auditorijā, jau saimniekos cits. Es gribu izkliegt, ka esmu saindēts; jaunas domas, kādas agrāk nepazinu, saindējušas mana mūža pēdējās dienas un kā moskīti joprojām dzeļ manas smadzenes. Un šai brīdī mans stāvoklis man šķiet tik šausmīgs, ka man gribas, lai visus manus klausītājus pārņemtu šausmas, lai tie pielēktu kājās un paniskās bailēs, ar izmisuma kliedzienu mestos uz izeju.

Nav viegli pārdzīvot tādus mirkļus.

II

Pēc lekcijas sēžu mājās un strādāju. Lasu žurnālus, disertācijas vai arī gatavojos nākošajai lekcijai, reizēm šo to rakstu. Strādāju ar pārtraukumiem, jo jāpieņem apmeklētāji.

Atskan zvans. Biedrs atnācis parunāties par darbu. Viņš ienāk pie manis ar cepuri galvā un spieķi rokā un, sniegdams man kā vienu, tā otru, saka:

— Es uz mirkli, uz mirkli! Sēdiet, collega! Tikai divus vārdus!

Vispirms mēs cenšamies parādīt viens otram, ka esam ārkārtīgi laipni un ļoti priecājamies viens otru redzēt. Es sēdinu viņu krēslā, bet viņš sēdina mani; pie tam uzmanīgi glaudām viens otram vidukli, pieskārāmies pogām, un izskatās, it kā mēs aptaustītu viens otru un baidītos apdedzināties. Abi smejamies, lai gan nerunājam nekā jocīga. Apsēdušies pamājam viens otram ar galvu un sākam runāt pusbalsī. Lai cik sirsnīgi mēs būtu noskaņoti viens pret otru, nevaram iztikt neapzeltījuši mūsu valodu ar visādām ķīniskām laipnībām, kā «jums labpatika taisnīgi atzīmēt» vai «kā man bija gods jums sacīt», mēs nevaram nesmieties, ja kāds no mums izsaka atjautu, kaut arī neizdevušos. Izrunājis visu, biedrs strauji ceļas augšā un, mādams ar cepuri uz mana darba pusi, sāk atvadīties. Atkal taustām viens otru un smejamies. Pavadu līdz priekšnamam; te palīdzu biedram uzvilkt kažoku, bet viņš visādi izvairās no šā augstā goda. Pēc tam kad Jegors attaisa durvis, biedrs apgalvo man, ka es saaukstēšoties, bet es izliekos, ka būtu gatavs iet viņam līdzi pat laukā uz ielas. Un, kad beidzot atgriežos savā kabinetā, mana seja vēl arvien smaida, droši vien pēc inerces.

Pēc neilga brītiņa otrs zvans. Kāds ienāk priekšnamā, ilgi atģērbjas un klepo. Jegors ziņo, ka ieradies students. Es saku: — Lūdz! — Pēc mirkļa pie manis ienāk jauns cilvēks ar patīkamu ārieni. Nu jau gads, kopš mums ir saspīlētas attiecības: viņš man riebīgi atbild eksāmenos, bet es lieku viņam vieniniekus. Tādu puišu, kurus es, studentu valodā izsakoties, trenkāju vai gāžu cauri, man ik gadu salasās kādi septiņi. Tie, kas neiztur eksāmenu neapdāvinātības dēļ vai slimības dēļ, parasti pacietīgi nes savu krustu un netirgojas ar mani; tirgojas un nāk pie manis uz mājām tikai sangviniķi, plaša vēriena cilvēki, kuriem izgāšanās eksāmenā maitā ēstgribu un traucē kārtīgi apmeklēt operu. Pret pirmajiem izturos pacietīgi, bet otros trenkāju vai veselu gadu.

—    Sēdieties! — es viesim saku. — Ko teiksiet?

—    Atvainojiet, profesor, ka traucēju… — tas, stostīdamies un nelūkodamies man sejā, iesāk. — Es neuzdrošinātos jūs traucēt, ja… Esmu eksaminējies pie jums jau piecas reizes un… un izkritis. Lūdzu jūs, esiet tik labs, ielieciet man apmierinoši, tāpēc ka …

Arguments, ko visi sliņķi min sev par labu, ir vienmēr tas pats: viņi lieliski izturējuši eksāmenus visos priekšmetos un izkrituši tikai manējā, un tas ir jo dīvaināk tāpēc, ka manā priekšmetā viņi mācījušies vienmēr ļoti nopietni un zina to ļoti labi; izkrituši viņi nez kāda nesaprotama pārpratuma dēļ.

—    Atvainojiet, mans draugs, — es viesim saku, — likt jums apmierinoši es nevaru. Ejiet vēl palasiet piezīmes un tad atnāciet! Tad redzēsim.

Klusums. Man sagribas mazliet pamocīt studentu par to, ka alu un operu viņš mīl vairāk nekā zinātni, un es nopūzdamies saku:

—    Pēc manām domām, vislabākais, ko jūs tagad varat darīt, ir pavisam atstāt medicīnas fakultāti. Ja jūs ar jūsu spējām nekādi nevarat nolikt eksāmenu, tad, acīm redzot, jums nav ne vēlēšanās, ne aicinājuma kļūt par ārstu.

Sangviniķa seja izstiepjas.

—       Piedodiet, profesor, — viņš pavīpsnā, — bet no manas puses tas būtu gan savādi. Mācīties piecus gadus un piepeši… aiziet!

—      Nu nē! Labāk pazaudēt piecus gadus nekā pēc tam visu mūžu nodoties nemīlamam darbam.

Taču tūdaļ man kļūst viņa žēl, un es steidzu piebilst:

—      Kā nu zināt. Tātad palasiet vēl mazliet un atnāciet.

—    Kad? — sliņķis neskanīgi jautā.

—    Kad gribat. Kaut vai rīt.

Un viņa jaukajās acīs es lasu: «Atnākt jau var, bet tu, lops, mani atkal aiztrenksi!»

—       Protams, — es saku, — jūs nekļūsiet izglītotāks ar to, ka eksaminēsieties pie manis vēl piecpadsmit reižu, bet tas audzinās jūsu raksturu. Un arī par to paldies.

Iestājas klusums. Es pieceļos un gaidu, kad viesis aizies, bet viņš stāv, skatās pa logu, plūkā savu bārdiņu un domā. Metas garlaicīgi.

Balss sangviniķim ir patīkama, sulīga, acis gudras, zobgalīgas, seja labsirdīga un mazliet uztūkuši no biežās alus dzeršanas un ilgās gulēšanas uz dīvāna; acīm redzot, viņš varētu pastāstīt man daudz ko interesantu par operu, par savām mīlas dēkām, par biedriem, kurus viņš mīl, bet diemžēl par to nemēdz runāt. Taču es labprāt būtu paklausījies.

—      Profesor! Dodu jums goda vārdu, ka gadījumā, ja ieliksiet man apmierinoši, es …

Tiklīdz viņš min «goda vārdu», es māju ar rokām un apsēžos pie galda. Students domā vēl brīdi un sadrūmis saka:

—    Tādā gadījumā sveiki! . . . Atvainojiet!

—    Sveiki, mans draugs! Labu veselību.

Viņš vilcinādamies iet uz priekšnamu, tur lēnām apģērbjas un, iziedams uz ielas, droši vien atkal ilgi domā; neko citu neizdomājis kā tikai «vecais velns», kas adresēts man, viņš dodas uz lētu restorānu dzert alu un pusdienot, bet pēc tam mājās gulēt. Miers taviem pīšļiem, godīgais darba rūķi!

Trešais zvans. Ienāk jauns ārsts jaunā, melnā uzvalkā, ar zelta brillēm un, protams, ar baltu kaklasaiti. Rekomendējas. Lūdzu apsēsties un jautāju, ko viņš vēlas. Ne bez uztraukuma jaunais zinātnes priesteris sāk man stāstīt, ka šogad izturējis doktoranda eksāmenu un ka viņam tagad atliek tikai uzrakstīt disertāciju. Viņam gribētos pastrādāt pie manis, manā vadībā, un viņš būtu man ļoti pateicīgs, ja es dotu viņam tematu disertācijai.

—    Ļoti priecājos, ka varu jums noderēt, kolēģi, — es saku, — bet vispirms vienosimies par to, kas ir disertācija. Ar šo vārdu pieņemts apzīmēt sacerējumu, kas ir patstāvīga darba produkts. Vai ne tā? Sacerējumu, ko uzraksta par cita tematu un cita vadībā, sauc citādi.

Doktors klusē. Es iekaistu un pielecu kājās.

—    Ko jūs visi pie manis nākat, nesaprotu! — es dusmīgi kliedzu. — Vai man ir bodīte, vai? Es netirgojos ar tematiem! Tūkstoš un pirmo reizi lūdzu jūs visus likt mani mierā! Atvainojiet par rupjību, bet man beidzot tas ir apnicis!

Doktors klusē, un tikai ap viņa vaigu kauliem sakāpj viegls sārtums. Viņa seja pauž dziļu cieņu pret manu ievērojamo vārdu un zināšanām, bet viņa acīs es redzu, ka viņš nicina kā manu balsi, tā manu nožēlojamo stāvu un nervozo žestikulēšanu. Savā niknumā es viņam šķietu savādnieks.

—    Man nav bodīte! — es sirdos. — Un dīvaini! Kāpēc jūs negribat būt patstāvīgs? Kāpēc jums ir tik pretīga brīvība?

Runāt es runāju daudz, bet viņš visu laiku klusē. Galu galā pamazām apklustu un, protams, padodos. Doktorands dabū no manis tematu, kas ir graša vērts, uzrakstīs manā uzraudzībā nekam nevajadzīgu disertāciju, ar cieņu izturēs garlaicīgu disputu un dabūs viņam nevajadzīgu zinātnisko grādu.

Zvanīt pie durvīm var bezgala daudz reižu, bet es šeit aprobežošos tikai ar četriem zvaniem. Atskan ceturtais zvans, un es dzirdu pazīstamus soļus, drānu čaukstus, mīļu balsi…

Priekš astoņpadsmit gadiem nomira mans biedrs acu ārsts un atstāja septiņus gadus vecu meitiņu Kaiju un sešdesmit tūkstošus naudas. Savā testamentā par aizbildni viņš bija noteicis mani. Līdz desmit gadu vecumam Katja dzīvoja manā ģimenē, pēc tam tika nodota institūtā un dzīvoja pie manis tikai vasaras mēnešos, brīvlaikā. Man nebija laika nodarboties ar viņas audzināšanu, es redzēju viņu tikai šad un tad un tāpēc maz ko varu pastāstīt par viņas bērnību.

Pirmais, ko atceros un ko man patīk atcerēties, tā ir — neparastā uzticēšanās, ar kādu viņa ienāca manā ģimenē un ārstējās pie ārstiem, šī uzticēšanās vienmēr laistījās viņas sejiņā. Dažreiz viņa sēž kaut kur maliņā ar apsietu vaigu un katrā ziņā uzmanīgi noraugās uz kaut ko; vai nu viņa tai brīdī redz, kā es rakstu un šķirstu grāmatas vai kā rosās mana sieva, vai kā virēja līra virtuvē kartupeļus, vai arī kā spēlējas suns, viņai noteikti vienmēr acīs varēja lasīt vienu un to pašu: «Viss, kas notiek šai pasaulē, ir skaists un gudrs.» Viņa bija ziņkārīga, un viņai ļoti patika runāties ar mani. Reizēm viņa sēž pie galda man pretim, seko manām kustībām un uzdod jautājumus. Viņai interesanti uzzināt, ko es lasu, ko daru universitātē, vai nebaidos no līķiem, kur lieku savu algu.

—    Vai sludenli universitātē plūcas? — viņa jautā.

—    Plūcas, mīļā.

—    Bet vai jūs liekat tiem stāvēt uz ceļiem?

—    Lieku.

Un viņai nāca smiekli par to, ka studenti plūcas un es lieku tiem stāvēt uz ceļiem, un viņa smējās. Viņa bija rāms, pacietīgs un labs bērns. Nereti man gadījās redzēt, ka viņai kaut ko atņēma, veltīgi viņu sodīja vai arī neapmierināja viņas ziņkāri; tādos brīžos pastāvīgajai uzticēšanās izteiksmei viņas sejā pievienojās vēl skumjas — un tas bija viss. Es nepratu viņu aizstāvēt, tikai kad redzēju skumjas, man radās vēlēšanās piekļaut viņu sev klāt un pažēlot gluži kā vecai auklei: «Manu mīļo bārenīt!»

Tāpat atceros, ka viņai palika labi ģērbties un smaržoties. Šai ziņā viņa līdzinājās man. Arī man patīk skaists apģērbs un labas smaržas.

Nožēloju, ka man nebija laika un gribas izsekot, kā radās un attīstījās viņas dedzīgā aizraušanās, kas bija jau pilnīgi pārņēmusi Katju, kad viņa bija četrpadsmit piecpadsmit gadu veca. Es runāju par viņas dedzīgo aizraušanos ar teātri. Kad viņa brīvdienās atbrauca no institūta un dzīvoja pie mums, tad ne par ko citu nerunāja ar tādu prieku un tādu dedzību kā par lugām un aktieriem. Viņa nogurdināja mūs ar savām pastāvīgajām sarunām par teātri. Mana sieva un bērni neklausījās viņā. Tikai es vienīgais nebiju pietiekami vīrišķīgs un viņu nenoraidīju. Kad viņai radās vēlēšanās dalīties savā sajūsmā, viņa ienāca manā kabinetā un lūdzošā balsī sacīja: — Nikolaj Stepanič, atļaujiet man parunāties ar jums par teātri!

Es parādīju viņai uz pulksteni un atbildēju:

— Dodu tev pusstundu. Sāc!

Vēlāk viņa sāka vest sev līdzi veseliem dučiem savu dievināto aktieru un aktrišu ģīmetņu; pēc tam vairākas reizes piedalījās diletantu izrādēs un galu galā, kad beidza mācības, paziņoja man, ka dzimusi būt par aktrisi.

Es nekad neatbalstīju Katjas aizraušanos ar teātri. Pēc manām domām, ja luga ir laba, nav nekādas vajadzības apgrūtināt aktierus, lai luga radītu vajadzīgo iespaidu; var aprobežoties ar lasīšanu vien. Turpretim, ja luga ir slikta, nekāds tēlojums nepadarīs to par labu.

Jaunībā bieži apmeklēju teātri, bet tagad pāris reižu gadā ģimene nopērk ložu un ved mani «izvēdināt». Zināms, ar to nepietiek, lai iegūtu tiesības spriest par teātri, taču mazliet izteikšos par to. Pēc manām domām, teātris palicis tāds pats, kāds bija priekš trīsdesmit četrdesmit gadiem. Tāpat kā agrāk, ne teātra gaiteņos, ne foajē nekādi nevaru atrast glāzi tīra ūdens. Tāpat kā agrāk, teātra sulaiņi liek man maksāt divdesmit kapeiku soda naudas par manu kažoku, lai gan nav nekā nosodāma, ka valkāju siltu apģērbu ziemā. Tāpat kā agrāk, starpbrīžos bez kādas vajadzības spēlē mūzika, pievienodama lugā iegūtajiem iespaidiem vēl jaunus, negribētus. Tāpat kā argāk, vīrieši starpbrīžos iet uz bufeti dzert alkoholiskus dzērienus. Ja progress nav redzams sīkumos, tad veltīgi to meklēt arī galvenajos vilcienos. Kad no galvas līdz kājām teātra tradīciju un aizspriedumu apņemtais aktieris cenšas lasīt vienkāršu, parastu monologu «Būt vai nebūt» nevis vienkārši, bet nez kāpēc katrā ziņā šņākdams un viss krampjaini raustīdamies, vai kad tas mani par katru cenu cenšas pārliecināt, ka Čackis, kurš daudz sarunājas ar muļķiem un mīl muļķi, ir ļoti gudrs cilvēks un ka «Gudra cilvēka nelaime» nav garlaicīga luga, tad uz mani no skatuves plūst tā pati rutīna, kas mani garlaikoja jau priekš četrdesmit gadiem, kad man bija jāklausās klasiska aurošana un jāredz zvēlieni pa krūtīm. Ik reizes es iznāku no teātra konservatīvāks, nekā biju, tanī ieejot.

Sentimentālu un lētticīgu pūli var pārliecināt, ka teātris savā tagadējā veidā ir skola. Bet to, kas pazīst skolu tās īstajā nozīmē, nevar noķert uz šās makšķeres. Nezinu, kas būs pēc piecdesmit — simt gadiem, bet pašreizējos apstākļos teātris var noderēt tikai kā izprieca. Taču šī izprieca ir pārāk dārga, lai turpinātu to baudīt. Tā atņem valstij tūkstošiem jaunu, veselīgu un talantīgu vīriešu un sieviešu, kuri varētu būt labi ārsti, zemkopji, skolotāji, oficieri, ja neveltītu sevi teātrim; tā atņem publikai vakara stundas — labāko laiku garīgam darbam un biedriskām sarunām. Es nemaz nerunāju par naudas izdevumiem un skatītāju morālajiem zaudējumiem, redzot uz skatuves nepareizi traktētu slepkavību, laulības pārkāpšanu vai apmelošanu.

Katjai bija pavisam citi uzskati. Viņa apgalvoja man, ka teātris pat savā tagadējā veidā stāv augstāk par auditoriju, augstāk par grāmatām, augstāk par visu pasaulē. Teātris — tas ir spēks, kas apvieno sevī visas mākslas, bet aktieri — misionāri. Neviena atsevišķa māksla un zinātne nespēj tik stipri un pareizi iedarboties uz cilvēka apziņu kā skatuve, un tāpēc ne veltīgi viduvējs aktieris ir valstī daudz populārāks par vislabāko zinātnieku vai gleznotāju. Un nekāda publiska darbība nevar sagādāt tādu baudu un apmierina jumu kā skatuve.

Kādā jaukā dienā Katja iestājās trupā un aizbrauca, liekas, uz Ufu, paņemdama sev līdzi daudz naudas, kaudzi rožainu cerību un aristokrātiskus uzskatus par darbu.

Pirmās vēstules, ko viņa rakstīja pa ceļam, bija brīnišķīgas. Es lasīju tās un brīnījos, kā nelielas papīra lapiņas var ietvert sevī tik daudz jaunības, dvēseles skaidrības, svētas naivitātes un līdz ar to smalkus, lietišķus spriedumus, kas darītu godu krietnam vīra prātam. Volgu, dabu, pilsētas, kuras viņa apmeklēja, biedrus, savus panākumus un neveiksmes viņa neaprakstīja, bet apdziedāja; katra rindiņa pauda uzticēšanos, kādu biju paradis redzēt viņas sejā, — un turklāt nāca milzīgs daudzums gramatisku kļūdu, bet pieturas zīmju gandrīz nemaz nebija.

Nepagāja ne pusgads, kad saņēmu augstākā mērā dzejisku un sajūsmas pilnu vēstuli, kas sākās ar vārdiem: «Esmu iemīlējusies!» Šai vēstulei bija pievienota fotogrāfija, uz kuras bija redzams jauns vīrietis ar gludi skūtu seju, platmali galvā un pār plecu pārmestu pledu. Pēc tam sekojošās vēstules tāpat bija lieliskas, bet tajās jau parādījās pieturas zīmes, izzuda gramatiskās kļūdas un stipri varēja just vīrieša ietekmi. Kaija sāka man rakstīt, ka būtu labi kaut kur pie Volgas uzcelt lielu teātri ne citādi kā uz paju pamatiem un iesaistīt šai pasākumā bagātos tirgotājus un kuģu īpašniekus; naudas būtu daudz, ienākumi milzīgi, aktieri spēlētu pēc kooperatīviem noteikumiem .. . Varbūt tas patiešām labi, taču man liekas — tādi izdomājumi var nākt tikai no vīrieša galvas.

Lai būtu kā būdams, pusotra — divus gadus, acīm redzot, viss ritēja ļoti labi: Katja mīlēja, ticēja savam darbam un bija laimīga; bet pēc tam sāku vēstulēs ievērot nepārprotamas atslābuma pazīmes. Sākās ar to, ka Katja sāka žēloties par saviem biedriem — tas ir pirmai un visļaunākais simptoms; ja jauns zinātnieks vai literāts sāk savu darbību ar to, ka skaļi žēlojas par zinātniekiem vai literātiem, tad tas nozīmē, ka viņš jau ir pārpūlējies un darbam nederīgs. Katja man rakstīja, ka viņas biedri neapmeklējot mēģinājumus un nekad neprotot lomas; no muļķīgu lugu uzvedumiem un viņu izturēšanās uz skatuves esot redzams, ka neviens no viņiem necienot publiku; ienākumu interesēs, kas aizņemot visu prātus, dramatiskās aktrises pazemojoties līdz šansonetu dziedāšanai, bet traģiķi dziedot kuplejas, kurās smejoties par pieviltiem vīriem un neuzticīgu sievu grūtniecību utt. Vispār jāpabrīnoties, kā provinces teātris vēl līdz šim nav aizgājis bojā un kā tas var turēties tik tievā un satrunējušā diedziņā.

Par atbildi aizsūtīju Katjai garu un, jāatzīstas, garlaicīgu vēstuli. Starp citu, es viņai rakstīju: «Man bieži gadījies sarunāties ar veciem aktieriem, viscildenākajiem cilvēkiem, kas veltījuši man savu labvēlību; no sarunām ar viņiem varēju noprast, ka viņu darbību vada ne tik daudz viņu pašu prāts un brīvība kā mode un sabiedrības noskaņojums; labākajiem no viņiem bija vajadzējis savā mūžā spēlēt kā traģēdijā, tā operetē, kā Parīzes farsos, tā feerijās, un viņiem vienmēr licies, ka viņi gājuši pa taisnu ceļu un atnesuši labumu. Tātad, kā redzi, ļaunuma iemesls jāmeklē nevis aktieros, bet dziļāk, pašā mākslā un mūsu sabiedrības attieksmēs pret to.» Sī mana vēstule tikai aizkaitināja Katju. Viņa man atbildēja: «Mēs katrs dziedam savu operu. Es Jums nerakstīju par viscildenākajiem cilvēkiem, kas veltījuši Jums savu labvēlību, bet par blēžu bandu, kurai nav nekā kopīga ar cildenumu. Tas ir mežoņu bars, kas nokļuvis uz skatuves tikai tāpēc, ka nekur citur viņus nepieņemtu, un kas saucas par aktieriem tikai tāpēc, ka viņi ir nekaunīgi. Neviena talantīga aktiera, bet daudz neapdāvinātu cilvēku, dzērāju, intrigantu, tenkotāju. Nevaru Jums izteikt, cik man rūgti, ka māksla, kuru tā mīlu, nokļuvusi tādu cilvēku rokās, kurus ienīstu; rūgti, ka labākie cilvēki redz ļaunumu tikai iztālēm, negrib pieiet tuvāk un nenostājas principiāli, bet smagā stilā raksta vispārīgus izteicienus un sludina nekam nevajadzīgu morāli…» — un tā tālāk tikai tādā veidā.

Pagāja vēl kāds laiks, un es saņēmu šādu vēstuli: «Esmu necilvēciski piekrāpta. Nevaru vairs dzīvot. Rīkojieties ar manu naudu, kā atrodat par vajadzīgu. Es mīlēju Jūs kā tēvu un savu vienīgo draugu. Piedodiet!»

Izrādījās, ka arī viņš piederējis pie «mežoņu bandas». Vēlāk pēc dažiem mājieniem varēju uzminēt, ka bijis mēģinājums izdarīt pašnāvību. Laikam Kaija bija gribējusi noindēties. Jādomā, ka viņa pēc tam būs bijusi nopietni slima, jo nākošo vēstuli jau dabūju no Jaltas, kur viņu droši vien bija aizsūtījuši ārsti. Pēdējā viņas vēstulē bija lūgums pēc iespējas ātrāk izsūtīt viņai uz Jaltu tūkstoš rubļu, un tā beidzās šādi: «Atvainojiet, ka vēstule tik drūma. Vakar es apglabāju savu bērnu.» Nodzīvojusi Krimā apmēram gadu, viņa atgriezās mājās.

Viņa ceļoja kādus četrus gadus, un visos šais četros gados, jāatzīstas, es tēloju attieksmē pret viņu diezgan neapskaužamu un dīvainu lomu. Kad agrāk viņa man paziņoja, ka kļūst par aktrisi, un pēc tam rakstīja man par savu mīlu, kad viņu periodiski pārņēma izšķērdības gars un pastāvīgi vajadzēja pēc viņas pieprasījuma sūtīt gan tūkstoti, gan divus tūkstošus rubļu, kad viņa rakstīja man par savu apņemšanos mirt un vēlāk par bērna nāvi, es katru reizi apmulsu un visa mana līdzdalība viņas liktenī izpaudās tikai tādējādi, ka daudz domāju un rakstīju garas, garlaicīgas vēstules, kuras būtu varējis arī pavisam nerakstīt. Bet es taču aizstāju viņai tēvu un mīlēju viņu kā meitu!

Tagad Katja dzīvo pusversti no manis. Viņa noīrējusi piecu istabu dzīvokli un iekārtojusies diezgan mājīgi un ar viņai piemītošu gaumi. Ja kāds gribētu uzgleznot viņas dzīvokļa iekārtu, tad valdošais noskaņojums gleznā būtu laiskums. Laiskam ķermenim — mīkstas kušetes, mīkstas taburetes, laiskām kājām — paklāji, laiskam skatienam —izplūdušas, nespodras vai matētas krāsas; laiskai dvēselei — pie sienām lētu vēdekļu un sīku bildīšu pārpilnība, kurās izpildījuma oriģinalitāte ir pārāka par saturu; galdiņu un plauktiņu bagātība, kuri nokrauti ar pilnīgi nevajadzīgām un nevērtīgām lietām, bezveidīgas lupatas aizkaru vietā . . . Tas viss līdz ar bailēm no spilgtām krāsām, simetrijas un plašuma liecina ne vien par kūtrumu, bet arī par dabiskās gaumes izkropļojumu. Augām dienām Katja guļ uz kušetes un lasa grāmatas, galvenokārt romānus un stāstus. No mājas viņa iziet tikai reizi dienā, pēc pusdienām, lai tiktos ar mani.

Es strādāju, bet Katja sēž netālu no manis uz dīvāna, klusē un līstās šallē, it kā viņai būtu vēsi. Vai nu tāpēc,

ka viņa man simpātiska, vai ari tāpēc, ka esmu pieradis pie viņas biežajiem apmeklējumiem, kad viņa bija vēl meitene, viņas klātbūtne man netraucē koncentrēties. Retumis mehāniski uzdodu viņai kādu jautājumu, viņa ļoti īsi atbild; vai arī, lai mirkli atpūstos, pavēršos pret viņu un raugos, kā viņa, domās nogrimusi, apskata kādu medicīnas žurnālu vai avīzi. Un šai brīdī pamanu, ka viņas sejā jau vairs nav agrākās uzticēšanās izteiksmes. Tā tagad ir vēsa, vienaldzīga, izklaidīga kā pasažieriem, kam ilgi jāgaida vilciens. Katja ģērbusies, tāpat kā agrāk, skaisti un vienkārši, bet nevērīgi; redzams, ka kleita un matu sasukājums dabū krietni ciest no kušetēm un šūpuļkrēsliem, kuros viņa zviln augām dienām. Un viņa nav arī vairs ziņkārīga kā agrāk. Jautāt viņa man vairs nekā nejautā, it kā dzīvē visu jau būtu izbaudījusi un necerētu vairs dzirdēt nekā jauna.

īsi pirms pulksten pieciem zālē un viesistabā sākas kustība. No konservatorijas atgriezusies Līza un atvedusi sev līdzi draudzenes. Dzirdams, ka spēlē klavieres, mēģina balsis un skaļi smejas; ēdamistabā Jegors klāj galdu un šķindina traukus.

—   Sveiki! — Katja saka. — Šodien es neiegriezīšos pie jūsējiem. Lai neņem ļaunā! Nav laika. Atnāciet!

Kad es pavadu viņu līdz priekšnamam, viņa drūmi aplūko mani no galvas līdz kājām un ar neapmierinājumu saka:

—  Bet jūs kļūstat arvien vājāks! Kāpēc neārstējaties? Es aizbraukšu pie Sergeja Fjodoroviča un ataicināšu. Lai apskata jūs!

—    Nevajag, Katja.

—  Nesaprotu, ko jūsu ģimene tūļājas. Tie nu gan ir cilvēki!

Viņa strauji uzvelk savu kažoku, un šai brīdī no viņas nevērīgā matu sasukājuma katrā ziņā uz grīdas izkrīt divas trīs matadatas. Sakārtot matus slinkums un nav arī laika; viņa neveikli paslēpj atrisušās sprogas zem cepurītes un aiziet.

Kad ieeju ēdamistabā, sieva man jautā:

—  Vai pie tevis nupat bija Katja? Kāpēc viņa neienāca pie mums? Tas ir pat savādi…

—    Māmiņ! — Līza viņai pārmetoši saka. — Ja

nevēlas, dievs ar viņu. Mēs lāču neiesim lūgties, uz ceļiem krizdami.

— Ka gribi, tas ir nepieklājīgi. Nosēdēt kabinetā trīs stundas un neiedomāties par mums. Bet lai viņa dara, kā viņai tīk.

Varja un Līza abas neieredz Katju. Šis naids man nesaprotams, un droši vien, lai to saprastu, jābūt sievietei. Es lieku galvu ķīlā, ka starp tiem pusotra simta jaunajiem vīriešiem, kurus gandrīz ikdienas redzu savā auditorijā, un ka starp to simtu padzīvojušo vīru, kurus man nākas sastapt katru nedēļu, nez vai atradīsies kaut viens tāds, kurš saprastu naidu un riebumu pret Katjas pagātni, tas ir, ārlaulības grūtniecību un nelikumīgu bērnu; un tai pašā laikā nekādi nevaru atcerēties nevienu tādu man pazīstamu sievieti vai meiteni, kurai apzināti vai instinktīvi nepiemistu šīs jūtas. Un tas nav tāpēc, ka sievietes būtu tikumīgākas un skaidrākas par vīriešiem: tikumība un skaidrība taču maz atšķiras no netikuma, ja nav brīvas no naida jūtām. Es to izskaidroju vienkārši ar sieviešu atpalicību. Grūtsirdīgas līdzjūtības jūtas un sirdsapziņas sāpes, kādas izjūt mūslaiku vīrietis, redzot nelaimi, daudz vairāk liecina par kultūru un tikumisko attīstību nekā naids un riebums. Mūsdienu sieviete ir tikpat raudulīga un primitīva kā viduslaikos. Un man liekas — pilnīgi saprātīgi rīkojas tie, kas ieteic sievietei pašai sevi audzināt, kā to dara vīrietis.

Sieva nevar ieredzēt Katju arī par to, ka viņa ir bijusi aktrise, par nepateicību, par lepnumu, par ekscentrismu un par visiem tiem netikumiem, kurus tikai sieviete allaž prot saskatīt sievietē.

Bez manis un manas ģimenes pie mums pusdieno vēl pāris Līzas draudzeņu un Aleksandrs Adolfovičs Hnekers, Līzas kavalieris un pretendents uz viņas roku. Tas ir jauns gaišmatis, ne vecāks par trīsdesmit gadiem, vidēja auguma, ļoti tukls, platiem pleciem, ar rudu vaigubārdu gar ausīm un melni krāsotām ūsiņām, kas piešķir viņa pilnīgajai sejai it kā rotaļīgu izteiksmi. Ģērbies viņš ļoti īsos svārkos, spilgtā vestē, lielrūtainās biksēs, kas augšā ir ļoti platas un lejā ļoti šauras, un kājās viņam ir dzelteni zābaki bez papēžiem. Acis iz

valbītas kā vēzim, kaklasaite atgādina vēža kaklu, un man liekas — viss šis jauneklis ož pēc vēžu viras. Viņš mūs apmeklē ik dienas, taču neviens manā ģimenē nezina, kas ir viņa senči, kur viņš mācījies un no kādiem līdzekļiem dzīvo. Viņš nespēlē un nedzied, taču viņam ir kāds sakars ar mūziku un dziedāšanu, viņš nez kur pārdod nez kādas klavieres, bieži mēdz būt konservatorijā, ir pazīstams ar visiem ievērojamiem cilvēkiem un koncertos izturas kā saimnieks; par mūziku viņš spriež ļoti autoritatīvi, un esmu ievērojis, ka visi labprāt ir ar viņu vienis prātis.

Bagātiem cilvēkiem vienmēr ir savi piedzīvotāji liekēži, zinātnei un mākslai tāpat. Liekas — pasaulē nav tādas mākslas vai zinātnes, kas būtu brīva no tādu «svešķermeņu» klātbūtnes kā Hnekers. Es neesmu mūziķis un varbūt maldos attiecībā uz Hnekeru, kuru turklāt maz pazīstu. Taču man liekas pārāk aizdomīga viņa autoritāte un tā cieņa, ar kādu viņš stāv pie klavierēm un klausās, ja kāds dzied vai spēlē.

Cilvēks var būt simtkārtējs džentlmenis un slepenpadomnieks, bet, ja viņam ir meita, nav nekādas garantijas pret mietpilsoniskumu, ko bieži vien viņa mājā un viņa noskaņojumā ienes lakstošanās, bildināšana un kāzas, Es, piemēram, nekādi nevaru samierināties ar svinīgo izteiksmi, kāda mēdz būt manai sievai ik reizes, kad Hnekers atrodas pie mums, tāpat nevaru samierināties ar lafita, portvīna un heresa pudelēm, kuras liek galdā tikai tāpēc, lai viņš pats ar savām acīm pārliecinātos, cik plaši un grezni mēs dzīvojam. Es nevaru sagremot arī Līzas nervozos smieklus, kādus viņa iemācījusies konservatorijā, un viņas manieri skatīties piemiegtām acīm, kad pie mums ir vīrieši. Bet galvenais — nekādi nevaru saprast, kāpēc pie manis ik dienas nāk un katru dienu kopā ar mani pusdieno radījums, kam pilnīgi svešas manas parašas, mana zinātne, »viss mans dzīves veids un kas nemaz nelīdzinās tiem cilvēkiem, kuri man patīk. Sieva un kalpone noslēpumaini čukst, ka tas ir «līgavainis», bet es tomēr nesaprotu viņa klātbūtni; tā man izraisa tādu pašu nesapratni, it kā man līdzās pie galda būtu nosēdinājuši zulusu. Tāpat man liekas savādi, ka mana meita, ko esmu

paradis uzskatīt par bērnu, mīl šo kaklasaiti, šīs acis, šos mīkstos vaigus …

Agrāk man pusdienas vai nu garšoja, vai arī biju pret tām vienaldzīgs, tagad turpretim tās izraisa manī tikai garlaicību un dusmas. Kopš esmu kļuvis ekselence un esmu bijis fakultātes dekāns, mana ģimene nez kāpēc atradusi par vajadzīgu galīgi izmainīt mūsu ēdienu karti un pusdienošanas kārtību. Mani tagad vairs nebaro ar tiem vienkāršajiem ēdieniem, pie kuriem biju pieradis, kad biju students un ārsts, bet ar biezeni, kurā peld nez kādas baltas lāstekas, un ar nierēm madēras mērcē. Ģenerāļa dienesta pakāpe un slava man uz visiem laikiem atņēmusi kā skābus kāpostus, tā garšīgus pīrāgus, kā zosi ar āboliem, tā breksi ar biezputru. Tās atņēmušas man arī kalponi Agašu, runīgu un jocīgu vecīti, kuras vietā tagad pusdienas pasniedz Jegors, truls un iedomīgs puisis ar baltu cimdu labajā rokā. Starplaiki ir īsi, taču izliekas ārkārtīgi gari, jo nav ar ko tos piepildīt. Nav jau vairs agrākās jautrības, brīvo sarunu, joku un smieklu, nav savstarpējas sirsnības un tā prieka, kāds saviļņoja bērnus, sievu un mani, kad agrāk sastapāmies ēdamistabā; man, stipri nodarbinātam cilvēkam, pusdienas bija atpūtas un satikšanās laiks, bet sievai un bērniem svētki, tiesa, īsi, taču gaiši un līksmi svētki, kad viņi zināja, ka es pusstundu piederu nevis zinātnei un studentiem, bet tikai viņiem un nevienam citam. Nav vairs spējas apreibt no vienas glāzes, nav Agašas, nav brekša ar biezputru, nav tā trokšņa, kāds vienmēr pavadīja mazus skandālus pusdienu laikā, piemēram, kaķa un suņa plūkšanos zem galda vai ap Katjas vaigu aptītās saites iekrišanu zupas šķīvī.

Aprakstīt tagadējās pusdienas ir tikpat nepatīkami kā tās ēst. Sievas sejā ir svinīgums, mākslots cienīgums un parastā rūpju izteiksme. Viņa nemierīgi pārlaiž skatienu pār mūsu šķīvjiem un saka: «Es redzu, ka cepetis jums negaršo … Sakiet: negaršo taču?» Un man jāatbild: «Tu veltīgi uztraucies, mīļā, cepetis ir ļoti garšīgs.» Bet viņa: «Nikolaj Stepanič, tu vienmēr mani aizstāvi un nekad nesaki taisnību. Kāpēc gan Aleksandrs Adolfovičs tik maz ēda?» — un tikai tādā veidā visu pusdienu laiku. Liza nervozi smejas un piemiedz acis. Es skatos uz abām, un tikai tagad, pusdienojot, man pilnīgi skaidrs, ka viņu abu garīgā dzīve jau sen izslīdējusi no mana redzes loka. Man ir tāda sajūta, it kā kādreiz es būtu dzīvojis mājās kopā ar īstu ģimeni, bet tagad pusdienoju viesos pie neīstas sievas un redzu neīstu Līzu. Ar viņām abām notikusi krasa pārmaiņa, esmu nogulējis to ilgo procesu, kad šī pārmaiņa tapa, un nav brīnums, ka nekā nesaprotu. Kāpēc notikusi šī pārmaiņa? Nezinu. Varbūt visa nelaime tā, ka sievai un meitai dievs nav devis tādu pašu spēku kā man. Kopš bērnības esmu pieradis turēties pretim ārējām ietekmēm un esmu sevi pietiekami norūdījis; tādas sadzīves katastrofas kā slava, ģenerāla dienesta pakāpe, pāreja no pieticības uz dzīvi pāri pār saviem līdzekļiem, pazīšanās ar ievērojamiem cilvēkiem un tā tālāk tik tikko skāra mani, un es paliku vesels un neiedragāts; turpretim uz vājajiem, uz nenorūdīto sievu un Līzu, tas viss novēlās kā liela sniega lavīna un nospieda viņas.

Jaunkundzes un Hnekers runā par fūgām, kontrapunktiem, dziedātājiem un pianistiem, par Bahu un Brāmsu, bet sieva, bīdamās, ka viņu netur aizdomās par muzikālu ignoranci, labvēlīgi uzsmaida viņiem un murmina: «Tas ir brīnum jauki.. . Vai tiešām? Ko jūs sakāt? . . .» Hnekers solīdi ēd, solīdi ioko un augstsirdīgi uzklausa jaunkundžu piezīmes. Retumis viņam rodas vēlēšanās parunāt sliktā franču valodā, un tad viņš nez kāpēc atrod par vajadzīgu godāt mani votre excellence.

Bet es esmu drūms. Acīm redzot, visi jūtas neērti manā klātbūtnē, bet man ir neērti viņu dēļ. Nekad agrāk netiku izjutis kārtu antagonismu, bet tagad mani moka tieši kaut kas tamlīdzīgs. Es cenšos atrast Hnekerā tikai nelāgas īpašības, drīz vien atrodu tās un uztraucos, ka vina vietā kā līgavainis nesēž manu aprindu cilvēks. Viņa klātbūtne nelabi ietekmē mani arī citā ziņā. Parasti, kad palieku vienatnē vai arī atrodos to cilvēku sabiedrībā, kuri man patīk, nedomāju par saviem nopelniem, bet, ja sāku par tiem domāt, tad tie man šķiet tik niecīgi, it kā tikai vakar būtu kļuvis par zinātnieku; turpretim tādu cilvēku klātbūtnē kā Hnekers mani nopelni man izliekas kā visaugstākais kalns, kura galotne pazūd mākoņos, bet pakājē ķepurojas tikko saskatāmie Hnekeri.

Pēc pusdienām dodos uz kabinetu un aizkūpinu tur savu pīpīti, vienīgo reizi pa visu dienu. Šis draņķīgais paradums man palicis no veciem laikiem, kad ļuļķēju no agra rīta līdz vēlai naktij. Kad smēķēju, pie manis ienāk sieva un apsēžas, lai parunātos ar mani. Tāpat kā no rīta, jau iepriekš zinu, par ko būs runa.

—   Mums, Nikolaj Stepanič, abiem nopietni jāparunājas, — viņa iesāk. — Es par Līzu . . . Kāpēc tu nepievērs uzmanību?

—    Kā tā?

—    Tu izliecies, ka neko nemani, bet tas nav labi. Nedrīkstam būt bezrūpīgi. . . Hnekeram ir nodomi attiecībā uz Līzu .. . Ko tu teiksi?

—   Es nevaru sacīt, ka viņš ir slikts cilvēks, jo nepazīstu viņu, bet, ka viņš man nepatīk, to esmu teicis jau tūkstošiem reižu.

—    Bet tā nedrīkst… nedrīkst…

Viņa pieceļas un sāk staigāt aiz uztraukuma.

—    Tā nedrīkst izturēties pret nopietnu soli.. . — viņa saka. — Kad runa ir par meitas laimi, jāatmet viss personīgais. Es zinu, ka viņš tev nepatīk .. . Labi… Ja mēs viņam tagad atteiksim, izjauksim visu, kā tu vari galvot, ka Līza visu mūžu mums to nepārmetīs? Līgavaiņu tagad nav nemaz tik daudz, un var notikt, ka negadās vairs citas partijas .. . Viņš ļoti mīl Līzu un, acīm redzot, viņai patīk . . . Zināms, viņam nav noteikta stāvokļa, bet ko lai iesāk? Dievs dos, ar laiku iestāsies kādā vietā. Viņš ir no labas ģimenes un bagāts.

—    Kā tev tas zināms?

—    Viņš stāstīja. Viņa tēvam Harkovā ir liela māja un muiža Harkovas tuvumā. Vārdu sakot, Nikolaj Stepanič, tev noteikti jāaizbrauc uz Harkovu.

—    Kāpēc?

—   Tur tu visu dabūsi zināt. . . Tev tur pazīstami profesori, viņi tev palīdzēs. Es pati būtu braukusi, bet esmu sieviete. Nevaru . . .

—    Es nebraukšu uz Harkovu, — es īgni saku.

Sieva izbīstas, un viņas sejā parādās skaudru sāpju

izteiksme.

—    Dieva dēļ, Nikolaj Stepanič! — viņa šņukstēdama lūdzas mani. — Dieva dēļ, noņem no manis šo nastu! Es ciešu!

Man kļūst sāpīgi raudzīties uz viņu.

—    Labi, Var ja, — es laipni saku. — Ja gribi, tad lūdzu, braukšu uz Harkovu un izdarīšu visu, ko vēlies.

Viņa piespiež lakatiņu pie acīm un aiziet savā istabā raudāt. Es palieku viens.

Pēc brītiņa atnes uguni. No krēsliem un lampas kupola uz sienām un grīdas gulstas pazīstamas, sen apnikušas ēnas, un, raugoties uz tām, man liekas — jau nakts, un sākas mans nolādētais bezmiegs. Es apgulstos gultā, tad pieceļos un staigāju pa istabu, pēc tam atkal apgulstos … Parasti pēc pusdienām, pievakarē, mani nervi satraukti līdz augstākai pakāpei. Es sāku bez iemesla raudāt un slēpju galvu zem spilvena. Sai laikā baidos, ka tik kāds neienāk. Baidos pēkšņi nomirt, kaunos par savām asarām, un vispār ap sirdi ir neizturami. Jūtu, ka nespēju vairs ilgāk skatīties ne savā lampā, ne grāmatās, ne ēnās uz grīdas, nevaru klausīties balsīs, kas skan no viesistabas. Kāds neredzams un nesaprotams spēks rupji grūž mani laukā no mana dzīvokļa. Es pielecu kājās, steigšus apģērbjos un uzmanīgi, lai mājinieki nemanītu, izeju uz ielas. Kurp iet?

Atbilde uz šo jautājumu jau sen iesēdusies manās smadzenēs: pie Katjas.

III

Viņa, kā parasti, guļ uz turku dīvāna vai kušetes un kaut ko lasa. Mani ieraudzījusi, Katja laiski paceļ galvu, apsēžas un pastiepj man roku.

—    Bet tu tikai guli, — es, brīdi klusējis un elpu atvilcis, saku. — Tas nav veselīgi. Būtu kaut ko darījusi!

—    Ko?

—    Būtu, es saku, kaut ko darījusi.

—   Ko tad? Sieviete var būt tikai vai nu vienkārša strādniece, vai aktrise.

—          Nu, un tad? Ja nevari par strādnieci, ej par aktrisi.»

Klusums.

—          Būtu apprecējusies, — es, pa pusei jokodams, iebilstu.

—    Nav ko precēt. Un nav nozīmes to darīt.

—    Tā nevar dzīvot.

—          Bez vīra? Kas par to! Vīriešu ir diezgan, ja tikai būtu patika.

—    Katja, tas ir neglīti.

—    Kas neglīti?

—    Nu, lūk, tas, ko tu nupat sacīji.

Pamanījusi, ka esmu sarūgtināts, un vēlēdamās izlīdzināt nelāgo iespaidu, Katja saka:

—    Iesim! Nāciet līdzi! Lūk, tā.

Viņa ieved mani mazā, ļoti mājīgā istabelē un, uz rakstāmgaldu rādīdama, saka:

—           To … es iekārtoju jums. Te jūs strādāsiet. Brauciet katru dienu un ņemiet līdzi darbu. Bet tur, mājās, jūs tikai traucē. Vai strādāsiet šeit? Gribat?

—           Lai nesarūgtinātu viņu ar atraidījumu, atbildu, ka strādāšu pie viņas un ka istaba man ļoti patīk. Pēc tam mēs abi apsēžamies mājīgajā istabelē un sākam runāties.

Siltums, mājīgā iekārta un simpātiska cilvēka tuvums manī nerada vairs prieku kā agrāk, bet tikai stipru tieksmi žēloties un gausties. Man nez kāpēc liekas — ja pakurnēšu un pažēlošos, man kļūs vieglāk.

—          Slikti, mana mīļā! — es nopūzdamies iesāku. — Ļoti slikti. ..

—    Kas tad ir?

—           Redzi, mans draugs. Vislabākā un vissvētākā karaļu tiesība ir — tiesība apžēlot. Un es vienmēr jutos ka karalis, jo neierobežoti izlietoju šo tiesību. Es nekad nenosodīju, biju augstsirdīgs, labprāt piedevu visiem pa labi un pa kreisi. Kur citi protestēja un uztraucās, es tikai devu padomu un pārliecināju. Visu savu mūžu centos tikai pēc tā, lai ģimenei, studentiem, biedriem, kalpotājiem būtu ciešama mana sabiedrība. Un, es zinu, tāda mana attieksme pret cilvēkiem audzināja visus, kam nācās atrasties manā tuvumā. Bet tagad vairs neesmu karalis. Mani norisinās kaut kas tāds, kas piederas tikai vergiem: manā galvā dienu un nakti klīst ļaunas domas, bet sirdī savijušas ligzdu jūtas, kādas agrāk nepazinu. Es gan nīstu, gan nicinu, mani pārņem gan sašutums, gan uztraukums, gan arī bailes. Esmu kļuvis ārkārtīgi stingrs, uzstādu augstas prasības, ātri uztraucos, esmu nelaipns, aizdomu pilns. Pat tas, kas man agrāk deva iemeslu tikai pateikt lieku kalamburu un labsirdīgi pasmieties, tagad rada manī smagu sajūtu. Pārvērtusies arī mana loģika: agrāk nicināju tikai naudu, tagad nīstu nevis naudu, bet bagātniekus, it kā viņi būtu vainīgi; agrāk neieredzēju varmācību un patvaļību, tagad neieredzu varmācīgus cilvēkus, it kā vienīgi viņi būtu vainīgi, bet ne mēs visi, jo neprotam audzināt cits citu. Ko tas nozīmē? Ja jaunas domas un jaunas jūtas radušās no uzskatu maiņas, tad kur varēja rasties šī maiņa? Vai tad pasaule kļuvusi sliktāka, bet es labāks, vai varbūt agrāk esmu bijis akls un vienaldzīgs? Bet, ja nu šī pārmaiņa notikusi vispārēja fizisko un garīgo spēku sabrukuma rezultātā — es taču esmu slims un ik dienas zaudēju svaru, — tad mans stāvoklis ir nožēlojams: tātad manas jaunās domas ir nenormālas, neveselīgas, man jākaunas par tām un jāuzskata tās par nenozīmīgām …

—    Slimībai te nav nekādas nozīmes, — Katja mani pārtrauc. — Jums vienkārši atvērušās acis; tas ir viss. Jūs esat ieraudzījis to, ko agrāk nez kāpēc negribējāt ievērot. Pēc manām domām, jums vispirms galīgi jāsarauj visas saites ar ģimeni un jāaiziet.

—    Tu runā muļķības.

—   Jūs viņus vairs nemīlat, kāpēc veltīgi izlikties? Un vai tad tā ir ģimene? Nulles! Ja viņi šodien nomirtu, rīt neviens vairs nemanītu, ka viņu nav.

Katja nicina manu sievu un meitu tikpat stipri, cik tās neieredz viņu. Nez vai mūsu laikā var runāt par tiesībām cilvēkiem nicināt citam citu. Taču, ja raugās no Katjas viedokļa un uzskata, ka ir tāda tiesība, tad tomēr jāatzīst, ka viņai ir tādas pašas tiesības nicināt sievu un Līzu kā pēdējām viņu neieredzēt.

—   Nulles! — viņa atkārto. — Vai šodien esat pusdienojis? Kā viņas neaizmirsa uzaicināt jūs uz ēdamistabu? Ka viņas vēl līdz šim atceras par jūsu eksistenci?

—    Katja, — es stingri saku, — lūdzu tevi klusēt!

—    Bet vai jūs domājat, ka man patīk runāt par viņām? Es būtu priecīga, ja viņas nemaz nepazītu. Paklausiet mani, mans dārgais: pametiet visu un aizbrauciet! Brauciet uz ārzemēm! Jo ātrāk, jo labāk.

—    Kādas mujķības! Bet universitāte?

—    Un universitāti arī. Ko tā jums dod? Tikpat nekāda labuma. Jūs lasāt lekcijas jau trīsdesmit gadu, bet kur ir jūsu skolnieki? Vai jums ir daudz slavenu zinātnieku? Saskaitiet! Bet, lai vairotu šos ārstus, kas izmanto nezināšanu un iedzīvojas simttūkstošos, nemaz nevajag būt talantīgam un labam cilvēkam. Jūs esat lieks.

—    Ak dievs, cik tu esi skarba! — es sūdzos. — Cik tu esi skarba! Klusē, citādi aiziešu. Es neprotu atbildēt uz tavām rupjībām!

Ienāk kalpone un sauc mūs dzert tēju. Pie patvāra mēs, paldies dievam, sākam runāt par ko citu. Kad esmu pažēlojies, man gribas Jaut vaju citai savai vecuma vājībai — atmiņām. Es stāstu Katjai par savu pagātni un sev par lielu izbrīnu izstāstu viņai tādus sīkumus, par kuriem vairs nebiju domājis, ka tie vēl glabājas manā atmiņā. Bet viņa klausās manī ar sajūsmu, lepnumu, elpu aizturējusi. It īpaši man patīk stāstīt viņai par to, kā kādreiz mācījos seminārā un sapņoju iestāties universitātē.

—    Reizēm staigāju pa mūsu semināra dārzu … — es stāstu. — Vējš atnes no kāda tāla kroga harmonikas skaņas un dziesmu, vai arī dzirdu gar semināra žogu aizdrāžamies trijjūgu ar zvārguļiem, un ar to pilnīgi pietiek, lai laimes jūtas pēkšņi pildītu ne vien krūtis, bet pat vēderu, kājas, rokas . . . Klausos harmonikā vai zvārguļos, kas attālinās, bet pats iedomājos, ka esmu ārsts un iztēlojos ainas — vienu labāku par citu. Un, lūk, kā redzi, mani sapņi piepildījās. Es dabūju vairāk, nekā uzdrošinājos sapņos cerēt. Trīsdesmit gadu biju iemīļots profesors, man bija lieliski biedri un godājama popularitāte. Es mīlēju, apprecējos aiz dedzīgas mīlestības, man bija bērni. Vārdu sakot, ja atskatās atpakaļ, visa mana dzīve liekas skaista, talantīgi izveidota kompozīcija. Tagad man tikai atliek nesabojāt finālu. Šai nolūkā vajag cilvēciski nomirt. Ja nāve patiešām ir briesmas, tad nāve jāsagaida tā, kā pienākas skolotājam, zinātniekam un kristīgas valsts pilsonim: drosmīgi un ar mierīgu sirdi. Taču es maitāju finālu. Es grimstu, bēgu pie tevis, lūdzu palīdzību, bet tu man saki: grimstiet, tā arī vajag.

Te priekšnamā atskan zvans. Mēs abi ar Katju pazīstam to un sakām:

—    Tas droši vien ir Mihails Fjodorovičs.

Un patiešām — pēc mirkļa ienāk mans biedrs filologs Mihails Fjodorovičs, slaids, labi noaudzis, ap piecdesmit gadu vecs, bieziem, sirmiem matiem, melnām uzacīm un bez bārdas. Viņš ir labs cilvēks un ļoti jauks biedrs. Cēlies no senas, diezgan laimīgas un talantīgas muižnieku ģimenes, kurai bijusi ievērojama nozīme mūsu literatūras un izglītības vēsturē. Pats viņš ir gudrs, apdāvināts, ļoti izglītots, taču ne bez dīvainībām. Zināmā mērā mēs visi esam dīvaini un visi esam savādnieki, taču viņa dīvainības ir kaut kas sevišķs, un nevar teikt, ka tās nebūtu bīstamas viņa paziņām. Starp pēdējiem zinu ne mazumu tādu cilvēku, kuri aiz viņa dīvainībām it nemaz nesaskata viņa neskaitāmās labās īpašības. Istabā ienākot, viņš lēnām novelk cimdus un saka samtainā basā:

—   Sveicināti! Vai dzerat tēju? Taisni laikā. Velnišķīgi salst.

Pēc tam viņš sēžas pie galda, paņem sev glāzi un tūliņ sāk runāt. Visraksturīgākais viņa runāšanas veidā ir pastāvīgi jokojošais tonis, filozofijas un jautras mēļošanas sajaukums kā Šekspīra kapraču valodā. Viņš vienmēr runā par nopietnām lietām, taču nekad nerunā nopietni. Viņa spriedumi vienmēr ir skarbi, ķildīgi, taču maigā, vienmērīgā, jokojošā toņa dēļ iznāk, ka skarbums un lamas negriežas ausīs un pie tā drīz pierod. Ik vakaru viņš izstāsta piecas sešas anekdotes no universitātes dzīves un ar tām parasti sāk, kad sēžas pie galda.

—    Ak kungs! — viņš nopūšas, zobgalīgi kustinādams savas melnās uzacis. — Gadās pasaulē tādi komiķi!

—    kas tad noticis? — Katja jautā.

—  .Es šodien nāku no lekcijas un satieku kāpnēs to veco idiotu, mūsu N. N. … Iet un, kā parasti, izstiepis uz priekšu savu zirga žokli, meklē kādu, kam varētu pagausties par savu migrēnu, sievu un studentiem, kuri negrib apmeklēt viņa lekcijas. Nu, domāju, ieraudzījis mani — tagad esmu beigts, viss pagalam . . .

Un tā tālāk tāda veidā. Vai arī viņš iesāk šādi:

—    Vakar biju uz mūsu Z. Z. publisko lekciju. Brīnos, kā mūsu alma mater, kaut viņu jupis, uzdrošinās publikai rādīt tādus mūlāpus un patentētus stulbeņus kā šis Z. Z. Tas taču ir Eiropas mēroga muļķis! Apžēlojieties, otru tādu visā Eiropā dienas laikā ar uguni nesameklēt! Lasa lekciju, varat iedomāties, it kā ledus konfekti sūkādams: sju-sju-sju … Nobijies, nevar salasīt savu rokrakstu, domiņas tik tikko kustas ar velosipēdu braucoša arhimandrita ātrumā, bet, galvenais, nekādi nevar saprast, ko viņš grib teikt. Garlaicība tāda, ka pat mušas apsprāgst nost. Šo garlaicību var salīdzināt tikai ar to, kāda pie mums mēdz būt aktu zālē gada noslēguma aktā, kad saka tradicionālo runu, lai velns to parauj.

Un tūlīt strauja pāreja:

—    Priekš trim gadiem, Nikolajs Stepaničs droši vien atceras, man vajadzēja sacīt šo runu. Karsti, smacīgi, mundieris žņaudz padusēs — tīrais negals! Lasu pusstundu, stundu, pusotras stundas, divas stundas. . . «Nu,» domāju, «paldies dievam, palikušas vēl tikai desmit lappuses.» Bet beigās man bija četras tādas lappuses, kuras varēja nemaz nelasīt, un es biju nolēmis tās izlaist. Tātad atlikušas, domāju, tikai sešas. Taču, iedomājieties, paskatījos aši uz priekšu un ieraudzīju: pirmajā rindā viens otram blakus sēž kāds ģenerālis ar lenti un arhierejs. Nabagi, gluži sastinguši aiz garlaicības, blisina acis, lai neaizmigtu, un tomēr cenšas paust savās sejās uzmanību un izliekas, ka mana lasīšana viņiem saprotama un patīkama. Nu, domāju, ja patīk, tad še jums! Par spīti! Saņēmos un nolasīju visas četras lappuses.

Kad viņš runā, viņa sejā, kā tas vispār ir ar zobgalīgiem cilvēkiem, smaida tikai acis un uzacis. Viņa acīs tai brīdī nav ne naida, ne dusmu, bet ir daudz atjautas un tās īpašās lapsas viltības, ko var pamanīt tikai ļoti labi novērotāji. Ja turpinām runāt par viņa acīm, tad esmu pamanījis vēl vienu īpatnību. Kad viņš saņem no Katjas rokām glāzi vai uzklausa viņas piezīmi, vai arī pavada Katju ar skatienu, ja viņa pēc kaut kā uz mirkli iziet no istabas, tad šai skatienā ievēroju kaut ko lēnīgu, pielūdzošu, tīru . . .

Kalpone aiznes patvāri un liek galdā lielu gabalu siera, augļus un pudeli Krimas šampanieša, diezgan sliktu vīnu, kas Katjai iepaticies, kad viņa dzīvoja Krimā. Mihails Fjodorovičs paņem no etažeres divus kāršu komplektus un liek pasjansu. Pēc viņa apgalvojuma, daži pasjansi prasot lielu attapību un uzmanību, taču, likdams tos, viņš tomēr visu laiku izklaidējas ar runāšanu. Katja vairāk ar mimiku nekā ar vārdiem uzmanīgi seko viņa kārtīm un palīdz viņam. Pa visu vakaru viņa izdzer ne vairāk kā divas glāzes vīna, es izdzeru ceturtdaļglāzi; pārējā pudeles daļa pienākas Mihailam Fjodorovičam, kurš var dzert daudz un nekad nereibst.

Pasjansu liekot, risinām dažādus jautājumus, galvenokārt visbūtiskākos, turklāt visvairāk uzbrūkam tam, ko visvairāk mīlam, tas ir, zinātnei.

—    Zinātne, paldies dievam, jau pārdzīvojusi savu laiku, — Mihails Fjodorovičs ar uzsvaru saka. — Tās dziesma jau nodziedāta. Jā gan. Cilvēce jau sāk izjust vajadzību aizstāt zinātni ar ko citu. Tā ir izaugusi uz aizspriedumu pamata, aizspriedumi to baroja un tagad tā izveido tādu pašu aizspriedumu kvintesenci kā tās novecojušās vecmāmuļas: alķīmija, metafizika un filozofija. Un patiešām — ko zinātne devusi cilvēkiem? Starp mācītajiem eiropiešiem un ķīniešiem, kam nav nekādu zinātņu, taču ir ļoti maza atšķirība, tīri ārēja. Ķīnieši nepazina zinātnes, bet ko viņi ar to ir zaudējuši?

—   Arī mušas nepazīst zinātni, — es saku, — un kas no tā?

—   Jūs veltīgi skaišaties, Nikolaj Stepanič. Es taču to saku šeit, mūsu vidū . . . Esmu uzmanīgāks, nekā jūs domājat, un nesākšu visu to runāt publiski, lai dievs pasarga! Masā dzīvo aizspriedums, ka zinātne un māksla stāv augstāk par zemkopību, tirdzniecību, augstāk par amatiem. Mūsu sekta barojas no šā aizsprieduma, un ne jau mums abiem to sagraut. Lai dievs pasarga!

Pasjansu liekot, krietni sadodam arī jaunatnei.

—    Sekla tagad kļuvusi mūsu publika, — Mihails Fjodorovičs nopūšas. — Es nemaz nerunāju par ideāliem un visu pārējo, kaut jel kārtīgi strādāt un domāt viņi prastu! Patiešām jāsaka: «Es skumīgs noskatos uz mūsu jauno audzi.»

—    Jā, kļuvuši briesmīgi sekli, — Katja pievienojas. — Sakiet, vai pēdējos piecos — desmit gados jums ir bijis kaut viens izcils cilvēks!

—    Nezinu, kā pie citiem profesoriem, bet savā fakultātē gan neatceros.

—    Esmu savā mūžā redzējusi daudz studentu un jūsu jauno zinātnieku, daudz aktieru . .. Un ko jūs domājat? Man ne reizes nav izdevies sastapties ne vien ar varoni vai talantīgu personību, bet pat vienkārši ar interesantu cilvēku. Visi pelēki, neapdāvināti, ar pretenzijām . ..

Visas šīs sarunas par seklību ik reizes atstāj uz mani tādu iespaidu, it kā es nejauši būtu noklausījies nelāgu sarunu par savu meitu. Mani sarūgtina tas, ka apvainojumi nav pietiekami pamatoti un tos dibina uz tādiem sen nodeldētiem vispārējiem izteicieniem, tādiem biedēkļiem kā seklība, ideālu trūkums vai atsaukšanās uz jauko pagātni. Katram apvainojumam, pat ja to izsaka dāmu sabiedrībā, jābūt cik iespējams skaidri motivētam, citādi tas nav apvainojums, bet tukša, kārtīgu cilvēku necienīga mēlnesība.

Esmu vecs vīrs, kalpoju jau trīsdesmit gadu, taču nemanu ne seklību, ne ideālu trūkumu un nedomāju, ka tagad būtu sliktāk, nekā bija agrāk. Mans šveicars Nikolajs, kura pieredzei šai gadījumā ir sava nozīme, stāsta, ka tagadējie studenti neesot ne labāki, ne sliktāki par agrākajiem.

Ja man jautātu, kas man nepatīk manos tagadējos skolniekos, es neatbildētu tūliņ un neteiktu neko daudz, taču, ko sacītu, to sacītu diezgan noteikti. Viņu trūkumus es zinu, un tāpēc man nav vajadzīgs lietot vispārējus miglainus izteicienus. Man nepatīk, ka viņi pīpē tabaku, lieto alkoholiskus dzērienus un vēlu precas; ka viņi ir bezrūpīgi un bieži vien tik vienaldzīgi, ka pacieš savā vidū izsalkušus un nemaksā parādus studentu pabalstīšanas biedrībā. Viņi neprot jaunās valodas un nepareizi runā krieviski; vēl vakar mans biedrs higiēnists man sūdzējās, ka viņam jānolasot divreiz vairāk lekciju, jo studenti vāji zinot fiziku un nemaz nepārzinot meteoroloģiju. Viņi labprāt pakļaujas jaunlaiku un pat ne labāko rakstnieku ietekmei, bet pilnīgi vienaldzīgi pret tādiem klasiķiem kā, piemēram, Šekspīrs, Marks Aurēlijs, Epiktekts vai Paskāls, un šai neprašanā atšķirt vērtīgo no mazvērtīgā visvairāk izpaužas viņu dzīves nepraktiskums. Visus grūtākos jautājumus, kam ir vairāk vai mazāk sabiedrisks raksturs (piemēram, pārceļošana), viņi atrisina ar parakstīšanās lapiņām, nevis ar zinātniskiem pētījumiem un pieredzi, kaut gan tas viss ir pilnīgi viņu rīcībā un visvairāk atbilst viņu uzdevumam. Viņi labprāt kļūst par ordinatoriem, asistentiem, laborantiem, eksterņiem un gatavi ieņemt šīs vietas līdz četrdesmit gadu vecumam, lai gan patstāvība, brīvības sajūta un personīga iniciatīva zinātnē ir tikpat vajadzīga kā, piemēram, mākslā vai tirdzniecībā. Man ir skolnieki un klausītāji, bet nav palīgu un pēcteču, un tāpēc es viņus mīlu un esmu aizkustināts, bet nelepojos ar viņiem. Utt., utt.

Līdzīgi trūkumi, lai to būtu cik daudz būdams, var radīt pesimistisku vai neapmierinātības noskaņojumu tikai mazdūšīgā un biklā cilvēkā. Visiem šiem trūkumiem ir gadījuma, pārejošs raksturs, un tie atrodas pilnīgā atkarībā no dzīves apstākļiem; pietiek ar kādu gadu desmitu, lai tie izzustu vai arī tos nomainītu citi — jauni trūkumi, bez kuriem nevar iztikt un kuri savukārt biedēs mazdūšīgos. Studentu grēki bieži vien mani sarūgtina, taču šis sarūgtinājums nav nekas salīdzinājumā ar to prieku, kādu izjūtu jau trīsdesmit gadu, kad sarunājos ar skolniekiem, lasu tiem lekcijas, novēroju to attiecības un salīdzinu tos ar citu aprindu cilvēkiem.

Mihails Fjodorovičs tenko, Katja klausās, un abi nemana, cik dziļā bezdibenī viņus pamazām ievelk tāda šķietami nevainīga izklaidēšanās kā savu tuvāko nosodīšana. Viņi nejūt, kā vienkāršā saruna pamazām pāriet ņirgās un izsmieklā un kā viņi abi sāk laist darbā pat aprunāšanas paņēmienus.

—    Gadās smieklīgi subjekti, — Mihails Fjodorovičs saka. — Vakar iegriežos pie mūsu mediķiem, liekas, trešā kursa. Seja šitāda . .. Dobroļubova stilā, uz pieres dziļdomības zīmogs. Sākām runāties. «Tādas tās lietas,» saku, «jaunais cilvēk. Es lasīju,» saku, «ka viens vācietis — aizmirsu viņa uzvārdu — ieguvis no cilvēka smadzenēm jaunu alkoloīdu idiolīnu.» Un ko jūs domājat? Noticēja un pat sataisīja cienīgu seju: skat, kādi ir mūsējie! Vai arī nesen aizeju uz teātri. Apsēžos. Tieši man priekšā, nākošajā rindā, sēž divi: viens «no mūsējiem» un, acīm redzot, jurists, otrs pinkains — mediķis. Mediķis pilns kā mārks. Skatuvei — nulle vērības. Snauž savā nodabā un klana galvu. Bet, tikko kāds aktieris sāk skaļi runāt monologu vai vienkārši paceļ balsi, mans mediķis nodreb, grūž savam biedram sānos un prasa: «Ko viņš saka? Di-ižciltīgi?» — «Dižciltīgi,» mūsējais atbild. «Bravo!» mediķis rēc. «Di-ižciltī-īgi. Bravo!» Viņš, šis piedzērušais stulbenis, redziet, atnācis uz teātri nevis pēc mākslas, bet pēc dižciltības. Dižciltība viņam vajadzīga.

Bet Katja klausās un smejas. Smiekli viņai tādi dīvaini: viņa strauji un ritmiski pareizi ieelpo un izelpo gaisu — it kā spēlētu harmonikas — turklāt sejā smejas tikai nāsis. Man jau nolaižas rokas, un es nezinu, ko runāt. Nevarēdams novaldīties, piesarkstu, pielecu kājās un kliedzu:

—   Apklustiet beidzot! Ko jūs te sēžat kā divi krupji un saindējat gaisu ar savu elpu? Pietiek!

Un, nenogaidījis, kad viņi beigs mēlnešot, pošos uz mājām. Ir jau arī laiks: vienpadsmitā stunda.

—    Bet es vēl mazliet pasēdēšu, — Mihails Fjodorovičs saka. — Vai atļaujat, Jekaterina Vladimirovna?

—    Atļauju, — Katja atbild.

—   Bene. Tādā gadījumā lieciet pasniegt vēl pudelīti!

Abi ar svecēm rokā pavada mani uz priekšnamu, un,

kamēr es velku mugurā kažoku, Mihails Fjodorovičs

saka:

—    Pēdējā laikā, Nikolaj Stepanič, jūs esat briesmīgi novājējis un novecojis. Kas jums kaiš? Slims esat, vai?

—    Jā, esmu mazliet slims.

—    Un neārstējas … — Katja drūmi piebilst.

—     Kāpēc tad neārstējaties? Kā tā var? Kas pats sargās, to dievs sarga. Pasveiciniet savējos un lūdziet atvainot, ka neiegriežos! Sajās dienās, pirms aizbraukšanas uz ārzemēm, pieiešu atvadīties. Noteikti! Nākamnedēļ aizbraucu.

Kad atstāju Katjas māju, biju uztraukts un nemierā ar sevi, mani bija nobaidījušas sarunas par manu slimību. Es jautāju sev: patiešām, vai nepaārstēties pie kāda no biedriem? Un tūliņ iztēlojos, kā biedrs, izmeklējis mani, klusēdams aizies pie loga, padomās, tad pievērsīsies man un, cenzdamies izturēties tā, lai es neizlasītu viņa sejā patiesību, teiks vienaldzīgā balsī: «Pagaidām neredzu nekā sevišķa, tomēr, kolēģi, es jums ieteiktu pārtraukt nodarbības . . .» Un tas atņems man pēdējās cerības.

Kam gan nav cerību? Tagad, kad pats nosaku sev diagnozi un pats sevi ārstēju, brīžiem ceru, ka mani vij mana nezināšana, ka es maldos kā attiecībā uz olbaltumvielām, tā cukuru, ko sev atrodu, un arī attiecībā uz sirdi, un uz tūsku, ko jau divas reizes esmu sev no rītiem redzējis; kad es hipohondriķa centībā pārlasu terapijas mācību grāmatas un ik dienas mainu zāles, man visu laiku šķiet, ka nejauši atradīšu kaut ko mierinošu. Tas viss tik sekli.

Vai debesis klāj mākoņi, vai arī pie tām mirdz mēness un zvaigznes, es katru reizi, mājās atgriezdamies, raugos uz tām un domāju, ka drīz būšu nāves varā. Šķiet, ka šinī brīdī manām domām vajadzētu būt dziļām kā debesīm, spilgtām, pārsteidzošām . .. Taču nē! Es domāju par sevi pašu, par sievu, Līzu, Hnekeru, par studentiem, vispār par cilvēkiem; domāju nelādzīgi, sekli, izliekos pats sev, un šai brīdī manu pasaules uzskatu var izteikt ar vārdiem, kurus slavenais Arakčejevs rakstījis kādā savā intīmā vēstulē: «Labais pasaulē nevar pastāvēt bez nelāgā, un sliktā vienmēr ir vairāk

nekā labā.» Tātad vis ir nejēdzīgs, nav vērts dzīvot, bet .tie sešdesmit divi gadi, kas jau nodzīvoti, jāuzskata par zudušiem. Es pieķeru sevi pie šīm domām un cenšos sev iegalvot, ka tās ir pārejošas, īslaicīgas un virspusējas, taču tūlīt pat domāju:

«Ja tā, tad kāpēc tev katru vakaru gribas iet pie tiem diviem krupjiem?»

Un es zvēru sev nekad vairs neiet pie Katjas, kaut gan zinu, ka rīt atkal iešu pie viņas.

Zvanīdams pie savām durvīm un pēc tam kāpdams augšā pa kāpnēm, jūtu, ka man jau vairs nav ģimenes un nav vēlēšanās to atgūt. Skaidrs, ka jaunās — Arakčejeva domas manī nav nejaušas un īslaicīgas, bet valda pār visu manu būtni. Jūtos vainīgs, īgns, laisks, tikko kustinu locekļus, it kā būtu pieņēmies par tūkstoš pudiem svarā, ieguļos gultā un drīz aizmiegu. Bet pēc tam — bezmiegs …

IV

Pienāk vasara, un dzīve mainās.

Kādā jaukā rītā pie manis ienāk Līza un jokodamās saka:

— Iesim, jūsu ekselence. Viss gatavs.

Manu ekselenci izved uz ielas, iesēdina ormanī un ved. Es braucu un aiz gara laika lasu izkārtnes no labās puses uz kreiso. No vārda «krogs» iznāk «sgork». Tas noderētu barona uzvārdam: barons Sgorks. Tālāk braucu pa lauku gar kapsētu, kas neatstāj uz mani it nekāda iespaida, kaut drīz tanī atdusēšos; pēc tam braucu pa mežu un atkal pa lauku. Nav nekā interesanta. Pēc divu stundu brauciena manu ekselenci ieved vasarnīcas apakšējā stāvā un ievieto nelielā, ļoti patīkamā istabiņā ar zilām tapetēm.

Naktī atkal bezmiegs, taču no rīta vairs neceļos augšā un neklausos sievā, bet guļu gultā. Es neesmu aizmidzis, taču jūtos miegains, pa pusei nemaņā, kad cilvēks zina, ka neguļ, un tomēr redz sapņus. Ap pusdienas laiku pieceļos un pa paradumam apsēžos pie sava galda, taču vairs nestrādāju, tikai izklaidējos ar

franču grama telēm dzeltenos sējumos, kuras man suta Katja. Zināms, patriotiskāk būtu lasīt krievu autorus, bet, jāatzīstas, man tie diez ko nepatīk. Atskaitot divus trīs večus, visa mūsdienu literatūra man šķiet nevis literatūra, bet zināma veida mājamatniecības nozare, kura pastāv tikai tādēļ, lai citi to atbalstītu un nelabprāt lietotu tās izstrādājumus. Vislabāko šās mājamatniecības izstrādājumu nevar saukt par lielisku un nevar uzslavēt paliesi, bez iebildumiem; tas pats jāsaka arī par visiem tiem jaunajiem literārajiem darbiem, kurus esmu izlasījis pēdējos desmit — piecpadsmit gados: nevienas ievērojamas grāmatas, pret kuru nebūtu ko iebilst. Gudri, cildeni, bet nav talantīgi; talantīgi, cildeni, bet nav gudri vai, beidzot, talantīgi, gudri, bet bez cildenuma.

