Čehovs Antons

Kopoti raksti VII desmit sējumos Stāsti 1892-1894

Antons Čehovs

KOPOTI RAKSTI VII DESMIT SĒJUMOS STĀSTI 1892-1894

A. Čehovs 1894. g. Jaltā

.

SIEVA

es saņēmu šādu vēstuli:

«Cienījamais Pavel Andrejevič! Netālu no mums, proti, Pestrovas sādžā, norisinās bēdīgi fakti, ko uzskatu par savu pienākumu ziņot. Visi šās sādžas zemnieki pārdevuši dzīvojamās mājas un visu savu mantību un devušies uz Tomskas guberņu, taču nav aizbraukuši līdz galam un griezušies atpakaļ. Šeit, protams, viņiem nekā vairs nav, viss pieder citiem; viņi apmetušies trīs četras ģimenes vienā istabā, pie tam katrā istabā iemītnieku ne mazāk par 15 abu dzimumu pārstāvju, neskaitot mazos bērnus, un galu galā nav ko ēst, bads, vispārēja izsitumu tīfa epidēmija; vārda tiešajā nozīmē visi ir slimi. Feldšeriene saka: ko gan redz, ieejot istabā? Visi ir slimi, visi murgo, dažs smej, dažs skrien vai stāvus sienā; istabā smirdoņa, nav, kas pasniedz ūdeni, nav neviena, kas to atnestu, slimnieki ēd tikai sasalušus kartupeļus. Ko lai iesāk feldšeriene un Sabulis (mūsu zemstes ārsts), ja viņiem vispirms būtu jādod nevis zāles, bet maize, kuras nav? Zemstes valde atsakās aiz tā iemesla, ka viņi jau izrakstīti no šās zemstes un skaitās Tomskas guberņā, un nav jau arī naudas. Ziņojot to Jums un pazīstot Jūsu humānismu, lūdzu neliegt visdrīzāko palīdzību. Jūsu labvēlis.»

Acīm redzot, bija rakstījusi pati feldšeriene vai šis ārsts ar zvēra uzvārdu. Zemstes ārsti un feldšerienes daudzu gadu ritumā ik dienas pārliecinās, ka nekā nespēj izdarīt, un tomēr saņem algu no cilvēkiem, kas

velk dzīvību tikai ar sasalušiem kartupeļiem, un tomēr nez kāpēc atzīst, ka viņiem ir tiesības spriest, esmu humāns vai ne.

Satraukts par anonīmo vēstuli, par to, ka ik rītu kaut kādi zemnieki ierodas saimes virtuvē un metas tur ceļos, par to, ka nakti no klēts izzagti divdesmit maisi rudzu, iepriekš izlaužot sienu, un arī par vispārīgo smago noskaņu, ko ietekmēja sarunas, laikraksti un sliktais laiks, — par visu to satraukts, strādāju kūtri un neveiksmīgi. Es rakstīju «Dzelzceļa vēsturi»; vajadzēja izlasīt daudz krievu un ārzemju grāmatu, brošūru, žurnālu rakstu, bija jāklaudzina skaitīkļi, jāatrod attiecīgi logaritmi, jādomā un jāraksta, pēc tam atkal jālasa, jāklaudzina un jādomā; bet, tiklīdz ķēros pie grāmatas vai sāku domāt, manas domas kļuva juceklīgas, acis miedzās ciet, es nopūzdamies cēlos augšā no galda un sāku staigāt pa savas vientuļās lauku mājas lielajām istabām. Kad apnika staigāt, es apstājos kabinetā pie loga un, raugoties pāri savam plašajam pagalmam, pāri dīķim un kailajai jaunajai bērzu birzij, pāri lielajam laukam, ko klāja nesen uzsnigušais kūstošais sniegs, redzēju pie apvāršņa uzkalnā blāķi brūnu māju, no kurām pa lielo lauku greizā svītrā vijās lejup melns, dubļains ceļš. Tā bija Pestrova, tā pati, par kuru man rakstīja anonīmais autors. Ja nebūtu vārnu, kas, lietu vai sniegainu laiku vēstīdamas, ķērcot laidās pāri dīķim un laukam, ja nebūtu klaudzienu namdaru šķūni, tad šī pasaulīte, par ko tagad ceļ tādu troksni, liktos līdzīga Nāves ezeram, — tik kluss, nekustīgs, nedzīvs, drūms te bija it viss!

Strādāt un koncentrēties man liedza nemiers; es nezināju, kas tas ir, un gribējās domāt, ka tā ir vilšanās. Tik tiešām, es biju pametis darbu satiksmes ceļu ministrijā un atbraucis šurp uz laukiem, lai dzīvotu mierā un nodotos literatūrai par sabiedriskiem jautājumiem. Tas bija mans senlolotais sapnis. Taču tagad bija jāatvadās kā no miera, tā no literatūras, jāpamet tas viss un jānodarbojas tikai ar zemniekiem. Un tas bija nenovēršams, jo, atskaitot mani, kā biju pārliecināts, šai apriņķi neviens pats nespētu palīdzēt bada cietējiem. Ap mani bija neizglītoti, neattīstīti, vienaldzīgi ļaudis, lielāko tiesu negodīgi vai arī godīgi, bet aušīgi un nenopietni, kā, piemēram, mana sieva. Paļauties uz tādiem cilvēkiem nebija iespējams, atstāt zemniekus likteņa varā arī nevarēju, tātad atlika pakļauties nepieciešamībai un pašam kārtot zemnieku jautājumu.

Es iesāku ar to, ka nolēmu ziedot bada cietēju labā piecus tūkstošus rubļu. Taču tas nemazināja, bet tikai palielināja manu nemieru. Kad stāvēju pie loga vai staigāju pa istabām, mani mocīja jautājums, kāda agrāk nebija: kā rīkoties ar šo naudu? Likt nopirkt labību, iet apkārt pa mājām un sadalīt — tas nebija pa spēkam vienam cilvēkam, nemaz jau nerunājot par to, ka steigā var iedot tam, kam pilns vēders, vai kulakam divreiz vairāk nekā izsalkušam. Administrācijai es neticēju. Visi šie zemstes priekšnieki un nodokļu inspektori bija jauni cilvēki, un es izturējos pret viņiem ar neuzticību, tāpat kā pret visu mūsdienu jaunatni, kas ir materiālistiska un bez ideāliem. Arī zemstes valde, pagastvaldes un vispār visas apriņķa kancelejas nemodināja manī ne mazāko tieksmi griezties pie tām pēc palīdzības. Es zināju, ka šīs iestādes, kas pielavījušās pie zemstes un kroņa pīrāga, ik dienas tur savas mutes atvērtas, lai kostu vēl kādā trešajā pīrāgā.

Man ienāca prātā uzaicināt pie sevis kaimiņu muižniekus un ierosināt viņus organizēt manā mājā kaut ko līdzīgu komitejai vai centram, kur saplūstu visi ziedojumi un no kurienes visā apriņķī sadalītu pabalstus un dotu rīkojumus; tāda organizācija, kas radīja iespēju noturēt biežas apspriedes un plašos apmēros brīvi kontrolēt, pilnām atbilda maniem ieskatiem; bet es iedomājos uzkodas, pusdienas, vakariņas un to troksni, dīkdienību, čalu un slikto toni, ko katrā ziņā manā mājā ieviestu šī raibā apriņķa sabiedrība, un steidzu atteikties no sava nodoma.

Kas zīmējas uz maniem mājniekiem, tad sagaidīt no viņiem palīdzību vai atbalstu es varēju vismazāk. No manas pirmās — reiz tik lielās un trokšņainās tēva ģimenes bija palikusi tikai guvernante m-lle Marie jeb, kā viņu tagad sauca, Marija Gerasimovna, pilnīgi nenozīmīga persona. Šī mazā, kārtīgā septiņdesmit gadu vecenīte, tērpusies gaišpelēkā ģērbā, aubi ar baltām lentēm galvā, porcelāna lellei līdzīga, allaž sēdēja viesistabā *un lasīja grāmatu. Kad gāju garām, viņa, zinādama manu pārdomu cēloni, ik reizes teica:

— Ko tad jūs gribat, Paša? Es jau agrāk sacīju, ka tā būs. Varat spriest pēc mūsu kalpotājiem.

Mana otrā ģimene, tas ir, sieva Natālija Gavrilovna, dzīvoja apakšstāvā, kur ieņēma visas istabas. Viņa ēda pusdienas, gulēja un pieņēma viesus lejā savās telpās, nepavisam neinteresēdamās par to, kā es ieturu pusdienas, kā gulu un ar ko satiekos. Mūsu attieksmes bija vienkāršas un nesaspīlētas, taču saltas, tukšas un garlaicīgas kā cilvēkiem, kas sen jau kļuvuši viens otram sveši, un pat viņu dzīve blakus stāvos neatgādina tuvību. Nebija vairs kaislas, nemierīgas mīlestības, gan saldas, gan rūgtas kā vērmeles, kādu agrāk manī modināja Natālija Gavrilovna; nebija arī vairs agrāko naida uzliesmojumu, skaļo sarunu, pārmetumu, sūdzību un to dusmu izvirdumu, kas parasti beidzās ar sievas aizbraukšanu uz ārzemēm vai pie radiem, pēc tam es savukārt sūtīju viņai naudu nedaudz, bet bieži, lai biežāk iedzeltu sievas patmīlībai. (Mana lepnā, patmīlīgā sieva un viņas radi dzīvo uz mana rēķina, un sieva, lai kā to vēlētos, nevar atteikties no manas naudas, — tas man sagādāja patiku un bija vienīgais mierinājums manās bēdās.) Tagad, kad nejauši satikāmies lejā gaitenī vai pagalmā, es sveicināju, viņa laipni smaidīja; mēs sarunājāmies par laiku, par to, ka, liekas, jau būtu jāieliek dubultlogi un kāds ar zvārguļiem aizbraucis pa dambi, un tai pašā brīdī es lasīju viņas sejā: «Esmu jums uzticīga un nesagādāju negodu jūsu vārdam, ko jūs tā cienāt, jūs esat gudrs un netraucējat mani — mēs esam līdzīgi.»

Es iegalvoju sev, ka mīla manī sen jau izgaisusi un ka mani pārāk aizrāvis darbs, lai es varētu nopietni domāt par savu attieksmi pret sievu. Bet — ak vai! — es tā tikai domāju. Kad sieva lejā skaļi sarunājās, es vērīgi ieklausījos viņas balsī, kaut nebija iespējams saprast ne vārda. Kad viņa lejā spēlēja klavieres, es piecēlos un klausījos. Kad viņai piebrauca ratus vai pieveda jājamo zirgu, es piegāju pie loga un gaidīju, kad viņa iznāks no mājas, tad skatījos, kā viņa iesēdās ratos vai uzkāpa zirgam mugurā un kā izbrauca vai izjāja no pagalma. Es jutu, ka manā sirdi notiek kaut kas nelāgs, un baidījos, ka mans skatiens un sejas izteiksme var mani nodot. Es pavadīju acīm sievu un pēc tam gaidīju viņu atgriežamies, lai atkal pa logu ieraudzītu viņas seju, plecus, kažociņu, cepurīti; man bija garlaicīgi, skumīgi, bezgala žēl kaut kā un gribējās, viņai promesot, pastaigāt pa viņas istabām un gribējās, lai jautājums, ko es un sieva nepratām atrisināt, jo mums nesaskanēja raksturi, drīzāk atrisinātos pats no sevis, dabiskā kārtā, tas ir, lai šī divdesmit septiņus gadus vecā, skaistā sieviete drīzāk novecotu un mana galva drīzāk nosirmotu, un es kļūtu plikpauris.

Reiz brokastlaikā mans pārvaldnieks Vladimirs Prohoričs man paziņoja, ka Pestrovas zemnieki sākuši jau noārdīt salmu jumtus, lai barotu lopus, un Marija Gerasimovna uzlūkoja mani ar bailēm un neizpratni.

—    Ko tad varu darīt? — es viņai sacīju. — Viens nevar nekā iesākt, un es vēl nekad neesmu izjutis tādu vientulību kā tagad. Es dotu daudz, lai visā apriņķī atrastu kaut vienu cilvēku, uz ko varētu paļauties.

—    Uzaiciniet jel Ivanu Ivaniču, — Marija Gerasimovna ieteica.

—     Tik tiešām! — es atģidos un kļuvu priecīgs.

—     Tā ir ideja! C'est raison, — es uzdziedāju, ejot uz savu kabinetu, lai uzrakstītu Ivanam Ivaničam vēstuli.

—    C'est raison, c'est raison …

II

No visa daudzo paziņu pulka, kas reiz, pirms gadiem divdesmit pieciem vai trīsdesmit pieciem, dzēruši šai namā, ēduši, braukuši ķekatās, iemīlējušies, apprecējušies, kļuvuši apnicīgi ar sarunām par saviem lieliskajiem kurtu bariem un zirgiem, dzīvs palicis viens vienīgs Ivans Ivaničs Bragins. Kādreiz viņš bijis ļoti rosīgs, pļāpīgs, klaigājis un bieži iemīlējies, un izcēlies ar savu galējo novirzienu un īpašu sejas izteiksmi, kas apbūrusi ne tikai sievietes vien, bet arī vīriešus; tagad turpretim viņš pavisam novecojis, aptaukojies un nobeidz savu mūžu bez virziena un izteiksmes. Viņš atbrauca otrā dienā pēc manas vēstules saņemšanas, vakarā, kad ēdamistabā tikko bija pasniegts patvāris un mazā Marija Gerasimovna grieza citronu.

—     Ļoti priecājos jūs redzēt, draugs, — es, viņu saņemdams, jautri teicu. — Bet jūs kļūstat aizvien tuklāks!

—     Neesmu vis tuklāks, bet pietūcis, — viņš atbildēja. — Mani sadzēla bites.

Ar tāda cilvēka familiaritāli, kas pats smejas par savu resnumu, viņš aptvēra abām rokām mani ap vidu un piekļāva pie manām krūtīm savu mīksto, lielo galvu, kurai mati pēc ukraiņu paraduma bija sasukāti uz pieres, un izplūda smalkos, vecīgos smieklos.

—     Bet jūs topat arvien jaunāks! — viņš smiedamies izteica. — Nezinu, ar kādu krāsu jūs krāsojat galvu un bārdu, būtu jel man iedevis. — Šņākādams un aizelsdamies viņš apskāva mani un noskūpstīja uz vaiga.

—     Būtu jel man iedevis … — viņš atkārtoja. — Vai jums, mīļais, ir četrdesmit?

—     Oho, jau četrdesmit seši! — es iesmējos.

No Ivana Ivaniča dvesa sveču tauku un virtuves dūmu smaka, un tas viņam piestāvēja. Viņa lielais, pieblīdušais, nekustīgais stāvs bija iežmiegts garos svārkos, kas atgādināja kučiera tērpu, ar āķiem un cilpiņām, nevis pogām, un augstu jostas vietu, un būtu dīvaini, ja viņš smaržotu, piemēram, pēc odekolona. Ar sen neskūto zilgano dubultzodu, kas atgādināja dadzi, izvalbītajām acīm, aizdusu un visu neveiklo, nevīžīgi ģērbto stāvu, balsi, smiekliem un runas veidu bija grūti pazīt viņā to slaido, interesanto, skaisto dižmuti, uz kuru reiz apriņķa vīrieši bijuši greizsirdīgi savu sievu labad.