Es neteikšu, ka franču grāmatas būtu gan talantīgas, gan gudras, gan cildenas. Arī tās mani neapmierina. Taču tās nav tik garlaicīgas kā krievu, un tajās nereti var atrast daiļrades galveno elementu — personīgas brīvības sajūtu, kuras nav krievu autoriem. Neatceros nevienu lādu jaunu sacerējumu, kur autors jau pirmajā lappusē necenstos sapīties visādās konvencijās un kontraktos ar savu sirdsapziņu. Viens baidās runāt par kailu ķermeni, otrs saistījis sev rokas un kājas ar psiholoģisku analīzi, trešajam vajadzīga «silta attieksme pret cilvēku», ceturtais tīšām veselas lappuses notriepj ar dabas aprakstiem, lai viņu neturētu aizdomās par tendenci. .. Viens savos sacerējumos noteikti grib būt sīkpilsonis, otrs noteikti muižnieks utt. Samākslojums, piesardzība, apdomība, bet nav ne brīvības, ne drosmes rakstīt, kā gribas, tātad nav arī daiļrades.

Tas viss attiecas uz tā saucamo daiļliteratūru.

Bet, ja runa ir par krievu nopietnajiem rakstiem, piemēram, socioloģijā, mākslā un tā tālāk, tad tos nelasu vienkārši aiz bikluma. Bērnībā un jaunības gados man nez kāpēc bija bail no šveicariem un teātru apkalpotājiem, un šīs bailes saglabājušās manī vēl līdz šim. Es vēl tagad no viņiem baidos. Stāsta, ka briesmīgs mums liekoties tikai tas, kas nesaprotams. Un patiešām, — ļoti grūti saprast, kāpēc šveicari un teātru apkalpotāji ir tik cienīgi, uzpūtīgi un ļoti nelaipni. Lasot nopietnus

rakstus, izjūtu tieši tādas pašas nenoteiktas bailes. Neparastā augstprātība, rotaļīgais ģenerāļa tonis, familiārā izturēšanās pret ārzemju autoritātēm, māka kult tukšus salmus — tas man nav saprotams, šķiet baigs un nemaz nelīdzinās vienkāršībai un džentlmeniski rāmajam tonim, pie kā esmu pieradis, lasot mūsu autorus — ārstus un dabaszinātniekus. Man grūti lasīt ne vien oriģinālus, bet pat tulkojumus, kurus tulko vai rediģē nopietni krievu cilvēki. Uzpūtīgs, vēlīgs priekšvārdu tonis, tulkotāja piezīmju pārpilnība, kas neļauj man koncentrēties, jautāšanas zīmes un sic iekavās, ko izšķērdīgais tulkotājs izmētājis pa visu rakstu vai grāmatu, man šķiet uzbrukums kā autora personībai, tā manai — lasītāja patstāvībai.

Reiz mani uzaicināja par ekspertu apgabala liesā; starpbrīdī kāds mans biedrs eksperts vērsa manu uzmanību uz to, ka prokurors rupji izturas pret apsūdzētajiem, starp kuriem bija divas inteliģentas sievietes. Man šķiet, ka es nemaz nepārspīlēju, atbildēdams biedram, ka šī izturēšanās nav rupjāka par to, kāda ir nopietnu rakstu autoriem citam pret citu. Patiešām, šī izturēšanās ir tik rupja, ka par to var runāt tikai ar smagu sirdi. Viņi izturas cits pret citu un tiem rakstniekiem, kurus kritizē, vai nu pārmērīgi godbijīgi, nesaudzēdami savu cieņu, vai, gluži otrādi, noniecina tos daudz drošāk nekā es šais piezīmēs un domās savu nākamo znotu Hnekeru. Apvainojumi par plānprātību, netīriem nolūkiem un pat visāda veida kriminālnoziegumiem ir nopietnu rakstu parastais izrotājums. Bet tas, kā savos rakstiņos mēdz izteikties jaunie ārsti, ir ultima iatiol Tāda attieksme neizbēgami ietekmē jaunās paaudzes autoru morāli, un tāpēc nebūt nebrīnos, ka tajos jaunajos darbos, kas pēdējos desmit — piecpadsmit gados ienākuši mūsu daiļliteratūrā, varoņi dzer daudz degvīna, bet varones nav visai tikumīgas.

Es lasu franču grāmatas un arvien paraugos laukā pa atvērto logu; man redzami mana puķu dārziņa sētas mietu gali, divi trīs vārgi kociņi, bet tālāk, aiz puķu dārziņa, lauks un tad plata skuju koku meža josla. Bieži vien nopriecājos, ja kāds zēns un meitene, abi gaišmataini un noskranduši, rāpjas uz puķu dārziņa sētas un smejas par manu pliko pauri. Vinu mirdzošajās ačelēs es lasu: «Palūk, plikpauris!» Tie ir gandrīz vienīgie cilvēki, kuriem nav nekādas dajas ne gar manu slavu, ne dienesta pakāpi.

Apmeklētāji tagad pie manis nemēdz būt ik dienas. Minēšu tikai Nikolaja un Pjotra Ignatjeviča apmeklējumus. Nikolajs parasti ierodas pie manis svētku dienās it kā darīšanās, taču vairāk gan tāpēc, lai apciemotu. Viņš ierodas stipri jautrs, kāds ziemu nekad nemēdz būt.

—   Ko teiksi? — es jautāju, iziedams pie viņa priekštelpā.

—    Jūsu ekselence! — viņš saka, likdams roku uz sirds un uzlūkodams mani ar mīloša cilvēka sajūsmu. — Jūsu ekselence! Lai dievs mani soda! Lai pērkons nosper šai pašā vietā! Gaudeamus igilur juvenestus!

Un viņš dedzīgi skūpsta man plecus, piedurknes, pogas.

—    Vai mums tur vis kartībā? — es viņam jautāju.

—    Jūsu ekselence! Kā dieva priekšā …

Viņš nebeidz bez kādas vajadzības dievoties, drīz vien man apnīk, un es aizsūtu viņu uz virtuvi, kur viņam padod pusdienas. Arī Pjotrs Ignatjevičs atbrauc pie manis svētku dienās — īpaši, lai apmeklētu un dalītos ar mani savās domās. Viņš parasti sēž pie galda kautrīgs, tīrs, prātīgs, neuzdrošinādamies sakrustot kājas vai atspiesties ar elkoni uz galda; un visu laiku viņš klusā, rāmā balsī literāri un gludi stāsta man dažādus, pēc viņa domām, ļoti interesantus un pikantus jaunumus, kurus izlasījis žurnālos un grāmatās. Visi šie jaunumi līdzinās cits citam un ir apmēram šādi: kāds francūzis atklājis kaut ko jaunu, otrs — vācietis — atmaskojis viņu, pierādīdams, ka šo atklājumu jau 1870. gadā izdarījis kāds amerikānis, bet trešais — arī vācietis — pārspējis abus, pierādīdams, ka tie apkaunojuši sevi, gaisa pūslīšus mikroskopā noturēdami par tumšu pigmentu. Pjotrs Ignatjevičs, pat gribēdams sasmīdināt mani, stāsta gari, pamatīgi, it kā aizstāvēdams disertāciju, sīki uzskaitīdams literatūras avotus, kurus izlietojis, cenzdamies nekļūdīties ne skaitļos, ne žurnālu numuros, ne to nosaukumos, turklāt nesaka vienkārši Pti, bet 2ans Zaks Pti. Dažreiz viņš paliek pie mums pusdienot, un tad visu pusdienu laiku stāsta tos pašus pikantos atgadījumus, kas garlaiko visus pusdienotājus. Ja Hnekers un Liza viņa klātbūtnē sāk runāt par fūgām un kontrapunktiem, par Brāmsu un Bahu, viņš kautrīgi nodur acis un samulst; viņam kauns, ka tik nopietnu cilvēku sabiedrībā kā es un viņš runā tādas banalitātes.

Manā tagadējā omā pietiek ar piecām minūtēm, lai viņš man apniktu tā, it kā es viņu redzētu un viņā klausītos jau veselu mūžību. Nevaru ciest nabadziņu. Es sanīkstu, klausoties viņa klusajā vienmuļajā balsī un grāmatu valodā, viņa stāsti padara mani trulu .. . Pjotram Ignatjevičam ir pret mani vislabākās jūtas, un viņš runā ar mani tikai tāpēc, lai sagādātu man prieku, bet es par atbildi raugos tieši viņam acīs, it kā hipnotizēt gribēdams, un domāju: «Ej projām, ej projām, ej projām …» Taču viņu manas domas neietekmē un viņš sēž, sēž, sēž . . .

Kamēr viņš sēž pie manis, nekādi nevaru atbrīvoties no domas: «Ļoti iespējams, ka pēc tam, kad nomiršu, viņu iecels manā vietā,» — savu auditoriju iztēlojos kā oāzi, kurā izsīcis strauts, un pret Pjotru Ignatjeviču esmu nelaipns, kluss, drūms, it kā nevis es pats, bet viņš būtu vainīgs, ka man nāk prātā tādas domas. Kad viņš pa paradumam sāk slavēt vāciešus, es jau vairs nejokoju labsirdīgi, kā agrāk, bet drūmi murminu:

— Jūsu vācieši ir ēzeļi…

Šie vārdi atgādina to, kā nelaiķis profesors Ņikita Krilovs, reiz peldoties kopā ar Pirogovu Rēvelē, sadusmojies uz ūdeni, kas bijis ļoti auksts, un izlamājies: «Nelieši vācieši!» Es izturos pret Pjotru Ignatjeviču nelāgi, un tikai tad, kad viņš iet projām un kad redzu, kā logā aiz puķu dārziņa pazib viņa pelēkā cepure, man gribas uzsaukt viņam un teikt: «Piedodiet man, mīļais!»

Pusdienas mums paiet vēl garlaicīgāk nekā ziemu. Tas pats Hnekers, ko tagad neieredzu un nicinu, pusdieno pie manis gandrīz katru dienu. Agrāk klusēdams pacietu viņa klātbūtni, tagad adresēju viņam dzēlības, likdams sarkt sievai un Līzai. Ļaunu jūtu pārņemts, bieži saku muļķības un pats nezinu, kāpēc to daru. Tā reiz ilgi ar nicināšanu raudzījos uz Hnekeru un ne aiz šā, ne aiz tā izšāvu:

Par vistām zemāk gadās reizēm ērg]iem velties, Līdz mākoņiem gan vistām nekad nepacelties.

Un nožēlojamākais ir tas, ka vista Hnekers izrādās gudrāks par ērgli profesoru. Zinādams, ka sieva un meita viņa pusē, viņš pieturas pie šādas taktikas: atbild uz manām dzēlībām ar augstsirdīgu klusēšanu (vecais jucis — ko ar tādu runāt?) vai arī labsirdīgi pazobojas par mani. Jāpabrīnās, cik sekls var kļūt cilvēks! Esmu gatavs visu pusdienu laiku sapņot par to, kā atklāsies, ka Hnekers ir avantūrists, kā Līza un mana sieva sapratīs savu kļūdu un kā es viņas ķircināšu, — un tamlīdzīgas aplamas domas tai laikā, kad ar vienu kāju jau stāvu kapā!

Tagad gadās arī pārpratumi, par kādiem agrāk biju dzirdējis tikai pa ausu galam. Lai cik liels kauns man būtu, taču aprakstīšu vienu no šiem pārpratumiem, kas nesen notika pēc pusdienām.

Es sēžu savā istabā un pīpēju pīpīti. Kā parasti, ienāk sieva, apsēžas un sāk runāt par to, ka būtu labi tagad, kamēr silts un ir brīvs laiks, aizbraukt uz Harkovu un tur uzzināt, kas par cilvēku ir mūsu Hnekers.

—    Labi, aizbraukšu … — es esmu ar mieru.

Sieva, apmierināta ar mani, pieceļas un iet uz durvīm, taču tūliņ griežas atpakaļ un saka:

—    Starp citu, man vēl viens lūgums. Es zinu, tu sadusmosies, bet mans pienākums ir tevi brīdināt. . . Atvaino, Nikolaj Stepanič, bet visi mūsu paziņas un kaimiņi jau sākuši melst par to, ka tu ļoti bieži apmeklē Katju. Viņa ir gudra, izglītota, es nestrīdos, ar viņu ii patīkami pavadīt laiku, taču, ievērojot tavus gadus un tavu sabiedrisko stāvokli, ir tomēr dīvaini, ka tev sagādā prieku viņas sabiedrība . .. Turklāt viņai ir tāda reputācija, ka …

Visas asinis piepeši aizplūst prom no manām smadzenēm, no acīm šķīst dzirkstis, es pielecu un, galvu saķēris, kājas dauzīdams, kliedzu svešādā balsī:

—   Lieciet man mieru! Lieciet man mieru! Lieciet mieru!

Droši vien mana seja ir briesmīga, balss dīvaina, jo sieva piepeši nobāl un skaļi iekliedzas, un arī viņas balss.ir svešāda, izmisuma pilna. Uz mūsu kliedzieniem saskrien Līza, Hnekers, pēc tam Jegors.

—   Lieciet man mieru! — es kliedzu. — Laukā! Lieciet mieru!

Kājas stingst, it kā to nemaz nebūtu, es jūtu, ka iekritu kādam rokās, pēc tam īsu brīdi dzirdu raudas un iegrimstu nemaņā, kas ilgst pāris stundu.

Tagad par Katju. Viņa apmeklē mani ik dienas pievakarē, un to, protams, nevar nepamanīt ne kaimiņi, ne paziņas. Viņa iegriežas uz mirkli un ņem mani sev līdzi vizināties. Viņai ir savs zirgs un jauna šovasar pirkta vaļēja ekipāža. Vispār viņa dzīvo plaši: noīrējusi dārgu atsevišķu vasarnīcu ar lielu dārzu un atvedusi uz to visu savu pilsētas dzīvokļa iekārtu, viņai ir divas kalpones, kučieris … Es bieži viņai jautāju:

—   Katja, kā tu dzīvosi, kad būsi izšķiedusi tēva naudu?

—    Gan redzēsim, — viņa atbild.

—    Šī nauda, mans draugs, pelna nopietnāku attieksmi. To sapelnījis labs cilvēks ar godīgu darbu.

—    To jūs man jau esat teicis. Zinu.

Sākumā braucam pa lauku, pēc tam caur skuju koku mežu, kas redzams pa manu logu. Daba, tāpat kā agrāk, šķiet brīnišķīga, kaut arī nelabais čukst, ka visas šīs priedes un egles, putni un baltie mākoņi pie debesīm pēc trim vai četriem mēnešiem, kad nomiršu, nemanīs, ka manis vairs nav. Katja labprāt vada zirgu, un viņai patīkami, ka laiks ir labs un es sēžu viņai līdzās. Viņa ir labā omā un nerunā skarbus vārdus.

—   Jūs, Nikolaj Stepanič, esat ļoti labs cilvēks, — viņa saka. — Jūs esat rets eksemplārs, un nav tāda aktiera, kas varētu jūs atveidot. Mani vai, piemēram, Mihailu Fjodoroviču atveidos pat vājš aktieris, bet jūs neviens. Un es jūs apskaužu, briesmīgi apskaužu! Jo kas tad es esmu? Kas?

Viņa mirkli domā un vaicā man:

—   Nikolaj Stepanič, es taču esmu negatīva parādība? Jā?

—    Jā, — es atbildu.

—    Hm … Ko man iesākt?

Ko viņai atbildēt? Viegli pateikt «strādā» vai «izdali savu mantu nabagiem», vai arī «pazīsti pati sevi», un, tā kā to viegli pateikt, es nezinu, ko atbildēt.

Mani biedri terapeiti, kad māca ārstēt, ieteic «individualizēt katru atsevišķu gadījumu». Ja paklausa šim padomam, tad pārliecinās, ka līdzekļi, ko mācību grāmatas ieteic kā vislabākos un pilnīgi derīgus šablonam, atsevišķos gadījumos izrādās pilnīgi nederīgi. Tas pats ir ar morālajām kaitēm.

Taču ir kaut kas jāatbild, un es saku:

—    Tev, mans draugs, pārāk daudz brīva laika. Tev nepieciešams ar kaut ko nodarboties. Patiešām, kāpēc tev atkal nekļūt par aktrisi, ja ir dotības?

—    Nevaru.

—    Tev ir tāds tonis un izturēšanās, it kā tu būtu upuris. Tas man nepatīk, mans draugs. Tu pali esi vainīga. Atceries, tu sāki ar to, ka sadusmojies uz cilvēkiem un uz pastāvošajiem likumiem, taču nekā nedarīji, lai kā vieni, tā otri kļūtu labāki. Tu necīnījies ar ļaunumu, bet paguri, un tu esi nevis cīņas, bet sava nespēka upuris. Protams, tad tu biji jauna, nepiedzīvojusi, bet tagad taču viss var būt citādi. Nudien, kļūsti par aktrisi! Tu strādāsi, kalposi svētajai mākslai. . .

—    Neizliecieties, Nikolaj Stepanič, — Katja mani pārtrauc. — Vienosimies reizi par visām reizēm: runāsim par aktieriem, aktrisēm, rakstniekiem, bet liksim mieru mākslai. Jūs esat ļoti jauks cilvēks, kādu reti var sastapt, taču jūsu mākslas izpratne nav tik liela, lai jūs ar tīru sirdsapziņu varētu saukt to par svētu. Jums nav ne mākslas izjūtas, ne dzirdes. Visu mūžu jūs esat bijis nodarbināts, un jums nav bijis laika izkopt šo izjūtu. Vispār . . . man netīk šīs sarunas par mākslu! — viņa nervozi turpina. — Netīk! Māksla jau tā ir diezgan vulgarizēta, pazemīgi pateicos!

—    Kas tad to vulgarizējis?

—    Daži to vulgarizējuši ar savu žūpību, avīzes — ar familiāru izturēšanos, gudri cilvēki — ar filozofiju.

—    Filozofijai te nav nekādas vainas.

—   Ir gan. Ja kāds filozofē, tad tas nozīmē, ka viņš nesaprot.

Lai saruna nekļūtu pārāk asa, steigšus ierunājos par ko citu un tad ilgi klusēju. Tikai kad izbraucam no meža un dodamies uz Katjas vasarnīcu, atgriežos pie mūsu'iepriekšējās sarunas un jautāju:

—   Tu tomēr man neatbildēji: kāpēc negribi kļūt par aktrisi?

—    Nikolaj Stepanič, tas galu galā ir cietsirdīgi! — viņa iesaucas un piepeši visa pietvīkst. — Jūs gribat, lai es skaļi pateiktu patiesību? Lūdzu, ja jums tas .. . tas patīk! Man nav talanta! Talanta nav, bet ir … ir daudz patmīlības! Tā!

Pēc šās atzīšanās viņa novērš savu seju un, gribēdama apslēpt to, ka viņai trīc rokas, stipri rausta grožus.

Tuvojoties viņas vasarnīcai, jau iztālēm redzu Mihailu Fjodoroviču, kurš pastaigājas gar vārtiem un nepacietīgi gaida mūs.

—    Atkal šis Mihails Fjodorovičs! — Katja sapīkusi saka. — Lūdzu, aizvāciet viņu prom no manis! Apnicis, apsīcis … Ek!

Mihailam Fjodorovičam jau sen jābrauc uz ārzemēm, taču viņš katru nedēļu atliek savu braucienu. Pēdējā laikā ar viņu notikušas šādas tādas pārmaiņas: viņš kļuvis it kā vājāks, sāk reibt no vīna, tas ar viņu agrāk nekad nenolika, un viņa melnās uzacis sākušas sirmot. Kad mūsu vaļējā ekipāža apstājas pie vārtiem, viņš neslēpj savu prieku un nepacietību. Viņš ar pārmērīgu rosību palīdz Katjai un man izkāpt no ratiem, steidzas uzdot jautājumus, smejas, berzē rokas, un biklums, dievināšana un skaidrība, ko agrāk biju manījis tikai viņa skatienā, tagad staro visā viņa sejā. Viņš priecājas, un tai pašā laikā viņam kauns par savu prieku, kauns par savu paradumu būt ik vakaru pie Katjas, un viņš atzīst par vajadzīgu motivēt savu atbraukšanu ar kādu acīm redzamu aplamību, kā, piemēram: «Braucu garām darīšanās un domāju — iegriezīšos uz mirkli.»

Mēs visi trīs ieejam iekšā; sākumā dzeram tēju, pēc tam uz galda parādās man sen jau pazīstamie divi kāršu komplekti, liels siera gabals, augļi un pudele Krimas šampanieša. Mūsu sarunu temati nav jauni, bet vēl arvien tie paši, kas bija ziemu. Sadodam kā universitātei, tā studentiem, kā literatūrai, tā teātrim; gaiss no mēlnesības kļūst biezāks, smacīgāks, un tagad ar savu elpu to saindē ne vairs divi krupji, bet veseli trīs. Kalpone, kas mūs apkalpo, dzird ne vien samtainos baritona smieklus un harmonikām līdzīgo skaļo spurkšanu, bet ari nepatīkamu, drebulīgu ķiķināšanu, kā vodeviļās ķiķina ģenerāļi: he-he-he . . .

V

Reizēm gadās briesmīgas naktis ar pērkonu, zibeni, lietu un vēju. Viena tāda nakts bija arī manā personīgajā dzīvē.

Es pamostos pēc pusnakts un piepeši pielecu no gultas. Man nez kāpēc liekas — tūliņ nomiršu. Kāpēc man tā liekas? Ķermenī nav nevienas tādas sajūtas, kas norādītu uz drīzu galu, taču manu dvēseli māc tādas šausmas, it kā es pēkšņi būtu ieraudzījis milzīgu, draudošu blāzmu.

Ātri uzdedzinu uguni, dzeru ūdeni tieši no karafes, pēc tam steidzos pie atvērtā loga. Laiks ārā ir brīnišķīgs. Smaržo siens un vēl kaut kas ļoti labs. Saskatu puķu dārziņa sētas mietiņu galus, miegainos, panīkušos kociņus aiz loga, ceļu, tumšo mežu joslu; pie debesīm mierīgs, ļoti spožs mēness un neviena mākonīša. Klusums, nekustas neviena lapiņa. Man šķiet, ka viss raugās uz mani un klausās, kā es miršu …

Baigi. Aizveru logu un skrienu uz gultu. Taustu sev pulsu un, neatradis rokā, meklēju deniņos, pēc tam zem zoda un atkal rokā, un visas vietas ir aukstas, glumas aiz sviedriem. Elpošana kļūst arvien straujāka un straujāka, ķermenis dreb, visas iekšas ir sakustinātas, uz sejas un kailā pakauša tāda sajūta, it kā tie apklātos ar tīmekli.

Ko iesākt? Pasaukt ģimeni? Nē, nevajag. Nesaprotu, ko sieva un Līza darīs, kad ienāks pie manis.

Paslēpju galvu zem spilvena, aiztaisu acis un gaidu, gaidu … Mugurai salst, tā šķiet ieliecamies, un man ir tāda sajūta, ka nāve pienāks man klāt noteikti no mugurpuses, klusītiņām . . .

Kivi-kivi! — nakts klusumā piepeši atskan pīkstiens, un es nezinu, kur tas ir: manās krūtīs vai pagalmā?

Kivi-kivi!

Ak dievs, cik briesmīgi! Es iedzertu vēl ūdeni, bet bail atdarīt acis, un baidos pacelt galvu. Šausmu sajūta ir instinktīva, dzīvnieciska, un nekādi nevaru saprast, kāpēc man bail: tāpēc, ka gribas dzīvot, vai tāpēc, ka mani gaida jaunas, vēl nepazītas sāpes?

Augšā virs griestiem kāds ne īsti vaid, ne īsti smejas … Ieklausos. Pēc brītiņa uz kāpnēm atskan soļi. Kāds steigšus kāpj lejā, pēc tam atkal iet augšā. Pēc mirkļa soļi atkal atskan lejā; kāds apstājas pie manām durvīm un klausās.

—   Kas tur ir? — es saucu.

Durvis atdarās, droši attaisu acis un redzu sievu. Seja bāla, un acis saraudātas.

—    Vai tu neguli, Nikolaj Stepanič? — viņa jautā.

—    Kas tev kaiš?

—    Dieva dēļ, ienāc pie Līzas un paskaties uz viņu! Nez kas viņai vainas …

—   Labi. . . labprāt … — es murminu, ļoti apmierināts, ka neesmu vairs viens. — Labi.. . Tūliņ.

Sekoju sievai, klausos, ko viņa man stāsta, un nekā nesaprotu aiz uztraukuma. Pa kāpņu pakāpieniem lēkā gaiši plankumi, ko met viņas svece, dreb mūsu garās ēnas, manas kājas pinas rītsvārku stērbelēs, aizraujas elpa, un liekas — kāds dzenas pakaļ un grib satvert mani aiz muguras. «Tūliņ nomiršu tepat, uz šīm kāpnēm,» es domāju. «Tūliņ . . .» Bet uzkāpjam pa kāpnēm, izejam caur tumšu gaiteni ar itāliešu stila logiem un ieejam Līzas istabā. Viņa sēž gultā vienā naktskreklā, nolaidusi kailās kājas uz grīdas, un vaid.

—    Ak mans dievs … ak mans dievs! — viņa murmina, piemiegdama acis mūsu sveces gaismā. — Nevaru, nevaru …

—    Līza, mans bērns, — es vaicāju. — Kas tev ir?

Mani ieraudzījusi, viņa iekliedzas un metas man ap

kaklu.

—    Tēt, mans mīļais … — viņa raud, — tēt, mans labais … Mans dārgums, mīļumiņš … Es nezinu, kas man ir . .. Grūti!

Viņa apskauj mani, skūpsta un šļupst mīļus vārdus, kādus dzirdēju no viņas, kad viņa vēl bija maza.

—    Nomierinies, mans bērns, dievs ar tevi! — es saku. — Nevajag raudāt. Man pašam ir grūti.

Es mēģinu viņu apsegt, sieva dod viņai dzert, un mēs abi neveikli mīņājamies ap gultu; ar savu plecu pagrūžu sievas plecu, un šai brīdī man ienāk prātā, kā mēs kādreiz abi kopā mazgājām mūsu bērnus.

—    Palīdzi taču viņai, palīdzi! — sieva lūdz. — Dari kaut ko!

Ko gan varu darīt? Nekā nevaru. Meitenei uz sirds ir kāds smagums, bet es nekā nesaprotu, nezinu un varu tikai čukstēt:

—    Nekas, nekas . . . Tas pāries .. . Guli, guli .. .

Kā par spīti mūsu pagalmā piepeši atskan suņu kauciens, sākumā kluss un nedrošs, pēc tam skaļš, divbalsīgs. Nekad neesmu piešķīris nozīmi tādām parādībām kā suņa kauciens vai pūces kliedziens, bet tagad sirds sāpīgi sažņaudzas, un es steidzos izskaidrot sev šo kaucienu.

«Blēņas .. .» domāju. «Viena organisma ietekme uz otru. Mans stiprais nervu sasprindzinājums pārraidījās uz sievu, Lizu, suni, tas arī ir viss. Ar šo pārraidīšanos izskaidrojamas nojautas, paredzējumi. . .»

Kad pēc brīža atgriežos savā istabā, lai uzrakstītu Lizai recepti, nedomāju vairs par to, ka drīz miršu, taču ap sirdi ir smagi, skumīgi, pat žēl, ka neesmu pēkšņi nomiris. Nekustēdamies ilgi stāvu istabas vidū un prātoju, ko gan parakstīt Līzai, tad vaidi virs griestiem apklust, un es nolemju nekā neparakstīt, bet vēl arvien stāvu …

Nāves klusums, tāds klusums, ka pat ausīs zvana, kā izteicies kāds rakstnieks. Laiks velkas lēni, mēness gaismas strēles uz palodzes it kā sastingušas, nemaina savu stāvokli. .. Ausma vēl nebūs tik drīz.

Te nočīkst puķu dārza vārtiņi, kāds zogas un, nolauzis panīkušam kociņam zaru, uzmanīgi sit ar to pie loga.

—    Nikolaj Stepanič! — es dzirdu čukstus. — Nikolaj Stepanič!

Attaisu logu, un man šķiet, ka redzu sapni: spožā mēness gaismā zem loga, piespiedusies pie sienas, stāv sieviete melnās drānās un raugās uz mani lielām acīm. Viņas seja ir bāla, barga un mēnesnīcā izskatās fantastiska, kā no marmora izcirsta, zods dreb.

—    Tā esmu es … — viņa saka. — Es … Katja!

Mēness gaismā visas sieviešu acis šķiet lielas un

melnas, cilvēki lielāki un bālāki, un droši vien tāpēc pirmajā mirklī viņu nepazinu.

—    Ko tu gribi?

—           Piedodiet, — viņa saka. — Man piepeši nez kāpēc kļuva neizturami smagi .. . Neizturēju un atbraucu šurp… Bet jums logā gaisma, un… un nolēmu pieklauvēt … Atvainojiet… Ak, ja jūs zinātu, cik man bija grūti! Ko jūs tagad darāt?

—    Neko … Bezmiegs.

—          Man bija kaut kāda priekšnojauta. Starp citu, nieki vien.

Uzacis viņai uzraucas, acīs mirdz asaras, un visu seju kā gaisma apstaro pazīstamā, sen neredzētā uzticēšanās izteiksme.

—           Nikolaj Stepanič! — viņa lūdzoši runā, izstiepdama man pretim abas rokas. — Mans dārgais, lūdzu jūs . .. No visas sirds … Ja jūs nenicināt manu draudzību un cieņu, ko jūtu pret jums, tad izpildiet manu lūgumu!

—    Kādu?

—    Pieņemiet no manis manu naudu!

—    Tad nu gan esi izdomājusi! Kam man tava nauda?

—           Jūs aizbrauksiet kaut kur ārstēties. . . Jums jāārstējas. Vai ņemsiet? Jā? Mīļais, vai jā?

Viņa dedzīgi raugās man sejā un atkārto:

—    Jā? Vai ņemsiet?

—          Nē, mans draugs, neņemšu… — es atbildu. — Paldies.

Viņa uzgriež man muguru un nodur galvu. Droši vien atteicu viņai tādā tonī, kas nepieļāva nekādas turpmākas runas par naudu.

—    Brauc mājās gulēt! — es saku. — Rīt tiksimies.

—          Tātad jūs neuzskatāt mani par savu draugu? — viņa skumīgi jautā.

—    To es nesaku. Bet tava nauda man tagad neko nevar palīdzēt.

—    Atvainojiet… — viņa saka, pazeminājusi balsi par veselu oktāvu. — Es jūs saprotu … Aizņemties no tāda cilvēka kā es … no atlaistas aktrises … Palieciet sveicināts . . .

Un viņa aiziet tik ātri, ka pat nepagūstu viņai nekā atbildēt.

VI

Esmu Harkovā.

Tā kā cīnīties ar savu tagadējo noskaņojumu būtu veltīgi un arī nav man pa spēkam, tad nolēmu, ka pēdējās mūža dienas būs nevainojamas kaut vai no formālās puses: ja man nav taisnība attiecībā pret ģimeni, ko joti labi apzinos, tad centīšos darīt tā, kā ģimene grib. Ja jābrauc uz Harkovu, es braukšu. Turklāt pēdējā laikā esmu kļuvis tik vienaldzīgs pret visu, ka man pilnīgi vienalga, uz kurieni braukt — uz Harkovu, Parīzi vai Berdičevu.

Es te atbraucu pulksten divpadsmitos dienā un apmetos viesnīcā netālu no katedrāles. Vilcienā man kļuva nelabi, dabūju caurvēju, un tagad sēžu uz gultas, turu galvu rokās un gaidu tiku. Vajadzētu jau šodien aizbraukt pie pazīstamajiem profesoriem, bet nav vēlēšanās un spēka.

Ienāk vecs apkalpotājs un jautā, vai man ir pašam sava gultas veļa. Aizturu viņu kādas piecas minūtes un uzdodu dažus jautājumus sakarā ar Hnekeru, kura dēļ esmu atbraucis šurp. Kalpotājs, izrādās dzimis Harkovā, pazīst šo pilsētu kā savus piecus pirkstus, bet neatceras neviena tāda nama, kas piederētu Hnekeram. Taujāju par muižu — tas pats.

Gaitenī pulkstenis nosit vienu, pēc tam divi, pēc tam trīs .. . Pēdējie mēneši manā mūžā, kopš gaidu nāvi, man šķiet daudz garāki nekā viss mans mūžs. Un nekad agrāk tā nepratu samierināties ar laika lēno ritējumu kā tagad. Agrāk, piestātnē gaidot vilcienu vai sēžot eksāmenā, ceturtdaļstunda likās mūžība, tagad turpretim varu visu nakti nekustīgi sēdēt uz gultas un pilnīgi vienaldzīgi domāt par to, ka rīt būs tikpat gara, bezkrāsaina nakts un parīt… Gaitenī pulkstenis sit pieci, seši, septiņi .. . Saļumst.

Vaigā trulas sāpes — sākas tiks. Lai nogrimtu domās, ieņemu savu agrāko viedokli, kad vēl nebiju vienaldzīgs, un jautāju: kāpēc es, ievērojams cilvēks, slepenpadomnieks, sēžu šai mazajā viesnīcas istabiņā, uz šās gultas, ko klāj sveša, pelēka sega? Kāpēc skalos uz šo lēto skārda mazgājamo trauku un klausos, kā gaitenī šķind draņķīgs pulkstenis? Vai tad tas viss ir manas slavas un mana augstā sabiedriskā stāvokļa cienīgs? Un uz šiem jautājumiem atbildu sev ar smīnu. Man liekas smieklīga mana naivitāte, ar kādu reiz jaunībā pārspīlēju popularitātes un tā sevišķā stāvokļa nozīmi, kāda it kā ir slavenībām. Esmu populārs, manu vārdu izrunā ar godbijību, mana ģīmetne bija «Ņivā» un «Vispasaules Ilustrācijā», savu biogrāfiju esmu lasījis pat kādā vācu žurnālā, — un kas no tā? Sēžu gluži vientuļš svešā pilsētā uz svešas gultas un berzēju ar delnu slimo vaigu … Ģimenes nepatikšanas, kreditoru nežēlība, dzelzceļa kalpotāju rupjība, neērtā pasu sistēma, dārgie un neveselīgie ēdieni bufetēs, vispārēja nepieklājība un rupjība cilvēku attiecībās — tas viss un vēl daudz kas cits, kas prasītu pārāk ilgu laiku, lai to uzskaitītu, skar mani ne mazāk kā jebkuru sīkpilsoni, kuru pazīst tikai viņa šķērsielā. Kā tad izpaužas mans sevišķais stāvoklis? Pieņemsim, ka esmu tūkstoškārt slavens, ka esmu varonis, ar ko lepojas mana dzimtene; visās avīzēs publicē biļetenus par manu slimību, biedri, skolnieki un publika man jau sūta līdzjūtības adreses pa pastu, taču tas viss nekavē man nomirt svešā gultā, skumjās, pilnīgā vientulībā . . . Tur, zināms, neviens nav vainīgs, bet man, grēcīgam cilvēkam, nepatīk mans populārais vārds. Man liekas — tas mani it kā piekrāpis.

Ap pulksten desmitiem iemiegu un par spīti tikām guļu cieši un būtu gulējis ilgi, ja mani neuzmodinātu. Pēc pulksten vieniem pēkšņi atskan klauvējiens pie durvīm.

—    Kas tur ir?

—    Telegramma!

—    Varējāt arī rīt, — es skaišos, paņemdams no kalpotāja telegrammu. — Tagad vairs ottreiz neiemigšu.

—    Atvainojiet! Jums uguns deg, domāju, ka jūs neguļat.

Atplēšu telegrammu un vispirms paskatos uz parakstu: no sievas. Ko viņai vajag?

«Vakar Hnekers slepeni salaulājās ar Līzu. Brauc mājās.»

Lasu šo telegrammu, un uz īsu brīdi mani pārņem bailes. Mani nebiedē Līzas un Hnekera solis, bet paša vienaldzība, ar kādu uzņemu ziņu par viņu kāzām. Stāsta, ka filozofi un īsti gudrie esot vienaldzīgi. Nav tiesa, vienaldzība — tā ir dvēseles paralīze, priekšlaicīga nāve.

Atkal ieguļos gultā un sāku prātot, ar kādām domām sevi nodarbināt. Par ko lai domāju? Liekas, viss jau izdomāts un nav vairs nekā tāda, kas tagad spētu ierosināt manu domāšanu.

Kad aust gaisma, sēžu gultā, apņēmis ar rokām ceļus, un aiz gara laika cenšos iepazīt pats sevi. «Pazīsti pats sevi» — ļoti jauks un derīgs padoms; tikai žēl, ka senčiem nav ienācis prātā uzrādīt veidu, kā izmantot šo padomu.

Kad man agrāk uznāca vēlēšanās izprast kādu citu vai arī pašam sevi, es neņēmu vērā rīcību, kurā viss ir nosacīts, bet vēlēšanos. Saki man, ko tu vēlies, un es pateikšu, kas tu esi.

Arī tagad eksaminēju sevi: ko es vēlos?

Es vēlos, lai mūsu sievas, bērni, draugi, skolnieki mīlētu mūsos nevis vārdu, firmu un etiķeti, bet parasto cilvēku. Ko vēl? Es gribētu, kaut man būtu palīgi un mana darba turpinātāji. Ko vēl? Gribētu pamosties pēc simt gadiem un kaut vai aci uzmest, lai redzētu, kas noticis ar zinātni. Gribētu vēl padzīvot kādus desmit gadus . . . Kas tālāk?

Bet tālāk nekā nav. Es domāju, ilgi domāju un vairs nekā nevaru izdomāt. Un, lai es domātu cik ilgi domādams un lai kur aizklīstu manas domas, man ir skaidrs, ka manos vēlējumos nav kaut kā galvenā, kaut kā ļoti svarīga. Mana dedzīgā pieķeršanās zinātnei, mana

vēlēšanās dzīvot, šī sēdēšana svešā gultā un cenšanās iepazīt pašam sevi, visas domas, jūtas un jēdzieni, kādus sev esmu izveidojis par visu, zaudējuši kaut ko kopīgu, kas to visu saistītu vienā veselā. Katra jūta un katra doma dzīvo manī atsevišķi, un visos manos spriedumos par zinātni, teātri, literatūru un skolniekiem un visās ainās, kuras izveido mana iztēle, pat visprasmīgākais analītiķis neatradīs to, ko sauc par kopīgo ideju vai dzīva cilvēka dievu.

Bet, ja tā nav, tad jau it nekā nav.

Tādā nabadzībā pietika ar nopietnu sasirgšanu, bailēm no nāves, ar apstākļu un cilvēku ietekmi, lai viss, ko agrāk turēju par savu pasaules uzskatu un kur redzēju savas dzīves jēgu un prieku, apgrieztos ar kājām gaisā un sašķīstu gabalos. Tāpēc tur nav nekā dīvaina, ka pēdējos mēnešus savā mūžā apēnoju ar domām un jūtām, kas verga un barbara cienīgas, ka tagad esmu vienaldzīgs un nepamanu rītausmu. Ja cilvēkā nav tā, kas augstāks un stiprāks par visu ārējo ietekmi, tad, nudien, viņam pieliek ar krietnām iesnām, lai viņš zaudētu līdzsvaru un sāktu redzēt katrā putnā pūci, katrā skaņā saklausītu suņa kaucienu. Visam viņa pesimismam vai optimismam ar tā lielām un mazām domām tādā brīdī ir tikai simptoma nozīme un vairāk nekas.

Esmu uzveikts. Ja tā, tad nav ko vairs tālāk domāt, nav ko runāt. Sēdēšu un klusēdams gaidīšu, kas būs.

No rīta apkalpotājs atnes man tēju un vietējo laikrakstu. Mehāniski izlasu sludinājumus pirmajā lappusē, ievadrakstu, pārdrukājumus no laikrakstiem un žurnāliem, hroniku . . . Starp citu, hronikā atrodu šādu paziņojumu: «Vakar ar kurjervilcienu Harkovā ieradās pazīstamais zinātnieks, nopelniem bagātais profesors Nikolajs Stepanovičs tāds un tāds un apmetās tādā un tādā viesnīcā.»

Slaveni uzvārdi, acīm redzot, rodas tāpēc, lai eksistētu atsevišķi no tiem, kam tie pieder. Tagad mans uzvārds mierīgi klīst pa Harkovu; pēc kādiem trim mēnešiem tas, zelta burtiem iegravēts uz kapa pieminekļa, laistīsies kā pati saule, — bet mani tai pašā laikā jau klās sūnas …

Pakluss klauvējiens pie durvīm. Esmu kādam vajadzīgs.

—    Kas tur ir? Ienāciet!

Durvis atveras, un es pārsteigts kāpjos soli atpakaļ un steidzos aiztaisīt rītsvārkus. Manā priekšā stāv Katja.

—    Sveicināti, — viņa saka, smagi elpodama, jo nupat kāpusi pa trepēm. — Vai negaidījāt? Es arī. . . arī atbraucu šurp.

Viņa apsēžas un runā tālāk, stomīdamās un neskatīdamās uz mani:

—    Kāpēc jūs nesasveicināties ar mani? Es arī atbraucu … šodien. Dabūju zināt, ka jūs šajā viesnīcā, un atnācu pie jums.

—    Ļoti priecājos tevi redzēt, — plecus paraustīdams, atbildu, — bet es brīnos … Tu nokriti kā no debesīm. Kāpēc tu esi šeit?

—    Es? Tāpat… sadomāju un atbraucu.

Klusums. Piepeši viņa strauji pieceļas un nāk man klāt.

—    Nikolaj Stepanič! — viņa runā, bālēdama un žņaugdama rokas uz krūtīm. — Nikolaj Stepanič! Es nevaru vairs ilgāk tā dzīvot! Nevaru! Dieva vārdā, sakiet ātrāk, šo pašu brīdi: ko man darīt? Sakiet, ko man darīt!

—    Ko gan es varu teikt? — Esmu nesaprašana. — Nekā es nevaru.

—    Sakiet, es jūs lūdzu! — viņa turpina, elpai aizraujoties un visa trīcēdama. — Zvēru jums, ka tā ilgāk vairs nevaru dzīvot! Man nav vairs spēka!

Katja nokrīt uz krēsla un sāk raudāt. Viņa ir atmetusi galvu atpakaļ, lauza rokas, klaudzina kājas; cepure noslīdējusi no galvas un turas tikai gumijā, matu sakārtojums izjucis.

—    Palīdziet man! Palīdziet! — viņa lūdzas. — Nevaru vairs ilgāk!

Viņa izvelk no savas ceļa somiņas lakatiņu un līdz ar to arī dažas vēstules, kas no viņas klēpja noslīd uz grīdas. Paceļu tās un uz kādas pazīstu Mihaila Fjodoroviča rokrakstu, un neviļus izlasu kāda vārda daļu «kaisi…».

—    Nekā nevaru tev pateikt, Katja, — es saku.

—           Palīdziet! — viņa raud, satverdama manu roku un skūpstīdama to. — Jūs taču esat mans tēvs, mans vienīgais draugs! Jūs taču esat gudrs, izglītots, ilgi dzīvojis pasaulē! Jūs bijāt skolotājs! Sakiet, ko man darīt!

—    Pēc labākās sirdsapziņas, Katja: nezinu . . .

Esmu uztraukts, apmulsis, viņas raudu saviļņots un tikko turos uz kājām.

—           Pabrokastosim, Katja! — es saku, piespiesti smaidīdams. — Diezgan esi raudājusi!

Un tūlīt piebilstu vārgā balsī:

—    Manis drīz vairs nebūs, Katja . ..

—          Kaut vienu vārdu, kaut vienu vārdu! — viņa raud, stiepdama rokas man pretim. — Ko man darīt?

—          Savādniece, nudien … — es murminu. — Nesaprotu! Tu esi tik gudra, un piepeši — še tev! — sāk raudāt.

Iestājas klusums. Katja sakārto matus, uzliek cepuri, tad saņurca vēstules un bāž somiņā — un visu to dara klusēdama un nesteigdamās. Seja, krūtis un cimdi viņai ir slapji no asarām, bet sejas izteiksme jau skarba, barga .. . Skatos uz viņu, un man kauns, ka esmu laimīgāks par viņu. Ka man trūkst tā, ko biedri filozofi dēvē par kopīgo ideju, konstatēju tikai īsi pirms nāves, sava mūža vakarā, bet šās nabadzītes sirds nav zinājusi un nezinās miera visu mūžu, visu mūžu.

—    Pabrokastosim, Katja! — es aicinu.

—    Nē, pateicos, — viņa vēsi atbild.

Vēl viens mirklis aizrit klusējot.

—          Man nepatīk Harkova, — es saku. — Pārāk pelēka. Tāda pelēka pilsēta.

—           Jā, laikam gan … Neglīta … Es te uz īsu brīdi. . . Garām braucot. Šodien pat došos projām.

—    Uz kurieni?

—    Uz Krimu … tas ir, uz Kaukāzu.

—    Tā. Vai uz ilgu laiku?

—    Nezinu.

Katja pieceļas un, vēsi pasmaidījusi, neuzlūkodama mani, sniedz roku.

Gribas jautāt: «Tātad tu nebūsi manās bērēs?» Bet viņa neskatās uz mani, viņas roka ir vēsa, gluži kā sveša. Klusēdams pavadu viņu līdz durvīm . .. Nu viņa jau atstājusi manu istabu, neatskatīdamās iet pa garo gaiteni. Viņa zina, ka noraugos viņai pakaļ, un droši vien pagriezienā atskatīsies.

Nē, neatskatījās. Melnais tērps pavīdēja pēdējo reizi, soļi apklusa .. . Ardievu, mans dārgums!

ZAGĻI

Feldšeris Jergunovs, paviegls cilvēciņš, kuru apriņķī visi pazina kā lielu plātībnieku un žūpu, reiz kādā svētku vakarā jāja mājās no Repinas miesta, kurp bija devies šo to iepirkties slimnīcas vajadzībām. Lai feldšeris neaizkavētos un drīzāk atgrieztos mājās, ārsts viņam bija iedevis savu vislabāko zirgu.

Sākumā laiks bija tīri ciešams, rāms, bet ap pulksten astoņiem sacēlās stiprs putenis, un, kad līdz mājām atlika vairs tikai verstis septiņas, feldšeris pavisam nomaldījās no ceļa . ..

Zirgu vadīt viņš neprata, ceļu nezināja un jāja uz labu laimi, kur deguns rāda, cerēdams, ka zirgs pats izies uz ceļa. Pagāja pāris stundu, zirgs nomocījās, feldšeris bija nodrūvējies, un brīžiem viņam jau šķita, ka jāj nevis mājās, bet atpakaļ uz Repinu; bet tad cauri puteņa šņākoņai viņš sadzirdēja dobjas suņu rejas, ieraudzīja sārtu, duļķainu plankumu, pamazām iezīmējās augsti vārti un garš žogs ar asiem otrādi sadzītu naglu galiem, un pēc tam aiz žoga jājējs saskatīja līku akas vindu. Vējš aiztrieca no acu priekšas sniega plīvuru, un tur, kur pirms brīža bija sārtais plankums, tagad čurnēja neliela, pazema mājele ar stāvu meldru jumtu. No trim lodziņiem viens, iekšpusē aizklāts ar sarkanu drānu, bija apgaismots.

Kas šī par saimniecību? Feldšeris atcerējās, ka ceļa labajā pusē sestajā vai septītajā verstī no slimnīcas jābūt Andreja Čirikova iebraucamajai vietai. Feldšeris atcerējās arī to, ka ormaņi nesen bija noslepkavojuši

Čirikovu, palikušas tikai viņa vecene un meita Ļubka, kas pirms diviem gadiem braukāja uz slimnīcu ārstēties. Iebraucamajai vietai bija slikta slava, un ierasties šeit vēlā vakarā un turklāt ar cita zirgu bija diezgan bīstami. Taču neko darīt. Feldšeris sataustīja somā revolveri un, dusmīgi nokāsējies, pieklauvēja ar pletnes kātu pie loga rāmja.

—   Hei, kas tur ir? — viņš kliedza. — Vecenīt, dieva dēļ, ielaid mani apsildīties!

Melns suns, sēcoši riedams, kūleņu kūleņiem padrāzās zem zirga, pēc tam otrs, balts, pēc tam vēl viens melns — un tā kādi desmit suņi! Feldšeris noskatīja pašu prāvāko, atvēzējās un ar visu spēku uzgāza sunim ar pletni. Neliels šunelis garām kājām pacēla augšup smailu purnu un gaudoja smalkā, spiedzīgā balstiņā.

Feldšeris ilgi stāvēja pie loga un klaudzināja. Bet tad aiz žoga kokos šaipus mājas sārti iemirdzējās sarma, vārti nočīkstēja, un feldšeris ieraudzīja lakatā satinušos sievietes augumu ar lukturi rokā.

—    Vecomāt, ielaid apsildīties, — feldšeris teica.

—   Jāju uz slimnīcu un ceļā nomaldījos. Laiks tāds, ka lai dievs pasarga. Vecomāt, nebaidies, esmu savējais.

—    Savējie visi mājās, bet svešus neesam aicinājuši, — sieviete skarbi atbildēja. — Un ko tu velti dauzies? Vārti nav aizslēgti.

Feldšeris iejāja pagalmā un apstādināja zirgu pie lieveņa.

—   Vecomāt, liec kalpam apkopt manu zirgu, — viņš teica.

—    Neesmu nekāda vecāmāte.

Patiešām šī nebija vecāmāte. Lukturi nopūšot, viņas seju skāra gaisma, feldšeris ieraudzīja melnas uzacis un pazina, ka tā ir Ļubka.

—    Kādi nu tagad kalpi? — viņa teica, iedama iekšā.

—    Daži piedzērušies guļ, daži jau no rīta aizgāja uz Repinu. Svētku diena .. .

Piesiedams zem nojumes zirgu, Jergunovs sadzirdēja zviegšanu, ieraudzīja tumsā vēl vienu zirgu un sataustīja, ka tas apseglots ar kazaku segliem. Tātad mājā bija ne vien saimnieces, bet vēl kāds. Feldšeris, drošs paliek drošs, noņēma savam zirgam seglus un, iedams iekšā, pasita tos kopā ar pirkumiem padusē.

Pirmā istaba, kurā viņš iegāja, bija liela, karsti sakurināta, un tajā oda nesen mazgātā grīda. Pie galda zem svētbildēm sēdēja pamazs, kalsens, gadus četrdesmit vecs vīrs zilā kreklā un ar nelielu, gaišbrūnu bārdiņu. Tas bija Kalašņikovs, rūdīts blēdis un zirgu zaglis, kura tēvs un krusttēvs turēja Bogaļovkā traktieri un pārdeva, kur tikai varēja, zagtus zirgus. Slimnīcā Kalašņikovs bija redzēts vairākkārt, taču brauca nevis ārstēties, bet paspriedelēt ar ārstu par zirgiem: vai nav kāds pārdodams, un vai viņa augstdzimtība ārsta kungs negrib apmainīt bēro ķēvi pret losu zirgu. Šovakar Kalašņikova mati bija saziesti ar pomādi, pie auss mirdzēja sudraba oriņa un vispār viņš izskatījās saposies. Uzacis saraucis, atkāris apakšlūpu, Kalašņikovs uzmanīgi lūkojās lielā, izpluinītā, bildēm pušķotā grāmatā. Izstiepies uz grīdas pie krāsns gulēja otrs tēvainis; viņa ģīmis, pleci un krūtis bija apsegti ar puskažoku — laikam aizmidzis; blakus svešinieka jaunajiem zābakiem ar spīdošajiem pakaviņiem melnēja divas izkusušā sniega peļķes.

Ieraudzījis feldšeri, Kalašņikovs sasveicinājās ar viņu.

—    Jā, laiciņš … — Jergunovs sacīja, ar plaukstām berzēdams nosalušos ceļgalus. — Aiz apkakles sabiris sniegs, esmu caur un cauri izmircis gluži kā lupata. Arī mans revolveris šķiet tāds kā . . .

Feldšeris izņēma revolveri, apskatīja to no visām pusēm un ielika atpakaļ somā. Taču revolveris Kalašņikovu nemaz neietekmēja: viņš joprojām skatījās grāmatā.

—    Jā, laiciņš . . . No ceļa nomaldījos un, ja nebūtu šejienes suņu, nudien nosaltu. Atkal būtu ļaudīm ko mēles trīt. Bet kur tad saimnieces?

—    Vecene aizbraukusi uz Repinu, bet skuķe lūko vakariņas … — Kalašņikovs atbildēja.

Iestājās klusums. Feldšeris trīcēdams un elsdams pūta elpu uz plaukstām, rāvās čokurā un tēloja pārsalušu un nomocījušos cilvēku. Pagalmā nerimdamies gaudoja suņi. Kļuva skumji.

—   Tu laikam esi no Bogaļovkas? — feldšeris skarbi uzprasīja Kalašņikovam.

—    Jā, no Bogaļovkas.

Aiz gara laika feldšeris sāka domāt par šo Bogalovku. Liela sādža dziļā gravā, un, mēnesnīcas naktīs pa dižceļu braucot un paraugoties lejup tumšajā gravā un pēc tam augšup debesīs, šķiet, ka mēness karājas pār bezdibeņa aizu un ka te ir pasaules gals. Lejup ved stāvs, līkumains un tik šaurs ceļš, ka, braucot uz Bogalovku kādu sērgu apkarot vai bakas potēt, visu laiku jākliedz pilnā kaklā vai jāsvilpj — nevar pabraukt garām, ja gadās pretim rati. Bogaļovkas zemnieki izdaudzināti par labiem dārzkopjiem un zirgu zagļiem; dārzi viņiem bagāti: pavasarī visa sādža slīgst baltos ķiršu ziedos, bet vasarā viņi ķiršus pārdod par trim kapeikām spainī. Kas samaksā trīs kapeikas, pielasa pilnu spaini. Zemniekiem glītas, apaļīgas sievas, viņām patīk greznoties, un pat darbdienās viņas nedara neko, tikai sēž uz zavoliņiem un ieskā cita citai galvu.

Tobrīd atskanēja soļi. Istabā ienāca Ļubka, gadus divdesmit veca meiča sarkanā lindrakā un basām kājām .. . Viņa iešķībi palūkojās uz feldšeri un pāris reižu pārgāja pāri istabai. Gāja, nevis kā parasti iet, bet sīkiem solīšiem, izriezusi krūtis; liekas, viņai patika plakšķināt kailām kājām pa nesen izmazgāto grīdu, un tādēļ viņa tīšuprāt novilkusi zābakus.

Kalašņikovs iesmējās un, ar pirkstu mādams, paaicināja Ļubku pie sevis. Meiča piegāja pie galda, Kalašņikovs rādīja grāmatā pravieti Eliju, kurš vadīja debesīs traucošu trijjūgu. Ļubka atbalstījās pret galdu; bize noslīdēja pār plecu, gara, ruda bize, galā pārsieta ar sarkanu lentīti, — un mati gandrīz skāra grīdu. Arī Ļubka iesmējās.

—    Lieliska, varena bilde! — Kalašņikovs teica. — Lieliska! — viņš atkārtoja un pakratīja rokas, it kā Elijas vietā gribētu satvert grožus.

Krāsnī dūca vējš; kaut kas ierēcās, iespiedzās, likās — liels suns nokož žurku.

—    Nešķīstie, āre, kā ālējas! — Ļubka sacīja.

—    Tas ir vējš, — Kalašņikovs teica; viņš brīdi klusēja, pacēla acis uz feldšeri un jautāja: — Osip

Vasiļjič, vai pēc jūsu saprašanas, pēc skolota cilvēka saprašanas, šai pasaulē ir velni vai nav?

—    Brālīt, kā lai to pasaku? — feldšeris atbildēja un paraustīja vienu plecu. — Ja spriež pēc zinātnes, tad, protams, velnu nav, jo tas ir aizspriedums; bet, ja spriežam vienkārši, kā mēs abi tagad, tad velni ir, īsāk runājot … Es savā mūžā esmu daudz pieredzējis . .. Pēc skološanās iestājos par kara feldšeri dragūnu pulkā un biju, protams, arī karā, esmu apbalvots ar Sarkanā Krusta medaļu un goda zīmi, bet pēc Sanstefanas miera līguma atgriezos Krievijā un sāku kalpot zemstē. Aiz tā iemesla, ka manā dzīvē notika šī milzīgā cirkulācija, es, tā sakot, esmu redzējis lik daudz, cik citam ne sapņos nav rādījies. Ir gadījies gan velnus redzēt, tas ir, ne jau velnus ar ragiem un nagiem, — tās ir tīrās blēņas, bet tāpat vien, patiesību sakot, kaut ko līdzīgu.

—    Kur? — Kalašņikovs jautāja.

—    Gan šur, gan tur. Nav nemaz tālu jāiet, — tagad nakts laikā gan to nevajadzētu pieminēt, — pērngad sastapu velnu šeitan, gluži vai pie pašas iebraucamās vietas. Braucu, atceros, tā sakot, uz Golišinu bakas potēt. Vai nu nezināms, kā jau allaž, vieglā droška, zirgs, nepieciešamie daikti, turklāt pulkstenis kabatā un viss pārējais, tātad braucu un piesargos, lai, drošs paliek drošs, negadās šā vai tā … Vai nu mazums klaidoņu. Piebraucu pie Čūsku rozas, lai tā nolādēta, laižos lejā, un uzreiz nu šitais pats — nāk viens tāds. Mati melni, acis melnas, viss ģīmis kā dūmos nokvēpis… Pienāk pie zirga un sakampj kreiso grožu: «Stāt!» Apskatīja zirgu, pēc tam tātad mani, pēc tam atlaida vaļā grožu un, neviena ļauna vārda neteikdams, prasa: «Kur tu brauc?» Bet zobi šim atšiepti, acis nejaukas… «Ak tu delveri tāds!» es domāju. «Braucu bakas potēt. Kas tev par daļu?» Šis nu saka: «Ja nu tā, tad iepotē bakas arī manim.» Atrotīja piedurkni un bāž man kailo dilbu pie deguna. Protams, neielaidos nekādās valodās, iepotēju bakas, lai drīzāk tiktu vaļā. Pēc tam paskatos uz savu lanceti — sarūsējusi.

Vīrs, kas gulēja pie krāsns, pēkšņi sāka grozīties, nogrūda uzsegto puskažoku, un feldšeris, gauži izbrīnījies, ieraudzīja to pašu svešinieku, ko pērngad sastapa pie

Čūsku rozas. Mati, bārda un acis šim vīram melnas kā sodrēji, ģīmis tumsnējs un turklāt uz labā vaiga melns plankumiņš, tik liels kā lēcas graudiņš. Vīrs zobgalīgi paskatījās uz feldšeri un teica:

—    Kreiso grožu sakampu, tiesa kas tiesa, bet par bakām tu, kungs, samelojies. Par bakām mēs nevienu vārdu netikām bilduši.

Feldšeris samulsa.

—   Vai tad es par tevi runāju? — viņš teica. — Kas guļ, lai apsedzas.

Melnīgsnējais vīrs nekad nebija redzēts slimnīcā, un feldšeris nezināja, kas viņš ir un no kurienes, un, lūkodamies uz viņu, nosprieda, ka šis tēvainis droši vien ir čigāns. Svešais piecēlās šļaucīdamies, skaļi žāvādamies, piegāja pie Ļubkas un Kalašņikova un arī sāka lūkoties grāmatā. Miegainajā sejā ieplaiksnījās jūsma un skaudība.

—   Merik, — Ļubka viņam teica, — atved man šādus zirgus, es uzbraukšu debesīs.

—    Debesu valstībā grēciniekiem nevaid vietas … — Kalašņikovs sacīja. — To iemanto ar svētu dzīvošanu.

Pēc tam Ļubka sameklēja un uzlika galdā lielu gabalu cūkas speķa, sālītus gurķus, koka šķīvi ar vārītu sīkos kumosos sagrieztu gaļu, pēc tam pannu, uz kuras vēl čurkstēja desa ar kāpostiem. Galdā uzradās arī šķautnaina karafe ar degvīnu, kuru glāzītēs lejot pa visu istabu izplūda apelsīnu mizu smarža.

Feldšeris īgņojās, ka melnīgsnējais Meriks un Kalašņikovs runāja tikai savā starpā un par viņu nelikās ne zinis, it kā viņa nemaz nebūtu istabā. Bet feldšerim gribējās parunāties ar vīriem, palielīties, iedzert, saēsties un, ja vien iespējams, arī pablēņoties ar Ļubku, kura, kamēr viņi ēda vakariņas, kādas piecas reizes sēdās viņam blakus un, it kā netīšām pieskārās ar saviem skaistajiem pleciem, glauda ar rokām savas platās gūžas. Tā bija veselīga, jautra, apsviedīga meiča, nemierīga kā ūdenszāle: gan apsēdās, gan piecēlās, gan sēžot pagriezās pret kaimiņu ij ar krūtīm, ij ar muguru kā dīdoņa un allaž piegrūda elkoni vai ceļgalu.

Feldšerim nepatika arī tas, ka vīri izdzēra tikai pa vienai glāzītei un vairāk nedzēra, bet vienam dzert viņam bija tā kā neērti. Taču feldšeris nenocietās, izdzēra otru glāzīti, pēc tam trešo un apēda visu desu. Lai vīri no viņa nevairītos, tērgavotu ar viņu, feldšeris nolēma viņiem paglaimot.

—    Jums Bogaļovkā ir dūšīgi puiši! — viņš teica un pagrozīja galvu.

—    Kādā ziņā dūšīgi? — Kalašņikovs uzprasīja.

—    Nu, tādā pašā ziņā, kaut vai par zirgiem runājot. Dūšīgi zagļi!

—    Atradis dūšīgos! Tikai žūpas vien un garnadži.

—    Tie laiki pagājuši, — Meriks teica, brīdi klusējis.

—   Varbūt viens pats vecais Fiļa viņiem vēl palicis, un arī tas ir akls.

—    Jā, viens pats Fiļa, — Kalašņikovs nopūtās. — Viņam, kazi, tagad būs savi septiņdesmit gadi; vienu aci izdūruši vācu kolonisti, ar otru lāgā neredz. Acī nags. Senāk, kolīdz stanovojs viņu ieraudzīja, tūlīt kliedza: «Hei tu, Šamil!» — un arī zemnieki tāpat — «Šamil, Samil», taču tagad neviens viņu citādi nesauc kā par vienaci Fiļu. Bet varens vīrs bija! Ar nelaiķi Andreju Grigorjiču, ar Ļubašas tēvu, reiz naktī aizlavījušies pie Rožnovas — tolaik tur lēģerī bija jātnieku pulki — un aizveduši deviņus kareivju zirgus, pašus labākos, pat no sargkareivjiem nenobijušies, un otrā rītā tūlīt čigānam Afonam par divdesmit celkaviem pārdevuši . . . Jā! Bet tagadējie ļautiņi to vien tīko — nozagt zirgu piedzērušam vai aizmigušam, nav vairs dieva bijāšanas, novelk piedzērušam arī zābakus, bet pēc tam mūk, jāj ar to zirgu savas divsimt verstis un tad kaulējas tirgū, kaulējas kā žīdi, kamēr viņus, stulbeņus, saņem ciet uradņiks. Nevis palīksmošanās, bet negods! Sīki ļautiņi — un vairāk nekas.

—    Bet Meriks? — Ļubka ievaicājās.

—    Meriks nav mūsējais, — Kalašņikovs sacīja.

—   Viņš ir harkovietis, no Mižiričas. Bet dūšīgs vīrs gan, tur nav vārdam vietas, labs cilvēks.

Ļubka viltīgi un līksmi paraudzījās uz Meriku un sacīja:

—    Jā, ne jau velti viņu labi ļaudis āliņģī mērcējuši.

—    Kā tad tā? — feldšeris jautāja.

—          Tāpat vien… — Meriks teica un pasmējās. — Fiļa bija nospēris Samoilovas rentniekiem trīs zirgus, bet samoilovieši turēja aizdomās mani. Samoilovā šitie rentnieki ir kādi desmit, bet kopā ar kalpiem sanāks pat trīsdesmit, un visi molokāņi. . . Viens tirgū man saka: «Merik, atnāc paskatīties, mēs no gada tirgus atvedām jaunus zirgus.» Es, protams, gribu redzēt, aizeju pie šiem, bet viņi, cik nu šo tur bija, savi trīsdesmit vīri, sasien man rokas uz muguras un ved uz upi. Sak, mēs tev parādīsim zirgus. Viens āliņģis jau izcirsts, bet blakus, apmēram asi atstatu, izcirta otru. Pēc tam tātad paņēma virvi, apmeta man zem padusēm cilpu, bet virves otru galu piesēja pie līkas kārts; lai tā sniegtos no viena āliņģa līdz otram. Izbāza kārti līdz otram āliņģim un nu velk. Es tāds pats, kāds biju, kažokā un zābakos — plunkš! — āliņģī iekšā, bet šie stāv, mani pabiksta, dažs ar kāju, dažs ar cirvi, pēc tam pavilka zem ledus un izstiepa laukā pa otru āliņģi.

Ļubka nodrebēja un it kā saguma.

—   Sākumā apsvilināja aukstums, pēc tam tūlīt karstums, atkal aukstums — atkal karstums, — Meriks turpināja, — bet, kad izvilka mani ārā, nemaz vairs nebija spēšanas, atgulos sniegā, molokāņi stāv visapkārt un sit ar rungām pa ceļgaliem un elkoņiem. Trakoti sāpēja! Piekāva un aizgāja . . . Bet man viss apģērbs sasalst, apledo, pieslējos kājās, nav jaudas. Brauca viena sieva, lai viņai paldies, aizveda.

Feldšeris pa to laiku bija izdzēris kādas piecas vai sešas glāzītes; sirds kļuva priecīgāka, un arī gribējās pastāstīt kaut ko neparastu, brīnumainu un parādīt, ka arī viņš ir brašs vīrs un nebīstas ne no kā.

—   Bet pie mums Penzas guberņā bija šitā … — viņš jau sāka savu stāstāmo.

Vai nu tāpēc, ka feldšeris bija daudz dzēris un sareibis, vai arī tāpēc, ka divas reizes pieķerts melos, bet vīri nelikās par viņu ne zinis un pat neatbildēja uz viņa jautājumiem. Tas vēl nekas, bet feldšera klātbūtnē viņi runāja tik vaļsirdīgi, ka feldšerim kļuva baigi, pārskrēja salti drebuli, un šī runāšana liecināja, ka viņu te nemaz neievēro.

Kalašņikovs izturējās solīdi, kā jau cienīgs un saprātīgs virs, viņš runāja Joli nopielni, žāvādamies ik reizi pārmeta mutei krustu, un neviens nevarētu iedomāties, ka Viņš ir zaglis — nežēlīgs zaglis, kas aptīra nabaga ļaudis, kas divas reizes sēdējis cietumā, un sādžas kopienā jau bijis uzrakstīts spriedums, ka viņš jāizsūta uz Sibīriju, bet spriedējus piekukuļojis Kalašņikova tēvs un krusttēvs, tādi paši zagļi un nelieši kā viņš. Taču Meriks uzvedās varen bramanīgi. Viņš redzēja, ka Ļubka un Kalašņikovs brīnās par viņu, un pats uzskatīja sevi par brašuli, lāgiem iesprauda rokas sānos, lāgiem izrieza krūtis, lāgiem staipījās tik ļoti, ka nobrīkšķēja sols . . .

Pēc vakariņām Kalašņikovs, nepiecēlies no sola, pagriezās pret svētbildi, noskaitīja lūgsnu un paspieda Merikam roku; tas arī noskaitīja lūgsnu un paspieda roku Kalašņikovam. Ļubka novāca traukus, sabēra uz galda piparmētru cepumus, grauzdētus riekstus, ķirbju sēklas un atnesa divas pudeles salda vīna.

—    Debesu valstība, mūžīga piemiņa Andrejam Grigorjičam, — Kalašņikovs teica, saskandinot glāzes ar Meriku. — Kad viņš bija dzīvs, mēs lāgiem sapulcējāmies šeit vai pie brāļa Mārtiņa, un — ak dievs, ak dievs! — kādi ļaudis, kādas valodas! Lieliskas valodas! Te bija gan Mārtiņš, gan Fiļa, gan Uzsitēju Fjodors … Viss gods godam, kā pieklājas . .. Un kā mēs uzdzīvojām! Kā vēl nekad!

Ļubka izgāja laukā un pēc brītiņa atgriezās, apsējusies zaļu lakatiņu un aplikusi ap kaklu krelles.

—   Merik, paskaties, ko šodien man atveda Kalašņikovs! — meiča sacīja.

Viņa palūkojās spogulī un vairākkārt papurināja galvu, lai ieskanētos krelles. Pēc tam attaisīja lādi un ņēma laukā gan katūna kleitu ar sarkanām un gaišzilām actiņām, gan otru — sarkanu, ar volāniem, kura čaukstēja un čabēja kā papīrs, gan jaunu lakatu, zilu, ar varavīkšņotu zaigu — visu to viņa rādīja un smiedamās sasita rokas, it kā pati brīnītos, ka viņai pieder tik krāšņi dārgumi.

Kalašņikovs uzskaņoja balalaiku un sāka spēlēt, bet feldšeris nekādi nespēja saprast, kādu dziesmu viņš spēlē, jautru vai sērīgu, jo reizēm kļuva tik skumji, ka gribējās pat raudāt, reizēm atkal kļuva līksmi. Meriks pēkšņi pielēca kājās, klaudzināja uz vienas vietas ar papēžiem, pēc tam, plati izpletis rokas, uz papēžiem vien aizstaigāja no galda līdz krāsnij, no krāsns līdz lādei, pēc tam palēcās kā dzelts, lēcienā saskandināja papēžu pakaviņus un sāka pietupus dancot, kājas uz priekšu izsviezdams. Ļubka savicināja abas rokas, briesmīgi iespiedzās un devās viņam līdzi; sākumā pagājās grozīdamās, viltīgi, it kā gribētu kādam pielavīties no mugurpuses un iesist, aši aši, sīki sīki piecirta papēžus tāpat kā Meriks savu zābaku pakaviņus, tad virpuļoja līdzīgi vilciņam, pietupās, un sarkanais lindraks izpletās kā zvans; ļauni glūnēdams uz Ļubku un zobus atņirdzis, pietupus viņai virsū drāzās Meriks, it kā tīkodams sabradāt meiču ar savām briesmīgajām kājām, bet Ļubka pielēca augšā, pasvieda atpakaļ galvu un, mādama rokām kā liela putna spārniem, tikko pieskardamās grīdai, slīdēja pa istabu …

«Tā nu gan ir ugunīga meiča!» feldšeris domāja, atsēzdamies uz lādes un no turienes lūkodamies dejā. «Kas par svelmi! Tādai visu varētu atdot, un vēl būtu par maz . . .»

Viņam kļuva sevis žēl: kāpēc viņš ir feldšeris, nevis vienkāršs zemnieks? Kāpēc viņam mugurā svārki, kāpēc viņam važiņa ar apzeltītu slēdzenīti, nevis zils ar auklu apjozts krekls? Būdams zemnieks, viņš varētu droši dziedāt, dejot, dzert, abām rokām apkampt Ļubku, kā to darīja Meriks . . .

No lielās dimdoņas, klaigām un saucieniem skapī šķindēja trauki, raustījās sveces liesmiņa.

Pārtrūka diegs, krelles aizripoja pa grīdu, no galvas noslīdēja zaļais lakats, un Ļubkas vietā vīdēja tikai sarkans mākulītis, zibēja melnas acis, un šķita, ka Merikam ik brīdi var notrūkt rokas un kājas.

Bet tad Meriks pēdējo reizi piecirta kājas un apstājās kā zemē iemiets … Nomocījusies, aizelsusies Ļubka noliecās pie viņa krūtīm, piekļāvās kā pie balsta, Meriks meiču apskāva un, acīs raudzīdamies, maigi un laipni, it kā pa jokam sacīja:

— Gan es uzzināšu, kur tavai mātei noglabāta nauda, viņu noduršu, tev rīkli pāršņāpšu ar nazi, pēc tam jūsu iebraucamo vietu aizdedzināšu . . . Ļaudis domās, ka liesmās esat galu dabūjušas, bet es ar jūsu naudiņu došos uz Kubaņu, tur tramdīšu zirgu barus, iegādāšos sev aitas . ..

Ļubka neko neatbildēja, tikai tāda kā vainīga juzdamās, paskatījās uz viņu un vaicāja:

—    Merik, vai Kubaņā jauka dzīve?

Viņš neatbildēja, piegāja pie lādes, apsēdās un iegrima domās; laikam ļāvās sapņiem par Kubaņu.

—    Man tomēr jādodas ceļā, — Kalašņikovs teica pieceldamies. — Kazi, Fiļa gaida. Ardievu, Ļuba!

Feldšeris izgāja ārā paskatīties: ka tikai Kalašņikovs neaizjāj ar viņa zirgu. Putenis arvien vēl plosījās. Balti mākoņi, ar garām astēm ķerdamies aiz lielajām nezālēm un krūmiem, slīdēja pār pagalmu, bet ārpus žoga, klajā laukā, milži baltos līķautos ar platām piedurknēm Virpuļoja, gāzās zemē, cēlās kājās, lai vēzētu rokām un kautos. Bet vējš, vējš! Kailie bērziņi un ķirši, nespēdami paciest vēja skarbos glāstus, liecās gandrīz līdz zemei un zūdījās:

—    Ak dievs, kādu grēku dēļ tu esi piekalis mūs pie zemes un nelaid brīvē?

—    Tprrr! — Kalašņikovs skarbi uzsauca un uzkāpa savā zirgā; vārtu viena puse bija vaļā un pie tās sapūsta liela kupena. — Nu, kusties, kusties! — Kalašņikovs uzbļāva. Zemais zirdziņš īsām kājām devās uz priekšu un iestiga kupenā līdz vēderam. Kalašņikovs apķepa ar sniegu gluži balts un ar savu zirgu pazuda aiz vārtiem.

Kad feldšeris ienāca atpakaļ istabā, Ļubka rāpoja pa grīdu un lasīja krelles. Meriku nekur neredzēja.

«Glīta meiča!» feldšeris domāja, guldamies uz sola un palikdams zem galvas puskažoku. «Eh, ja Merika te nebūtu!»

Ļubka viņu uztrauca, rāpodama pa grīdu blakus solam, un feldšeris domāja — nebūtu šeit Merika, viņš katrā ziņā pielēktu kājās, apkamptu meiču, un gan jau tad tālāk. Tiesa, skuķe vēl ir jauniņa, bet diez vai neskarta; un kaut arī neskarta — vai laupītāju midzenī vērts kautrēties? Ļubka salasīja krelles un izgāja laukā. Svece beidza degt, liesma jau skāra švecturī iebāzto

papīrlti. Feldšeris nolika sev blakus revolveri, sērkociņus un nodzēsa sveci. Svētbildes lampiņas liesma raustījās tik stipri, ka iesūrstējās acis, gaismas plankumi lēkāja pa griestiem, pa grīdu, pa skapi, un aiz visa tā rēgojās Ļubka, spēcīga, apaļām krūtīm: gan virpuļoja kā vilciņš, gan apstājās, dejojot pārguruši, un smagi elsa…

«Kaut to Meriku parautu pats nelabais!» feldšeris domāja.

Svētbildes lampiņas liesma iemirdzējās pēdējo reizi, sprakšķēja un apdzisa. Kāds, laikam Meriks, ienāca istabā un apsēdās uz sola. Svešais stiprāk ievilka dūmu no pīpes, un uz mirkli kļuva redzams tumsnējs vaigs ar melnu plankumiņu. Tabakas dūmi bija tik pretīgi, ka feldšerim tie sāka kašāt kaklā.

—   Ir nu gan tev nejauka tabaka — kaut velns to rāvis! — feldšeris teica. — Slikta dūša sametas.

—   Tabakai jaucu klāt auzu ziedu plēksnes, — Meriks, brīdi klusējis, atbildēja. — Krūtīm vieglāk.

Viņš pasmēķēja, paspļaudījās un aizgāja. Aizritēja kāda pusstunda, priekšnamā pēkšņi ieplaiksnījās gaisma; tur gāja Meriks, uzvilcies puskažoku, uzlicies cepuri, viņam pakaļ Ļubka ar sveci rokā.

—    Paliec, Merik! — Ļubka lūdzās.

—    Nē, Ļuba. Neuzplijies.

—    Paklausies, Merik, — Ļubka sacīja, un viņas balss kļuva maiga un glāsaina. — Zinu, tu sameklēsi manas mātes naudu, nobendēsi viņu un mani, dosies uz Kubaņu citas meitenes mīlēt, bet dievs ar tevi. Labiņais, lūdzu tev tikai vienu: paliec!

—   Nē, gribu vēl uzdzīvot… — Meriks teica un sajoza ciešāk siksnu.

—    Varens uzdzīvotājs … Tu taču atnāci kājām, ar ko tu jāsi uzdzīvot?

Meriks pieliecās pie Ļubkas un pačukstēja tai ausī; viņa paskatījās uz durvīm un iesmējās caur asarām.

—    Tas nolādētais pelavmaiss guļ… — meiča teica.

Meriks apskāva Ļubku, cieši noskūpstīja un izgāja

ārā. Feldšeris iebāza revolveri kabatā, aši pielēca kājās un skrēja viņam pakaļ.

—    Nost no ceļa! — feldšeris uzsauca Ļubkai, kura

priekšnamā žigli aizbultēja durvis un nostājās pie sliekšņa. — Laid! Ko tu stāvi?

—    Kādēļ tev tur jāiet?

—    Zirgu paskatīties.

Ļubka palūkojās uz viņu no apakšas uz augšu valšķīgi un laipni.

—      Kas tur ko skatīties? Paskaties labāk uz mani… — viņa teica, pēc tam pieliecās un aizskāra ar pirkstu zeltīto atslēdziņu, kura karājās pie feldšera pulksteņa važiņas.

—       Laid, citādi viņš aizjās ar manu zirgu! — feldšeris sacīja. — Laid, velnata! — feldšeris kliedza un nikni iesita meičai pa plecu, ar visu svaru spiedās virsū, lai atgrūstu Ļubku no durvīm, bet viņa cieši sakampa bultu un bija gluži kā no dzelzs. — Laid! — feldšeris kliedza nomocījies. — Es tev saku, aizjās!

—    Kur nu? Neaizjās.

Smagi elpodama, glaudīdama sāpošo plecu, Ļubka atkal palūkojās uz feldšeri no apakšas uz augšu, nosarka un sāka smieties.

—      Labulīt, neaizej … — viņa sacīja. — Man vienai garlaicīgi.

Feldšeris paskatījās meičai acīs, mirkli padomāja, apskāva meiču, un viņa nepretojās.

—    Nu, nu, neniekojies, laid! — viņš lūdzās.

Ļubka klusēja.

—      Dzirdēju, — feldšeris teica, — nupat sacīji Merikam, ka tu viņu mīlot.

—      Daudz ko saku … Ko es mīlu, to zina tikai mana sirds.

Ļubka atkal pieskārās ar pirkstu pie atslēdziņas un klusi teica:

—    Dod to man …

Feldšeris atkabināja atslēdziņu un iedeva meičai. Viņa pēkšņi pastiepa kaklu, vērīgi klausījās, savieba nopietnu seju, meičas acis feldšerim šķita saltas un viltīgas; viņš atcerējās zirgu, šoreiz tīri viegli pastūma Ļubku sāņus un izskrēja pagalmā. Zem nojumes mierīgi un laiski rukšķēja samiegojusies cūka, pie sienas piesitoties, klaudzēja govs rags . . . Feldšeris uzrāva sērkociņu un saskatīja gan cūku, gan govi, gan suņus, kuri

no visām pusēm drāzās pie feldšera uz uguntiņu, taču no zirga vairs nebija ne vēsts. Kliegdams, gaiņādamies ar rokām no suņiem, klupdams kupenās un stigdams sniegā, feldšeris izskrēja aiz vārtiem un vērīgi raudzījās tumsā. Viņš skatījās, cik vien spēja, bet redzēja vienīgi sniegu sniegam un pārslas veidojamies dažādos tēlos: brīžiem no tumsas paglūnēja ņirdzīgs miroņa ģīmis, brīžiem aizaujoja balts zirgs, un tam mugurā amazone muslīna tērpā, brīžiem gaisos aizlidoja baltu gulbju virkne . . . Trīcēdams no dusmām un aukstuma, nezinādams, ko darīt, feldšeris izšāva ar revolveri suņu barā, nevienam netrāpīja, pēc tam drāzās atpakaļ mājā.

Ieejot priekšnamā, viņš skaidri sadzirdēja kādu izšmaucam no istabas un noklaudzam durvis. Istabā valdīja tumsa; feldšeris atdūrās pret durvīm: aizslēgtas; pēc tam, raudams sērkociņu pēc sērkociņa, viņš skrēja atpakaļ priekšnamā, no turienes virtuvē, no virtuves mazā kambarītī, kur visas sienas bija apkārtas lindrakiem un kleitām, smaržoja pēc piparmētrām un dillēm, kaktā pie krāsns rēgojās gulta ar veselu kaudzi spilvenu; te laikam mitinājās vecene, Ļubkas māte; no šejienes feldšeris iegāja otrā istabā, arī mazā, un tur ieraudzīja Ļubku. Viņa gulēja uz lādes, apsegusies ar raibu, vatētu segu, sašūtu no katūna lupatiņām, un izlikās aizmigusi. Virs pagalvja dega svētbildes lampiņa.

—    Kur ir mans zirgs? — feldšeris bargi jautāja.

Ļubka nepakustējās.

—   Kur ir mans zirgs, es tev prasu! — feldšeris atkārtoja vēl bargāk un norāva Ļubkai segu. — Es tev prasu, velna mātīte! — viņš kliedza.

Meiča aši paslējās, piecēlās uz ceļiem un, ar vienu roku pieturēdama kreklu, ar otru cenzdamās satvert segu, piespiedās pie sienas . .. Viņa blenza uz feldšeri ar riebumu, bailēm, viņas acis kā sagūstīta zvēriņa acis tramīgi vēroja ikvienu feldšera kustību.

—   Saki, kur ir zirgs, citādi nositīšu tepat uz vietas! — feldšeris kliedza.

—   Nešķīstais, vācies nost! — viņa izdvesa aizsmakušā balsī.

Feldšeris sakampa Ļubkas krekla apkakli un to parāva; taču nespēja savaldīties un cieši jo cieši apskāva

meiču. Viņa, niknumā šņākdama, slīdēja laukā no apkampieniem un, atbrīvojusi vienu roku — otra bija iepinusies saplēstā krekla skrandās, — iesita ar dūri feldšerim pa galvvidu.

Feldšerim galva sāpēs apdulla, ausīs džinkstēja un pukstēja, viņš pakāpās atpakaļ un tobrīd dabūja vēl vienu sitienu, šoreiz jau pa deniņiem. Grīļodamies, turēdamies pie durvju stenderēm, lai nenogāztos zemē, viņš iestreipuļoja istabā, kur bija viņa mantas, atlaidās uz sola, pēc tam, brīdi pagulējis, izņēma no kabatas sērkociņu kārbiņu un rāva sērkociņu pēc sērkociņa bez jebkādas vajadzības: aizdedzināja, nopūta, iesvieda pagaldē — un tā līdz pēdējam sērkociņam.

Pa to laiku aiz loga svīda zilgana gaisma, jau dziedāja gaiļi, bet galva joprojām sāpēja, un ausīs tik ļoti dunēja, it kā Jergunovs sēdētu zem dzelzceļa tilta un klausītos, kā pāri drāžas vilciens. Ar lielām pūlēm viņš uzvilka puskažoku, uzlika galvā cepuri; seglus un iepirkumu saini viņš vairs neatrada, soma bija tukša; ne velti kāds izšmauca no istabas, kad viņš pirmīt nāca iekšā no āra.

Feldšeris virtuvē paņēma krāsns kruķi, lai atgaiņātos no suņiem, un izgāja pagalmā, durvis atstādams līdz kājai vaļā. Putenis jau bija rimies, pagalmā klusums .. . Izejot aiz vārtiem, baltais klajums šķita nedzīvs un pie rīta debesīm nemanīja neviena putna. Abpus ceļa un tālu tālē zilgmoja meža smalce.

Jergunovs jau sāka domāt, kas viņu sagaida slimnīcā un ko viņam teiks ārsts; par to katrā ziņā vajadzēja padomāt un jau iepriekš sagudrot atbildes uz jautājumiem, taču šīs domas nebija noturamas un izgaisa. Viņš gāja un domāja tikai par Ļubku, par vīriem, ar kuriem kopā aizvadījis nakti; atcerējās, ka Ļubka, iesitusi viņam otrreiz, pieliecās, lai paņemtu no grīdas segu, un ka grīdu skāra viņas atrisusī bize. Galvā viss griezās juku jukām, un viņš domāja: kālab šajā pasaulē ir ārsti, feldšeri, tirgoņi, skrīveri, zemnieki, nevis tikai brīvi cilvēki vien? Ir taču brīvi putni, brīvi zvēri, brīvais Meriks, un ne no kā viņi nebaidās, un neviens viņiem nav vajadzīgs! Kas to izgudrojis, kas pateicis, ka rītos jāceļas, pusdienlaikā jāēd pusdienas, vakaros jāiet gulēt, ka ārsts lielāks vīrs nekā feldšeris, ka jādzīvo istabā un mīlēt drīkst tikai savu sievu? Un kāpēc nevarētu būt otrādi: pusdienot naktī, gulēt dienā? Uzlēkt mugurā zirgam, nevaicājot, kam tas pieder, un, sacenšoties ar velnu un visiem vējiem, auļot pa laukiem, mežiem, gravām, mīlēt meitenes, pasmieties par visiem …

Feldšeris iemeta kruķi sniegā, piespieda pieri pie balta, salta bērza stumbra, iegrima domās, un viņa pelēkā, vienmuļā dzīve, viņa alga, pakļautība, aptieka, mūžīgā noņemšanās ar banku likšanu, ar spāniešu mušu plāksteru lipināšanu viņam šķita nicināma, šķebinoša.

— Kas to saka — uzdzīve ir grēks? — viņš sev īgni vaicāja. — Un tie, kas tā saka, — tie nekad nav dzīvojuši brīvē kā Meriks vai Kalašņikovs un nav mīlējuši Ļubku; viņi visu savu mūžu lasījuši druskas, dzīvojuši bez jebkāda prieka un mīlējuši tikai savas vardēm līdzīgās sievas.

Arī par sevi feldšeris tagad sprieda — ja viņš pats līdz šim nav kļuvis par zagli, blēdi vai pat laupītāju, tad vienīgi tāpēc, ka neprot tāds būt vai vēl nav trāpījies izdevīgs gadījums.

Pagāja apmēram pusotra gada. Reiz pavasarī pēc lieldienām feldšeris, kas jau sen bija padzīts no slimnīcas un klīda bez darba, vēlā vakarā iznāca Repinā no traktiera un slāja pa ielu bez jebkāda mērķa.

Viņš izgāja klajā laukā. Smaržoja pēc pavasara, un pūta silts, mīlīgs vējš. Klusa, zvaigžņota nakts raudzījās no debesīm uz zemi. Ak dievs, cik dziļa debess, un cik bezgala plaši tā plešas pār pasauli! Jauki radīta pasaule, bet kāpēc un kālabad — tā domāja feldšeris — cilvēki cits citu iedala nedzērājos un žūpās, strādājošos un atlaistajos un tā tālāk? Kāpēc nedzērājs un pārtikušais mierīgi var gulēt mājās, bet žūpa un izsalkušais lai klaiņā pa lauku, nezinādams, kur savu galvu nolikt? Kāpēc tam, kas nedien un nesaņem algu, katrā ziņā jābūt izsalkušam, neapģērbtam, neapautam? Kas to izgudrojis? Kāpēc tad putni un meža zvēri nekur nekalpo un nesaņem algu, bet dzīvo sev par patikšanu?

Tālē pie debess juma, apvāršņa malā, iepletusies virmoja brīnišķīga, asinssarkana blāzma. Feldšeris stāvēja, ilgi lūkojās turp un visu laiku domāja: ja viņš vakar aiznesis cita patvāri un to noplītējis krogā, kāpēc tas ir grēks? Kāpēc?

Pa ceļu garām brauca divēji rati: vienos gulēja sievišķis, otros sēdēja vecs vīrs kailu galvu . . .

—    Vecotēv, kur deg? — feldšeris vaicāja.

—    Andreja Čirikova iebraucamā vieta … — vecais atbildēja.

Tobrīd feldšeris atcerējās, kas notika ar viņu pirms diviem gadiem, ziemā, šajā pašā iebraucamajā vietā, atcerējās, kā Meriks lielījās; feldšeris iztēlojās, kā sadeg nokautā vecene un Ļubka, un apskauda Meriku. Kad feldšeris pēc laiciņa atkal gāja uz traktieri, viņš, raudzīdamies uz bagāto krodzinieku, lopu uzpircēju un kalēju mājām, prātoja: cik labi būtu naktī ielavīties pie kāda bagātāka vīra!

GUSEVS

I

Sāk jau tumst, drīz būs nakts.

Demobilizētais kareivis Gusevs paceļas uz lāviņas un pusbalsī saka:

—           Dzi, Pavel Ivanič? Man kāds zaldāts Sučanā stāstīja: viņu kuģis, kad viņi braukuši, uzskrējis pamatīgai zivij un kuģim ielūzis dibens.

Nezināmas kārtas cilvēks, kuru viņš uzrunā un kuru kuģa lazaretē visi sauc par Paveļu Ivaniču, klusē, it kā nedzirdētu.

Un atkal iestājas klusums … Vējš plosās vantīs, klab stūre, šļakst viļņi, čīkst kojas, taču auss ar visu to jau sen apradusi, un šķiet, ka apkārt viss dus un grimst klusumā. Garlaicīgi. Tie trīs slimnieki — divi zaldāti un viens matrozis, kas visu dienu spēlēja kārtis, — jau guļ un murgo.

Liekas, kuģi sāk šūpot, — Guseva koja lēnām paceļas un nolaižas, it kā nopūšas — un tā vienu, otru, trešo reizi.. . Kaut kas atsitās pret grīdu un iešķindējās — laikam nokrita krūzīte.

—          Vējš norāvies no ķēdes … — Gusevs ieklausīdamies saka.

Šoreiz Pavels Ivaničs klepo un aizkaitināts atbild:

-— Te tev kuģis zivij uzskrējis, te vējš no ķēdes norāvies . .. Vai tad vējš kāds zvērs, vai, ka noraujas no ķēdes?

—    Tā kristīgie runā.

—           Kristīgie ir tādi paši nejēgas kā tu . .. Ko viņi visu nesarunā? Pašam sava galva vajadzīga uz pleciem, un pašam viss jāapsver. Muļķa cilvēks.

Paveļu Ivaniču nomoka jūras slimība. Kad kuģi šūpo, viņš parasti dusmojas un uztraucas par mazāko nieku. Bet, pēc Guseva domām, galīgi nav par ko dusmoties. Kas gan tur dīvains vai sevišķs, piemēram, zivī vai vējā, kas noraujas no ķēdes? Pieņemsim, ka zivs ir tik liela kā kalns un ka mugura tai ir tik cieta kā storei; tāpat pieņemsim, ka tur, kur pasaules gals, stāv biezas akmens sienas, bet pie sienām piekalti niknie vēji.. . Ja tie nav norāvušies no ķēdes, tad kāpēc joņo pa visu jūru kā traki un plēšas taisni kā suņi? Ja tos nepiekaļ, tad kur tie paliek, kad ir rāms laiks?

Gusevs vēl ilgi domā par zivīm, kas ir tik lielas kā kalns, un par resnām, sarūsējušām ķēdēm, bet tad viņam kļūst garlaicīgi, un viņš sāk domāt par dzimto pusi, kurp tagad atgriežas pēc piecu gadu ilgā dienesta Tālajos Austrumos. Viņš iztēlojas milzīgu, sniega aizputinātu dīķi. . . Vienā pusē dīķim ķieģeļu krāsas keramikas fabrika ar augstu dūmeni un melniem dūmu mākoņiem; otrā pusē — ciems … No sētas, kas ir piektā, skaitot no malas, izbrauc kamanās brālis Aleksejs; viņam aiz muguras sēž dēlēns Vaņka ar lieliem velteņiem kājās un meitene Akuļka — arī ar velteņiem. Aleksejs ir iereibis, Vaņka smejas, bet Akuļkas seja nav redzama — viņa satuntuļojusies.

«Nav lāga laiks, apsaldēs bērnus …» Gusevs domā. — Dod viņiem, dieviņ, — tas čukst, — prātu un saprašanu, lai vecākus godātu un nebūtu gudrāki par tēvu un māti. . .

—    Te vajadzīgas jaunas pazoles, — basā murgo slimais matrozis. — Jā, jā!

Guseva domu pavediens aptrūkst, un dīķa vietā pēkšņi ne aiz šā, ne aiz tā parādās liela vērša galva bez acīm, bet zirgs un kamanas vairs nebrauc, tie griežas melnos dūmos. Taču viņš priecīgs, ka redzējis savējos. Prieks aizrauj Gusevam elpu, skrien kā skudriņas pa miesu, trīc pirkstos.

—    Dievs lika satikties! — viņš murgo, bet tūliņ atver acis un tumsā meklē ūdeni.

Viņš padzer un apguļas, un atkal brauc kamanas, pēc tam atkal vērša galva bez acīm, dūmi, mākoņi. . . Un tā līdz rītausmai.

Vispirms tumsā iezīmējas zils aplis — tas ir apaļais lodziņš; pēc tam Gusevs sāk pamazām atšķirt savu kaimiņu Paveļu Ivaniču, kura koja atrodas viņam blakus. Šis cilvēks guļ sēdus, jo guļus stāvoklī viņš smok nost. Seja viņam pelēka, deguns garš un smails, acis milzīgas, jo viņš briesmīgi novājējis; deniņi iekrituši, bārda plāniņa, mati uz galvas gari. .. Sejā lūkojoties, nekādi nevar saprast, kādas viņš kārtas: kungs, tirgonis vai zemnieks? Spriežot pēc izskata un garajiem matiem, viņš it kā būtu gavētājs, klostera brālis, bet, ieklausoties viņa vārdos, iznāk, ka nemaz nav mūks. Aiz klepus, tveices un savas slimības viņš zaudējis spēkus, smagi elpo un kustina izkaltušās lūpas. Pamanījis, ka Gusevs skatās uz viņu, viņš pavērš pret to savu seju un saka:

—    Es sāku nojaust… Jā . .. Es tagad ļoti labi visu saprotu.

—    Ko jūs saprotat, Pavel Ivanič?

—    Lūk, ko … Es visu laiku brīnījos, kā gan jūs, tik slimi cilvēki, neesat atstāti mierā, bet atrodaties uz kuģa, kur gan tveice, gan karstums, gan kuģa šūpošanās, vārdu sakot, — viss, kas draud jums ar nāvi; tagad man viss skaidrs … Jā .. . Jūsu ārsti nodeva jūs uz kuģa, lai tiktu no jums vaļā. Apnika ar jums, lopiņiem, noņemties . . . Naudu jūs nemaksājat, — tikai nepatikšanas ar jums, un arī statistiku bojājat ar saviem nāves gadījumiem — tātad lopiņi! Bet tikt no jums vaļā nav grūti… Šim nolūkam, pirmkārt, jāatbrīvojas no sirdsapziņas un cilvēku mīlestības, un, otrkārt, jāapmāna kuģa priekšniecība. Pirmo noteikumu var arī neskaitīt, — šai ziņā mēs esam mākslinieki, bet otrais — vienmēr izdodas, ja ir zināma iemaņa. Četrdesmit veselu zaldātu un matrožu pūlī pieci slimnieki neduras acīs; nu, uzdzina jūs uz kuģa, sajauca ar veselajiem, ātrumā saskaitīja un juceklī nekā nelāga nemanīja, bet, kad kuģis bija izgājis jūrā, tad ieraudzīja: uz klāja vārtās paralītiķi un diloņslimnieki pēdējā stadijā . . .

Gusevs nesaprot Paveļu Ivaniču; domādams, ka viņu rāj, viņš saka sev par attaisnojumu:

—    Es gulēju uz klāja tāpēc, ka nebija vairs spēka; kad mūs no liellaivas izsēdināja uz kuģa, briesmīgi pārsalu.'

—    Nekrietni! — Pavels Ivaničs turpina. — Galvenais, viņi taču ļoti labi zina, ka jūs neizturēsiet šo tālo ceļojumu, un tomēr liek jums kāpt uz kuģa! Nu, pieņemsim, ka līdz Indijas okeānam aizbrauksiet, bet kas būs tālāk? Briesmīgi iedomāties … Un tā ir pateicība par uzticamu, nevainojamu dienestu!

Pavels Ivaničs rāda dusmīgas acis, nicīgi rauc pieri un, elpai aizraujoties, saka:

—    Lūk, ko vajadzētu atmaskot avīzēs, tā ka spalvas put!

Abi slimie zaldāti un matrozis pamodušies un jau spēlē kārtis. Matrozis atlaidies pusguļus uz lāviņas, zaldāti sēž līdzās uz grīdas visneērtākajās pozās. Vienam zaldātam labā roka pakārta apsējā un ap delnu aptīts vesels saišķis, tā ka kārtis viņš tur labās rokas azotē vai arī elkoņa saliekumā, bet spēlē ar kreiso roku. Kuģis stipri šūpojas. Nevar ne piecelties, ne tēju padzert, ne zāles ieņemt.

—    Vai tu kalpoji par denščiku? — Pavels Ivaničs jautā Gusevam.

—    Tieši tā, par denščiku.

—     Ak dievs, ak dievs! — Pavels Ivaničs gaužas un skumīgi pašūpo galvu. — Izraut cilvēku no viņa ligzdas, aizdzīt piecpadsmit tūkstošu verstu, tad ļaut, lai sasirgst ar diloni, un . . , un, kāpēc, jāprasa! Lai pataisītu viņu par denščiku nez kādam kapteinim Kopeikinam vai mičmanim Dirkam. Cik daudz loģikas!

—    Darbs nav grūts, Pavel Ivanič. Pieceļos no rīta, notīru zābakus, uzlieku patvāri, uzkopju istabas, bet pēc tam nav vairs nekā, ko darīt. Poručiks augu dienu zīmē planšetes, bet es, ja gribu, lūdzu dievu, ja gribu — lasu grāmatiņu, ja gribu — eju laukā uz ielas. Lai dievs dod katram tādu dzīvi.

—    Jā, ļoti labi! Poručiks zīmē planšetes, bet tu augu dienu sēdi virtuvē un ilgojies pēc dzimtenes … Planšetes … Galvenais nav planšetes, bet cilvēka dzīve! Dzīve neatkārtojas, tā jāsaudzē.

—    Tas jau saprotams, Pavel Ivanič, draņķīgam cilvēkam nekur nav žēlastības — ne mājās, ne dienestā, bet, ja cilvēks dzīvo pareizi, ir paklausīgs, kam tad vajadzība darīt viņam pāri? Kungi ir izglītoti, saprot. . . Piecu gadu laikā ne reizes neesmu sēdējis karcerī, bet sists tiku, lai dievs dod atcerēties, ne vairāk kā vienu reizi..,

-Par ko?

—    Par kaušanos. Man ir smaga roka, Pavel Ivanič! Ienāca mūsu pagalmā četri manzas; malku nesa, vai, — neatceros. Nu, man bija garlaicīgi, tad es viņiem pakutināju sānus, vienam, nolādētam, asinis sāka nākt pa degunu. .. Poručiks ieraudzīja pa lodziņu, pārskaitās un iezvēla man pa ausi.

—   Tu esi dumjš, nožēlojams cilvēks … — Pavels Ivaničs čukst. — Nekā tu nesaproti.

Kuģa šūpošanās viņu galīgi nogurdinājusi, un viņš aizvēris acis; galva gan atkrīt atpakaļ, gan noslīgst uz krūtīm. Vairākas reizes viņš mēģina apgulties, taču nekas neiznāk: aizdusa traucē.

—    Bet kāpēc tu piekāvi četrus manzas? — viņš pēc brītiņa jautā.

—    Tāpat. Ienāca pagalmā, un es piekāvu.

Iestājas klusums . . . Kāršu spēlmaņi spēlē kādas pāris stundas ar azartu un lamām, taču kuģa šūpošanās nogurdina arī viņus; viņi pamet kārtis un apguļas. Gusevs atkal iztēlē redz lielo dīķi, fabriku, ciemu … Atkal brauc kamanas, Vaņka atkal smejas, bet Akuļka, muļķe, attaisījusi kažoku un izstiepusi kājas: sak, skatieties, labie ļautiņi, man nav vis tādi velteņi kā Vaņkam, bet jauni.

—    Jau sestais gadiņš, bet vēl arvien maz saprašanas! — Gusevs murgo. — Ko te slaisti kājas, ej labāk atnes tēvocim, kas pārnācis no kara, padzerties! Ciemakukuli došu.

Lūk, Androns ar kramenīcu pār plecu nes beigtu zaķi, bet viņam nopakaļ tipina vārgais žīdelis Isaičiks un piesola par zaķi gabalu ziepju; rau, melna telīte priekšiņā, rau, Domna šuj kreklu un nez par ko raud, bet, rau, kur atkal vērša galva bez acīm, melni dūmi…

Augšā kāds skaļi iekliedzās, aizskrēja vairāki matroži;'šķiet, ka aizvilka pa klāju kaut ko milzīgu vai arī kaut kas ieplaisāja. Atkal aizskrēja .. . Vai tikai nav notikusi nelaime? Gusevs paceļ galvu, ieklausās un redz: abi zaldāti un matrozis atkal spēlē kārtis; Pavels Ivaničs sēž un kustina lūpas. Smacīgi, nav spēka elpot, gribas dzert, bet ūdens silts, pretīgs … Kuģa šūpošanās nepārstāj.

Piepeši ar zaldātu — kāršu spēlmani notiek kaut kas dīvains.. . Viņš nosauc ercus par kāraviem, jauc acis, un kārtis izkrīt no rokām, tad viņš izbijies muļķīgi pasmaida un pārlaiž pār visiem skatienu.

—    Es tūlīt, brālīši… — viņš saka un nogulstas uz grīdas.

Visi ir nesaprašanā. Viņam uzsauc, bet viņš neatbild.

—    Stepan, varbūt tev ir slikti, ko? — otrs zaldāts ar pārsieto roku jautā. — Varbūt saukt popu, ko?

—    Stepan, iedzer ūdeni… — matrozis ieteic. — Še, brālīt, dzer!

—    Nu ko tu viņam dauzi ar krūzi pa zobiem? — Gusevs pukojas. — Vai tad neredzi, kāpostgalva tāds?

—    Ko?

—    Ko? — Gusevs izmēda. — Viņš taču vairs neelpo, nomiris! Te tev nu ir — ko! Tad ta nesaprātīgi cilvēki, ak tu kungs un dievs! …

III

Kuģis vairs nešūpojas, un Pavels Ivaničs kļuvis līksmāks. Viņš vairs nedusmojas. Viņa sejas izteiksme lielīga, izaicinoša un zobgalīga. Viņš it kā grib sacīt: «Jā, es tūliņ pateikšu jums tādu joku, ka jūs visi plīsīsiet aiz smiekliem.» Apaļais lodziņš atvērts, un Paveļam Ivaničam pūš virsū maigs vējiņš. Dzirdamas balsis, airu šļaksti ūdenī . . . Pie paša lodziņa kāds sāk vilkt smalkā, pretīgā balsliņā: laikam ķīnietis dzied.

— Jā, nu mēs esam reidā, — Pavels Ivaničs, zobgalīgi smaidīdams, saka. — Paies vēl kāds mēnesis, un būsim Krievijā. Jā gan, cienītie zaldātu kungi. Ieradīšos Odesā, bet no turienes tieši uz Harkovu. Harkovā man ir pazīstams literāts. Aizbraukšu pie viņa un teikšu: nu, brāl, atstāj uz kādu bridi savus neķītros sižetus par sieviešu mīlestības dēkām un dabas skaistumiem un atmasko divkājainos riebekļus … Te tev būs temati…

Viņš mirkli nez par ko domā un tad saka:

—    Gusev, bet vai tu zini, kā es viņus piemuļķoju?

—    Ko tad, Pavel Ivanič?

—    Nu šos pašus . . . Saproti, te uz kuģa ir tikai pirmā un trešā klase, turklāt tiešajā klasē atjauts braukt tikai zemniekiem, tas ir, verga dvēselēm. Ja cilvēkam svārki mugurā un viņš kaut iztālēm līdzinās kungam vai buržujam, tad, lūdzu, brauc pirmajā klasē. Jālien kaut vai no ādas laukā, bet jāliek galdā piecsimt rubļu! Kāpēc, prasu, esat ieveduši tādu kārtību? Vai tikai ar to negribat pacelt krievu inteliģences prestižu? «Nebūt ne. Nelaižam jūs vienkārši tāpēc, ka kārtīgs cilvēks nevar braukt trešajā klasē: tur ir pārāk slikti un nejēdzīgi!» Tā ja. Pateicos, ka tā rūpējaties par kārtīgajiem cilvēkiem! Taču vai nu tur ir slikti, vai labi, bet piecsimt rubļu man nav. Valsts kasi neesmu apzadzis, sveštautiešus neesmu ekspluatējis, ar kontrabandu neesmu nodarbojies, nevienu neesmu pēris līdz nāvei, un tāpēc spriediet paši: vai man ir tiesības kāpt uz kuģa pirmajā klasē vai, vēl ļaunāk, pieskaitīt sevi pie krievu inteliģences? Bet viņus nevar pārliecināt ar loģiku … Vajadzēja ķerties pie viltības. Uzvilku vamzi un lielus zābakus, sataisīju piedzēruša verga purnu un eju pie aģenta. «Dod,» saku, «jūsu augstdzimtība, biļetīti. ..»

—    Bet kādas kārtas jūs būsiet? — matrozis jautā.

—    No garīdzniekiem. Mans tēvs bija godīgs pops. Vienmēr sacīja šās pasaules varenajiem taisnību acīs un tāpēc daudz cieta.

Pavels Ivaničs ir piekusis runājot, un viņam aizraujas elpa, tomēr viņš turpina:

—    Jā, es vienmēr saku patiesību acīs … Es neviena un nekā nebaidos. Šai ziņā starp mani un jums — milzīga starpība. Jūs esat tumši, akli, nomākti cilvēki, nekā jūs neredzat, bet, ko redzat, to nesaprotat. . . Jums stāsta, ka vējš noraujas no ķēdes, ka jūs esat lopi, pečeņegi, un jūs tam ticat; jums dod pa kalu, jūs bučojat rociņu; aplaupa jūs kāds dzīvnieks jenota kažokā un pēc tam nomet jums piecpadsmit kapeiku dzeramnaudas, bet jūs: «Lūdzu, kungs, rociņu!» Jūs esat pāriji, nožēlojami cilvēki. .. Bet es esmu pavisam kas cits. Es dzīvoju apzinīgi, visu redzu, tāpat kā redz ērglis vai vanags, kad lido pār zemi, un visu saprotu. Esmu protesta iemiesojums. Redzu patvaļību — protestēju, redzu svētuli un liekuli — protestēju, redzu triumfējošu cūku — protestēju. Un es esmu neuzvarams, nekāda spāniešu inkvizīcija nevar piespiest mani klusēt. Jā . .. Ja nogriezīs man mēli, protestēšu ar mimiku, ja iemūrēs mani pagrabā — kliegšu no turienes tā, ka pa versti dzirdēs, vai arī nomērdēšu sevi badā, lai uz viņu melnās sirdsapziņas uzgultos vēl viens puds smaguma, nositīs mani — parādīšos kā ēna. Visi paziņas man saka: «Jūs, Pavel Ivanič, esat visneciešamākais cilvēks!» Lepojos ar tādu reputāciju. Nokalpoju Tālajos Austrumos trīs gadus, bet atstāju par sevi piemiņu uz simt gadiem: ar visiem saplūcos. Draugi raksta no Krievijas: «Nebrauc mājās!» Bet es, lūk, atbraukšu par spīti… Jā … Tā ir dzīve, to es saprotu. To var saukt par dzīvi.

Gusevs neklausās, bet skatās lodziņā. Dzidrajā, maigi zilgajā ūdenī, ko visu pārlējuši žilbinoša, kvēlojoša saules gaisma, līgojas laiva. Tajā stāv kaili ķīnieši, ceļ augšup būrīšus ar kanārijputniņiem un sauc:

— Dzied! Dzied!

Pret laivu atsitas cita laiva, garām paskrien tvaika kuteris. Un, lūk, vēl viena laiva: tajā sēž resns ķīnietis un ēd ar irbuļiem rīsus. Gausi viļņo ūdens, virs tā gausi laidelējas baltas kaijas.

«Vajadzētu tam treknajam iegāzt pa galvu …» Gusevs domā, žāvādamies un raudzīdamies uz resno ķīnieti.

Viņš snauž, un viņam liekas — snauž visa daba. Laiks skrien ātri. Nemanot paiet diena, nemanot pienāk tumsa … Kuģis vairs nestāv uz vietas, bet iet nez kur tālāk.

Paiet divas dienas. Pavels Ivaničs vairs nesēž, bet guļ; acis viņam aizvērtas, deguns kļuvis vēl it kā smailāks.

—    Pavel Ivanič! — Gusevs viņam uzsauc. — Klau, Pavel Ivanič!

Pavels Ivaničs attaisa acis un kustina lūpas.

—    Vai jūs nejūtaties labi?

—    Nekas … — Pavels Ivaničs, elpai aizraujoties, atbild. — Nekas, pat gluži otrādi… labāk … Redzi, es jau varu gulēt… Kļuva vieglāk …

—    Paldies dievam, Pavel Ivanič.

—    Ja salīdzinu sevi ar jums, man jūsu žēl … nabagu. Plaušas man ir veselas, bet klepus — tas nāk no vēdera … Es varu pašu elli izturēt, kur nu vēl Sarkano jūru! Turklāt izturos kritiski kā pret savu slimību, tā zālēm. Bet jūs .. . jūs esat tumši ļautiņi. Jums ir grūti, ļoti ļoti grūti!

Šūpošanos nejūt, mierīgi, toties smacīgi un karsti kā pirtī; grūti ne vien runāt, bet pat klausīties. Gusevs aptvēris ceļgalus ar rokām, uzlicis uz tiem galvu un domā par dzimto pusi. Ak dievs, kāda bauda tādā tveicē domāt par sniegu un aukstumu! Braucu kamanās; piepeši zirgi nez no kā izbīstas un sāk auļot. . . Neskatīdamies, kur ceļš, kur grāvis, kur grava, zirgi auļo kā traki cauri visam ciemam, pāri dīķim, garām rūpnīcai un tad pa lauku . . . «Turi!» pilnā kaklā kliedz rūpnīcas strādnieki un pretimnācēji. «Turi!» Bet kāpēc turēt! Lai skarbais, saltais vējš sitas sejā un dzeļ rokas, lai pakavu mestās sniega pikas krīt uz cepures, uz apkakles, uz kakla, uz krūtīm, lai kauc slieces un satrūkst atsaites un sedulku siksnas, lai velns tās parauj! Bet kāda bauda, kad kamanas apgāžas un cilvēks ar visu sparu ielido kupenā, tieši ar seju sniegā, un pēc tam pieceļas viss balts, ar lāstekām ūsās; ne cepures, ne cimdu, josta atraisījusies . . . ļaudis smejas, suņi rej .. .

Pavels Ivaničs pa pusei atver vienu aci, raugās uz Gusevu un klusu jautā:

—    Gusev, vai tavs komandieris zaga?

—           Kas viņu zina, Pavel Ivanič! Mēs nezinām, mums to neviens nestāsta.

Un pēc tam ilgs laiks paiet klusējot. Gusevs domā, murgo un bieži dzer ūdeni; viņam grūti runāt, grūti klausīties, un viņš baidās, ka tik viņu kāds neuzrunātu. Paiet stunda, divas, trīs; pienāk vakars, pēc tam nakts, bet viņš to nemana un tikai sēž un domā par salu.

Dzirdams, it kā kāds ienāktu lazaretē, atskan balsis, bet paiet minūtes piecas, un viss apklust.

—           Lai viņam debesu valstība, mūžīgs miers! — saka zaldāts, kam apsējs ap roku. — Bija nemierīgs cilvēks!

—    Kas? — Gusevs vaicā. — Ko?

—    Nomira. Nupat uznesa augšā.

—           Nu, ko lai dara, — Gusevs žāvādamies murmina. — Lai viņam debesu valstība.

—           Bet kā tu domā, Gusev? — brīdi klusējis, zaldāts ar apsēju jautā. — Vai viņš tiks debesu valstībā vai ne?

—    Par kuru tu runā?

—    Par Paveļu īvaniču.

—          Tiks . . . ilgi mocījās. Un tad vēl no garīdznieku kārtas, bet popiem ir daudz radu. Aizlūgs.

Zaldāts ar apsēju apsēžas uz Guseva lāviņas un pusbalsī runā:

—          Tu arī, Gusev, neesi dzīvotājs. Netiksi līdz Krievijai.

—           Vai tad dakteris vai feldšeris tā sacīja? — Gusevs vaicā.

—           Sacīt neviens nav sacījis, bet tas jau redzams … Cilvēku, kas drīz mirs, tūlīt var pazīt. Tu neēd, nedzer, esi novājējis — baigi uzlūkot. Vārdu sakot, dilonis. Es nerunāju tāpēc, lai tevi uztrauktu, bet tāpēc, ka tu varbūt gribi pieņemt svēto vakariņu vai sataisīties. Bet, ja tev ir nauda, tad labāk būtu to nodevis vecākajam oficierim.

—           Es neesmu aizrakstījis uz mājām … — Gusevs nopūšas. — Nomiršu, un nedabūs zināt.

—           Dabūs, — slimais matrozis basā saka. — Kad nomirsi, te ierakstīs kuģa žurnālā, Odesā iedos armijas priekšniekam norakstu, bet tas aizsūtīs uz pagastu vai kur nu vajag . . .

Gusevam kļūst baigi no tādas sarunas, un viņu sāk

mocīt kaut kāda vēlēšanās. Viņš dzer ūdeni — nav tas; pievelkas pie apaļā lodziņa un ieelpo karsto, valgo gaisu — arī nav tas; cenšas domāt par dzimto pusi, par salu — nav tas . . . Beidzot viņam sāk likties — ja viņš vēl kaut mirkli paliks lazaretē, tad noteikti nosmaks.

—    Grūti, brālīši… — viņš saka. — Es uzkāpšu augšā. Kristus dēļ, uzvediet mani augšā!

—    Labi! — zaldāts ar apsēju piekrīt. — Tu neaiziesi, es tevi aiznesīšu. Ķeries man ap kaklu!

Gusevs apķeras zaldātam ap kaklu, tas aptver viņu ar veselo roku un nes augšup. Uz klāja cits pie cita guļ demobilizētie zaldāti un matroži; viņu ir tik daudz, ka grūti tikt uz priekšu.

—    Nolaid kājas uz grīdas! — zaldāts ar apsēju klusu saka. — Nāc lēnītēm aiz manis, turies pie krekla . . .

Tumšs. Uguņu nav ne uz klāja, ne pie mastiem, nedz arī visapkārt visā jūrā. Pašā kuģa priekšgalā nekustīgi kā statuja stāv sargs, bet liekas — arī viņš guļ. Šķiet, ka kuģis palaists pats savā vaļā un iet, kur grib.

—    Jūrā tagad iemetīs Paveļu Ivaniču … — zaldāts ar apsēju saka. — Maisā — un ūdenī iekšā.

—    Jā. Tāda kārtība.

—    Bet mājās zemē ir labāk dusēt. Kaut vai māte var atnākt pie kapa un nobirdināt asaru.

—    Skaidrs.

Sāk ost pēc mēsliem un siena. Galvu nodūruši, pie borta stāv vērši. Viens, divi, trīs … astoņi gabali! Bet rau, kur mazs zirdziņš. Gusevs izstiepj roku, lai noglaudītu to, bet tas sapurina galvu, atņirdz zobus un grib iekost viņam piedurknē.

—    Nolādētais … — Gusevs dusmojas.

Viņi abi ar zaldātu lēnām aiztaustās līdz kuģa priekšgalam, tad nostājas pie borta un klusēdami lūkojas gan uz augšu, gan leju. Augšā dziļas debesis, spožas zvaigznes, miers un klusums — uz mata tāpat kā mājās, ciemā, bet lejā — tumsa un juceklis. Nav zināms, kāpēc šalc augstie viļņi. Skaties uz kuru vilni skatīdamies, ikviens cenšas pacelties augstāk par citiem un nomāc un dzen otru; tam ar troksni, spīdinādams

savas baltās krēpes, skrien virsū trešais, tikpat nikns un nejauks.

Jūrai nav ne saprāta, ne žēluma. Ja kuģis būtu mazāks un nebūtu taisīts no biezas dzelzs, viļņi sadragātu to bez kādas līdzjūtības un aprītu visus cilvēkus, nešķirodami, vai tie svēti vai grēcīgi. Arī kuģim ir nejauks un cietsirdīgs izskats. Sis smaildegunis briesmonis drāžas uz priekšu un šķeļ savā ceļā miljoniem viļņu; tas nebaidās ne tumsas, ne vēja, ne plašuma, ne vientulības, tam viss vienalga, un, ja okeānam būtu savi cilvēki, tad šis briesmonis šķaidītu tos, tāpat nešķirodams, kuri svēti un kuri grēcīgi.

—    Kur mēs tagad esam? — Gusevs prasa.

—    Nezinu. Laikam okeānā.

—    Zemi neredz.

—    Kur nu! Stāsta, ka tikai pēc septiņām dienām ieraudzīsim.

Abi zaldāti raugās uz baltajām putām, kuras laistās kā fosfors; viņi klusē un domā. Pirmais klusumu iztraucē Gusevs.

—    Bet nav nekā briesmīga, — viņš saka. — Tikai baigi, sēžam it kā tumšā mežā, bet, ja, pieņemsim, nolaistu tagad ūdenī laivu un oficieris pavēlētu iebraukt simt verstu jūrā zivis ķert, — brauktu. Vai, teiksim, kristīgais tagad iekristu ūdenī — es mestos viņam pakaļ. Vācieti vai manzu neietu glābt, taču kristīgo gan.

—    Bet vai mirt ir baigi?

—    Baigi. Man saimniecības žēl. Brālis man, zini, mājās nav visai nosvērts: dzērājs, sievišķi par velti sit, vecākus negodā. Bez manis viss aizies postā, un tēvs ar māti, paskat, klīdīs pa pasauli. Tomēr, brāl, nevaru noturēties uz kājām, un te arī ir smacīgi.. . Iesim gulēt!

V

Gusevs atgriežas lazaretē un apgulstas uz kojas. Tāpat kā iepriekš, viņu moka nenoteikta vēlēšanās, un viņš nekādi nevar saprast, kā viņam vajag. Krūtīs spiež, galvā klauvē, mute tik sausa, ka grūti pakustināt mēli. Viņš snauž un murgo, un, murgu, klepus un tveices

nomākts, uz rīta pusi cieši iemieg. Sapni rādās, ka kazarmās tikko izvilkuši maizi no krāsns, bet viņš ielīdis krāsnī un peras tur ar bērza slotiņu. Viņš guļ divas dienas, bet trešajā ap pusdienas laiku no klāja nokāpj lejā divi matroži un iznes viņu no lazaretes.

Viņu iešuj buru audeklā un, lai viņš kļūtu smagāks, ieliek viņam līdzi divus dzelzs ārdus. Iešūts buru audeklā, viņš kļūst līdzīgs burkānam vai redīsam: pie galvas plats, bet pie kājām šaurs … Pirms saules rieta vinu iznes uz klāja un noliek uz dēļa; viens dēļa gals guļ uz borta, otrs uz kastes, kas uzlikta uz ķebļa. Apkārt stāv demobilizētie un komanda bez cepurēm.

—   Lai slavēts mūsu dievs, — garīdznieks iesāk, — vienmēr, šodien un mūžīgi mūžos!

—    Amen! — trīs matroži dzied.

Demobilizētie un komanda krustās un pamet skatienus sāņus uz viļņiem. Savādi, ka cilvēks iešūts buru audeklā un ka viņš tūliņ ielidos viļņos. Vai tiešām tas var notikt ar katru?

Garīdznieks apbārsta Gusevu ar zemi un klanās. Dzied «mūžīgu piemiņu».

Sargzaldāts paceļ dēļa galu, Gusevs noslīd pa to, lido ar galvu uz leju, tad apgriežas gaisā un — plunkš! Putas apņem viņu, un mirkli liekas — viņš ietīts mežģinēs, bet paiet šis mirklis — un viņš pazūd viļņos.

Viņš ātri grimst dzīlē. Vai sasniegs dibenu? Līdz tam, stāsta, esot četras verstis. Nolidojis astoņas — desmit asis, viņš sāk grimt lēnāk un lēnāk, vienmērīgi šūpojas it kā pārdomādams un, straumes aizrauts, ātrāk slīd sānus nekā uz leju.

Bet nu viņš sastop ceļā zivju baru, kuras sauc par ločiem. Ieraudzījušas tumšo ķermeni, zivis apstājas kā piekaltas un pēkšņi visas reizē apgriežas apkārt un pazūd. Nepaiet ne minūte, kad tās ātri kā bultas atkal metas pie Guseva un sāk līkločiem šaudīties ap viņu ūdenī…

Pēc tam parādās cits tumšs ķermenis. Tā ir haizivs. Viņa cienīgi un negribīgi, it kā nemaz nepamanīdama Gusevu, papeld zem viņa, un Gusevs nolaižas viņai uz muguras, tad viņa apsviež vēderu uz augšu, tīksminādamās siltajā, dzidrajā ūdenī, un laiski atvāž muti ar

divām zobu rindām. Loči sajūsmā; tie apstājas un skatās, ^as būs tālāk. Parotaļājusies ar ķermeni, haizivs negribīgi paplēš zem tā savu rīkli, uzmanīgi pieskaras ar zobiem, un buru audekls pārplīst visā ķermeņa garumā, no galvas līdz kājām; viens ārds izkrīt un, izbiedējis ločus, trāpījis haizivij pa sāniem, strauji grimst dzīlē.

Bet augšā šobrīd tai pusē, kur riet saule, savelkas mākoņi; viens mākonis līdzinās triumfa arkai, otrs lauvai, trešais dzirklēm . .. Caur mākoņiem izspraucas plats, zaļš stars un aizsniedzas līdz debess juma vidum; pēc brīža tam līdzās nogulst violets, bet tam — zeltīts, tad rožains . . . Debesis iegūst maigu ceriņziedu krāsu. Lūkodamies uz šīm brīnišķīgajām, burvīgajām debesīm, okeāns sākumā tumst, bet drīz vien pats sāk atspoguļot maigas, priecīgas, kaislas krāsas, kādām cilvēku valodā pat grūti atrast vārdu.

SIEVIŠĶI

Raibužu ciemā tieši pretim baznīcai uzcelta uz mūra pamatiem divstāvu māja ar skārda jumtu. Apakšstāvā kopā ar ģimeni dzīvo pats saimnieks Filips Ivanovičs Kašins, iesaukts par Djudju, bet augšstāvā, kur vasarā mēdz būt ļoti karsti un ziemā ļoti auksti, apmetas garām braucošie ierēdņi, tirgoņi un muižturi. Djudja nomā zemes gabalus, viņam lielceļa malā pieder krogs, viņš pērk un pārdod gan degutu, gan medu, gan lopus, gan degvīnu, un viņam jau sakrājušies kādi astoņi tūkstoši, kuri noguldīti pilsētas bankā.

Kašina vecākais dēls Fjodors strādā rūpnīcā par vecāko mehāniķi un, kā zemnieki par viņu saka, uzķepurojies tik augstā zarā, ka tagad nav vairs ar roku pasniedzams; Fjodora sieva Sofija, neglīts un slimīgs meitietis, dzīvo mājās pie vīratēva, raud vienā raudāšanā un katru svētdienu brauc uz slimnīcu ārstēties. Djudjas otrais dēls kuprainītis Aļoša dzīvo mājās pie tēva. Nesen viņš apprecināts ar Varvaru, kas augusi nabadzīgā ģimenē: tas ir jauns, glīts, veselīgs sievišķis, kuram patīk uzposties. Kad mājās pārnakšņo ierēdņi vai tirgoņi, viņi vienmēr uzstāj, lai patvāri pasniedz un gultas klāj tikai Varvara.

Kādā jūnija vakarā, kad rietēja saule un gaiss smaržoja pēc siena, siltiem kūtsmēsliem un nule slaukta piena, Djudjas pagalmā iebrauca vienkārši rati, kuros sēdēja trīs cilvēki: gadus trīsdesmit vecs vīrietis audekla uzvalkā, viņam blakus septiņus vai astoņus gadus vecs zēns garos, melnos svārkos ar lielām kaula pogām un jauns puisis, kučierētājs, sarkanā kreklā.

Puisis izjūdza zirgus un vadāja tos pa ielu atdzesināt, ceļinieks nomazgājās, pagriezies pret baznīcu, noskaitīja lūgsnu, pēc tam noklāja pie ratiem seģeni un abi ar zēnu apsēdās vakariņas ēst; ēda bez steigas, cienīgi, un Djudja, kas savā mūžā redzējis daudzus ceļavīrus, pēc izturēšanās noprata, ka šis ir lietišķs, nopietns cilvēks, kurš apzinās savu vērtību.

Djudja sēdēja uz lievenīša, vestē izmeties, kailu galvu un gaidīja, kad atbraucējs sāks runāt. Saimnieks bija pieradis, ka ceļavīri vakarā pirms gulēt iešanas stāsta dažādus notikumus, un Djudjam tas patika. Viņa vecene Afanasjevna un vedekla Sofija zem nojumes slauca govis; otra vedekla Varvara sēdēja augšstāvā pie atvērta loga un grauza saulgriežu sēkliņas.

—    Laikam jau tas puika tavs dēls? — Djudja ceļavīram vaicāja.

—   Nē, pieņēmītis, bārenis. Audzinu savas dvēseles glābšanai.

Sākās saruna. Izrādījās, ka ceļavīrs ir valodīgs un daiļrunīgs cilvēks, un Djudja no svešinieka uzzināja, ka tas ir pilsētnieks, sīkpilsonis, mājīpašnieks, ka viņa vārds un tēva vārds Matvejs Savies, ka tagad brauc aplūkot augļu dārzus, kurus nomā no vācu kolonistiem, un ka zēnu sauc par Kuzju. Vakars bija karsts un smacīgs, gulēt iet nevienam negribējās. Kad satumsa un pie debesīm šur tur jau iemirguļojās bālas zvaigznes, Matvejs Savies sāka stāstīt, kā viņš ticis pie šitā Kuzjas. Afanasjevna un Sofija stāvēja pa gabaliņu un klausījās. Bet Kuzja aizgāja uz vārtiem.

—    Vecotēv, tas ir trakoti garš stāsts, — Matvejs Savies teica, — un, ja es tev gribētu izklāstīt visu, kā bijis, tad ij veselas nakts nepietiktu. Pirms gadiem desmit mūsu ielā tieši man blakus mājiņā, kur tagad ir sveču fabrika un pienotava, dzīvoja Marfa Simonovna Kaplunceva, veca atraitne, un viņai bija divi dēli: viens kalpoja par konduktoru uz bāņa, bet otrs, Vasja, mana vecuma puisis, dzīvoja mājās pie mātes. Nelaiķis vecais Kapluncevs turēja zirgus, kādus piecus pārus, un sūtīja pa pilsētu smagos ormaņus; atraitne šo pelnīšanos nepārtrauca, komandēja ormaņus ne sliktāk kā nelaiķis, un daždien tie pārveda mājās pat piecus rubļus skaidrā naudā. Arī dēlam bija savi ienākumi. Audzēja un pārdeva citiem audzētājiem sugas baložus; allaž stāvēja uz jumta, svieda gaisā slotu un svilpa, bet baloži uzvijās līdz pat mākuļiem, taču šim vēl nepietiek, un trenc tik baložus augstāk. Ķivuļus un strazdus ķēra, būrīšus meistaroja… Liekas, tīrā blēņošanās, bet, ja saskaita, par niekiem mēnesī savi desmit rubļi salasījās. Tā gāja gads pēc gada, vecenītei kājas vairs neklausīja, un šī nogula gultā. Šāda fakta dēļ māja palika bez saimnieces, bet tas ir tikpat kā cilvēks bez acu gaismas. Vecenīte domāja, domāja un sagudroja apprecināt savu Vasju. Tūlīt atsauca preču māti, sievas runāja, runāja, sprieda, sprieda, un mūsu Vasja gāja līgavu lūkoties. Saderēja viņš no atraitnes Samohvaļihas viņas Mašeņku. Bez kādas prātošanas vecāki deva savu svētību, un vienā nedēļā viss bija nodarīts. Meitene jauna, gadus septiņpadsmit, maza, drukna, bet seja balta, glīta, pati ar visām jaunkundzes īpašībām; arī pūrs tīri labs: naudā savi piecsimt rubļi, gotele, gulta. . . Bet vecene, laikam viņas sirds paredzējusi, jau trešajā dienā pēc kāzām devās uz viņpasauli, kur nevaid ne sirgšanas, ne nopūšanās. Jaunie pieminēja aizgājēju un sāka dzīvot. Nodzīvoja kādu pusgadu kā divi balodīši, un uzreiz jauna liksta. Nelaime klāt, ver tik vaļā vārtus: Vasjam jāiet pie kara kungiem lozes vilkt. Noņēma, bēdulīti, zaldātos un pat bez kādām priekšrocībām. Nogrieza matus un aizdzina uz poļiem. Dieva prāts, neko darīt. Kad pagalmā no sievas atvadījās — vēl nocietās, bet, kolīdz pēdējo reizi paraudzījās uz siena šķūni un baložu būdu, asaras plūda aumaļām. 2ēl skatīties. Sākumā Mašeņka, lai būtu īsāks laiks, atveda pie sevis māti; tā nodzīvoja līdz dzemdībām, nu kamēr piedzima šis te Kuzja, pēc tam aizbrauca uz Obojaņu pie otras, arī izprecētas meitas, un Mašeņka palika viena ar bērniņu. Pieci smagie ormaņi, visi dzērāji, trakuļi; Mašeņkai jāzina par zirgiem, ratiem, daždien žogs apgāzies, daždien dūmenī sodrēji aizdegušies — sievieša prātiņš tur par īsu, un viņa sāka nākt pie manis kā pie kaimiņa katra nieka dēļ. Aizgāju, izrīkoju, devu padomu … Vai nu nezināms, vai nu bez tā, gāju arī iekšā, dzēru tēju, patērzēju. Es biju jauns, saprašanas netrūka, labprāt runājos par visu ko, arī viņa skolota un smalka. Ģērbās tīri un vasarā staigāja ar saulsargu. Reizēm sāku viņai klāstīt par dieva būšanām vai par politiku, šai tas glaimo, un viņa cienā mani ar tēju un ievārījumu … Vārdu sakot, lai ilgi nebūtu jādzisina mute, teikšu tev, vecotēv, ka nepagāja ne gads, kad nešķīstais gars, cilvēku dzimuma naidnieks, mani samulsināja. Sāku just — ja kādu dienu neaizeju pie šās, man it kā trūkst kaut kā, kļūst sērīgi ap sirdi. Allaž gudroju, kālab varētu pie viņas aiziet. Saku: «Jums vajadzētu priekšlogus ielikt, ziema nāk,» — un nīkstu pie šās veselu dienu, logus ielieku un tīšuprāt rītdienai atstāju vēl divus rāmjus. «Vajadzētu Vasjas baložus saskaitīt, lai kāds nepazustu,» un tā vien, un tā vien. Ik dienas runājos ar viņu pāri žogam un beidzot, lai nebūtu jāmet apkārt līkums, ierīkoju žogā vārtiņus. Šajā saulē no sieviešu dzimuma daudz ļaunuma un visādas nejaucības. Ne jau mēs vien, grēcinieki, bet arī svētie vīri krituši kārdināšanā. Mašeņka mani no sevis prom nedzina. Viņai jau gan vajadzēja vīru prātā turēt un šķīstību saglabāt, bet šī iemīlēja mani. Sāku jau manīt, ka arī viņai sērīgi un ka viņa tik staigā gar žogu un pa spraugām skatās manā pagalmā. Manā galvā smadzenes sāka griezties no fantāzijām. Zaļā ceturtdienā eju agri no rīta mazā gaismiņā uz tirgu, dodos garām viņas vārtiem, un velns mani gumda; es paskatījos — viņai tādi vārtiņi ar režģīti augšdaļā, — bet šī jau piecēlusies stāv pagalma vidū un baro pīles. Nenocietos un uzsaucu. Viņa pienāca un skatās uz mani caur režģiem. Sejiņa bāla, actiņas mīlīgas, samiegojušās . .. Viņa man dikti patika, es šai bārstu komplimentus, it kā mēs stāvētu nevis vārtu priekšā, bet vārda dienas godā, viņa pietvīka, sāka smieties, skatās un tik skatās man taisni acīs un savējās pat nepamirkšķina. Apdullu pavisam un sāku klāstīt par savu mīlestību . . . Viņa atslēdza vārtiņus, ielaida mani, un kopš tā rīta dzīvojām kā virs un sieva.

No ielas ienāca pagalmā kuprainītis Aļoša un aizelsies, ne uz vienu neskatīdamies, ieskrēja mājā; pēc brītiņa izsteidzās no mājas ar harmoniku un, kabatā vara naudu šķindinādams, skrejot saulgriežu sēkliņas grauzdams, pazuda aiz vārtiem.

—    Kas tas jums tāds? — Matvejs Savies uzprasīja.

—    Dēls, Aleksejs, — Djudja atbildēja. — Palaidnis, aizgāja līksmoties. Dievs viņam darījis pāri ar to kupri, tāpēc mēs puikam palaižam grožus vaļīgāk.

—    Tikai līksmojas, tikai līksmojas kopā ar citiem, — Afanasjevna nopūtās. — Pirms meteņdienas apprecinājām, domājām, tā būs labāk, bet šis, āre, kļuva vēl nejaukāks.

—    Nekāda labuma. Tikai svešu skuķi gluži par baltu velti aplaimojām, — Djudja sacīja.

Kaut kur aiz baznīcas sāka dziedāt lielisku, skumīgu dziesmu. Vārdus nevarēja saprast, dzirdamas tikai balsis: divi tenori un bass. Visi vērīgi klausījās, un pagalmā iestājās liels klusums … Pēkšņi divas balsis pārtrauca dziesmu ar dārdošiem smiekliem, bet trešā balss, tenors, turpināja dziedāt un uzņēma tik augstu noti, ka visi neviļus paskatījās augšup, it kā smalkā balss būtu sasniegusi debesis. Varvara iznāca no mājas un, aizsegusi ar roku acis kā no saules, palūkojās uz baznīcu.

—    Mācītāja dēli un skolotājs, — viņa teica.

Visas trīs balsis atkal sāka dziedāt. Matvejs Savies nopūtās un turpināja:

—    Tā tās lietiņas, vecotēv. Pēc pāris gadiem saņēmām no Varšavas rakstītu Vasjas vēstuli. Priekšniecība šo sūtot uz mājām veselības uzlabošanai. Sasirdzis. Tolaik tās muļķības es biju izmetis no galvas, man jau bija saderēta krietna līgava, un tikai nezināju, kā no draugaļas vaļā tikt. Katru dienu grasījos parunāt ar Mašeņku, bet nezināju, no kuras puses sākt, lai nebūtu jāklausās meitieša vaimanāšanā. Vēstule man atraisīja rokas. Izlasījām abi ar Mašeņku, šī nobālēja balta kā sniegs, bet es teicu: «Paldies dievam, tagad tātad atkal būsi sava vīra sieva.» Taču šī man: «Es ar viņu nedzīvošu.» — «Bet viņš tak tavs vīrs?» es sacīju. «Vai tad man ir viegli… Nekad neesmu viņu mīlējusi un pret pašas gribu apprecējos ar viņu. Māte pavēlēja.» — «Tu te nelaipojies, muļķe, pasaki: esi ar viņu baznīcā laulājusies vai neesi?» — «Laulājusies esmu, bet tevi mīlēšu un dzīvošu kopā ar tevi līdz kapa malai. Lai jau ļaudis smejas … Nelikšos ne zinis …» Es teicu: «Tu esi dievticīga un svētos rakstus lasījusi, kas tur sacīts?»

—    Vīram izprecēta, ar vīru jādzīvo, — Djudja piebilda.

—    Sieva un vīrs ir viena miesa. Teicu: «Esam abi grēkojuši, tagad gana, jāprot gods un jābīstas dieva. Lūgsim piedošanu Vasjam, viņš ir rāms, bikls cilvēks — nenositīs. Un labāk šinī pasaulē ciest mokas no likumīga vīra nekā pastarajā tiesā zobus šņirkstināt.» Bet sievišķis neklausās, ietiepusies, paliek pie sava, kaut vai izstiepies! «Tevi mīlu» — un vairāk nekā. Vasja atbrauca taisni vasarsvētku sestdienā, agri no rīta. Cauri žogam visu redzēju: viņš ieskrēja mājā, pēc brīža iznāca ar Kuzju klēpī, reizē smējās un raudāja, skūpstīja Kuzju, bet pats skatījās uz siena šķūni — ij Kuzju zemē likt žēl, ij pie baložiem gribas iet. Mīkstas dabas cilvēks bija, jūtīgs. Diena aizritēja labi, klusi un pieklājīgi. Sāka zvanīt uz nakts dievkalpojumu, es nu domāju: rītdien vasarsvētki, kāpēc viņi vārtus un žogu ar meijām neapsprauž? Spriedu, tas nav uz labu. Gāju pie šiem. Skatos, Vasja sēž istabas vidū uz grīdas, acis bola kā piedzēris, pa vaigiem rit asaras, rokas trīc; ņem laukā no nastiņas barankas, naudas ripiņu kakla rotas, piparkūkas, visādus cienastus un sviež projām pa grīdu. Kuzja — toreiz viņam bija kādi trīs gadiņi — rāpo apkārt un grauž piparkūkas, bet Mašeņka stāv pie krāsns bāla, dreb vienā drebēšanā un murmina: «Neesmu tev sieva, negribu dzīvot ar tevi,» — un visādas šitādas muļķības. Paklanījos Vasjam zemu jo zemu un sacīju: «Esam vainīgi tavā priekšā, Vasilij Maksimič, piedod, dieva dēļ!» Pēc tam piecēlos un sacīju Mašeņkai šādus vārdus: «Jums, Marja Semjonovna, tagad Vasilijam Maksimičam kājas jāmazgā un ziepainais ūdens jādzer. Jūs viņam būsiet padevīga sieva, bet par mani lūdziet dievu, lai viņš, žēlīgais, piedod man manus grēkus.» Un, it kā man to visu teiktu priekšā kāds debesu eņģelis, noskaitīju viņai šo pamācību un runāju ar tādu sirds jušanu, ka man asaras saskrēja acīs. Pēc pāris dienām atnāk pie manis Vasja. «Matvej, piedodu gan tev, gan savai sievai, dievs ar jums. Zaldāta sieva, meitieša būšana, jauniņa, grūti šķīstību saglabāt. Ne viņa pirmā, ne viņa pēdējā. Tikai lūdzu tevi dzīvot tā, it kā jūsu starpā nekas nebūtu bijis, neliecies ne zinis, bet es pūlēšos sievai visnotaļ izdabāt, lai viņa mani atkal iemīļotu.» Vasja sniedza man roku, padzērās tēju un aizgāja priecīgs. Domāju, nu ir jāsaka — paldies dievam, — man kļuva līksms prāts, ka viss tik labi beidzies. Bet, kolīdz Vasja aizgāja no mana pagalma, atnāca Mašeņka. Tīrā sodība! Karas kaklā, pinkšķ, lūdzas: «Dieva dēļ, nepamet mani, bez tevis nespēju dzīvot.»

—    Ak tu neliete! — Djudja nopūtās.

—    Kliedzu uz viņu, cirtu ar kāju, izstiepu priekšnamā un aizkrampēju durvis. Bļāvu: «Ej pie vīra! Neapkauno mani cilvēku priekšā, bīsties dieva!» Un tā tas atkārtojās katru dienu. Reiz no rīta stāvēju savā pagalmā pie staļļa un lāpīju iemauktus. Uzreiz, skatos, šī skrien šurp pa vārtiņiem basām kājām, vienā pašā lindrakā un taisni pie manis; sakampj rokām iemauktus, notraipās ar degutu, dreb, raud . . . «Nevaru dzīvot ar netīkamu dēlieti; nav vairs spēka! Ja nemīli mani, labāk nosit.» Sadusmojos un uzšāvu pāris reižu ar iemauktiem, bet tobrīd pa vārtiņiem iedrāzās Vasja un kliedza kā traks: «Nesit! Nesit!» Taču pats pielēca klāt, atvēzējās un kā apmāts nu tik zvetē šai ar dūrēm, cik spēka, pēc tam nogāž zemē un mīda kājām; es gribēju aizstāvēt, bet Vasja paķēra grožus un nu slānī ar grožiem. Sit tik, sit un kā ērzelis iezviedzas: hi-hi-hi!

—    Vajadzētu paņemt grožus, un tev pašam sadot … — Varvara purpināja, atiedama nost. — Nolādētie, nobendējuši vēl vienu mūsējo …

—    Muti ciet! — Djudja viņai uzkliedza. — Ķēve!

—    Hi-hi-hi! — Matvejs Savies turpināja. — No viņa mājas atskrēja ormanis, es pasaucu savu kalpu, trijatā izrāvām no Vasjas nagiem Mašeņku un, zem rokām turēdami, vedām mājās. Kauns pa visu ģīmi! Tās pašas dienas vakarā aizgāju apraudzīt. Mašeņka gulēja gultā satīstīta visa mitros apliekamajos, redzamas tikai acis un deguns, blenž griestos. Es sacīju: «Labvakar, Marja Semjonovna!» Klusē. Bet Vasja sēž otrā istabā, sakampis galvu, un raud. «Noziedznieks esmu! Pagalam mana dzīve! Ak debesu tēvs, kaut drīzāk es varētu nomirt!» Pasēdēju labu brīdi pie Mašeņkas, nolasīju viņai pamācību. Pabiedēju. «Taisnīgie viņpasaulē tiks paradīzē, bet tu — elles ugunīs, turpat, kur visas netikles… Nepretojies vīram, ej paklanies zemu viņa priekšā.» Bet šī man ne vārda, pat aci nepamirkšķināja, runāju kā ar mietu. Nākamajā dienā Vasja saslima it kā ar holeru, un pievakarē dzirdēju, ka nomiris. Apglabāja. Mašeņka negāja uz kapsētu, negribēja ļaudīm rādīt savu nekauņas ģīmi un zilumus. Drīz vien pilsētnieki sāka melst, ka Vasja miris nedabiskā nāvē, ka Mašeņka šo nozūmējusi. Nonāca priekšniecības ausīs. Vasju izraka, izķīķēja un kuņģī atrada arseniku. Lieta skaidra kā āmen baznīcā; atnāca policija, saņēma ciet Mašeņku un kopā ar viņu arī nabaga Kuzmu. Iesēdināja cietumā. Sievišķītis iekūlās nelaimē, dievs sodīja. . . Pēc mēnešiem astoņiem tiesāja. Atceros, sēdēja uz soliņa, galva apsieta ar baltu lakatiņu, mugurā pelēks paltraks, pati vājiņa, bāla, acis šaudās visapkārt, žēl skatīties. Šai aiz muguras kareivis ar šauteni. Neatzinās. Vieni tiesā teica, ka šī noindējusi vīru, citi mēģināja pierādīt, ka vīrs pats lielās bēdās nozāļojies. Es biju lieciniekos. Kad man jautāja, atbildēju visupēc sirdsapziņas. Teicu: «Tas ir viņas grēkadarbs. Nav ko slēpt, vīru nemīlēja, spītīga. . .» Tiesāt sāka no rīta un naktī pasludināja spriedumu: nosūtīt uz Sibīriju katorgā uz trīspadsmit gadiem. Pēc šāda sprieduma Mašeņka mūsu cietumā nosēdēja kādus trīs mēnešus. Gāju pie viņas un, kā jau pieklājas, nesu šai tēju, cukuru. Bet šī, kolīdz mani ierauga, dreb kā apšu lapa, vicina rokas un murmina: «Ej prom! Ej prom!» Kuzju spiež sev klāt, it kā bītos, ka es atņemšu. Es teicu: «Redzi nu, cik dziļi esi grimusi! Eh, Maša, Maša, pazudusī dvēsele! Neklausīji mani, kad mācīju tevi būt prātīgai, tagad nu kod sev pirkstos. Pati esi vainīga, pati sevi arī vaino.» Es šai skaitu pamācības, bet viņa: «Ej prom! Ej prom!» — kļaujas ar Kuzju pie sienas un trīc. Kad Mašeņku sūtīja no mums projām uz guberņas pilsētu, gāju pavadīt līdz dzelzceļa stacijai, iespiedu viņai nastiņā rubli savas dvēseles glābšanai. Bet līdz Sibīrijai viņa neaizkļuva … Guberņas cietumā saslimusi ar karstumguļu un turpat nomirusi.

—    Kuņai kuņas nāve, — Djudja teica.

—    Kuzju atsūtīja atpakaļ uz mājām . .. Padomāju, padomāju un pieņēmu pie sevis. Neko darīt. Kaut arī cietumnieces dzemdēts, tomēr dzīvs radījums, kristīts … 2ēl. Izaudzināšu sev par palīgu, bet, ja savu bērnu nebūs, padarīšu par tirgoni. Tagad, kolīdz kur braucu, ņemu sev līdzi: lai pieradinās un mācās.

Kamēr Matvejs Savies stāstīja, Kuzja visu laiku sēdēja pie vārtiem uz akmens un, atbalstījis abās rokās galvu, raudzījās mākoņos; notālēm krēslā viņš izskatījās pēc celma.

—    Kuzja, nāc gulēt! — Matvejs Savies viņam uzsauca.

—    Jā, ir jau laiks, — Djudja teica pieceldamies; viņš skaļi nožāvājās un piebilda: — Visi tīko dzīvot pēc sava prāta, citus nepaklausa, un tad arī iznāk pēc sava prāta.

Virs pagalma augstu debesīs jau slīdēja mēness; tas steidzās uz vienu pusi, bet mākoņi zem tā — uz otru pusi; mākoņi aizpeldēja tālāk, taču mēness arvien vēl bija redzams virs pagalma. Matvejs Savies pagriezās pret baznīcu, noskaitīja lūgsnu un, labu nakti novēlējis, nogulās zemē pie ratiem. Arī Kuzja noskaitīja lūgsnu, apgulās ratos un apsedzās ar svārciņiem; lai ērtāka gulēšana, viņš bija izkāsis sev sienā bedrīti un tā saliecies, ka elkoņi skārās pie ceļgaliem. No pagalma redzams, ka Djudja aizdedzināja apakšstāvā savā istabā sveci, uzlika brilles un nostājās kaktā ar grāmatu rokā. Viņš ilgi lasīja un klanījās.

Ceļavīri aizmiga. Afanasjevna un Sofija piegāja pie ratiem un skatījās uz Kuzju.

—    Sērdienītis guļ, — vecā sacīja. — Vājiņš, izdilis, kauli un āda. Savas mātes nevaid, nav neviena, kas lāgā paēdinātu.

—    Mans Griša, kazi, pāris gadiņu vecāks, — Sofija teica. — Dzīvo rūpnīcā nebrīvē, bez mātes. Saimnieks droši vien sit. Kad pirmīt paskatījos uz šito puikiņu, atcerējos savu Grišu, — sirds kā ar asinīm apķepēja.

Brīdis aizritēja klusu ciešot.

—    Kazi, māti nemaz neatminas, — vecā teica.

—    Kur nu šis var atminēties!

Sofijai no acīm sāka ritēt lielas asaras.