—     Jūs esat man loti vajadzīgs, draugs, — es sacīju, kad jau sēdējām ēdamistabā un dzērām tēju. — Man gribas noorganizēt kaut kādu palīdzību bada cietējiem, un es nezinu, kā to iesākt. Varbūt jūs būtu tik laipns, ieteiktu man kaut ko.

—     Jā, jā, jā … — Ivans Ivaničs nopūzdamies sacīja.

—    Tā, tā, tā . . .

—     Nebūtu jūs traucējis, taču tik tiešām, atskaitot jūs, mīļais, te absolūti nav pie kā griezties. Jūs zināt, kādi šeit cilvēki.

—    Tā, tā, tā … Jā …

Man ienāca prātā: gaidāma nopietna un lietišķa apspriede, kurā varētu piedalīties ikviens neatkarīgi no vietas un personiskajām attieksmēm, un vai tālab neuzaicināt Natāliju Gavrilovnu?

—     Ties Saciunt collegium! — es līksmi teicu. — Kā būtu, ja mēs uzaicinātu Natāliju Gavrilovnu? Kā jums šķiet? Feņa, — es pievērsos istabenei, — palūdziet Natāliju Gavrilovnu ierasties pie mums augšā, ja iespējams, tūliņ. Sakiet: ļoti svarīga darīšana.

Pēc maza brītiņa ienāca Natālija Gavrilovna. Es pacēlos viņai pretim un teicu:

—     Piedodiet, Natalie, ka traucējam jūs. Mēs šeit spriežam par ļoti nopietnu pasākumu, un mums ienāca prātā laimīga doma izmantot jūsu labo padomu, ko jūs mums neatteiksiet. Lūdzu, sēdieties!

Ivans Ivaničs noskūpstīja Natālijai Gavrilovnai roku, viņa tam galvu, un pēc tam, kad visi bija atsēdušies pie galda, viņš, asaraini un svētlaimīgi raudzīdamies manā sievā, pieliecās viņai klāt un atkal noskūpstīja roku. Viņa bija ģērbusies melnā tērpā, rūpīgi frizējusies un smaržoja pēc svaiga odekolona: acīm redzot, saposusies ciemam vai arī gaidīja kādu pie sevis. Ienākot ēdamistabā, viņa vienkārši un draudzīgi pastiepa man roku un uzsmaidīja tikpat vēlīgi kā Ivanam Ivaničam, — tas man patika; bet sarunādamās viņa grozīja pirkstus, bieži un strauji atgāzās pret krēsla atzveltni un runāja ātri, — šī saraustītā valoda un kustības mani kaitināja un atgādināja viņas dzimteni — Odesu, kur vīriešu un sieviešu sabiedrība kādreiz mani nogurdināja ar savu slikto toni.

'— Es gribu kaut ko darīt bada cietēju labā, — es iesāku un, brītiņu klusējis, runāju tālāk: — Nauda, protams, nozīmē daudz, taču apmierināties vienīgi ar naudas ziedojumiem un likties mierā nozīmētu atpirkties no pašām galvenajām rūpēm. Palīdzībai vajag gan izpausties naudā, bet jo sevišķi pareizā un nopietnā organizācijā. Padomāsim jel un darīsim kaut ko.

Natālija Gavrilovna jautājoši pavērās mani un paraustīja plecus, it kā gribēdama sacīt: «Ko tad es zinu?»

—     Jā, jā, bads… — Ivans Ivaničs murmināja. — Patiešām … Jā …

—     Stāvoklis ir nopietns, — es teicu, — un palīdzība vajadzīga jo drīz. Man šķiet, pirmais punkts tais noteikumos, kas mums jāizstrādā, tiešām būtu ātrums. Kā karadienestā: acumērs, ātrums un uzbrukums.

—     Jā, ātrums … — miegaini un gurdi noteica Ivans Ivaničs it kā aizmigdams. — Tikai nekā nevarēs izdarīt. Ja zeme nav izaudzējusi, tad jau … ne ar kādu acumēru un uzbrukumu to nevar atgūt. . . Stihija … Pret dievu un likteni nav ko sacelties . ..

—    Jā, bet cilvēkam taču dota galva, lai cīnītos ar stihijām.

—     Kā? Jā … Tā ir, tā ir … Jā.

Ivans Ivaničs nošķaudījās mutautiņā, atžirga un, it kā tikko būtu pamodies, apskatīja mani un sievu.

—     Arī man nekas nav izaudzis, — viņš iesmējās smalkā balsī un viltīgi piemiedza aci, it kā tas patiešām būtu ļoti jocīgi. — Naudas nav, labības nav, bet strādnieku pilna māja kā grāfam Šeremetjevam. Gribu triekt ratā, tomēr it kā žēl.

Natālija Gavrilovna sāka smieties un izprašņāt Ivanu Ivaniču par viņa mājas apstākļiem. Viņas klātbūtne sagādāja man prieku, kādu sen nebiju izjutis, un es baidījos viņu uzlūkot, lai mans skatiens kaut kā nenodotu manas apslēptās jūtas Mūsu attieksmes bija tādas, ka šīs jūtas varēja izlikties negaidītas un smieklīgas. Sieva sarunājās ar Ivanu Ivaniču un smējās, nebūt nekautrēdamās par to, ka sēž manā istabā un ka es nesmejos.

—     Tātad, kungi, ko mēs darīsim? — nogaidījis klusāku brīdi, es jautāju. — Domāju, ka vispirms pēc iespējas drīzāk atklāsim parakstīšanos. Mēs, Natalie, aizrakstīsim saviem galvaspilsētas un Odesas paziņām un iesaistīsim arī tos ziedojumos. Bet, kad būs kaut cik savākts, sāksim iepirkt labību un lopbarību, un jūs, Ivan Ivanič, būsiet tik labs un sadalīsiet pabalstus. Viscaur uzticoties jums piemītošajam talantam un izdarlbai, mēs savukārt atļausimies tikai izteikt vēlēšanos, lai jūs, pirms izsniegtu pabalstu, sīki iepazītos uz vietas ar visiem apstākļiem, kā arī, un tas ir ļoti svarīgi, uzmanītu, lai labību izsniedz vienīgi tādiem, kas patiešām cieš trūkumu, tikai ne žūpām, sliņķiem un kulakiem.

—    Jā, jā, jā… — Ivans Ivaničs murmināja. — Tā, tā, tā …

«Nu, ar šo siekalaino graustu gan nekas nesanāks,» es nodomāju un kļuvu īgns.

—     Apnikuši man šie bada cietēji, jods viņus rāvis! Un mūžīgi apvainojas un mūžīgi apvainojas, — turpināja Ivans Ivaničs, sūkādams citrona miziņu. — Izsalkušie apvainojas uz paēdušajiem. Un tie, kam ir maize, apvainojas uz izsalkušajiem. Jā… Aiz bada cilvēks top dulns, stulbs, mežonīgs. Bads nav bērnu spēle. Izsalkušais gan runā rupjības, gan zog un varbūt dara vēl ko ļaunāku … Tas jāsaprot.

Ivans Ivaničs aizrijās ar tēju, sāka kāsēt un viscaur kratījās aiz čīkstošiem, smacējošiem smiekliem.

—     Gāja traki pie Po… Poltavas! — viņš noteica, abām rokām atvairot smieklus un klepu, kas neļāva viņam runāt. — Gāja traki pie Poltavas! Kad gadus trīs pēc brīvestības še divos apriņķos bija bads, atbrauc pie manis nelaiķītis Fjodors Fjodoričs un aicina pie sevis. Brauksim un brauksim, — plijas virsū kā ar nazi pie rīkles. Kāpēc gan ne? Braucam, es saku. Nu, ņēmām un aizbraucām. Gāja jau uz vakarpusi, sniga sniedziņš. Iebraucām viņa muižā jau naktī, un pēkšņi no meža — bac! — un otrreiz: bac! Ak tu jods tevi rāvis! … Izlecu no kamanām, raugos — tumsā cilvēks skrien man virsū un līdz ceļiem grimst sniegā; es ar roku aptvēru viņu aiz pleciem, šitā, un izsitu no rokām bisīti, tad pagadījās otrs, gāzu tam pa pakausi, tā ka viņš nokrekšķējās un uz deguna ievēlās sniegā,— spēcīgs biju toreiz, roka smaga; tiku galā ar diviem, skatos, Fedja jau sēž mugurā trešajam. Mēs aizturējām trīs zibeņzeļļus, nu, sasējām uz muguras rokas, lai nenodara kādu ļaunumu mums un sev, un ievedām stulbeņus virtuvē. Gan dusmas uz viņiem, gan skatīties kauns: pazīstami vīri un lāga ļautiņi, žēl. Aiz izbīļa galīgi apstulbuši. Viens raud un lūdz, lai piedodot, otrs raugās briesmīgām acīm un lamājas, trešais nometies ceļos un lūdz dievu. Es saku Fedjam: neapvainojies, laid viņus, neliešus, vaļā! Viņš tos arī pabaroja, iedeva pa pudam miltu un palaida: ejiet pie joda! Nu re, kā … Debesu valstība, mūžīgs miers! Saprata un neapvainojās, bet bija tādi, kas apvainojās, un cik daudz ļaužu samaitāja! Jā . . . Viena paša Kločkovas kroga dēļ vienpadsmit vīru nokļuva arestantu rotās. Jā . . . Un tagad, skaties, tas pats .. . Ceturtdien pie manis pārlaida nakti izmeklētājs Aņisjins, viņš arī stāstīja par kādu muižnieku … Jā … Nakti muižniekam izlauzuši klēts sienu un izvilkuši no klēts divdesmit maisu rudzu. Kad muižnieks no rīta dabūjis zināt, ka pie viņa noticis tāds krimināls noziegums, tūlīt, plauki, gubernatoram telegrammu, tad otru, plaukt, prokuroram, trešo ispravņikam, ceturto izmeklētājam… Zināms, visi baidās no tādiem, kas sūdzas .. . Priekšniecība sarosījusies, un sākusies jezga. Divas sādžas pārmeklētas.

—     Piedodiet, Ivan Ivanič, — es teicu. — Divdesmit maisu rudzu nozaga man, un es telegrafēju gubernatoram. Arī uz Pēterburgu telegrafēju. Taču ne aiz tieksmes sūdzēties, kā jums labpatika izteikties, un ne tāpēc, ka es būtu apvainojies. Uz ikvienu gadījumu vispirmām kārtām raugos no principiālā viedokļa. Zog paēdušais vai izsalkušais — likumam vienalga.

—    Jā, jā . . . — samulsis nopurpināja Ivans Ivaničs. — Protams . . . Tā jā . . .

Natālija Gavrilovna nosarka.

—     Ir tādi cilvēki … — viņa sacīja un apklusa; viņa pūlējās izlikties vienaldzīga, taču neizturēja un pavērās man acīs ar naidu, kas man bija tik pazīstams. — Ir tādi cilvēki, — viņa teica, — kuriem bads un ļaužu bēdas eksistē tikai tālab, lai uz tiem izgāztu savu nelāgo, zemisko raksturu.

Es samulsu un paraustīju plecus.

—     Es gribu vispār sacīt, — viņa turpināja, — ir pilnīgi vienaldzīgi cilvēki, kuriem svešas jebkādas līdzcietības jūtas, bet kuri nepaiet garām cilvēku bēdām

un iejaucas tanīs aiz bailēm, ka varētu iztikt bez viņiem. Viņu godkārei nav nekā svēta.

—     Ir cilvēki, — es maigi atteicu, — kuriem piemīt eņģeļa daba, bet kuri tomēr izsaka savas lieliskās domas tādā veidā, ka grūti atšķirt eņģeli no Odesas tirgus sievas.

Atzīstos, ka tas bija netaktiski sacīts.

Sieva uzlūkoja mani tā, it kā viņai būtu ārkārtīgi jāpiespiežas, lai klusētu. Viņas pēkšņais izlēciens un pēc tam neveiksmīgā daiļrunība par manu vēlēšanos palīdzēt bada cietējiem bija, maigi izsakoties, nevietā; aicinādams viņu augšā, es sagaidīju gluži citu attieksmi pret sevi un saviem nodomiem. Nevaru noteikti sacīt, ko es gaidīju, tomēr šīs gaidas bija mani patīkami saviļņojušas. Tagad turpretim es redzēju, ka joprojām runāt par bada cietējiem būtu grūti un pat ne visai prātīgi.

—    Jā. .. — nevietā nomurmināja Ivans Ivaničs. — Tirgonim Burovam ir kādi četri simti tūkstošu, varbūt arī vairāk. Es viņam saku: «Atmet jel, vārdabrāl, bada cietējiem kādus simt vai divsimt tūkstošus. Tik un tā nomirsi, uz viņpasauli līdz nepaņemsi.» Apvainojās. Bet jāmirst vien būs. Nāve nav bērnu spēle.

Atkal iestājās klusums.

—    Tātad atliek tikai samierināties ar savrupību, — es nopūtos. — Viens nekā nevar paveikt. Nu, nekas! Mēģināšu tomēr cīnīties viens pats. Varbūt karš ar badu būs sekmīgāks nekā karš ar vienaldzību.

—     Mani lejā gaida, — Natālija Gavrilovna teica. Viņa piecēlās no galda un pievērsās Ivanam Ivaničam. —Jūs taču nonāksiet pie manis uz brītiņu lejā? Es neatvados no jums.

Un aizgāja.

Ivans Ivaničs dzēra jau septīto glāzi, elsdams, šmakstinādams un apsūkādams gan ūsas, gan citrona miziņu. Viņš miegaini un gurdi purpināja kaut ko, bet es neklausījos un gaidīju, kad viņš aizies. Beidzot, ar tādu izteiksmi sejā, it kā būtu atbraucis pie manis tikai tādēļ, lai padzertu tēju, viņš piecēlās no galda un sāka atvadīties. Viņu izvadot, es sacīju:

—     Tātad jūs nedodat man nekāda padoma.

—     Ko? Esmu vecs, dzīvē nobružāts cilvēks, — viņš atbildēja, — Kas man par padomiem? Un jūs veltīgi uztraucaties … Tiešām nezinu, kālab jūs uztraucaties. Nav ko uztraukties, mīlulīt! Nudien, nav nekā… — viņš sāka čukstēt laipni un sirsnīgi, mierinādams mani kā bērnu. — Nudien, it nekā! …

—     Kā tad nekā? Zemnieki plēš jumtus nost, un jau, kā stāsta, kaut kur esot tīfs.

—     Nu un tad? Nākamgad padosies raža, būs jauni jumti, un, ja nomirsim ar tīfu, pēc mums dzīvos citi cilvēki. Un tik un tā jāmirst, ja ne tagad, tad vēlāk. Neuztraucieties, skaistuli!

—     Es nespēju neuztraukties, — sapīcis atteicu.

Mēs stāvējām vāji apgaismotajā priekšnamā. Ivans

Ivaničs piepeši satvēra mani aiz elkoņa un, gribēdams pasacīt, kā redzams, kaut ko ļoti svarīgu, kādu mirkli klusēdams vērās manī.

—     Pavel Andrejič! — viņš klusi teica, un viņa tuklajā, sastingušajā sejā un tumšajās acīs pēkšņi uzliesmoja tā sevišķā izteiksme, ar ko viņš agrāk atšķīrās,— īsti burvīga izteiksme. — Pavel Andrejič, sacīšu jums pa draugam: mainiet savu raksturu! Grūti ar jums. Grūti, mīlulīt!

Viņš vērīgi ielūkojās man sejā — skaistā izteiksme apdzisa, skatiens kļuva nespodrs, un viņš sāka murmināt gurdi un aizelsdamies:

—     Jā, jā. .. Atvainojiet vecu vīru . .. Draņķīga būšana . . . Jā. . .

Smagi kāpdams pa kāpnēm lejup, izpletis rokas, lai būtu līdzsvars, un pievērsdams man savu resno, milzīgo muguru un sarkano pakausi, viņš radīja nepatīkamu iespaidu, it kā būtu kāds krabis.

—     Vajadzētu kaut kur aizbraukt, jūsu ekselence, — viņš murmināja. — Uz Pēterburgu vai uz ārzemēm .. . Kam jums te dzīvot un zaudēt zelta laiku? Jūs esat jauns cilvēks, vesels, bagāts… Jā… Ek, būtu es jaunāks, aizšautos kā zaķis, tikai vējš gar ausīm nosvilptu!

III

Sievas izlēciens man atgādināja mūsu laulības dzīvi. Agrāk parasti pēc katra šāda izlēciena mēs neatvairāmi tiecāmies viens pēc otra, tuvojāmies viens otram un iedarbinājām visu dinamītu, kas laika ritumā bija uzkrājies mūsu sirdīs. Arī tagad pēc Ivana Ivaniča aiziešanas mani vilktin vilka pie sievas. Man gribējās noiet lejā un pateikt, ka viņas izturēšanās pie tējas galda mani apvainojusi, ka viņa ir cietsirdīga, sīkumaina un ar savu mietpilsones prātu nekad nav pacēlusies tiktāl, lai izprastu, ko es saku un ko es daru. Ilgi staigāju pa istabām, gudrodams, ko viņai sacīšu, un minēdams, ko viņa man atbildēs.

To nemieru, kas mani mocīja pēdējā laikā, šovakar, kad bija aizgājis Ivans Ivaničs, es izjutu sevišķi satraucošā veidā. Nespēju ne sēdēt, ne stāvēt, bet staigāju un staigāju, pie tam izraudzījos tikai apgaismotās istabas un ieturēju virzienu tuvāk tai, kur sēdēja Marija Gerasimovna. Man bija sajūta, kas ļoti atgādināja to, kādu pārdzīvoju reiz Vācijas jūrā vētras laikā, kad visi baidījās, ka apgāzīsies tvaikonis, kam nebija kravas un balasta. Un šai vakarā es sapratu, ka mans nemiers bija nevis vilšanās, kā domāju iepriekš, bet kaut kas cits, taču, kas īsti, es nesapratu, un tas mani kaitināja vēl vairāk.

«Iešu pie viņas,» es nolēmu. «Ieganstu var izdomāt. Pateikšu, ka man ievajadzējies Ivana Ivaniča, tas ir viss.»

Es nokāpu lejā un pa paklājiem nesteigdamies izgāju cauri priekšnamam un zālei. Ivans Ivaničs sēdēja viesistabā uz dīvāna, dzēra atkal tēju un purpināja. Sieva stāvēja viņam pretim, turēdamās pie atzveltņa muguras. Viņas sejā bija rāma, salda un paklausīga izteiksme, ar kādu mēdz uzklausīt vienliesīšus un nepilnīgos, kad niecīgos vārdos un murmināšanā nojauš īpašu, apslēptu nozīmi. Sievas sejas izteiksmē un pozā, man šķita, bija kaut kas psihopātisks vai mūkiem raksturīgs, un viņas ļoti siltās istabas ar senlaicīgajām mēbelēm, ar sprostos dusošajiem putniem un ģerāniju smaržu, pazemajiem, pustumšajiem logiem man

atgādināja klostera priekšnieces vai dievbijīgas vecas ģeneralienes telpas.

Es iegāju viesistabā. Sieva neizrādīja ne izbrīnu, ne mulsu un pavērās manī bargi un mierīgi, it kā būtu zinājusi, ka atnākšu.

—     Atvainojos, — es maigi sacīju. — Ļoti priecājos, Ivan Ivanič, ka neesat vēl aizbraucis. Aizmirsu augšā jums pajautāt: vai nezināt, kāds mūsu zemstes valdes priekšsēdētājam vārds un tēva vārds?

—     Andrejs Staņislavovičs. Jā . . .

—    Mērci, — es pateicu, izņēmu kabatas grāmatiņu un pierakstīju.

Iestājās klusums, sieva un Ivans Ivaničs laikam gaidīja, kad es aiziešu; sieva neticēja, ka man vajadzīgs zemstes valdes priekšsēdētājs, — es to redzēju no viņas acīm.

—     Es tad nu braukšu, skaistulīt, — Ivans Ivaničs nomurmināja, kad es pāris reižu pagājos pa viesistabu un pēc tam atsēdos pie kamīna.

—     Nē, — tūdaļ noteica Natālija Gavrilovna, pieskārusies viņa rokai. — Vēl stundas ceturksni . . . Lūdzu!

Acīm redzot, viņai negribējās palikt ar mani divatā, bez lieciniekiem.

«Nekas, arī es pagaidīšu stundas ceturksni,» nodomāju.

—     A, snieg! — es sacīju, piecēlies un pavēries pa logu ārā. — Lielisks sniegs! Ivan Ivanič, — es runāju tālāk, pastaigādamies pa viesistabu, — man ļoti žēl, ka neesmu mednieks. Varu iedomāties, kāds prieks dzīties pa tādu sniegu pakaļ zaķiem un vilkiem!

Stāvēdama vienā vietā un nepagriezdama galvu, tikai sāniski noskatīdamās, sieva vēroja manas kustības; viņai bija tāda sejas izteiksme, it kā man būtu kabatā noslēpts ass dūcis vai revolveris.

—     Ivan Ivanič, paņemiet mani kādreiz līdzi medībās, — es liegi turpināju. — Būšu jums ļoti, ļoti pateicīgs.

Tai brīdī viesistabā ienāca ciemiņš. Tas bija man svešs, gadu četrdesmit vecs kungs, garš, drukns, plikpaurains, ar lielu, rudu bārdu un mazām acīm. Pēc gumzīgajām, ļoti platajām drēbēm un uzvešanās es viņu noturēju par ķesteri vai skolotāju, bet sieva iepazīstinot nosauca viņu par ārstu Sabuli.

—     Ļoti, loti priecājos iepazīties! — ārsts tenorā skaji noteica, cieši spiezdams man roku un naivi smaidīdams. — Ļoti priecājos!

Viņš nosēdās pie galda, paņēma glāzi tējas un skaji sacīja:

—     Varbūt jums ir rums vai konjaciņš? Esiet žēlīga, OJa, — viņš griezās pie istabenes, — pameklējiet skapītī, esmu nosalis.

Es atkal atsēdos pie kamīna, klausījos un retumis iemetu kādu vārdu vispārējā sarunā. Sieva laipni uzsmaidīja viesiem un acīgi vēroja mani gluži kā zvēru; viņu apgrūtināja mana klātbūtne, bet tas modināja manī greizsirdību, dusmas un stūrgalvīgu tieksmi darīt viņai sāpes. Sieva, šīs mājīgās istabas un vietiņa pie kamīna, es domāju, pieder man, sen jau pieder man, taču nezin kāpēc kādam prātu izkūkojušam Ivanam Ivaničam vai Sabulim uz visu to vairāk tiesību nekā man. Tagad es redzu sievu nevis pa logu, bet savā tuvumā, parastajos mājas apstākļos — tais apstākļos, kādu man trūkst pašreiz manos pusmūža gados, un, par spīti viņas naidīgumam pret mani, es ilgojos pēc viņas, kā kādreiz bērnībā ilgojos pēc mātes un aukles, un es jūtu, ka tagad uz vecumdienām mīlu viņu skaidrāk un cēlāk, nekā mīlēju agrāk, — un tāpēc man gribas pieiet viņai klāt, kārtīgi uzmīt ar papēdi uz viņas pirkstgaliem, darīt sāpes un turklāt pasmaidīt.

—     Mosjē Jenot, — es pievērsos ārstam, — cik mums apriņķī ir slimnīcu?

—     Sabul … — sieva izlaboja.

—     Divas, — Sabulis atbildēja.

—     Un cik nelaiķu iznāk gadā uz katru slimnīcu?

—     Pavel Andrejič, man jāparunā ar jums, — sieva man teica.

Viņa atvainojās viesiem un izgāja blakus istabā. Es piecēlos un devos viņai pakaļ.

—     Jūs šai pašā mirklī iesiet augšā, — viņa sacīja.

—     Jūs esat slikti audzināta, — es teicu.

—     Jūs šai pašā mirklī iesiet augšā, — viņa asi atkārtoja un naidīgi pavērās man sejā.

Viņa stāvēja tik tuvu — ja es mazliet pieliektos, mana bārda skartu viņas seju.

—    Kas tad noticis? — es jautāju. — Ko gan es pēkšņi būtu nogrēkojies?

Viņai sāka drebēt zods, viņa steigšus izslaucīja acis, garām ejot, palūkojās uz sevi spogulī un nočukstēja:

—    Sākas atkal vecā jezga. Jūs, protams, neaiziesiet. Nu, kā gribat. Es pati aiziešu, bet jūs palieciet.

Viņa ar apņēmīgu seju un es, raustīdams plecus un pūlēdamies zobgalīgi smīnēt, atgriezāmies viesistabā. Šeit bija jauni viesi: kāda padzīvojusi dāma un jauns cilvēks ar acenēm. Neapsveicinoties ar jaunajiem un neatvadoties no vecajiem viesiem, es devos augšā.

Pēc tā, kas bija noticis pie manis, tēju dzerot, un vēlāk lejā, man kļuva skaidrs, ka mūsu «ģimenes laime», ko šais beidzamajos divos gados bijām jau sākuši aizmirst, kādu niecīgu, nenozīmīgu iemeslu dēļ atkal atjaunojusies un ka ne es, ne sieva vairs nespējam apstāties, un ka rīt vai parīt pēc naida eksplozijas, kā varēja secināt no pagājušo gadu pieredzes, jānotiek kaut kam riebīgam, kas pārgrozīs visu mūsu dzīves kārtību. Tātad šo divu gadu laikā, es domāju, sākdams soļot pa savām istabām, mēs neesam kļuvuši prātīgāki, vēsāki un mierīgāki. Tātad atkal nāks asaras, kliedzieni, lāsti, čemodāni, ārzemes, tad pastāvīgas slimīgas bailes, ka viņa tur ārzemēs ar kādu frantu, itālieti vai krievu, darīs man kaunu, atkal atsevišķas pases noraidījums, vēstules, pilnīga vientulība, ilgas pēc viņas, bet pēc pieciem gadiem vecums, sirmi mati… Es staigāju un iztēlojos to, kas nav iespējams, ka viņa, skaista, kļuvusi apaļāka, apskaujas ar vīrieti, ko es nepazīstu… Būdams jau pārliecināts, ka tas katrā ziņā notiks, kāpēc gan — es izmisumā sev jautāju, — kāpēc gan vienā no senajām pagājušajām ķildām es viņai nedevu šķiršanos, vai arī kāpēc viņa toreiz neaizgāja no manis pavisam, uz visiem laikiem? Tagad nebūtu šo ilgu pēc viņas, naida, nemiera, un es nodzīvotu savu mūžu mierīgi, strādājot, ne par ko nedomājot. . .

Pagalmā iebrauca kariete ar diviem lukturiem, pēc tam trijjūgs ar platām kamanām. Sievai, kā redzams, bija viesības.

Līdz pusnaktij lejā valdīja klusums, un es nekā nedzirdēju, bet pusnaktī sāka bīdīt krēslus, šķindināt traukus. Tātad vakariņas. Pēc tam atkal stumdīja krēslus, un no manas grīdas apakšas bija saklausāms troksnis; šķiet, sauca «urā». Marija Gerasimovna jau gulēja, un visā augšstāvā biju tikai es viens pats; viesistabā uz mani no sienas noraudzījās manu senču, nenozīmīgu un cietsirdīgu cilvēku ģīmetnes, un kabinetā nepatīkami logā mirgoja manas lampas atspulgs. Un skaudībā, greizsirdībā pret to, kas notika lejā, es klausījos un domāju: «Saimnieks šeit esmu es; ja gribētu, es vienā mirklī varētu izklīdināt visu šo godājamo kompāniju.» Taču es zināju, ka tās ir blēņas, nav iespējams izklīdināt un vārds «saimnieks» nekā nenozīmē. Var sevi, cik patīk, uzskatīt par saimnieku, precētu vīru, bagātu cilvēku, kambarjunkuru un tai pašā laikā nezināt, ko tas nozīmē.

Pēc vakariņām lejā sāka dziedāt kāds tenors.

«Nav taču noticis nekas sevišķs!» es sev iegalvoju. «Kāpēc tad es tā uztraucos? Rīt neiešu pie viņas lejā, ar to pietiks — un mūsu ķilda galā.»

Ceturksni uz diviem gāju gulēt.

—    Vai lejā viesi jau aizbraukuši? — es vaicāju Aleksejam, kas mani izģērba.

—     Tieši tā, aizbraukuši.

—     Bet kālab sauca «urā»?

—     Aleksejs Dmitričs Mahonovs ziedojis bada cietējiem tūkstoš pudu miltu un tūkstoš rubļu naudā. Un vecā kundze, nezinu, kā viņu sauc, apsolījusi ierīkot savā muižā ēdnīcu pusotram simtam cilvēku. Paldies dievam … No Natalijas Gavrilovnas nācis tāds lēmums: visiem kungiem pulcēties katru piektdienu.

—     Pulcēties te lejā?

—     Tieši tā. Pirms vakariņām lasīja papīru: kopš augusta mēneša līdz šai dienai Natālija Gavrilovna savākusi kādus astoņus tūkstošus naudā, neskaitot labību. Paldies dievam … Es tā saprotu, jūsu ekselence, ja kundze rūpēsies par dvēseles glābšanu, tad savāks daudz. Te ir bagāti ļaudis.

Atlaidis Alekseju, es nodzēsu gaismu un apsedzu galvu.

«Patiešām, ko es uztraucos?» es domāju. «Kāda vara velk mani pie bada cietējiem kā tauriņu pie uguns? Es taču viņus nepazīstu, nesaprotu, nekad neesmu redzējis, un man viņi netīk. Kādēļ šis nemiers?

Piepeši zem segas pārmetu krustu.

«Bet re, kāda?» es sev sacīju, domādams par sievu. «Man aiz muguras šai namā vesela komiteja. Kāpēc aiz muguras? Kāpēc sazvērestība? Ko esmu viņiem nodarījis?»

Ivanam Ivaničam taisnība: man jāaizbrauc!