—    Sarāvies čokurā … — viņa teica, asaras rīdāmā un reizē smaidīdama aiz jūsmas un žēluma. — Ak tu manu nabaga bārenīt!

Kuzja sarāvās un atvēra acis. Viņš ieraudzīja neglītu, grumbainu un saraudātu seju, tai blakus otru — vecenītes ģīmi ar smailu zodu, kumpainu degunu, bez zobiem un augstāk — dzijdziļas debesis ar aši slīdošiem mākoņiem, ar mēnesi un šausmās iekliedzās. Iekliedzās arī Sofija; viņiem abiem atsaucās atbalss, tveicīgajā naktī iegruva nemiers; kaimiņos sāka klabināt sargs, rēja suns. Matvejs Savies miegā kaut ko nomurmināja un pagriezās uz otriem sāniem.

Vēlu vēlu, kad jau gulēja gan Djudja, gan vecene, gan kaimiņu sargs, Sofija izgāja aiz vārtiem un apsēdās uz soliņa. Trūka elpas, un raudot bija sasāpējusies galva. Iela plata un gara; pa labi verstis divas, pa kreisi tikpat, un gals nebija redzams. Mēness aizslīdējis no pagalma un tagad jau spīdēja viņpus baznīcas. Viena ielas puse mēnesnīcas pieplūdināta, otra melnēja ēnās; papeļu un strazdu būru kāršu garās ēnas sniedzās pāri visai ielai, bet baznīcas ēna, melna un baismīga, nogulusies plati jo plati, skāra Djudjas vārtus un pusi mājas. Tukšs un kluss. No ielas viņa gala retumis atskanēja tikko dzirdama meldija; laikam Aļoša spēlēja harmoniku.

Ēnā gar baznīcas žogu kāds staigāja, un nevarēja saprast — vai tas cilvēks vai govs, bet varbūt tur nebija neviena, un tikai liels putns čabinājās kokos. Beidzot no ēnas iznāca kāds augums, apstājās, kaut ko teica vīrieša balsī un atkal pazuda baznīcas šķērsieliņā. Pēc brīža pāris asu atstatu no vārtiem iznira vēl viens augums; tas nāca no baznīcas tieši uz vārtiem un, ieraudzījis sēžam uz sola Sofiju, apstājās.

—    Varvara, vai tu tā esi? — Sofija vaicāja.

—    Es gan, un kas par to?

Nācēja bija Varvara. Viņa brītiņu pastāvēja, pēc tam pienāca pie soliņa un apsēdās.

—    Kur tu klaiņāji? — Sofija vaicāja.

Varvara neko neatbildēja.

—    Jaunuve, ka tik nesaklaiņā sev kādu nelaimi, — Sofija teica. — Vai dzirdēji, ka Mašeņku ij ar kājām, ij ar grožiem? Pielūko, kaut nu tev tā negadītos.

—    Lai jau.

Varvara iesmējās, lakata stūri mutei aizlikusi, un čukstēja:

—    Ar mācītāja dēlu papriecājos.

—    Nemels niekus.

—    Jānudien.

—    Grēks! — Sofija čukstēja.

—    Lai jau … Kas tur ko zūdīties? Grēks, grēks, taču labāk lai mani nosper pērkons nekā šādu dzīvi dzīvot. Esmu jauna, vesela, bet vīrs kuprītis, apnicīgs, ātrsirdīgs, sliktāks nekā nolādētais Djudja. Meitas gados dzīvoju pusbadā, staigāju basām kājām, bet iekārojās A|oškas bagātības, aizgāju no saviem ņurduļiem un iekļuvu nebrīvē kā zivs murdā, labāk būtu ar odzi gulēt nekā ar to kraupaino Aļošku. Bet kāda tad tev dzīve? Kaut manām acīm nebūtu tas jāredz! Tavs Fjodors attrieca tevi no rūpnīcas pie tēva, pats sev sameklēja citu meitieti; puiku tev atņēma un atdeva tikpat kā verdzībā. Tu strādā gluži kā zirgs un laipna vārda nedzirdi. Labāk visu mūžu vecmeitās nīkt, labāk no mācītāja dēliem pusrubļus ņemt, ubagot, labāk akā lēkt uz galvas …

—    Grēks! — Sofija atkal čukstēja.

—    Lai jau.

Kaut kur aiz baznīcas atsāka sērīgo dziesmu tās pašas trīs balsis: divi tenori un bass. Un atkal nevarēja atšķirt vārdus.

—    Nakts putni… — Varvara iesmējās.

Viņa sāka čukstus stāstīt, kā naktīs mīlinoties ar mācītāja dēlu, ko šis viņai sakot, kādi viņam draugi un kā viņa ar caurbraucējiem ierēdņiem un tirgoņiem izpriecājusies. Sērīgā dziesma uzvēdīja domas par vaļas pilnu dzīvi, Sofija iesmējās, klausīties šķita gan grēcīgi, gan šaušalīgi, gan saldi, viņa ij apskauda, ij žēlums viņai

uzmācas, ka pati nav grēkojusi, kad vel bija jauna un skaista . . .

Ciema kapsētā vecajā baznīcā zvans nosita pusnakts stundu.

—           Jāiet gulēt, — Sofija sacīja pieceldamās, — cik tur vajag, Djudja pamanīs, ka neguļam.

Abas klusi iegāja pagalmā.

—           Aizgāju un nedzirdēju, ko viņš beigās stāstīja par Mašeņku, — Varvara runāja, klādama guļvietu zem loga.

—    Esot nomirusi cietumā. Vīru nozāļojusi.

Varvara apgulās blakus Sofijai, brīdi padomāja un

klusi teica:

—    Es savu Aļošku nozūmētu un nemaz nepažēlotu.

—    Nemuldi nu, dievs ar tevi!

Sofija laidās miegā, Varvara piekļāvās viņai klāt un iečukstēja ausī:

—    Zini ko, nozūmēsim Djudju un Aļošku!

Sofija sarāvās, bet neko neteica, pēc tam atvēra acis un ilgi, stingi raudzījās debesīs.

—    Ļaudis uzzinās, — viņa sacīja.

—          Neuzzinās. Djudja ir jau vecs, viņam laiks mirt, bet par Aļošku teiks — dzērumā nosprādzis.

—    Bail… Dievs sodīs.

—    Lai jau …

Abas vēl neaizmiga un klusēdamas domāja.

—          Salst, — Sofija teica, un viņu viscaur pārņēma drebuļi. — Kazi, drīz jau rīts . . . Vai tu guli?

—           Nē … Tu manī, labiņā, neklausies, — Varvara čukstēja. — Esmu nikna uz viņiem, nolādētajiem, un pati nezinu, ko runāju. Guli, jau gaisma svīst… Guli,..

Abas apklusa, nomierinājās un drīz aizmiga.

Pati pirmā pamodās vecene. Viņa uzcēla Sofiju, un abas gāja nojumē slaukt govis. Atnāca kuprainītis Aļoša, pilns kā mārks, bez harmonikas; krūtis un ceļgali vienos putekļos un salmu gružos — laikam nākdams pakritis. Viņš grīļodamies iegāja nojumē, neizģērbies iezvēlās ragavās un tūliņ sāka krākt. Kad, sau

lei lecot, spožās liesmās iekvēlojās baznīcas krusti, pēc tam logi un pāri pagalmam rasotajā zālē stīdzēja ēnas no kokiem un akas vindas, Matvejs Savies pielēca kājās un sāka rosīties.

—    Kuzja, celies! — viņš kliedza. — Jūdz zirgus! Veicīgi!

Sākās rīta steiga. Jauna žīdiete brūnā lindrakā ar volāniem ieveda pagalmā dzirdināt zirgu. Zēli iečīkstējās akas vinda, klabēja spainis … Kuzja miegains, gurdens, rasā saslapis, sēdēja ratos, laiski vilka mugurā svārciņus, klausījās, kā akā no spaiņa šļakstīja laukā ūdens, un drebinājās aiz aukstuma.

—   Sievišķīt, — Matvejs Savies uzsauca Sofijai, — iebukņī manam puišelim, lai iet un jūdz.

Bet Djudja tobrīd kliedza pa logu:

—    Sofija, paņem no žīdietes kapeiku par zirga dzirdināšanu! Pasākuši nākt, nešķīsteņi.

Pa ielu šurpu turpu skraidelēja un blēja aitas; sievas kliedza uz ganu, tas pūta stabuli, pliukšķināja garu pātagu vai atbildēja meitiešiem dobjā, aizsmakušā un rupjā balsī. Pagalmā iedrāzās trīs aitas un, neatrazdamas vairs vārtus, grūda purnus žogā. No trokšņa pamodās Varvara, pasita padusē spilvenu, segu un devās uz durvīm.

—    Būtu vismaz aitas izdzinusi! — viņai pakaļ kliedza vecene. — Lielmāte!

—    Kas vēl nebūs! Negaidi, ka es jums, izdzimteņiem, strādāšu, — Varvara murmināja, iedama iekšā mājā.

Ceļavīri sazieda riteņus un aizjūdza zirgus. No mājas iznāca Djudja ar skaitīkļiem rokā, apsēdās uz lievenīša un rēķināja, cik pienākas par naktsmājām, auzām un zirga dzirdināšanu.

—   Vecais, tu dārgi rēķini par auzām, — Matvejs Savies sacīja.

—   Ja dārgi, nepērc. Mēs, tirgoni, nevienam ar varītēm neuzdzenamies.

Kad ceļavīri piegāja pie ratiem, lai kāptu iekšā un brauktu, viņus īsu brītiņu aizkavēja misēklis. Kuzjam bija pazudusi cepure.

—    Sivēn, kur liki cepuri? — Matvejs Savies dusmīgi kliedza. — Kur ir cepure?

Kuzjam šausmās saviebās seja, viņš skraidelēja ap ratiem un, cepuri tur neatradis, joza uz vārtiem, pēc tam zem nojumes. Cepuri meklēt palīdzēja vecene un Sofija.

—    Ausis noraušu! — Matvejs Savies draudēja. — īsts draņķis!

Cepuri beidzot atrada dziļi ratos. Kuzja ar piedurkni notrausa siena gružus, uzlika cepuri galvā un bikli, vēl joprojām ar šausmās saviebtu seju, it kā bīdamies, ka no muguras kāds viņam iezvels, kāpa ratos. Matvejs Savies pārmeta krustu, puisēns paraustīja grožus, rati sakustējās un ripoja laukā no pagalma.

DIVKAUJA

I

Pulkstenis astoņi no rīta — laiks, kad virsnieki, ierēdņi un atbraucēji, aizvadījuši karstu, smacīgu nakti, kā jau parasti, peldējās jūrā un pēc tam gāja uz paviljonu dzert kafiju vai tēju. Ivans Andrejičs Lajevskis, apmēram divdesmit astoņus gadus vecs puisis, kalsnējs gaišmatis, finansu ministrijas ierēdņa cepuri galvā un rītakurpēm kājās, atnācis peldēties, sastapa pludmalē daudz paziņu un arī savu draugu kara ārstu SamoiJenko.

Ar lielu galvu, īsi apcirptiem matiem, īsu kaklu, sārts, lielu degunu, ar kuplām, melnām uzacīm un sirmu vaigubārdu, resns, izblīdis, turklāt vēl ar rupju, piesmakušu veca virsnieka balsi — tāds bija šis Samoiļenko, un ikvienam nule atbraukušajam viņš šķita nepatīkams, rupjš īgņa, taču aizritēja pāris dienu pēc pirmās iepazīšanās, un viņa seja jau šķita neparasti labsirdīga, mīlīga un pat glīta. Par spīti savai neveiklībai un parupjai uzvedībai viņš bija rāms, bezgala labsirdīgs, laipns un izpalīdzīgs cilvēks. Pilsētā viņš ar visiem bija uz «tu», visiem aizdeva naudu, visus ārstēja, pūlējās saprecināt, samierināt, rīkoja izbraukumus zaļumos, cepa tur šašliku un vārīja ļoti garšīgu kefaļu viru; allaž viņš par kādu rūpējās, lūdza, vienmēr par kaut ko priecājās. Visi domāja, ka viņš ir bezgrēcīgs, un viņam piemita tikai divas vājības: pirmkārt, viņš kaunējās no savas labās sirds un centās slēpt to aiz barga skatiena un liekuļoti rupjas izturēšanās, otrkārt, viņam patika, lai feldšeri un kareivji godātu viņu par

ekselenci, kaut gan Samoiļenko bija tikai galma padomnieks.

—    Aleksandr Davidič, atbildi man uz vienu jautājumu, — Lajevskis ierunājās, kad viņi abi ar Samoiļenko iebrida jūrā līdz pleciem. — Pieņemsim, ka esi iemīļojis kādu sievieti un kļuvis viņai tuvs; nodzīvojis kopā ar viņu, teiksim, vairāk nekā divus gadus un pēc tam, kā jau tas gadās, atsalis pret viņu un sācis just, ka viņa kļuvusi sveša. Kā tu rīkotos šādā gadījumā?

—    Ļoti vienkārši. Sirsniņ, ej uz visām četrām debess pusēm — un beigta balle.

—    Viegli pateikt! Bet ja viņai nav kur dēties? Viņa ir vientuļa sieviete bez tuviniekiem, naudas ne kapeikas, strādāt neprot. ..

—    Un kas par to? Vienreiz piecsimlnieku viņai zobos vai divdesmit piecus rubļus ik mēnesi, un tas ir viss. Ļoti vienkārši.

—    Pieņemsim, ka tev ir ko dot gan pieci simti, gan divdesmit pieci ik mēnesi, bet sieviete, par kuru es runāju, taču ir inteliģenta un lepna. Vai tiešām tu uzdrošinātos viņai piedāvāt naudu? Un kādā veidā?

Samoiļenko gribēja atbildēt, bet tobrīd viņiem abiem uzšļāca liels vilnis, atsitās pret krastu un šalkdams aizvēlās atpakaļ pa sīkiem oļiem. Draugi izbrida krastā un sāka ģērbties ciet.

—    Protams, tas nav viegli — dzīvot kopā ar nemīlamu sievieti, — Samoiļenko sacīja, kratīdams no zābaka smiltis. — Bet, Vaņa, vajag taču spriest humāni. Ja man tā gadītos, es ne mirkli neliktu just, ka esmu atsalis pret viņu, un dzīvotu kopā līdz kapa malai.

Pēkšņi ārsts sakaunējās par saviem vārdiem; viņš attapās un sacīja:

—    Manis pēc meitieši varētu nemaz nebūt pasaulē. Jupis viņas rāvis!

Draugi apģērbās un devās uz paviljonu. Seit Samoiļenko bija pastāvīgs viesis, un viņam rezervēja pat īpašus traukus. Katru rītu ārstam pasniedza uz paplātes tasi kafijas, augstu, slīpētu glāzi ar ūdeni un ledu un glāzīti konjaka; vispirms viņš izdzēra konjaku, pēc tam karsto kafiju, pēc tam ūdeni ar ledu, un tas laikam bija ļoti garšīgs, jo pēc dzeršanas ārsta acis aizvilkās ar migliņu, viņš abām rokām glaudīja vaigubārdu un teica, lūkodamies uz jūru:

—    Apbrīnojami lieliska ainava!

Pēc garas nakts, kas aizvadīta skumjās, veltīgās pārdomās, kuras neļāva Lajevskim aizmigt un, šķiet, vēl tveicīgāku un tumšāku vērta nakti, Lajevskis jutās galīgi saguris un bez spēka. No peldēšanās un kafijas viņam nekļuva labāk.

—    Aleksandr Davidič, turpināsim mūsu sarunu, — viņš teica. — Es tev neslēpšu un teikšu vaļsirdīgi kā draugam: manas attiecības ar Nadeždu Fjodorovnu sliktas. . . pavisam sliktas! Atvaino, ka uzticu tev savus noslēpumus, bet man nepieciešams izkratīt sirdi.

Samoiļenko, jau noprazdams, par ko būs runa, nodūra acis un bungoja ar pirkstiem pa galdu.

—    Nodzīvoju kopā ar viņu divus gadus un atsalu … — Lajevskis turpināja, — tas ir, pareizāk sakot, tagad saprotu, ka nekādas mīlestības nav bijis … Šie divi gadi bijuši — pašapmāns.

Lajevskim piemita paradums sarunas laikā rūpīgi vērot savas sārtenās plaukstas, grauzt nagus vai burzīt ar pirkstiem virskrekla aproces. Arī tagad viņš to darīja.

—    Ļoti labi zinu, ka tu nespēj man palīdzēt, — viņš teica, — bet saku tev, ka tādam neveiksminiekam un liekam cilvēkam, kāds es esmu, vienīgais glābiņš — izkratīt sirdi. Man jāvispārina ikviens savs solis, man jīi rod izskaidrojums un attaisnojums savai nejēdzīgajai dzīvei teorijās, literatūras personāžos, piemēram, uzskatā, ka mēs, muižnieki, izvirstam un tā tālāk … Piemēram, pagājušajā naktī mierināju sevi ar to, ka visu laiku domāju: ai, taisnība ir Tolstojam, nežēlīga taisnība! Un man kļuva labāk. Patiešām, brālīt, dižens mākslinieks! Nav vārdam vietas.

Samoiļenko, kas nekad nebija lasījis Tolstoja darbus un ik dienas taisījās tos lasīt, samulsa un teica:

—    Jā, visi autori raksta pēc iztēles, bet viņš tieši no dabas. ..

—    Ak dievs, — Lajevskis nopūtās, — cik ļoti mūs sakropļojusi civilizācija! Iemīļoju precētu sievieti; viņa mani arī.. . Sākumā bija gan skūpsti, gan klusi vakari, gan zvēresti, gan Spensers, gan ideāli, gan kopīgas intereses . . . Meli, meli! Patiesību sakot, mēs bēgām no viņas vīra, bet melojām sev, ka bēgam no inteliģences dzīves tukšuma. Savu nākotni iztēlojāmies šādu: sākumā, kamēr iepazīsimies ar apvidu un cilvēkiem, Kaukāzā es uzģērbšu vicmundieri un dienēšu, pēc tam stepē iegūsim sev zemes stūrīti, pūlēsimies vaiga sviedros, iekopsim vīna dārzu, tīrumus un tā tālāk. Ja manā vietā būtu tu vai šis tavs zoologs fon Korens, jūs varbūt nodzīvotu kopā ar Nadeždu Fjodorovnu trīsdesmit gadu un atstātu mantiniekiem ienesīgu vīna dārzu un tūkstoš desetīnu kukurūzas, bet es kopš pirmās dienas jutu, ka esmu bankrotējis. Pilsētā neciešams karstums, garlaicība, vientulība, bet, tiklīdz cilvēks iziet klajā laukā, zem katra krūma vai akmens, šķiet, glūn falangas, skorpioni un čūskas, un aiz šā līdzenuma tikai kalni un tuksnesis. Svešādi ļaudis, svešāda daba, nožēlojama kultūra — tas, brālīt, nav vis tik viegli kā pastaigāties pa Ņevas prospektu ar kažoku mugurā, ar Nadeždu Fjodorovnu zem rokas un sapņot par siltajām zemēm. Te jācīnās, liekot uz spēli dzīvību, bet vai tad es kāds cīnītājs? Nožēlojams neirastēniķis, baltrocis . . . Kopš pirmās dienas sapratu, ka manas domas par darba dzīvi un vīna dārzu neder ne velnam. Bet, kas attiecas uz mīlestību, tad man tev jāpasaka — dzīvot kopā ar sievieti, kas lasījusi Spenseru vai sava mīļā dēļ gājusi līdzi uz otru pasaules malu, ir tikpat neinteresanti kā dzīvot ar jebkuru Anfisu vai Akuļinu. Tāpat smako pēc gludekļa, pūdera un medikamentiem, tādi paši matu uztinamie rullīši ik rītu un tāds pats pašapmāns . . .

— Bez gludekļa saimniecībā nevar iztikt, — Samoiļenko teica, nosarkdams tāpēc, ka Lajevskis tik vaļsirdīgi runā ar viņu par pazīstamu dāmu. — Vaņa, nojaušu, ka šodien neesi labā omā. Nadežda Fjodorovna ir lieliska sieviete, izglītota, tu pats esi ārkārtīgi gudrs cilvēks . .. Protams, jūs neesat laulājušies, — Samoiļenko turpināja, pamezdams acis uz kaimiņu galdiem, — bet tā taču nav jūsu vaina, un turklāt. . . nevajag ļauties aizspriedumiem, vajag turēties progresīvo ideju līmenī. Es pats aizstāvu civillaulību, jā gan .. . Bet, manuprāt, ja nu reiz esat sagājuši kopā, tad jādzīvo līdz kapa malai.

—    Bez mīlestības?

—    Es tev tūlīt paskaidrošu, — Samoiļenko sacīja. — Pirms gadiem astoņiem mums te par aģentu strādāja večuks, ārkārtīgi gudrs cilvēks. Viņš mēdza sacīt: ģimenes dzīvē galvenais ir pacietība. Vai dzirdi, Vaņa? Nevis mīlestība, bet pacietība. Mīlestība ilgi turpināties nevar. Pāris gadu tu esi nodzīvojis mīlēdams, un tagad tava ģimenes dzīve, acīm redzot, sasniegusi to posmu, kad, lai saglabātu, tā sakot, līdzsvaru, tev jāliek lietā visa sava pacietība . . .

—    Tu tici savam vecajam aģentam, bet man viņa padoms liekas bezjēdzīgs. Tavs večuks varēja liekuļot, viņš varēja vingrināties pacietībā un tanī pašā laikā skatīties uz nemīlamu cilvēku kā uz priekšmetu, kas nepieciešams viņa vingrinājumiem, bet es vēl tik zemu neesmu grimis; ja man iegribēsies vingrināties pacietībā, nopirkšu sev vingrošanas svaru bumbas vai niķīgu zirgu, bet cilvēkus likšu mierā.

Samoiļenko pasūtīja baltvīnu ar ledu. Abi izdzēra pa glāzei, un Lajevskis pēkšņi vaicāja:

—    Lūdzu, pastāsti, — kas tas ir — smadzeņu atmiekšķēšanās?

—    Tā ir, kā lai tev izskaidroju … tā ir tāda slimība, kad smadzenes kļūst mīkstākas … it kā šķidrākas.

—    yai tā ir ārstējama kaite?

—    Ārstējama, ja slimība nav ielaista. Aukstas dušas, spāniešu mušas … Kaut ko iekšķīgi.

—    Tā . . . Nu tad redzi, kāds ir mans stāvoklis. Dzīvot kopā ar viņu nevaru: tas ir pāri maniem spēkiem. Kamēr esmu tev blakus, es, lūk, filozofēju un smaidu, bet mājās — dūša papēžos. Man ir baismīga sajūta; ja, pieņemsim, kāds pateiktu, ka man pienākums dzīvot kopā ar viņu vēl kaut vienu mēnesi, es, šķiet, ielaistu sev lodi pierē. Bet tanī pašā laikā aiziet no viņas nespēju. Viņa ir vientuļa, strādāt neprot, naudas nav ne man, ne viņai … Kur viņa dēsies? Pie kā ies? Neko nespēju izdomāt … Nu pasaki: ko lai iesāku?

—    Jā-a … — Samoiļenko norūca, nezinādams, ko atbildēt. — Vai viņa tevi mīl?

—    Jā, mīl tik daudz, cik viņai viņas gados un ar viņas temperamentu vajadzīgs vīrietis. Bez manis viņai būtu tikpat grūti iztikt kā bez pūdera vai bez matu uztinamiem rullīšiem. Esmu nepieciešama sastāvdaļa viņas buduārā.

Samoiļenko nokaunējās.

—    Vaņa, tu šodien neesi labā omā, — viņš sacīja. — Laikam slikti gulēji.

—    Jā, slikti gulēju . .. Vispār, brālīt, jūtos nelādzīgi. Galva tukša, sirds streiko, dīvains vājums . .. Jāmūk projām!

—    Uz kurieni?

—    Tur, uz ziemeļiem. Pie priedēm, pie sēnēm, pie cilvēkiem, pie idej am.. . Atdotu pusi sava mūža, lai tagad kaut kur Maskavas vai Tulas guberņā varētu izpeldēties upītē, kamēr uzmetas zosāda, pēc tam stundas trīs klaiņāt pat ar visaprobežotāko studentu un pļāpāt, pļāpāt… Un kā tur smaržo siens! Vai atceries? Vakaros, dārzā pastaigājoties, no mājas skan klavieru mūzika, dzirdams, ka iet vilciens …

Lajevskis labpatikā iesmējās, viņam acīs saskrēja asaras, un, lai tās noslēptu, viņš nepieceldamies pasniedzās uz blakus galdiņu pēc sērkociņiem.

—    Es jau astoņpadsmit gadu neesmu bijis Krievijā, — Samoiļenko teica. — Esmu aizmirsis, kā tur izskatās. Manuprāt, Kaukāzs ir vislieliskākais novads.

—    Vereščaginam ir glezna: dziļas jo dzijas akas dibenā mokās uz nāvi notiesātie. Gluži tāda pati aka man šķiet tavs lieliskais Kaukāzs. Ja man Jautu izvēlēties vienu no diviem: vai nu būt par skursteņslauķi Pēterburgā, vai par šejienes kņazu, es izvēlētos skursteņslauķa amatu.

Lajevskis iegrima domās. Raugoties uz viņa sagumušo augumu, uz tālē vērstajām acīm, uz bālo, nosvīdušo seju un iedubušajiem deniņiem, uz apgrauztajiem nagiem un uz rītakurpi, kas pie papēža atkārusies un kļuvusi redzama pavirši salāpīta zeķe, ārstu Samoiļenko pārņēma žēlums, un droši vien tāpēc, ka Lajevskis šobrīd izskatījās pēc nevarīga bērna, Samoiļenko vaicāja:

—    Vai tava māte vēl dzīva?

—   Jā, bet mēs vairs nesatiekamies. Viņa man nespēj piedot šo sakaru.

Ārsts mīlēja savu draugu. Samoiļenko turēja Lajevski par atklātu lāga puisi, studētu cilvēku, ar kuru kopā var gan iedzert, gan pasmieties, gan sirsnīgi patērzēt. Tas, kas ārstam bija Lajevska rīcībā saprotams, viņam ārkārtīgi nepatika. Lajevskis daudz un nereizē dzēra, spēlēja kārtis, nicināja savu dienestu, dzīvoja pāri līdzekļiem, sarunās bieži lietoja nepieklājīgus izteicienus, staigāja pa ielu rītakurpēs, citu cilvēku klātbūtnē ķildojās ar Nadeždu Fjodorovnu — un tas ārstam nepatika. Bet tas, ka Lajevskis kādreiz bija studējis filoloģijas fakultātē, ka tagad abonēja divus biezus žurnālus, bieži vien runāja tik gudri, ka viņu saprata tikai retais, dzīvoja ar inteliģentu sievieti — to visu Samoiļenko nesaprata, un tas viņam palika, ārsts uzskatīja Lajevski par pārāku un viņu cienīja.

—   Vēl viens sīkums, — Lajevskis teica un sapurināja galvu. — Bet to gan citiem neizpaud. Pagaidām slēpju Nadeždai Fjodorovnai, neizpļāpā, viņai klātesot… Aizvakar saņēmu vēstuli, ka viņas vīrs miris no smadzeņu atmiekšķēšanās.

—   Lai viņam debesu valstība … — Samoiļenko sacīja un nopūtās. — Kāpēc tu no viņas to slēp?

—    Parādīt viņai vēstuli — tas būtu tikpat kā: lūdzu, brauksim uz baznīcu laulāties. Bet vispirms jātiek skaidrībā par mūsu attiecībām. Tiklīdz viņa pārliecināsies, ka turpmāk dzīvot kopā nevaram, parādīšu viņai vēstuli. Tad tas nebūs bīstami.

—   Vai zini ko, Vaņa? — Samoiļenko teica, un viņa seja pēkšņi kļuva skumja un lūdzoša, it kā viņš gribētu lūgt saldumus un baidītos, ka viņam tos nedos. — Labiņais, apprecies!

—    Kādēļ?

—    Izpildi savu pienākumu pret šo lielisko sievieti! Viņas vīrs ir miris, un tagad pats liktenis norāda tev, kas jādara!

—    Tu nu gan esi jocīgs, jel saproti, ka tas nav iespējams. Precēties bez mīlestības ir tikpat zemiski un necienīgi kā piedalīties dievkalpojumā, ja dievam netic.

—    Bet tev ir pienākums!

—    Kāpēc tad man ir pienākums? — Lajevskis īgni uzprasīja.

—    Tāpēc, ka tu aizvedi viņu no vīra un esi uzņēmies atbildību par viņas dzīvi.

—    Bet es taču skaidri un gaiši saku tev, ka viņu nemīlu!

—    Ja nav mīlestības, izturies ar cienību, izdabā viņai. ..

—    Cienī, izdabā… — Lajevskis nicīgi atkārtoja. — It kā viņa būtu klostera priekšniece … Tu esi vājš psihologs un fiziologs, ja domā, ka, dzīvojot kopā ar sievieti, var tikt cauri vienīgi ar godbijību un cienību. Sievietei vispirms vajadzīga guļamistaba.

—    Vaņa, Vaņa … — Samoiļenko samulsa.

—    Tu esi vecs bērns, teorētiķis, bet es — jauns vecis un praktiķis, un mēs nekad viens otru nesapratīsim. Labāk izbeigsim šo sarunu. Mustafa! — Lajevskis uzsauca viesmīlim. — Cik pienākas no mums?

—    Nē, nē . . . — ārsts nobijās un satvēra Lajevska roku. — Es samaksāšu. Es pasūtīju. Pieraksti pie mana rēķina! — ārsts uzsauca Mustafam.

Draugi piecēlās un klusēdami soļoja pa krastmalu. Bulvāra galā viņi apstājās un atsveicinājās ar rokas spiedienu.

—    Kungi, jūs esat ļoti izlutināti! — Samoiļenko nopūtās. — Liktenis tevi aplaimojis ar jaunu, skaistu, izglītotu sievieti — un tu no viņas atsakies, bet man kaut dievs dotu šķību greizu vecenīti, tikai laipnu gan un labsirdīgu, cik ļoti es būtu apmierināts! Dzīvotu kopā ar viņu savā vīna dārzā un . . .

Samoiļenko attapās un piebilda:

—    Lai viņa, vecā ragana, tur kurina patvāri.

Atsveicinājies no Lajevska, ārsts gāja pa bulvāri.

Kad viņš, smagnējs, varen svinīgs, ar skarbu seju, ģērbies sniegbaltos formas svārkos un uzvilcis spoži nospodrinātus zābakus, izriezis krūtis, kuras rotāja Vladimira ordenis ar lenti, gāja pa bulvāri, tobrīd ārsts pats sev ļoti patika un viņam šķita, ka visa pasaule raugās uz viņu ar prieku. Nepagriezdams galvu, viņš pašāva acis sāņus un atzina, ka bulvāris ir labiekārtots, ka jaunās cipreses, eikalipti un neglītās, panīkušās palmas ir ļoti skaistas un ar laiku dos plašu ēnu, ka čerkesi ir godīga un viesmīlīga tauta. «Dīvaini, ka Lajevskim Kaukāzs nepatīk,» ārsts domāja, «ļoti dīvaini.» Pretim nāca pieci kareivji ar šautenēm un ārstu militāri sveicināja. Pa bulvāra labās puses ietvi gāja kāda pazīstama ierēdņa sieva ar savu dēlu ģimnāzistu.

—    Marija Konstantinovna, labrīt! — Samoiļenko viņai uzsauca, laipni smaidīdams. — Vai bijāt peldēties? Ha-ha-ha . . . Sveiciniet Nikodimu Aleksandriču!

Ārsts devās tālāk, arvien vēl laipni smaidīdams, bet, ieraudzījis, ka pretim nāk kara feldšeris, pēkšņi sadrūma, nācēju apstadināja un jautāja:

—    Vai lazaretē kāds ir?

—    Neviena nav, jūsu ekselence.

—    Ak tā?

—    Neviena, jūsu ekselence.

—    Labi, ej, ej …

Majestātiski gāzelēdamies, ārsts devās pie limonādes būdas, kur aiz letes sēdēja veca ebrejiete kuplām krūtīm, kura allaž apgalvoja, ka viņa esot gruzīniete; ārsts teica viņai tik skaļi, it kā komandētu pulku:

—    Esiet tik laipna, dodiet man sodas ūdeni!

II

Lajevska atsalšana pret Nadeždu Fjodorovnu izpaudās galvenokārt tādējādi, ka viss, ko viņa runāja un darīja, Lajevskirn šķita meli vai meliem līdzīgs, un viss, ko Lajevskis nosodošu bija lasījis par sievietēm un mīlestību, viņam šķita ārkārtīgi pareizi attiecināms uz viņu, uz Nadeždu Fjodorovnu un viņas vīru. Lajevskirn mājās pārnākot, viņa jau apģērbusies, safrizējusies sēdēja pie loga, norūpējusies dzēra kafiju un šķirstīja biezā žurnāla numuru, bet Lajevskis domāja — kafijas dzeršana nu gan nav tik ievērojams notikums, lai tā dēļ būtu vērts savilkt norūpējušos seju, un velti viņa šķiedusi tik daudz laika modernai frizūrai, jo šeit nav kam un kādēļ patikt. Arī žurnāla pārlapošanā viņš saskatīja melus. Lajevskis domāja, ka Nadežda

Fjodorovna ģērbjas un frizējas, lai izskatītos glīta, un lasa, lai izliktos gudra.

—    Vai šodien drīkstu iet peldēties? — viņa jautāja.

—   Kas tur ko jautāt? Vai tu iesi vai neiesi, tāpēc, manuprāt, zemestrīce nenotiks …

—    Jautāju tādēļ, ka varbūt ārsts sadusmosies.

—    Nu tad pavaicā ārstam. Es neesmu ārsts.

Šoreiz Lajevskim visvairāk nepatika Nadeždas Fjodorovnas baltais, neaizsegtais kakls, matu cirtas uz pakauša, un viņš atcerējās, ka Annai Kareņinai, kad viņa atsalusi pret vīru, vispirms nepatikušas vīra ausis, un Lajevskis domāja: «Cik tas pareizi! Cik pareizi!» Juzdams nogurumu un tukšumu galvā, Lajevskis iegāja kabinetā, atgulās uz dīvāna un apsedza seju ar kabatas lakatiņu, lai viņu netraucētu mušas. Gurdas, nerimtīgas domas par vienu un to pašu stīdzēja Lajevska smadzenēs kā gara vezumu virkne lietainā rudens vakarā, un viņu pārņēma snauda un nomāktība. Lajevskim šķita, ka viņš ir vainīgs pret Nadeždu Fjodorovnu un viņas vīru un ka Nadeždas Fjodorovnas vīrs nomiris viņa dēļ. Lajevskim likās — viņš vainīgs arī pret savu dzīvi, kuru samaitājis, vainīgs pret cildeno ideju, zināšanu un darba pasauli, un viņam šķita, ka šī brīnišķīgā pasaule ir iespējama un eksistē nevis šeit, krastā, kur klaiņā izbadojušies turki un slinki abhāzieši, bet tur, ziemeļos, kur ir opera, teātri, avīzes un visi garīgās dzīves paveidi. Cilvēks var būt godīgs, gudrs, cēls un šķīsts tikai tur, nevis šeit. Lajevskis vainoja sevi, ka viņa dzīvē nav ideālu un vadošas idejas, lai gan šobrīd ļoti neskaidri saprata, ko tas nozīmē. Pirms diviem gadiem, kad viņš iemīļoja Nadeždu Fjodorovnu, viņam šķita, ka vajag tikai kļūt tuvam Nadeždai Fjodorovnai, aizbraukt kopā uz Kaukāzu un viņš būs glābts no vulgaritātes un tukšās dzīves; tāpat arī tagad Lajevskis bija pārliecināts, ka vajag tikai pamest Nadeždu Fjodorovnu, aizbraukt uz Pēterburgu un viņš tūlīt iegūs visu, kas vien vajadzīgs.

—   Jābēg! — viņš murmināja, apsēzdamies un kodīdams nagus. — Jābēg!

Iztēlē viņš jau fantazēja, ka iekāpj tvaikonī, ēd brokastis, dzer aukstu alu, tērzē uz klāja ar dāmām, pēc tam Sevastopolē iesēžas vilcienā un brauc. Sveicināta, brīvība! Stacijas pazib cita aiz citas, gaiss kļūst arvien aukstāks un skarbāks, āre, jau bērzi un egles, lūk, Kurska, Maskava… Bufetē kāposti, jēra gaļa ar biezputru, stores, alus, vārdu sakot, nevis Āzija, bet Krievija — īsta Krievija. Pasažieri vilcienā runā par tirdzniecību, par jauniem dziedoņiem, par franču un krievu draudzību; viscaur jūtama rosīga, kulturāla, inteliģenta, mundra dzīve. . . Ātrāk, ātrāk! Are, beidzot Ņevas prospekts, Lielā Morskajas iela, bet, lūk, Kauņas ieliņa, kur viņš kādreiz dzīvoja kopā ar citiem studentiem, lūk, mīļās, pelēkās debesis, smalkais lietutiņš, samirkuši ormaņi…

—   Ivan Andrejič! — kāds sauca no blakus istabas. — Vai esat mājās?

—    Esmu! — Lajevskis atbildēja. — Ko vajag?

—    Papīri!

Lajevskis laiski, galvai reibstot, žāvādamies, tupeles šļūkādams, piecēlās, iegāja blakus istabā. Tur pie atvērta loga uz ielas stāvēja viens no viņa jaunajiem dienesta biedriem un klāja uz palodzes kroņa dokumentus.

—    Tūlīt, mīļais, — Lajevskis laipni sacīja un devās meklēt tintnīcu; atgriezies pie loga, viņš, dokumentus neizlasījis, tos parakstīja un teica: — Karsts laiks!

—    Jā. Vai šodien atnāksiet?

—   Diez vai… Nejūtos īsti vesels. Labiņais, pasakiet Seškovskim, ka pēc pusdienām iegriezīšos pie viņa.

Ierēdnis aizgāja. Lajevskis atkal apgulās kabinetā uz dīvāna un domāja:

«Tātad jāapsver visi apstākļi un jāapdomā. Pirms aizbraukšanas no šejienes man jāsamaksā parādi. Esmu aizņēmies apmēram divi tūkstoši rubļu. Naudas man nav . .. Tas, protams, nav svarīgi; daļu tagad kaut kā atdošu, bet daļu atsūtīšu vēlāk no Pēterburgas. Galvenais, Nadežda Fjodorovna… Vispirms jānoskaidro mūsu attiecības … Jā.»

Pēc brīža viņš iedomājās: vai labāk nebūtu aiziet pie Samoiļenko aprunāties?

«Aiziet var,» viņš domāja, «bet kāds labums no tā? Atkal nevietā viņam klāstīšu par buduāru, par sievietēm, par to, kas ir godīgi vai negodīgi. Velns parāvis, kāda tĢ var būt runa par godīgumu, ja drīzāk jāglābj mana dzīve, ja es smoku nost šajā nolādētajā nebrīvē un sevi bendēju? … Beidzot taču jāsaprot, ka turpmāk dzīvot tā, kā dzīvoju es, — tā ir nelietība un cietsirdība, salīdzinājumā ar kuru viss pārējais ir sīks un niecīgs.» — Jābēg projām! — viņš murmināja apsēzdamies. — Jābēg!

Tuksnešainais jūras krasts, neremdināmā tveice un vienmuļie, dūmakā tītie, mēļie kalni, kas allaž vienādi, klusi, mūžam vientuļi vēdīja skumjas un, šķiet, iemidzināja un aplaupīja Lajevski. Varbūt viņš ir ļoti gudrs, talantīgs, izcili godīgs; varbūt, ja no visām pusēm viņu neielenktu jūra un kalni, viņš kļūtu par lielisku zemstes darbinieku, valstsvīru, oratoru, publicistu, varoņdarba veicēju. Kas to var zināt! Ja tas tā, vai nav muļķīgi spriedelēt par to, vai ir godīgi vai negodīgi, ja talantīgs un derīgs cilvēks, piemēram, mūziķis vai mākslinieks, lai izbēgtu no gūsta, izlauž sienu un piemāna savus cietumsargus? Ja cilvēks nokļuvis tādā stāvoklī, godīga ir jebkāda rīcība.

Pulksten divos Lajevskis un Nadežda Fjodorovna apsēdās pusdienot. Kad virēja pasniedza viņiem rīsu zupu ar tomātiem, Lajevskis sacīja:

—   Katru dienu viens un tas pats. Kāpēc nevarētu izvārīt skābus kāpostus?

—    Kāpostu nav.

—    Dīvaini. Ārstam vāra skābus kāpostus un Marijai Konstantinovnai vāra kāpostus, tikai man vienam pašam nez kāpēc vienmēr jāēd šī saldenā žurga. Draudzenīt, tā nevar.

Tāpat kā lielum lielās daļas laulāto draugu attiecībās, agrāk Lajevskim un Nadeždai Fjodorovnai neviena pusdienošana nepagāja bez ķīviņiem un strīdiem, bet kopš tās dienas, kad Lajevskis nolēma, ka Nadeždu Fjodorovnu vairs nemīl, viņš centās viņai visādi izdabāt, runāja mīļi un pieklājīgi, smaidīja, sauca par draudzenīti.

—    Šī vira garšo pēc lakricas, — viņš smaidīdams sacīja; Lajevskis valdījās, lai izliktos laipns, taču nenocietās un teica: — Neviens pie mums neliekas ne zinis par saimniecību … Ja jau esi tik slima vai aizrāvusies ar lasīšanu, lūdzu, es pārzināšu mūsu virtuvi.

Senāk viņa atbildētu: «Pārzini vien,» — vai arī: «Es redzu, ka gribi mani padarīt par virēju,» — bet tagad viņa tikai bikli paskatījās uz Lajevski un nosarka.

—    Kā tu šodien jūties? — viņš laipni vaicāja.

—    Šodien tīri labi. Tikai neliels nogurums.

—   Sirsniņ, vajag sevi saudzēt. Es briesmīgi raizējos tevis dēļ.

Nadežda Fjodorovna sirguļoja. Samoiļenko teica, ka viņai esot intermitējošais drudzis un ārstēja viņu ar hinīnu; taču otrs ārsts — Ustimovičs, garš, kalsens, nesabiedrisks vīrs, kas dienā sēdēja mājās, bet vakaros, salikdams rokas aiz muguras un turēdams tajās spieķi, lēnītēm pastaigājās pa krastmalu un kāsēja, atzina, ka Nadežda Fjodorovna slimojot ar kādu sieviešu kaiti, un ieteica siltus apliekamos. Senāk, kad Lajevskis vēl mīlēja Nadeždu Fjodorovnu, viņas slimošana radīja Lajevskī žēlumu, raizes, bet tagad viņš arī šo slimošanu uzskatīja par meliem. Dzeltena, miegaina seja, gurds skatiens un žāvas, kas uzmācās Nadeždai Fjodorovnai pēc drudža lēkmēm, un tas, ka lēkmju laikā viņa gulēja zem pleda un izskatījās drīzāk pēc zēna nekā pēc sievietes, un ka viņas istaba bija smacīga un nelabi oda,— tas viss, pēc Lajevska domām, sagrāva ilūzijas un protestēja pret mīlestību un laulībām.

Otrajā ēdienā pasniedza spinātus ar vārītām olām, bet Nadeždai Fjodorovnai, kā jau slimniecei, — ķīseli ar pienu. Kad viņa, saviebusi norūpējušos seju, vispirms pieskārās ar karoti ķīselim un pēc tam sāka to laiski ēst, piedzerdama klāt pienu, un Lajevskis dzirdēja viņas guldzienus, viņam uzmācās tik liels naids, ka sāka niezēt galva. Viņš apzinājās, ka šādas jūtas apvainotu pat suni, taču viņš dusmojās nevis uz sevi, bet uz Nadeždu Fjodorovnu, tāpēc ka viņa radīja šīs jūtas, un Lajevskis sāka saprast, kāpēc vīrieši dažkārt noslepkavo savas mīļākās. Viņš pats, protams, nenoslepkavotu, bet, ja viņam tagad gadītos pildīt zvērinātā piesēdētāja pienākumus, viņš slepkavu attaisnotu.

—   Mērci, labulīt, — Lajevskis teica pēc pusdienām un noskūpstīja Nadeždu Fjodorovnu uz pieres.

Ienācis kabinetā, viņš krietnu brīdi staigāja, lāgiem pašķielēdams uz zābakiem, pēc tam atsēdās uz dīvāna un purpināja:

—    Jābēg projām, jābēg! Jānoskaidro attiecības un jābēg!

Viņš atgulās uz dīvāna un atkal iedomājās, ka Nadeždas Fjodorovnas vīrs varbūt nomiris viņa vainas dēļ.

—    Pārmest cilvēkam, ka viņš kādu iemīlējis vai pret kādu atsalis, ir muļķīgi, — Lajevskis mēģināja sevi pārliecināt, gulēdams un celdams augšup kājas, lai uzvilktu zābakus. — Mīlestība un naids nepakļaujas mūsu varai. Bet, kas attiecas uz vīru, tad es varbūt netieši esmu viens no viņa nāves cēloņiem, taču jāatkārto — vai esmu vainojams, ka iemīlēju viņa sievu un viņa sieva iemīlēja mani?

Pēc tam Lajevskis piecēlās un, sameklējis cepuri, devās pie dienesta biedra Šeškovska, kur ierēdņi ik dienas pulcējās, lai spēlētu vintu un dzertu aukstu alu.

«Ar savu šaubīšanos es līdzinos Hamletam,» Lajevskis domāja iedams. «Cik pareizi Šekspīrs to novērojis! Ai, cik pareizi!»

III

Lai nebūtu garlaicīgi un lai atvieglotu grūto dzīvi nule atbraukušajiem un bezģimeņu cilvēkiem, kuriem nebija kur pusdienot, jo pilsētā trūka viesnīcas, ārsts Samoiļenko savā dzīvoklī bija iekārtojis kaut ko līdzīgu kopgaldam. Tolaik pie viņa pastāvīgi ēda tikai divi: jauns zoologs fon Korens, kas vasarās brauca uz Melno jūru, lai pētītu medūzu embrioloģiju, un diakons Pobedovs, nesen beidzis semināru un atkomandēts uz šo pilsētiņu, lai aizstātu ārstēties aizbraukušo veco diakonu. Viņi katrs maksāja par pusdienām un vakariņām divpadsmit rubļu mēnesī, un Samoiļenko lika viņiem dot goda vārdu, ka viņi ieradīsies pusdienās tieši pulksten divos.

Pirmais parasti atnāca fon Korens. Viņš klusēdams apsēdās viesistabā un, paņēmis no galda albumu, vērīgi

apskatīja izbalējušās fotogrāfijas, kurās redzami sveši vīrieši platās biksēs, cilindriem galvā, dāmas krinolīnos un ar aubītēm; Samoiļenko uzvārdu atcerējās tikai dažiem un par tiem, kas bija aizmirsušies, nopūzdamies sacīja: «Lielisks, ārkārtīgi gudrs cilvēks!» Izšķirstījis albumu, fon Korens ņēma no etažeres pistoli un, piemiedzis kreiso aci, ilgi tēmēja uz kņaza Voroncova ģīmetni vai arī nostājās pie spoguļa un vērīgi aplūkoja savu melnīgsnējo seju, augsto pieri un melnos, cirtainos matus, kas izskatījās gluži pēc nēģera matiem, aplūkoja lieliem ziediem apdrukāto blāva katūna kreklu, kas izskatījās kā no persiešu paklāja šūts, un plato ādas jostu, kura aizstāja vesti. Pašapbrīnošana viņam sagādāja gandrīz vai lielāku baudu nekā fotogrāfiju vai dārgiem kalumiem izrotātās pistoles apskate. Fon Korens bija ļoti apmierināts gan ar savu seju, gan ar glīti apcirpto bārdiņu, gan ar platajiem pleciem, kas nepārprotami liecināja, ka viņam ir laba veselība un spēcīgs augums. Viņš bija apmierināts arī ar savu švītīgo uzvalku, sākot ar krekla krāsai pielāgoto kaklasaiti un beidzot ar dzeltenajiem puszābakiem.

Kamēr viņš apskatīja albumu un stāvēja pie spoguļa, virtuvē un tai blakus priekšnamā Samoiļenko bez svārkiem un bez vestes, ar kailām krūtīm, uztraukdamies un sviedriem aumaļām plūstot, rosījās ap galdiem, maisīdams vinegretu, gatavodams kādu mērci vai gaļu, griezdams gurķus un sīpolus okroškai, un to visu darīja, nikni bolīdams acis un atvēzēdams roku gan ar nazi, gan ar karoti uz denščiku, kas viņam palīdzēja.

—   Padod etiķi! — ārsts pavēlēja. — Tas ir, nevis etiķi, bet olīveļļu! — viņš kliedza, kājas dauzīdams. — Lops, kur tu ej?

—  Pēc eļļas, jūsu ekselence, — apstulbušais denščiks sacīja ķērkstošā, smalkā balsī.

—   Veicīgāk! Eļļa ir skapī! Un pasaki Darjai, lai viņa gurķu burkā ieliek vairāk diļļu! Diļļu! Tūļa, apklāj krējumu, citādi sakritīs iekšā mušas!

Šķita, ka no Samoiļenko kliedzieniem dunēja visa māja. Kad līdz pulksten diviem vēl atlika desmit vai piecpadsmit minūtes, atnāca diakons, apmēram divdesmit divus gadus vecs cilvēks, kalsens, gariem matiem,

bez bārdas un ar tikko sadīgušām ūsām. Ienācis viesistabā, viņš pagriezās pret svētbildi, pārmeta krustu, pasmaidīja un sniedza fon Korenam roku.

—    Sveiki! — zoologs dzedri sacīja. — Kur bijāt?

—    Piestātnē makšķerēju jūras bullīšus.

—    Nu, protams . . . Diakon, jūs nu gan laikam nekad nopietni nestrādāsiet.

—    Kāpēc gan ne? Darbs nav zaķis, — diakons teica, smaidīdams un iebāzdams rokas balto apakšējo svārku bezgala dziļajās kabatās.

—    Nav, kas jūs noper! — zoologs nopūtās.

Pagāja vēl kādas piecpadsmit vai divdesmit minūtes, bet pusdienās viņus vēl neaicināja, un arvien vēl bija dzirdams, ka denščiks, skriedams no priekšnama uz virtuvi un atpakaļ, klaudzināja zābakus un Samoiļenko kliedza:

—    Liec uz galda! Kur bāzīsi? Vispirms nomazgā!

Izsalkušais diakons un fon Korens sāka klaudzināt ar

papēžiem grīdu, pauzdami savu nepacietību gluži kā teātra galerijā. Beidzot durvis atvērās un nomocītais denščiks paziņoja: «Lūdzu, pie galda!» Ēdamistabā viņus sagaidīja pietvīkušais, virtuves tveicē sakarsušais un dusmīgais Samoiļenko; viņš nikni skatījās uz pusdienotajiem un, šausmās saviebis seju, pacēla viras bļodas vāku, ielēja katram pa šķīvim un, tikai pārliecinājies, ka abi garšīgi ēd un ka ēdiens viņiem pa prātam, atviegloti nopūtās un atsēdās savā dziļajā atzveltnes krēslā. Viņa seja kļuva gurda, pašapmierināta … Samoiļenko bez steigas ielēja sev glāzītē degvīnu un teica:

—    Uz jaunās paaudzes veselību!

Pēc sarunas ar Lajevski ārstam no rīta līdz pat pusdienām, par spīti lieliskajam garastāvoklim, sirds bija tāda kā smaga; viņam bija žēl Lajevska un gribējās tam palīdzēt. Pirms viras strēbšanas izdzēris glāzīti degvīna, Samoiļenko nopūtās un sacīja:

—    Šodien sastapu Vaņu Lajevski. Grūti klājas cilvēciņam. Materiālā ziņā dzīve nav apmierinoša, un galvenais — viņu pievārējusi psiholoģija. Zel puiša.

—   Viņa nu gan man nav žēl! — fon Korens teica.

—    Ja šis jaukais vīrietis slīktu, es vēl pagrūstu ar spieķi: slīksti, brālīt, slīksti . . .

—    Nav tiesa. Tu to nedarītu.

—    Kāpēc tu tā domā? — zoologs paraustīja plecus.

—   Es esmu tikpat spējīgs darīt labu darbu kā tu.

—   Vai tad cilvēka noslīcināšana ir labs darbs? — diakons vaicāja un iesmējās.

—    Lajevska noslīcināšana? Jā, labs darbs.

—   Šķiet, okroškai kaut kā trūkst… — Samoiļenko teica, vēlēdamies novērst valodu uz citu pusi.

—    Nav šaubu, ka Lajevskis ir sabiedrībai kaitīgs un tikpat bīstams kā holeras mikrobs, — fon Korens turpināja. — Viņa noslīcināšana būtu uzskatāma par nopelnu.

—   Tos tev nav nekāds gods, ja par savu tuvāko tu runā šādus vārdus. Pasaki: kāpēc tu viņu nīsti?

—    Dakter, nerunā niekus. Nīst un nicināt mikrobu ir muļķīgi, bet uzskatīt par savu tuvāko ikvienu pretimnācēju bez jebkādas šķirošanas — tas, pazemīgi pateicos, — tas nozīmē neprātot, atteikties no taisnīgas attieksmes pret cilvēkiem, vārdu sakot, mazgāt rokas nevainībā. Es tavu Lajevski uzskatu par riebekli, nemaz to neslēpju un pilnīgi apzināti izturos pret viņu kā pret riebekli. Bet tu uzskati viņu par savu tuvāko — nu tad bučojies ar viņu; tu uzskati viņu par savu tuvāko, un tas nozīmē, ka izturies pret viņu tāpat kā pret mani un diakonu, tas ir, izturies pilnīgi vienaldzīgi. Tu esi vienlīdz vienaldzīgs pret visiem.

—    Saukt cilvēku par riebekli! — Samoiļenko murmināja un šķebinādamies saviebās. — Tas ir tik neglīti, ka nespēju tev nemaz to izteikt!

—    Par cilvēkiem spriež pēc viņu rīcības, — fon Korens turpināja. — Tagad spriediet jūs, diakon … Diakon, es runāšu ar jums. Lajevska kunga darbība atklāti izvērsta jūsu acu priekšā kā garš ķīniešu hieroglifu tīstoklis, un jūs to varat lasīt no sākuma līdz beigām. Ko viņš izdarījis šajos divos gados, kamēr šeit dzīvo? Ņemsim visu pēc kārtas. Pirmkārt, viņš iemācījis pilsētiņas iedzīvotājus spēlēt vintu; pirms diviem gadiem šo kāršu spēli šeit nepazina, bet tagad vintu spēlē no rīta līdz vēlai naktij visi, pat sievietes un pusaudži; otrkārt, viņš iemācījis šejieniešus dzert alu, kas šeit nebija iecienīts; pilsētnieki viņam arī parādā pateicību par zināšanām attieksmē uz dažādām degvīna šķirnēm, un tagad viņi ar aizsietām acīm spēj atšķirt Košejova degvīnu no Smirnova degvīna numurs divdesmit viens. Treškārt, senāk šeit dzīvoja ar citu sievām slepus tādu pašu iemeslu dēj, kādu iemeslu dēļ zagji slepus, nevis visiem redzot, zog; laulības pārkāpšanu šeit uzskatīja par kaut ko tādu, ko kaunējās izstādīt vispārējai apskatei, bet Lajevskis šai ziņā ir pionieris: viņš atklāti dzīvo ar cita sievu. Ceturtkārt. . .

Fon Korens ātri izstrēba savu okrošku un atdeva šķīvi denščikam.

— Izpratu Lajevski jau pirmajā mūsu pazīšanās mēnesī, — fon Korens turpināja, vērsdamies pie diakona. — Atbraucām šurp reizē. Tādiem cilvēkiem kā viņš ļoti patīk draudzēšanās, tuvināšanās, solidaritāte un līdzīgas norises, jo viņiem vienmēr citi vajadzīgi vinta spēlei, iedzeršanai un uzkošanai; turklāt viņi ir pļāpīgi, un viņiem vajadzīgi klausītāji. Mēs sadraudzējāmies, tas ir, viņš vazājās pie manis katru dienu, neļāva man strādāt un vaļsirdīgi klāstīja par savu draugaļu. Jau pašā sākumā viņš mani pārsteidza ar savu neparasto melīgumu, no kura man kļuva šķebīga dūša. Kā draugs viņu piesardzīgi rāju, kāpēc viņš daudz dzer, kāpēc dzīvo pāri saviem līdzekļiem, taisa parādus, kāpēc neko nestrādā un nelasa, kāpēc ir tik nekulturāls un tik maz zina, — atbildot uz visiem šiem jautājumiem, viņš rūgti pasmaidīja, nopūtās un teica: «Esmu neveiksminieks, liekais cilvēks,» — vai arī: «Draudziņ, ko jūs gribat no mums, no dzimtbūšanas lauskām?» — vai: «Mēs izvirstam . . .» Vai arī sāka gari penterēt par Oņeginu, Pečorinu, Bairona Kainu, Bazarovu, par kuriem teica: «Tie ir mūsu tēvi pēc miesas un gara.» Sak, saprotiet — ne jau viņš vainīgs, ka kroņa vēstules stāv neatplēstas veselām nedēļām, ka viņš pats dzer un apdzirda citus, bet vainīgi ir Oņegins, Pečorins, Turgeņevs, kuri tēlojuši neveiksminiekus un liekos cilvēkus. Vislielākās izlaidības un cūciskas uzvešanās iemesls esot meklējams, lūk, nevis viņā pašā, bet kaut kur ārpus viņa, pasaules telpā. Un turklāt — cik veikls numurs! — izvirtis, melīgs un riebīgs nevis viņš viens pats, bet «mēs, astoņdesmito gadu cilvēki», «mēs, nevarīgie, nervozie dzimtbūšanas mantinieki», «mūs sakropļojusi civilizācija» … Vārdu sakot, mums jāsaprot, ka tik izcils vīrs kā Lajevskis arī pagrimšanā ir izcils, ka viņa izvirtība, tumsonība un netīrība ir dabas zinātniski vēsturiska parādība, kuru svētījusi nepieciešamība, ka iemesli ir vispasaules mēroga, stihiski iemesli un ka Lajevskim vajadzētu piekārt svētbildes lampiņu, jo viņš ir liktenīgs sava laikmeta noskaņu, iedzimtības upuris un tā tālāk, un tā joprojām. Visi ierēdņi un dāmas, viņā klausīdamies, pūta un elsa, bet es ilgi nevarēju saprast, ar ko man darīšana: ar ciniķi vai veiklu blēdi. Tādi subjekti kā viņš — pēc izskata inteliģenti, drusku paskoloti, varen pļāpīgi attieksmē uz savu cildenumu — prot izlikties par neparasti sarežģītiem raksturiem.

—    Rimsties! — Samoiļenko aizsvilās. — Neļaušu manā klātbūtnē sliktu runāt par viscildenāko cilvēku!

—    Nepārtrauc, Aleksandr Davidič, — fon Korens salti sacīja. — Es tūlīt beigšu. Lajevskis ir diezgan vienkāršs organisms. Pateikšu, kāds ir viņa morālais skelets: no rīta mājas tupeles, pastaiga un sarunas, pulksten divos tupeles, pusdienošana un vīns, pulksten piecos peldēšanās, tēja, vīns, pēc tam vints un melošana, pulksten desmitos vakariņas un vīns, pēc pusnakts miegs un la Semme. Viņa eksistence ietilpināta šajā šaurajā programmā kā ola čaumalā. Vai nu viņš staigā, vai sēž, dusmojas, raksta, priecājas — viss aprobežojas ar vīnu, kārtīm, tupelēm un sievietēm. Sievietei viņa dzīvē ir liktenīgā — galvenā nozīme. Viņš pats klāsta, ka jau kopš trīspadsmit gadiem bijis iemīlējies; būdams pirmā kursa students, uzturējis sakaru ar kādu dāmu, kura viņu labvēlīgi ietekmējusi un kurai viņš parādā pateicību par savu muzikālo izglītību. Otrajā kursā studēdams, viņš izpircis no netiklības nama prostitūtu un paaugstinājis to līdz savam līmenim, tas ir, padarījis to par savu draugaļu, bet viņa nodzīvojusi kopā ar Lajevski pusgadu un aizmukusi atpakaļ pie atklātās mājas saimnieces, un šī bēgšana sagādājusi Lajevskim daudz garīgu ciešanu. Jā, viņš cietis tik ļoli, ka vajadzējis izstāties no universitātes un divus gadus mājās slinkot. Bet tas vēl nav viss. Mājās viņš sapinies ar kādu atraitni, kura ieteikusi viņam atstāt juridisko fakultāti un iestāties filoloģijas fakultātē. Tā viņš arī izdarījis. Pabeidzis universitāti, Lajevskis kaisli iemīļojis savu tagadējo… kā to lai pasaka? . . . precēto draudzeni, un vajadzējis bēgt kopā ar viņu šurp uz Kaukāzu it kā ideālu dēļ . .. Bet kuru katru dienu Lajevskis atsals pret viņu, aizbēgs atpakaļ uz Pēterburgu, un arī tas notiks ideālu dēļ.

—   Kā tu to zini? — Samoiļenko norūca, nikni lūkodamies uz zoologu. — Labāk būtu ēdis.

Pasniedza sutinātas kefales ar poļu mērci. Samoiļenko uzlika katram pusdienotājam uz šķīvja veselu zivi un pats aplēja to ar mērci. Brīdis aizritēja, nerunājot ne vārda.

—    Sievietei ir būtiska nozīme ikviena cilvēka dzīvē, — diakons teica. — Tur neko nevar darīt.

—    Jā, bet cik lielā mērā? Ikvienam no mums ir sievietes — māte, māsa, sieva, draugs, bet Lajevskim sieviete ir viss un turklāt tikai mīļākā. Sieviete, tas ir, kopdzīve ar viņu, ir Lajevska dzīves laime un mērķis; viņš ir jautrs, skumjš, garlaicīgs, vīlies tikai sievietes dēļ; ja dzīve apriebusies, vainīga sieviete; iekvēlojusies jaunas dzīves blāzma, radušies ideāli — arī iemesls meklējams sievietē … Lajevskim patīk tikai tie rakstnieku darbi vai gleznas, kurās ir sieviete. Mūsu laiki, pēc viņa domām, peļami un sliktāki par četrdesmitajiem vai sešdesmitajiem gadiem tikai tāpēc, ka mēs nemākot līdz neprātam ļauties mīlas ekstāzei un kaislei. Siem saldkaisles dievinātājiem droši vien smadzenēs ir kāds īpašs, sarkomai līdzīgs audzējs, kas saspiedis smadzenes un vada visu viņu psihi. Pavērojiet Lajevski, kad viņš sēž viesībās. Iegaumējiet: tiklīdz viņa klātbūtnē izvirzās kāds vispārīgs jautājums, piemēram, par šūnu vai instinktu, viņš sēž maliņa, klusē, noklausās; viņš izskatās gurdens, vīlies, nekas viņu neinteresē, viss ir vulgārs un niecīgs, bet, tikko ievirzās valodas par tēviņiem un mātītēm, piemēram, ka zirnekļu mātīte pēc apaugļošanās apēd tēviņu, — Lajevska acīs iekvēlojas ziņkāre, seja atplaukst, vārdu sakot, viņš atdzīvojas. Visām viņa domām, lai cik cēlas, cildenas vai pelēcīgas tās būtu, vienmēr ir viens un tas pats kopējās saskares punkts. Es eju blakus viņam pa ielu un pretim soļo, piemēram, ēzelis … Lajevskis tūlīt jautā: «Lūdzu, pasakiet — kas notiks, ja ēzeļu mātīti aplecinās ar kamieli?» Bet sapņi! Viņš jums ir stāstījis savus sapņus? Tie ir lieliski! Dažkārt viņš sapņojis, ka apprecināts ar Mēnesi, citreiz, ka izsaukts uz policiju un tur viņam pavēlēts, lai viņš dzīvojot ar ģitāru kā ar sievu…

Diakons sāka skaļi smieties; Samoiļenko sadrūma, dusmīgi rauca seju, lai nebūtu jāsmejas, taču nenocietās un arī sāka skani smieties.

— Un visu laiku melo! — viņš teica, slaucīdams asaras. — Jānudien, melo!

IV

Diakons bija ļoti viegli sasmīdināms un katra nieka dēļ smējās, kamēr sānos iemetās dūrējs, smējās līdz zemei locīdamies. Šķita, ka diakonam patīk satikties ar citiem tikai tāpēc, ka viņiem piemīt kaut kas jocīgs un ka viņiem var dot jocīgas iesaukas. Samoiļenko viņš saukāja par tarantulu, Samoiļenko denščiku par pīļtēviņu un varen jūsmoja, kad fon Korens kādreiz nosauca Lajevski un Nadeždu Fjodorovnu par makakiem. Diakons alkatīgi lūkojās sejās, klausījās, acis nepamirkšķinādams. un varēja redzēt, kā viņa acis pieplūst ar smiekliem un kā seja saspringst, gaidot, kad varēs ļaut vaļu un smieties līdz asarām.

—   Tas ir samaitāts un izvirtis subjekts, — zoologs turpināja, bet diakons, gaidīdams kaut ko jocīgu, dzēlās viņa sejā. — Reti kur var sastapt tik nožēlojamu cilvēciņu. Miesās vārgs, nīkulīgs un vecs, intelekta ziņā ne ar ko neatšķiras no resnas tirgoņa sievas, kas tikai ēd, dzer, guļ uz pēļa un izmanto kā mīļāko savu kučieri.

Diakons atkal skaļi smējās.

—   Diakon, nesmejieties, — fon Korens sacīja, — galu galā tas ir muļķīgi. Es neliktos ne zinis, ka viņš ir nožēlojams, — fon Korens turpināja, nogaidījis, kad diakons aprims, — es vienaldzīgi ietu Lajevskim garām, ja viņš nebūtu tik kaitīgs un bīstams. Vispirms viņš ir kaitīgā, jo patīk sievietēm, un tāpēc esam apdraudēti, ka viņam var būt pēcnācēji, tas ir, viņš var laist pasaulē veselu duci Lajevsku, tādus pašus vārguļus un izvirtuļus kā viņš pats. Otrkārt, viņa netikumi ir ļoti lipīgi. Es jums jau stāstīju par vintu un alu. Vēl pāris gadu, un viņš iekaros visu Kaukāza piekrasti. Jūs zināt, cik ļoti lautas masas, it īpaši tautas vidējie slāņi, tic inteliģencei, universitātē gūtajai izglītībai, cēlām manierēm un literārajai valodai. Vienalga, kādu neķītrību Lajevskis izdarītu, visi ticēs, ka tas ir labi, ka tā tam jābūt, jo viņš ir inteliģents, liberāls un universitāti beidzis cilvēks. Turklāt viņš ir neveiksminieks, liekais cilvēks, neirastēniķis, mūsdienu upuris, bet tas nozīmē, ka viņš drīkst darīt visu. Viņš ir lāga puisis, sirsnīgs cilvēks, viņš tik saprotoši un iecietīgi izturas pret citu vājībām; viņš nestrīdas, allaž piekrīt, ir miermīlīgs, nav lepns, kopā ar viņu var gan iedzert, gan jēli parunāt, gan patenkot. .. Masas, kas vienmēr tiecas uz antropomorfismu reliģijā un morālē, visvairāk mīl tos dieviņus, kuriem tādas pašas vājības kā šīm masām. Padomājiet nu, cik viņam plašs inficēšanas lauks! Turklāt viņš ir tīri labs aktieris, veikls liekulis un ļoti labi zina visus niķus un stiķus. Piemēram, atcerieties viņa izlocīšanos un trikus, kaut vai runājot par civilizāciju. No civilizācijas Lajevskī nav ne vēsts, bet viņš kladzina: «Ai, kā civilizācija mūs sakropļojusi! Ai, kā es apskaužu mežoņus, dabas bērnus, kuri nav saskārušies ar civilizāciju!» Redziet, vajagot paturēt prātā, ka viņš kādreiz, sendienās, ar visu sirdi bijis pieķēries civilizācijai, pakļāvies tai, izpratis to caurcaurēm, bet civilizācija viņu nogurdinājusi, piekrāpusi, likusi viņam vilties; viņš, lūk, esot Fausts, esot otrs Tolstojs . . . Bet Šopenhaueru un Spenseru Lajevskis apstrādā kā puikas un tēvišķi uzklapē viņiem uz pleca: nu, brālīt Spenser, kas ir? Lajevskis, protams, nav lasījis Spensera darbus, bet cik jauki izklausās, kad viņš ar vieglu, nevērīgu ironiju saka par savu madāmiņu: «Viņa lasījusi Spensera darbus!» Un Lajevskī klausās, un neviens negrib saprast, ka šim šarlatānam nav tiesību ne vien runāt par Spenseru šādā tonī, bel pat noskūpstīt Spcnsera pazoli! Apšaubīt civilizāciju, autoritātes, graut citu cilvēku svētumus, šķiest dubļus, ākstīgi pamest ar aci uz viņu pusi vienīgi tādēļ, lai attaisnotu un slēptu savu nevarību un morālo nabadzību, var tikai ļoti patmīlīgs, zemisks un nelietīgs dzīvnieks.

—    Koja, es nezinu, ko tu gribi no viņa, — Samoiļenko teica, skatīdamies uz zoologu nevis nikni, bet nu jau it kā vainīgs juzdamies. — Viņš ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Protams, ne jau bez vājībām, bet viņš ir mūsdienu ideju līmenī, kalpo valsts iestādē, dara labu tēvzemei. Pirms desmit gadiem šeit dienēja par aģentu kāds vecītis, ārkārtīgi gudrs cilvēks. . . Viņš mēdza teikt…

—    Pietiks, pietiks! — zoologs pārtrauca ārstu. — Tu saki: Lajevskis kalpo valsts iestādē. Bet kā kalpo? Vai gan tāpēc, ka viņš ieradies šeit, dzīve kļuvusi labāka, ierēdņi kārtīgāki, godīgāki un pieklājīgāki? Gluži otrādi — ar savu inteliģenta, universitāti beiguša cilvēka autoritāti viņš tikai sankcionē viņu izlaidību. Lajevskis ir akurāts vienīgi divdesmitajā datumā, kad jāsaņem alga, bet pārējās dienās viņš tikai šļūkā pa savām mājām ar tupelēm kājās un cenšas izlikties, it kā Krievijas valdība būtu viņam parādā lielu pateicību par to, ka viņš dzīvo Kaukāzā. Nē, Aleksandr Davidič, neaizstāvi viņu. Tu esi neīsts no sākuma līdz beigām. Ja tu patiešām mīlētu Lajevski un uzskatītu viņu par savu tuvāko, tu vispirms nebūtu vienaldzīgs pret viņa vājībām, neizturētos pret tām iecietīgi un Lajevska paša labā censtos padarīt viņu nekaitīgu.

—    Ko tu ar to domā?

—    Padarīt nekaitīgu. Ņemot vērā, ka viņš ir nelabojams, nekaitīgu viņu var padarīt tikai ar vienu paņēmienu …

Fon Korens pārvilka pirkstu pār savu kaklu.

—    Varbūt varētu arī noslīcināt… — viņš piebilda. — Cilvēces interesēs un viņu pašu interesēs šādi cilvēki jāiznīcina. Katrā ziņā.

—    Ko tu runā? — Samoiļenko murmināja, pieceldamies un ar izbrīnu lūkodamies uz zoologa mierīgo, salto seju. — Diakon, ko viņš runā? Vai tev prāts?

—    Neuzstāju, ka jāpiemēro tieši nāves sods, — fon Koreņs teica. — Ja ir pierādīts, ka tas kaitīgs, izdomājiet kaut ko citu. Lajevski iznīcināt nevar, nu tad izolējiet viņu, padariet viņu nekaitīgu, nododiet sabiedriskajos darbos…

—    Ko tu runā? — Samoiļenko šausminājās. — Ar pipariem, ar pipariem! — viņš iekliedzās izmisušā balsī, pamanījis, ka diakons ēd pildītus kabačus bez pipariem. — Tu esi tik ārkārtīgi gudrs cilvēks, bet ko tu runā?! Mūsu draugu, lepnu, inteliģentu cilvēku, nodot sabiedriskajos darbos!!

—    Ja būs lepns, ja pretosies — jāiekaj dzelžos!

Samoiļenko vairs nespēja izteikt nevienu vārdu, tikai

kustināja pirkstus; diakons paskatījās uz viņa apstulbušo, bet īstenībā jocīgo seju un sāka skaļi smieties.

—    Nerunāsim vairs par to, — zoologs teica. — Iegaumē tikai vienu, Aleksandr Davidič, ka pirmatnējos cilvēkus no tādiem kā Lajevskis sargāja cīņa par eksistenci un izlase, bet tagad mūsu kultūra ievērojami samazinājusi cīņu par eksistenci un izlasi, un mums pašiem jārūpējas par vārguļu un nederīgo iznīcināšanu, jo tad, kad Lajevski savairosies, civilizācija ies bojā un cilvēce neglābjami izvirtīs. Vainīgi būsim mēs.

—    Ja cilvēki jāslīcina un jākar, — Samoiļenko sacīja, — tad pie velna tavu civilizāciju, pie velna cilvēci! Pie velna! Lūk, ko es tev sacīšu: tu esi augsti mācīts, ārkārtīgi gudrs cilvēks, tēvzemes lepnums, bet vācieši tevi samaitājuši. Jā, vācieši! Vācieši!

Samoiļenko, kopš tiem laikiem, kad aizbrauca no Tērbatas, kur studēja medicīnu, reti bija redzējis vāciešus un nebija lasījis nevienu vācu grāmatu, taču, pēc viņa domām, viss ļaunums politikā un zinātnē nācis no vāciešiem. Kur viņam radies šāds uzskats, to Samoiļenko pats nepateiktu, bet viņš cieši turējās pie šāda uzskata.

—   Jā, vācieši! — viņš vēlreiz atkārtoja. — Iesim dzert tēju.

Visi trīs piecēlās un, uzlikuši galvā platmali, devās puķu dārziņā un tur apsēdās nīkulīgu kļavu, bumbierkoku un kastaņu ēnā. Zoologs un diakons apsēdās uz sola pie galdiņa, Samoiļenko atslīga pītā krēslā ar platu, lēzenu atzveltni. Denščiks pasniedza tēju, ievārījumu un pudeli ar sīrupu.