Otrā dienā pamodos ar stingru apņēmību — drīzāk aizbraukt. Vakardienas notikumi — saruna pie tējas galda, sieva, Sabulis, vakariņas, manas bailes — mocīja mani, un es biju priecīgs, ka drīz atbrīvošos no apstākļiem, kas man to visu atgādina. Kad dzēru kafiju, pārvaldnieks Vladimirs Prohoričs gari ziņoja man par dažādām darīšanām. Vispatīkamāko viņš pataupīja beigām.

—     Atrasti zagļi, kas mums nozaguši rudzus, — viņš smaidīdams ziņoja. — Vakar izmeklētājs Pestrovā apcietinājis trīs zemniekus.

—     Vācieties prom! — es viņam uzkliedzu, briesmīgi saskaities, un ne no šā, ne no tā paķēru groziņu ar biskvītiem un nosviedu zemē.

IV

Pēc brokastīm es berzēju rokas un domāju: jāiet pie sievas un jāpaziņo viņai, ka aizbraucu. Kālab? Kam tas vajadzīgs? Nevienam nav vajadzīgs, es sev atbildēju, bet kāpēc gan nepaziņot — jo vairāk tāpēc, ka tas nesagādās viņai nekā cita kā tikai prieku? Turklāt aizbraukt pēc vakardienas ķildas, nepasakot viņai neviena vārda, nebūtu visai taktiski: viņa var iedomāties, ka esmu no viņas nobijies, un varbūt viņu mocīs doma, ka viņa mani izēdusi no mana paša mājas. Nav par ļaunu arī paziņot viņai, ka ziedoju piecus tūkstošus, dot viņai dažus padomus organizācijas jautājumā un brīdināt, ka viņas pieredzes trūkumam tada sarežģītā, atbildīgā uzdevumā var būt visbēdīgākie rezultāti. Vārdu sakot, man bija ilgas pēc sievas, un, kad es gudroju dažādus ieganstus, lai dotos pie viņas, manī jau bija stingra pārliecība, ka to katrā ziņā izdarīšu.

Kad iegāju pie viņas, bija gaišs un vēl neiededzināja lampas. Viņa sēdēja savā darba istabā, caurstaigājamā starp viesistabu un guļamistabu, un, zemu noliekusies pār galdu, kaut ko ātri rakstīja. Mani ieraudzījusi, viņa sarāvās, pacēlās no galda un apstājās tādā pozā, it kā aizsargātu savus papīrus no manis.

—     Atvainojos, es uz mazu brītiņu, — es teicu un nezin kāpēc samulsu. — Nejauši dabūju zināt, ka jūs, Natalie, organizējot palīdzību bada cietējiem.

—    Jā, organizēju. Bet tā ir mana darīšana, — viņa atbildēja.

—     Jā, tā ir jūsu darīšana, — es maigi sacīju. — Priecājos par to, jo tas pilnām atbilst maniem nodomiem. Lūdzu atļauju piedalīties.

—     Piedodiet, es nevaru jums to atļaut, — viņa atbildēja un pavērās sāņus.

—     Bet kāpēc, Natalie? — es klusi jautāju. — Kāpēc tad? Es arī esmu paēdis un arī gribu palīdzēt bada cietējiem.

—     Nezinu, kāda jums tur daļa, — viņa vaicāja, nicīgi pavīpsnādama un paraustīdama vienu plecu. — Jūs neviens nav lūdzis.

—     Arī jūs neviens nav lūdzis, tomēr jūs manā mājā esat ierīkojusi veselu komiteju! — es teicu.

—     Mani lūdza, bet jūs, ticiet man, neviens un nekad nelūgs. Ejiet palīdziet, tur, kur jūs nepazīst.

—     Dieva dēļ, nerunājiet ar mani tā.

Es centos būt maigs un ar visiem dvēseles spēkiem lūdzu sevi nezaudēt aukstasinību. Pirmajos brīžos man bija labi sievas tuvumā. Mani apdvesa kaut kas maigs, mājīgs, jaunavīgs, sievišķīgs, augstākā mērā elegants, proti, tas, kā tik ļoti trūka manā stāvā un vispār manā dzīvē. Sievai bija mugurā sārti flaneļa rītsvārki — tas darīja viņu daudz jaunāku un piešķīra maigumu viņas straujajām, brīžiem asajām kustībām. Viņas jaukie, tumšie mati, kuru izskats vien kādreiz modināja manī kaisli, tagad, ilgi sēžot nolīkušai pār galdu, bija izspūruši* un likās nekārtīgi, taču tālab man šķita vēl kuplāki un krāšņāki. Taču tas viss ir neiespējami banāli. Manā priekšā stāvēja parasta sieviete, varbūt neglīta un neeleganta, bet tā bija mana sieva, ar ko kādreiz dzīvoju kopā un dzīvotu vēl līdz šai pašai dienai, ja nebūtu viņas nelaimīgā rakstura; tas bija vienīgais cilvēks virs zemes, ko mīlēju. Tagad, pirms aizbraukšanas, kad zināju, ka neredzēšu viņu kaut pa logu, viņa šķita valdzinoša, pat būdama skarba un salta, veltījot man lepnu, nicīgu smīnu, taču es lepojos ar viņu un atzinos sev, ka man ir briesmīgi grūti un pat nav iespējams aizbraukt no viņas.

—     Pavel Andrejič, — viņa man pēc brīža sacīja, — divus gadus mēs netraucējām viens otru un dzīvojām mierīgi. Kādēļ gan jums pēkšņi vajag atgriezties pagātnē? Vakar jūs atnācāt, lai mani apvainotu un pazemotu, — viņa turpināja skaļāk, viņas seja pietvīka un acis iemirdzējās naidā, — atturieties jel, nedariet to, Pavel Andrejič! Rīt es iesniegšu lūgumu, man izdos pasi, un es aiziešu, aiziešu, aiziešu! Iestāšos klosterī, atraitņu patversmē, nabagmājā …

—     Trako namā! — es neizturējis iekliedzos.

—     Pat trako namā! Būs labāk! Labāk! — viņa joprojām brēca, acīm zaigojot. — Šodien, kad biju Pestrovā, es apskaudu izsalkušās un slimās sievas, jo viņas nedzīvo kopā ar tādu cilvēku kā jūs. Viņas ir godīgas un brīvas, bet es aiz jūsu žēlastības esmu liekēde, eju bojā dīkdienībā, ēdu jūsu maizi, izdodu jūsu naudu un maksāju jums ar savu brīvību un kaut kādu uzticību, kas nevienam nav vajadzīga. Par to, ka jūs nedodat man pasi, man jāsarga jūsu godīgais vārds, kura jums nav.

Biju spiests klusēt. Zobus sakodis, ātri izgāju viesistabā, bet tūlīt atgriezos un teicu:

—     Ļoti lūdzu, lai šādu sapulču, sazvērestību un konspiratīvu dzīvokļu manā mājā vairs nebūtu! Savā mājā es laižu iekšā tikai tos, ar ko esmu pazīstams, bet visi šie jūsu salašņas, ja tiem tīk nodarboties ar filantropiju, lai meklē sev citu vietu. Es neatļaušu, ka manā namā naktis kliedz «urā» aiz prieka, ka var ekspluatēt tādu psihopāti kā jūs!

Sieva, lauzīdama rokas un gari novaidēdamās, it kā viņai sāpētu zobi, ļoti bāla, ātri pagājās no viena kakta uz otru. Es atmetu ar roku un izgāju viesistabā. Mani smacēja trakas dusmas, un tai pašā laikā es trīcēju aiz bailēm, ka neizturēšu un padarīšu vai pateikšu kaut ko tādu, ko nožēlošu visu mūžu. Un es cieši saspiedu rokas, domādams, ka tā savaldu sevi.

Iedzēris ūdeni, mazliet nomierinājies, es atgriezos pie sievas. Viņa stāvēja agrākajā pozā, it kā aizsargādama no manis galdu ar papīriem. Pa viņas salto, bālo seju lēnām ritēja asaras. Brīdi klusēju, tad sacīju viņai ar rūgtumu, bet jau bez dusmām:

—     Kā jūs nesaprotat mani! Cik netaisna jūs esat pret mani! Zvēru pie sava goda, ka nācu pie jums ar skaidriem nodomiem, ar vienīgo vēlēšanos — darīt labu!

—     Pavel Andrejič, — viņa teica, salikusi rokas uz krūtīm, un viņas sejā parādījās sāpīga, lūdzoša izteiksme, ar kādu izbiedēti, raudoši bērni lūdz, lai viņus nesoda. — Es ļoti labi zinu, ka jūs man atteiksiet, un tomēr lūdzu. Piespiediet sevi, padariet kaut reizi mūžā labu darbu. Lūdzu, aizbrauciet no šejienes! Tas ir vienīgais, ko jūs varat darīt bada cietēju labā. Aizbrauciet, un es jums piedošu visu, it visu!

—     Jūs mani veltīgi apvainojat, Natalie, — es nopūtos, piepeši sajuzdams sevišķu pazemības uzplūdu. — Biju jau nolēmis aizbraukt, bet neaizbraukšu, iekām neizdarīšu kaut ko bada cietēju labā. Tas ir mans pienākums.

—     Ak! — viņa klusi iesaucās un nepacietīgi saviebās. — Jūs varat uzcelt lielisku dzelzceļu vai tillu, taču bada cietēju labā nevarat darīt nekā. Saprotiet jel to!

—     Tā? Jūs vakar man pārmetāt vienaldzību un to, ka man trūkstot līdzjūtības. Cik labi jūs mani pazīstat! — es pasmīnēju. — Jūs ticat dievam, tad lai dievs ir liecinieks, ka es uztraucos dienu un nakti…

—     Es redzu, ka jūs uztraucaties, bet tam nav nekāda sakara ar badu un līdzjūtību. Jūs uztraucaties tāpēc, ka bada cietēji iztiek bez jums un ka zemstei un vispār visiem, kas nāk palīgā, nav vajadzīga jūsu vadība.

Es klusēju, lai apslāpētu sevī uzbudinājumu, un sacīju:

—     Es atnācu, lai parunātu ar jums par darīšanām. Sēdiet. Sēdiet, es jūs lūdzu.

Viņa nesēdās.

—     Sēdiet, es jūs lūdzu! — es atkārtoju un norādīju viņai krēslu.

Viņa apsēdās. Es arī apsēdos, padomāju un teicu:

—     Lūdzu izturēties nopietni pret to, ko runāju. Klausieties .. . Aiz mīlestības pret tuvāko jūs esat uzņēmusies organizēt palīdzību bada cietējiem. Sai ziņā, protams, man nav ko iebilst, esmu labvēlīgi noskaņots pret jums un ar mieru sniegt jebkuru atbalstu, lai kādas būtu mūsu attieksmes. Taču, lai kā es cienīju jūsu prātu un sirdi… un sirdi, — es atkārtoju, — es nevaru pieļaut, ka tāds grūts, sarežģīts un atbildīgs pasākums kā palīdzības organizēšana atrastos vienīgi jūsu rokās. Jūs esat sieviete, jums trūkst pieredzes, jūs nepazīstat dzīvi, esat pārāk lētticīga un ekspansīva. Jūs esat pulcējusi ap sevi palīgus, ko pavisam nepazīstat. Nepārspīlēšu, ja teikšu, ka šais apstākļos jūsu darbība neglābjami izraisīs divas bēdīgas sekas. Pirmkārt, mūsu apriņķis paliks pilnīgi bez palīdzības, un, otrkārt, par savām kļūdām un jūsu palīgu kļūdām jums būs jāsamaksā ne tikai no pašas kabatas, bet jāzaudē arī sava reputācija. Izšķērdēšanu un nolaidību, pieņemsim, es likvidēšu, bet kas jums atdos atpakaļ jūsu godīgo vārdu? Kad vājās kontroles un nolaidību dēļ izplatīsies baumas, ka jūs un tātad arī es šai pasākumā esam nopelnījuši divi simti tūkstošu, vai tad jūsu palīgi sniegs jums palīdzīgu roku?

Viņa klusēja.

—     Nevis aiz patmīlības, kā jūs sakāt, — es turpināju, — bet vienkārši aiz apsvēruma, lai bada cietēji nepaliktu bez palīdzības un jūs bez godīga vārda, es uzskatu par savu morālo pienākumu iejaukties jūsu darīšanās.

—     Runājiet īsāk, — sieva teica.

—           Jūs būsiet tik laba, — es turpināju, — uzrādīsiet man, cik jums ienācis līdz šai dienai un cik esat jau izdevusi. Pēc tam par katru jaunu ieņēmumu naudā vai graudā, par katru jaunu izdevumu jūs ik dienas ziņosiet man. Jūs, Natalie, iedosiet man savu palīgu sarakstu, varbūt viņi ir gluži kārtīgi cilvēki, es par to nešaubos, tomēr nepieciešams ievākt ziņas.

Viņa klusēja. Es piecēlos un pagājos pa istabu.

—     Sāksim nu darboties, — es sacīju un atsēdos pie viņas galda.

—     Vai jūs runājat nopietni? — viņa vaicāja, noraugoties manī ar neizpratni un izbailēm.

—     Natalie, esiet jel prātīga! — es lūdzoši teicu, redzot no viņas sejas, ka viņa grasās protestēt. — Lūdzu pilnīgi uzticēties manai pieredzei un godīgumam!

—     Es tomēr nesaprotu, kas jums vajadzīgs!

—     Parādiet man, cik esat jau savākusi un cik izdevusi.

—     Man nav noslēpumu. Katrs var redzēt. Skatieties.

Uz galda stāvēja kādas piecas skolnieku burtnīcas,

dažas aprakstītas pastpapīra lapas, apriņķa karte un liels daudzums dažāda formāta papīriņu. Sāka krēslot. Es aizdedzu sveci.

—     Atvainojiet, pagaidām nekā vēl neredzu, — es sacīju, šķirstīdams burtnīcas. — Kur jums ir saraksts par ienākušajiem naudas ziedojumiem?

—     Tas redzams no parakstīšanās lapām.

—     J-jā, bet saraksts taču arī vajadzīgs! — es teicu, smaidīdams par viņas naivitāti. — Kur jums vēstules, kurās uzrādīti ziedojumi naudā un graudā? Pardon, mazs praktisks norādījums, Natalie: šīs vēstules visādā ziņā jāuzglabā. Numurējiet katru vēstuli un atzīmējiet īpašā sarakstā. Dariet tāpat ari ar savām vēstulēm. Kaut gan to visu es darīšu pats.

—     Dariet, dariet, — viņa sacīja.

Biju ļoti apmierināts ar sevi. Aizrāvos ar spriego, interesanto darbu, mazo galdiņu, naivajām burtnīciņām un burvību, kādu man solīja šis darbs sievas klātbūtnē, es baidījos, ka sieva var pēkšņi man likt ceļā šķēršļus un ar negaidītu izlēcienu visu izjaukt, un tālab steidzos un piespiedu sevi izlikties, ka nepiešķiru nekādas nozīmes tam, ka viņai trīc lūpas un ka viņa bailīgi un mulsi kā notverts zvērēns lūkojas visapkārt.

—     Lūk, ko, Natalie, — es teicu, viņā neraudzīdamies. — Atļaujiet man paņemt visus šos papīrus un burtnīciņas pie sevis augšā. Tur es izskatīšu, iepazīšos un rīt pasacīšu jums savas domas. Vai jums nav vēl kādu papīru? — es vaicāju, saliekot burtnīcas un lapas kaudzītēs.

—     Ņemiet, ņemiet visu! — teica sieva, palīdzēdama man salikt papīrus kaudzītēs, un lielas asaras ritēja viņai pār seju. — Ņemiet visu! Tas ir viss, kas man dzīvē atlicis . . . Atņemiet pēdējo.

—     Ak Natalie, Natalie! — es pārmetoši nopūtos.

Viņa kaut kā nekārtīgi, grūzdama man ar elkoni krūtīs un skardama ar matiem man seju, izvilka no galda atvilktni un sāka no turienes sviest laukā uz galda papīrus; pie tam sīknauda bira man klēpī un uz grīdas.

—     Ņemiet visu … — viņa piesmakušā balsī iesaucās.

Izsviedusi papīrus, viņa atgāja no manis un, saķērusi galvu abām rokām, nokrita uz kušetes. Es pacēlu naudu, noliku to atpakaļ atvilktnē un aizslēdzu, lai neiekārdinātu kalpotājus; tad paņēmu visus papīrus abās rokās un aizgāju uz savām telpām. Iedams garām sievai, es apstājos un, vērdamies viņas mugurā un drebošajos plecos, teicu:

—     Kāds jūs vēl esat bērns, Nalalie! Ai-ai! Paklausieties, Natalie: kad jūs sapratīsiet, cik nopietns un atbildīgs šis pasākums, tad pirmā teiksiet man paldies. Zvēru jums.

Atgriezies es nesteigdamies ķēros pie papīriem. Burtnīciņas nesašūtas, lappusēm trūkst numuru. Ieraksti izdarīti ar dažādiem rokrakstiem, acīm redzot, ar burtnīciņām saimnieko ikviens, kam patīk. Sarakstos par ziedojumiem graudā nav uzrādīta produktu cena. Bet, piedodiet, tie rudzi, kas tagad maksā 1 r. 15 k., pēc mēneša var celties cenā līdz 2 r. 15 k. Kā tā var? Tālāk — «A. M. Sabulim izsniegti 3 r.». Kad izsniegti? Kādēļ izsniegti? Kur attaisnojošs dokuments? Nav nekā, un nekā nevar saprast. Tiesas izmeklēšanas gadījumā šie papīri tikai visu sarežģīs.

«Cik viņa naiva!» es brīnījos. «Kāds viņa vēl bērns!» Man bija gan dusmas, gan nāca smiekli.

V

Sieva bija savākusi jau astoņus tūkstošus, pievienojot tiem vēl manus piecus, — būs pavisam trīspadsmit. Sākumam tas ir ļoti labi. Pasākums, kas mani tā interesē un satrauc, beidzot ir manās rokās; es daru to, ko negribēja un nevarēja izdarīt citi, pildu savu pienākumu, organizēju pareizu un nopietnu palīdzību bada cietējiem.

Viss, liekas, notiek saskaņā ar maniem nodomiem un gribu, bet kāpēc gan mani neatstāj nemiers? Četrās stundās es izskatīju sievas papīrus, noskaidrojot, kāda tiem jēga, un labojot kļūdas, taču ieguvu nevis nomierinājumu, bet tādu sajūtu, it kā svešs cilvēks stāvētu man aiz muguras un brauktu man pa muguru ar grubuļainu plaukstu. Kā man trūkst? Palīdzības organizēšana nokļuvusi drošās rokās, bada cietēji būs paēduši, — kas vēl vajadzīgs?

Vieglais četru stundu darbs nez kāpēc bija mani nogurdinājis, tā ka nevarēju ne saliecies sēdēt, ne rakstīt. No lejas retumis atskanēja apslāpēti vaidi — tur raudāja sieva. Mans allaž lēnais, miegainais un svētulīgais Aleksejs atkal un atkal nāca pie galda, lai sakārtotu sveces, un kaut kā savādi nolūkojās manī.

«Nē, jābrauc projām!» es beidzot izlēmu, zaudējis spēkus. «Tālāk no šiem lieliskajiem iespaidiem. Rīt pat aizbraukšu.»

Es savācu papīrus un burtnīciņas un gāju pie sievas. Kad es, juzdamies stipri saguris un salauzts, abām rokām piespiedu pie krūtīm papīrus un burtnīcas un, iedams cauri guļamistabai, ieraudzīju savas somas, cauri grīdai mani aizsniedza raudas …

«Vai jūs esat kambarjunkurs?» mani kaut kas tincināja pie auss. «Ļoti patīkami. Bet jūs tomēr esat riebeklis.»

—      Viss ir blēņas, blēņas, blēņas … — es murmināju, kāpdams lejā pa kāpnēm. — Blēņas . . . Ari tās ir blēņas, it kā mani rosinot patmīlība vai godkāre . .. Kas par niekiem! Vai tad par bada cietējiem man iedos zvaigzni, varbūt iecels par departamenta direktoru? Blēņas, blēņas! Un kā priekšā te uz laukiem dižoties?

Biju noguris, briesmīgi noguris, un kaut kas čukstēja man ausī: «Ļoti patīkami. Bet jūs tomēr esat riebeklis.» Nez kādēļ atcerējos rindu no kādas senas dzejas, ko kādreiz pratu bērnībā: «Cik patīkami labam būt!»

Sieva gulēja uz kušetes agrākajā pozā — ar seju uz leju, aptvērusi galvu abām rokām. Viņa raudāja. Viņai blakus stāvēja istabene ar izbiedētu, neizpratnes pilnu seju. Es aizsūtīju istabeni, noliku papīrus uz galda, padomāju un sacīju:

—     Te ir jūsu kanceleja, Natalie. Viss kārtībā, viss ir jauki, un esmu ļoti apmierināts. Rīt es aizbraucu.

Viņa joprojām raudāja. Es izgāju viesistabā un atsēdos tur pustumsā. Sievas šņuksti, viņas nopūtas apvainoja mani par kaut ko, un, lai sevi attaisnotu, centos atcerēties visu mūsu ķildu, sākot ar to, ka man ienāca prātā nelaimīgā doma uzaicināt sievu uz apspriedi, un beidzot ar burtnīciņām un šīm raudām. Tā bija parasta mūsu laulības naidīguma lēkme, riebīga un nejēdzīga, kādu pēc mūsu kāzām bijis daudz, taču kāds tam sakars ar bada cietējiem? Kā varēja notikt, ka viņi dusmu brīdī pagadījās mums pa rokai? It kā mēs, dzīdamies viens otram pakaļ, būtu netīšām ieskrējuši altārī un sākuši tur kauties.

—     Natalie, — es saku paklusi no viesistabas, — pietiek, pietiek!

Lai izbeigtu šīs raudas un darītu galu šim mokpilnajam stāvoklim, jāiet pie sievas un jāmierina viņa, jāpamīļo vai jāatvainojas; bet kā to izdarīt, lai viņa man ticētu? Kā es varu pārliecināt meža pīlēnu, kas dzīvo nebrīvībā un ienīst mani, ka tas man simpātisks un ka jūtu līdzi viņa ciešanām? Savu sievu nekad neesmu pazinis un tāpēc nekad neesmu zinājis, par ko un kā ar viņu runāt. Viņas ārieni gan pazinu labi un dziļi cienīju, bet viņas dvēseles iekšējo gara pasauli, prātu, pasaules uzskatu, biežās garastāvokļa maiņas, viņas naida pilnās acis, augstprātību, erudīciju, ar ko viņa dažkārt mani pārsteidza, vai, piemēram, mūķenes izteiksmi, kā vakar, — tas viss bija man nezināms un nesaprotams. Kad savās sadursmēs ar viņu mēģināju noteikt, kas viņa par cilvēku, mana psiholoģija nesniedzās tālāk par tādiem apzīmējumiem kā aušīga, nenopietna, nelaimīgs raksturs, sievietes loģika, un man, likās, ar to pilnīgi pietiek. Taču tagad, kad viņa raudāja, man bija dedzīga vēlēšanās zināt vairāk.

Raudas mitējās. Es devos pie sievas. Viņa sēdēja uz kušetes, atspiedusi galvu abās rokās, un domīgi, nekustīgi vērās ugunī.

—     Es aizbraukšu rīt no rīta, — es teicu.

Viņa klusēja. Es pagājos pa istabu, nopūtos un sacīju:

—    Natalie, kad jūs lūdzāt mani aizbraukt, tad teicāt: piedošu jums visu, it visu . .. Tātad jūs uzskatāt mani par vainīgu jūsu priekšā. Lūdzu, formulējiet manu vainu aukstasinīgi un īsos vārdos.

—     Esmu nogurusi. Kādreiz vēlāk … — sieva teica.

—     Kāda ir mana vaina? — es turpināju. — Ko esmu nodarījis? Jūs sacīsiet, ka esat jauna, skaista, gribat dzīvot, bet es gandrīz divreiz vecāks par jums un nīstams, bet vai tad tā ir vaina? Apprecēju jūs ne jau ar varu. Nu labi, ja gribat dzīvot brīvībā, ejiet, es došu jums brīvi. Ejiet, varat mīlēt, kas vien tīk … Došu arī šķiršanos.

—    Tas man nav vajadzīgs, — viņa sacīja. — Jūs zināt, es jūs agrāk mīlēju un vienmēr uzskatīju sevi vecāku par jums. Tas viss ir nieki … — Jūsu vaina nav tā, ka esat vecāks un es jaunāka vai arī ka, būdama brīva, es varētu iemīlēt citu, bet tā, ka jums ir smags raksturs, jūs esat egoists, it visa nīdējs.

—     Nezinu, varbūt, — es izteicu.

—    Ejiet, lūdzu. Jūs gribat mani tirdīt līdz rītam, taču brīdinu, esmu gluži novārgusi un nevaru jums atbildēt. Jūs devāt man vārdu, ka aizbrauksiet, esmu jums ļoti pateicīga, un vairāk nekas man nav vajadzīgs.

Sieva gribēja, lai es aizeju, tomēr man nebija viegli to izdarīt. Biju salauzts un baidījos no savām lielajām,

nemājīgajām, apnikušajām istabām. Bērnībā dažkārt, kad man kaut kas sāpēja, es pieglaudos mātei vai auklei, un, kad paslēpu seju siltā tērpa krokās, man šķita, ka slēpjos no sāpēm. Arī tagad man nez kāpēc likās, ka no sava nemiera varu paslēpties tieši šai mazajā istabā, pie sievas. Es atsēdos un ar roku aizsedzu acis no gaismas. Valdīja klusums.

— Kāda vaina? — pēc ilga klusuma, lūkojoties manī sarkanām, asarās mirdzošām acīm, sieva vaicāja. — Jūs esat labi izglītots un audzināts, ļoti godīgs, taisnīgs, ar principiem, taču viss jums iznāk tā — lai ietu kur iedams, jūs visur ieviešat kaut ko smacīgu, nomācošu, kaut ko ārkārtīgi apvainojošu un pazemojošu. Jums ir godīga domu gaita, un tāpēc jūs ienīstat visu pasauli. Jūs neieredzat ticīgos, jo ticība ir neattīstības un neizglītības izpausme, un tai pašā laikā neieredzat arī neticīgos par to, ka viņiem nav ticības un ideālu, jūs neieredzat vecus ļaudis par atpalicību un konservatīvismu, bet jaunos par brīvdomību. Jums ir dārgas tautas un Krievijas intereses, un tāpēc jūs ienīstat tautu, jo ikkatru turat aizdomās, ka tas varētu būt zaglis un laupītājs. Jūs ienīstat visus. Jūs esat taisnīgs un allaž aizstāvat likumību, un tāpēc pastāvīgi tiesājaties ar zemniekiem un kaimiņiem. Jums nozaga divdesmit maisu rudzu, un aiz kārtības mīlestības jūs apsūdzējāt zemniekus gubernatoram un visai priekšniecībai, bet šejienes priekšniecību nosūdzējāt Pēterburgā. Likumība! — sieva noteica un iesmējās. — Uz likuma pamata un tikumības nolūkos jūs nedodat man pasi. Ir tāda tikumība un tāds likums, ka jaunai, veselai, patmīlīgai sievietei jāpavada viss savs mūžs dīkdienībā, grūtsirdībā, pastāvīgās bailēs un par to jāsaņem uzturs un dzīvoklis no cilvēka, ko nemīl. Jūs lieliski pārzināt likumus, esat ļoti godīgs un taisnīgs, cienījat laulību un ģimenes pamatus, un ar to visu panācāt, ka visā savā mūžā jūs neesat izdarījis neviena laba darba, visi jūs ienīst, ar visiem jūs ķildojaties un šo septiņu gadu laikā, kopš esat precējies, jūs pat septiņus mēnešus neesat nodzīvojis ar sievu. Jums nav bijis sievas, un man nav bijis vīra. Ar tādu cilvēku kā jūs nav iespējams dzīvot, nav spēka. Pirmajos gados man bija

ar jums baigi, un tagad man kauns … Tā ari pagaisuši labākie gadi. Karojot ar jums, es sabojāju savu raksturu, kļuvu asa, rupja, bailīga, aizdomu pilna … Ak, ko tur runāt! Vai tad jūs gribēsiet saprast? Ejiet vien ar dievpalīgu.

Sieva nolikās uz kušetes un nogrima domās.

—     Bet cik jauka, apskaužama varēja būt dzīve! — viņa klusi teica, domīgi raudzīdamās ugunī. — Kāda dzīve! Tagad nekas vairs nav labojams.

Kas dzīvojis ziemā uz laukiem un pazīst šos garos, garlaicīgos, klusos vakarus, kad pat suņi nerej aiz garlaicības un, šķiet, pulkstenis gurst tāpēc, ka tam apnicis tikšķēt, un ko tādos vakaros satraukusi sirdsapziņa, un kas nemierīgi šaudījies no vienas vietas uz otru, vēlēdamies gan apslāpēt, gan izprast savu sirdsapziņu, tāds cilvēks sapratīs, kādu tīksmi un baudu man sagādāja sievietes balss, kas atskanēja mazajā, mājīgajā istabā un pauda man, ka es esot slikts cilvēks. Es nesapratu, ko grib mana sirdsapziņa, un sieva kā tulks sievišķīgi, taču skaidri iztulkoja mana nemiera jēgu. Tāpat kā bieži vien agrāk, stipra nemiera brīžos, es atskārtu, ka pats galvenais nav vis bada cietēji, bet tas, ka neesmu tāds cilvēks, kādam jābūt.

Sieva ar mokām piecēlās un pienāca man klāt.

—     Pavel Andrejič, — viņa, skumji smaidīdama, sacīja. — Piedodiet, es jums neticu: jūs neaizbrauksiet. Tomēr vēlreiz lūdzu. Nosauciet to, — viņa parādīja uz saviem papīriem, — par pašapmānu, sieviešu loģiku, kļūdu, kā gribat, tikai netraucējiet mani. Tas ir viss, kas man dzīvē atlicis. — Viņa novērsās un brītiņu klusēja. — Agrāk man nebija nekā. Savu jaunību es izšķiedu, karojot ar jums. Tagad es pieķēros tam un atžirgu, esmu laimīga … Man liekas, šeit esmu atradusi veidu, kā attaisnot savu dzīvi.