Laiks bija ļoti karsts, apmēram trīsdesmit grādu ēnā. Tveikainais gaiss sastindzis, bez vēsmiņas, garais zirnekļa tīmekļa pavediens, kurš stīdzēja no kastaņas līdz zemei, ļengani karājās un nešūpojās.

Diakons paņēma ģitāru, kas pastāvīgi atradās zemē pie galda, uzskaņoja un klusi, smalkā balstiņā dziedāja: «Semināra jaunie puiši stāvēja pie kroga …» — bet tūlīt apklusa lielā karstuma dēļ, noslaucīja no pieres sviedrus un paskatījās augšup uz nokaltušajām debesīm. Samoiļenko aizsnaudās; tveicē, klusumā un saldajā pēcpusdienas snaudā, kas drīz pievārēja visu viņa augumu, viņš apgura un sareiba; rokas karājās, acis kļuva šauras šauras, galva slīga uz krūtīm. Asarainā jūsmā viņš palūkojās uz fon Korenu un diakonu un murmināja:

—    Jaunā paaudze … Zinātnes zvaigzne un baznīcas spīdeklis . . . Kazi, garpaltrakainais alelūjā uzķepurosies par metropolītu, un, kas to var zināt, būs vēl jābučo roka … Lai jau … lai jau dievs dod . ..

Drīz bija dzirdama krākšana. Fon Korens un diakons padzēra tēju un izgāja uz ielas.

—   Vai atkal uz piestātni bullīšus makšķerēt? — zoologs vaicāja.

—    Nē, laiks pārāk karsts.

—    Iesim uz manu dzīvokli. Iesaiņosiet manu sūtījumu un kaut ko pārrakstīsiet. Pie tā paša aprunāsimies, ar ko jūs varētu nodarboties. Diakon, jāstrādā. Slaistīties nedrīkst.

—    Jūsu vārdi ir taisnīgi un loģiski, — diakons teica, — taču manas tagadējās dzīves apstākļos laiskums ir attaisnojams. Pats zināt, ka nenoteikts stāvoklis stipri veicina apātiju. Vai esmu šurp atsūtīts pagaidām vai pavisam, dievs vien to zin; es šeit dzīvoju kā uz plosta, bet mana diakoniete nīkst pie tēva un garlaikojas. Vaļsirdīgi sakot, no karstuma smadzenes atsulājušās.

—    Tās visas ir blēņas, — zoologs teica. — Arī pie karstuma var pierast, un arī bez diakonietes var pierast dzīvot. Nevajag izlaisties. Vajag sevi turēt grožos.

Nadežda Fjodorovna no rīta gāja peldēties, viņai nopakaļ ar krūzi, vara bļodu, ar palagiem un sūkli nāca virēja Olga. Reidā stāvēja divi sveši tvaikoņi ar netīriem, baltiem dūmeņiem, droši vien ārzemju preču kuģi. Sveši vīrieši baltos uzvalkos, baltos apavos staigāja pa piestātni, skaļi franciski kliedza, un citi no šiem kuģiem viņiem atsaucās. Mazajā pilsētas baznīcā raiti bimbināja zvani.

«Šodien svētdiena!» Nadežda Fjodorovna priecīgi iedomājās.

Viņa jutās pilnīgi vesela un bija jautrā, svētdienīgā omā. Jaunajā, ērtajā rupja vīriešu čičunčā auduma kleitā, ar lielu salmu cepuri, kuras platās malas noliektas zemu uz ausīm un zem kuras seja rēgojās it kā no kārbiņas, viņa pati iztēlojās sevi ļoti jauku. Nadežda Fjodorovna domāja, ka visā pilsētā ir tikai viena pati jauna, skaista, inteliģenta sieviete — un tā ir viņa — un ka tikai viņa viena pati prot ģērbties lēti, eleganti un gaumīgi. Piemēram, šī kleita maksā tikai divdesmit divus rubļus, bet tā tomēr ir tik jauka! Visā pilsētā vienīgi viņa prot patikt vīriešiem, bet to ir daudz, un tapec viņi visi paši pret savu gribu noteikti apskauž Lajevski.

Nadežda Fjodorovna priecājās, ka Lajevskis pēdējā laikā izturējās pret viņu vēsi, apvaldīti pieklājīgi, brīžiem pat nekaunīgi un rupji; uz visiem Lajevska izlēcieniem, nicinošiem, saltiem vai dīvainiem, neizprotamiem skatieniem viņa senāk būtu atbildējusi ar asarām, pārmetumiem, ar draudēšanu aizbraukt no viņa vai nomērdēt sevi badā, bet tagad Nadežda Fjodorovna tikai sarka, it kā vainīga juzdamās, brīžiem paraudzījās uz viņu un priecājās, ka Lajevskis neuzplijas viņai ar glāstiem. Ja viņš to rātu vai draudētu, būtu vēl labāk un patīkamāk, jo Nadežda Fjodorovna jutās pret Lajevski ļoti vainīga. Viņai šķita, ka ir vainīga, pirmkārt, tāpēc, ka neatbalstīja Lajevska ilgas pēc darba dzīves, kuras dēļ viņš pameta Pēterburgu un atbrauca šurp uz Kaukāzu, viņa bija pārliecināta, ka Lajevskis pēdējā laikā dusmojas uz viņu tieši tāpēc. Uz Kaukāzu braucot, Nadeždai Fjodorovnai šķita, ka jau pirmajā dienā viņa šeit jūras malā atradīs vientuļu zemes stūrīti, mājīgu ēnainu dārziņu, kur varēs stādīt puķes un dārzeņus, kur bus putni un strauti, kur varēs audzēt pīles un vistas, aicināt ciemos kaimiņus, ārstēt trūcīgus zemniekus un izdāļāt viņiem grāmatiņas; bet izrādījās, ka Kaukāzā ir vienīgi kaili kalni, meži un milzīgas ielejas, ka Kaukāzā ilgi jāmeklē zemes gabaliņš, jāpūlas, jāceļ sev mājas, ka nekādu kaimiņu te nav, ir ļoti karsti un ik brīdi var uzbrukt laupītāji. Lajevskis nesteidzās iegūt sev zemes gabalu; viņa priecājās par to, un abi domās it kā vienojās nekad vairs nepieminēt darba dzīvi. Viņš klusēja — Nadežda Fjodorovna domāja: tātad dusmojas uz viņu par to, ka arī viņa klusē.

Otrkārt, Nadežda Fjodorovna bez Lajevska ziņas šajos divos gados bija izņēmusi uz parāda Ačmianova veikalā dažādus niekus par kādiem trīssimt rubļiem. Ņēma pa druskai gan drānas, gan zīdus, gan saulsargus, un nemanot salasījās tik liels parāds.

«Jau šodien pateikšu to Lajevskim . . .» viņa nolēma, bet tūlīt atskārta, ka pašreizējā noskaņojumā diez vai būs ērti runāt ar Lajevski par parādiem.

Treškārt, viņa jau divas reizes, Lajevskim promesot, bija ļāvusi ierasties pie sevis Kiriļinam, policijas pristavam: vienu reizi no rīta, kad Lajevskis bija aizgājis peldēties, otrreiz pusnaktī, kad viņš spēlēja kārtis. Nadežda Fjodorovna, to atcerēdamās, pietvīka līdz ausīm, atskatījās atpakaļ uz virēju, it kā bīdamās, ka tā noklausīsies viņas domas. Garas, neciešami karstas, garlaicīgas dienas, skaisti, mokpilni vakari, smacīgas naktis un visa šī dzīve, kad cilvēks no rīta līdz vakaram nezina, kā aizvadīt dīko laiku, uzmācīgās domas, ka viņa ir skaistākā jaunā sieviete visā pilsētā, ka viņas jaunība paiet veltīgi, un arī pats Lajevskis, godīgs, idejisks, bet vienmuļš, kas allaž šļūkā ar tupelēm, grauž nagus un ir apnicis ar savām kaprīzēm, — veicināja to, ka Nadeždu Fjodorovnu pamazām guva savā varā mieskāre, un viņa kā prātā jukusi dienu un nakti domāja par vienu un to pašu. Savā elpā, skatienos, balss noskaņā un gaitā viņa juta vienīgi iekāri; jūras šalkas viņai pauda, ka vajag mīlēt, vakara tumsa — to pašu, kalni — to pašu . . . Kad Kiriļins sāka viņu lenkt, viņai nebija spēka, viņa ari negribēja, nevarēja pretoties un atdevās viņam …

Tagad ārzemju tvaikoni un vīrieši baltos uzvalkos viņai nez kāpēc atgādināja milzīgu zāli; reizē ar franču valodu viņas ausīs ieskanējās valša skaņas un krūtis nodrebēja neizprotamā priekā. Viņai gribējās dejot un runāt franciski.

Nadežda Fjodorovna priecīgi domāja, ka viņas neuzticība nav nekas briesmīgs. Šajā neuzticībā viņas sirds nepiedalījās: viņa joprojām mīlēja Lajevski, tāpēc ka bija greizsirdīga, žēloja viņu, garlaikojās, ja Lajevskis nebija mājās. Izrādījās, ka Kiriļins ir tīri viduvējs, parupjš, kaut arī glīts vīrietis, ar viņu viss jau izbeigts un nekas vairs nebūs. Kas bijis — izbijis, nevienam tur nav nekāda daja, ja Lajevskis kaut ko padzirdēs, viņš neticēs.

Krastā bija tikai viena dāmu peldētava, un vīrieši peldējās zem klajas debess. Iegājusi peldētavā, Nadežda Fjodorovna tur sastapa pusmūža dāmu Mariju Konstantinovnu Bitjugovu, ierēdņa sievu, un viņas piecpadsmit gadu veco meitu Katju, ģimnāzisti; abas sēdēja uz soliņa un pašlaik izģērbās. Marija Konstantinovna bija labsirdīga, jūsmīga un delikāta persona, viņa runāja ar patosu, vārdus stiepdama. Līdz sava mūža trīsdesmit otrajam gadam viņa bija strādājusi par guvernanti, pēc tam apprecējusi ierēdni Bitjugovu, mazu cilvēciņu ar pliku galvvidu; viņš sukāja matus uz deniņiem un bija ļoti lēnīgs. Vēl līdz šim laikam Marija Konstantinovna bija iemīlējusies Bitjugovā, bija greizsirdīga uz viņu, sarka, dzirdēdama vārdu «mīlestība», un visiem iegalvoja, ka jūtas ļoti laimīga.

—    Mana dārgā! — viņa jūsmīgi sacīja, ieraudzīdama Nadeždu Fjodorovnu un savilkdama sejā tādus vaibstus, ko visi viņas paziņas dēvēja par sīrupsaldiem. — Mīļā, cik patīkami, ka atnācāt! Peldēsimies kopā — tas būs apburoši!

Olga aši nometa kleitu, kreklu un sāka izģērbt savu kundzi.

—    Šodien laiks taču nav tik karsts kā vakar? — Nadežda Fjodorovna sacīja, vairīdamās no kailās virējas nesaudzīgajiem pieskārieniem. — Vakar es taja tveice gandrīz nomiru!

—    Jā, jā, mana mīļā! Arī es gandrīz nosmaku. Ticat vai neticat, vakar peldējos trīs reizes… padomājiet, mīļā, trīs reizes! Pat Nikodims Aleksandričs uztraucās.

«Vai sievietes drīkst būt tik neglītas?» Nadežda Fjodorovna domāja, uzmetusi acis Olgai un ierēdņa sievai; Nadežda Fjodorovna paskatījās uz Katju un domāja: «Meitenei tīri jauks augums.»

—    Jūsu Nikodims Aleksandričs ir ļoti ļoti patīkams! — Nadežda Fjodorovna sacīja. — Nudien esmu viņā iemīlējusies!

—    Ha-ha-ha! — liekuļoti iesmējās Marija Konstantinovna. — Tas ir apburoši!

Atbrīvojusies no apģērba, Nadežda Fjodorovna juta vēlēšanos lidot. Viņai šķita — ja sāktu plivināt rokas, katrā ziņā uzlidotu augšup. Izģērbusies viņa pamanīja, ka Olga šķebinādamās raugās uz viņas balto miesu. Olga bija jauna, kareivja sieva, dzīvoja ar likumīgo vīru un tāpēc turēja sevi par labāku un krietnāku nekā kundzi. Nadežda Fjodorovna juta, ka arī Marija Konstantinovna un Katja viņu neciena un baidās no viņas. Tas bija nepatīkami, un, lai padarītu sevi cildenāku šo sieviešu acīs, Nadežda Fjodorovna sacīja:

—    Pie mums Pēterburgā vasaras sezona tagad pilnā plaukumā. Man un vīram tik daudz paziņu! Vajadzētu aizbraukt paciemoties.

—   Liekas — jūsu vīrs ir inženieris? — Marija Konstantinovna bikli iejautājās.

—    Es runāju par Lajevski. Viņam ir ļoti daudz paziņu. Bet diemžēl viņa māte, lepna aristokrāte, ir aprobežota . . .

Nadežda Fjodorovna nepabeidza sakāmo un metās ūdenī; viņai pakaļ brida Marija Konstantinovna un

Katja.

—    Mūsu augstākajā sabiedrībā ir ļoti daudz aizspriedumu, — Nadežda Fjodorovna turpināja, — un dzīve nav nemaz tik bezrūpīga, kā šķiet.

Marija Konstantinovna, kas bija strādājusi par guvernanti aristokrātiskās ģimenēs un labi pazina augstāko sabiedrību, teica:

—    Jā, jā! Ticat vai neticat, mīļā, bet pie Garatinskiem gan uz brokastīm, gan uz pusdienām katrā ziņā bija jāpārģērbjas, un tāpēc es gluži kā aktrise saņēmu ne vien algu, bet arī piemaksu tērpu iegādei.

Viņa nostājās starp Nadeždu Fjodorovnu un Katju, it kā norobežodama savu meitu no ūdens, kas bija skāris Nadeždu Fjodorovnu. Pa durvīm, kas veda uz jūru, bija redzams — kāds peldēja apmēram simt soļu no peldētavas.

—    Māmiņ, tas ir mūsu Kostja! — Kaija iesaucās.

—    Ai, ai! — Marija Konstantinovna bailēs sāka kladzināt. — Kostja! Kostja! — viņa kliedza. — Peldi atpakaļ! Peldi atpakaļ!

Kostja, gadus četrpadsmit vecs zēns, lai palielītos ar drosmi mātes un māsas acu priekšā, ienira un peldēja tālāk, taču apgura, steidzās atpakaļ, un pēc nopietnās, saspringtās sejas bija redzams, ka viņš vairs nepaļaujas uz saviem spēkiem.

—    Mīļā, negals ar zēniem! — Marija Konstantinovna nomierinādamās sacīja. — Cik tur vajag — nolauzīs sev kaklu. Mīļā, tik patīkami un tanī pašā laikā tik grūti būt mātei! Allaž jābaidās.

Nadežda Fjodorovna uzlika salmu platmali un metās ārā no peldētavas, jūrā. Viņa aizpeldēja kādas četras asis un atgulās uz muguras. Varēja saskatīt jūru līdz apvārsnim, tvaikoņus, krastā cilvēkus, pilsētu, un tas viss kopā ar tveici un dzidriem, maigiem viļņiem viņu kairināja un viņai čukstēja, ka vajag dzīvot, dzīvot. .. Strauji viļņus un gaisu šķeldama, viņai garām aizjoņoja buru laiva; vīrietis, kas sēdēja pie stūres, skatījās uz Nadeždu Fjodorovnu, un viņai patika šī skatīšanās . ..

Dāmas izpeldējās, apģērbās un kopā devās mājup.

—    Man katru pārdienu ir drudzis, tomēr nekļūstu vājāka, — Nadežda Fjodorovna sacīja, aplaizīdama peldoties sāļas kļuvušās lūpas un ar smaidu atbildēdama uz paziņu sveicieniem. — Vienmēr esmu bijusi apaļīga un tagad, šķiet, esmu kļuvusi vēl kuplāka.

—    Mīļā, tā ir tāda iedzimta īpašība. Ja kādam nav lieksmes uz kuplumu, piemēram, kā man, tad nelīdz nekādi ēdieni. Bet, mīļā, jūs esat saslapinājusi savu cepuri.

—    Gan jau izžūs.

Nadcžda Fjodorovna atkal ieraudzīja baltos uzvalkos ģērbušos vīriešus, kas staigāja pa krastmalu un runāja franciski; nez kāpēc viņai krūtīs atkal uzvilnīja prieks un neskaidri iešāvās prātā kāda liela zāle, kurā viņa kādreiz dejojusi vai kura varbūt kādreiz rādījusies viņai sapņos. Sirds dziļumos kaut kas neskaidri, dobji viņai čukstēja, ka viņa ir sīkmanīga, vulgāra, nejauka, niecīga sieviete …

Marija Konstantinovna apstājās pie savas mājas vārtiem un lūdza, lai Nadežda Fjodorovna ienākot un brītiņu atpūšoties.

—    Ienāciet, mīļā! — Marija Konstantinovna lūdzošā balsī sacīja un tanī pašā laikā ar bažām un cerībām paskatījās uz Nadeždu Fjodorovnu: varbūt atteiksies un neienāks!

—   Labprāt, — Nadežda Fjodorovna piekrita. — Jūs taču zināt, cik ļoti man patīk jūsu mājās!

Viņa iegāja mājā. Marija Konstantinovna viņu apsēdināja, pasniedza kafiju, cienāja ar sātnām maizītēm, pēc tam rādīja fotogrāfijas, kurās redzamas mājasmātes kādreizējās audzēknes Garatinsku jaunkundzes, kas tagad jau apprecējušās, parādīja arī Katjas un Kostjas eksāmenu atzīmes; atzīmes bija ļoti labas, bet, lai tās izklausītos vēl vērtīgākas, mājasmāte nopūzdamās sūrojās, cik grūti tagad mācīties ģimnāzijā… Viņa aprūpēja viešņu, bet tanī pašā laikā nožēloja viņu un baidījās, ka Nadežda Fjodorovna ar savu klātbūtni var ļauni ietekmēt Kostjas un Katjas tikumību, un priecājās, ka viņas Nikodims Aleksandričs nav mājās. Pēc Marijas Konstantinovnas domām, visiem vīriešiem patīk «tādas», un tāpēc Nadežda Fjodorovna varētu slikti ietekmēt arī Nikodimu Aleksandriču.

Runādamās ar viešņu, Marija Konstantinovna ne mirkli neaizmirsa, ka šovakar būs izbraukums zaļumos un ka fon Korens ļoti lūdza nestāstīt par to makakiem, tas ir, Lajevskim un Nadeždai Fjodorovnai, bet Marija Konstantinovna nejauši izpļāpājās, pietvīka gluži sarkana un samulsusi teica:

—    Ceru, ka arī jūs būsiet!

Norunāja braukt septiņas verstis ārpus pilsētas pa ceļu uz dienvidu pusi, apstāties pie krodziņa divu upīšu — Melnās un Dzeltenās satekā un vārīt tur zivju zupu. Izbrauca tūlīt pēc pieciem. Pašā priekšā vaļējā ekipāžā sēdēja Samoiļenko un Lajevskis, aiz viņiem trijjūga karietē Marija Konstantinovna, Nadežda Fjodorovna, Katja un Kostja; viņu pajūgā bija ari grozs ar pārtiku un traukiem. Nākamajā ekipāžā brauca pristavs Kiriļins un jaunais Ačmianovs, kura tēvam tirgonim Ačmianovam Nadežda Fjodorovna bija parādā trīssimt rubļu, un viņiem pretim uz soliņa, saliecies līkumā un parāvis apakšā kājas, sēdēja Nikodims Aleksandričs, mazs, ļoti pieklājīgs vīriņš ar matiem, kas nosukāti uz deniņiem. Paši pēdējie brauca fon Korens un diakons; pie diakona kājām bija nolikts grozs ar zivīm.

—    Ceļļu! — pilnā kaklā kliedza Samoiļenko, ja pretim brauca arba vai abhāzietis jāja uz ēzeļa.

—    Pēc diviem gadiem, kad būšu sadabūjis līdzekļus un cilvēkus, došos ekspedīcijā, — fon Korens stāstīja diakonam. — Iešu pa krastu no Vladivostokas līdz Beringa jūras šaurumam un pēc tam no šā šauruma līdz Jeņisejas grīvai. Uzzīmēsim karti, izpētīsim faunu un floru un nopietni pievērsīsimies ģeoloģijai, antropoloģiskiem un etnogrāfiskiem pētījumiem. No jums atkarīgs — brauksiet man līdzi vai nebrauksiet.

—    Tas nav iespējams, — teica diakons.

—    Kāpēc?

—    Esmu atkarīgs cilvēks, man ir ģimene.

—    Diakoniete jūs laidīs. Mēs viņu nodrošināsim. Vēl labāk būtu, ja jūs viņu pārliecinātu, ka vispārības labā viņai jāiestājas klosteri; tas dotu jums iespēju arī pašam kļūt par mūku un piedalīties ekspedīcijā kā priesterim mūkam. Es to nokārtotu.

Diakons klusēja.

—    Vai jūs teoloģiju labi pārzināt? — zoologs vaicāja.

—    Pavāji.

—    Hm . .. Šinī ziņā nevaru jums neko līdzēt, jo pats slikti pārzinu teoloģiju. Iedodiet jums vajadzīgo grāmatu sarakstiņu, un ziemā es jums tās atsūtīšu no Pē

terburgas. Jums vajadzēs izlasīt arī garīgas kārtas ceļotāju piezīmes; viņu vidū bijuši labi etnologi un austrumu valodu pratēji. Kad iepazīsieties ar viņu rakstīšanas veidu, jums būs vieglāk ķerties pie darba. Nu, bet pagaidām, kamēr grāmatu nav, nešķiediet velti laiku, nāciet biežāk pie manis, papētīsim kompasu, izmācīsimies meteoroloģiju. Tas viss ir nepieciešams.

—    Tā jau nu tas ir… — diakons murmināja un iesmējās. — Lūdzu, lai man dod draudzi Viduskrievijā, un mans tēvocis, virsmācītājs, solīja mani atbalstīt. Ja braukšu kopā ar jums, būšu viņu velti apgrūtinājis.

—    Es jūsu svārstīšanos nesaprotu. Ja jūs joprojām būsiet parasts diakons, kam jāpiedalās dievkalpojumā tikai svētdienās un svētku dienās, bet pārējās dienās atdusēsieties no pūliņiem, jūs arī pēc desmit gadiem būsiet tāds pats kā tagad, klāt nāks varbūt tikai ūsas un bārdiņa, turpretim, atgriezies no ekspedīcijas, jūs pēc šiem pašiem desmit gadiem būsiet pavisam cits cilvēks, kļūsiet bagātāks, apzinādamies, ka esat kaut ko paveicis.

No dāmu ekipāžas skanēja šausmu un sajūsmas kliedzieni. Ekipāžas brauca pa ceļu, kas izrakts pilnīgi stāvā klinšu krastā, un visiem šķita, ka viņi joņo pa plauktu, kas piestiprināts pie augstas sienas, un ka ekipāžas ik mirkli var iegāzties bezdibenī. Pa labi pletās jūra, pa kreisi bija nelīdzena, brūna siena ar melniem plankumiem, sarkanām dzīslām un stīgojošām krūmu saknēm, bet no augšas pieliekušies, it kā ar bailēm un ziņkāri lejup raudzījās skuju cekidi. Pēc brītiņa atkal spiegšana un smiekli: bija jābrauc zem milzīga pārkarena klints bluķa.

—    Nesaprotu, kāda velna pēc braucu kopā ar jums, — Lajevskis sacīja. — Cik muļķīgi un vulgāri! Man jābrauc uz ziemeļiem, jābēg, jāglābjas, bet es nez kāpēc dodos šajā muļķīgajā izpriecā.

—    Tu paskaties, kas par ainavu! — Samoiļenko Lajevskim sacīja, kad zirgi pagriezās pa kreisi un pavērās Dzeltenās upītes ieleja, pavīdēja pati upīte — dzeltena, duļķaina, brāzmaina . . .

—    Saša, neredzu šajā ainavā nekā jauka, — Lajevskis atbildēja. — Nemitīga jūsmošana par dabu liecina,

ka jūsmotājam pašam ir nabadzīga iztēle. Salīdzinājumā ar to, ko man var dot mana iztēle, visi šie strauti un klintis ir tīrais bleķis un vairāk nekas.

Karietes jau brauca gar upītes krastu. Augstie, kalnainie krasti pamazām tuvojās viens otram, ieleja saruka šaurāka, jau izskatījās pēc aizas; klinšaino kalnu, kura tuvumā viņi brauca, daba bija sakrāvusi no milzīgiem akmeņiem, kas cits citu spieda tik briesmīgi, ka, paraugoties uz tiem, Samoiļenko ik reizi neviļus nosēcās. Drūmo, skaisto kalnu vietumis šķēla šauras plaisas un aizas, no kurām uz braucējiem dvesa valgme un noslēpumainība; pa aizām bija saskatāmi citi kalni, rudi, sārteni, mēļi, pelēkzilgani vai spožas gaismas apstaroti. Retumis, braucot gar aizām, bija dzirdams, ka no augstienes krita ūdens strūklas un plakšķēdamas atsitās pret akmeņiem.

—   Nolādētie kalni, — Lajevskis nopūtās, — kā tie man apnikuši!

Melnās un Dzeltenās upītes satekā, kur melnais, tintei līdzīgais ūdens piesārņoja dzelteno ūdeni, cīnījās ar to, gabaliņu no ceļa kvernēja tatāra Kerbalaja krodziņš ar Krievijas karogu uz jumta un ar krītu rakstītu izkārtni: «Tīkamais krodziņš»; blakus atradās neliels, pītas sētas iežogots dārziņš ar galdiem un soliem, starp panīkušajiem, dzelkšņainajiem krūmiem gaisos slējās viena vienīga ciprese, skaista un tumša.

Kerbalajs, mazs, varen rosīgs tatārs zilā kreklā, baltu priekšautu aizsējies, stāvēja uz ceļa, salicis rokas uz vēdera, zemu klanījās, sagaidīdams ekipāžas, un smaidīdams rādīja baltos, mirdzošos zobus.

—   Sveiks, Kerbalaika! — Samoiļenko viņam uzsauca. — Mēs pabrauksim mazliet tālāk, bet tu stiep turp patvāri un krēslus! Veicīgi!

Kerbalajs māja ar apcirpto galvu, kaut ko purpināja, un tikai pēdējā ekipāžā sēdošie sadzirdēja: «Ekselence, man ir foreles.»

—   Stiep tik šurp, stiep tik šurp! — fon Korens viņu skubināja.

Pabraukušas kādus piecsimt soļus no krodziņa, ekipāžas apstājās. Samoiļenko bija izvēlējies nelielu pļaviņu, kurā šur tur rēgojās sēdēšanai piemēroti akmeņi un atradās vētras nogāzts koks ar izrautām pinkainām saknēm un sakaltušām, nodzeltējušām skujām. Turpat pāri upītei uzcelts grīļīgs baļķu tilts, un otrā krastā tieši pretim redzams uz četriem pāļiem uzbūvēts šķūnītis, kukurūzas žāvētava, kas atgādināja pasakās izdaudzināto mājiņu uz vistas kājas; no šķūnīša durvīm lejup sniedzās kāpnes.

Pirmais iespaids visiem bija tāds, ka nu viņi vairs nekad neizkļūs no šejienes. No visām pusēm, kur vien raudzījās acs, blīvējās, uzmācās kalni, un žigli žigli no krodziņa un tumšās cipreses puses slīdēja vakara ēnas, un Melnās upītes šaurā līkloču aiza tāpēc šķita vēl šaurāka un kalni augstāki. Upe rēca, un cikādes nemitīgi čirkstēja.

—    Brīnišķīgi! — Marija Konslantinovna sacīja, aiz sajūsmas dziļi ievilkdama elpu. — Bērni, palūkojieties, cik jauki! Kāds klusums!

—    Jā, patiešām jauki! — piekrita Lajevskis, kuram ainava iepatikās, un nez kāpēc, kad viņš paskatījās uz debesīm un pēc tam uz zilgano dūmu strūkliņu, kas stīdzēja no krodziņa skursteņa, viņam pēkšņi kļuva skumji. — Jā, jauki! — viņš atkārtoja.

—   Ivan Andrejič, attēlojiet šo ainavu! — asarainā balsī teica Marija Konstantinovna.

—    Kāpēc? — Lajevskis iejautājās. — Tiešs iespaids spēcīgāks nekā jebkurš attēlojums. Krāšņās skaņas un krāsas, ko ikviens gūst no dabas ar tiešiem iespaidiem, rakstnieki pļāpādami padara nejēdzīgas, pavisam nepazīstamas.

—    Diez vai? — fon Korens salti iebilda, izvēlējies sev vislielāko akmeni upītes krastā, pūlēdamies uzkāpt uz akmens un tur apsēsties. — Diez vai? — viņš atkārtoja, dzēlīgi vērdamies Lajevskim acīs. — Bet Romeo un Džuljeta? Un, piemēram, Puškina Ukrainas nakts? Dabai vajadzētu iet pie viņiem un teikt lielu lielo paldies.

—    Var jau būt… — piekrita Lajevskis, būdams pārāk laisks, lai domātu un iebilstu. — Lai gan, — viņš pēc brītiņa sacīja, — kas tad īstenībā ir Romeo un Džuljeta? Daiļa, dzejiska, svēta mīlestība — tās ir rozes, zem kurām autors tomēr grib apslēpt trūdus. Romeo ir tāds pats dzīvnieks kā visi citi.

—    Vienalga, par ko ar jums runā, jūs visu novedat pie …

Fon Korens atskatījās uz Katju un palika pusvārdā.

—    Pie kā es novedu? — Lajevskis jautāja.

—    Ja jums, piemēram, sacītu: «Cik skaists ir vīnogu ķekars!» — jūs atbildētu: «Jā, bet cik riebīgs šis ķekars, kad to saēd un kuņģī sagremo.» Kādēļ tas jāsaka? Nav nokas jauns, un . . . vispār dīvaina maniere.

Lajevskis zināja, ka fon Korenam viņš nepatīk, tāpēc Lajevskis baidījās no fon Korena un viņa klātbūtnē jutās tā, it kā visi blīvētos ciešā barā un aiz muguras kāds stāvētu. Lajevskis neko neatbildēja, atgāja sāņus un sūkstījās, ka atbraucis.

—    Kungi, tūlīt pēc žagariem, ko sakurt ugunskuru! — Samoiļenko komandēja.

Visi izklīda kur kurais, un pie krodziņa palika tikai Kiriļins, Ačmianovs un Nikodims Aleksandričs. Kerbalajs atnesa krēslus, izklāja zemē tepiķi un pasniedza dažas pudeles vīna. Pristavs Kiriļins, liela auguma, brašs vīrietis, kas jebkuros laika apstākļos valkāja virs formas svārkiem šineli, ar savu lepnīgo izturēšanos, svinīgo gailu un sulīgo, mazliet, aizsmakušo balsi līdzinājās jaunam provinces policijmeistaram. Seja viņam bija bēdīga un miegaina, it kā viņš nupat pretēji savai gribai būtu pamodināts.

—    Lops, ko tu te esi atnesis? — Kiriļins uzprasīja Kerbalajam, lēni izrunādams katru vārdu. — Es tev pavēlēju pasniegt Kvareli vīnu, bet ko tu, tatāra mūli, esi atnesis? Nu? Ko?

—   Jegor Aleksejič, mums ir daudz sava vīna, — bikli un pieklājīgi iebilda Nikodims Aleksandričs.

—    Ko-o? Bet es vēlos, lai būtu arī mans vīns. Es piedalos šajā izbraukumā, un, manuprāt, man ir tiesības gādāt arī par savu daļu. Jā, ma-a-nu-prāt! Atnes desmit pudeles Kvareli!

—    Kam tik daudz? — Nikodims Aleksandričs brīnījās, zinādams, ka Kiriļinam nav naudas.

—    Divdesmit pudeles! Trīsdesmit! — Kiriļins kliedza.

—    Lai jau, lai, — Ačmianovs pačukstēja Nikodimam Aleksandričam, — es samaksāšu.

Nadeždai Fjodorovnai bija priecīgs, rotaļīgs garastāvoklis. Viņai gribējās lēkāt, skaļi smieties, klaigāt, ķircināties, koķetēt. Lētā katūna kleitiņā ar gaišziliem zirnīšiem, sarkanās kurpītēs un ar to pašu salmu platmali galvā viņa sev šķita maza, vienkārša, viegla un gaisīga kā taurenis. Viņa skrēja pāri grīļīgajam tiltiņam, brīdi lūkojās straumē, lai apreibtu galva, pēc tam iekliedzās un smiedamās aizskrēja tālāk līdz kaltei, un viņai šķita, ka visi vīrieši un pat Kerbalajs tīksminās par viņu. Kad tumsa strauji sabiezēja, koki saplūda kopā ar kalniem, zirgi ar ekipāžām un krodziņa logos pavīdēja gaisma, viņa pa taciņu, kas līkumoja starp akmeņiem un dzelkšņainiem krūmiem, uzkāpa kalnā un apsēdās uz akmens. Apakšā jau dega ugunskurs. Pie tā, piedurknes atrotījis, rosījās diakons, un viņa garā, melnā ēna līdzi tās īpašniekam kustējās ap ugunskuru; diakons meta sārtā žagarus un ar garā nūjā piesietu karoti maisīja katlā viru. Samoiļenko ar varasarkanu seju noņēmās ap ugunskuru gluži kā savā virtuvē un nikni kliedza:

—    Kungi, kur sāls? Kazi, esat aizmirsuši? Visi sasēdušies kā lielmaņi, bet es lai pūlos viens pats?

Uz nogāzta stumbra blakus sēdēja Lajevskis, Nikodims Aleksandričs un domīgi raudzījās liesmās. Marija Konstantinovna, Katja un Kost ja ņēma laukā no groziem tējas traukus un šķīvjus. Fon Korens, sakrustojis rokas uz krūtīm un kāju uzlicis uz akmens, stāvēja krastā tieši pie ūdens un kaut ko domāja. Ugunskura sarkanie atspulgi kopā ar ēnām slīdēja pa zemi blakus tumšajiem cilvēku augumiem, drebēdami atēnojās pret kalnu, kokiem, tiltu, kalti; otrā pusē kraujais, bedrainais krasts, viscaur apgaismots, mirguļodams atspoguļojas upītē, un straujā, mutuļojošā plūsma atspulgu plosīja gabalu gabalos.

Diakons aizgāja pēc zivīm, kuras krastā tīrīja un skaloja Kerbalajs, taču pusceļā apstājās un paraudzījās visapkārt.

«Ak dievs, cik skaisti!» viņš domāja. «Cilvēki, klintis, uguns, krēsla, ķeburains koks — tik vien, bet cik skčfisti!»

Otrā krastā pie žāvētavas staigāja sveši cilvēki. Gaisma plaiksnījās, ugunskura dūmi plūda uz to pusi, un tāpēc nevarēja saskatīt visus šos cilvēkus uzreiz, bija redzami tikai fragmenti — brīžiem pinkaina cepure un sirma bārda, brīžiem zils krekls, brīžiem skrandas no pleciem līdz ceļgaliem un pāri vēderam kinžals, brīžiem jauna, tumsnēja seja ar melnām uzacīm, tik biezām un tumšām, it kā tās būtu uzvilktas ar ogli. Pieci svešinieki apsēdās zemē aplī, pārējie pieci iegāja žāvētavā. Viens stāvēja durvīs ar pakausi pret ugunskuru un, salicis rokas aiz muguras, kaut ko stāstīja, laikam ļoti interesantu, jo tad, kad Samoiļenko pielika žagarus, ugunskurs uzliesmoja, izšāvās dzirkstis un spilgti apgaismoja žāvētavu, bija redzams, ka no durvīm skatījās divas mierīgas, ļoti vērīgas sejas un ka tie, kuri sēdēja aplī, pagriezās uz durvju pusi un arī klausījās stāstā. Pēc brīža viņi klusītēm sāka dziedāt kaut ko gari stieptu, melodisku, līdzīgu baznīcas dziesmai, kuru dzied lielajā gavēnī.. . Viņos klausīdamies, diakons iztēlojās, kas notiks ar viņu pēc desmit gadiem, kad viņš būs atgriezies no ekspedīcijas: viņš — jauns priesteris, mūks, izcils autors ar lielisku pagātni; viņu iesvētīs par arhimandritu, pēc tam par arhiereju; viņš noturēs katedrālē dievkalpojumu; zelta mitru galvā, ar dievmātes svētbildi uz krūtīm viņš iznāks uz ambona un, daudzos baznīcēnus ar divžuburu un trīsžuburu svečturi svētīdams, skandēs: «Sargi, uzlūko un pagodini šo vīna dārzu, dievs tēvs debesīs, ko dēstījusi tava labā roka!» Eet bērni, eņģeļu balsīs atbildēdami, dziedās: «Svētais dievs .. .»

— Diakon, kur tad zivis? — ierunājās Samoiļenko.

Atgriezies pie ugunskura, diakons fantazēja, kā tveicīgā jūlija dienā pa putekļainu ceļu iet krusta gājiens; pa priekšu zemnieki nes baznīcas karogus, bet sievas un meitas — svētbildes, aiz viņiem nāk kora zēni un ķesteris ar apsietu vaigu un salmu gružiem matos, pēc tam noteiktā secībā viņš, diakons, aiz viņa mācītājs ar benīti galvā un krustu rokās, bet nopakaļ, putekļus saceldams, vīru, sievu, puiku bars; turpat pūlī ir arī mācītāja sieva un diakoniete, apsējušās galvu ar lakatiņu. Dziedātāji dzied, bērni brēc, klaigā paipalas, trallina cīrulis . . . Visi apstājas, apslaka ar svēto ūdeni ganāmpulku … Iet tālāk un, ceļos krizdami, lūdz, lai dievs uzsūta lietu. Pēc tam uzkodas, tērzēšana . . .

«Arī tas būtu labi. . .» diakons domāja.

VII

Kiriļins un Ačmianovs kāpa kalnā pa taku. Ačmianovs palika iepakaļ un apstājās, bet Kiriļins piegāja pie Nadeždas Fjodorovnas.

—    Labvakar! — viņš teica, militāri pielikdams roku pie cepures.

—    Labvakar!

—   Jā-a! — Kiriļins teica, lūkodamies kaut kur augšup un domādams.

—     Ko tas nozīmē «jā-a»? — Nadežda Fjodorovna jautāja, brītiņu klusējusi un pamanīdama, ka Ačmianovs viņus abus novēro.

—    Tātad, tātad, — virsnieks lēni teica, — mūsu mīlestība novītusi, tā sakot, nespēdama ne uzplaukt. Kā pavēlēsiet to izskaidrot? Vai jūs savā ziņā esat tikai koķetējusi vai arī uzskatāt mani par nerru, ar kuru varat rīkoties pēc patikas?

—    Tā bija kļūda! Lieciet mani mierā! — Nadežda Fjodorovna skarbi sacīja, šajā skaistajā, brīnišķīgajā vakarā lūkodamās uz viņu ar bailēm un pati sev neizpratnē vaicādama: vai tiešām ir bijis brīdis, kad šis cilvēks viņai paticis un kļuvis tuvs?

—    Tā-a! — Kiriļins teica; viņš klusēdams mazliet pastāvēja, padomāja un sacīja: — Ko lai dara? Pagaidīšu, kamēr būsiet labākā omā, bet šobrīd uzdrošinos jums apgalvot, ka esmu kārtīgs cilvēks un nevienam neatļaušu šaubīties par to. Ar mani rotaļāties nedrīkst! Adieu!

Viņš pielika plaukstu pie cepures un devās sāņus, spraukdamies cauri krūmiem. Pēc brītiņa nedroši pienāca Ačmianovs.

—    Jauks vakars! — viņš teica ar nelielu armēņa akcentu.

Ačmianovs bija tīri glīts, ģērbās pēc modes, izturējās vienkārši, kā labi audzināts jauneklis, bet Nadeždai Fjodorovnai viņš nepatika tāpēc, ka viņa bija parādā Ačmianova tēvam trīssimt rubļu; viņai nepatika arī tas, ka šajā izbraucienā bija aicināts bodnieks, bija nepatīkami, ka viņš nāk pie viņas tieši šinī vakarā, kad viņas sirds bija tik skaidra.

—    Vispār šis izbraukums ir izdevies, — Ačmianovs teica, brīdi klusējis.

—    Jā, — viņa piekrita un, it kā tikai nule būtu atcerējusies savu parādu, nevērīgi teica: — Jā, pasakiet savā veikalā, ka tuvākajās dienās tur iegriezīsies Ivans Andrejičs un samaksās trīs simtus … īsti neatceros, cik.

—    Labprāt dotu vēl trīs simtus, kaut tikai jūs allaž nepieminētu šo parādu. Kālab šī proza?

Nadežda Fjodorovna sāka smieties; prātā iešāvās jocīga doma — ja viņa nebūtu tik tikumīga un vēlētos, vienā mirklī varētu atbrīvoties no šā parāda. Ja, piemēram, šim glītajam, jaunajam muļķītim sagrozītu galvu? Patiesību sakot, cik tas būtu smieklīgi, nejēdzīgi, aplam! Un pēkšņi viņai uzmācās vēlēšanās likt sevī iemīlēties, iztukšot jaunekļa maku, pēc tam viņu padzīt un paraudzīties, kas no visa tā iznāks.

—    Atļaujiet jums dot kādu padomu, — Ačmianovs bikli teica. — Lūdzu, piesargieties no Kiriļina. Viņš visur stāsta par jums šausmīgas tenkas.

—     Nemaz neinteresējos, ko par mani stāsta muļķi, — Nadežda Fjodorovna salti sacīja, viņu pārņēma nemiers, un jocīgā doma — parotaļāties ar jauno, jauko Ačmianovu pēkšņi vairs nelikās jauka.

—    Jāiet lejā, — viņa teica. — Sauc.

Lejā zivju vira jau bija gatava. To lēja šķīvjos un ēda tik svētsvinīgi, kā to dara tikai izbraukumos; visi atzina, ka vira ļoti garšīga un ka mājās viņi nekad neesot ēduši kaut ko tik garšīgu. Kā jau tas notiek visos izbraukumos, salvešu, sainīšu, vēja pluinītu taukainu papīru jūklī neviens vairs nezināja, kura ir viņa glāze, kura ir viņa maize, laistīja vīnu uz paklāja un sev uz ceļgaliem, izbārstīja sāli, bet apkārt bija tumšs vakars, ugunskurs vairs nedega tik spoži, visi bija pārāk slinki, lai pieceltos un iemestu sārtā žagarus. Visi dzēra vīnu, ari Kostjam un Katjai iedeva katram pusglāzi. Nadežda Fjodorovna izdzēra vienu glāzi, pēc tam otru, apskurba un aizmirsa Kiriļinu.

—    Lielisks izbraukums, apburošs vakars, — Lajevskis sacīja, no vīna kļūdams jautrāks, — bet man labāk patiktu īsta ziema. «Un mīksti sarma sudrabaina uz bebra apkakles tam spīd.»

—    Katram sava gaume, — piebilda fon Korens.

Lajevskim kļuva neērti: muguru kveldināja ugunskura svelme, bet krūtis un seju — fon Korena naids; šis kārtīga, gudra cilvēka naids, kuram droši vien bija pamatots iemesls, Lajevski pazemoja, darīja vārgu, un viņš, nebūdams spējīgs tam pretim stāties, pieglaimīgi sacīja:

—    Es kaisli mīlu dabu un nožēloju, ka neesmu dabaszinātnieks. Es jūs apskaužu.

—    Bet es gan nenožēloju un neapskaužu, — Nadežda Fjodorovna sacīja. — Es nesaprotu, kā var nopietni nodarboties ar kukainīšiem un vabolītēm, ja tanī pašā laikā cieš lauta.

Lajevskis viņas domām piekrita. Viņš nepavisam nepazina dabaszinātnes un tāpēc nekad nespēja samierināties ar autoritatīvo toni un gudro, dziļdomīgo izskatu, kāds piemita cilvēkiem, kuri pētī skudru ūsiņas un tarakānu ķepiņas, un viņš vienmēr īgņojās, ka šie cilvēki, pamatodamies uz kukaiņu ūsiņām, ķepiņām un kaut kādu tur protoplazmu (nez kāpēc viņš iedomājās, ka tā izskatās pēc austeres), uzdrošinās risināt jautājumus, kas skar cilvēka izcelšanos un dzīvi. Taču Nadeždas Fjodorovnas vārdos viņš saklausīja melus un teica tikai tāpēc, lai iebilstu viņai:

—    Svarīgi ir nevis kukainīši, bet secinājumi!

VIII

Vēlu vakarā pēc pulksten desmitiem zaļumnieki kāpa ekipāžās, lai brauktu mājās. Sasēdās visi, trūka tikai Nadeždas Fjodorovnas un Ačmianova, kuri viņpus upes skraidīja un skaļi smējās.

—   Kungi un dāmas, drīzāk! — Samoiļenko viņiem uzsauea.

—   Nevajadzēja dāmām dot vīnu, — fon Korens klusi teica.

Lajevski bija nogurdinājis izbraukums, fon Korena naids un viņa paša domas, Lajevskis gāja pretim Nadeždai Fjodorovnai, un, kad viņa, jautra, priecīga, juzdamās viegla kā spalviņa, aizelsusies un skaļi smiedama, satvēra Lajevska abas rokas un piekļāva galvu pie viņa krūtīm, Lajevskis paspēra soli atpakaļ un skarbi teica:

—    Tu uzvedies kā . .. kokote.

Tas izskanēja pārlieku rupji, un Lajevskim kļuva gandrīz vai žēl Nadeždas Fjodorovnas. Lajevska dusmīgajā, nogurušajā sejā viņa saskatīja naidu, žēlumu, īgnumu pret sevi, un pēkšņi visa pašpaļāvība izzuda. Viņa saprata, ka pārspīlējusi, izturējusies pārāk nekautrīgi, un nobēdājusies, juzdamās smagnēja, resna, rupja un iereibuši iekāpa kopā ar Ačmianovu pirmajā tukšajā ekipāžā, kas gadījās iepretim. Lajevskis apsēdās blakus Kiriļinam, zoologs blakus ārstam Samoiļenko, diakons blakus dāmām, un ekipāžu virkne devās ceļā.

—    Redz, kādi ir tie makaki… — fon Korens ierunājās, tīstīdamies apmetnī un aizvērdams acis. — Vai dzirdēji, viņa negribētu ķēpāties ar kukainīšiem un vabolītēm, jo tanī pašā laikā ciešot tauta. Tā par mums, dabaszinātniekiem, spriež visi makaki. Viltīga vergu cilts, desmit paaudzēs to iebaidījusi pātaga un dūre; viņi trīc, jūsmo un kūpina vīraku tikai varmācībai, bet, tiklīdz ielaižam makakus brīvā jomā, kur neviens tos nekampj aiz apkakles, tie uzreiz izvēršas un parāda zobus. Paskaties, cik šī cilts drosmīga gleznu izstādēs, muzejos, teātros vai arī spriedumos par zinātni: makaki piepūšas, ālējas, lamājas, kritizē . . . Katrā ziņā kritizē — vergu pazīme! Ieklausies viņos: brīvo profesiju cilvēkus gānī biežāk nekā blēžus un tāpēc, ka sabiedrībā ir trīs ceturtdaļas vergu un pie tiem pieder arī makaki. Nekad negadās, ka vergs sniegtu otram roku un sirsnīgi pateiktos par to, ka tas strādā.

—         Nezinu, ko tu gribi! — Samoiļenko teica žāvādamies. — Nabadzītei gluži vienkārši iegribējās parunāties ar tevi par gudrām lietām, bet tu jau secini diezin ko. Tu nez kāpēc esi dusmīgs uz Lajevski un piepin klāt arī Nadeždu Fjodorovnu. Viņa taču ir lieliska sieviete!

—    Eh, pietiks! Parasta draugaļa, izvirtusi un vulgāra. Paklausies, Aleksandr Davidič, ja tu satiec vienkāršu meitieti, kas nedzīvo kopā ar savu vīru, neko nedara, tikai ķiķina «hi-hi» un «ha-ha», tu viņai saki: «Ej strādāt!» Bet kāpēc tu tagad apmulsti un baidies teikt patiesību? Vai tikai tāpēc, ka Nadeždu Fjodorovnu uztur nevis matrozis, bet ierēdnis?

—    Ko tad lai es viņai daru? — Samoiļenko saskaitās. — Vai lai situ?

—   Nevajag glaimot netikumam. Mēs lādam netikumu tikai aizmuguriski, bet tas ir tikpat kā rādīt pigu kabatā. Esmu zoologs vai arī sociologs, tas ir viens un tas pats, tu esi ārsts; sabiedrība mums tic; mums ir pienākums norādīt tai uz šo briesmīgo Jaunumu, kas draud sabiedrībai un nākamajām paaudzēm, ja eksistē Nadeždai Ivanovnai līdzīgas kundzes.

—   Nadeždai Fjodorovnai, — Samoijenko pateica pareizi. — Bet kas jādara sabiedrībai?

—    Sabiedrībai? Tā ir viņas darīšana. Manuprāt, pati pareizākā rīcība — tā ir varmācība. Manu militāri viņa jānogādā atpakaj pie vīra un, ja vīrs viņu vairs nepieņems, jānosūta katorgas darbos vai kādā labošanas iestādē.

—    Ak vai! — Samoiļenko nopūtās; viņš brīdi neteica ne vārda, tad klusi pajautāja: — Nesen tu teici, ka tādus cilvēkus kā Lajevski vajagot iznīcināt. . . Saki man, ja nu . . . pieņemsim, valsts vai sabiedrība uzdotu tev viņu iznīcināt, vai tu … uzdrošinātos?

—    Mana roka nedrebētu.

IX

Pārbraukuši mājās, Lajevskis un Nadežda Fjodorovna iegāja savās tumšajās, smacīgajās un garlaicīgajās istabās. Abi klusēja. Lajevskis aizdedzināja sveci,

Nadežda Fjodorovna apsēdās un, nenovilkusi manto, nenoņēmusi cepuri, paraudzījās uz Lajevski ar sērīgām, it kā vainīga cilvēka acīm.

Lajevskis saprata, ka Nadežda Fjodorovna gaida no viņa paskaidrojumu; taču runāt likās garlaicīgi, veltīgi, nogurdinoši, un sirdi māca smagums, jo viņš nebija savaldījies un bija kjuvis rupjš. Neviļus Lajevskis sataustīja kabatā vēstuli, kuru jau vairākas dienas bija gribējis viņai nolasīt, un domāja — ja tagad parādītu šo vēstuli, tā pavērstu Nadeždas Fjodorovnas domas citā virzienā.

«Ir pienācis laiks noskaidrot mūsu attiecības,» viņš domāja. «Iedošu vēstuli, lai notiek kas notikdams.»

Viņš izņēma vēstuli un sniedza to Nadeždai Fjodorovnai.

—    Izlasi. Tas attiecas uz tevi.

To pateicis, viņš aizgāja uz savu kabinetu un tumsā atgulās uz dīvāna, nepalicis spilvenu pagalvī. Nadežda Fjodorovna izlasīja vēstuli, un viņai šķita, ka griesti slīd lejup, sienas pievirzās tuvu tuvu. Pēkšņi viss kļuva nomācošs, tumšs un šaušalīgs. Viņa trīs reizes aši pārmeta krustu un teica:

—    Lai dievs mielo viņa dvēseli… lai dievs …

Un sāka raudāt.

—   Vaņa! — Nadežda Fjodorovna sauca. — Ivan Andrej ič!

Atbildes nebija. Domādama, ka Lajevskis ir ienācis un stāv aiz viņas krēsla, Nadežda Fjodorovna šņukstēja kā bērns un sacīja:

—    Kāpēc tu man tūlīt neteici, ka viņš ir miris? Es nebūtu braukusi zaļumos, nebūtu tik traki smējusies… Vīrieši man klāstīja salkanības. Cik liels grēks, liels grēks! Glāb mani, Vaņa, glāb mani. . . Esmu kā bez prāta . . . Esmu pagalam . ..

Lajevskis dzirdēja viņu šņukstam. Trūka elpas, stipri pukstēja sirds. Skumju nomākts, viņš piecēlās, pastāvēja brīdi istabā, tumsā sataustīja pie galda nolikto krēslu un apsēdās.

«Te ir cietums …» viņš domāja. «Jādodas projām . .. Es vairs nespēju …»

Uz kāršu spēli doties bija pārāk vēlu, restorānu pilsētā nebija. Lajevskis atkal atgulās, aizbāza ausis, lai nedzirdētu šņukstēšanu, un pēkšņi iedomājās, ka var taču aiziet pie Samoiļenko. Lai nebūtu jāiet garām Nadeždas Fjodorovnas istabai, viņš pa logu izkāpa dārziņā, pārslīdēja pāri žodziņam un devās projām pa ielu. Visapkārt, tumsa. Nupat pienācis tvaikonis, spriežot pēc ugunīm — liels pasažieru kuģis. . . Nodārdēja enkura važa. No krasta uz tvaikoni ātri slīdēja sarkana uguntiņa: tur brauca muitas laiva.

«Pasažieri guj savās kajītēs . . .» Lajevskis domāja un apskauda citu cilvēku mieru.

Samoiļenko mājas logi bija vaļā, Lajevskis ieskatījās pa vienu, pēc tam pa otru: istabās tumsa un klusums.

—   Aleksandr Davidič, vai tu guli? — Lajevskis uzsauca. — Aleksandr Davidič!

Skanēja klepus un satraukta balss:

—    Kas tur ir? Kāds velns tur dauzās?

—    Tas esmu es, Aleksandr Davidič. Atvaino!

Pēc brītiņa atvērās guļamistabas durvis; iemirdzējās svētbildes lampiņas rāmā gaisma, iznāca Samoiļenko, milzīgs, viscaur balts un baltu naktsmici galvā.

—    Ko tev vajag? — viņš vaicāja, nomiedzī smagi elsdams un kasīdamies. — Pagaidi, tūlīt atslēgšu.

—    Nepūlies, es pa logu .. .

Lajevskis iekāpa pa logu un, piegājis pie Samoiļenko, satvēra tā roku.

—   Aleksandr Davidič, — Lajevskis teica trīcošā balsī, — glāb mani! Ļoti lūdzu, dieva dēļ, saproti jel mani! Mans stāvoklis ir neciešams. Ja tas ilgs vēl kaut pāris dienu, es nožņaugšos … kā suns.

—    Pag, pag . . . Par ko tu īsti runā?

—    Aizdedz sveci.

—   Ai, ai. . . — Samoiļenko nopūtās, uzdedzinādams sveci. — Ak dievs, ak dievs … Brālīt, pulkstenis jau pāri vieniem.

—    Atvaino, bet es nevarēju nosēdēt mājās, — Lajevskis teica, un viņam kļuva daudz vieglāk gaismā un Samoiļenko klātbūtnē. — Tu, Aleksandr Davidič, esi mans vienīgais, mans labākais draugs . . . Visas cerības uz tevi. Gribi vai negribi, bet, dieva dēļ, izpalīdzi. Lai tur vai kas, bet man jābrauc prom no šejienes. Aizdod man naudu!

—   Ak dievs, ak dievs! … — Samoiļenko nopūtās kasīdamies. — Aizmigdams dzirdēju: svilpiens, kuģis pienācis, un pēc tam tu . . . Vai tev daudz vajag?

—    Vismaz kādus trīssimt rubļus. Viņas vajadzībām jāatstāj simts un man ceļam divi simti.. . Esmu jau tev parādā apmēram četrus simtus, taču visu atsūtīšu … visu …

Samoiļenko saņēma saujā abas vaigubārdas, iepleta kājas un iegrima domās.

—    Tā . . . — viņš pārdomādams murmināja. — Trīs simti… Jā . . . Bet man tik daudz nav. Būs no kāda jāpatapina.

—    Aizņemies, dieva dēļ! — Lajevskis sacīja, pēc Samoiļenko sejas vērodams, ka tas viņam grib dot naudu un katrā ziņā iedos. — Aizņemies, es katrā ziņā atdošu. Atsūtīšu no Pēterburgas, tiklīdz aizbraukšu tur. Par to tu neraizējies. Zini ko, Saša, — Lajevskis teica sarosīdamies, — iedzersim vīnu!

—    Tā . . . Var arī vīnu.

Abi iegāja ēdamistabā.

—    Bet ko darīs Nadežda Fjodorovna? — Samoiļenko vaicāja, likdams galdā trīs pudeles un šķīvi ar persikiem. — Vai tad viņa paliks šeit?

—    Visu nokārtošu, visu nokārtošu … — Lajevskis sacīja, juzdams neparastus prieka uzplūdus. — Vēlāk atsūtīšu viņai naudu, un viņa atbrauks pie manis . . . Tur mēs noskaidrosim savas attiecības. Draudziņ, uz tavu veselību!

—    Pagaidi, — Samoiļenko sacīja. — Vispirms dzer šo . . . Tas no mana vīna dārza. Sī pudele no Navaridzes vīna dārza, bet šī no Ahatulova … Nogaršo visas trīs šķirnes un saki vaļsirdīgi. . . Mans ir ar tādu mazu skābumiņu. Nu? Vai tiesa?

—    Jā. Aleksandr Davidič, tu mani izglābi. Paldies . . . Esmu kā no jauna piedzimis.

—    Ir ar skābumiņu?

—    Velns viņu sazin, nesajēdzu. Bet tu esi lielisks, brīnišķīgs cilvēks!

Raudzīdamies Lajevska bālajā, satrauktajā, labsirdī

gajā sejā, Samoiļenko atcerējās fon Korena domas, ka šādus cilvēkus vajagot iznīcināt, un Lajevskis viņam likās vājš, neaizsargāts bērns, kuru ikviens spēj aizvainot un nobendēt.

—    Kad aizbrauksi, salīgsti mieru ar māti, — viņš teica. — Citādi nav labi.

—    Jā, jā, katrā ziņā.

Brītiņu viņi klusēja. Kad pirmā pudele bija izdzerta, Samoiļenko teica:

—    Būtu salīdzis mieru ari ar fon Korenu. Abi esat lieliski, ļoti gudri cilvēki, bet glūnat viens uz otru kā vilki.

—    Jā, viņš ir lielisks, ļoti gudrs cilvēks, — Lajevskis piekrita, būdams ar mieru tagad visus cildināt un visiem piedot. — Viņš ir ievērojams cilvēks, bet sadraudzēties ar viņu man nav iespējams. Nē! Mums pārāk dažādi raksturi. Man ir nevarīgs, vājš raksturs, kas citiem viegli pakļaujas; varbūt labā omā es arī sniegtu fon Korenam roku, bet viņš novērstos … ar nicināšanu.

Lajevskis norija malku vīna, mazliet pastaigāja un turpināja, stāvēdams istabas vidū:

—    Es fon Korenu ļoti labi saprotu. Tas ir stingrs, spēcīgs, despotisks vīrs. Tu taču esi dzirdējis, viņš pastāvīgi runā par ekspedīciju, un tie nav tukši vārdi. Viņam vajadzīgs tuksnesis, mēnesnīca; visapkārt teltīs un zem klajas debess guļ viņa izsalkušie, slimie, grūtos pārgājienos pārgurušie kazaki, pavadoņi, nesēji, ārsts, garīdznieks, neguļ tikai viņš viens pats un gluži kā Stenlijs sēž uz saliekamā krēsla, juzdamies tuksneša valdnieks un šo cilvēku pavēlnieks. Viņš iet, iet, iet kaut kur, viņa ļaudis vaid un mirst cits pēc cita, bet viņš iet, iet, galu galā mirst ari viņš pats, tomēr ir un paliek tuksneša despots un valdnieks, jo viņa kapa krusts saskatāms karavānām trīsdesmit un pat četrdesmit jūdžu attālumā un valda pār tuksnesi. Žēl, ka šis cilvēks nav karavīrs. Viņš kļūtu par lielisku, ģeniālu karavadoni. Fon Korens spētu noslīcināt upē savus jātniekus ar visiem zirgiem un pāri viņu līķiem soļotu kā pa tiltu, bet karā šāda drosme vairāk vajadzīga nekā jebkādas fortifikācijas un taktikas. Ai, es viņu lieliski

saprotu! Saki: kāpēc viņš šeit nīkst? Kas viņam te vajadzīgs?

—   -Fon Korens petī juras faunu.

—    Nē. Nē, brālīt, nē! — Lajevskis nopūtās. — Kāds zinātnieks man uz tvaikoņa stāstīja, ka Melnās jūras fauna esot nabadzīga un ka šās jūras dzīlēs pārlieku lielā sērūdeņraža daudzuma dēļ organiskā dzīve neesot iespējama. Visi izcilākie zoologi darbojas bioloģiskajās stacijās Neapolē vai Villefranche. Bet fon Korens ir patstāvīgs un tiepīgs; viņš pētī Melno jūru tāpēc, ka neviens to nepētī; viņš sanīdies ar universitāti, negrib vairs rēķināties ar citiem zinātniekiem un darbabiedriem, jo viņš vispirms ir despots un tikai pēc tam zoologs. Gan redzēsi, viņš kļūs par lielu vīru. Jau tagad viņš fantazē, ka, atgriezies no ekspedīcijas, izsvēpinās no mūsu universitātēm intrigas, viduvējību un citus zinātniekus salieks ragā. Arī zinātnē despotisms ir tikpat spēcīgs kā karā. Bet fon Korens jau otro vasaru dzīvo šajā smirdīgajā pilsētelē, jo labāk būt pirmajam sādžā nekā otrajam pilsētā. Šeit viņš ir karalis un ērglis, visus iedzīvotājus viņš tur stingros grožos un nomāc ar savu autoritāti. Viņš sev pakļāvis visus, iejaucas citu darīšanās, viss viņam vajadzīgs, un visi viņa baidās. Es slīdu laukā no viņa ķetnām, viņš to jūt un mani nīst. Vai viņš tev nav teicis, ka mani vajadzētu iznīcināt vai nodot sabiedriskajos darbos?

—    Jā, ir teicis, — Samoiļenko smējās.

Arī Lajevskis sāka smieties un iedzēra malku vīna.

—    Un ideāli viņam arī ir despotiski, — Lajevskis sacīja, ēzdams persiku. — Parastie mirstīgie, ja darbojas vispārības labā, to dara sava tuvākā dēļ: manis, tevis, vārdu sakot, cilvēku dēļ. Bet fon Korenām cilvēki ir kucēni un pīšļi, pārāk niecīgi, lai kļūtu par viņa dzīves mērķi. Viņš strādā, dosies ekspedīcijā un lauzīs tur sev kaklu, nevis savu tuvāko dēļ, bet tādu abstrakciju dēļ kā cilvēce, nākamās paaudzes, ideāla cilvēku suga, Viņš nopūlas ar cilvēku sugas uzlabošanu, un arī šai ziņā mēs viņam esam tikai vergi, lielgabalu gaļa, nastu nesēji lopiņi; vienus viņš iznīcinātu vai iespundētu katorgā, citus iespīlētu disciplīnas žņaugos, piespiestu, tāpat kā Arakčejevs, celties un gulties pēc bungu sig

nāla, nostādītu einuhus, lai tie sarga mūsu šķīstību un tikumību, pavēlētu šaut uz katru, kas pārkāpj mūsu aprobežotās, konservatīvās morāles žogu, un to visu darītu cilvēku sugas uzlabošanas dēļ. .. Bet kas tad ir cilvēku suga? Ilūzija, mirāža … Despoti vienmēr ir bijuši ilūziju vergi. Es, brālīt, viņu lieliski saprotu. Es viņu augstu vērtēju un nenoliedzu, ka viņam ir sava nozīme; uz tādiem kā viņš balstās mūsu pasaule, un, ja pasaule būtu nodota tikai mūsu varā vien, mēs ar visu savu labsirdību un svētīgajiem nodomiem sagandētu to tāpat kā mušas šo gleznu. Jā.

Lajevskis apsēdās blakus ārstam un turpināja ar patiesu jūsmu:

—    Es esmu tukšs, niecīgs, pagrimis cilvēks! Par gaisu, ko elpoju, par vīnu, mīlestību, vārdu sakot, par dzīvi es līdz šim esmu maksājis ar meliem, dīkdienību un gļēvumu. Līdz šim esmu krāpis citus un sevi, tāpēc esmu cietis un manas ciešanas bijušas lētas un pliekanas. Fon Korena naida nomākts, es pazemīgi liecu muguru, tāpēc ka lāgiem pats sevi nīstu un nicinu.

Lajevskis atkal satraukti pārgāja pāri istabai un teica:

—    Priecājos, ka skaidri redzu savus trūkumus un tos apzinos. Tas man palīdzēs augšāmcelties un kļūt par citu cilvēku. Labiņais, ja tu zinātu, cik dedzīgi, ar kādām ilgām es gaidu savu atjaunināšanos. Zvēru tev, es kļūšu par cilvēku! Kļūšu! Nezinu, vai vīns man licis runāt, vai tas tā ir īstenībā, bet man šķiet, ka sen jau neesmu pieredzējis tik gaišus, skaidrus brīžus kā pašlaik pie tevis.

—    Brālīt, ir jāiet gulēt… — Samoiļenko sacīja.

—    Jā, jā . . . Piedod. Es tūlīt.

Lajevskis steigšus gāja gar mēbelēm un logu, meklēdams savu cepuri.

—    Pateicos … — viņš murmināja un nopūtās. — Pateicos … Laipnība un labs vārds ir vislielākā dāvana. Tu palīdzēji man atdzimt.

Lajevskis bija atradis savu cepuri, apstājās un, it kā vainīgs juzdamies, palūkojās uz Samoiļenko.

—    Aleksandr Davidič! — viņš teica lūdzošā balsī.

—    Kas ir?

—    Labiņais, ļauj man pārnakšņot tavā dzīvoklī!

—    Labprāt… bet kāpēc?

Lajevskis apgulās uz dīvāna un vēl ilgi runājās ar ārstu.

X

Kādas trīs dienas pēc izbraukuma negaidot pie Nadeždas Fjodorovnas atnāca Marija Konstantinovna un nesasveicinājusies, cepuri nenoņēmusi, satvēra Nadeždas Fjodorovnas abas rokas, piespieda tās pie krūtīm un ļoti saviļņota sacīja:

—    Mīļā, esmu satraukta, pārsteigta. Mūsu jaukais, simpātiskais ārsts vakar teicis manam Nikodimam Aleksandričam, it kā jūsu vīrs esot miris. Sakiet, mīļā … Sakiet — vai tas taisnība?

—    Jā, taisnība, viņš ir miris, — Nadežda Fjodorovna atbildēja.

—    Tas ir šausmīgi, šausmīgi, mana mīļā! Taču nav ļauna bez laba. Jūsu vīrs droši vien ir bijis neparasts, apbrīnojams, svēts cilvēks, un tādi debesīs vajadzīgi vairāk nekā virs zemes.

Marijas Konstanlinovnas sejā iedrebējās visi vaibsti, it kā zem ādas lēkātu sīkas adatas, viņa sīrupsaldi pasmaidīja un aizelsusies, jūsmīgi sacīja:

—    Tātad jūs, mīļā, esat brīva. Tagad varat augstu celt galvu un droši raudzīties cilvēkiem acīs. Kopš šā brīža dievs un cilvēki svētīs jūsu saites ar Ivanu Andrej iču. Tas ir apburoši. Trīcu aiz prieka, man trūkst vārdu. Mīļā, es būšu jūsu vedējmāte… Mēs ar Nikodimu Aleksandriču tik ļoti esam jūs iemīļojuši, ka jūs taču ļausiet mums svētīt jūsu likumīgo, šķīsto savienošanos. Kad, kad esat nodomājuši salaulāties?

—   Man tas ne prātā nav nācis, — Nadežda Fjodorovna sacīja, atraisīdamās no viešņas.

—    Mīļā, tas nav iespējams. Jūs esat, esat domājusi!

—    Jānudien, neesmu domājusi, — Nadežda Fjodorovna smiedamās sacīja. — Kālab mums laulāties? Nesaskatu nekādu vajadzību. Dzīvosim tāpat, kā esam dzīvojuši.

—    Ko jūs sakāt? — Marija Konslantinovna šausminājās. — Dieva dēļ, ko jūs sakāt?

—    Tāpēc vien, ka salaulāsimies, nekļūs labāk. Gluži otrādi, pat sliktāk. Mēs zaudēsim savu brīvību.

—    Mīļā! Mīļā, ko jūs runājat! — Marija Konstantinovna iesaucās, kāpdamās atpakaļ un sasizdama rokas. — Jūs esat ekstravaganta! Atjēdzieties! Netrakojiet!

—    Kā tas jāsaprot — netrakojiet? Neesmu vēl nemaz dzīvojusi, bet jūs sakāt — netrakojiet!

Nadežda Fjodorovna atcerējās, ka viņa patiešām nav vēl dzīvojusi. Beigusi institūtu, apprecējusies ar nemīlamu cilvēku, pēc tam kļuvusi tuva Lajevskim un visu laiku mitinājusies kopā ar viņu šajā garlaicīgajā, tuksnešainajā piekrastē, gaidīdama kaut ko labāku. Vai tad tā ir dzīve?

«Salaulāties jau nu gan vajadzētu …» viņa domāja, bet atcerējās Kiriļinu, Ačmianovu, nosarka un sacīja:

—    Nē, tas nav iespējams. Kaut arī Ivans Andrejičs, ceļos krizdams, mani lūgtu salaulāties, arī tad es atsacītos.

Marija Konstantinovna brīdi sēdēja uz dīvāna klusēdama, skumīga, nopietna, lūkojās kaut kur tālē, pēc tam piecēlās un salti teica:

—    Ardievu, mīļā! Atvainojiet, ka iztraucēju. Kaut arī man tas nav viegli, bet esmu spiesta paziņot — kopš šās dienas starp mums viss ir beidzies, un, lai arī es dziļi cienu Ivanu Andrejiču, manas mājas durvis jums ir slēgtas.

Viņa to pateica gauži svinīgi un pati jutās nomākta no savas svinīgās balss; seja atkal sāka trīcēt, kļuva maiga, sīrupsalda, viņa sniedza nobiedētajai, apkaunotajai Nadeždai Fjodorovnai abas rokas un lūdzoši sacīja:

—    Mana mīļā, ļaujiet vismaz brīdi būt jūsu mātei vai vecākajai māsai! Runāšu ar jums vaļsirdīgi kā māte.

Nadežda Fjodorovna juta krūtīs tik lielu siltumu, prieku un līdzcietību pret sevi, it kā tiešām būtu augšāmcēlusies viņas māte un stāvētu viņai blakus. Nadežda Fjodorovna trauksmaini apskāva Mariju Konstantinovnu un piekļāva vaigu pie viņas pleca. Abas sāka raudāt. Viņas apsēdās uz dīvāna un labu brīdi šņukstēja, neskatīdamās viena uz otru un nespēdamas izteikt ne vārdu.

—    Mīļā, manu bērniņ, — Marija Konstantinovna ierunājās, — es jums teikšu visskarbāko patiesību un jūs nesaudzēšu.

—    Dieva dēļ, dieva dēļ!

—    Uzticieties man, mīļā! Atcerieties, no visām šejienes dāmām es vienīgā jūs aicināju pie sevis. Jūs manī viesāt šausmas jau kopš pirmās dienas, bet nespēju izturēties nievīgi pret jums, kā to darīja citi. Es cietu jaukā, labā Ivana Andrejiča dēļ gluži kā sava dēla dēļ. Jauneklis svešā novadā, bez dzīves pieredzes, viegli ietekmējams, bez mātes, un es mocījos, mocījos . . . Vīrs bija pret pazīšanos ar viņu, bet es vīru pierunāju . .. pārliecināju … Mēs sākām aicināt viesos Ivanu Andrejiču un kopā ar viņu, protams, jūs, citādi viņš apvainotos. Man ir dēls, meita… Jūs saprotat, maigs bērna prāts, tīra sirds, ja kāds apgrēkosies pret vienu no šiem vismazākajiem… Es jūs aicināju viesos un trīcēju par saviem bērniem. Kad pati būsiet māte, jūs sapratīsiet manas bailes. Visi brīnījās, ka es jūs pieņemu savās mājās, atvainojiet, kā godīgu sievieti, pusvārdos aizrādīja … nu, protams, tenkas, hipotēzes … Sirds dzijumos es jūs pēlu, bet jūs bijāt nelaimīga, nožēlojama, ekstravaganta, un es cietu aiz žēluma.

—    Bet kāpēc? Kāpēc? — Nadežda Fjodorovna jautāja, drebēdama no galvas līdz kājām. — Kam esmu ko nodarījusi?

—    Jūs esat briesmīga grēciniece. Jūs esat pārkāpusi vīram pie altāra doto solījumu. Jūs esat pavedusi lielisku jaunekli, kas varbūt, ja nesastaptos ar jums, apprecētos ar likumīgu dzīves draugu no labas savu aprindu ģimenes un tagad dzīvotu, kā dzīvo visi citi. Jūs esat pazudinājusi viņa jaunību. Nerunājiet, nerunājiet, mīļā! Es neticēšu, ka mūsu grēkos būtu vainojami vīrieši. Vienmēr ir vainīgas sievietes. Vīrieši mājas dzīvē ir vieglprātīgi, paļaujas uz prātu, nevis uz sirdi, daudz ko nesaprot, bet sievietes saprot visu. No sievietem ir atkarīgs viss. Viņām daudz ir dots, no viņām daudz tiek prasīts. Ak mīļā, ja sievietes šai ziņā būtu dumjākas vai vājākas nekā vīrieši, dievs viņām neuzticētu zēnu un meiteņu audzināšanu. Pēc tam, dārgā, jūs sākāt staigāt netikuma ceļus, aizmirsusi jebkuras kauna jūtas; cita sieviete jūsu stāvoklī slēptos no ļaudīm, sēdētu mājās aiz slēgtām durvīm, un citi jūs redzētu vienīgi dievnamā bālu, melnās drānās tērpušos, raudošu, un ikviens ar patiesām dvēseles sāpēm sacītu: «Debesu tēv, šis nogrēkojies eņģelis atkal atgriežas pie tevis …» Bet jūs, mīļā, aizmirsāt jebkuru pieklājību, dzīvojāt atklāti, ekstravaganti, it kā lepodamās ar savu grēku, jūs draiskuļojāties, zvaigājāt, un es, lūkodamās uz jums, drebēju šausmās un baidījos, ka pērkons neiesper mūsu mājā, kamēr jūs sēžat pie mums. Mīļā, nerunājiet, nerunājiet! — Marija Konstantinovna iesaucās, pamanījusi, ka Nadežda Fjodorovna grib ko sacīt. — Uzticieties man, es jūs nepievilšu un neslēpšu no jūsu dvēseles skatieniem ne drusciņu patiesības. Dārgā, jel klausieties manī… Dievs iezīmē lielus grēciniekus, un jūs bijāt iezīmēta … Atcerieties, jūsu tērpi vienmēr bija šausmīgi!