—     Natalie, jūs esat kiietna, idejiska sieviete, — es teicu, sajūsmā vērdamies sievā, — un viss, ko jūs dalāt un runājat, ir jauki un gudri.

Lai apslēptu savu saviļņojumu, es pagājos pa istabu.

—     Natalie, — pēc brītiņa turpināju, — pirms aizbraukšanas lūdzu kā sevišķu žēlastību — palīdziet man darīt kaut ko bada cietēju labā!

—     Ko tad es varu? — sieva sacīja un paraustīja plecus. — Varbūt tikai pasniegt ziedojumu lapu?

Viņa parakņājās savos papīros un atrada ziedojumu lapu.

—     Ziedojiet kaut ko naudā, — viņa teica, un no viņas balss bija manāms, ka savai ziedojumu lapai viņa nepievērsa nopietnu uzmanību. — Bet piedalīties šai pasākumā kaut kā citādi jūs nevarat.

Es paņēmu lapu un parakstīju: Nezināmais — 5000.

Vārdā «nezināmais» bija kaut kas nelabs, neīsts, patmīlīgs, bet es to sapratu tikai tad, kad pamanīju, ka sieva stipri piesarkst un steidzīgi iegrūž lapu papīru kaudzē. Mums abiem bija kauns. Es jutu, ka man katrā ziņā, lai nu kā, tūlīt jānolīdzina šis neveiklums, citādi man būs kauns vēlāk gan vagonā, gan Pēterburgā. Bet kā nolīdzināt? Ko sacīt?

—     Es svētīju jūsu darbību, Natalie, — sirsnīgi teicu, — un vēlu jums visas iespējamās sekmes. Bet atjaujiet atvadoties dot jums vienu padomu. Natalie, izturieties piesardzīgāki pret Sabuli un vispār pret saviem palīgiem un neuzticieties viņiem. Es nesacīšu, ka viņi būtu negodīgi, taču tie nav muižnieki, tie ir cilvēki bez idejas, bez ideāliem un ticības, bez dzīves mērķa, bez noteiktiem principiem, un visa viņu dzīves jēga balstās uz rubļa. Rublis, rublis un rublis! — es nopūtos. — Viņiem tīk viegli un bez maksas pamieloties, un šai ziņā, jo viņi izglītotāki, jo bīstamāki pasākumam.

Sieva aizgāja pie kušetes un atlaidās.

—     Idejas, idejiski, — viņa kūtri un negribot noteica, — idejiskums, ideāli, dzīves mērķis, principi . .. Šos vārdus jūs esat teicis allaž, kad gribējāt kādu pazemot, apvainot vai pasacīt ko nepatīkamu. Lūk, kāds jūs esat! Ja jūs ar saviem uzskatiem un ar tādu attieksmi pret cilvēkiem pielaistu tuvāk pasākumam, tas nozīmētu izjaukt visu pašā pirmajā dienā. Būtu laiks to saprast.

Viņa nopūtās un apklusa.

—     Tas ir rakstura skarbums, Pavel Andrejič, —viņa teica. — Jūs esat izglītots un labi audzināts, tomēr būtībā, cik vēl .. . atpalicis! Tas tāpēc, ka dzīvojat noslēgtu, naidīgu dzīvi, ne ar vienu nesatiekaties un nelasāt. nekā, atskaitot savas inženiera grāmatas. Bet ir taču labi cilvēki, labas grāmatas! Jā . . . Esmu tomēr nogurusi, un man grūti runāt. Jāiet gulēt.

—     Tātad es aizbraucu, Natalie, — es sacīju.

—     Jā, jā .. . Mērci…

Es brītiņu pastāvēju un devos augšā. Pēc stundas — tas bija pusdivos — es ar sveci rokās atkal nogāju lejā, lai parunātos ar sievu. Es nezināju, ko viņai teikšu, tomēr jutu, ka man jāpasaka viņai kaut kas svarīgs un nepieciešams. Darba istabā viņas nebija. Durvis, kas veda uz guļamistabu, bija aiztaisītas.

—     Natalie, vai jūs guļat? — es klusi jautāju.

Atbildes nebija. Pastāvēju pie durvīm, nopūtos un

iegāju viesistabā. Te es atsēdos uz dīvāna, nodzēsu sveci un nosēdēju tumsā līdz pašai rītausmai.

VI

Uz staciju es izbraucu pulksten desmitos no rīta. Sala nebija, bet no debesīm lielām pikām nāca slapjš sniegs, un pūla nepatīkams, mitrs vējš.

Pabraucām garām dīķim, tad bērzu birzij un centāmies tikt kalnā pa ceļu, kas redzams no maniem logiem. Es atskatījos, lai beidzamo reizi palūkotos uz savu māju, taču sniegā nekas nebija saredzams. Mazliet vēlāk priekšā kā miglā parādījās tumšas ēkas. Tā bija Pestrova.

«Ja kādreiz zaudēšu prātu, tad vainīga būs Pestrova,» ēs nodomāju. «Tā mani vajā.»

Uzbraucām uz olnīcas. Ēkām visi jumti veseli, neviens nav noplēsts, — tātad mans pārvaldnieks samelojies. Puika vadā ragaviņās meiteni ar bērnu, otrs zēns, ap trīs gadu, pa sieviešu paradumam savīstītu galvu un milzīgiem dūraiņiem rokā grib ar mēli noķert lidojošās sniegpārsliņas un smej. Pretim brauc žagaru vezums, līdzās iet zemnieks, un nekādi nav iespējams saprast, vai viņš sirms, vai arī bārda balta no sniega. Viņš pazīst manu kučieri, uzsmaida tam un kaut ko saka, bet manā priekšā mehāniski paceļ cepuri. Suņi izskrien no sētām un ziņkāri raugās uz maniem zirgiem. Visur ir klusums, viss ir kā vienmēr, parasti. Pārvietotie atgriezušies, maizes nav, istabās «dažs smej, dažs skrien vai stāvus sienā», bet tas viss tik parasti, ka pat nevar tam ticēt. Ne samulsušu seju, ne balsu, kas brēc pēc palīdzības, ne raudu, ne lamu, visapkārt klusums, vienkārša dzīve, bērni, ragaviņas, suņi saceltām astēm. Neuztraucas ne bērni, ne pretimbraucošais zemnieks, bet kāpēc tad es tā uztraucos?

Noraugoties smaidošajā zemniekā, puisēnā ar milzīgajiem dūraiņiem, ēkās, atceroties savu sievu, es tagad sapratu, ka nav tāda posta, kas spētu uzvarēt šos ļaudis; man šķita, ka gaisā jau vīd uzvara, es lepojos un biju gatavs viņiem uzsaukt, ka es arī esmu kopā ar viņiem; bet zirgi izbrāza mani no sādžas laukā, sāka virpuļot sniegs, ierēcās vējš, un es paliku viens ar savām domām. No miljonu ļaužu bara, kas darbojas tautas labā, pati dzīve izmeta mani ārā kā nevajadzīgu, nemākulīgu, nelādzīgu cilvēku. Es biju traucēklis, daļiņa tautas posta, mani uzvarēja, izsvieda, un es steidzos uz staciju, lai aizbrauktu un paslēptos Pēterburgā, Lielās Morskajas viesnīcā.

Pēc stundas iebraucām piestātnē. Sargs ar numuru pie krūtīm un kučieris ienesa manas somas dāmu istabā. Kučieris Nikanors, aizspraudis svārku stūri aiz jostas, velteņiem kājās, viscaur slapjš no sniega un apmierināts, ka es aizbraucu, draudzīgi uzsmaidīja man un noteica:

—     Laimīgu ceļu, jūsu ekselence. Lai dievs stāv jums klāt!

Starp citu: visi sauc mani par ekselenci, kaut gan esmu tikai kolēģijas padomnieks, kambarjunkurs. Sargs pasacīja, ka vilciens neesot vēl atgājis no kaimiņu stacijas. Bija jāgaida. Es izgāju ārā un ar smagu galvu pēc bezmiega nakts, aiz noguruma tikko cilādams kājas, bez kāda mērķa devos uz ūdens sūknētavu. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles.

—     Kālab gan braucu? — es sev vaicāju. — Kas mani tur sagaida? Paziņas, kurus esmu jau pametis, vientulība, pusdienas restorānos, troksnis, elektriskā gaisma, no kuras man sāp acis… Kurp un kādēļ braucu? Kādēļ es braucu?

Un bija kaut kā savādi aizbraukt, neaprunājoties ar sievu. Man likās — esmu viņu pametis neziņā. Aizbraucot vajadzēja pateikt, ka viņai taisnība, ka patiešām esmu slikts cilvēks.

Kad pagriezos atpakaļ no ūdens sūknētavas, durvīs parādījās stacijas priekšnieks, par kuru jau divas reizem biju sūdzējies viņa priekšniecībai; sacēlis svārku apkakli, drebinoties no vēja un sniega, viņš pienāca man klāt un, pielicis divus pirkstus pie cepures naga, ar mulsu, saspīlēti bijīgu un naidīgu seju pasacīja, ka vilciens nosebosies par divdesmit minūtēm un vai es nevēloties nogaidīt siltās telpās.

—     Pateicos, — es atbildēju, — bet es laikam nebraukšu. Lieciet pateikt manam kučierim, lai viņš pagaida. Es vēl padomāšu.

Staigāju turp un atpakaļ pa peronu un domāju: vai man braukt vai ne? Kad pienāca vilciens, es nolēmu, ka nebraukšu. Mājās mani sagaidīs neizpratne un varbūt sievas zobgalības, drūmais augšstāvs un mans nemiers, tomēr manos gados tas ir vieglāk un kaut kā saprotamāk nekā braukt ar svešiem cilvēkiem divas dienas un naktis uz Pēterburgu, kur es ik brīdi apzinātos, ka mana dzīve nevienam un nepavisam nav vajadzīga un tuvojas galam. Nē, labāk jau mājup, lai būtu kas būdams … Es izgāju no stacijas. Atgriezties mājās, kur visi tā priecājās par manu aizbraukšanu, dienas gaismā bija neērti. Dienas nogali līdz vakaram varēja pavadīt pie kāda kaimiņa. Bet pie kā? Ar vienu daļu man saspīlētas attieksmes, ar citiem nepavisam neesmu pazīstams. Es padomāju un atcerējos Ivanu Ivaniču.

—    Brauksim pie Bragina! — teicu kučierim, sēžoties kamanās.

—     Tālu, — Nikanors nopūtās. — Droši vien būs verstis divdesmit astoņas vai pat visas trīsdesmit.

—     Lūdzu, draudziņ, — es sacīju tādā balsī, it kā Nikanoram būtu tiesība nepaklausīt. — Brauksim, lūdzu!

Nikanors šaubīdamies nogrozīja galvu un lēnām noteica, ka īstenībā ilksīs vajadzējis iejūgi nevis Čerkesu, bet Mužiku vai Čižiku, un nedroši, it kā nogaidīdams, ka grozīšu savu lēmumu, saņēma grožus dūraiņos, pacēlās, padomāja un tad tikai pavicināja pātagu.

«Viena nekonsekventa rīcība pēc otras…» es domāju, slēpdams seju no sniega. «Esmu zaudējis prātu. Nu, lai…»

Vienā vietā ļoti augstā un stāvā nokalnē Nikanors uzmanīgi saturēja zirgus līdz pušķainam, taču no pušķaina zirgi pēkšņi paspruka vaļā un trakā ātrumā brāzās lejup; viņš nodrebēja, pacēla elkoņus un iekliedzās mežonīgā, neprātīgā balsī, kādu agrāk nekad viņam nebiju dzirdējis:

—      Ei, pavizināsim ģenerāli! Nodzīsim šos, nopirks jaunus, mīlulīši! Ai, sargies, sabrauksim!

Tikai tagad, kad no ārkārtīgi ātrā brauciena man aizrāvās elpa, es pamanīju, ka viņš stipri piedzēries; droši vien bija stacijā iekampis. Kraujas dibenā iesprakstējās ledus, cieta, sniegaina mēslu pika sāpīgi iesitās man sejā. Ieskrējušie zirgi ar sparu uzbrāzās kalnā tikpat aši kā no kalna lejup, un es nepaguvu uzsaukt Nikanoram, kad mans trijjūgs jau drāzās pa līdzenu vietu vecā egļu mežā, un augstās egles no visām pusēm sliepa man pretim savas baltās, pinkainās ķepas.

«Esmu zaudējis prātu, kučieris piedzēries . . .» es domāju. «Labi!»

Ivanu Ivaniču atradu mājās. Viņš aizkāsējās no smiekliem, piekļāva galvu man pie krūtīm un pateica to, ko vienmēr mēdza sacīt, sastopoties ar mani:

—    Bet jūs topat aizvien jaunāks. Nezinu, ar kādu krāsu jūs krāsojat galvu un bārdu, būtu jel man iedevis.

—       Es, Ivan Ivanič, atbraucu pie jums ar atbildes vizīti, — es meloju. — Neņemiet ļaunā, esmu galvaspilsētas iemītnieks, ar aizspriedumiem, ievēroju vizītes.

—     Priecājos, mīlulīt! Esmu prātu izdzīvojis, man patīk, ka parāda godu … Jā.

No viņa balss un svētlaimīgi smaidošās sejas varēju spriest, ka mana vizīte viņam stipri glaimo. Priekšnamā man novilka kažoku divas sievas, un uz knaģa to uzkāra vīrs ar sarkanu kreklu mugurā. Kad mēs ar Ivanu Ivaniču iegājām viņa mazajā kabinetā, divas meitenes basām kājām sēdēja uz grīdas un apskatīja iesietu ilustrētu žurnālu; mūs ieraudzījušas, viņas uzlēca kājās un izskrēja ārā, un tūliņ ienāca gara, tieva, veca sieva ar brillēm, cienīgi palocījās man un, novākusi no dīvāna spilvenu, no grīdas ilustrēto žurnālu, izgāja laukā. Blakus istabās nemitīgi bija dzirdami čuksti un basu kāju šļūkšana.

—     Es gaidu pie sevis pusdienās dakteri, — Ivans Ivaničs teica. — Apsolījās no punkta iebraukt. Jā. Viņš pie manis ir pusdienās ik trešdienu, lai dievs dod viņam veselību. — Viņš pastiepās klāt un noskūpstīja mani uz kakla. — Atbraucāt, mīlulīt, tātad nedusmojat, — viņš elsdams čukstēja. — Nedusmojiet, mīļumiņ. Jā. Varbūt arī nepatīkami, taču nevajag skaisties. Es pirms nāves lūdzu dievam tikai vienu: dzīvot ar visiem mierā un saticībā, pēc taisnības. Jā.

—     Piedodiet., Ivan Ivanič, ka uzlikšu kāju uz atzveltņa, — es sacīju, sajuzdams, ka aiz stiprā noguruma nevaru vēl arvien iejusties; es dziļāk atzvēlos dīvānā un izstiepu kājas uz atzveltņa. Pēc sniega un vēja man kvēloja seja un, likās, visa miesa uzsūca sevī siltumu un no tā kļuva vārgāka. — Pie jums te ir labi, — es turpināju, — silti, jauki, mājīgi… Un zosu spalvas, — iesmējos, pavēries uz rakstāmgaldu, — smilšu trauciņš . . .