Nadežda Fjodorovna, kas par saviem tērpiem vienmēr bija vislabākajās domās, rimās raudāt un izbrīnā paskatījās uz viešņu.

— Jā, šausmīgi! — Marija Konstantinovna turpināja. — Pēc jūsu tērpu smalkuma un raibuma ikviens varēja spriest par jūsu uzvedību. Visi, raudzīdamies uz jums, smīnēja, raustīja plecus, bet es cietu, cietu . .. Un, mīļā, piedodiet man, jūs esat netīrīga! Kad sastapāmies peldētavā, es nodrebēju. Virsdrānas vēl tīri ciešamas, bet apakšsvārki, krekls … mīļā, es nosarkstu! Arī nabaga Ivanam Andrejičam neviens, kā pienākas, neapsien kravati, un pēc nabadziņa veļas, pēc apaviem redzams, ka mājās neviens par viņu neliekas ne zinis. Un vienmēr viņš, mans mīlulītis, ir izsalcis, un patiešām, ja mājā neviens nerūpējas par patvāri un kafiju, tad gribot negribot paviljonā jānotērē puse algas. Bet jūsu mājās taisni šausmas, šausmas! Visā pilsētā nevienam nav mušu, bet pie jums no mušām nevar glābties, visi šķīvji un bļodiņas melnas. Uz palodzēm un galdiem, paskatieties, putekļi, nosprāgušas mušas, glāzes … Kam šeit vajadzīgas glāzes? Un, mīļā, vēl tagad jums no galda nav novākti trauki. Arī jūsu guļamistabā kauns iekša iet: viscaur izmētāti veļas gabali, pie sienam karājas šie jūsu dažādie kaučuki, stāv ērmīgi trauki… Mīļā! Vīram nekas nav jāzina, un sieva viņam allaž jāredz tīra kā eņģelītis! Es katru rītu pamostos mazā gaismiņā, mazgāju seju aukstā ūdenī, lai mans Nikodims Aleksandričs nemanītu, ka esmu samiegojusies.

—    Tas viss ir nieki, — Nadežda Fjodorovna izdvesa un sāka skaļi raudāt. — Ja es būtu laimīga, bet es taču esmu tik nelaimīga!

—    Jā, jā, jūs esat ļoti nelaimīga! — Marija Konslantinovna nopūtās, tikko savaldīdamās, lai nebūtu jāsāk raudāt. — Un nākotnē jūs gaida briesmīgas bēdas! Vientuļas vecumdienas, slimības un pēc tam atbildēšana pastarajā tiesā . . . Šausmīgi, šausmīgi! Tagad pats liktenis sniedz jums palīdzīgu roku, bet jūs to pārsteidzīgi atstumjat. Salaulājieties, salaulājieties drīzāk!

—    Jā, vajadzētu, vajadzētu, — Nadežda Fjodorovna sacīja, — bet tas nav iespējams!

—    Kāpēc?

—    Nav iespējams! Ak, kaut jūs zinātu!

Nadežda Fjodorovna gribēja stāstīt par Kiriļinu un par to, ka iepriekšējā vakarā piestātnē sastapusies ar jauno, glīto Ačmianovu un ka viņai iešāvusies prātā traka, jocīga doma tikt vaļā no trīssimt rubļu lielā parāda, viņai tas licies ļoti jocīgi un viņa pārnākusi mājās vēlu vakarā, juzdamās neglābjami izvirtusi un pērkama. Viņa pati lāgā nesaprata, kā tas notika. Tagad viņai gribējās apzvērēt Marijai Konstantinovnai, ka parādu katrā ziņā atdos, bet skaļās raudu elsas un kauns neļāva to pateikt.

—    Es braukšu prom, — Nadežda Fjodorovna sacīja. •— Ivans Andrejičs lai paliek, bet es braukšu prom.

—    Uz kurieni?

—    Uz Krieviju.

—    Bet no kā jūs tur pārtiksiet? Jums taču nekā nav.

—    Tulkošu vai… vai atvēršu nelielu bibliotēku …

—    Nefantazējiet, mīļā. Nelielai bibliotēkai vajadzīga nauda. Tagad es atstāšu jūs vienu, nomierinieties, apdomājiet un rītdien atnāciet pie manis pavisam jautra. Tas būs apburoši! Ardievu, manu eņģelīt! Ļaujiet jūs noskūpstīt.

Marija Konstantinovna noskūpstīja Nadeždu Fjodorovnu uz pieres, pārmeta viņai krustu un klusu izgāja ārā. Satumsa, Olga virtuvē aizdedzināja lampu. Arvien vēl raudādama, Nadežda Fjodorovna iegāja guļamistabā un atslīga gultā. Viņu sāka kratīt stiprs drudzis. Tāpat guļus viņa izģērbās, sagrūda drānas kājgalī un sarāvās čokurā zem segas. Gribējās dzert, bet nebija, kas pasniedz ūdeni.

—    Es atdošu! — viņa sev teica, un murgos Nadeždai Fjodorovnai šķita, ka viņa sēž pie slimnieces un redz, ka tā ir viņa pati. — Es atdošu. Muļķīgi būtu domāt, ka es naudas dēļ … Aizbraukšu un atsūtīšu viņam naudu no Pēterburgas. Vispirms simtu … pēc tam simtu … un pēc tam atkal simtu …

Vēlu naktī pārnāca Lajevskis.

—    Vispirms simtu … — Nadežda Fjodorovna viņam sacīja, — pēc tam simtu …

—    Iedzer nu hinīnu, — Lajevskis teica un domāja: «Rīt trešdiena, atiet tvaikonis, bet es nebraukšu. Tātad būs jādzīvo šeit līdz sestdienai.»

Nadežda Fjodorovna paslējās gultā uz ceļgaliem.

—    Vai es nupat kaut ko teicu? — viņa jautāja, smaidīdama un piemiegdama acis sveces gaismā.

—    Neko neteici. Rīt no rīta būs jāaizsūta pēc ārsta. Guli.

Viņš paņēma spilvenu un devās uz durvīm. Pēc tam kad viņš bija galīgi nolēmis aizbraukt un atstāt Nadeždu Fjodorovnu, viņā modās žēlums un vainas apziņa pret šo sievieti; viņu redzot, Lajevski mazliet mocīja sirdsapziņa, tāpat kā redzot slimu vai vecu zirgu, kuru nolemts nogalināt. Lajevskis apstājās durvīs un paskatījās atpakaļ uz Nadeždu Fjodorovnu.

—    Izbraukumā biju īgns un sarunāju tev rupjības. Dieva dēļ, piedod man.

To pateicis, viņš devās uz kabinetu, apgulās un ilgi nevarēja aizmigt.

Kad nākamās dienas rītā Samoiļenko, sakarā ar kroņa svētkiem apģērbies pilnā parādes formā ar uzplečiem un ordeņiem, ieradās un, pataustījis Nadeždai Fjodorovnai pulsu, apskatījis mēli, iznāca no guļamistabas, Lajevskis turpat pie sliekšņa viņam satraukti jautāja:

—    Nu? Kā ir?

Lajevska sejā bija vērojamas bailes, ļoti liels satraukums un cerības.

—   Apmierinies, nekā bīstama nav, — Samoiļenko teica. — Parastais drudzis.

—    Vai tad es par to, — Lajevskis nepacietīgi saviebās. — Naudu dabūji?

—    Brālīt, atvaino mani, — Samoiļenko čukstēja, atskatīdamies uz durvīm un apmulsdams. — Dieva dēļ, piedod! Nevienam nav naudas, pagaidām, pa pieci un desmit rubļi aizņemdamies, esmu sadabūjis pavisam simt desmit rubļus. Šodien vēl ar dažiem parunāšu. Pacieties.

—    Pēdējais termiņš — sestdiena! — Lajevskis čukstēja, nepacietībā trīcēdams. — Visu svēto vārdā, līdz sestdienai! Ja neaizbraukšu sestdien, tad man nevajag neko . . . neko! Nesaprotu, kā ārsts var būt bez naudas!

—    Jā, dieva prāts, — Samoiļenko aši, saspringti čukstēja, un kaklā viņam kaut kas pat iepīkstējās, — esmu visu aizdevis, man citi parādā septiņus tūkstošus, un arī es esmu parādos līdz ausīm. Vai tā mana vaina?

—    Tātad līdz sestdienai tu dabūsi? Dabūsi?

—    Pacentīšos.

—   Ļoti lūdzu, draudziņ! Lai piektdienas rītā nauda būtu manās rokās.

Samoiļenko apsēdās un parakstīja hinīnu kalii bromati šķīdumā, rabarbera tinktūru, tincturae gentianae aquae foeniculi — to visu vienā mikstūrā, pielika vēl klāt rožu sīrupu, lai nejustu rūgtumu, un aizgāja.

XI

—    Tu izskaties tāds, it kā nāktu mani apcietināt, — fon Korens sacīja, redzēdams ierodamies parādes tērpā ģērbušos Samoiļenko.

—    Gāju garām un domāju: ieiešu, apciemošu zooloģiju, — Samoiļenko teica, apsēzdamies pie liela galda, ko fon Korens pats bija sanaglojis no vienkāršiem dēļiem. — Labdien, svētais tēv! — Samoiļenko pamāja ar galvu diakonam, kas sēdēja pie loga un kaut ko pārrakstīja. — Brītiņu atvilkšu elpu un steigšos mājās izrīkot pusdienas. Ir jau laiks … Vai es jūs iztraucēju?

—    Nebūt ne, — zoologs atbildēja, izklādams uz galda sīkiem burtiem aprakstītus papīrīšus. — Mēs nodarbojamies ar pārrakstīšanu.

—    Ak tā… Ak mans dievs, mans dievs… — Samoiļenko nopūtās; viņš piesardzīgi pievilka sev tuvāk uz galda noliktu putekļiem klātu grāmatu, uz kuras atradās nedzīva, izžāvēta falanga, un teica: — Patiešām! Iedomājies, tekalē pa ceļu savās gaitās zaļa vabolīte, un pēkšņi pretim šitāds briesmonis. Tās nu gan ir šausmas!

—    Jā, domāju gan.

—   Falangai dota inde, lai aizsargātos no ienaidniekiem?

—    Jā, lai aizsargātos, un lai pati uzbruktu.

—    Tā, tā, tā… Mani mīļie, dabā viss ir mērķtiecīgs un izskaidrojams, — Samoiļenko nopūtās. — Tikai vienu gan es nesaprotu. Tu ārkārtīgi gudrais vīrs, lūdzu, izskaidro man. Vai zini, ir zvēriņi, ne lielāki par žurku, pēc izskata glīti, bet, es tev sacīšu, augstākā mērā nelietīgi un netikumīgi. Teiksim, iet šāds zvēriņš pa mežu, ierauga putniņu, noķer un aprij. Iet tālāk un zālē redz ligzdiņu ar olām; ēst viņam vairs negribas, pierijies, tomēr sakož vienu olu un pārējās ar ķepu izgrūž no ligzdas. Pēc tam sastop vardi un sāk ar to spēlēties. Nomoka vardi, iet aplaizīdamies, pretim tek vabole. Viņš vabolei ar ķepu . .. Visu viņš savā ceļā posta un sagrauj … Lien iekšā arī citu alās, velti izārda skudru pūžņus, pārkož gliemežus… Satiek žurku — arī ar to sāk kautiņu; ierauga čūskulēnu vai pelēnu — jānokož. Un tā visu dienu. Pasaki man — kādēļ šāds zvērs vajadzīgs? Kādēļ tas radīts?

—    Nezinu, par kādu zvēriņu tu runā, — fon Korens teica, — droši vien par kādu kukaiņēdāju. Ko lai dara? Putnu viņš nomedījis tāpēc, ka tas bijis neuzmanīgs; ligzdu ar olām izpostījis tāpēc, ka putns to nepiesardzīgi iekārtojis, nav pratis paslēpt. Vardei droši vien krāsā bijis kāds trūkums, citādi zvēriņš vardi neieraudzītu un tā tālāk. Tavs zvērs iznīcina tikai vājos, neveiklos, neuzmanīgos — vārdu sakot, tādus, kam ir trūkumi, kurus daba neatzīst par vajadzīgu atstāt pēcnācējiem. Dzīvi paliek tikai veiklie, piesardzīgie, stiprie un vairāk attīstītie. Tādējādi tavs zvēriņš, pats to nenojauzdams, kalpo diženam mērķim — pilnveidošanai.

—    Jā, jā .., Vēl kaut kas, draudziņ, — Samoiļenko bez kautrēšanās teica, — aizdod man kādus simt rubjus.

—    Aizdošu. Starp kukaiņēdājiem gadās ļoti interesanti subjekti. Piemēram, kurmji. Par kurmjiem runā, ka tie esot derīgi, jo iznīcinot kaitīgus kukaiņus. Stāsta, ka viens vācietis atsūtījis ķeizaram Vilhelmam Pirmajam kurmjādu kažoku un ķeizars viņam it kā izteicis rājienu par tik daudzu derīgu dzīvnieku iznīcināšanu. Bet īstenībā kurmju nežēlība ir tikpat liela kā tavam zvēriņam, un turklāt kurmji ir ļoti kaitīgi, jo briesmīgi izrakņā pļavas.

Fon Korens atslēdza šķirstiņu un izņēma simt rubļu naudas zīmi.

—     Kurmjiem ir spēcīgs krūšukurvis, gluži kā sikspārņiem, — zoologs turpināja, šķirstiņu aizslēgdams, — ārkārtīgi attīstīti kauli un muskuļi, neparasti apbruņota mute. Ja kurmji būtu lieli kā ziloņi, kurmji būtu neuzvarami dzīvnieki, kas sagrauj itin visu. Interesanti: ja divi kurmji sastopas pazemē, viņi abi it kā norunājuši tūlīt izkaš laukumiņu; šis laukumiņš viņiem vajadzīgs, lai ērtāk varētu cīnīties. To izdarījuši, kurmji sāk nežēlīgi kauties un cīnās tik ilgi, kamēr vājākais pagalam. Ņem taču simt rubļus, — fon Korens teica klusākā balsī, — bet ar noteikumu, ka tu tos neņem Lajevska vajadzībām.

—    Un kaut arī Lajevska vajadzībām! — Samoiļenko aizsvilās. — Kas tev par daļu?

—    Lajevska vajadzībām nevaru dot. Zinu, tu labprāt patapini naudu. Tu dotu pat laupītājam Kerimam, ja viņš_ tev palūgtu, bet atvaino, šinī ziņā es tev nepalīdzēšu.

—     Jā, es lūdzu Lajevska vajadzībām! — Samoiļenko teica, pieceldamies un labo roku vicinādams. — Jā! Lajevska vajadzībām! Un nevienam velnam, nevienam sātanam nav tiesības man mācīt, kā lai rīkojos ar savu naudu. Jums nelabpatīk dot? Nē?

Diakons sāka skaļi smieties.

—    Netrako, bet labi apdomā, — zoologs sacīja.

—    Būt labdarīgam pret Lajevska kungu, manuprāt, ir tikpat aplami kā aplaistīt nezāles vai barot siseņus.

—          Bet, manuprāt, mums ir pienākums palīdzēt saviem tuvākajiem! — Samoiļenko iekliedzās.

—           Nu tad palīdzi tam izsalkušajam turkam, kurš guļ pie žoga! Viņš ir strādnieks un vajadzīgāks, derīgāks nekā tavs Lajevskis. Atdod turkam šos simt rubļus. Vai arī ziedo simt rubļus manai ekspedīcijai!

—    Dosi vai nedosi, es tev vaicāju!

—    Saki vaļsirdīgi: kam tev vajadzīga šī nauda?

—          Tas nav noslēpums. Lajevskim sestdien jābrauc projām uz Pēterburgu.

—    Ak tā! — fon Korens, gari vilkdams, sacīja.

—    Ahā… Saprotu. Un vai viņa brauks līdzi vai kā citādi?

—           Viņa pagaidām paliks šeit. Lajevskis Pēterburgā nokārtos darīšanas, atsūtīs Nadeždai Fjodorovnai naudu, un tad arī viņa brauks.

—          Veikli! … — zoologs sacīja un palaida īsu, smalku smiekliņu. — Veikli! Gudri izdomāts.

Fon Korens aši piegāja pie Samoiļenko un, nostājies tieši pretim viņam, acīs vērdamies, jautāja:

—           Saki atklāti: Lajevskis viņu vairs nemīl? Nu? Saki: nemīl? Tā taču ir?

—    Jā, — Samoiļenko teica un nosvīda.

—           Cik tas riebīgi! — fon Korens sacīja, un pēc sejas bija redzams, ka dzirdētais viņam patiešām riebjas.

—    Viens no diviem, Aleksandr Davidič: vai nu tu esi viņa līdzdalībnieks, vai arī, atvaino, vientiesis. Vai tiešām tu nesaproti, ka viņš tevi visnekaunīgākajā veidā vazā aiz deguna gluži kā puiku? Skaidrs kā diena, Lajevskis grib tikt vaļā no šās sievietes, pamest viņu šeit. Viņa paliks tev uz kakla, un, skaidrs kā diena, tu dabūsi viņu sūtīt uz Pēterburgu un samaksāt visus izdevumus. Vai tiešām tavs lieliskais draugs tik ļoti apstulbinājis tevi ar savām labajām īpašībām, ka tu vairs nespēj neko saskatīt?

—          Tie ir tikai minējumi, — Samoiļenko teica un apsēdās.

—    Minējumi? Bet kāpēc viņš brauc viens, nevis kopā ar šo. sievieti? Pajautā viņam, kāpēc viņa nebrauc vispirms un viņš pēc tam! Rūdītais nelietis!

Ārstam pēkšņi uzmācās šaubas un aizdomas par savu draugu, Samoiļenko uzreiz apmulsa un vairs nerunāja tik pārliecinoši.

—    Bet tas nav iespējams! — viņš teica, atcerēdamies nakti, ko Lajevskis bija pavadījis pie viņa. — Lajevskis tik ļoti cieš!

—    Vai tas kāds arguments? Zagļi un dedzinātāji arī cieš!

—    Pieņemsim pat, ka tev ir taisnība … — Samoiļenko domīgi sacīja. — Pieņemsim … Bet viņš ir jauns cilvēks, svešā pusē … studējis, arī mēs esam studējuši un vienīgie varam viņam palīdzēt.

—    Palīdzēt viņam darīt cūcības tikai tāpēc, ka tu un viņš katrs savā laikā esat bijuši universitātē un abi tur neko neesat mācījušies! Neblēņojies!

—    Pag, pag, ļauj aukstasinīgi apdomāt. Manuprāt, varbūt varētu nokārtot tā… — Samoiļenko prātoja, pirkstus kustinādams. — Paklausies, iedošu viņam naudu, bet teikšu, lai viņš svinīgi apsolās ar goda vārdu, ka jau pēc nedēļas atsūtīs Nadeždai Fjodorovnai ceļanaudu.

—    Viņš tev apsolīsies ar goda vārdu, pat nobirdinās dažas asaras, arī pats sev noticēs, bet vai šāds goda vārds ko vērts? Viņš to neturēs, un, kad pēc pāris gadiem tu viņu sastapsi uz Ņevas prospekta, staigājot zem rokas ar kādu jaunu mīlestību, viņš taisnosies, ka viņu sakropļojusi civilizācija un ka viņš ir Rudina pēctecis. Neķēpājies vairs ar viņu, dieva dēļ! Nebrien dubļos un nemīcies tajos ar abām rokām!

Samoiļenko brīdi padomāja un noteikti sacīja:

—    Es tomēr došu viņam naudu. Tu vari darīt, kā gribi. Nespēju noraidīt cilvēku tikai aizdomu dēļ.

—    Lieliski. Nu tad bučojies ar viņu.

—    Bet iedod gan tos simt rubļus, — Samoiļenko kautrīgi lūdza.

—    Nedošu.

Iestājās klusums. Samoiļenko sašļuka pavisam; sejā iegulās vainas apziņa, apkaunojums, iztapība, un likās dīvaini, ka šim liela auguma vīram ar uzplečiem un ordeņiem ir tik nožēlojama, bērnišķīgi samulsusi seja.

—    Šejienes eminence apceļo savu eparhiju nevis karietē, bet jāšus, — teica diakons, nolikdams spalvu. — Sēdēdams uz zirdziņa viņš izskatās ārkārtīgi aizkustinošs. Viņa vienkāršība un pieticība atgādina bībeles tēlu cildenumu.

—    Vai viņš ir krietns cilvēks? — fon Korens vaicāja, priecādamies, ka var runāt par ko citu.

—    Protams! Ja nebūtu krietns cilvēks, vai tad viņu iesvētītu par arhiereju?

—    Arhiereju vidū gadās ļoti krietni un talantīgi vīri, — fon Korens sacīja. — Tikai žēl, ka daudziem arhierejiem piemīt vājība — iedomāties, ka viņi ir arī valstsvīri. Dažs nodarbojas ar pārkrievošanu, cits kritizē zinātnes. Tas nav viņu darbalauks. Labāk būtu, ja viņi biežāk iegrieztos konsistorijā.

—    Pasaulīgs cilvēks nevar nosodīt arhierejus.

—    Diakon, kāpēc gan ne? Arhierejs ir tāds pats cilvēks kā es.

—    Tāds pats un tomēr citāds, — diakons jutās aizvainots un satvēra spalvaskātu. — Ja jūs būtu tāds pats, tad jūs būtu svētījis debesu tēvs, jūs būtu arhierejs, bet, ja nu jūs arhierejs neesat, tātad tāds pats jūs arī neesat.

—    Diakon, nekul tukšus salmus! — Samoiļenko skumīgi sacīja. — Paklausies, ko es izdomāju, — viņš uzrunāja fon Korenu. — Tu man tos simt rubļu neaizdod. Tu ēdīsi pie manis vēl trīs mēnešus līdz ziemai, tātad samaksā man iepriekš par tiem trijiem mēnešiem.

—    Nemaksāšu.

Samoiļenko sāka mirkšķināt acis un pietvīka zili sarkans; viņš neapzināti pievilka sev vēl tuvāk grāmatu ar falangu, paskatījās uz to, pēc tam piecēlās un paņēma cepuri. Fon Korenam kļuva viņa žēl.

—    Lūdzu, dzīvojiet nu un strādājiet kopā ar šādiem kungiem! — zoologs teica un sašutumā ar kāju ietrieca kaktā kādu papīru. — Jel saproti, ka tā nav labdarība, nav mīlestība, bet gļēvulība, izlaidība, inde! Ko paveic prāts, to sagrauj jūsu vājās, nekur nederīgās sirdis! Kad ģimnāzista gados slimoju ar vēdera tīfu, mana krustmāte, labu gribēdama, pārēdināja mani ar marinētām sēnētri, un es gandrīz nomiru. Tev un manai krustmātei vajadzētu saprast, ka mīlestībai pret cilvēkiem jāatrodas nevis sirdī, nevis pakrūtē, nevis vēderā, bet, lūk, šeit!

Fon Korens paplikšķināja sev pa pieri.

—    Ņem! — viņš teica un pasvieda simt rubļu papīrīti.

—    Koja, tu velti dusmojies, — Samoiļenko lēnīgi teica, salocīdams naudas zīmi. — Es tevi lieliski saprotu, bet… iejūties manā stāvoklī.

—    Tu esi veca vecene, vairāk nekas!

Diakons sāka skaļi smieties.

—    Paklausies, Aleksandr Davidič, pēdējais lūgums! — fon Korens dedzīgi teica. — Kad dosi tam blēdim naudu, izvirzi vienu nosacījumu: lai viņš brauc projām ar savu madāmiņu vai lai aizsūta viņu vispirms, citādi naudu nedod. Ar Lajevski vajag runāt skaidri un gaiši. Tā tu viņam pasaki, bet, ja neteiksi, dodu tev goda vārdu, aiziešu uz viņa iestādi un nolaidīšu viņu pa kāpnēm, bet ar tevi vairs nedraudzēšos. To tu iegaumē!

—     Saprotu! Ja Lajevskis aizbrauks kopā ar Nadeždu Fjodorovnu vai aizsūtīs viņu vispirms, tas viņam pašam būs ērtāk, — Samoiļenko teica, — Viņš pat priecāsies. Nu, sveiki!

Samoiļenko sirsnīgi atvadījās, bet pirms durvju aizvēršanas atskatījās uz fon Korenu, savieba briesmīgu ģīmi un teica:

—    Tevi, brālīt, vācieši samaitājuši! Jā! Vācieši!

XII

Nākamajā dienā, ceturtdien, Marija Konstantinovna svinēja sava dēla Kostjas dzimšanas dienu. Ap divpadsmitiem visi bija aicināti nobaudīt pīrāgu un vakarā — dzert šokolādi. Kad vakarā atnāca Lajevskis un Nadežda Fjodorovna, zoologs, kas jau sēdēja viesistabā un dzēra šokolādi, vaicāja ārstam Samoiļenko:

—    Vai runāji ar viņu?

—    Vēl ne.

—    Iegaumē, runā skaidri un gaiši. Mani pārsteidz šādu kungu nekaunība! Viņi taču loti labi zina, kā šī ģimene raugās uz viņu sakaru, tomēr velkas šurp.

—    Ja pievērsīsim uzmanību visiem aizspriedumiem, — Samoiļenko sacīja, — nekur vairs nevarēsim iet.

—    Vai ļaužu riebums pret ārlaulības mīlestību un izlaidību ir aizspriedums?

—    Protams. Aizspriedums un naids. Kareivji, ieraudzīdami ielas meitu, zvaigā un svilpj, bet pajautā viņiem: kas ir viņi paši?

—     Ne jau velti viņi svilpj. Tas, ka meičas nožņaudz savus ārlaulībā dzimušos bērnus un aiziet katorgā, ka Anna Kareņina metās zem vilciena un ka sādžās noziež vārtus ar darvu, un ka mums nezin kāpēc patīk Katjas neskartība un tas, ka ikviens neskaidri nojauš vajadzību pēc šķīstas mīlestības, lai gan zina, ka šādas mīlestības nav, — vai tas viss ir aizspriedums? Brālīt, tas ir vienīgais, kas atlicis no dabiskās izlases, un, ja nebūtu šā noslēpumainā spēka, kas regulē dzimuma attiecības, Lajevsku kungi tev parādītu velnu un cilvēce deģenerētos divos gados.

Lajevskis ienāca viesistabā; sasveicinājās ar visiem un, spiezdams fon Korena roku, iztapīgi smaidīja. Nogaidījis izdevīgu brīdi, Lajevskis teica ārstam:

—    Aleksandr Davidič, atvaino, bet man tev jāsaka pāris vārdu.

Samoiļenko piecēlās, apskāva Lajevska plecus, un viņi abi iegāja Nikodima Aleksandriča kabinetā.

—    Rīt piektdiena … — Lajevskis teica, grauzdams nagus. — Vai sadabūji solīto?

—    Sadabūju tikai divi simti desmit rubļu. Pārējos dabūšu šodien vai rit. Neraizējies.

—    Paldies dievam! — Lajevskis nopūtās, un viņam aiz prieka rokas sāka trīcēt. — Aleksandr Davidič, izglāb mani, un es zvēru pie dieva, pie savas laimes, pie kā vien vēlies, šo naudu atsūtīšu tev tūlīt pēc ierašanās Pēterburgā. Atsūtīšu arī veco parādu.

—    Zini ko, Vaņa … — Samoiļenko teica, saņemdams viņu aiz pogas un nosarkdams. — Piedod, ka iejaucos

tavās ģimenes darīšanās, bet. . . kāpēc tu nevarētu braukt projām reizē ar Nadeždu Fjodorovnu?

—    Joks tāds, vai tad to drīkst? Vienam no mums katrā ziņā jāpaliek šeit, citādi kreditori sacels gvaltis. Bodēs taču man kādi septiņi simti rubļu parādu, ja ne vairāk. Pagaidi, atsūtīšu viņiem naudu, aizbāzīšu rīkli, tad arī viņa brauks projām no šejienes.

—    Ak tā .. . Bet kāpēc tu nevarētu aizsūtīt viņu vispirms?

—    Ak dievs, vai tad tas ir iespējams? — Lajevskis šausminājās. — Viņa taču ir sieviete, ko viņa viena tur izdarīs? Ko viņa saprot? Tā būtu tikai laika novilcināšana un nevajadzīga naudas šķiešana.

«Prātīgi…» Samoiļenko domāja, bet, atminējies sarunu ar fon Korenu, nodūra acis un drūmi sacīja:

—    Es tev nevaru piekrist. Vai nu brauc reizē ar Nadeždu Fjodorovnu, vai aizsūti viņu vispirms, citādi… citādi es tev naudu nedošu. Tas ir mans pēdējais vārds…

Samoiļenko pakāpās atpakaļ, ar muguru atgrūda vaļā durvis un iegāja viesistabā pietvīcis, briesmīgi samulsis.

«Piektdiena … piektdiena,» domāja Lajevskis, atgriezdamies viesistabā. «Piektdiena .. .»

Viņam pasniedza šokolādes tasi. Lajevskis apdedzināja lūpas un mēli ar karsto šokolādi un domāja:

«Piektdiena … piektdiena …»

Vārds «piektdiena» nez kāpēc viņam visu laiku riņķoja galvā; viņš nedomāja neko citu kā tikai par piektdienu, un skaidrs kļuva viens, taču nevis galvā, bet kaut kur zem sirds, ka sestdienā viņš aizbraukt nevarēs. Viņam iepretim stāvēja ļoti akurātais Nikodims Aleksandričs ar apsukātiem deniņiem un lūdza:

—    Padevīgi lūdzu, ēdiet. . .

Marija Konstantinovna rādīja viesiem Katjas skolas atzīmes un, gari stiepdama vārdus, klāstīja:

—   Tagad briesmīgi, briesmīgi grūti mācīties! Prasības tik lielas …

—    Māmiņ! — Katja ievaidējās, nezinādama, kur glābties no kauna un cildināšanas.

Arī Lajevskis paskatījās atzīmēs un uzlielīja Katju. Ticības mācība, krievu valoda, uzvešanās, piecnieki un

četrinieki lēkāja acu priekšā, un tas viss kopā ar uzplijīgo piektdienu, ar Nikodima Aleksandriča apsukātajiem deniņiem un Katjas sārtajiem vaigiem viņam šķita tik neaptverama, neuzvarama garlaicība, ka Lajevskis izmisumā gandrīz iekliedzās un sev jautāja: «Vai tiešām, vai tiešām es neaizbraukšu?»

Nolika blakus divus kāršu galdus un apsēdās spēlēt «pastu». Lajevskis arī apsēdās.

«Piektdiena … piektdiena …» viņš domāja, smaidīdams un ņemdams no kabatas zīmuli. «Piektdiena …»

Viņš gribēja apsvērt savu stāvokli un baidījās apsvērt. Bija baismīgi apzināties, ka ārsts pieķēris viņu krāpšanā, ko Lajevskis tik ilgi un rūpīgi slēpis no sevis paša. Ik reizi, domādams par savu nākotni, Lajevskis nejāva domām pilnu vaļu. Viņš iekāps vagonā un brauks — ar to būs izšķirts viņa dzīvības jautājums, un tālāk domām sniegties viņš neļāva. Gluži kā tāla, blāva uguntiņa klajā laukā retumis viņa galvā pavīdēja doma, ka vienā no Pēterburgas šķērsieliņām attālā nākotnē, lai tiktu vaļā no Nadeždas Fjodorovnas un samaksātu parādus, viņam vajadzēs izmantot sīkus melus; viņš melos tikai vienu reizi, un tad sāksies pilnīga atdzimšana. Un tas ir labi: ar maziem meliem vii,iš iemantos lielu taisnību.

Bet tagad, kad ārsts atteikdamies rupji aizrādīja uz viņa blēdīšanos, Lajevskim kļuva skaidrs, ka melot viņam vajadzēs ne vien attālā nākotnē, bet arī šodien, arī rīt, arī pēc mēneša un varbūt līdz kapa malai. Patiešām, lai aizbrauktu, viņam jāmelo Nadeždai Fjodorovnai, kreditoriem un priekšniecībai; pēc tam, lai Pēterburgā tiktu pie naudas, būs jāmelo mātei, jāapgalvo, ka viņš jau šķīries no Nadeždas Fjodorovnas; bet māte nedos viņam vairāk kā piecsimt rubļu — tātad viņš ārstu ir jau piekrāpis, jo nevarēs drīzumā atsūtīt naudu, ko aizņēmies. Pēc tam kad Pēterburgā ieradīsies Nadežda Fjodorovna, vajadzēs izmantot veselu virkni mazu un lielu krāpšanu, lai tiktu vaļā no Nadeždas Fjodorovnas, atkal būs asaras, garlaicība, apnicīga dzīve, grēku nožēlošana, un tātad nekādas atdzimšanas. Krāpšana — un vairāk nekas. Lajevska iztēlē izauga vesels melu kalns. Lai tam pārlēktu pāri uzreiz, lai nebūtu

jāmelo sīkumos, vajadzēja sadūšoties un rīkoties izšķirīgi — piemēram, ne vārda nesakot, tagad piecelties, uzlikt'galvā cepuri un tūlīt aizbraukt bez kādas naudas, nesakot ne vārda, taču Lajevskis juta, ka viņš to nespēj.

«Piektdiena, piektdiena…» viņš domāja. «Piektdiena . ..»

Viesi rakstīja zīmītes, salocīja uz pusēm, iemeta Nikodima Aleksandriča vecajā cilindrā, un, kad zīmīšu sakrājās pietiekami daudz, Kostja, kas tēloja pastnieku, staigāja ap galdu un zīmītes izdāļāja. Diakons, Katja un Kostja, kas bija saņēmuši jocīgas zīmītes un paši centušies uzrakstīt jocīgāk, jūsmoja.

«Mums jāparunājas,» Nadežda Fjodorovna lasīja zīmīti. Viņa pārmija skatienus ar Mariju Konstantinovnu, un tā, sīrupsaldi smaidīdama, māja viņai ar galvu.

«Par ko lai runā?» Nadežda Fjodorovna domāja. «Ja nedrīkst stāstīt visu, nav par ko runāt.»

Pirms iešanas viesos viņa bija apsējusi Lajevskim kaklasaiti, un šis niecīgais darbiņš viesa viņas sirdī maigumu un skumjas. Lajevska satrauktā seja, nemierīgie skatieni, bālums un neizprotamā pārmaiņa, kas notikusi ar viņu pēdējā laikā, un tas, ka viņa, Nadežda Fjodorovna, nedrīkstēja izpaust viņam briesmīgu, riebīgu noslēpumu, un tas, ka, sienot kaklasaiti, viņai trīcēja rokas, — tas viss nez kāpēc viņai lika domāt, ka viņi abi kopā vairs ilgi nedzīvos. Nadežda Fjodorovna skatījās uz Lajevski kā uz svētbildi ar šausmām un nožēlu un domāja: «Piedod, piedod .. .» Viņai iepretim pie galda sēdēja Ačmianovs, nenovērsdams melnās, mīlas pilnās acis; Nadeždu Fjodorovnu satrauca iekāre, viņa kaunējās no sevis un baidījās, ka pat skumjas un smeldze nespēs viņā uzveikt netīro kaisli, ja ne šodien, tad rīt… un viņa kā nelabojams žūpa vairs nespēs sevi iegrožot.

Lai nebūtu jāturpina šī dzīve, kas apkauno viņu un apvaino Lajevski, Nadežda Fjodorovna bija nolēmusi aizbraukt. Viņa ar asarām lūgtin lūgsies, lai Lajevskis ļauj viņai aizbraukt, bet, ja viņš pretosies, viņa aizies slepus. Viņa nestāstīs Lajevskim par notikušo. Lai viņam paliek labas atmiņas par šo mīlestību.

«Mīlu, mīlu, mīlu,» viņa izlasīja. «To ir rakstījis Ačmianovs,» Nadežda Fjodorovna domāja.

Viņa dzīvos tālā nostūrī, strādās un sūtīs Lajevskim «no nezināmā» naudu, izšuvumiem rotātus kreklus, tabaku un atgriezīsies pie viņa tikai vecumdienās vai ari tad, ja viņš bīstami saslims un būs vajadzīga kopēja. Kad Lajevskis vecumā uzzinās, kādu iemeslu dēļ viņa atteikusies kļūt par viņa sievu un aizgājusi, Lajevskis viņas upuri pienācīgi novērtēs un piedos.

«Jums ir garš deguns.» To laikam rakstījis diakons vai Kostja.

Nadežda Fjodorovna iedomājās, ka, atvadīdamās no Lajevska, viņa to cieši apskaus, noskūpstīs roku un zvērēs, ka mīlēs Lajevski visu, visu mūžu, un pēc tam tālā nomalē, svešu ļaužu vidū dzīvodama, ik dienas domās, ka viņai kaut kur ir draugs, mīļš, tīrs, cildens, cēls cilvēks, kuram par viņu palikušas neaptraipītas atmiņas.

«Ja šodien neļausiet satikties ar jums, speršu stingrus soļus, apgalvoju jums to ar goda vārdu. Pret kārtīgiem cilvēkiem tā neuzvedas, tas jums jāsaprot.» Šī bija Kiriļina zīmīte.

XIII

Lajevskis saņēma divas zīmītes; viņš atlocīja vienu un izlasīja: «Labiņais, neaizbrauc!»

«Kas to varētu rakstīt?» viņš domāja. «Protams, ne jau Samoiļenko… Un arī ne diakons, jo viņš nezina, ka gribu aizbraukt. Varbūt fon Korens?»

Zoologs bija noliecies pār galdu un zīmēja piramīdu. Lajevskim šķita, ka viņš smīn.

«Droši vien Samoiļenko izpļāpājis …» Lajevskis domāja.

Otrā zīmītē tādā pašā sagrozītā rokrakstā ar garām švīkām un ķekšiem bija rakstīts: «Bet sestdienā kāds neaizbrauks.»

«Muļķīga ņirgāšanās,» Lajevskis domāja. «Piektdiena, piektdiena …»

Kaut kas viņam sakāpa kaklā. Lajevskis paraustīja apkaklīti, ieklepojās, taču no kakla izbrāzās smiekli, nevis klepus.

—    Ha-ha-ha! — viņš skaji smējās. — Ha-ha-ha! — «Kāpēc es smejos?» viņš domāja. — Ha-ha-ha!

Lajevskis pūlējās savaldīties, aizlika mutei priekšā roku, taču smiekli smacēja viņam krūtis, kaklu, un roka nespēja aizsegt muti.

«Cik tomēr muļķīgi!» viņš domāja, smiedamies arvien trakāk. «Varbūt esmu sajucis prātā?»

Zvaigāšana kļuva arvien spalgāka un spalgāka un izvērtās par kaut ko līdzīgu klēpja sunīša riešanai. Lajevskis gribēja piecelties no galda, taču kājas neklausīja, labā roka pretēji viņa gribai dīvaini lēkāja pa galdu, krampjaini kampa papīrīšus un žņaudza tos saujā. Viņš pamanīja izbrīnījušos skatienus, Samoiļenko nopietno, izbijušos seju un zoologa acis, pilnas salta izsmiekla, pretīguma, un saprata, ka uznākusi histērijas lēkme.

«Nejēdzība, kauns pa visu ģīmi,» viņš domāja, juzdams uz sejas siltas asaras … «Negods, negods! Nekad tas man nav gadījies …»

Pēc tam viņu saņēma aiz padusēm un, atbalstot no mugurpuses galvu, kaut kur veda; acu priekšā iemirdzējās glāze, klaudzēja zobi pret glāzes malu, uz krūtīm plūda ūdens; tad maza istaba, vidū blakus divas gultas, apklātas tīriem, sniegbaltiem pārsegiem. Lajevskis iezvēlās vienā gultā un elsodams raudāja.

—    Būs labi, būs labi… — Samoiļenko sacīja. — Tas jau gadās . .. Tas jau gadās .. .

Nadeždai Fjodorovnai skrēja pār muguru salti baiļu tirpuļi, viņa drebēja un juta, ka notiek kaut kas briesmīgs, stāvēja pie gultas un vaicāja:

—    Kas tev noticis? Kas? Dieva dēļ, saki…

«Varbūt Kiriļins ir uzrakstījis kaut ko?» viņa domāja.

—    Nekas … — Lajevskis teica smiedamies un raudādams. — Labiņā … ej projām no šejienes.

Lajevska sejā nebija ne naida, ne riebuma: tātad viņš neko nezina; Nadežda Fjodorovna mazliet nomierinājās un gāja viesistabā.

—          Mīļā, neuztraucieties! — Marija Konstantinovna viņai sacīja, sēzdamās blakus un saņemdama viņas roku. — Tas pāries. Vīrieši ir tikpat vāji kā mēs, grēcīgās. Tagad jūs abi pārdzīvojot krīzi… tas ir tik saprotami! Nu, mīļā, es gaidu atbildi. Parunāsimies.

—    Nē, nerunāsim… — Nadežda Fjodorovna sacīja, klausīdamās Lajevska skaļajā raudāšanā. — Man ir ļoti skumji… Ļaujiet man iet.

—    Nē, nē, mīļā! — Marija Konstantinovna nobijās. — Vai tiešām domājat, ka laidīšu jūs projām bez vakariņām? Paēdīsim, un tad ar dieva palīgu.

—    Man ir ļoti skumji… — Nadežda Fjodorovna čukstēja un, lai nepakristu, abām rokām satvēra krēsla elkoņbalstu.

—    Viņam ir zīdaiņa krampji! — fon Korens jautri sacīja, ienākdams viesistabā, bet, ieraudzījis Nadeždu Fjodorovnu, apjuka un izgāja ārā.

Kad histērija beidzās, Lajevskis sēdēja uz cita gultas malas un domāja:

«Kauns, kauns, brēcu kā skuķe! Droši vien izskatos smieklīgs un nejauks. Aiziešu pa sētas durvīm… Lai gan ar to es pierādītu, ka savai histērijai piešķiru lielu nozīmi. Vajadzētu to visu pataisīt par joku …»

Lajevskis paskatījās spogulī, brītiņu pasēdēja un izgāja ēdamistabā.

—    Te nu es esmu! — viņš smaidīdams sacīja; viņu pārņēma liels kauns, viņš juta, ka arī citiem kauns viņa klātbūtnē. — Tā jau dažreiz gadās, — viņš apsēzdamies teica. — Sēdēju un pēkšņi, vai zināt, sānos iemetās drausmīgs dūrējs . .. neciešamas sāpes, nervi neizturēja, un … un iznāca tas muļķīgais tracis. Mūsu nervozais laikmets, neko darīt!

Pie vakariņu galda viņš dzēra vīnu, runāja un retumis, krampjaini nopūzdamies, glaudīja sev sānu, it kā uzsvērdams, ka sāpes vēl jūtamas. Neviens, izņemot Nadeždu Fjodorovnu, viņam neticēja, un Lajevskis to noskārta.

Pirms pulksten desmitiem viesību dalībnieki devās pastaigāties uz bulvāri. Nadežda Fjodorovna, baidīdamās, ka ar viņu nesāk runāt Kiriļins, visu laiku centās iet blakus Marijai Konstantinovnai un bērniem. No bailēm un skumjām Nadežda Fjodorovna bija kļuvusi kā bez spēka, juta tuvojamies drudzi, pavisam sagura un tikko spēja pavilkt kājas, taču mājās negāja, jo bija pārliecināta, ka tūlīt viņai sekos Kiriļins, Ačmianovs vai abi kopā. Šobrīd Kiriļins nāca nopakaļ blakus Nikodimam Aleksandričam un dungoja:

— Sevi nerrot neļaušu! Neļaušu!

No bulvāra viņi devās uz paviljona pusi, gāja gar pludmali un ilgi vēroja, kā fosforescē jūra. Fon Korens sāka stāstīt, kāpēc tā spīdot.

XIV

—    Būs jāiet spēlēt vintu . . . Mani gaida, — Lajevskis teica. — Sveiki, kungi!

—    Arī es iešu tev līdzi, pagaidi, — Nadežda Fjodorovna sacīja un paņēma viņu zem rokas.

Viņi atvadījās no citiem un gāja projām. Atsveicinājās arī Kiriļins, teica, ka viņam pa ceļam, un nāca blakus.

«Kas būs, tas būs…» Nadežda Fjodorovna domāja. «Lai jau …»

Viņai šķita, ka visas nejaukās atmiņas, izkļuvušas viņai no galvas, tumsā soļo blakus, smagi elpo, bet viņa pati kā tintē iekritusi muša ar pēdējiem spēkiem rāpjas pa ielas bruģi un notraipa melnu Lajevska roku un sānus. «Ja Kiriļins izdarīs kaut ko nekrietnu,» viņa domāja, «vainīgs būs nevis viņš, bet vienīgi es.» Bija taču laiks, kad neviens vīrietis nerunāja ar viņu tā, kā runā Kiriļins, un viņa pati sagandējusi šo laika plūsmu, neglābjami pazudinājusi — un kas tur vainīgs? Kaisles skurbumā viņa sāka smaidīt pavisam svešam cilvēkam, varbūt tikai tādēļ, ka viņš bija stalts, liela auguma, bet, divas reizes tiekoties, viņš tai apnika, un tā viņu pameta. «Un vai tāpēc,» Nadežda Fjodorovna tagad domāja, «viņam nav tiesības rīkoties ar mani pēc patikas?»

—    Labiņā, šeit nu es no tevis šķiršos, — Lajevskis teica. — Tevi pavadīs Iļja Mihailičs.

Lajevskis paklanīdamies atsveicinājās no Kiriļina un steigšus devās šķērsām pāri bulvārim, tad pa ielu uz

Seškovska māju ar apgaismotiem logiem, un pēc tam bija dzirdams, ka noklakšķēja vārtiņi.

—    Ļaujiet man jums ko sacīt, — Kiriļins ierunājās. — Neesmu puika, neesmu nekāds Ačkasovs vai Lačkasovs, Začkasovs … Es pieprasu, lai jūs nopietni izturētos pret mani!

Nadeždai Fjodorovnai stipri sāka pukstēt sirds. Viņa neko neatbildēja.

—    Jūsu kraso pārvērtību pret mani sākumā centos izskaidrot ar koķetēšanu, — Kiriļins turpināja, — tagad redzu, ka jūs gluži vienkārši neprotat uzvesties satiksmē ar kārtīgiem cilvēkiem. Jūs tikai gribējāt parotaļāties ar mani tāpat kā ar to armēņu zeņķi, bet es esmu kārtīgs cilvēks un prasu, lai pret mani izturas kā pret kārtīgu cilvēku. Tātad esmu gatavs jums pakalpot…

—    Man ir ļoti skumji… — Nadežda Fjodorovna teica, sāka raudāt, bet, lai slēptu asaras, novērsās.

—    Arī man ir skumji, bet kāda tam nozīme?

Kiriļins bridi klusēja, tad teica ļoti skaidri, uzsvērti:

—     Kundze, es atkārtoju, ja nenāksiet šovakar uz tikšanos ar mani, jau šovakar sarīkošu traci.

—    Pažēlojiet mani šovakar, — Nadežda Fjodorovna sacīja un pati nepazina savu balsi: tik lūdzoša un vārga tā bija.

—    Es jūs pārmācīšu … Atvainojiet par rupjo toni, bet man nepieciešams jūs pārmācīt. Jā, diemžēl esmu spiests jūs pārmācīt. Es pieprasu divas satikšanās: šovakar un rītdien. Parīt būsiet pilnīgi brīva un varēsiet iet uz visām četrām debess pusēm, ar ko vien vēlēsieties. Šovakar un rītdien.

Nadežda Fjodorovna piegāja pie saviem vārtiņiem un apstājās.

—     Laidiet mani! — viņa čukstēja, viscaur drebēdama un tumsā neredzēdama neko citu kā Kiriļina baltos formas svārkus. — Jums taisnība, esmu briesmīga sieviete … esmu vainīga, bet laidiet mani… Es jūs lūdzu … — viņa pieskārās pie Kiriļina aukstās rokas un nodrebēja, — es jūs ļoti lūdzu …

—         Diemžēl! — Kiriļins nopūtās. — Diemžēl! Neesmu domājis laist jūs vaļā, gribu jūs tikai pārmācīt, likt saprast, un turklāt, kundze, es pārāk maz ticu sievietēm.

—    Man ir ļoti skumji…

Nadežda Fjodorovna vērīgi klausījās vienmērīgajā jūras šalkoņā, paskatījās zvaigznēm piebārstītajās debesīs, un viņu pārņēma vēlēšanās drīzāk pabeigt visu un atkratīties no nolādētās dzīves ar tās jūru, zvaigznēm, vīriešiem, drudzi…

—    Tikai ne manās mājās… — viņa salti sacīja.

—   Aizvediet mani kaut kur.

—    Aiziesim pie Miridova. Tur būs vislabāk.

—    Kur tas ir?

—    Pie vecā vaļņa.

Viņa aši devās projām pa ielu, pēc tam iegriezās šķērsieliņā, kura veda uz kalniem. Visapkārt tumsa. Šur tur uz ielas bruģa stīdzēja apgaismoto logu gaismas strēles, un Nadeždai Fjodorovnai likās — viņa kā muša gan iekļūst tintē, gan atkal izrāpjas no tintes gaismā. Kiriļins gāja aiz viņas. Reiz viņš paklupa, gandrīz nogāzās zemē un iesmējās.

«Viņš ir piedzēries …» Nadežda Fjodorovna domāja. «Vienalga … vienalga … Lai jau.»

Arī Ačmianovs drīz atsveicinājās no viesību dalībniekiem un sekoja Nadeždai Fjodorovnai, lai aicinātu viņu pavizināties ar laivu. Ačmianovs piegāja pie Lajevska mājas, paskatījās pāri žogam: logi plaši atvērti, gaisma nekur nespīdēja.

—    Nadežda Fjodorovna! — viņš uzsauca.

Aizritēja īss brīdis. Viņš pasauca vēlreiz.

—    Kas tur ir? — Olga jautāja.

—    Vai Nadežda Fjodorovna mājās?

—    Nava. Vēl nava pārnākusi.

«Dīvaini. .. Ļoti dīvaini,» domāja Ačmianovs, un viņu pārņēma liels nemiers. «Viņa taču devās mājās.»

Ačmianovs pagājās šurpu turpu pa bulvāri, pēc tam pa ielu un iemeta aci Šeškovska logos. Lajevskis, svārkus novilcis, sēdēja pie galda un vērīgi lūkojās kārtīs.

—           Dīvaini, dīvaini… — Ačmianovs murmināja, un, atceroties Lajevska histērijas lēkmi, viņam kļuva kauns.

—   Ja viņas nav mājās, kur tad viņa ir?

Viņš vēlreiz aizgāja līdz Nadeždas Fjodorovnas dzīvoklim un paskatījās tumšajos logos.

«Tā ir krāpšana, krāpšana …» viņš domāja, atcerēdamies, ka, šodien pusdienlaikā tiekoties pie Bitjugoviem, viņa pati solījās šovakar pavizināties kopā ar viņu, Ačmianovu, laivā.

Logi tanī mājā, kurā dzīvoja Kiriļins, bija tumši, pie vārtiem uz soliņa sēdēja gorodovojs un snauda. Ačmianovam, tiklīdz viņš paskatījās uz logiem un uz gorodovoju, viss kļuva skaidrs. Viņš nolēma doties mājās, gāja, bet atkal nokļuva pie Nadeždas Fjodorovnas dzīvokļa. Seit viņš apsēdās uz soliņa, noņēma platmali, juzdams, ka domas kvēlot kvēlo no greizsirdības un aizvainojuma.

Pilsētas baznīcā pulkstenis sita tikai divas reizes diennaktī: pusdienlaikā un pusnaktī. Drīz pēc tam, kad pulkstenis bija nositis pusnakts stundu, atskanēja steidzīgi soļi.

— Tātad rītvakar atkal pie Miridova! — Ačmianovs dzirdēja un pazina, ka runātājs ir Kiriļins. — Pulksten astoņos. Uz redzēšanos!

Gar dārza sētiņu nāca Nadežda Fjodorovna. Nepamanījusi, ka uz soliņa sēž Ačmianovs, viņa ēnā pagāja garām Ačmianovam, attaisīja vārtiņus un, atstādama tos neaizslēgtus, iegāja mājā. Savā istabā viņa aizdedza sveci, žigli izģērbās, bet gultā neapgulās, noslīga pie krēsla uz ceļiem, apskāva krēslu un piekļāva pie tā pieri.

Lajevskis atgriezās mājās pirms pulksten trijiem naktī.

XV

Nolēmis melot nevis uzreiz, bet pa daļām, Lajevskis nākamajā dienā pēc pulksten vieniem aizgāja pie Samoiļenko palūgt naudu, lai sestdien katrā ziņā varētu aizbraukt. Pēc vakarējās histērijas lēkmes, kas garīgajai nomāktībai pievienoja arī lielu kaunu, pilsētā palikt vairs nebija iespējams. Ja Samoiļenko arvien vēl turēsies pie saviem noteikumiem, Lajevskis domāja, būs vien tiem jāpiekrīt, nauda jāpaņem un rītdien īsi pirms aizceļošanas jāpaskaidro, ka Nadežda Fjodorovna atteikusies braukt; vakarā varēs viņu pārliecināt, ka tas viss notiek viņas pašas labā. Bet, ja Samoiļenko, kurš neapšaubāmi rīkojas fon Korena ietekmē, nepavisam nedos naudu vai izvirzīs kādus jaunus noteikumus, tad viņš, Lajevskis, jau šodien aizbrauks ar preču kuģi vai pat ar burinieku uz Jauno Atonu vai Novorosijsku, aizsūtīs no turienes mātei žēlabainu telegrammu un dzīvos tur tik ilgi, kamēr māte atsūtīs ceļanaudu.

Aizgājis pie Samoiļenko, Lajevskis sastapa viesistabā fon Korenu. Zoologs nule bija atnācis pusdienot un, kā parasti, albumu atšķīris, aplūkoja vīriešus ar cilindriem galvā un dāmas ar aubītēm.

«Pavisam nelaikā,» Lajevskis domāja, ieraudzījis fon Korenu. «Viņš var traucēt.»

—    Labdien!

—   Labdien, — fon Korens atbildēja, neskatīdamies uz ienācēju.

—    Vai Aleksandrs Dāvidičs mājās?

—    Jā. Virtuvē.

Lajevskis iegāja virtuvē, bet, pa durvīm ieraudzījis, ka Samoiļenko jauc vinegretu, nāca atpakaļ viesistabā un apsēdās. Zoologa klātbūtnē Lajevskis vienmēr jutās neērti un tagad baidījās, ka būs jārunā par histēriju. Klusējot aizritēja labs brīdis. Fon Korens pēkšņi paskatījās uz Lajevski un jautāja:

—    Kā jūtaties pēc vakardienas?

—   Lieliski, — Lajevskis atbildēja un nosarka. — Patiesību sakot, nekā sevišķa jau nebija …

—   Līdz vakardienai domāju, ka histērija mēdz būt tikai dāmām, un tāpēc sākumā nospriedu, ka sirgstat ar svētā Vita dejas slimību.

Lajevskis pazemīgi smaidīja un domāja:

«Cik viņš ir netaktisks. Viņš taču ļoti labi zina, cik man grūti…»

—   Jā, tas bija jocīgs gadījums, — Lajevskis teica, arvien vēl smaidīdams. — Šodien smējos visu rītu. Histērijas lēkmē kuriozi ir tas, ka lēkmes pārņemtais pats zina — lēkme ir nejēdzīga, sirds dziļumos smejas par to un tanī pašā laikā skaļi raud. Mūsu nervozajā laikmetā mēs esam savu nervu vergi; nervi ir mūsu pavēlnieki un dara ar mums, kas tiem tik. Civilizācija šinī ziņā izdarījusi mums lāča pakalpojumu . . .

Lajevskis runāja, un viņam bija nepatīkami, ka fon Korens nopietni, vērīgi viņā klausās, vērīgi skatās uz viņu, acis nepamirkšķinādams, it kā pētīdams; bija jādusmojas uz sevi, ka pretēji savai nepatikai pret fon Korenu, viņš nekādi nespēj izdzēst no savas sejas pieglaimīgo smaidu.

—    Lai gan jāatzīstas, — Lajevskis turpināja, — lēkmei bija tieši cēloņi un diezgan pamatoti. Pēdējā laikā mana veselība stipri iedragāta. Ja tam vēl pievieno garlaicību, pastāvīgo naudas badu … sabiedrības un kopīgu interešu trūkumu … Ļoti neapskaužams stāvoklis.

—    Jā, jums ir bezizejas stāvoklis, — fon Korens sacīja.

Sie mierīgie, saltie vārdi, kuros izskanēja it kā zobgalība, it kā nelūgts pareģojums, Lajevski apvainoja. Viņš atcerējās, ka zoologam vakar bija izsmiekla un šķebīguma pilns skatiens, bridi klusēja un jautāja, vairs nesmaidīdams:

—    Kā tad jūs to zināt?

—    Nule jūs pats runājāt par to, un arī jūsu draugi tik dedzīgi jūt jums līdzi, ka cauru dienu dzirdu runājam vienīgi par jums.

—    Kādi draugi? Varbūt Samoi)enko?

—    Jā, arī viņš.

—    Es lūgtu Aleksandru Davidiču un vispār savus draugus mazāk rūpēties par mani.

—    Tur nāk Samoiļenko, palūdziet, lai viņš mazāk rūpējas par jums.

—    Nesaprotu jūsu izturēšanos … — Lajevskis murmināja; viņu pārņēma sajūta, it kā tikai tagad būtu sapratis, ka zoologs viņu nīst, nicina, ņirgājas par viņu un ka zoologs ir viņa Jaunākais un niknākais ienaidnieks. — Šādu izturēšanos pataupiet kādam citam, — Lajevskis klusu sacīja, jo skaļi runāt viņam nebija spēka lielā naida dēļ, kas jau aizžņaudza viņam krūtis un kaklu, tāpat kā vakar nevaldāmie smiekli.

Ienāca Samoiļenko bez svārkiem, nosvīdis un smacīgajā virtuvē pietvīcis gluži sarkans.

—    Ak tu esi te? — viņš sacīja. — Labdien, draudziņ! Vai pusdienas paēdi? Nekautrējies, saki — vai esi jau ēdis?

—    Aleksandr Davidič, — Lajevskis teica pieceldamies, — ja esmu griezies pie tevis ar kādu intīmu lūgumu, tad tas vēl nenozīmē, ka tev nav pienākums būt korektam un cienīt cita cilvēka noslēpumus.

—    Par ko tu runā? — Samoiļenko brīnījās.

—    Ja tev nav naudas, — Lajevskis turpināja skaļākā balsī, aiz uztraukuma nespēdams mierīgi nostāvēt,

—    tad nedod, saki, ka nedosi, bet kāpēc jākladzina uz katra ielas stūra, ka es esmu bezizejas stāvoklī un tā tālāk. Šādu labdarību un draudzīgu palīdzību, kad dara par kapeiku, bet plātās par rubli, nespēju paciest! Lielies ar savu labdarību, cik vien tev tīk, bet neviens tev nav devis tiesības izpaust manus noslēpumus!

—    Kādus noslēpumus? — Samoiļenko jautāja, neko nesaprazdams un jau sākdams dusmoties. — Ja esi nācis rāties, ej projām. Gan atnāksi vēlāk!

Viņš atcerējās padomu, ja kāds dusmojoties uz savu tuvāko, lai domās izskaitot līdz simtam un nomierinoties; Samoiļenko sāka steigšus skaitīt.

—    Lūdzu jūs par mani nerūpēties! — Lajevskis turpināja. — Neliecieties par mani ne zinis. Un kam kāda daļa par mani un par to, kā es dzīvoju? Jā, es gribu aizbraukt! Jā, es taisu parādus, dzeru, dzīvoju ar cita sievu, man ir histērijas lēkmes, esmu vulgārs, neesmu tik gudrs kā dažs labs, bet kāda tur citiem daļa? Cieniet cilvēku!

—   Brālīt, tu mani atvaino, — Samoiļenko teica, saskaitījis līdz trīsdesmit pieci, — bet…

—    Cieniet cilvēku! — Lajevskis viņu pārtrauca.

—   Šīs nemitīgās valodas par citiem, nopūtas, pastāvīgā okšķerēšana, noklausīšanās, šī draudzīgā līdzjūtība … pie velna! Man aizdod naudu un izvirza noteikumus kā puikam! Mani nievā kā velns zin ko! Neko es nevēlos! — Lajevskis iekliedzās, satraukumā grīļodamies un baidīdamies, ka viņam atkal neuznāk histērijas lēkme. «Tātad sestdien neaizbraukšu!» pazibēja viņa apziņā.

—    Neko es nevēlos! Tikai, lūdzu, atbrīvojiet mani no aizbildniecības. Neesmu nekāds puika, ne arī vājprātis un lūdzu neuzplīties ar uzraudzību!

Ienāca diakons un palika pie durvīm kā zemē iemiels, redzēdams bālo Lajevski plātāmies rokām un savu dīvaino runu vēršam pret kņaza Voroncova ģīmetni.

—     Nemitīgā lūrēšana manā sirdī, — Lajevskis turpināja, — apvaino manī cilvēcisko cieņu, un es lūdzu brīvprātīgos slepenpolicistus izbeigt spiegošanu! Pietiek!

—    Ko tu teici… ko jūs teicat? — Samoiļenko sacīja, izskaitījis līdz simtam, pietvīkdams zili sarkans un pieiedams pie Lajevska.

—    Pietiek! — Lajevskis atkārtoja, nespēdams atvilkt elpu un ņemdams cepuri.

—     Es esmu krievu ārsts, muižnieks un valsts padomnieks! — Samoiļenko lēni teica. — Spiegs nekad neesmu bijis un nevienam neļaušu sevi apvainot! — viņš kliedza trīcošā balsī, sevišķi uzsvērdams pēdējo vārdu. — Muti ciet!

Diakons, kas nekad nebija redzējis ārstu tik dižmanīgu, uzpūtušos, piesarkušu un baismīgu, aizspieda ar plaukstu muti, izsteidzās priekšnamā un tur smējās vēderu turēdams. Lajevskis gluži kā pa miglu redzēja, ka fon Korens piecēlās un, iebāzis rokas bikšu kabatās, apstājās tādā pozā, it kā gaidītu, kas notiks tālāk; šī mierīgā poza Lajevskim šķita ārkārtīgi nekaunīga un apvainojoša.

—    Esiet tik laipns un atsauciet savus vārdus! — Samoiļenko kliedza.

Lajevskis, vairs neatcerēdamies, kādus vārdus viņš teicis, atbildēja:

—    Lieciet mani mierā! Es neko negribu! Gribu tikai, lai jūs un vācieši, žīdu iznireļi, liktu mani mierā! Ja ne — es rīkošos citādi! Izsaukšu uz divkauju!

—    Tagad ir skaidrs, — fon Korens teica, nākdams apkārt galdam. — Lajevska kungam pirms aizbraukšanas gribas izklaidēties divkaujā. Es viņam šo prieku varu sagādāt. Lajevska kungs, es jūsu izaicinājumu pieņemu.

—    Izaicinājumu? — Lajevskis klusi teica, pieiedams pie zoologa un ar naidu lūkodamies uz viņa melnīgsnējo pieri un cirtainajiem matiem. — Izaicinājumu? Lūdzu! Es jūs nīstu! Nīstu!

—' Ļoti priecājos. Rīt no rīta labi agri pie Kerbalaja kroga ar visām detaļām jūsu gaumē. Bet tagad vācieties prom!

—    Nīstu! — Lajevskis, smagi elpodams, klusi teica. — Jau sen nīstu! Divkauja! Jā!

—    Aleksandr Davidič, aizvāc viņu, citādi aiziešu es, — fon Korens sacīja. — Viņš man iekodis.

Fon Korena mierīgā balss padarīja ārstu aukstasinīgu; viņš uzreiz atģidās, nāca pie prāta, apkampa abām rokām Lajevski un, vezdams nost no zoologa, murmināja mīlīgā, aiz satraukuma drebošā balsī:

—    Mani draugi… labie . . . krietnie . . . Iztrakojāties, un nu ir miers … miers . .. Mani draugi…

Sadzirdējis laipno, draudzīgo balsi, Lajevskis juta, ka viņa dzīvē nupat noticis kaut kas nepieredzēts, šaušalīgs, it kā vilciens viņu gandrīz būtu sabraucis; tikko spēdams savaldīt asaras, viņš atmeta ar roku un izskrēja no istabas.

«Pārliecināties, ka cits mani nīst, šā nīdēja acu priekšā nostāties visnožēlojamākajā, nicināmākajā, nevarīgākajā izskatā, ak dievs, cik tas ir grūti!» Lajevskis pēc brīža domāja, sēdēdams paviljonā un juzdams gluži kā rūsu uz miesas nule piedzīvoto cita cilvēka naidu. «Cik tas ir rupji, ak dievs!»

Auksts ūdens ar konjaku Lajevski uzmundrināja. Viņš iztēlē skaidri redzēja mierīgo, augstprātīgo fon Korena ģīmi, viņa vakarējo skatienu, virskreklu, kas līdzinājās paklājam, atcerējās viņa balsi, baltās rokas, un liels, kaismīgs, alkatīgs naids mutuļoja Lajevska krūtīs un prasīja pēc gandarījuma. Domās viņš nogāza fon Korenu zemē, mīdīja kājām. Lajevskis sīki jo sīki atminējās visu notikušo un brīnījās, kā viņš varējis pieglaimīgi uzsmaidīt tik niecīgam cilvēkam un vispār kā viņš varējis tik augstu vērtēt ieskatus, kas piemīt sīkiem, nevienam nezināmiem ļautiņiem šajā niecīgajā pilsētā, kura, šķiet, nav pat iezīmēta kartē un par kuru Pēterburgā nav dzirdējis neviens kārtīgs cilvēks. Ja šī pilsētele pēkšņi iegrimtu zemē vai nodegtu, tele

grammu par šo notikumu Krievijā lasītu ar tādu pašu vienaldzību kā sludinājumu par lietotu mēbeļu pārdošanu. Rītdien fon Korenu nošaut vai atstāt dzīvu — tas ir vienalga, tas ir vienlīdz veltīgi un neinteresanti. Sašaut viņam kāju vai roku, ievainot, pēc tam pazoboties par viņu; un, kā kukainis ar norautu kāju pazūd zālē, tā lai arī viņš ar savām mēmajām ciešanām pazūd tikpat niecīgu cilvēku pūlī, kāds ir viņš pats.

Lajevskis aizgāja pie Šeškovska, viņam visu izstāstīja un uzaicināja par sekundantu; pēc tam viņi abi devās pie pasta un telegrāfa kantora priekšnieka, aicināja arī viņu par sekundantu un palika pie viņa pusdienot. Pusdienas ēdot, viņi daudz jokoja un smējās; Lajevskis vilka pats sevi uz zoba, ka gandrīz nemaz neprotot šaut, dēvēja sevi par karaļa strēlnieku un Vilhelmu Tellu.

— To kungu vajag pārmācīt… — viņš teica.

Pēc pusdienām viņi sāka spēlēt kārtis. Lajevskis spēlēja, dzēra vīnu un domāja, ka divkaujas vispār ir muļķīgas un bezjēdzīgas, jo tās jautājumu neatrisina, bet tikai sarežģī, taču bez divkaujām nekādi nevar iztikt. Piemēram, šajā gadījumā: nevar taču fon Korenu iesūdzēt miertiesā! Sī divkauja vēlama arī tanī ziņā, ka pēc tās Lajevskis vairs nevarēs palikt šajā pilsētā. Viņš mazliet iereiba, kāršu spēlē izklaidējās un jutās labi.

Bet, kad norietēja saule un satumsa nakts, viņu pārņēma nemiers. Tās nebija bailes no nāves, jo Lajevskī, kamēr viņš ēda pusdienas un spēlēja kārtis, nez kāpēc mita pārliecība, ka divkauja beigsies bez sekām; tās bija bailes no kaut kā nezināma, kam rīt no rīta jānotiek pirmoreiz viņa mūžā, tās bija bailes no šās nakts . .. Lajevskis zināja, ka nakts būs gara, aizmigt nevarēs un būs jādomā ne tikai par fon Korenu un viņa naidu, bet arī par to melu kalnu, kurš jāpārkāpj un kuram apkārt apiet nebija spēku un prasmes. Pārņēma sajūta, it kā viņš pēkšņi būtu saslimis; uzreiz viņam zuda jebkāda interese par kārtīm un cilvēkiem, viņš kļuva nemierīgs un lūdza, lai viņu laižot mājās. Lajevskim gribējās drīzāk tikt gultā, nekustēties un apsvērt, ko domāt naklī. Seškovskis un pasta ierēdnis

viņu pavadīja un devās pie fon Korena, lai vienotos par divkauju.

Netālu no sava dzīvokļa Lajevskis sastapa Ačmianovu. Jauneklis bija aizelsies un satraukts.

—    Ivan Andrejič, es jūs meklēju! — viņš teica.

—   Lūdzu, iesim ātrāk …

—    Uz kurieni?

—           Jūs vēlas sastapt kāds jums nepazīstams kungs, kas grib pateikt kaut ko ļoti svarīgu. Viņš neatlaidīgi lūdza ieiet pie viņa uz brītiņu. Viņam vajagot parunāties ar jums . . . Tas viņam esot tikpat kā dzīvības vai nāves jautājums . . .

Ačmianovs, būdams uztraucies, to visu teica ar stipru armēņa akcentu, un izklausījās, it kā viņš sacītu nevis «dzīvības», bet «sīvības».

—    Kas viņš tāds ir? — Lajevskis vaicāja.

—    Tas kungs lūdza neminēt viņa vārdu.

—          Pasakiet viņam, ka esmu nevaļīgs. Rītdien, ja viņš vēlēsies . ..

—           Rītdien nevar! — Ačmianovs nobijās. — Viņš grib pateikt kaut ko tādu, kas jums ļoti svarīgs … ļoti svarīgs! Ja neiesiet, notiks nelaime.

—           Dīvaini … — Lajevskis murmināja, nesaprazdams, kāpēc Ačmianovs tik uztraucies un kādi noslēpumi var būt šajā garlaicīgajā, nevienam nevajadzīgajā pilsētelē. — Dīvaini, — viņš domīgi atkārtoja.

—   Labi, iesim. Vienalga.

Ačmianovs steigšus devās pa priekšu, Lajevskis viņam sekoja. Gāja pa ielu, pēc tam pa šķērsieliņu.

—    Cik tas viss garlaicīgi, — Lajevskis teica.

—    Tūlīt, tūlīt.. . Nav vairs tālu.

Pie vecā vaļņa viņi steidzās pa šauru spraugu starp diviem apžogotiem, tukšiem laukumiņiem, pēc tam iegāja plašā pagalmā un devās uz nelielu mājiņu …

—          Tā laikam ir Miridova māja? — Lajevskis jautāja.

—    Jā.

—           Bet es nesaprotu, kāpēc ejam gar māju sētas pusi. Varējām doties pa ielu. Būtu tuvāk . . .

—    Nekas, nekas . ..

Lajevskim likās dīvaini arī tas, ka Ačmianovs veda

viņu uz virtuves durvīm un māja ar roku, it kā brīdinādams nākt klusāk un nerunāt.

—     Šeit, šeit… — Ačmianovs sacīja, piesardzīgi atvērdams durvis un uz pirkstgaliem ieiedams priekšnamā. — Klusāk, klusāk, lūdzu jūs … Citādi sadzirdēs.

Viņš sāka klausīties, smagi atvilka elpu un čukstēja:

—    Atveriet šīs durvis un ieejiet… Nebaidieties.

Lajevskis, neko nesaprazdams, atvēra durvis un

iegāja istabā ar zemiem griestiem un aizklātiem logiem. Uz galda dega svece.

—    Ko vajag? — kāds jautāja blakus istabā. — Mirid, vai tu tas esi?

Lajevskis devās šajā istabā, ieraudzīja Kiriļinu un viņam blakus Nadeždu Fjodorovnu.

Nācējs nedzirdēja, ko viņam teica, kāpās atpakaļ un pats nesajēdza, kā nokļuva uz ielas. Naids pret fon Korenu un nemiers — viss bija izgaisis no sirds. Iedams mājās, viņš neveikli vicināja labo roku un vērīgi lūkojās zemē, cenzdamies iet pa gludākām vietām. Mājās kabinetā Lajevskis, rokas berzēdams un dīvaini raustīdams plecus, grozīdams kaklu, it kā svārki un virskrekls viņu žņaugtu, staigāja no viena kakta otrā, pēc tam aizdedzināja sveci un apsēdās pie galda …

XVI

— Humanitārās zinātnes, par kurām jūs runājat, tikai tad apmierinās cilvēku domu, ja savā virzībā sastapsies ar eksaktām zinātnēm un soļos tām blakus. Vai nu tās sastapsies zem mikroskopa, jaunā Hamleta monologos vai jaunā reliģijā, to es nezinu, bet domāju, ka drīzāk zemi pārsegs ledus kārta nekā notiks tas. Vispastāvīgākā un vitālākā no visām humanitārām zinātnēm, protams, ir Kristus mācība, bet palūkojieties, cik dažādi saprot pat to! Vieni sludina, lai mēs mīlot visus savus tuvākos, atskaitot karavīrus, noziedzniekus un ārprātīgos: pirmos ļauj nogalināt karā, otros — izolēt vai sodīt ar nāves sodu, trešiem aizliedz precēties. Citi Kristus mācības skaidrotāji sludina, ka jāmīl itin visi tuvākie bez jebkāda izņēmuma, nešķirojot ne

pēc plusiem, ne pēc mīnusiem. Pēc viņu mācības, ja pie jums atnāk diloņa apsēsts cilvēks, slepkava vai epileptiķis un bildina jūsu meitu — atdodiet to viņam; ja kretīni slepkavo fiziski un garīgi veselos — ļaujieties, lai jūs nokauj. Šī mīlestības sludināšana pašas mīlestības dēļ, tāpat kā mākslas sludināšana mākslas dēļ, ja tā stātos spēkā, galu galā novestu cilvēci līdz pilnīgai izmiršanai un tādējādi tiktu izdarīts vislielākais noziegums, kāds vien kādreiz noticis virs zemes. Skaidrojumu ir ļoti daudz, un, ja to ir daudz, tad nopietna doma neapmierinās ne ar vienu no šiem skaidrojumiem un pie bezgala daudzajiem līdzšinējiem steidzas pievienot savu skaidrojumu. Tāpēc nekad neizvirziet jautājumu uz filozofiska vai tā sauktā kristīgā pamata, kā mēdz teikt; tā rīkodamies, jūs tikai attālināsieties no jautājuma atrisinājuma.

Diakons uzmanīgi klausījās zoologā, brīdi padomāja un vaicāja:

—    Vai morāles likumus, pie kuriem turas ikviens cilvēks, izgudrojuši filozofi, vai arī dievs tos radījis reizē ar cilvēka miesu?

—    Nezinu. Taču šie likumi tik kopīgi visām tautām un laikmetiem, ka man šķiet, šos likumus vajadzētu atzīt par organiski sasaistītiem ar cilvēkiem. Tie nav izgudroti, tie ir un būs. Neapgalvošu jums, ka tos kādreiz saskatīs mikroskopā, taču to organiskā saistība ar cilvēku jau reāli pierādīta: smagas smadzeņu kaites un visas tā sauktās garīgās slimības, cik man zināms, vispirms izpaužas morāles likumu izkropļojumos.

—    Labi. Tātad, tāpat kā kuņģis grib ēst, tāpat morāles jūtas grib, lai mēs mīļotu savus tuvākos. Vai ne? Bet mūsu iedzimtais raksturs, paklausīdams patmīlībai, pretojas sirdsapziņas un saprāta balsij un tāpēc rodas daudz ārkārtīgi sarežģītu jautājumu. Pie kā tad mums jāvēršas, lai atrisinātu šos jautājumus, ja jūs neļaujat tos balstīt uz filozofiska pamata?

—    Pievērsieties tām nedaudzajām eksaktajām zinātnēm, kādas mums ir. Uzticieties faktu realitātei un loģikai. Tiesa, tās ir trūcīgas, bet nav tik nedrošas un nenoteiktas kā filozofija. Pieņemsim, ka morāles likumi prasa, lai jūs mīļotu cilvēkus. Nu un tad? Mīlestībai jāizpaužas visa tā novēršanā, kas kaitē cilvēkiem un apdraud viņus tagad un nākotnē. Mūsu zināšanas un realitāte mums rāda, ka cilvēci apdraud garīgi un fiziski nenormālie. Ja tas ir tiesa — tad cīnieties pret nenormālajiem. Ja neesat spējīgi izaudzināt viņus līdz normāla cilvēka līmenim, jums pietiks spēka un prasmes viņus padarīt nekaitīgus, tas ir, iznīcināt.

—    Tātad mīlestība izpaužas stiprā uzvarā pār vājo?

—    Neapšaubāmi.

—   Bet stiprie taču sita krustā mūsu kungu Jēzu Kristu? — diakons nesavaldīgi iesaucās.

—    Jūs maldāties — viņu sita krustā nevis stiprie, bet vājie. Cilvēces kultūra ir novājinājusi un tiecas novest līdz nullei cīņu par eksistenci un dabisko izlasi; tāpēc strauji vairojas vājie un gūst pārsvaru pār stiprajiem. Iedomājieties, ka jums ir izdevies iedvest bitēm humānas idejas neizveidotā, rudimentārā formā. Kas notiktu? Trani, kas jānogalina, paliktu dzīvi, apēstu medu, sagandētu un nomāktu bites — galu galā vājie gūtu pārsvaru pār stiprajiem un tie izvirstu. Tas pats tagad noliek ar cilvēci: vājie nomāc stipros. Pie mežoņiem, ko kultūra vēl nav skārusi, stiprākais, gudrākais un tikumīgākais soļo pa priekšu; viņš ir vadonis un valdonis. Bet mēs, kulturālie cilvēki, esam situši krustā Kristu un joprojām viņu vēl sitam krustā. Tātad mums kaut kā trūkst… Un šis «kaut kas» mūsu sabiedrībā ir jāatjauno, citādi šādi pārpratumi nekad nebeigsies.

—   Bet ar kādu kritēriju jūs atšķirat, kuri ir vājie un kuri stiprie?

—    Zināšanas un novērojumi. Diloņa apsēstos un skrofulozos pazīst pēc viņu slimībām, netikumīgos un ārprātīgos pēc viņu rīcības.

—    Bet iespējama taču kļūdīšanās!

—   Jā gan, taču nav jābaidās samērcēt kājas, ja draud vispasaules ūdensplūdi.

—    Tā ir filozofēšana, — diakons iesmējās.

—    Nebūt ne. Jūsu garīgā semināra filozofija jūs tik ļoti samaitājusi, ka itin visur jūs gribat saskatīt^ vienīgi miglu. Abstraktās zinātnes, ar kurām piestūķēta jūsu jaunā galviņa, tāpēc arī sauc par abstraktām, ka tās novērš jūsu prātu no realitātēm. Skatieties velnam tieši acīs un, ja viņš ir velns, tad arī pasakiet, ka viņš ir velns, un nelieniet pie Kanta un Hēgeļa pēc skaidrojumiem.

Zoologs brīdi klusēja, tad turpināja:

—     Divreiz divi ir četri, un akmens ir akmens. Redziet, rītdien mums ir divkauja. Mēs runāsim, ka tas ir muļķīgi un nejēdzīgi, ka divkaujas savu laiku jau pārdzīvojušas, ka aristokrātiska divkauja, patiesību sakot, ne ar ko neatšķiras no dzērāju kautiņa krogā, bet mēs tomēr nerimsimies, brauksim un divkaujā piedalīsimies. Tātad ir spēks, kas stiprāks par mūsu prātojumiem. Mēs kliedzam, ka karš ir slaktiņš, barbarisms, šausmas, brāļu slepkavošana, asinis ieraugot, mēs tūlīt ģībstam; bet vajag tikai frančiem vai vāciešiem mūs apvainot, un mēs tūlīt saslejam seksti, no visas sirds kliedzam «urā!» un klūpam virsū ienaidniekam, bet jūs lūgsiet, lai dievs svētī mūsu ieročus, un mūsu varonība radīs vispārēju un turklāt patiesu sajusmu. Tātad atkal ir spēks, kurš, kaut arī nav cildenāks, taču stiprāks par mums un mūsu filozofiju. Mēs to nevaram apturēt tāpat kā šo mākoni, kas slīd no jūras. Neliekuļojiet, nerādiet tam dūri kabatā un nesakiet: «Ai, cik muļķīgi! Cik tas viss novecojis! Cik ļoti nesaskan ar svētajiem rakstiem!» — bet raugieties tam taisni pretim, atzīstiet, ka tas ir saprātīgi likumīgs, un, kad, piemēram, šis spēks grib iznīcināt vārgu, skrofulozu, izvirtušu cilti, netraucējiet šo spēku ar savām drapēm un nepareizi izprasta evaņģēlija citātiem. Ļeskovs ir attēlojis žēlsirdīgo Daņilu, kas ārpus pilsētas atradis spitālīgo un to ēdina un silda ar savas miesas siltumu mīlestības un Kristus vārdā. Ja šis Daņila patiešām mīlētu cilvēkus, viņš aizstieptu spitālīgo tālāk no pilsētas un iegrūstu kādā aizā, bet pats ietu un kalpotu veselajiem. Ceru, ka Kristus mums ir vēlējis mīlēt sapratīgi, ar jēgu, lai dotu citiem kādu labumu.

—    Ak tad tāds jūs esat! — diakons smiedamies teica. — Jūs taču Kristum neticat, kāpēc viņu tik bieži pieminat?

—    Nē, es ticu. Bet, protams, pēc savas un nevis pēc jūsu saprašanas. Ai diakon, diakon! — zoologs smējās, apskāva diakona plecus un jautri sacīja: — Nu, kā tad būs? Vai rītdien brauksim uz divkauju?

—    Mans garīdznieka stāvoklis to nepieļauj, citādi brauktu gan.

—    Kāds tad jums īpašs stāvoklis?

—    Esmu amatā iesvētīts. Mani skārusi dieva žēlastība.

—    Ai diakon, diakon, — fon Korens smiedamies atkārtoja. — Man patīk tērzēt ar jums.

—    Jūs sakāt, ka jūs ticot, — diakons teica. — Vai tā kāda ticība? Es gan pazīstu kādu vecu mācītāju, un tas tic tik sirsnīgi, ka, sausā vasarā iedams tīrumos dievam lietu lūgt, ņem līdzi lietussargu un ādas mēteli, lai, mājup nākot, lietutiņš viņu nesamērcētu. Tā ir īsta ticība! Viņš, runādams par Kristu, starot staro, un visas zemnieku sievas un vīri, viņā klausīdamies, skaļā balsī raud. Tas mācītājs gan apturētu šo mākoni, gan jebkuram citam jūsu spēkam liktu laisties lapās. Jā… Ticība pārcel kalnus.

Diakons sāka smieties un uzplikšķināja zoologam pa plecu.

—    Tā nu tas ir… — viņš turpināja. — Āre, jūs visu laiku sludināt, ka pētījot jūras dzīles, spējot atšķirt vājos no stiprajiem, jūs rakstāt grāmatas un izaicināt citus uz divkauju — taču viss paliek, kā bijis; bet pavērojiet — kāds vājš, vecs, svētā gara pārņemts večuks nošļupstēs vienu vienīgu vārdu vai no Arābijas atauļos kāds jauns Muhameds ar zobenu rokā, un viss jums aizripos kūleņu kūleņiem, Eiropā vairs nepaliks akmens uz akmens.

—    Diakon, diakon, tā nu gan ir zīlēšana kafijas biezumos!

—    Ticība bez darbošanās ir nedzīva, un darbošanās bez ticības vēl ļaunāka, tikai laika šķiešana — un vairāk nekas.

Pa pludmali soļoja ārsts. Viņš ieraudzīja diakonu, zoologu un nāca viņiem klāt.

—    Šķiet, viss kārtībā, — viņš aizelsies teica. — Sekundanti būs Govorovskis un Boiko. Rīt no rīta piebrauks pie manis pulksten piecos. Nomācies gluži melns! — viņš teica, paskatīdamies augšup. — Neko nevar redzēt. Tūlīt sāks līt.

—    Ceru, ka brauksi mums līdzi? — fon Korens vaicāja.

—    Nē, lai dievs pasarga, jau tagad esmu nomocījies. Manā vietā brauks Ustimovičs. Es jau runāju ar viņu.

Tālu virs jūras noplaiksnījās zibsnis un dārdēja dobji pērkona grāvieni.

—    Kāda tveice pirms negaisa! — fon Korens sacīja. — Esmu ar mieru saderēt, ka esi jau bijis pie Lajevska, apkampis viņu un raudājis rūgtas asaras.

—    Kādēļ lai es ietu pie viņa? — ārsts atteica un samulsa. — Tā tik vēl trūka!

Līdz saules rietam viņš vairākkārt izstaigāja bulvāri, ielu, cerēdams sastapt Lajevski. Samoiļenko kaunējās par savu nesavaldību un par pēkšņajiem labsirdības uzplūdiem, kas sekoja šim uzliesmojumam. Viņš it kā pa jokam gribēja atvainoties Lajevskim, pastrostēt viņu, nomierināt un pateikt, ka divkaujas ir viduslaiku barbarisma atliekas un ka pats dievs norādījis viņiem uz divkauju kā uz samierināšanās līdzekli: rītdien viņi abi, lieliskie, ārkārtīgi gudrie cilvēki, izšaus gaisā, pa īstam novērtēs viens otra cildenumu un kļūs par draugiem. Taču Lajevski ārstam negadījās sastapt.

—    Kādēļ lai es ietu pie viņa? — Samoiļenko atkārtoja. — Ne jau es viņu apvainoju, bet viņš mani. Lūdzams, pasaki — kādēļ viņš man uzklupa? Ko ļaunu esmu viņam nodarījis? Ieeju viesistabā, un pēkšņi ne no šā, ne no tā: spiegs! Se tev! Pasaki: kā tas viss jums sākās? Ko tu viņam teici?

—    Teicu, ka viņam ir bezizejas stāvoklis. Un man ir taisnība. Tikai godīgie un blēži var rast izeju no jebkura stāvokļa, bet tam, kas reizē tīko būt godīgs un blēdis, — tam izejas nav. Bet, kungi, pulkstenis jau vienpadsmit, un rīt mums agri jāceļas.

Pēkšņi uzbrāzās vējš; tas sacēla krastmalā putekļus, grieza virpuļu virpuļos, auroja un nomāca jūras šalkšanu.

—   Vēja sīpa! — diakons teica. — Jāiet, man gružu pilnas acis.

Projām ejot, Samoiļenko nopūlās un teica, pieturēdams cepuri:

—    Laikam gan šonakt neaizmigšu.

—           Neraizējies, — zoologs smiedamies sacīja. — Esi pavisam mierīgs, divkaujai seku nebūs. Lajevskis augstsirdīgi izšaus gaisā, citādi rīkoties viņš nespēj, bet es laikam nemaz nešaušu. Lajevska dēļ nokļūt uz tiesas sola, zaudēt laiku — tas nav to vērts. Jā, kāds sods draud par divkauju?

—          Arests, pretinieka nāves gadījumā ieslodzījums cietoksnī līdz trijiem gadiem.

—    Pelropavlovskas cietoksnī?

—    Nē, šķiet, kara cietoksnī.

—    Lai gan to zelli derētu pārmācīt!

Aiz muguras jūrā iemirdzējās zibsnis un uz mirkli apgaismoja māju jumtus un kalnus. Sasnieguši bulvāri, draugi gāja katrs uz savu pusi. Kad ārsts tumsā vairs nebija saredzams un viņa soļi jau apklusa, fon Korens ārstam uzsauca:

—    Kaut nu sliktais laiks mūs rītdien netraucētu!

—    Tas būtu labi! Lai dievs dod!

—    Arlabunakt!

—    Ko, naktī? Ko tu saki?

Cauri vēja un jūras šalkoņai un pērkona dārdiem bija grūti saprast teikto.

—          Gan būs labi! — zoologs pakliedza un steidzās mājās.

XVII

… prāts gurst un sūri nokaujas

Ar grūtsirdīgu domu baru;

Lūk, klusēdamas tad sāk manas atmiņas

Tīt vaļā tīstokli jo garu:

Un, tur ar riebumu par sevi lasīdams,

Es drebu viss un lāstus dvešu,

Un rūgti žēlojos tad, asras slacīdams,

Bet skumjās rindas neizdzēšu.

Puškins

Vai nu viņu nošaus rīt no rīta, vai paņirgāsies par viņu, tas ir, atstās viņam šo dzīvību, taču viņš tik un tā ir pagalam. Vai nu šī negoda apkrautā sieviete

nogalināsies izmisumā un lielā kaunā, vai ari turpinās savu nožēlojamo dzīvīti, taču viņa tik un tā ir pagalam …

Tā domāja Lajevskis, vēlu vakarā sēdēdams pie galda un arvien vēl berzēdams rokas. Pēkšņi logs atsprāga vaļā, noblīkšķēja, istabā iebrāžas spēcīgs vējš, no galda nolidoja papīri. Lajevskis aiztaisīja logu, pieliecās, lai salasītu no grīdas papīrus. Augumā viņš juta kaut ko nebijušu, tādu kā neveiklību, kāda senāk netika manīta, un nepazina pats savas kustības; viņš gāja nedroši, elkoņus sāņus papletis, raustīdams plecus, un, kad apsēdās pie galda, atkal sāka berzēt rokas. Augumā vairs nebija vingruma.

Nāves priekšvakarā jāraksta tuviniekiem. Lajevskis to atcerējās. Viņš paņēma spalvu un ar trīcošu roku rakstīja:

«Māmulīti»

Viņš gribēja rakstīt mātei, lai viņa, pieminēdama žēlsirdīgo dievu, kuram viņa tic, dotu pajumti un veltītu sirds siltumu sievietei, ko viņas dēls iegrūdis negodā, vientuļai, nabadzīgai un nevarīgai sievietei, lai māte aizmirstu un piedotu visu, visu un ar šo upuri kaut nedaudz izpirktu dēla briesmīgo grēku; bet tūlīt Lajevskis atcerējās, kā viņa māte, tukla, izblīdusi vecene ar mežģiņu aubīti galvā, ik rītu iznāk no mājas dārzā un viņai seko piedzīvotāja ar klēpja sunīti, kā māte pavēlošā balsī kliedz uz dārznieku, uz apkalpotājiem un cik lepna, augstmanīga viņas seja, — viņš to atcerējās un uzrakstīto vārdu nosvītroja.

Visos trijos logos spoži iezvīļojās zibens, tūlīt noskanēja apdullinošs, grandošs pērkona spēriens, sākumā dobjš, pēc tam dārdošs, sprakšķēdams un tik spēcīgs, ka logos nodžinkstēja rūtis. Lajevskis piecēlās, piegāja pie loga un piekļāva pieri pie stikla. Arā plosījās spēcīgs, skaists negaiss. Pie apvāršņa zibšņi kā baltas lentes nemitīgi šāvās no mākoņiem jūrā un tālu jo tālu apgaismoja augstos, melnos viļņus. Gan pa labi, gan pa kreisi un droši vien arī virs mājas šķīlās zibšņi.

— Negaiss! — Lajevskis čukstēja; viņš juta, ka vēlas kādu pielūgt, dzīvu vai nedzīvu, kaut vai zibšņus un mākoņus. — Jaukais negaiss!

Lajevskis atcerējās, ka bērnībā negaisa laikā viņš kailu galvu skrēja dārzā, viņam pakaļ dzinās divas meitenītes gaišiem jo gaišiem matiem, dzidri zilām acīm un viņus mērcēja lietus; viņi sajūsmā skaļi smējās, bet, nograndot spēcīgam pērkona spērienam, meitenes paļāvīgi piekļāvās pie zēna, viņš vairākkārt pārmeta krustu un steigšus skaitīja: «Svēts, svēts, svēts…» Kur esat aizsteigušies, kādā jūrā nogrimuši, skaistās, skaidrās dzīves iedīgļi? Negaisa viņš vairs nebaidās, dabu nemīl, dieva viņam nav, visas meitenes, kuras viņam uzticējās un kuras viņš kādreiz pazina, viņš un viņa vienaudži jau sagandējuši, dzimtajā dārzā viņš visā savā mūžā nav iestādījis neviena kociņa, nav izaudzējis nevienas smilgas, nav izglābis, dzīvodams starp dzīvajiem, nevienu mušu, bet tikai grāvis, bendējis un melojis, melojis …

«Kas manā pagātnē nav netikumīgs?» viņš sev domās vaicāja, cenzdamies uztvert kādu gaišu atmiņu, tāpat kā cilvēks, krizdams bezdibenī, cenšas satvert krūma zaru.

Ģimnāzija? Universitāte? Bet tas taču tikai māns. Viņš mācījās vāji un bija jau aizmirsis, kas viņam mācīts. Kalpošana sabiedrībai? Arī tas ir māns, jo dienestā viņš neko nedarīja, algu saņēma velti, un viņa dienests īstenībā bija nelietīga valsts kases apkrāpšana, par kuru nodod tiesai.

Patiesība viņam nebija vajadzīga, un viņš to nemeklēja, viņa sirdsapziņa, netikuma un melu apburta, snauda vai klusēja; viņš kā svešinieks vai no citas planētas salīgta būtne nepiedalījās cilvēku kopējā dzīvē, bija vienaldzīgs pret viņu ciešanām, idejām, reliģijām, zināšanām, meklējumiem, cīņām, viņš nebija pateicis cilvēkiem nevienu labu vārdu, nebija uzrakstījis nevienu derīgu, īpatnēju rindu, nebija izdarījis cilvēkiem labu ne par grasi, bet tikai ēdis viņu maizi, dzēris viņu vīnu, pavedis viņu sievas, pārticis no citu domām un, lai attaisnota savu nicināmo parazīta dzīvi viņu un savās paša acīs, vienmēr centies izlikties, it kā būtu lielāks un labāks nekā citi. Meli, meli un vēlreiz meli…

Lajevskis skaidri atcerējās, ko vakarā redzējis Miridova .mājā, un viņam kļuva neizsakāmi baismīgi no riebuma un skumjām. Kiriļins un Ačmianovs ir pretīgi, bet tie taču turpina to, ko viņš sācis; tie ir viņa līdzdalībnieki un skolnieki. Jaunai, vājai sievietei, kura viņam uzticējās vairāk nekā brālim, viņš atņēma vīru, paziņa loku, dzimteni, atveda šo sievieti šurp — tveicē, drudzī un garlaicībā; dienu no dienas viņai kā spogulim vajadzēja atspoguļot sevī viņa dīko dzīvi, netikumību un melus — un ar to, vienīgi ar to bija piesātināta viņas dzīve,vārga, gurda, nožēlojama; pēc tam viņam šī sieviete apnika, viņš to nīda, bet pietrūka drosmes to pamest, un viņš centās šo sievieti ciešāk iepīt melos gluži kā timeklī. . . Pārējo izdarīja Kiriļins un Ačmianovs.

Lajevskis brīžiem sēdās pie galda, brīžiem gāja atkal pie loga, brīžiem viņš nodzēsa sveci, brīžiem atkal to aizdedza. Viņš skaļā balsī sevi lādēja, raudāja, sūrojās, lūdza piedošanu; vairākkārt viņš izmisumā pieskrēja pie galda un rakstīja: «Māmulīt!»

Atskaitot māti, viņam nebija neviena rada vai tuvinieka; bet ko gan viņam varēja palīdzēt māte? Un kur viņa ir? Viņš gribēja steigties pie Nadeždas Fjodorovnas, krist viņas priekšā ceļos, skūpstīt viņai rokas un kājas, lūgtin lūgties piedošanu, bet Nadežda Fjodorovna bija viņa upuris, un viņš baidījās no tās, it kā tā būtu mironis.

— Dzīve pagalam! — viņš murmināja, berzēdams rokas. — Kādēļ es vēl esmu dzīvs, mans dievs! …

Viņš bija norausis no debesīm savu blāvo zvaigzni, tā krita zemē, un šīs zvaigznes švīka saplūda kopā ar nakts tumsu; šī zvaigzne vairs neatgriezīsies pie debesīm, tāpēc ka ikviens savu dzīvi var dzīvot tikai reiz un mūžs neatkārtojas. Ja varētu padarīt nebijušas aizritējušās dienas un gadus, viņš tajos melus aizstātu ar patiesību, dīkdienību ar darbu, garlaicību ar prieku, skaidrību viņš atdotu atpakaļ tiem, kam to laupījis, atrastu dievu un taisnīgumu, bet tas tikpat neiespējami kā nokritušu zvaigzni atdabūt atpakaļ pie debesīm. Un, tāpēc ka tas bija neiespējami, viņš slīga izmisumā.

Kad negaiss rimās, Lajevskis sēdēja pie atvērta loga un mierīgi domāja, kas ar viņu notiks. Fon Korens droši vien viņu nošaus. Šā cilvēka skaidrais, saltais pasaules uzskats pieļauj vārguļu un nederīgo iznīcināšanu; ja izšķirošajā mirklī šis pasaules uzskats sašķobīsies, fon Korenam talkā nāks naids un pretīgums, ko viņā rada Lajevskis. Bet, ja fon Korens netrāpīs vai, paņirgādamies par ienīsto pretinieku, Lajevski tikai ievainos, vai izšaus gaisā, ko darīt tad? Kurp iet?

—    Vai nebraukt uz Pēterburgu? — Lajevskis pats sev vaicāja. — Bet tad būtu vēlreiz jāsāk vecā, paša nolādētā dzīve. Kas meklē glābiņu dzīves vietas pārmaiņā kā gāju putns, tas neko neatradīs, jo zeme visur vienāda. Meklēt glābiņu cilvēkos? Kurā cilvēkā meklēt un kur? Samoiļenko labsirdība un pašaizliedzība spēj glābt tikpat maz kā diakona smiešanās kāre vai fon Korena naids. Glābiņš jāmeklē vienīgi sevī pašā, bet, ja tas nav atrodams, nav vērts šķiest laiku, jāizdara pašnāvība, un tas ir viss .. .

Arā rībēja ekipāža. Jau ausa gaisma. Ekipāža nobrauca garām, apgriezās un, žņirkstot riteņiem valgajā smiltī, apstājās iepretim Lajevska mājai. Karietē sēdēja divi vīrieši.

—    Pagaidiet, es tūlīt! — Lajevskis viņiem uzsauca pa logu. — Es neguļu. Vai jau jabrauc?

—    Jā. Pulkstenis četri. Kamēr aizbrauksim …

Lajevskis uzvilka mēteli, uzlika galvā cepuri, ieslidināja kabatā papirosus un pārdomādams apstājās; viņam šķita, ka vajadzētu izdarīt vēl kaut ko. Uz ielas klusītēm sarunājās sekundanti, sprausloja zirgi, un šīs skaņas agrā, valgā rītā, kad visi vēl guļ un tikko svīst maza gaismiņa, piepildīja Lajevska sirdi ar drūmai nojautai līdzīgu gurdumu. Viņš brītiņu pastāvēja dziļās pārdomās un iegāja guļamistabā.

Nadežda Fjodorovna gulēja savā gultā, kājas izstiepusi, galvu ietinusi segā; viņa nekustējās un atgādināja, it īpaši viņas galva, Ēģiptes mūmiju. Lajevskis klusēdams raudzījās uz viņu, domās lūdza viņai piedošanu un domāja — ja debesīs nav tikai tukšums un ja tiešām tur ir dievs, tas pasargās Nadeždu Fjodorovnu;

bet, ja dieva nav, lai viņa iet bojā, viņai nav nozīmes dzīvot.

Pēkšņi viņa strauji paslējās un gultā apsēdās. Pacēlusi bālo seju un šausmās lūkodamās uz Lajevski, viņa jautāja:

—    Tas esi tu? Negaiss pārgājis?

—    Pārgājis.

Viņa atcerējās, uzlika abas rokas uz galvas, un viss viņas augums nodrebēja.

—    Cik man grūti! — viņa sacīja. — Ja tu zinātu, cik man grūti! Es gaidīju, — viņa turpināja, acis piemiegdama, — ka tu mani nogalināsi vai izdzīsi no mājas lietū un negaisā, bet tu vilcinies .. . vilcinies . . .

Lajevskis trauksmaini, cieši viņu apskāva, alkatīgi skūpstīja viņas ceļus, rokas, pēc tam kad viņa kaut ko murmināja un atminēdamās sāka drebēt, Lajevskis noglauda viņas matus un, vērīgi sejā lūkodamies, saprata, ka šī nelaimīgā, netikumīgā sieviete viņam ir vienīgais tuvais, mīļais un neaizstājamais cilvēks.

Iznākot no mājas un kāpjot karietē, viņam gribējās atgriezties dzīvam.

XVIII

Diakons piecēlās, apģērbās, paņēma savu resno, zaraino nūju un klusi izgāja no mājas. Bija vēl tumšs, un diakons pirmajos mirkļos, iedams pa ielu, nespēja saskatīt pat savu balto nūju; pie debesīm nemanīja nevienas zvaigznes, un šķita, ka atkal būs lietus. Smaržoja pēc valgām smiltīm un jūras.

«Kaut nu tikai neuzbrauktu čečenieši,» diakons domāja, klausīdamies, kā viņa nūja klab pa bruģi un cik skaņa un vientuļa nakts klusumā liekas šī klaboņa.

Izgājis ārpus pilsētas, viņš jau spēja saskatīt gan ceļu, gan savu nūju; pie melnajām debesīm šur tur parādījās blāvi plankumi, un drīz iemirdzējās pirmā zvaigzne, bikli mirkšķinādama savu vienīgo aci. Diakons gāja pa augsto, akmeņaino krastu un jūru neredzēja; tā lejā snauda, tās neredzamie viļņi laiski, smagi vēlās pret krastu un it kā nopūtās. Un cik lēnām!

Atvēlās viens vilnis, diakons paspēja saskaitīt astoņus soļus, pēc tam — otrs, vēl pēc sešiem soļiem — trešais. Kad dievs lidinājās virs haosa, droši vien gluži tāpat nekas nebija redzams un tumsā varēja sadzirdēt tikai laisko, miegaino jūras šalkoņu, dzirdēt bezgala tālo, neaptveramo laiku.

Diakonu pārņēma baismas. Iešāvās prātā: kaut nu tikai dievs nesodītu viņu par to, ka viņš draudzējas ar neticīgajiem un pat iet skatīties viņu divkauju. Divkauja būs blēņošanās, bez asinsizliešanas, komiska, bet, lai nu būtu kā būdams, tas ir pagānu paradums un garīgai personai to noskatīties nepavisam nepiederas. Viņš apstājās un domāja: vai negriezties atpakaļ? Taču lielā, neremdināmā ziņkāre guva pārsvaru pār šaubām, un viņš soļoja tālāk.

«Viņi gan ir neticīgi, bet labi cilvēki un pastarajā dienā izglābsies,» diakons sevi mierināja. — Katrā ziņā izglābsies! — viņš skaļi teica un aizsmēķēja papirosu.

Ar kādu mēru jāmēro cilvēku labās īpašības, lai taisnīgi spriestu par viņiem? Diakons atcerējās savu ienaidnieku, garīgās skolas inspektoru, kas ij dievam ticēja, ij šķīstībā dzīvoja, ij divkaujas neatzina, bet tolaik viņš diakonu ēdināja ar smilšainu maizi un reiz gandrīz norāva diakonam ausi. Ja cilvēku dzīve izveidojusies tik nelādzīgi, ka šo cietsirdīgo un negodīgo inspektoru, kurš zaga kroņa miltus, visi cienīja un skolā aizlūdza dievu par viņa veselību un dvēseles glābšanu, vai tad ir taisnīgi vairīties no tādiem cilvēkiem kā fon Korena un Lajevska tikai tāpēc, ka viņi neticīgi? Diakons sāka risināt šo jautājumu, bet viņam iešāvās prātā, cik jocīgs šodien izskatījās Samoiļenko, un diakona domu gaita sajuka. Rītdien nu gan būs ko smieties! Diakons iztēlojās, kā viņš apsēdīsies aiz krūma, visu noglūnēs, bet, kad rīt pusdienojot fon Korens sāks lielīties, viņš, diakons, smiedamies atstāstīs fon Korenam sīki jo sīki divkaujas norisi.

«Kā jūs to visu zināt?» zoologs vaicās. «Tas jau ir tas noslēpums. Sēdēju mājās, bet zinu.»

Derētu attēlot divkauju komiskā veidā vēstulē. Sievastēvs lasīs un smiesies, sievastēvs labāk vienu dienu dzīvo neēdis, kad tikai dabu dzirdēt vai lasīt kaut ko jocīgu.

Jau saredzama Dzeltenās upes ieleja. No lietus gāzes upīte kļuvusi platāka un niknāka, tā vairs nerūca, kā citkārt, bet rēca. Ausa gaisma. Pelēks, blāvs rīts, un tiklab mākoņi, kas steidzās uz rietumiem, lai panāktu negaisa debesi, kā arī miglā tītie kalni un mitrie koki — diakonam viss likās neglīts un dusmīgs. Viņš nomazgājās pie strauta, noskaitīja rīta lūgsnas, viņam iegribējās tējas un karstu rausīšu ar krējumu, kādus sievastēva mājās ik rītu pasniedz brokastīs. Diakonam uzvilnīja domas par savu diakonieti un «Zudušo», ko viņa ik rītu spēlē uz klavierēm. Kāda īsti ir šī sieviete? Diakonu iepazīstināja ar viņu, saderināja un apprecināja vienā nedēļā; kopā ar sievu diakons nodzīvoja nepilnu mēnesi, viņu atkomandēja uz šejieni, un tāpēc vēl līdz šim diakons īsti nesaprot, kāds cilvēks ir viņa sieva. Tomēr bez sievas mazliet garlaicīgi.

«Vajadzēs viņai aizrakstīt vēstulīti…» diakons domāja.

Karogs pie krodziņa lietū bija saslapis un sakļāvies, arī pats krogs ar valgo jumtu izskatījās tumšāks un zemāks nekā senāk. Pie durvīm bija piebraukta arba; divi abhāzieši un jauna tatāriete platās ūzās, laikam Kerbalaja sieva vai meita, nesa no krodziņa piestūķētus maisus un krāva arbā uz kukurūzas salmiem. Pie arbas, galvas nokāruši, stāvēja divi ēzeļi. Salikuši arbā maisus, abhāzieši un tatāriete klāja virsū salmus, un Kerbalajs steigšus jūdza ēzeļus.

«Droši vien kontrabanda,» diakons domāja.

Āre, kur nogāztais koks ar sažuvušām skujām, āre, kur melnais ugunskura plankums. Diakons sīki jo sīki atcerējās izbraukumu, ugunskura liesmas, abhāziešu dziesmas, saldos sapņus par arhiereja amatu un krusta gājienu . . . Melnupīte no lietus bija tumšāka, melnāka un platāka. Diakons uzmanīgi pārgāja pār grīļīgo tiltiņu, kuru jau skāra netīru viļņu krēpes, un pa trepītēm uzkāpa žāvētavā.

«Tam tik ir galva!» viņš domāja, atlaizdamies uz salmiem un atcerēdamies fon Korenu. «Gudra galva,

lai dievs viņam dod veselību. Tikai cietsirdīgs gan viņš ir…»

Kāpēc fon Korens nīst Lajevski un Lajevskis nīst Korenu? Kāpēc viņi šausies divkaujā? Ja viņi bērnībā būtu iepazinuši tik lielu trūkumu kā diakons, ja viņi būtu audzināti tumsonīgu, cietsirdīgu, mantkārīgu cilvēku vidū, kuri pārmet par katru maizes kumosu, kuri izturas rupji un nesmalkjūtīgi, spļauj uz grīdas, atraugājas, pusdienas ēzdami un lūgsnas skaitīdami, ja viņi kopš bērnības nebūtu pārticīgas dzīves un smalkas sabiedrības izlutināti, cik labprāt viņi turētos viens pie otra, cik labprāt viens otram piedotu trūkumus un augsti vērtētu labo, kas ir katrā no viņiem. Pasaulē taču ir tik maz pat ārēji kārtīgu cilvēku! Tiesa, Lajevskis ir vieglprātīgs, izlutināts, dīvains, bet viņš taču nezags, skaļi nespļaus uz grīdas, nepārmetīs sievai: «Ed kā zirgs, strādā kā gailis,» — noslānīs bērnu ar grožiem un neēdinās savus apkalpotājus ar smirdošu sālītu gaļu, — vai tiešām ar to nepietiek, lai pret viņu izturētos iecietīgi? Turklāt viņš visvairāk cieš no saviem trūkumiem gluži kā ievainotais savu brūču dēļ. Vai nebūtu labāk, ja viņi viens otrā aiz garlaicības vai dīvaina pārpratuma nemeklētu deģenerēšanos, izmiršanu, iedzimtību un tā tālāk, kas viss ir maz saprotams, bet kāptu zemāk un virzītu naidu un dusmas turp, kur vaidēt vaid veselas ielas rupjas tumsonības, alkatības, pārmetumu, netīrības, lamāšanās, meitiešu spiegšanas dēļ…

Grabēja ekipāžas riteņi un pārtrauca diakona domas. Viņš paskatījās pa durvīm, ieraudzīja karieti un tajā trīs vīriešus: Lajevski, Šeškovski un pasta un telegrāfa kantora priekšnieku.

—    Stāt! — uzsauca Seškovskis.

Visi trīs izkāpa no karietes un skatījās cits uz citu.

—    Viņi vēl nav ieradušies, — teica Seškovskis, nokratīdams dubļus. — Neko darīt. Kamēr atbrauks, iesim izraudzīsim piemērotu vietu. Šeit nevar ne apgriezties.

Viņi devās augšup gar upi un drīz vairs nebija redzami. Tatāru kučieris iekāpa karietē, apsēdās, nolieca galvu sāņus un aizmiga. Diakons, pagaidījis kādas des-

mit minūtes, iznāca no žāvētavas un, noņēmis melno platmali, lai viņu nepamanītu, pietupdamies un apkārt skatīdamies, lavījās pa krastu starp krūmiem un kukurūzas rindām; no kokiem un krūmiem uz gājēju bira rupjas ūdens lāses, zāle un kukurūza bija slapja.

—    Cūcība! — viņš murmināja, paceldams slapjās, dubļiem notašķītās priestera svārku stērbeles. — Ja es to zinātu, nebūtu nācis.

Drīz viņš sadzirdēja balsis un ieraudzīja runātājus. Lajevskis, iebāzis rokas piedurknēs, kūkumu uzmetis, ātri staigāja pa nelielo noru; viņa sekundanti stāvēja pie paša krasta un tina papirosus.

«Dīvaini…» diakons domāja, jo Lajevska gaita bija citāda nekā parasti. «Gluži kā vecis.»

—    Tas ir nepieklājīgi! — pasta ierēdnis sacīja, lūkodamies pulkstenī. — Varbūt zinātniekiem piederas nokavēties, bet, manuprāt, tā ir cūcība.

Seškovskis, resns vīrs ar melnu bārdu, brīdi vērīgi klausījās un teica:

—    Brauc!

XIX

—    Redzu pirmoreiz savā mūžā! Cik jauki! — fon Korens sacīja, uznākdams norā un pastiepdams abas rokas uz austrumiem. — Paskatieties: zaļi stari!

Austrumos aiz kalniem izspraucās divi zaļi stari, un tie patiešām bija skaisti. Lēca saule.

—    Labrīt! — zoologs turpināja, pamājis ar galvu Lajevska sekundantiem. — Vai neesmu nosebojies?

Nopakaļ fon Korenam nāca viņa sekundanti, divi ļoti jauni vienāda auguma virsnieki — Boiko un Covorovskis baltos formas svārkos un kalsenais, drūmais ārsts Ustimovičs, kas vienā rokā nesa saini, otru bija aizlicis aiz muguras; tur viņš, kā parasti, turēja spieķi. Nolicis saini zemē un ne ar vienu nesasveicinājies, ārsts aizlika aiz muguras arī otru roku un sāka staigāt pa noru.

Lajevskis jutās noguris un neveikli, kā jau cilvēks, kas varbūt drīz mirs un tāpēc pievērš sev vispārēju uzmanību. Viņam gribējās, lai viņu drīzāk nošautu vai

arī vestu mājās. Saules lēktu ari viņš redzēja pirmo reizi mūžā; šis agrīnais rīts, zaļie saules stari, mitrums un cilvēki samirkušos zābakos, šķiet, viņa dzīvē bija lieki, nevajadzīgi un viņu mulsināja; tam visam nebija nekāda sakara ar aizvadīto nakti, ar viņa domām un vainas apziņu, un tāpēc viņš labprāt aizietu, nesagaidījis divkauju.

Fon Korens bija acīm redzami satraukts un centās to noslēpt, izlikdamies, ka visvairāk interesējas par zaļajiem stariem. Sekundanti bija apjukuši, pārmija cits ar citu skatienus, it kā vaicādami, kādēļ viņi šeit ir un kas viņiem jādara.

—    Kungi, manuprāt, mums nav nekādas vajadzības iet tālāk, — Seškovskis sacīja. — Šeit ir tīri labi.

—    Jā, protams, — fon Korens piekrita.

Iestājās klusums. Ustimovičs soļodams pēkšņi pagriezās uz Lajevska pusi un paklusām, viņam sejā elpodams, sacīja:

—    Jums droši vien nav paziņoti mani noteikumi. Katrs divkaujas dalībnieks man maksā piecpadsmit rubļu un, ja viens no pretiniekiem mirst, dzīvais samaksā visus trīsdesmit rubļus.

Lajevskis jau bija pazīstams ar šo cilvēku, bet tikai tagad pirmo reizi pilnīgi skaidri saskatīja viņa nespodrās acis, durstīgās ūsas un dzīslaino gluži kā diloņa slimnieka kaklu; augļotājs, nevis ārsts! Elpa nepatīkami oda pēc jēlas gaļas.

«Ir gan pasaulē visvisādi cilvēki,» Lajevskis domāja un atbildēja:

—    Es piekritu.

Ārsts pamāja ar galvu un atkal sāka soļot, bija redzams, ka viņam nepavisam nav vajadzīga nauda, un viņš to prasa tikai aiz naida. Visi juta, ka pienācis laiks jau sākt vai beigt to, kas iesākts, taču neviens nesāka un nebeidza, bet staigāja, stāvēja un smēķēja. Jaunie virsnieki, kas pirmoreiz savā mūžā piedalījās divkaujā un tagad lāgā neticēja šai civilpersonu, pēc viņu domām, nevajadzīgajai divkaujai, uzmanīgi aplūkoja savus formas svārkus un glauda piedurknes. Šeškovskis piegāja pie viņiem un klusi teica:

—    Kungi, mums jādara, ko vien spējam, lai šī divkauja^ nenotiktu. Viņi jāsamierina.

Seškovskis nosarka un turpināja:

—    Vakar pie manis bija Kiriļins, sūkstījās, ka Lajevskis viņu pārsteidzis kopā ar Nadeždu Fjodorovnu un tā tālāk.

—    Jā, arī mēs to zinām, — Boiko teica.

—    Nu, tātad saprotiet.. . Lajevskim trīc rokas un tā tālāk … Tagad viņš nespēs ne pistoli pacelt. Šauties ar viņu ir tikpat necilvēcīgi kā šauties ar piedzērušu vai ar tīfa slimnieku. Ja samierināšanās nenotiks, tad, kungi, varbūt divkauju vajag vismaz atlikt. .. Tik traka ķeza, ka negribas ne skatīties.

—    Parunājiet jūs ar fon Korenu.

—    Es nezinu divkauju noteikumus, velns tās rāvis, un arī nevēlos zināt; varbūt viņš domās, ka Lajevskis nobijies un mani sūtījis lūgties pie viņa. Kaut gan, lai viņš domā ko domādams, es parunāšu.

Seškovskis nenoteikti, mazliet klibodams, it kā būtu notirpusi kāja, devās pie fon Korena, un, kamēr Seškovskis gāja un krekšķēja, no visa viņa auguma dvesa laiskums.

—    Cienīts kungs, lūk, kas man jums jāsaka, — Seškovskis teica, vērīgi lūkodamies ziedos uz zoologa krekla. — Tas ir konfidenciāli.. . Divkauju noteikumus es nezinu, velns tās rāvis, un arī nevēlos zināt, spriežu nevis kā sekundants un tā tālāk, bet kā cilvēks, un tas ir viss.

—    Jā. Nu un?

—    Kad sekundanti aicina salīgt mieru, viņus parasti neuzklausa, šādu runāšanu uzskata par formalitāti. Patmīlība, vairāk nekas. Bet es jūs pazemīgi lūdzu pievērst uzmanību Ivanam Andrejičam. Šodien viņš nav normālā stāvoklī, nav, tā sakot, pie pilna prāta un saprašanas un ir nožēlojams. Viņam notikusi nelaime. Es neciešu tenkas. — Seškovskis nosarka un paskatījās atpakaļ. — Bet divkaujas dēļ atzīstu par vajadzīgu jums pastāstīt. Vakar vakarā viņš Miridova mājā pārsteidzis savu madāmiņu kopā ar… vienu kungu.

—    Cik riebīgi! — zoologs nomurmināja; viņš nobālēja, saviebās un skaļi nospļāvās. — Tfu!

Apakšlūpa viņam sāka drebēt; viņš gāja projām no Seškovska, nevēlēdamies vairāk klausīties, un, it kā nejauši nogaršojis kaut ko rūgtu, atkal skaļi nospļāvās un pirmoreiz visā šajā rītā ar lielu naidu palūkojās uz Lajevski. Fon Korena satraukums un neveiklība rimās, viņš sapurināja galvu un skaļi teica:

—    Kungi, jājautā — ko mēs gaidām? Kāpēc nesākam?

Šeškovskis pārmija skatienus ar virsniekiem un paraustīja plecus.

—    Kungi! — viņš skaļi teica, ne pie viena īpaši novērsdamies. — Kungi! Uzaicinām jūs salīgt mieru!

—    Drīzāk izbeigsim formalitātes, — fon Korens teica. — Par samierināšanos mēs jau runājām. Kāda būs nākamā formalitāte? Kungi, vajadzētu pasteigties, laika ir maz.

—    Bet mēs tomēr uzstājam, ka jāsalīgst miers, — Šeškovskis teica ar vainas apziņu balsī, kā cilvēks, kas spiests iejaukties citu darīšanās; viņš nosarka, pielika roku pie sirds un turpināja: — Kungi, mēs nesaskatām cēlonisku sakarību starp apvainojumu un divkauju. Aizvainojumam, ko dažkārt pēc sava cilvēciskā vājuma viens otram nodarām, un divkaujai — nav nekā kopēja. Jūs esat universitātē mācījušies, esat izglītoti cilvēki un, protams, paši zināt, ka divkauja ir tikai novecojusi, tukša formalitāte un tā tālāk. Arī mēs tāpat domājam par divkauju, jo citādi nebūtu braukuši, tāpēc ka nedrīkstam pieļaut, lai mūsu klātbūtnē cilvēki šautu viens uz otru, un tas ir viss. — Šeškovskis noslaucīja no sejas sviedrus un turpināja: — Kungi, jel izbeidziet savu pārpratumu, sniedziet viens otram roku, un brauksim mājās tukšot izlīgšanas kausu. Goda vārds, kungi!

Fon Korens klusēja. Lajevskis, pamanījis, ka uz viņu skatās, teica:

—    Man nav nekāda naida pret Nikolaju Vasiļjeviču. Ja viņš atzīst, ka esmu vainīgs, labprāt atvainošos.

Fon Korens ņēma ļaunā.

—    Kungi, acīm redzot, jūs vēlaties, — viņš teica, — lai Lajevska kungs atgriežas mājās kā augstsirdis un bruņinieks, taču es nespēju sagādāt jums un viņam šo patikšanu. Nebija nekādas vajadzības agri celties un braukt, desmit verstis ārpus pilsētas tikai tādēļ, lai dzertu izlīgšanas kausu, uzkostu un klāstītu man, ka divkauja ir novecojusies formalitāte. Divkauja ir divkauja, un nevajag to padarīt muļķīgāku un aplamāku, nekā tā ir īstenībā. Es gribu, lai divkauja notiktu!

Iestājās klusums. Virsnieks Boiko izņēma no kastes divas pistoles: vienu pasniedza fon Korenam, otru Lajevskim, pēc tam radās apjukums, kas uz brīdi padarīja jautru zoologu un sekundantus. Izrādījās, ka no visiem klātesošajiem neviens savā mūžā ne reizi nav bijis divkaujā un neviens īsti nezina, kā jānostājas, kas jāsaka un jādara sekundantiem. Bet tad Boiko attapās un smaidīdams sāka skaidrot.

—    Kungi, vai kāds atceras, kā divkauju attēlojis Ļermontovs? — fon Korens smiedamies jautāja. — Turgeņeva romānā arī Bazarovs šāvās divkaujā ar kādu tur …

—    Kas tur ko atcerēties? — Ustimovičs nepacietīgi sacīja un apstājās. — Nomēriet attālumu — un cauri.

Viņš paspēra trīs soļus, it kā rādīdams, kā vajag mērot. Boiko noskaitīja soļus, viņa biedrs izvilka no maksts zobenu, gala punktos ieskrāpēja zemē svītras, lai iezīmētu barjeru.

Pretinieki, visiem klusējot, nostājās savās vietās.

«Kurmji,» diakons atcerējās, tupēdams krūmos.

Šeškovskis kaut ko sacīja, arī Boiko kaut ko skaidroja, bet Lajevskis to nedzirdēja vai, pareizāk sakot, dzirdēja, taču nesaprata. Kad pienāca vajadzīgais brīdis, viņš uzvilka gaili un pacēla smago, auksto pistoli ar stobru augšup. Lajevskis bija aizmirsis atpogāt mēteli, tas viņam stipri spieda vienu plecu un padusi, roka cēlās tik neveikli, it kā piedurkne būtu darināta no skārda. Viņš atcerējās savu vakarējo lielo naidu pret melnīgsnējo pieri, pret cirtainajiem matiem un domāja, ka pat vakar nevaldāma naida un dusmu mirklī viņš nespētu šaut uz cilvēku. Baidīdamies, lai lode kaut kā nejauši netrāpītu fon Korenam, Lajevskis cēla pistoli arvien augstāk un augstāk un juta, ka šī pārāk klajā augstsirdība ir nedelikāta un nav augstsirdīga, taču citādi neprata un nevarēja. Skatīdamies uz bālo, smīnā savilkto fon Korena seju, kurš droši vien jau no paša sākuma bija pārliecināts, ka viņa pretinieks izšaus gaisā, Lajevskis domāja, ka tūlīt, paldies dievam, viss beigsies un ka vajag tikai ciešāk nospiest pistoles sprūdu . ..

Atsitiens pret plecu bija spēcīgs, nodārdēja šāviens, un kalnos atbildēja atbalss: pah-tah!

Arī fon Korens uzvilka gaili un paskatījās uz Ustimoviču, kurš arvien vēl staigāja, aizlicis rokas aiz muguras _un nepievērsdams nevienam uzmanību.

—    Arst, — zoologs sacīja, — esiet tik laipns, nestaigājiet šurpu turpu. Jūsos skatoties, man raibs metas gaЈ acīm.

Ārsts apstājās. Fon Korens tēmēja uz Lajevski.

«Nu ir beigas!» Lajevskis domāja.

Tieši pret viņa seju vērstais pistoles stobrs, naids un nicināšana fon Korena stājā un visā augumā, šī slepkavība, ko tūlīt izdarīs kārtīgs cilvēks gaišā dienas laikā kārtīgu cilvēku klātbūtnē, šis klusums un neizprotamais spēks, kas lika Lajevskim stāvēt, nevis skriet projām, — cik tas viss noslēpumaini, nesaprotami, baismīgi! Laika sprīdis, kamēr fon Korens tēmēja, Lajevskim šķita garāks nekā nakts. Viņš lūdzoši palūkojās uz sekundantiem; tie stāvēja kā sasaluši un bija bāli.

«Šauj taču drīzāk!» Lajevskis domāja un juta, ka viņa bālā, trīcošā, nožēlojamā seja droši vien rada fon Korenā vēl lielāku naidu.

«Es viņu tūlīt nošaušu,» fon Korens domāja, tēmēdams Lajevskim pierē un jau sataustīdams ar pirkstu pistoles sprūdu. «Jā, protams, nošaušu …»

—    Viņš to noslepkavos! — pēkšņi kaut kur ļoti tuvu atskanēja izmisuma pilns kliedziens.

Tūliņ nogranda šāviens. Redzēdami, ka Lajevskis stāv kur stāvējis un negāžas zemē, visi palūkojās uz to pusi, no kuras skanēja kliedziens, un ieraudzīja diakonu. Viņš bija bāls, ar slapjiem, pie pieres un vaigiem pielipušiem matiem, arī pats viscaur slapjš, dubļiem notašķījies, viņš stāvēja otrā krastā kukurūzas laukā, dīvaini smaidīja un māja ar slapju platmali. Šeškovskis aiz prieka iesmējās, sāka raudāt un pagāja sāņus …

Pēc brīža fon Korens un diakons satikās pie tiltiņa. Diakons bija uztraucies, smagi elpoja un vairījās skatīties zoologam acīs. Diakons kaunējās gan par savām bailēm, gan par savu netīro, slapjo apģērbu.

—    Man šķita, ka gribat viņu nošaut… — diakons murmināja. — Cik tas pretēji cilvēka dabai! Cik tas pretdabiski!

—    Bet kā jūs šeit nokļuvāt? — zoologs vaicāja.

—    Nejautājiet! — diakons atmeta ar roku. — Nelabais uzgumdīja: ej, ej . .. Gāju arī, un kukurūzas laukā gandrīz nomiru aiz bailēm. Bet tagad, paldies dievam, paldies dievam . . . Esmu ar jums visai apmierināts, — diakons murmināja. — Arī mūsu vecais tarantuls jutīsies apmierināts… Tā nu gan būs smiešanās, smiešanās! Tikai ļoti lūdzu jūs, nestāstiet nevienam, ka esmu bijis šeit, citādi es droši vien dabūšu no priekšniecības pa kūkumu. Teiks: diakons bijis par sekundantu.

—    Kungi! — fon Korens sacīja. — Diakons lūdz jūs visus nevienam nestāstīt, ka esat viņu šeit redzējuši. Var rasties nepatikšanas.

—    Cik tas pretēji cilvēka dabai! — diakons nopūzdamies sacīja. — Augstsirdīgi lūdzu piedošanu, bet jums bija tāda seja, ka domāju — jūs viņu katrā ziņā nošausiet.

—    Mani bija pārņēmis liels kārdinājums iznīcināt šo riebekli, — fon Korens teica, — bet jūs iekliedzāties pēdējā mirklī, un es netrāpīju. Visa šī procedūra nepieradušam tomēr ir pretīga, un mani, diakon, tā nogurdinājusi. Esmu gluži vārgs. Brauksim …

—    Nē, man gan atļaujiet iet kājām. Man jāapžāvējas, esmu samircis un nosalis.

—    Kā nu gribat, — novārgušais zoologs sacīja gurdā balsī, kāpdams karietē un aizvērdams acis. — Kā nu gribat.. .

Kamēr vīri staigāja ap ekipāžām un tajās sēdās, Kerbalajs stāvēja pie ceļa, abas rokas salicis uz vēdera, un zemu klanījās, zobus atšiepis; viņš bija domājis, ka kungi atbraukuši baudīt dabas jaukumus, dzert tēju, un nesaprata, kāpēc viņi jau kāpj ekipāžās. Neviens nebilda ne vārda, pajūgi sāka ripot, un pie kroga palika tikai diakons.

—    Mans iet krogā, dzēra lēju, — viņš teica Kerbalajam. — Mans grib ēst.

Kerbalajs labi prata krieviski, bet diakons domāja, ka tatārs viņu drīzāk sapratīs, ja viņš runās kroplā krievu valodā.

—    Olu kulteni cepa, sieru deva . . .

—    Ej, ej, mācītāj, — Kerbalajs sacīja klanīdamies. — Visu pasniegšu … Ij siers ir, ij vīns ir . . . Ēd, ko gribi.

—    Ka tataru valoda ir vārds «dievs»? — diakons jautāja, ieiedams krogā.

—    Tavs dievs un mans dievs vienalga, — Kerbalajs sacīja, diakonu īsti nesaprazdams. — Dievs visiem viens, tikai cilvēki dažādi. Citi krievi, citi turki, vēl citi angļi — visādu cilvēku daudz, bet dievs ir viens.

—    Labi. Ja visas tautas pielūdz vienu dievu, tad kāpēc jūs, musulmaņi, raugāties uz kristiešiem kā uz saviem mūžseniem ienaidniekiem?

—    Kāpēc skaisties? — Kerbalajs teica, atkal apņemdams abām rokām vēderu. — Tu esi krievu mācītājs, es — musulmanis, tu saki — gribu ēst, es dodu … Tikai bagātie šķiro, kurš ir viņu, kurš ir citu dievs, bet tukšiniekiem vienalga. Lūglum, ēd!

Kamēr krogā risinājās šī teoloģiskā saruna, Lajevskis brauca mājās un atcerējās, cik baigi bija braukt rītausmā, kad ceļš, klintis un kalni bija valgi, tumši un nezināmā nākotne šķita baismīga kā bezdibenis, kura dzīles nav saredzamas, bet tagad, atceļā, lietus lāses pie smilgām un akmeņiem dzirkstīja saulē kā dimanti, daba priecīgi smaidīja un viss baismīgais, šķiet, jau bija garām. Lajevskis brīžiem palūkojās uz drūmo, saraudāto Seškovska seju, uz divām karietēm, kuras brauca pa priekšu un kurās sēdēja fon Korens, viņa sekundanti un ārsts, un Lajevskim likās, it kā viņi visi atgrieztos no kapsētas, kur nule paglabājuši nesaticīgu, neciešamu cilvēku, kas nevienam nav ļāvis dzīvot.

«Viss pagalam,» Lajevskis domāja par savu pagātni, ar pirkstiem saudzīgi glaudīdams kaklu.

Kakla labajā pusē pie apkaklītes bija uzmilzusi neliela čulga, tik gara un plata kā mazais pirkstiņš, bija jūtamas sāpes, it kā kaklu būlu skāris karsts gludeklis. Tā bija lodes kontūzija.

Vēlāk, kad Lajevskis atbrauca mājās, viņam sākās gara, dīvaina, tīksmes aizmiglota, pusnemaņai līdzīga diena. Viņš, tikpat kā no cietuma vai slimnīcas izlaists, vērīgi aplūkoja daudzkārt redzētus priekšmetus un brīnījās, ka galdi, logi, krēsli, gaisma un jūra rada viņā rosīgu, bērnišķīgu prieku, kādu viņš jau sen sen nebija izjutis. Bālā Nadežda Fjodorovna bija kļuvusi daudz vājāka un nesaprata, kāpēc viņam bikla balss un dīvaina gaita; viņa steidzās izstāstīt visu, kas viņai noticis .. . Nadeždai Fjodorovnai likās — Lajevskis laikam vāji dzird, nesaprot teikto un, ja Lajevskis uzzinās visu, nolādēs viņu, nogalinās, bet viņš klausījās Nadeždā Fjodorovna, glaudīja viņas seju un matus, raudzījās viņai acīs un sacīja: — Man nav neviena cita, tikai tu … Pēc tam viņi ilgi sēdēja puķu dārziņā, piekļāvušies viens pie otra, skaļā balsī sapņoja par savu nākamo, laimīgo dzīvi, sarunājās īsās, strupās frāzēs, un Lajevskim šķita, ka nekad viņš nav runājis tik daudz un tik skaisti.

XXI

Pagāja vairāk nekā trīs mēneši.

Pienāca diena, kurā fon Korens bija nolēmis aizbraukt. Kopš agra rīta lielām lāsēm lija auksts lietus, pūta ziemeļaustrumu vējš, un jūrā sacēlās spēcīgi viļņi. Ļaudis runāja, ka šādā laikā tvaikonis diez vai iebraukšot reidā. Pēc saraksta kuģim vajadzēja pienākt pulksten desmitos no rīta, bet fon Korens, kas izgāja krastā pusdienlaikā un pēcpusdienā, binoklī nesaskatīja neko citu kā pelēkus viļņus un lielu, kas aizsedza apvārsni.

Pievakarē lietus rimās un vējš pieklusa. Fon Korens jau samierinājās ar domu, ka šodien viņš neaizbrauks, apsēdās un sāka spēlēt šahu ar Samoiļenko; bet, kad vakars satumsa, denščiks ziņoja, ka jūrā redzamas ugunis un gaisā uzšāvusies raķete.

Fon Korens sāka steigšus posties. Viņš uzkāra plecā somiņu, saskūpstījās ar Samoiļenko un diakonu, bez jebkādas vajadzības apstaigāja visas istabas, atvadījās no denščika un virējas un izgāja ārā ar tādu sajūtu, it kā viņš pie Samoiļenko vai savā dzīvoklī būtu kaut ko aizmirsis. Pa ielu viņš gāja blakus ārstam, viņiem sekoja diakons ar kasti un visiem nopakaļ — denščiks ar diviem čemodāniem. Tikai Samoiļenko un denščiks spēja saskatīt jūrā nespodras uguntiņas, pārējie raudzījās tumsā un neko neredzēja. Tvaikonis bija apstājies tālu selgā.

—    Ātrāk, ātrāk, — fon Korens steidzināja. — Baidos, ka kuģis aizbrauks!

Iedams garām mājiņai ar trijiem logiem, kurā Lajevskis bija pārkravājies drīz pēc divkaujas, fon Korens nenocietās un paskatījās pa logu. Lajevskis sakucies sēdēja pie galda ar muguru pret logu un rakstīja.

—    Es brīnos, — zoologs klusi sacīja. — Kā viņš sevi iegrožojis!

—    Jā, gods kam gods, — Samoiļenko nopūtās. — Un tā viņš sēž no rīta līdz vakaram, tikai sēž un strādā. Grib samaksāt parādus. Dzīvo, brālīt, sliktāk nekā ubags!

Brīdis aizritēja klusu ciešot. Zoologs, ārsts un diakons stāvēja pie loga un arvien vēl skatījās uz Lajevski.

—    Nabadziņš, tomēr neaizbrauca no šejienes, — Samoiļenko sacīja. — Atceries, cik ļoti viņš pūlējās?

—    Jā, stipri sevi iegrožojis, — fon Korens atkārtoja. — Viņa kāzas, strādāšana augu dienu maizes kumosa dēļ, dīvaini, neredzēti, neparasti vaibsti sejā un pat viņa svešādā gaita — tas viss tik ļoti neparasts, ka pat nezinu, kā to nosaukt. — Zoologs saņēma Samoiļenko elkoni un satraukti turpināja: — Tu pasaki viņam un viņa sievai, ka aizbraukdams brīnījos par viņiem, vēlēju visu labu … un palūdz, lai viņš, ja vien iespējams, nepiemin mani ar ļaunu. Viņš mani pazīst. Viņš zina, ja es toreiz būtu spējis paredzēt šo pārmaiņu, es būtu varējis kļūt par viņa labāko draugu.

—    Ieej pie viņa, alvadies.

—    Nē. Būs neērti.

—    Kāpēc? Dievs vien to zina, varbūt nekad vairs netiksies ar viņu.

Zoologs mirkli padomāja un teica:

—    Tas ir tiesa.

Samoiļenko lēnītēm pieklauvēja ar pirkstu pie loga. Lajevskis sarāvās un paskatījās atpakaļ.

—    Vaņa, Nikolajs Vasiļjičs vēlas no tevis atvadīties, — Samoiļenko teica. — Viņš tūlīt brauc projām.

Lajevskis piecēlās no galda un iznāca priekšnamā, lai atvērtu durvis. Samoiļenko, fon Korens un diakons iegāja mājiņā.

—    Es vienu mirklīti, — zoologs teica, priekšnamā novilkdams galošas un jau nožēlodams, ka ļāvies jūtām un ienācis šeit bez aicināšanas. «Es it kā uzplijos,» viņš domāja, «un tas ir muļķīgi.» — Piedodiet, ka es jūs traucēju, — zoologs teica, ieiedams nopakaļ Lajevskim viņa istabā, — bet tūliņ braucu projām un gribēju tikties ar jums. Dievs to zina, vai kādreiz vēl redzēsimies.

—    Ļoti priecājos… Laipni lūdzu, — Lajevskis sacīja un neveikli pabīdīja ciemiņiem krēslus, it kā gribēdams aizšķēršļot ceļu, un, rokas berzēdams, apstājās istabas vidū.

«Vajadzēja lieciniekus atstāt ārā,» fon Korens domāja un apņēmīgi sacīja:

—    Nepieminiet mani ar ļaunu, Ivan Andrejič. Bijušo aizmirst, protams, nav iespējams, tas bija pārāk skumji, un neesmu nācis šurp tādēļ, lai atvainotos vai iegalvotu, ka neesmu vainīgs. Rīkojos no sirds un kopš tā laika savu pārliecību neesmu grozījis … Tiesa, tagad redzu un ļoti priecājos, ka attieksmē pret jums esmu maldījies, bet cilvēki taču paklūp arī uz līdzena ceļa, un tāds jau ir cilvēku liktenis: kas nekļūdās lielās lietās, tas kļūdās sīkumos. Neviens nezina īsto patiesību.

—    Jā, patiesību nezina neviens… — Lajevskis teica.

—    Nu tad sveiki… Lai dievs jums stāv klāt!

Fon Korens sniedza Lajevskim roku; tas roku paspieda un paklanījās.

—    Nepieminiet ar ļaunu, — fon Korens sacīja.

—    Sveiciniet savu sievu un pasakiet — ļoti nožēloju, ka nevarēju atvadīties no viņas.

—    Viņa ir mājās.

Lajevskis piegāja pie durvīm, kas veda uz otru istabu, un sacīja:

—          Nadja, Nikolajs Vasiļjevičs grib no tevis atvadīties.

Ienāca Nadežda Fjodorovna; viņa apstājās pie durvīm un bikli paskatījās uz ciemiņiem. Sejā vainas apziņa, bailes, un savas rokas viņa nezināja, kur likt, gluži kā ģimnāziste, ko pašlaik strostē.

—          Nadežda Fjodorovna, tūliņ braukšu projām, — fon Korens sacīja, — ienācu atvadīties.

Viņa nedroši sniedza roku, Lajevskis paklanījās.

«Cik tomēr nožēlojami viņi abi!» fon Korens domāja. «Sūra, grūta viņiem šāda dzīve.»

—           Es būšu Maskavā un Pēterburgā, vai jums nevajag ko atsūtīt no turienes? — viņš vaicāja.

—           Ko tad? — Nadežda Fjodorovna sacīja un uztraukumā pārmija skatienus ar vīru. — Šķiet, neko nevajag …

—    Jā, neko … — Lajevskis teica, berzedams rokas.

—   Pasveiciniet!

Fon Korens nezināja, ko vēl varētu un vajadzētu sacīt, lai gan nupat nākdams bija domājis, ka sacīs ļoti daudz laba, sirsnīga un nozīmīga. Viņš klusēdams paspieda roku Lajevskim un viņa sievai un izgāja ar smagu sirdi.

—           Kādi cilvēki! — diakons paklusām teica, nākdams nopakaļ. — Ak dievs, kādi cilvēki! Patiešām dieva roka stādījusi šo vīna dārzu! Ak kungs, debesu tēvs! Viens uzvarējis tūkstošus, otrs — tumsību. Nikolaj Vasiļjič, — diakons jūsmīgi sacīja, — vai zināt, ka šodien esat uzvarējuši vienu no vislielākajiem cilvēka naidniekiem — lepnību!

—           Diakon, rimsties! Vai mēs ar Lajevski kādi «uzvarētāji? Uzvarētāji raugās kā ērgļi, bet viņš ir nožēlojams, bikls, nomākts, klanās kā ķīniešu dieviņš, un man … man ir skumji.

Aiz muguras skanēja soļi. Tur pakaļ steidzās Lajevskis, lai aizbraucēju pavadītu. Piestātnē stāvēja denščiks ar diviem čemodāniem, mazliet nostāk — četri airētāji.

—           Pūš gan … brr! — Samoiļenko teica. — Jūrā tagad droši vien krietna vētra — ai, ai! Koļa, tu brauc nelādzīgā laikā.

—    Jūras slimības nebaidos.

—           Ne jau par to. .. Kaut tie muļķi tevi neapgāztu ar visu laivu. Vajadzēja braukt ar aģenta laivu. Kur ir aģenta laiva? — viņš uzsauca airētājiem.

—    Aizbrauca, jūsu ekselence.

—    Bet muitas laiva?

—    Arī aizbrauca.

—           Kāpēc neziņojāt? — Samoiļenko dusmojās. — Stulbeņi!

—           Viss vienalga, neraizējies… — fon Korens sacīja. — Nu tad sveiks! Lai dievs jūs pasarga!

Samoiļenko apskāva fon Korenu un trīs reizes pārmeta viņam krustu.

—           Koļa, neaizmirsti… Raksti… Nākamajā pavasarī gaidīsim.

—           Ardievu, diakon, — fon Korens teica, spiezdams diakonam roku. — Paldies par satikšanu un par jaukām sarunām. Par ekspedīciju padomājiet.

—           Ak kungs, kaut uz viņu pasaules malu! — diakons smējās. — Vai tad es saku «nē»?

Fon Korens tumsā pazina Lajevski un klusēdams sniedza viņam roku. Airētāji stāvēja apakšā un mēģināja savaldīt laivu, kas sitās pret pāļiem, lai gan mols to sargāja no lielajiem viļņiem. Fon Korens nokāpa pa trapu, ielēca laivā un apsēdās pie stūres.

—          Raksti! — Samoiļenko viņam kliedza. — Saudzē veselību!

«Neviens nezina īsto patiesību,» Lajevskis domāja, uzsliedams mēteļa apkakli un iebāzdams rokas piedurknēs.

Laiva veikli apmeta līkumu ap piestātni un izbrauca jūras klajā. Tā pazuda viļņos, bet tūliņ no dziļās bedres atkal uzslīdēja augstā pakalnā, un skatītāji varēja atšķirt pat cilvēkus un airus. Laiva aizbrauca kādas trīs asis, bet viļņi to atsvieda pāris asu atpakaļ.

—   Raksti! — Samoiļenko kliedza. — Pats nelabais tevi trieca tik sliktā laikā!

«Jā, neviens nezina īsto patiesību …» Lajevskis domāja, skumji lūkodamies uz nemierīgo, tumšo jūru.

«Laivu dzen atpakaļ,» viņš domāja, «tā pavirzās divus soļus uz priekšu, soli atpakaļ, bet airētāji ir stūrgalvīgi, tie bez mitas cilā airus un nebaidās lielo viļņu. Laiva dodas tikai uz priekšu, uz priekšu, beidzot tā vairs nav redzama, paies kāda pusstunda, un airētāji skaidri saskatīs tvaikoņa ugunis, pēc stundas tie jau būs pie tvaikoņa trapa. Tāpat ir arī dzīvē . .. Meklēdami patiesību, cilvēki sper divus soļus uz priekšu, soli atpakaļ. Ciešanas, kļūdīšanās un dzīves garlaicība sviež tos atpakaļ, bet taisnības alkas un stūrgalvīgā griba dzen arvien uz priekšu un uz priekšu. Un kas to zina? Varbūt viņi nokļūs līdz īstajai patiesībai.. .»

—    Ardie-ie-ievu! — Samoiļenko kliedza.

—   Ne vairs redz, ne dzird, — diakons teica. — Laimīgu ceļu!

Sāka smidzināt lietus.

PIEZĪMES

BEZ NOSAUKUMA

Pirmoreiz iespiests avīzē «Новое время», 1888. g., 4253. nr., ar virsrakstu «Pasaka». Šis stāsts ar citu nosaukumu un stilistiski izlabots ievietots literatūras un mākslas rakstu krājumā «Palīdzība neražā cietušajiem», ko izdeva avīze «Курьер», M., 1899., un pārdrukāts šā krājuma otrajā izdevumā, M.r 1900. Autors stāstu bez pārveidojumiem ietilpinājis Kopotu rakstu IV sējumā.

Pārstrādājot stāstu ievietošanai rakstu krājumā, Čehovs pūlējies izteikties lakoniskāk, veidot frāzi skaidrāku, vairāk koncentrētu.

J. Polonskis pavēstīja Čehovam, ka lasītājiem stāsts patīkot: «Uz Jaungadu Jūs mūs apveltījāt ar diviem stāstiem — «Kaštanka» un «Austrumu pasaka», un es ar prieku Jums rakstu, ka abi Jūsu stāsti šeit visiem patika. Abiem stāstiem nobeigums ne vien negaidīts, bet arī zīmīgs, un tas ir galvenais. Valodas nokrāsa pilnīgi atbilst vietai, laikam un Jūsu stāstu personāžiem.» (1888. g. 8. janvārī — «Слово», II krāj., M., 1914.)

Aleksandrs Čehovs raksta brālim, ka iepazinies ar N. Ļeskovu: «Viņš Tevi sveicina un uzskata Tevi par ģēniju. Tavai pasakai esot bijuši ārkārtīgi panākumi.» (1888. g. 8. janvārī — «Aleksandra Cehova vēstules viņa brālim Antonam Čehovam», M., 1939.)

Stāsti «Bez nosaukuma», «Derības» un «Zagļi» bija iegansts, lai Tautas apgaismošanas ministrijas Zinātniskā komiteja 1905. gadā Čehova Kopotu rakstu ceturto sējumu aizliegtu tautas bibliotēkās un lasītavās.

NAK MIEGS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1888. g., 24. nr. Paraksts: A. Čehonte. Stāsts ievietots P. Caikovskim veltītajā Čehova krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un arī šā krājuma visos

pārējos — no 2. līclz 10. izdevumam (1890—1899). Ar nelieliem pārgrozījumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Ievietojot stāstu krājumā, Cehovs to mazliet īsinājis un, sākot ar vārdiem «to nožņauguši», pierakstījis citādu nobeigumu.

«Nāk miegs» uzrakstīts tai laikā, kad Cehovs sacerējis savu garo stāstu «Stepe». Viņš rakstīja 1888. gada 23. janvāri Л. N. P[eščejevam, kas bija uzaicinājis viņu līdzdarboties žurnālā «Северный вестник»: «Tā kā nāk virsū pirmais datums ar attiecīgiem maksājumiem, es kļuvu mazdūšīgs un pasāku steidzamu darbu. Bet tā nav nekāda nelaime. Stāsts aizņēma ne vairāk kā pusi dienas, un tagad es varu turpināt savu «Stepi».»

Stāstu «Nāk miegs» ļoti augstu novērtējis Ļevs Tolstojs, pieskaitīdams to Cehova labākajiem stāstiem.

STEPE

Stāsls par kādu braucienu

Pirmoreiz iespiests žurnālā «CeBepublfl bcctiiiik», 1888. g., 3. nr. Stāsts ar nenozīmīgiem labojumiem ietilpināts Cehova darbu krājumā «Stāsti», P., 1888., un pārdrukāts nākamajos — no 2. līdz 13. izdevumam (1889—1899). Autors stāstu pārstrādājis un ietilpinājis Kopotu rakstu IV sējumā.

Sajā Cehova garajā stāstā atspoguļojušās Cehova bērnības un jaunības atmiņas par braucieniem pa stepi pie vectēva un ari iespaidi, kas radušies, apciemojot dzimto novadu 1887. gada pavasarī. Par šo braucienu Cehovs raksta A. Suvorinam 1887. gada 10. februāri: «Lai es neapsīktu, marta beigās braukšu uz dienvidiem, uz Donas apgabalu, uz Voroņežas guberņu un tā tālāk, kur sagaidīšu pavasari un atjaunošu atmiņā to, kas jau sācis apsūbēt. Domāju, ka tad darbs veiksies raitāk.»

Rakstīdams garo stāstu «Stepe», Cehovs pārdzīvoja lielu jaunrades kāpinājumu.

Pirmajai debijai «biezā» žurnālā Cehovs piešķīra sevišķu nozīmi. «Doma, ka rakstu biezajam žurnālam un ka manu nieciņu vērtēs nopietnāk, nekā tas pienāktos, gumda manu roku kā velns mūku.» (No vēstules I. Leontjevam-Sčeglovam 1888. g. 1. janvārī.)