—     Ko? Jā, jā .. . Rakstāmgaldu un šo sarkankoka skapīti manam tēvam darināja galdnieks Gļebs Butiga, ģenerāļa Zukova dzimtcilvēks, kas pats saviem spēkiem izmācījies amatu. Jā . .. Savā darbā bija liels mākslinieks.

Kūtri, it kā slīgstot snaudā, viņš sāka man stāstīt par galdnieku Butigu. Es klausījos. Tad Ivans Ivaničs iegāja blakus istabā, lai parādītu man izcili skaistu un lētu palisandra koka kumodi. Viņš padauzīja ar pirkstiem pa kumodi, pēc tam pievērsa manu uzmanību podiņu krāsnij ar zīmējumiem, kādus tagad nekur nevar atrast. Arī pa krāsni padauzīja ar pirkstu. Kumode, podiņu krāsns, kā arī atzveltņi, ar vilnas dziju un zīdu uz kanvas izšūtie zīmējumi izturīgos un neglītos ietvaros izdvesa labsirdību un pārticību. Ja atceros, ka visi šie priekšmeti stāvēja tais pašās vietās tieši tādā pašā kārtībā, kad vēl biju bērns un braucu šurp ar māti vārda dienu svinībās, tad negribas ticēt, ka tie varētu kādreiz nebūt.

Es domāju: kāda briesmīga starpība starp Butigu un mani! Butiga, kas darināja vispirmām kārtām stabili un pamatīgi un uzskatīja, ka tas ir pats galvenais, piešķīra kādu sevišķu nozīmi cilvēku ilgajam mūžam, nedomāja par nāvi un laikam gan ne visai ticēja tās iespējai; es turpretim, kad cēlu savus dzelzs un akmens tiltus, kas pastāvēs gadu tūkstošiem, nekādi novarēju atturēties no domām: «Tam nav ilgs mūžs … Tas nav nekā vērts.» Ja laika ritumā kādam prātīgam mākslas vēsturniekam pagadīsies acīs Butigas skapis un mans tilts, viņš teiks: «Tie ir divi savā ziņā ievērojami vīri: Butiga mīlēja cilvēkus un nepieļāva domu, ka tie var mirt un sairt, un tāpēc, darinādams savas mēbeles, domāja par nemirstīgu cilvēku, inženieris Asorins turpretim nemīlēja ne cilvēkus, ne dzīvi; pat laimīgajos jaunrades brīžos domas par nāvi, bojā eju un iznīcību viņam nebija pretīgas, un tālab redziet, cik niecīgas, iznīcīgas, biklas un nožēlojamas ir šīs līnijas . . .»

—     Es kurinu tikai šīs istabas, — murmināja Ivans Ivaničs, rādīdams man savas istabas. — Kopš tā laika, kad nomira sieva un dēls krita karā, esmu aizslēdzis goda istabas. Jā . . . lūk .. .

Viņš atslēdza vienas durvis, un es ieraudzīju lielu istabu ar četrām kolonām, vecas klavieres un kaudzi zirņu uz grīdas; uzvēdīja aukstums un mitruma smaka.

—     Un otrā istabā ir dārza soli… — Ivans Ivaničs murmināja. — Nav vairs kam mazurku dejot… Noslēdzu.

Atskanēja troksnis. Bija atbraucis ārsts Sabulis. Kamēr viņš berzēja nosalušās rokas un kārtoja savu slapjo bārdu, es paguvu ievērot, ka, pirmkārt, viņam ir ļoti garlaicīga dzīve un tāpēc patīk redzēt Ivanu Ivaniču un mani un, otrkārt, tas ir vientiesīgs un naivs cilvēks. Viņš uzlūkoja mani tā, it kā es ļoti priecātos viņu redzēt un ļoti interesētos par viņu.

—     Divas naktis neesmu gulējis! — viņš sacīja, vientiesīgi vērdamies manī un sukādams matus. — Vienu noņēmos ar dzemdētāju, un otru visu cauru nakti man koda blaktis, es pārgulēju pie zemnieka. Miegs nāk, saprotiet, pēc velna.

Ar tādu izskatu, it kā tas man katrā ziņā darītu prieku, viņš paņēma mani zem rokas un ieveda ēdamistabā. Viņa vientiesīgās acis, saburzītie svārki, lētā kaklasaite un jodofoima smaka radīja nepatīkamu iespaidu; jutu, ka esmu nelāgā sabiedrībā. Kad sēdāmies pie galda, viņš ielēja man degvīnu, un es, nevarīgi smaidīdams, to izdzēru; viņš uzlika man uz šķīvja gabalu šķiņķa — un es paklausīgi apēdu.

—     Repetitia est mater studioium, — teica Sabulis, steigdamies iedzert otru glāzīti. — Ticat vai ne, aiz prieka, ka ieraudzīju labus cilvēkus, pat miegs pārgāja. Esmu mužiks, pārvērties par mežoni lauku nomalē, kļuvis rupjš, tomēr vēl joprojām, kungi, esmu inteliģents cilvēks un saku jums vaļsirdīgi: grūti dzīvot bez cilvēkiem!

Kā auksto uzkožamo pasniedza vārītu sivēna gaļu ar mārrutkiem un skābu krējumu, tad treknus, ļoti karstus skābos kāpostus ar cūkgaļu un griķu biezputru, no kuras tā vien versmoja garaiņi. Ārsts joprojām runāja, un drīz vien pārliecinājos, ka tas ir vārgs, ārēji juceklīgs un nelaimīgs cilvēks. No trim glāzītēm viņš apreiba, nedabiski atplauka, ēda ļoti daudz krekšķinādams un šmakstinādams un godāja mani itāliski: eccelenza. Vientiesīgi uzlūkojot mani, it kā būdams pārliecināts, ka man liels prieks viņu redzēt un klausīties, ko viņš runā, ārsts man pavēstīja, ka jau sen esot izšķīries ar sievu un atdodot viņai trīs ceturtdaļas algas; ka sieva dzīvojot pilsētā ar viņa bērniem — puisēnu un meiteni, kurus viņš dievinot, ka mīlot citu, kādu atraitni — muižnieci, inteliģentu sievieti, taču apmeklējot viņu reti, jo no rīta līdz naklij esot aizņemts ar savu darbu un viņam neesot nemaz brīva laika.

—     Visu dienu gan slimnīcā, gan izbraukumos, — viņš stāstīja, — un, zvēru jums, eccelenza, neiznāk laika ne vien aizbraukt pie mīļotās sievietes, bet arī grāmatu palasīt. Desmit gadu neesmu lasījis! Desmit gadu, eccelenza! Un, kas zīmējas uz materiālo pusi, tad, lūdzu, pajautājiet Ivanam Ivaničam: reizēm nav pat'par ko tabaku nopirkt.

—     Toties jums ir morāls gandarījums, — es sacīju.

—     Kas tad? — viņš vaicāja, piemiedzis vienu aci.

—    Nē, labāk iedzersim.

Es klausījos ārstā un pēc sava pastāvīgā paraduma pielaikoju viņam savas parastās mērauklas — materiālists, ideālists, rubja vergs, bara instinkti un tamlīdzīgi, taču neviena mēraukla kaut aptuveni nederēja; un pavisam dīvaini, kamēr es tikai klausījos un vēros viņā, viņš kā cilvēks bija man pavisam saprotams, bet, tiklīdz sāku pielāgot viņam savas mērauklas, ar visu vaļsirdību un vienkāršību viņš kļuva man neparasti komplicēts, sarežģīts un nesaprotams. Vai šis cilvēks, es sev jautāju, var izšķiest svešu naudu, ļaunprātīgi izmantot uzticību, pārtikt no sveša galda? Un tagad šis kādreiz nopietnais, nozīmīgais jautājums man šķita naivs, sīkumains un nesmalkjūtīgs.

Pasniedza pīrāgu, tad, atceros, pēc gariem starplaikiem, kad mēs dzērām liķieri, pasniedza baložu mērci, ķidas, ceptu sivēngaļu, pīli, irbes, puķu kāpostus, vareņikus, biezpienu ar pienu, ķīseli un beigās pankūkas ar ievārījumu. Sākumā, it sevišķi kāpostus un biezputru, es notiesāju ar lielu ēstgribu, bet vēlāk gremoju un riju mehāniski, nevarīgi smaidīdams un neizjuzdams nekādu garšu. No karstajiem kāpostiem un tveices, kāda bija istabā, man stipri kvēloja vaigi. Arī Ivans Ivaničs un Sabulis bija sarkani.

—     Uz jūsu kundzes veselību, — Sabulis teica.

—     Viņa mani labi ieredz. Pasakiet, ka viņu sveicina galma mediķis.

—      Cik viņa laimīga, nudien! — Ivans Ivaničs nopūtās. — Nerosījās, neuztraucās, nenoņēmās, taču iznāca tā, ka tagad viņa ir pirmā persona visā apriņķī. Gandrīz viss pasākums viņas rokās, un ap viņu pulcējas visi: gan ārsts, gan zemstes priekšnieki, gan kundzes. īstiem cilvēkiem tas kaut kā izdodas pats no sevis. Jā. . . Ābelei nav jārūpējas, lai tai izaugtu āboli — paši izaugs.

—     Neuztraucas tikai vienaldzīgie, — es sacīju.

—     Ko? Jā, jā… — Ivans Ivaničs nesadzirdējis nopurpināja, — Tas ir pareizi. . . Jābūt vienaldzīgam … Tā, tā . . . Tik tiešām . . . Esi taisnīgs tikai dieva un cilvēku priekšā, bet citādi lai notiek kas notikdams.

—     Eccelenza, — Sabulis svinīgi noteica, — ievērojiet jel apkārtējo dabu: izbāz no apkakles degunu vai ausi •— sals nokodīs; paliec stundu laukā — apputinās ar sniegu. Bet sādža ir tāda pati, kāda vēl bija Rjurika laikos, nepavisam nav mainījusies, tie paši pečeņegi un polovcieši. Tik vien zinām, ka degam, ciešam badu un visādos veidos cīnāmies ar dabu. Par ko gan es runāju? Jā! Saprotiet, ja labi apdomā, ielūkojas un iztirzā šo, ja atļauts izteikties, putru, tad tā jau nav nekāda dzīve, bet ugunsgrēks teātrī! Ja te kāds krīt vai aiz bailēm kliedz un šaudās apkārt, tas ir pirmais kārtības ienaidnieks. Jāstāv taisni un jāraugās abām acīm — un ne skaņas! Te vairs nav laika puņķoties un nodarboties ar sīkumiem. Ja tev darīšana ar stihiju, tad liec tai pretim stihiju — esi ciets un nepakļāvīgs kā akmens. Vai tā nav, vectētiņ? — viņš pievērsās Ivanam Ivaničam un iesmējās. — Es pats esmu bāba, lupata, skābumķērne un tāpēc neciešu skābumu. Man netīk sīkas jūtas! Viens ir grūtsirdīgs, otrs gļēvulis, trešais tūdaļ ienāks te un sacīs: «Vai re, aprija desmit ēdienu un sāka runāt par bada cietējiem!» Sīkumaini un muļķīgi! Ceturtais pārmetīs jums, eccelenza, ka esat bagāts! Atvainojiet mani, eccelenza, — viņš skaļi turpināja, pielicis roku pie sirds,

—    tomēr tas, ka jūs uzdevāt mūsu izmeklētājam darbu, ka viņš dienu un nakti meklē jūsu zagļus, atvainojiet, arī tas ir sīkumaini no jūsu puses. Esmu iedzēris, tāpēc par to arī pašlaik runāju, bet, saprotiet jel, sīkumaini!

—     Nesaprotu, kas tad lūdzis viņu uztraukties? — es pieceļoties teicu; mani pēkšņi pārņēma neciešams kauns, un es jutos apvainots, sāku staigāt ap galdu.

—     Kas viņu lūdzis uztraukties? Es nemaz nelūdzu . . . Velns viņu rāvis!

—     Trīs apcietinājis un atbrīvojis. Izrādījies, ka nav tie, un tagad meklē jaunus, — Sabulis iesmējās. — Tīrais grēks!

—     Nepavisam nelūdzu viņu celt traci, — es sacīju, gatavs aiz saviļņojuma apraudāties. — Kālab, kālab tas viss? Nu jā, pieņemsim, man nebija taisnība, es rīkojos nelāgi, pieņemsim, bet kāpēc viņi cenšas, lai man būtu vēl mazāk taisnības?

—     Nu, nu, nu, nu! — Sabulis teica, mani mierinādams. — Nu! Esmu iemetis, tāpēc arī pasacīju. Kas mēli palaiž, tam slikti klājas. N-nu, — viņš nopūtās, — esam paēduši, liķieri padzēruši, un tagad jāliekas uz auss.

Viņš piecēlās no galda, noskūpstīja Ivanu Ivaniču uz galvas un, grīļodamies pēc brangās ēšanas, izgāja no ēdamistabas. Es un Ivans Ivaničs klusēdami uzpīpējām.

—     Es, mans mīļais, neguļu pēc pusdienām, — Ivans Ivaničs teica, — bet jūs lūdzu dīvānistabā atpūsties.

Biju ar mieru. Pustumšajā, karsti sakurinātajā istabā, ko sauca par dīvānistabu, gar sienām atradās gari, plati dīvāni, stingri un smagi, galdnieka Butigas roku darbs; uz tiem bija gultas drēbes — augstas, mīkstas, baltas, laikam gan briļļainās vecītes klātas. Vienā guļvietā ar seju pret dīvāna muguru, bez svārkiem un bez zābakiem jau gulēja Sabulis, otra gaidīja mani. Es novilku svārkus, noāvu kājas un, pakļaudamies nogurumam, Butigas garam, kas vīdēja klusajā dīvānistabā, un vieglajai, laipnīgajai Sabuļa krākšanai, padevīgi apgulos.

Un tūliņ man sapņos sāka rādīties sieva, viņas istaba, stacijas priekšnieks ar naidīgo seju, sniega kaudzes, ugunsgrēks teātrī. . . Rādījās zemnieki, kas bija no manas klēts izzaguši divdesmit maisus rudzu . . .

—    Tas tomēr ir labi, ka izmeklētājs viņus atbrīvojis, — es saku.

Uzmostos no savas balss, brītiņu neizpratnē veros platajā Sabuļa mugurā, viņa vestes sprādzē un platajās kāju pēdās, tad atkal noliekos un aizmiegu.

Kad pamodos otrreiz, bija jau tumšs. Sabulis gulēja. Ap sirdi man bija mierīgi un gribējās drīzāk uz mājām. Apģērbos un izgāju no dīvānistabas. Ivans Ivaničs pilnīgi nekustīgs sēdēja savā kabinetā lielā atzveltnī un lūkojās vienā punktā, un bija redzams, ka tādā sastinguma stāvoklī viņš bijis visu laiku, kamēr gulēju.

—      Labi! — es žāvādamies teicu. — Man ir tāda sajūta, it kā būtu pamodies lieldienās pēc atgavēšanās. Tagad es bieži braukšu pie jums. Sakiet — vai sieva bijusi kādreiz pie jums pusdienās?