D. Grigorovičs un V. Korojenko atkal un atkal deva Cehovam padomu nopietnāk izturēties pret savu izcilo talantu un vairs nerakstīt steigā. Sie padomi stipri ietekmēja jauno rakstnieku. Nosūtīdams rakstniekam Koroļenko Grigoroviča 1887. gada 30. decembra vēstules norakstu, Cehovs raksta: «No šās vēstules Jūs uzzināsiet arī to, ka ne jau Jūs viens pats no tīras sirds skubināt mani uz īsto ceļu, un sapratīsiet, cik ļoti es kaunos.» (1888. g. 9. janvārī.)

Lielais darbs lāgā neveicās. «Jūs izlasīsiet un redzēsiet,» Cehovs rakstīja A. Pļeščejevam 1888. gada 19. janvārī, «cik daudz daudz grūtību bija jāpārvar manām maz pieredzējušajām smadzenēm.» Cehovs sūdzējās Grigorovičam un Koroļenko — sīkumu rakstīšana viņam iedvesusi «pastāvīgas bailes, ka tikai neuzrakstu ko lieku» un tāpēc viņš rakstot pārāk «kompakti». (1888. g. 9. un 12. janvāra vēstules.) Cehovs baidījies arī izjaukt noskaņu, kādā sācis rakstīt savu garo stāstu. (A. Pļeščejevam 1888. g. 19. janvārī.)

Taču tanī pašā laikā «Stepes» rakstīšana sagādāja Cehovam lielu apmierinājumu. Vēstulēs viņš saka: «Rakstīšana veicas jauki.» (Rakstniekam V. Koroļenko 1888. g. 9. janvārī.) «Kamēr rakstīju, visapkārt jutu vasaras un stepes smaržu.» (A. Pļeščejevam 1888. g. 3. februārī.)

Cehovs apzinājās, ka viņa «Stepes» tēma ir neapbružāta un daiļrades maniere īpatnēja. 1888. gada 12. janvārī viņš rakstīja Grigorovičam: «Debijai biezajā žurnālā izvēlējos stepi, kas jau sen nav tēlota. Rakstu par līdzenumu, mēļām tālēm, aitkopjiem, žīdiem, mācītājiem, nakts negaisiem, iebraucamām vietām, vezumiem, stepes putniem un tā tālāk. Ikviena atsevišķa nodaļa veido īpašu stāstu, un visas nodaļas sasaistītas kā piecas figūras kadriļā ar tuvu radniecību. Cenšos, lai tām būtu kcpīga smarža un kopīga noskaņa, kas man jo vieglāk var paveikties tāpēc, ka visās nodaļās darbojas viena persona. Jūtu, ka daudz ko esmu veicis labi, ka ir rindkopas, kas smaržo pēc siena, bet vispār man iznāk kaut kas dīvains un pārlieku īpatnējs… Kopumā rodas nevis ainava, bet neizteiksmīga, sīka iespaidu uzskaite, kaut kas līdzīgs konspektam; lasītājam sniedzu nevis māksliniecisku, nesadrumstalotu stepes tēlojumu, bet gan «stepes enciklopēdiju». Pirmie kucēni jāslīcina. Taču es nezaudēju dūšu, kazi, noderēs arī enciklopēdija. Varbūt tā atvērs acis maniem laikabiedriem un parādīs viņiem, kādas bagātibas, kādas daiļuma krātuves vēl palikušas neskartas un ka krievu māksliniekus vēl nenomāc šaurība. Ja mans garais stāstelis atgādinās maniem kolēģiem par stepi, kuru viņi aizmirsuši, ja kaut viens no maniem viegli un pavirši ieskicētajiem motīviem ierosinās kādu dzejnieku nopietni padomāt — arī par to jau paldies.» Domas par šā stāsta savdabību Cehovs paudis arī M. Kiseļovai 1888. gada 3. februāra vēstulē: «Jau sen biezajos žurnālos nav bijis šādu stāstu; es rīkojos savdabīgi, bet par savdabību dabūšu tādu pašu brāzienu kā par «Ivanovu». Valodu būs daudz.»

Pēc «Stepes» pabeigšanas Cehovs raksta paziņām: «Vai «Stepe» izdevusies vai nav izdevusies, nezinu, bet katrā ziņā tas ir mans šedevrs," labāk rakstīt neprotu.» (A. Lazarevara-Gruzinskim 1888. g. 4. februārī.) «Zinu, ka Gogolis viņpasaulē uz mani dusmosies. Mūsu literatūrā viņš ir stepes valdnieks. Ielauzos viņa jomā ar labiem nodomiem, bet sablēņojis esmu daudz. Trīs ceturtdaļas stāsta man nav izdevušās.» (D. Grigorovičam 1888. g. 5. februārī.)

Gribēdams stāstu turpināt, Čehovs centās, «lai tas izskatītos pēc nepabeigta darba». (Turpat.) Šinī pašā Grigorovičam rakstītajā vēstulē Čehovs stāsta, kādas būs tālākās dzīves gaitas Jegoruškam, kurš «vēlāk, nokļuvis Pēterburgā vai Maskavā, katrā ziņā noies no ceļa», bet A. Pļeščejevam autors pavēsti arī par citu stāsta varoņu likteni: «Padumjais tēvs Hristofors jau nomiris. Grāfiene Draņicka (Braņicka) dzīvo ļoti nelādzīgi. Varlamovs joprojām maļas apkārt. Jūs rakstāt, ka jums paticis Dimovs kā materiāls… Tādus rakturus kā trakuli Dimovu dzīve rada nevis šķelšanai, nevis klaidonībai, nevis dzīvošanai uz vienas vietas, bet tieši revolūcijai… Krievijā revolūcijas nekad nebūs, un Dimovs beigs ar to, ka kļūs par nelabojamu žūpu vai cietumnieku. Tas ir liekais cilvēks.» (1888. g. 9. februārī.) Nodoms par «Stepes» turpināšanu netika realizēts.

Čehova garo stāstu jūsmīgi vērtēja daudzi viņa laikabiedri. A. Pļeščejevs raksta par saņemto manuskriptu: «Izlasīju vienā rāvienā. Sācis lasīt, nespēju atrauties. Koroļenko tāpat… Tas ir kaut kas tik jauks, tāda poēzijas pārbagātība, ka neko citu pateikt Jums nevaru un nekādus aizrādījumus Jums nespēju dot — vienīgais, ka mani pārņēmusi neprātīga sajūsma. «Stepe» ir aizraujošs stāsts, un es Jums pareģoju izcilu izcilu nākotni. Cik vienreizīgi dabas tēlojumi, cik spilgti, simpātiski tēli… Kaut ari viņos nav tā ārējā satura — sižeta ziņā, — ko tik ļoti ciena pūlis, taču iekšējais saturs plūst kā neizsīkstošs avots. Dzejnieki, mākslinieki ar dzejisku nojautu var gandrīz prātu zaudēt. Cik daudz smalku jo smalku psiholoģisku nianšu izbārstīts stāstā.» (1888. g. 8. februārī — «Слово», II krāj., M„ 1914.)

Par M. Saltikova-Sčedrina atsauksmi Cehovam pavēstīja A. N. Pļeščejeva dēls А. A. Pļeščejevs (1888. g. 8. aprīlī): «Tēvs bija pie Saltikova, tas sajūsmināts par «Stepi». «Lielisks darbs,» Saltikovs teicis tēvam, un vispār Saltikovs cerot no Jums ārkārtīgi daudz. Tēvs stāstīja, ka Saltikovs reti kad cildinot jaunos rakstniekus, bet par Jums viņš esot sajūsmināts.» (Valsts centrālais literatūras un mākslas arhīvs.)

N. Mihailovskis, izlasījis «Stepi», atzina par nepieciešamu rakstīt

Cehovam: «Lasīdams «Stepi», visu laiku domāju, cik lielu grēku esat nodarījis, sadrumstalodamies, un tas jau būs pavisam briesmīgs, nepielūdzams grēks, ja Jūs sevi drumstalosiet arī turpmāk. Lasīdams it kā redzēju spēka vīru, kas soļo pa ceļu, pats nezinādams, kurp un kāpēc, tāpat vien, lai izlocītu kājas, un, savu milzīgo spēku neapzinādamies, nemaz par to nedomādams, gan nolauž atvasi, gan izrauj koku ar visu sakni, tas viss viņam vienlīdz viegli paveicams, un starp šīm izdarībām viņš pat nejūt nekādu atšķirību. Anton Pavlovič, dievs Jums daudz devis, un arī daudz no Jums tiks prasīts… Jums nevajag, Jūs nedrīkstat literatūrā būt diletants. Literatūrai Jums jāpievēršas ar visu sirdi.» (1888. g. 15. februārī — «Слово», II krāj., M., 1914.)

Tanī pašā laikā par «Stepi» iedegās karsti strīdi. Vienu no šādiem strīdiem, kas uzliesmojis kāda mākslinieka dzīvoklī, kad V. Garšins lasījis nule publicēto stāstu, atceras I. Repīns: «Cehovs vēl bija pavisam nepazīstams, jauns autors. Klausītāju vairākums un arī es uzbrukām Cehovam un viņa jaunajai rakstīšanas manierei. Nekāda sižeta, satura … Tolaik literāti vēl turējās pie Turgeņeva kanoniem. «Kas tas īsti ir: ne viengabalainības, ne idejas visā šajā darbā!» mēs runājām. VI. Mih. (Garšina) simpātiskajā balsī skanēja asaras, kad viņš cildināja Cehova stāsta skaistumu, teica, ka šādu valodas, dzīves, tiešamības pērļu krievu literatūrā vēl neesot bijis. Cik ļoti viņš jūsmoja par šā toreiz uzlecošā krievu literatūras jaunā spīdekļa tehniku, daiļumu un it īpaši poētiskumul!» (I. Repins. Vēstules rakstniekiem un literatūras darbiniekiem, 1880—1929. «Искусство», M., 1950.)

Galvaspilsētā daudzas avīzes atsaucās uz «Stepes» iznākšanu. Nenoliegdami autora talantu (tas bija uzsvērts visos rakstos), kritiķi tomēr bargi izturējās pret stāstu. Viņi prasīja, lai lielos darbos skaidri būtu parādīta galvenā ideja un nepārprotami redzams, «kurā no tēliem tā izpausta visplastiskāk». (J. Garšins — «Биржевые ведомости», 1888., 70. nr.) Pēc viņu uzskatiem, Cehova stāsts neatbilda šādām prasībām. Kritiķi pēla autoru par «neprasmīgu» kompozīciju un par novēršanos no vispāratzītajiem literārajiem kanoniem.

Avīzes apgalvoja, ka Cehovs neesot apsvēris, vai viņam pa spēkam plaša vēstījuma forma: viņš esot sarakstījis nevis garo stāstu, bet virkni atsevišķu aprakstu un ainiņu, kuras tikai ārēji saistot kopā Jegoruškas tēls.

Cehova tiekšanos uz dzīves parādību lakonisku un tanī pašā laikā daudzšķautņainu atklāsmi kritika nesaprata. Kritika uzskatīja, ka stāstā neesot «darbības» un tēli ieskicēti pārāk pavirši. «Viens no pašiem galvenajiem tēliem, kas nosaka darbības virzienu un kustību, — bagātais tirgonis Varlamovs parādās vienīgi, pajādams garām lasītājiem, — un tas arī ir viss,» rakstīja Arislarhovs. (A. Vedenska pseidonīms avīzē «Русские ведомости», 1888., 89. nr.) Noskaņas vienotību, par kuru tik ļoti rūpējies Čehovs, rakstīdams šo garo stāstu, kritika nepamanīja, tāpat kā nepamanīja «Stepes» galveno vadmotīvu — dzimtenes tēmu. Sis Čehova stāsts drīzāk ir «etnogrāfisks nekā beletristisks sacerējums, un tam ir tīri aprakstošs raksturs», apgalvoja N. Ladožskis. (V. Pētersona pseidonīms avīzē «С.-Петербургские ведомости», 1888., 70. nr.) Pārmetis sava laika rakstniekiem, ka tie nonievājot krievu romāna tradīcijas, laikraksta «Неделя» kritiķis R. Disterlo, tāpat kā pārējie, nesaskatīja «Stepē» neko citu kā vienīgi «episku patosu» dabas tēlojumos, «ainavas daiļradi». («Неделя», 1888., 13. nr.)

Pozitīvi izteikdamies par jaunā darba dzejiskumu un stepes tēlojuma lielo meistarību, dažādu virzienu kritiķi atteicās atzīt «Stepi» par novatorisku parādību literatūrā. Tas ir «jauns solis pa veco ceļu», ko izvēlējies miniatūras meistars Čehovs, — tā rakstīja K. Arseņjevs. («Вестник Европы», 1888., 7. nr.) Gandrīz tāds pats ir arī citu kritiķu vērtējums. Čehova — mākslinieka savdabību viņi uztvēra kā rakstnieka vēl nepārvarētu aizraušanos ar mazo formu.

Daudzās «Stepei» veltītajās atsauksmēs jūtama augstprātīgi atzinīga pieskaņa. Tā, piemēram, N. Ladožskis rakstīja, ka ar laiku no Čehova «kaut kas izveidosies», Čehovs it īpaši bija sašutis par Aristarhova — «Русские ведомости» kritiķa atsauksmi, kurš visvisādi pūlējās uzsvērt, ka «Stepi» sarakstījis iesācējs. Vēstulē P]eščejevam 31. martā Čehovs šādi novērtē sava garā stāsta kritizēšanu: «Cik sulainiska izturēšanās pret atzītiem autoriem un cik tēvišķīgi augstprātīga murmināšana, ja jārunā par iesācējiem! Visi šie kritiķi ir gan glaimotāji, gan gļēvuļi: viņi baidās tiklab lielīt, kā arī pelt un mīdās pa kaut kādu nožēlojamu, pelēcīgu vidu. Bet galvenais — paši sev netic … Mana «Stepe» viņu (Arislarhovu) nogurdinājusi, bet vai viņš to vaļsirdīgi atzīs, ja citi sauc: «Talants! Talants!»»

Turpmākajos «Stepes» pairediģējumos Čehovs neņēma vērā kritiķu aizrādījumus par stāsta atsevišķām rindkopām.

Vēlāk par «Stepi» parādījās daudzas jūsmīgas atsauksmes. M. Gorkijs, runādams par slaveniem autoriem, «kas glezno ar vārdiem», pieminēja šo stāstu. Citēdams «Stepes» fragmentu, Gorkijs rakstīja: «To paveicis A. Čehovs savā stāstā «Stepe», un pēc šās ainavas var mācīties rakstīt: viss ir skaidrs, visi vārdi vienkārši, un ikviens vārds savā vietā.» (Kopoti raksti trīsdesmit sējumos. 26. sēj., «Гослитиздат», М., 1953.) Gorkijs saka: «А. Cehovs savu «Stepi» izrotājis gluži kā ar krāsainām krellītēm.» (Turpat, 24. sēj.)

Cehova literāro darbu augstu novērtējis M. Kaļiņins sarunā ar M. Solohovu: «Laba grāmata, manuprāt, ir tā, zem kuras vāka pulsē dzīve kā asinis zem ādas un kuru atceramies ja ne visu mūžu, tad vismaz ilgi, grāmata, kuru gribas pārlasīt vēlreiz… Cehova «Stepi» jūs taču atceraties?» («Октябрь», 1946., 6. nr.)

Puer bone, quam appellaris? — Mīļais zēn, kā tevi sauc? (Lat.)

Christopherus sum — par Hrlstoforu. (Lat.)

Pini! — Pabeidzu! (Lat.)

Zauls — pirmais Izraēlas — Jūdejas valsts ķēniņš (XI gs. p. m. ē.).

UGUNIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Северный вестник», 1888. g., 6. nr.

Sai stāstā atspoguļojušies rakstnieka Taganrogas iespaidi.

Sacerot «Ugunis», Cehovs 1888. gada 17. aprīlī rakstījis A. N. Pļeščejevam, ka stāsts viņam neizdodas, vajag daudz īsināt un slīpēt: «Esmu pārtaisījis visu stāsta celtni, atstājis negrozītus tikai pamatus. Man nepatika viss stāsts, nevis detaļas… Stāsta laba īpašība ir īsums un šis tas jauns …»

Čehovs nebija apmierināts ar stāstu arī tad, kad tas bija pabeigts.

Prese uzņēma «Ugunis» nelabvēlīgi. V. Bureņins rakstīja laikrakstā «Повое время», ka šis stāsts ir neizdevies Cehova mēģinājums pārvarēt mazā stāsla ietvarus. Pārmetot autoram tīšu mākslotību, citi kritiķi apgalvoja, ka inženiera stāstījums «Ugunīs» ir pārāk sīks, lai pierādītu pesimisma kaitīgumu. «Inženiera piedzīvojumam,» rakstīja Aristarhovs laikrakstā «Русские ведомости», «nav nekāda īsta sakara ar pesimismu… Anaņjevs autora attēlojumā nav visai raksturīgs, viņa dāma — vēl mazāk, pats piedzīvojums ir vaļīgas izturēšanās kalngals.» R. Disterlo rakstīja, ka stāsta otrā daļa ir «līdzība par pesimistu, kas nožēlo grēkus». Daži kritiķi apgalvoja, ka stāsta saturs ir neievērojams, citi teica, ka tas ir nopietns, tikai Cehovs neesot ticis galā ar tēmu, viņam nav vajadzējis runāt par to, ko viņš nesaprot.

Rakstnieki, ar kuriem Cehovs korespondēja, izteicās par «Ugunīm» diezgan pretrunīgi. A. N. Pļeščejevs nosauca stāstu par «jauku», I. L. Ļeontjevs-Ščeglovs uzskatīja, ka Cehovs nav pietiekami izstrādājis stāsta pamatā likto ideju, un apšaubīja autora tiesību apgalvot: «Nekas nav saprotams šai pasaulē!» Arī A. S. Suvorins, acīm redzot, izteicis Čehovam dažas negatīvas piezimes par stāstu. Šo atsauksmju satrauktais Čehovs 1888. gada 30. maija vēstulē Suvorinam atklāj to, kā viņš izprot mākslinieka uzdevumu: «Jūs rakstāt, ka ne saruna par pesimismu, ne Kaķītes piedzīvojums nevirza uz priekšu un neizšķir jautājumu par pesimismu. Man šķiet, ka ne jau beletristiem jāizšķir tādi jautājumi kā dievs, pesimisms un tā tālāk. Beletrista pienākums ir tikai attēlot, kas, kādos apstākļos un kā runājis vai domājis par dievu vai pesimismu. Māksliniekam jābūt nevis savu personāžu tiesnesim un jātiesā tas, ko viņi runā, bet jābūt tikai objektīvam lieciniekam. Esmu dzirdējis divu krievu cilvēku neskaidru, neko neizšķirošu sarunu par pesimismu, un man jāatstāsta šī saruna tādā pašā veidā, kādā esmu to dzirdējis, bet tas jānovērtē zvērinātajiem, t. i., lasītājiem. Mans pienākums ir tikai būt talantīgam, t. i., atšķirt svarīgus pierādījumus no nesvarīgiem, apgaismot tēlus un runāt viņu valodā. Sčeglovs-Ļeontjevs piedēvē man par noziegumu to, ka esmu pabeidzis stāstu ar frāzi: «Nekas nav saprotams šai pasaulē!» Pēc viņa domām, māksliniekam psihologam vajag saprast, tāpēc jau viņš ir psihologs. Bet es viņam nepiekrītu. Cilvēkiem, kas raksta, it sevišķi māksliniekiem, ir jau laiks apzināties, ka šai pasaulē nekas nav saprotams, kā jau kādreiz atzinies Sokrāts un kā apzinājies Voltērs. Pūlis domā, ka tas visu zina un visu saprot; un, jo tas muļķīgāks, jo it kā plašāks viņa domu apvārsnis. Turpretim, ja mākslinieks, kuram pūlis tic, nolemj pavēstīt, ka tas nesaprot nekā no tā, ko redz, tā vien jau ir liela izpratne domāšanas sfērā un liels solis uz priekšu.»

Apgalvojumu, ka rakstniekam jābūt objektīvam lieciniekam, nevis tiesnesim, daudzējādā ziņā ietekmēja Čehova tieksme norobežoties no tiem literātiem, arī liberālajiem narodņikiem, kuri dzīves parādību attēlojumu pakļāva saviem sabiedriskajiem ieskatiem. Taču Čehova mākslinieciskā prakse neapstiprināja viņa polemisko uzstāšanos objektīvisma labā. «Uguņu» lasītājam bija skaidrs, ka rakstnieks nosoda tolaik plaši propagandēto pesimisma filozofiju.

«… rada priekšstatu it kā par amalekiešu vai tilistiešu nometni. It kā kāda Vecās derības tauta būtu uzcēlusi nometni un gaidītu rītu, lai cīnītos ar Zaulu vai Dāvidu.» — Zauls — Izraēlas—Jūdejas valsts pirmais valdnieks XI gs. p. m. ē., Dāvids — otrais tās pašas valsts valdnieks. Zauls un Dāvids izcīnīja ilgstošus karus ar filistiešiem, kuri XII—XI gs. p. m. ē. valdīja Paleslīnā. Amalekieši ir sena arābu cilts, kas mita Palestīnas dienvidrietumos un karoja ar izraēliešiem.

«… nolaisties pusmūža gadu Ielejā» — V. Šekspīra traģēdijā «Otello» (III cēliens, 3. aina).

NEPATIKŠANAS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1888. g., 4404. un 4408. nr., ar nosaukumu «Dzīves sīkumi». Stilistiski labots un ar jaunu virsrakstu uzņemts Čehova krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un arī šā krājuma visos pārējos — no 2. līdz 10. izdevumam (1890— 1899). Ar jauniem stilistiskiem labojumiem ievietots Kopotu raksta V sējumā.

Pārstrādājot stāstu «Drūmajiem ļaudīm», Čehovs to stipri saīsinājis un, starp citu, izsvītrojis vairākus Ovčiņņikova prātojumus, viņa raksturojuma detaļas. Tā, piemēram, pēc vārdiem «… pasniegs viņam līdzjūtības adresi…» laikrakstā bija lasāms: «Un, viņu tā iztēlojoties, viņam bija līdz asarām žēl sevis.» Pēc vārdiem «Dueļus jūs neatzīstat…» bija: «. .. ārsts sacīja aizelsdamies un drebēdams, nevis savā, bet kaut kādā spiedzošā balsī, turklāt skaļāk, nekā vajadzīgs, un domāja: «Es viņam nesaku to, kas vajadzīgs!»» Pēc vārdiem «Viņa brauc pie radinieces. Lai!» bija garāks iespraudums:

«Vakarējā diena un bezmiega nakts bija tā nokausējusi nervus, ka viņš pat nepamanīja, ka feldšeris, satikdams viņu, nepacēla cepuri.

«Kā būs, tā būs.. .» viņš domāja. «Rauj viņus nelabais! Pametīšu visu, nospļaušos un aiziešu …»

Kurp lai iet? Kad cilvēki, kas parasti jūtas apmierināti, pēkšņi ir nemierā ar sevi un apkārtējiem un nezina, kā tikt no šās smagās neapmierinātības vaļā, kad viņi paši un visa pasaule šķiet pie tā vainīga, tad pirmais, kur viņi atrod mieru, ir bērnišķīgi, nereāli sapņi. Ārsts domāja par to, ka tagad būtu labi aizbraukt kaut kur ļoti ļoti tālu, kaut vai, piemēram, uz Melnās jūras Kaukāza piekrasti, nopirkt tur zemes gabaliņu un savām rokām to apstrādāt; viņš neredzēs cilvēkus, cilvēki — viņu … Labi būtu arī noslēpties uz visu mūžu kāda klostera cellē; tā kā viņš beidzis universitāti un tātad ir klosterim ne visai parasts vīrs, tad viņam labprāt piešķirs dažas priekšrocības: nesūtīs uz rīta dievkalpojumu, liturģiju un darbiem, atļaus ēst gavēņa laikā aizliegtu ēdienu un tā tālāk; dienu un nakti viņš sēdēs tornīti ar vienu lodziņu, klausīsies skumjajās zvanu skaņās un rakstīs Krievijas medicīnas vēsturi…»

Stāsts «Nepatikšanas» ļoti paticis А. I. Ertelim, kas 1891. gada 26. janvārī rakstījis vēstulē rakstniekam V. Koroļenko: «Atceros, ka pagājušajā pavasarī asi izteicos par A. Čehovu. Šovasar man izdevās iepazīties ar viņa pēdējo stāstu krājumu, un es jums teikšu, tas ir liels talants.»

«Ārsts» — medicīnai veltīts nedēļas laikraksts, kas iznāca Pēterburgā no 1880. līdz 1918. gadam.

SKAISTULES

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1888. g., 4513. m. Pārstrādātā veidā stāsts ievietots krājumā «Starp citu» žurnāla «Артист» izdevumā, M„ 1894. Autors, pārstrādādams stāstu ievietošanai krājumā, to stilistiski labojis un saīsinājis, pēc tam ar jauniem labojumiem šis stāsts ievietots Kopotu rakstu III sējumā.

VĀRDA DIENA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Северный вестник», 1888. g., 11. nr. Stāstu pārstrādātā veidā atsevišķā grāmatiņā laidusi klajā izdevniecība «Посредник», M„ 1893., pēc tam stāsts izdots 1894. un 1899. gadā. Autors stāstu vēlreiz pārstrādājis un ietilpinājis savu Kopotu rakstu IV sējumā.

Stāstu «Vārda diena» Cehovs sācis rakstu 1888. gada 10. septembri un pabeidzis 30. septembri. Pēc «Vārda dienas» pabeigšanas Cehovs raksta A. Pļeščejevam (1888. g, 30. septembri): «Stāsts iznāca pagarš… mazliet garlaicīgs, bet reālistisks un — iedomajietU s — ar «virzienu».» Un otrā vēstulē: «Tiku lūdzis nesvītrot manā stāstā nevienu rindu. Sāds lūgums balstās nevis uz ietiepību, nevis uz iedomu, bet uz bailēm, ka svītrojumu dēļ stāsts var gūt tādu noskaņu, no kādas vienmēr esmu baidījies.» (1888. g. 4. oktobrī.)

Izlasījis manuskriptu, A. Pļeščejevs nosūta Cehovam 1888. gada 6. oktobrī plašu atsauksmi. Atzīdams, ka stāsts liecinot par autora labu «dzīves pazīšanu un lielām novērošanas spējām», Pļeščejevs tomēr apgalvo, ka stāstā neesot atradis itin nekāda «virziena». «Principiāli tajā nav nekā, kas būtu vērsts pret liberālismu vai pret konservatīvismu.» Pļeščejevs ieteic Cehovam svītrot ukrainolila un sešdesmito gadu cilvēka tēlu, kuru izzobošana, pēc Pļeščejeva domām, autora pozīciju nepadarot skaidrāku un kuru nosvītrošana nekaitētu «stāsta objektīvismam». Pļeščejevs atzina, ka «Vārda dienas» vidusdaļa esot mazliet garlaicīga, un atzīmēja, ka «Olgas Mihaīlovnas saruna ar sievām par dzemdībām un tas, ka pēkšņi viņa ievēro vīra pakauša apveidu, var radīt domu, ka autoru ietekmējis romāns «Anna Kareņina», kur Dollija līdzīgā stāvokli tāpat runā ar lauku sievām un kur Anna pēkšņi pamana, ka viņas vīram ir nejaukas ausis». («Слово», II krāj., M., 1914.)

Cehovs 1888. gada 7. un 9. oktobra vēstulēs sīki atbild uz visiem Pļeščejeva aizrādījumiem un runā arī par «Vārda dienas» sabiedrisko virzienu. Autors jautā: «Vai tarl stāstā no pat sākuma līdz beigām es neprotestēju pret meliem? Vai tad tas nav virziens?» — un Cehovs, uzsvērdams simpātijas pret stāstā tēloto Olgu Mihailovnu, neslēpj, ka ciena zemstes un zvērināto tiesas. Paskaidrodams savu attieksmi pret cilvēkiem, kas lidzīgi ukrainofilam, Cehovs raksta, ka viņš domājis nevis par ukraiņu mīlestību uz savu «valodu, uz dzimto zemi», bet par tiem «dziļdomīgajiem idiotiem, kas peļ Gogoli tāpēc, ka tas neesot rakstījis ukrainiski, un kas, būdami kokaini, neapdāvināti un pelēcīgi dīkdieņi, kuriem nav nekā ne galvā, ne sirdī, tomēr cenšas izlikties, ka viņi pārsniedz vidusmēru un ka viņiem ir liela nozīme, un tāpēc pielīmē sev pie pieres etiķeti». Cehovs paskaidro arī savu attieksmi pret sešdesmito gadu ļaudīm: «Sešdesmitie gadi — tas ir svēts laikposms, un ļaut dumjiem suslikiem to uzurpēt — tas nozīmē šo laikposmu vulgarizēt. Nē, es neizsvītrošu ne ukrainofilu, ne šo zostēviņu, kas man apnicis! … Tēlojot šādus subjektus vai runājot par viņiem, nedomāju ne par konservatīvismu, ne par liberālismu, bet par viņu dumjību un pretenzijām.» «Sešdesmito gadu cilvēka» tēlā Cehovs atmasko liberālo narodņicismu, kas cenšas izlikties par sešdesmito gadu ideju paudēju, bet īstenībā falsificē un vulgarizē šīs idejas.

Sakarā ar norādījumu par līdzību Tolstoja romāna detaļai, Cehovs atbild: «Par pakausi Jums taisnība. Es to jutu, kad rakstīju, bet atteikties no pakauša, ko biju novērojis, pietrūka drosmes — bija žēl.»

10. oktobrī Čehovs lūdza A. Pļeščejevu izsūtīt viņam «Vārda dienas» korektūru, lai «kaut ko» palabotu un izsvītrotu. Taču stāsta lielākā daļa jau bija iespiesta, un Pļeščejevs atzina, ka korektūru sūtīt nav vairs vērts. (15. oktobri Čehovam rakstītā vēstule.) Stāstu pārstrādājot, Čehovs ņēmis vērā Pļeščejeva kritisko aizrādījumu lielāko daļu.

Čehovs ar «Vārda dienu» nebija apmierināts. Viņš rakstīja A. Suvorinam, ka steiga un baidīšanās izstiept stāstu pārāk garu piespiežot bojāt labu materiālu. «Stāstu rakstot, gribot negribot vispirms jāraizējas par tā apjomu: no daudziem jo daudziem varoņiem un pusvaroņiem ņemu tikai vienu personību — vīru vai sievu, — izveidoju šo personu kā fonu un gleznoju tikai viņu, viņu arī sīki tēloju, bet pārējos izkaisu uz fona kā sīknaudu, un rodas kaut kas līdzīgs debesu velvei: viens liels mēness, un tam visapkārt milzums ļoti sīku zvaigžņu. Bet mēness iznāk bāls, jo to var saprast vienīgi tad, ja saprotamas arī citas zvaigznes, bet zvaigznes nav noslīpētas.» (1888. g. 27. oktobrī.)

«Vārda diena» piespieda kritiku vērīgāk izturēties pret Cehova mākslinieciskajiem paņēmieniem. Kritikai bija vien jāatzīst, ka smalka psiholoģiska analīze, prasmīga deta]u izmantošana, valodas bagātība un rūpīga mākslinieciskā apdare ir jaunā rakstnieka daiļrades atšķirīgā īpatnība. Bet reizē ar to kritika arvien vēl pukojās par Cehova atkāpšanos no parastajām dzīves mākslinieciskās attēlošanas normām.

Tā, piemēram, avīzes «Русские ведомости» kritiķis Aristarhovs rakstīja, ka «Vārda dienā», «kā parasti, gandrīz nav sižeta, un psiholoģiskā analīze, kas ļoti spoža un dziļa, veido visu darba būtību, visu nozīmi… Mums šķiet neapšaubāma Cehova neprasme vai nevēlēšanās rakstīt tā, kā to prasa mākslas teorija…» («Русские ведомости», 1088., 333. nr.)

Atzīmējuši «Vārda dienas» personāžu talantīgo notēlojumu, daži kritiķi tanī pašā laikā pārmeta rakstniekam aizraušanos ar detaļām. Viņi atzina, ka «stāsts kopumā pagarš un mazliet garlaicīgs…». (Avīzē «С.-Петербургские ведомости», 1888., 326. nr.)

Sakarā ar «Vārda dienas» publicēšanu kritika izvirzīja pārrunas par Cehova pasaules uzskatu un Ļ. Tolstoja ietekmi uz Cehovu. Laikraksta «Неделя» kritiķis R. Disterlo, piemēram, apgalvoja, ka «Vārda diena» pēc savas mākslinieciskās manieres un pēc noskaņas ārkārtīgi atgādinot «Ivana Iļjiča nāvi» un ka abi stāsti «vienlīdz radot riebumu pret attēlojamo dzīvi». («Неделя», 1889., 1. nr.)

Disterlo novērtējumam ļoti līdzīgas domas izteica arī avīzes «Биржевые ведомости» kritiķis J. Garšins, kas rakstīja: «Dzīvā tēlojumā, ko devis talantīgs autors, kurš nesaudzīgi atmasko savu varoņu slēptās īpašības, atklājas tāds garīgs tukšums, ka bail kļūst cilvēku dēļ.» («Биржевые ведомости», 1888., 304. nr.)

Lasītāji ar sajūsmu saņēma «Vārda dienu». Cehovs vēstulēs A. Pļeščejevam (1888. g. 13. novembrī) un A. Suvorinam pastāsta par «Vārda dienas» panākumiem Mazā teātra aktieru saimē un lasītāju — sieviešu vidū. «Ar savu «Vārda dienu» esmu izdarījis pa prātam dāmām. Kur vien ierodos, visur cildina. Patiešām, nav slikti būt ārstam un saprast to, par ko rakstu. Dāmas apgalvo, ka dzemdības attēlotas pareizi.» (1888. g. 15. novembrī.)

«.. . pēc Prudona domām … privātīpašums ir zādzība » — Runa ir par franču sīkburžuāziskā publicista, sociologa un anarhisma pamatlicēja Pjēra Prudona (1809—1865) grāmatu «Kas ir privātīpašums?» (1840), kurā viņš kritizē tiesības uz privātīpašumu un apgalvo, ka «privātīpašums ir zādzība».

Mille compliments — tūkstoš sveicienu. (Fr.)

LEKME

Pirmoreiz iespiests almanahā «V. M. Garšina piemiņai», Р., 1889. (Krājums iznācis 1888. g. decembri.) Pēc saīsinājumiem un stilistiskiem labojumiem uzņemts Čehova stāstu krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un šā krājuma visos turpmākajos — no 2. līdz 10. izdevumam (1890—1899), tāpat ar nelieliem labojumiem iespiests krājumā «Mirkļi» («Проблески»), M., 1895. Vēl pēc jauniem labojumiem ietilpināts Kopotu rakstu V sējumā.

V. M. Garšina traģiskā nāve bija dziļi ietekmējusi viņa laikabiedrus, kuri projektēja izdot nelaiķa piemiņai divus almanahus. K. S. Barancevičs un A. N. Pļeščejevs griezās pie Čehova ar lūgumu uzrakstīt vienam no almanahiem kādu stāstu. Cehovs 1899. gada 15. septembrī atbildēja Pļeščejevam: «Stāstu gribas dot. Vispirms, tādus cilvēkus kā nelaiķis Garšins es mīlu no visas sirds un uzskatu par pienākumu publiski apliecināt viņam savas simpātijas; otrkārt, Garšins sava mūža pēdējās dienās pievērsis daudz uzmanības manai personai, to nevaru aizmirst; treškārt, atteikties no līdzdalības almanahā nozīmētu izturēties nebiedriski, tā teikt, cūciski. Visu to es pilnīgi saprotu, bet ņemiet vērā manu nejēdzīgo stāvoklil Man nepavisam nav tēmas, kas kaut cik noderētu almanaham… Taču ir gan viena tēma: jauns Garšina tipa cilvēks, neikdienišķs, godīgs un dziļi jūtīgs, pirmoreiz nokļūst atklātā namā. Tā kā par kaut ko nopietnu vajag runāt nopietni, tad šai stāstā visas lietas tiks sauktas īstajos vārdos. Varbūt man izdosies to uzrakstīt tā, ka tas radīs, kā es vēlētos, nomācošu iespaidu; varbūt tas iznāks labs un noderēs almanaham, bet vai Jūs, mīļais, varat galvot, ka cenzūra vai pati redakcija neizšņāps ārā to, ko es tanī uzskatu par svarīgu? Almanahs taču būs ilustrēts, tātad cenzūrai pakļauts. Ja Jūs galvojat, ka neviens vārds netiks svītrots, tad es uzrakstīšu stāstu divos vakaros: ja turpretim nav iespējams galvot, tad pagaidiet kādu nedēļu, un es Jums došu savu galīgo atbildi: kazi izdomāšu sižetu!»

Tādu garantiju Pļeščejevs nevarēja dot. Baidoties no cenzūras «piesiešanās», viņš ieteica Cehovam savā stāstā kutelīgām lietām pieskarties jo piesardzīgi.

Nosūtot 13. novembrī «Lēkmi», Cehovs tā novērtēja to pavadvēstulē Pļeščejevam: «Stāsts ir pavisam nepiemērots ģimenes almanaha lasītājiem, negraciozs un ož pēc notekcauruļu drēgnuma. Bet mana sirdsapziņa vismaz ir mierīga: pirmkārt, esmu izpildījis solījumu, otrkārt, parādījis nelaiķim Garšinam to cieņu, kādu gribēju un pratu.

Man, kā mediķim, šķiet, ka dvēseles sāpes esmu attēlojis pareizi — saskaņā ar visiem psihiatriskās zinātnes likumiem.»

1888. gada 16. novembri Pleščejevs rakstīja Cehovam, ka viņam «patikusi stāsta nopietnība, atturība, paticis pats motīvs», bet ka viņš, būdams redaktors, tāpat kā agrāk, bīstas cenzūras, kura necieš, ka pieskaras «šai tēmai». Taču stāsts almanahā parādījās bez cenzūras svītrojumiem.

1888. gada decembri aktieris Davidovs nolasījis «Lēkmi» Literatūras biedrībā. Klausītāji uzņēmuši stāstu ļoti atsaucīgi.

Par sava stāsta novērtējumu Čehovs 23. decembrī rakstījis Suvorinam: «Literatūras biedrība, studenti, Jevreinova, Pļeščejevs, jaunavas un citi, cik vien jaudas, saslavējuši manu «Lēkmi», bet pirmā sniega attēlojumu ievērojis tikai Grigorovičs.»

Par šo pirmo sniegu Grigorovičs bija Cehovam vēstulē izteicies: «Vakars ar drūmām debesīm, tikko uzkritušu un vēl krītošu slapju sniegu izraudzīts neparasti veiksmīgi; tas noder kā stāsta melanholiskās noskaņas akords un uztur to no sākuma līdz beigām…»

«Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem…» — kņaza ārija Dargomižska operā «Nāra».

Bazēns Ašils Fransuā (1811 — 1888) — Francijas maršals.

«Ņiva» — ilustrēts nedēļas žurnāls, kas iznāca Pēterburgā A. F. Marksa izdevniecībā no 1870. līdz 1918. gadam.

Jevreinova А. M. — žurnāla «Северный вестник» izdevēja.

KURPNIEKS UN NEŠĶISTAIS GARS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 1888. g., 355. nr. Autors stāstu pārstrādājis un ietilpinājis Kopotu rakstu I sējumā.

Stāsts sarakstīts «Петербургская газета» ziemsvētku numuram, paklausot redaktora S. Hudenkova lūgumam. Cehovs ar savu darbu bija neapmierināts, vēstulēs A. Suvorinam viņš stāsta tēmu apzīmē par «nožēlojamu» (1888. g. 19. decembrī) un lūdz stāstu nelasīt: «Man kauns šā stāsta dēļ.» (1888. g. 23. decembrī.)

Laikabiedri aizrādīja, ka šim Cehova stāstam esot zināma līdzība ar Ļ. Tolstoja tautas stāstiem. Tā, piemēram, N. Ļeikins, stāstu novērtēdams pozitīvi, teic, ka stāsts «sarakstīts nevis Cehova, bet gan Tolstoja noskaņā». (1888. g. 30. un 31. decembrī.)

DERĪBAS

Pirmoreiz stāsts iespiests avīzē «Новое время», 1889. g., 4613. nr., ar virsrakstu «Pasaka». Pārlabotā veidā autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu IV sējumā.

Pārstrādājot stāstu ievietošanai Kopotos rakstos, Cehovs pārmainījis stāsta nosaukumu, izdarījis stilistiskus labojumus, nosvītrojis dažas detajas, izmetis vairākas frāzes par ieslodzītā uzvedību un par to, ko viņš lasījis.

Stāstu otrreiz pārstrādājot, Cehovs nosvītrojis stāsta trešo — beidzamo nodaļu. Tās teksts ir šāds:

«Aizritēja gads. Baņķieris sarikoja viesības. Sajās viesībās bija daudz gudru ļaužu un tika risinātas interesantas valodas. Starp citu, runa bija par dzīves mērķiem un cilvēku sūtību. Tērzēja par bagāto jaunekli, par rakstura pilnību, evaņģēlisko mīlestību, par dzīves nīcību un tā tālāk. Viesi, lielāko tiesu ļoti bagāti cilvēki, gandrīz visi atzina, ka bagātībai neesot nekādas nozīmes. Viens no viņiem sacīja:

—    Starp cilvēkiem, kurus mēs uzskatām par svētiem vai ģeniāliem, bagātnieki sastopami tikpat reti kā komētas pie debesīm. No tā jāsecina, ka cilvēku sugas uzlabošanā bagātība nav nepieciešams priekšnosacījums jeb, īsāk izsakoties, bagātība nepavisam nav vajadzīga. Bet viss, kas nav vajadzīgs, ir tikai šķērslis…

—    Protams! — kāds cits piekrita. — Tāpēc cilvēka rakstura pilnības visaugstākā izpausme, kaut arī rupjā veidā (smalkāks veids vēl nav izdomāts), ir mūku askētisms, tas ir, vispilnīgākā atteikšanās no dzīves idejas dēj. Nevar vienā un tanī pašā laikā kalpot idejai un biržai.

—    Nesaprotu, kāpēc tas tā! — īgni iejaucās sarunā trešais ciemiņš. — Manuprāt, atteikšanās no dzīves nav nekas līdzīgs augstākajai pilnībai. Jel saprotiet mani! Neatzīt gleznas, tas ir tikpat kā neatzīt gleznotāju; neatzīt sievietes, cēlmetālus, vīnu, labu klimatu, tas ir tikpat kā neatzīt dievu, jo to visu ir radījis dievs! Bet askēti taču kalpo dievam!

—    Pilnīgi pareizi! — teica vecais miljonārs, baņķiera sāncensis biržā. — Turklāt piebilstiet, ka askēti eksistē tikai iztēlē. Virs zemes viņu nav. Tiesa, gadās, ka veči atsakās no sievietēm, cilvēki, kam pārpilnība apnikusi, atsakās no naudas, vīlušies ļaudis atsakās no slavas, bet es dzīvoju pasaulē sešdesmit sešus gadus un savā mūžā ne reizi neesmu redzējis veselīgu, spēcīgu un gudru cilvēku, kurš atteiktos, piemēram, no miljona.

497

—    Tādi cilvēki tomēr ir, — teica baņķieris, mājastēvs.

32 531

—    Jūs esat tādus redzējis?

—,Jā, par laimi, esmu redzējis …

—    Nevar būt, — miljonārs šaubījās.

—           Ticiet man. Pazīstu vienu šādu nabaga cilvēku, kas principa dēļ atteicās no diviem miljoniem.

Miljonārs iesmējās un teica:

—           Jūs esat piemānīts. Atkārtoju, tādu cilvēku nav, un esmu par to tik ļoti pārliecināts, ka labprāt saderētu ar jums, uz cik vien vēlaties, kaut vai uz miljonu.

—          Esmu ar mieru derēt uz trijiem miljoniem! — baņķieris iesaucās.

—    Lai notiek! Kungi, es lieku pretim trīs miljonus!

Baņķierim apreiba galva. Viņš bija tik pārliecināts par uzvaru, ka jau nožēloja, kāpēc nav derējis uz pieciem miljoniem. Ar tādu summu atkal varētu tikt biržā uz zaļa zara!

—          Sitiet saujā! — kliedza miljonārs. — Kad sniegsiet man pierādījumus?

—    Tūlīt! — baņķieris svinīgi sacīja.

Viņš jau gribēja doties savā kabinetā, lai no ugunsdrošā skapja paņemtu atteikšanās rakstu, bet ienāca sulainis un sacīja:

—    Tur kāds kungs grib jūs sastapt.

Baņķieris atvainojās pret viesiem un izgāja no zāles… Tiklīdz baņķieris iegāja pieņemamajā istabā, viņam pieskrēja klāt ārkārtīgi bāls, pieklājīgi ģērbies cilvēks ar asaru pilnām acīm, sakampa baņķiera rokas un teica drebošā balsī:

—    Atvainojiet… atvainojiet…

—    Ko jūs vēlaties? — baņķieris jautāja. — Kas jūs esat?

—          Esmu tas pats muļķis, kas zaudēja piecpadsmit gadus no sava mūža un atteicās no diviem miljoniem.

—    Ko jūs vēlaties? — baņķieris atkārtoja nobālēdams.

—           Esmu ļoti ļoti kļūdījies! Par dzīvi nedrīkst spriest tas, kas to nav redzējis vai kam nav bijis iespējas izmantot tās labumus! Saule spīd tik spoži! Sievietes ir tik valdzinoši jaukas! Vīns tik garšīgs! Koki brīnišķīgi! Grāmatas ir bāla dzīves ēna, un šī ēna mani piekrāpusi! Mans dārgais, — jurists turpināja un noslīga uz ceļiem, — es jums nelūdzu divus miljonus, man nav tiesību tos saņemt, bet ļoti lūdzu, dodiet man simt vai divsimt tūkstošus! Citādi es izdarīšu pašnāvību!

—           Piekrītu, — baņķieris drūmi sacīja. — Rītdien dabūsiet to, ko vēlaties.

Viņš iesteidzās pie viesiem. Baņķieri pārņēma iedvesma. Viņam

kaisli gribējās tūliņ visiem skaļi pavēstīt, ka viņš, baņķieris, dziļi nicina miljonus, biržu, brīvību, sieviešu mīlestību, veselību, cilvēku solījumus, ka viņš pats atsakās no dzīves, ka jau rītdien atdos visu trūkumcietējiem un aizies no pasaulīgās dzīves… Bet, iegājis zālē, baņķieris atcerējās, ka parādu viņam vairāk nekā naudas, ka viņam nav vairs pa spēkam mīlēt sievietes, dzert vīnu un ka tāpēc viņa atteikšanās citiem liksies bez jebkādas jēgas, — viņš to atcerējās, nespēkā ieslīga krēslā un teica:

— Jūs uzvarējāt] Esmu bankrotējis.»

Cehovs, sūtīdams «Derības» A. Suvorinam, raksta: «Pasaka ir interesanta.» (1888. g. 28. decembrī.) Tās beigas mazliet atgādina stāsta «Bez virsraksta» «zīmīgās» beigas, kur priekšroka tāpat tika dota nevis aiziešanai no pasaules labumiem, bet reālajai dzīvei. Taču «Derību» idejiskā virzība daļai lasītāju šķita nepietiekami skaidra. A. Pļeščejeva vēstulē sacīts, ka D. Grigorovičs un citi pārmetot — pasaka esot «nesaprotama», tā radot iespaidu, ka tiekot «cildināta nauda». (1889. g. 3. janvārī.) Stāsta idejiskā neskaidrība bija tā, kas piespieda Čehovu, ietilpinot stāstu Kopotos rakstos, trešo nodaļu svītrot.

Vēstulē A. Popovai 1903. gada 17. jūnijā Čehovs raksta sakarā ar stāsta beigu pārveidošanu: «Vēlāk, lasot korektūru, man šis nobeigums ļoti nepalika (tagad sīkumus vairs neatceros), šķita pārlieku salts un skarbs, un par stāstu es vairs nelikos ne zinis; pēc tam nosvītroju beigas, pirmā varianta beigu vietā pierakstīju pāris rindu, un iznāca tas, ko Jūs atzīstat par idejiski diametrāli pretēju.»

A priori — jau iepriekš. (Lat.)

KŅAZIENE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1889. g., 4696. nr. Saīsinātā veidā ievietots krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un šā krājuma visos turpmākajos — no 2. līdz 10. izdevumam (1890—1899). Autors to ievietojis Kopotu rakstu V sējumā.

«Kas jums Hekuba, un kas jūs Hekubai?» — Neprecīzs citāts no Hamleta monologa (Šekspīra traģēdija «Hamlets», II cēliens, 2. aina). Šo izteicienu pārnestā nozīmē attiecina uz personām, kurām nav tieša sakara ar kaut kādu notikumu.

32

499

Hekuba — pēc sengrieķu leģendām Trojas valdnieka Priama sieva, kura zaudēja vīru un dēlus Trojas aplenkšanas laikā.

GARLAICĪGS stāsts

* No veca cilvēka piezīmēm

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Северный вестник», 1889. g., 11. nr., norādot sarakstīšanas vietu un laiku: «Lūkas ciems Sumu apriņķī, 1889.» Pēc pārstrādāšanas stāsts ievietots Cehova krājumā «Drūmie ļaudis», Р., 1890., un arī šā krājuma visos turpmākajos — no 2. līdz 10. izdevumam (1890—1899). Ar jauniem stilistiskiem labojumiem autors to uzņēmis savu Kopotu rakstu V sējumā.

Pārstrādājot stāstu «Drūmajiem ļaudīm», Cehovs izdarījis tekstā stilistiskus labojumus un saīsinājis to. Tā, piemēram, trešajā noda]ā svītroti Katjas vārdi, kas raksturo viņas attieksmi pret profesoru. Pēc vārdiem «—Neiesi — viņa atkārto» agrāk bija iespiests: «. .. pēc tam viņas acis pieplūst asarām, viņa raugās manī aizkustinājumā un sajūsmā un saka: «Viņiem vajadzētu jūs dievināt, lūgt dienu un nakti par jums dievu. Jūs esat cilvēks, varonis! Ak, ja es būtu jūsu meita! Es neļautu ne puteklītim uzkrist jums, es bez žēlastības nocirstu visus tos kokus, kas uzdrīkstētos mest uz jums ēnu. Es ik mirkli apsargātu jūsu mieru un piespiestu sevi ticēt dievam, lai varētu izlūgties no viņa jums laimi. Bet viņi?»» Šis teksts pēc savas noskaņas neatbilda Katjas iekšējam veidolam, jo viņa jau bija zaudējusi savu jūsmu. Acīm redzot, tāpēc Cehovs to nosvītrojis.

Tai pašā nodaļā nosvītrots profesora raksturojums, ko devis Mihails Fjodorovičs un kas varbūt autoram licies pārāk līdzīgs Nikolaja Stepanoviča pašraksturojumam. Tā pēc vārdiem «Saņēmos un nolasīju visas četras lappuses» žurnālā bija iespiests:

«Kad es mēģinu kādu aizstāvēt, viņš sāk smieties par mani.

— Jums, Nikolaj Stepanovič, ir viens nelabojams organisks trūkums, — viņš saka. — Jums cilvēka krūtis pukst baloža sirds. Savā labsirdībā jūs spējat aizstāvēt pat tarantulu un pierādīt, ka tā ir ļoti skaista radība.»

Darba gaitā Cehovs vēl ļoti daudz labojis «Garlaicīga stāsta» tekstā, viņa paša vārdiem runājot — «sagrozījis to krustām šķērsām». Nosūtot 1889. gada 24. septembrī manuskriptu A. N. Pļeščejevam un baidoties, ka stāstu atzīs pārāk stieptu, Cehovs cenšas ieskaidrot Pļeščejevam, ka garos prātojumus «diemžēl nevar mest ārā, jo varonis, rakstīdams savas piezīmes, nevar bez tiem iztikt. Šie prātojumi ir liktenīgi un nepieciešami, tāpat kā lafete lielgabalam. Tie raksturo varoni, viņa noskaņu un laipošanu pašam savā priekšā.»

Pļeščejevs atsūtīja Čehovam plašu atsauksmi par stāstu. «No Jūsu darbiem vēl nekas nav bijis tik spēcīgs un dziļš kā šis,» viņš rakstīja. «Apbrīnojami labi izturēts vecā zinātnieka tonis, un pat tie prātojumi, kuros jūtama subjektīva — jūsu pašu pieskaņa, nenāk tam par ļaunu. Un šis tēls kā dzīvs stāv lasītāja priekšā. Labi izdevusies arī Katja … Tāpat ļoti dzīvas arī visas blakus personas …» Pļeščejevs ieteica Cehovam grozīt stāsta virsrakstu, jo tas varot izraisīt recenzentu lētu asprātību. Viņš pievērsa Cehova uzmanību dažām neskaidrām vietām stāstā un nedaudzām stilistiskām kļūmēm. Pļeščejevs izteica pārliecību, ka «Garlaicīgs stāsts» izraisīs asu kritiku, sevišķi «asie spriedumi par krievu literatūru, it īpaši par zinātniskajiem rakstiem».

Cehovs atbildēja, ka negrozīs virsrakstu un cēla iebildumus pret dažām Pļeščejeva iebildēm. Starp citu, viņš tā izskaidroja sava varoņa raksturu: «Mans varonis — un tā ir viena no viņa galvenajām īpašībām — pārāk bezrūpīgi izturas pret apkārtējo cilvēku iekšējo dzīvi, un, kamēr viņam visapkārt raud, kļūdās, melo, viņš mierīgi spriež par teātri un literatūru; ja viņam būtu citāda daba, Līza un Katja varbūt arī neietu bojā.» Spriežot pēc Čehova 1888. gada 6. oktobra vēstules Pļeščejevam, viņš tomēr izdarījis korektūrā jaunus labojumus. «Jūsu norādījumiem bija zināma nozīme,» viņš rakstīja.

«Garlaicīgs stāsts» izraisīja daudzas atsauksmes presē.

Reakcionārā kritika mēģināja ne tikai samazināt «Garlaicīgā stāsta» atmaskojošo patosu, bet arī apgāzt tolaik stipri iesakņojušos uzskatu, ka Čehovs ir ļoti liels talants. V. Bureņins, piemēram, lika priekšā uzskatīt «Garlaicīgu stāstu» tikai kā «beletristiski patoloģisku etīdi», kā rakstnieka mediķa mēģinājumu izsekot veca cilvēka dvēseles norietam. («Повое время», 1889., 4922. nr.)

Žurnālā «Русское богатство» (1890., 1. nr.) liberālais kritiķis Vērotājs (L. Oboļenska pseidonīms) par Čehova stāstu ievietoja rakstu «Jauns pavērsiens mūsu beletristikas idejās». Viņš gan apsveica Cehova apgalvojumu, ka nav iespējams dzīvot bez tā, «ko dēvē par vispārējo ideju jeb dzīva cilvēka dievu», taču iztulkoja to kā dzīves ētiskas izpratnes meklējumu. Sociālā indiferentisma nosodījumu kritiķis Cehova «Garlaicīgā stāstā» nepamanīja.

Ar lielu Cehovam veltītu rakstu, it sevišķi pievēršoties viņa «Drūmajiem ļaudīm», laikrakstā «Русские ведомости» (1890., 104. nr.) uzstājās N. K. Mihailovskis, kas rūpīgi sekoja Cehova talanta attīstībai. Nosūrojies par Cehova māksliniecisko vēsumu, kas, pēc kritiķa domām, izpaužoties vienlīdz lielā uzmanībā pret dažādām cilvēka dzīves pusēm (Cehovam it kā esot «vienalga — cilvēks, viņa ēna, zvārgulītis vai pašnāvnieks»), Mihailovskis saskata «Garlaicīgā stāstā» zināmu rakstnieka pozīcijas maiņu. Viņš apsveic stāstu par «ilgām» pēc vispārējas idejas, tas ir, par viengabalaina pasaules uzskata nepieciešamības atziņu. «Garlaicīgu stāstu» Mihailovskis novērtē kā «labāko un ievērojamāko, ko līdz šim Cehovs uzrakstījis». Nožēlodams, ka jaunajam rakstniekam nav pieņemami četrdesmito un sešdesmito gadu ideāli, kritiķis aicina viņu izstrādāt «pašam savu vispārējo ideju» vai vismaz palikt par «dzejnieku, kas alkst vispārējas idejas un moku pilns apzinās tās nepieciešamību».

Pļeščejevs 1889. gada 5. novembrī ziņoja Čehovam, cik lieli panākumi ir viņa stāstam lasītājos. «No visām pusēm dzirdu, ar kādu sajūsmu slavē Jūsu stāstu dažādu ieskatu, pulciņu un novirzienu cilvēki. Daži pat saka — tas esot labākais, ko Jūs līdz šim uzrakstījis. Citi — stāsts radot dziļu iespaidu, vēl citi — tas esot kaut kas pavisam jauns un galu galā visa gada izcilākais darbs žurnālā «Северный вестник».»

Pirogovs Nikolajs Ivanovičs (1810—1881) — hirurgs un anatoms, karalauka ķirurģijas un ķirurģiskās anatomijas nodibinātājs, kopš 1847. gada akadēmiķis.

Kaveļins Konstantīns Dmitrijevičs (1818—1885) — vēsturnieks un jurists, muižnieciski buržuāziskā liberālisma pārstāvis.

«Par ko vidžināja bezdelīga» — vācu rakstnieka Fridriha Spīlhāgena (1829—1911) romāns.

«… dedzīgi iemīlēju… kā Otello Dezdemonu par «līdzjūtību» manai zinātnei.» — Šekspīra traģēdijā «Otello» (I cēliens, 3. aina) traģēdijas varonis saka:

Ir viņai mīļa mana sūrā dzīve, Man — viņas skaidrā, līdzjūtīgā sirds.

(V. Šekspīrs. Kopoti raksti, IV sēj., 415. lpp., Kārļa Egles un Paula Kalvas atdzejojums.)

llistoria morbi — slimības vēsture.

Grubers Venceslavs Leopoldovičs (1814—1890) — Pēterburgas medicīniski hirurģiskās akadēmijas profesors.

Babuhins Aleksandrs Ivanovičs (1835—1891) — Maskavas universitātes fizioloģijas un histoloģijas profesors.

Skobejevs Mihails Dmitrijevičs (1843—1882) — ģenerālis, ļoti populārs Krievijas un Turcijas 1877. un 1878. gada kara laikā.

Perovs Vasilijs Grigorjevičs (1833'—1882) — mākslinieks, viens no ievērojamākajiem XIX gadsimta demokrātiski reālistiskās mākslas pārstāvjiem.

Pati Adelīna (1843—1919) — pazīstama itāliešu dziedone, bieži vien bijusi viesizrādēs Maskavā.

«Es skumīgs noskalos uz mūsu jaunu audzi» — pirmā rinda Ļermontova dzejā «Domas».

Bene — labi. (Lat.)

Ullima ratio — izšķirošais arguments. (Lat.)

«Gaudeamus igilur juveneslus!» — Izkropļots studentu dziesmas sākums: «Gaudeamus igilur, fuvenes dum sumus» (latviski atdzejots: «Brāļi, šodien priecāj'ties, jaunība drīz beigsies!») (Lat.)

Krilovs Ņikila Ivanovičs (1807—1879) — jurists, Maskavas universitātes profesors.

«Par vistām zemāk gadās reizēm ērgļiem velties» — I. A. Krilova fabulā «Ērglis un vistas».

«Vispasaules Ilustrētājs» — plaši izplatīts ilustrēts nedēļas žurnāls, kas iznāca Pēterburgā no 1869. līdz 1898. gadam.

ZAGĻI

Pirmoreiz šis stāsts iespiests avīzē «Новое время», 1890. g., 5061. nr., ar nosaukumu «Velni». Bez pārveidojumiem stāsts vēlreiz publicēts avīzē «Орловским вестник», 1890. g., 317.—319. nr. Ar citu nosaukumu un pēc pārstrādāšanas autors stāstu ietilpinājis savu Kopotu rakstu IV sējumā.

Stāstu sagatavojot ievietošanai Kopotos rakstos, Cehovs izdarījis ievērojamus stilistiskus labojumus, stāstu saīsinājis, acim redzot, cenzdamies atbrīvoties no pārliecīgas varoņu romantizēšanas.

Cehovs lūdza Suvorinu, lai atsūtot korektūru, jo «stāsts uztriepts kā ar zābaku suku un tam nepieciešama retuša. Daudz kas jāsaīsina, un šis tas jāizlabo.» Atbildot Suvorinam uz pārmetumu par «objektīvismu», kas it kā vērojams šajā stāstā, Cehovs paskaidro, ka, pēc viņa domām, noteiktai tendencei jāizpaužoties rakstnieka radītajos tēlos, nevis to rīcības skaidrojumos. Cehovs raksta: «Jūs mani rājat par objektīvismu, nosaukdami manu rīcību par vienaldzību pret labo un ļauno, par ideālu trūkumu un tā joprojām. Jūs gribat, lai es, tēlodams zirgu zagļus, sacītu: zirgu zagšana ir ļauns darbs. Bet tas taču jau bez manas teikšanas sen zināms. Lai zirgu zagļus tiesā zvērinātie piesēdētāji, mans pienākums tikai rādīt, kādi ir zirgu zagļi. Es rakstu: jums darīšana ar zirgu zagļiem, nu tad ziniet, ka tie nav nabadzīgi, bet pārtikuši cilvēki, ka tie ir kulta cilvēki un ka zirgu zagšana nav tikai zagšana, bet kaislība. Protams, būtu patīkami apvienot mākslu ar sprediķošanu, bet man personiski tas ir ārkārtīgi grūti un gandrīz neiespējami tehnisku apstākļu dēļ. Lai attēlotu zirgu zagļus 700 rindās, man visu laiku jārunā un jādomā, kā viņi būtu runājuši un domājuši, un jājūt, kā viņi būtu jutuši, citādi, ja os to papildināšu ar savu objektīvismu, tēli izplūdis un stāsts nebūs tik kompakts, kādam jābūt ikvienam īsajam stāstam. Rakstot es pilnīgi paļaujos uz lasītājiem, būdams pārliecināts, ka stāstā trūkstošos subjektīvos elementus viņi pieliks klāt paši.» (1890. g. 1. aprīlī.)

Aleksandrs Cehovs rakstīja brālim: «Tavi «Velni» ir velnišķīgi labi.» (1890. g. 4. aprīlī — Aleksandra Cehova vēstules viņa brālim A. Cehovam. M., 1939., 235. Ipp.)

Sanstelanas līgums — miera līgums, ko 1878. gadā Krievija un Turcija noslēdza Sanstefanā.

GUSEVS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 1890. g., 5326. nr., norādot arī uzrakstīšanas vietu un laiku: «Kolombo, 12. novembrī.» Ar jaunu iedalījumu nodaļās un stilistiskiem labojumiem uzņemts Cehova krājumā «Sestā palāta», Р., 1893., un arī šā krājuma visos turpmākajos — no 2. līdz 7. izdevumam (1893—1899). Vēl pēc nedaudziem labojumiem autors to ievietojis Kopotu rakstu VI sējumā.

Stāstā pa daļai atspoguļojušies rakstnieka iespaidi, apbedījot cilvēku jūrā, ko viņš novērojis, atgriežoties no Sahalīnas. (1890. g. 9. decembra vēstule A. S. Suvorinam.)

«Cik brīnišķīgi! Vai, pareizāk sakot, cik patiesi!» I. L. ĻeontjevsSčeglovs rakstījis Cehovam 1890. gada 30. decembri par šo stāstu. «Ne mazākās neskaidrības personu attēlojumā, ko varēja novērot dažos Jūsu agrākajos darbos, — Gusevs un Pavels Ivaničs ir 84. proves mākslinieciski tipi.» Tai pašā dienā Aleksandrs Cehovs ziņojis savam brālim: «Par Tavu «Gusevu» visa Pēterpils sajūsmā.» To apliecinājis arī A. N. Pļeščejevs 1891. gada 12. janvārī: «Jūsu stāsts laikraksta «Новое время» ziemsvētku numurā še dziļi saviļņojis it visus. Jums brinišķīgi izdevies šā «protestanta» tēls.» Tikpat augstu «Gusevu» novērtējis Р. I. Čaikovskis.

Manzas — bijušajā Usūrijas apgabalā dzīvojošo ķīniešu iesauka.

SIEVIŠĶI

Pirmoreiz iespiests avīzē «Новое время», 1891. g., 5502. nr. Ar nelieliem saīsinājumiem un stilistiskiem labojumiem stāsts ietilpināts Cehova krājumā «Sestā palāta», Р., 1893., un pēc tam visos nākamajos — no 2. līdz 7. izdevumam (1893—1899). Vēlreiz iespiests pēc avīzes «Новое время» teksta (izsvītrojot Sofijas un Varvaras sarunu naktī) atsevišķā grāmatiņā «Посредник» izdevumā, M., 1894. Autors izdarījis stāstā nedaudzus stilistiskus labojumus un to ietilpinājis Kopotu rakstu VI sējumā.

1891. gadā I. Gorbunovs-Posadovs griezās pie Čehova ar lūgumu atļaut «Посредник» izdevniecībai laist klajā atsevišķā grāmatiņā šo stāstu, «kur tik lieliski atmaskots lauku Tartifs, izvirtulis, liekulis un svētulis». Cehovs atbildēja, ka piekrītot. (1891. g. 18. jūlijā.)

1897. gadā Tautas apgaismošanas ministrijas Zinātniskās komitejas loceklis D. Averkijevs iesniedz priekšniecībai atsauksmi par izdevniecības «Посредник» klajā laisto stāstu «Sievišķi»: «Stāsts sarakstīts tīri labi, taču tā likumiskie pamati ir nedroši, un tāpēc diez vai būtu vēlams atļaut stāstu turēt tautas lasītavās.» Grāmatiņu aizliedza turēt skolu bibliotēkās un tautas lasītavās.

Ļ. Tolstojs stāstu «Sievišķi» pieskaitīja pie Cehova labākajiem darbiem.

DIVKAUJA

Stāsts pirmoreiz iespiests avīzē «Новое время», 1891. g„ 5621.— 5657. nr. Pēdējā numurā uzrādīts sarakstīšanas laiks un vieta: «Bogimovā, 1891.» «Divkauja» iznāca arī atsevišķā izdevumā ar jaunu iedalījumu nodaļās un labojumiem tekstā, Р., 1892., un pārdrukāta nākamajos izdevumos — no 2. līdz 9. izdevumam (1892—1899). Saīsinātu un pārrediģētu autors šo stāstu ietilpinājis savu Kopotu rakstu VI sējumā.

Čehovs, kā redzams, sācis rakstīt «Divkauju» 1891. gada janvārī. Autors ar šo stāstu nebija apmierināts, viņš raksta A. Suvorinam, ka stāslā «nav kustības», ka kompozīcija «mazliet sarežģīta» un tāpēc viņš «juties nedrošs un uzrakstīto bieži vien saplēsis». (1891. g. 23. februāra un 6. augusta vēstules.) Pēc rakstnieka brāļa M. Cehova atmiņām, Cehovs, rakstīdams «Divkauju», bieži strīdējies ar zoologu V. Vāgneru «par tolaik modernajām deģenerēšanās tēmām, par stiprā tiesībām, par izlasi un tā tālāk, kas vēlāk liktas fon Korena filozofijas pamatā … Antons Pavlovičs šādās sarunās vienmēr teica, ka cilvēka garīgais spēks vienmēr var gūt pārsvaru pār iedzimtajiem trūkumiem.» Stāsls 18. augustā pabeigts un aizsūtīts A. Suvorinam.

Lasītāji uzņēma «Divkauju» atsaucīgi. Pēc tās publicēšanas Cehovs raksta A. Suvorinam: «No Pēterburgas, no Vi|ņas un citām Krievijas pilsētām saņemu vēstules par «Divkauju». Raksta sveši ļaudis. Vēstules ir" visai sirsnīgas un labvēlīgas.» (1891. g. 3. decembrī.)

Presē atsauksmes par «Divkauju» bija ļoti dažādas.

Atzīdama, ka abi raksturi — «liekais cilvēks» Lajevskis un jauns «stiprā» varoņa paveids fon Korens ir ņemti tieši no dzīves, kritika pārmeta autoram trūkumus, kas, pēc kritikas domām, piemītot visai rakstnieka daiļradei. A. Skabičevska raksta patoss (šajā rakstā atsevišķu personu notēlojums bija atzīts par «pašu pilnību») slēpās apgalvojumā, ka Čehovs pavisam nevarīgs dzīves izpratnē. (Laikrakstā «Новости и биржевая газета», 1892., 44. nr.) Par to pašu rakstīja kritiķis I. Ivanovs: «Detaļas un sīkumi autoram vienmēr ir padevušies. Stāsts kopumā palicis neskaidrs, tam trūkst psiholoģiskas un mākslinieciskas viengabalainības un patiesīguma.» «Русские ведомости», 1892., 348. nr.)

Daži kritiķi saskatīja «Divkaujā» polemisku atbildi uz Ļ. Tolstoja «Kreicera sonāti» (piemēram, M. Beļinska — I. Jasinska pseidonīms — atsauksme laikrakstā «Труд», 2. nr.).

Daudzus Čehova laikabiedrus neapmierināja stāsta nobeigums. A. Pļeščejevs raksta Čehovam: «Es būtu Jums ļoti pateicīgs, ja Jūs man paskaidrotu, ar ko motivēta šī pēkšņā visu stāsta varoņu savstarpējo attiecību pārvērtība. Kāpēc fon Korena naids pret cilvēku, ko viņš tik ļoti zākāja un pazemoja, pēkšņi aizstāts ar cienīšanu … kāpēc Lajevska ienaids pret sievieti, ar kuru viņam tuvas attiecības, pārvēršas par mīlestību, pat neraugoties uz to, ko viņš >par šo sievieti uzzina… Manuprāt, stāsts pabeigts pārāk patvaļīgi.» (1892. g. 2.—14. janvāri — «Слово», II krāj., M., 1914.) Par to pašu raksla ari dažas avīzes. Čehovs ņēma vērā šos kritikas aizrādījumus.

Sakarā ar atsauksmēm, kas radušās pēc «Divkaujas» iznākšanas atsevišķā grāmatiņā, V. Ņemirovičs-Dančenko raksta Čehovam: «Rakstu pāris vārdu nule gūta iespaida ietekmē. Neticiet divkosīgām un tikai pa pusei atzinīgām recenzijām: «Divkauja» ir pats labākais no visa, ko līdz šim esat sarakstījis.» (1892. g. februārī — «Maskavas Dailes teātra gadagrāmata». 1944., I sēj., M., 1946.)

M. Gorkijs stāsta, ka «Divkauju» pozitīvi novērtējis Ļ. Tolstojs, kurš jauniem literātiem aizrādījis, ka «par paraugu ņemami tādi lieliski im dziļi tverti Čehova sacerējumi kā «Tīfs», «Sirsniņa», «Lēkme», «Ļaundaris», «Divkauja» un vēl daudzi citi. (M. Gorkijs un A. Čehovs. Vēstules, raksti, atsauksmes. M., 1951.)

La lemme — sieviete. (Fr.)

Manu militāri — ar karaspēku. (Lat.)

«… Puškina Ukrainas nakts…» — Šeit ir runa par A. Puškina poēmas «Poltava» (1828) otro dziesmu.

«Un mīksti sarma sudrabaina uz bebra apkakles tam spīd.» — Rinda no A. Puškina romāna «Jevgeņijs Oņegins» (1823—1831) pirmās nodaļas.

Stenlijs Henrijs Mortons (1841—1904) — angļu ceļotājs, Āfrikas pētnieks.

«Ļeskovs ir attēlojis žēlsirdīgo Daņilu…» — Runa ir par N. Ļeskova stāstu «Leģenda par žēlsirdīgo Daņilu».

«… prāts gurst un sūri nokaujas ar grūtsirdīgu domu baru.» — Rindas no A. Puškina dzejoļa «Atmiņas» (1828).

Arakčejevs A. (1769—1834) — visvarenais favorīts Pāvila I un Aleksandra I valdīšanas laikā, galējs reakcionārs.

SATURS

Bez virsraksta. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………. 7

Nāk miegs. Tulkojusi Anna Grēviņa…………………………………………… 12

Stepe. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………. 18

Ugunis. Tulkojusi Valija Brulāne……………………………………………… 116

Nepatikšanas. Tulkojusi Valija Brutānc……………………………………… 153

Skaistules. Tulkojusi Anna Bauga…………………………………………… 172

Vārda diena. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………. 181

Lēkme. Tulkojusi Valija Brutāne………………………………………………. 215

Kurpnieks un nešķistais gars. Tulkojis Jānis Ozols . . . 238

Derības. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 246

Kņaziene. Tulkojusi Anna Bauga…………………………………………….. 254

Garlaicīgs stāsts. Tulkojusi Valija Brulāne………………………………….. 267

Zagli. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………….. 326

Gusevs. Tulkojusi Valija Brulāne……………………………………………… 343

Sievišķi. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 357

Divkauja. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………… 371

Piezīmes ……………………………………………………………………… 481

A. Č e h o v s KOPOTI RAKSTI. VI

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors A. Jčgers. Tehn. redaktore V. Blaua. Korektore T. Pētersone. Nodota salikšanai 1967. g. 19. oktobri. Parakstīta iespiešanai 19(i8. g. 26. Janvāri. Tipogr. papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 16.27 fiz. iespiedi.; 26.65 uzsk. Iespiedi.; 27,86 izdevu. 1. Metiens 15 000 cks. Maksā I rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulvāri 24. Izdevn. Nr. 21450/Dno. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt, Nr. 531. K1

А. П. Чехов СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ Том шестой

Государственное издательство Художественной литературы Москва 1962

Издательство «Лиесма» Художник К. Голдманис

На латышском языке

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti VI Stāsti 1888 -1891

BEZ VIRSRAKSTA

NĀK MIEGS

STEPE

UGUNIS

NEPATIKŠANAS

SKAISTULES

VĀRDA DIENA

LĒKME

KURPNIEKS UN NEŠĶĪSTAIS GARS

DERĪBAS

KŅAZIENE

GARLAICĪGS STĀSTS

ZAGĻI

GUSEVS

DIVKAUJA

PIEZĪMES

SATURS