—     Ga . . . ga . .. ga . . . gadās, — nopurpināja Ivans Ivaničs, pūlēdamies pakustēlies. — Pagājušajā sestdienā bija pusdienās. Jā . . . Viņa mani labi ieredz.

Pēc brītiņa es sacīju:

—     Atceraties, Ivan Ivanič, jūs teicāt, ka man neesot labs raksturs un ka ar mani esot grūti. Bet ko darīt, lai raksturs būtu citāds?

—     Nezinu, draudziņ . . . Esmu stulbs cilvēks, nolaidies, nevaru vairs dot padomu … Jā . .. Bet tā sacīju jums toreiz tāpēc, ka mīlu jūs un jūsu sievu mīlu, un tēvu mīlēju… Jā. Es drīz miršu, un kāda man vajadzība izlikties jums vai melot? Tā arī saku: mīlu jūs ļoti, taču necienu. Jā, necienu.

Viņš pievērsās man un izrunāja čukstot, aizelsdamies:

—     Nav iespējams jūs cienīt, draudziņ. Pēc izskata jūs it kā būtu īsts cilvēks. Āriene un stāja jums kā franču prezidentam Kārno, — nesen redzēju ilustrētā žurnālā … jā . .. Jūs runājat augstā stilā, esat gudrs un tālu ticis, ne ar roku aizsniegt, tomēr, draudziņ, dvēsele jums nav īsta … Spēka tai nav … Jā.

—     Atpalicis, vārdu sakot, — es iesmējos. — Nu, un kā sieva? Pastāstiet kaut ko par manu sievu. Jūs viņu labāk pazīstat.

Man gribējās runāt par sievu, bet ienāca Sabulis un iztraucēja.

—     Pagulējos, nomazgājos, — viņš teica, vientiesīgi raugoties manī, — iešu padzeršu tējiņu ar rumu un prom uz mājām.

VII

Pulkstenis gāja jau uz astoņiem vakarā. No priekšnama līdz lievenim ar visādiem teicieniem un visa laba vēlējumiem mūs pavadīja ne tikai Ivans Ivaničs, bet arī sievas, briļļainā vecīte, meitenes un zemnieks, un ap zirgiem tumsā stāvēja un klaiņāja kaut kādi ļaudis ar lukturiem, mācīja mūsu kučierus, kā un kur labāk braukt, un novēlēja mums labu ceļavēju. Zirgi, kamanas un cilvēki bija balti.

—    Kā viņam tik daudz ļaužu? — es vaicāju, kad mans trijjūgs un ārsta divjūgs soļos brauca ārā no sētas.

—    Tie visi viņa dzimtļaudis, — Sabulis sacīja. — Līdz viņam nolikums vēl nav atnācis. Viens otrs no vecajiem kalpotājiem nodzīvo savu mūža vakaru, tad dažādi bārenīši, kam nav kur dēties; ir arī tādi, kas par varēm dzīvo, nav aizdzenami. Dīvains večuks!

Atkal ātrais brauciens, piedzērušā Nikanora neparastā balss, vējš un nemitīgais sniegs, kas lien acīs, mutē, visās kažoka krokās …

«Tad nu gan mani nelabais trenc!» es domāju, bet mani un ārsta zvārgulīši saplūst kopā, vējš svilpo, kučieri klaigā, un šai trakajā troksnī es sīki jo sīki atceros šo dīvaino, neganto, vienīgo dienu manā mūžā, un man šķiet, ka patiešām esmu prātu zaudējis vai arī kļuvis par citu cilvēku. It kā tas, kas es biju līdz šodienai, man būtu jau svešs.

Ārsts brauca aiz muguras un visu laiku skaļi sarunājās ar savu kučieri. Retumis viņš panāca mani, brauca līdzās un ar to pašu vientiesīgo pārliecību, ka man tas ļoti patīkami, piesolīja papirosus, lūdza sērkociņus. Vai arī, mani panācis, pēkšņi izslējās kamanās visā augumā, sāka vicināt sava kažoka piedurknes, kas bija gandrīz otrtik garākas par rokām, un uzsauca:

—   Triec, Vasjka! Laid garām tūkstošniekiem! Ei, kaķēni!

Un ārsta kaķēni, skaļo, ļauna prieka pilno Sabuļa un viņa Vasjkas smieklu pavadīti, aizdrāzās uz priekšu. Mans Nikanors apvainojās un pievaldīja trijjūgu, taču, kad vairs nebija dzirdami ārsta zvaniņi, pacēla

elkoņus, iebrēcās, un mans trijjūgs kā ārprātīgs sāka dzīties pakaļ. Mēs iebraucām kādā sādžā. Pazibēja uguntiņas, ēku silueti, kāds iesaucās: «Re, kas par velniem!» Mēs auļojām, liekas, verstis divas, tomēr olnīca vēl visu laiku stiepjas, un tai nav saredzams gals. Kad bijām panākuši ārstu un sākām braukt lēnāk, viņš palūdza sērkociņus un teica:

—     Lūk, pabarojiet visus šai olnīcā! Bet te taču piecas tādas olnīcas, cienījamais. Stāt! Stāt! — viņš uzkliedza. — Griez klāt pie traktiera! Jāsasildās un jāatpūtina zirgi.

Mēs apstājāmies pie traktiera.

—     Manā eparhijā ir ne viena vien tāda sādžiņa, — sacīja ārsts, atvērdams durvis ar čīkstošu trīsi un palaizdams mani pa priekšu. — Gaišā dienas laikā tādai olnīcai nav saskatāms gals, bet te vēl ir šķērsceliņi, tad taisni noslīgst rokas. Grūti kaut ko izdarīt.

Mēs iegājām «tīrajā» istabā, kur stipri smaržoja pēc galdautiem, un, mums ienākot, no soliņa uzlēca samiegojies vīrs ar vesti un virs biksēm izlaistu kreklu. Sabulis palūdza alu, es tēju.

—     Grūti kaut ko izdarīt, — Sabulis teica. — Jūsu kundze tic, es dievinu viņu un cienu, taču pats dziļi neticu. Kamēr mūsu attieksmei pret tautu būs parastās labdarības veids kā pret bērnu patversmēm vai invalīdu namiem, tikmēr mēs tikai mānīsimies, izvairīsimies, krāpsim sevi — un vairāk nekā. Mūsu attieksmēm jābūt lietišķām, uz aprēķinu, zināšanām un taisnīgumu dibinātām. Mans Vasja visu mūžu bijis mans strādnieks; viņu piemeklēja neraža, viņš ir izsalcis un vārgs. Ja es viņam tagad dodu piecpadsmit kapeiku dienā, tad ar to gribu atgriezt viņu agrākajā strādnieka stāvoklī, tas ir, vispirmām kārtām sargāju savas intereses, taču tai pašā laikā šīs piecpadsmit kapeikas nezin kāpēc nosaucu par palīdzību, pabalstu, labu darbu. Tagad teiksim tā. Pēc vispieticīgākā aprēķina, skaitot pa septiņām kapeikām uz cilvēku un pa pieciem locekļiem ģimenē, lai pabarotu tūkstoš ģimeņu, dienā vajadzīgi trīs simti piecdesmit rubļu. Šis skaitlis nosaka mūsu obligātās lietišķās attieksmes pret tūkstoš ģimenēm. Tomēr tai pašā laikā mēs dodam nevis trīs simti piecdesmit, bet tikai desmit rubļu un sakām, ka tas ir paķalsts, palīdzība, ka tālab jūsu kundze un mēs visi esam ārkārtīgi jauki cilvēki un lai dzīvo humānisms. Tā ir, mana sirds! Ai, kaut mēs mazāk spriedelētu par humānismu un vairāk rēķinātu, spriestu un izturētos godīgi pret saviem pienākumiem! Cik daudz mūsu vidū ir tādu humānu, jūtīgu cilvēku, kas sirsnīgi skraida pa mājām ar ziedojumu sarakstiem, taču paši nemaksā saviem drēbniekiem un virējām! Mūsu dzīvē nav loģikas, re, kā! Loģikas!

Mēs brīdi klusējām. Es domās izdarīju aprēķinu un teicu:

—    Es divsimt dienu barošu tūkstoš ģimeņu. Atbrauciet rīt aprunāties.

Biju apmierināts, ka tas man iznāca vienkārši, un priecājos, ka Sabulis atbildēja man vēl vienkāršāk:

—     Labi!

Mēs samaksājām, cik vajadzēja, un izgājām no traktiera.

—     Man tīk tā slaistīties, — sacīja Sabulis, sēzdamies kamanās. — Eccelenza, aizdodiet sērkociņu: savējos aizmirsu traktierī.

Pēc stundas ceturkšņa viņa divjūgs atpalika, un sniegputeņa troksnī vairs nebija dzirdami viņa zvārguļi. Pārbraucis mājās, pagājos pa savām istabām, pūlēdamies apdomāt un iespējami skaidrāk formulēt savu viedokli; man nebija sagatavota sievai neviena frāze, neviens vārds. Galva nestrādāja.

Nekā nesagudrojis, devos lejup pie sievas. Viņa stāvēja savā istabā arvien vēl tais pašos sārtajos rītsvārkos un tai pašā pozā, it kā aizsargādama no manis savus papīrus. Viņas seja pauda neizpratni un izsmieklu. Bija redzams, ka, uzzinājusi par manu atgriešanos, viņa taisījās nevis raudāt, nevis lūgties, nevis aizstāvēt sevi, kā vakar, bet zoboties par mani, atbildēt man ar nicināšanu un rīkoties noteikti. Viņas seja pauda: ja tā, tad ardievu.

—     Natalie, es neaizbraucu, — es teicu, — taču tas nav viltus. Esmu zaudējis prātu, novecojis, slims, kļuvis cits cilvēks, — domājiet, kā gribat… No senākā sevis paša esmu ar šausmām novērsies, ar šausmām, nicinu un kaunos no tā, bet tas jaunais cilvēks, kas ir manī kopš vakardienas, neļauj man aizbraukt. Nedzeniet mani prom, Natalie'

Viņa vērīgi paraudzījās man sejā, noticēja, un viņas acīs iemirgojās nemiers. Viņas klātbūtnes apburts, viņas istabas siltuma apdvests, es murmināju kā murgos, stiepdams viņai pretim rokas:

— Es jums saku: bez jums man nav neviena tuva cilvēka. Nevienu mirkli neesmu beidzis pēc jums ilgoties, un tikai stūrgalvīgā patmīlība liedza man to atzīt. Tā pagātne, kad mēs dzīvojām kā vīrs un sieva, nav atsaucama un nav arī vajadzīga, taču padariet mani par savu kalpu, ņemiet visu manu bagātību un izdaliet to, kam gribat. Esmu mierīgs, Natalie, esmu apmierināts .. . Esmu mierīgs . . .

Sieva, kas vērīgi un ziņkāri bija lūkojusies man sejā, piepeši klusi iekliedzās, apraudājās un izskrēja blakus istabā. Es uzgāju augšā savās telpās.

Pēc stundas es jau sēdēju pie galda un rakstīju «Dzelzceļu vēsturi», un bada cietēji netraucēja mani šai darbā. Tagad man vairs nav nemiera. Ne tās nekārtības, ko redzēju, kad šinīs dienās kopa ar sievu un Sabuli apstaigāju mājas Pestrovā, ne ļaunu vēstījošās baumas, ne ap mani dzīvojošo cilvēku kļūdas, ne mans tuvais vecums — nekas mani neuztrauc. Tāpat kā lidojošie šāviņi un lodes karā netraucē kareivjiem runāt par savām darīšanām, ēst un labot apavus, tā arī bada cietēji netraucē mani mierīgi gulēt un nodarboties ar savām darīšanām. Man mājās, pagalmā un tālu visapkārt verd darbs, ko ārsts Sabulis sauc par «labdarības orģiju»; sieva bieži ienāk pie manis un nemierīgi apskata manas istabas, it kā meklēdama, ko vēl varētu atdot bada cietējiem, lai «rastu attaisnojumu savai dzīvei», un es redzu, ka ar viņas gādību drīz no mūsu bagātības nepaliks pāri nekas un mēs būsim nabagi, taču tas mani neuztrauc, un es viņai līksmi uzsmaidu. Kas būs tālāk, nezinu.

VĒJAGRĀBSLE

I

Olgas Ivanovnas kāzās bija visi viņas draugi un tuvie paziņas.

— Palūkojiet vien: vai nav liesa, ka viņā ir kaut kas? — Olga Ivanovna teica saviem draugiem, pamādama ar galvu uz vīra pusi un it kā vēlēdamās izskaidrot, kāpēc apprecējusies ar vienkāršu, ļoti parastu un pavisam neievērojamu cilvēku.

Viņas vīrs Osips Stepaničs Dimovs bija ārsts ar titulārpadomnieka pakāpi. Viņš strādāja divās slimnīcās: vienā par ārštata ordinatoru, otrā — par prožektoru. Ik dienas no deviņiem rītā līdz pusdienai viņš pieņēma slimniekus un darbojās savā nodaļā, bet pēc pusdienām brauca ar zirgu tramvaju uz otru slimnīcu, kur izdarīja mirušo slimnieku sekciju. Privātprakse viņam bija niecīga, ap piecsimt rubļu gadā. Tas ir viss. Ko vēl par viņu sacīt? Turpretim Olga Ivanovna un viņas draugi un tuvie paziņas nebija gluži ikdienišķi cilvēki. Katrs no viņiem bija ar kaut ko ievērojams un mazliet pazīstams, cilvēks ar zināmu vārdu un slavu, vai arī, ja vēl nebija slavens, toties par viņu loloja spožas cerības. Drāmas teātra aktieris ar lielu, sen atzītu talantu, elegants, gudrs un necils cilvēks un lielisks deklamētājs, kas bija mācījis Olgu Ivanovnu deklamēt; operdziedonis, labsirdīgs resnītis, kas nopūzdamies iegalvoja Olgai Ivanovnai, ka viņa pazudinot sevi: ja viņa neslinkotu un saņemtos, no viņas iznāktu ievērojama dziedone; tad daži mākslinieki un viņiem priekšgalā žanrists, animālists un ainavists Rjabovskis, ļoti skaists, gaišmatains, gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, kam bija panākumi izstādēs un kas savu pēdējo gleznu bija pārdevis par piecsimt rubļiem; viņš laboja Olgas Ivanovnas studijas un izteicās, ka no viņas varbūt kaut kas iznākšot; tad čellists, kura instruments raudāja un kurš vaļsirdīgi atzinās, ka no visām viņam pazīstamajām sievietēm pavadīt uz klavierēm protot vienīgi Olga Ivanovna; tad jauns, tomēr jau pazīstams literāts, kas rakstīja noveles, lugas un stāstus. Un kas vēl? Nu, vēl Vasilijs Vasiļjičs, kungs, muižnieks, diletants ilustrētājs un vinješu gleznotājs, kas spilgti izjuta senkrievu stilu, biļinas un eposu; uz papīra, porcelāna un nokvēpinātiem šķīvjiem viņš vārda tiešajā nozīmē radīja brīnumdarbus. Šai brīvajā un likteņa lutinātajā mākslinieku sabiedrībā, kura tomēr bija delikāta un necila, kaut kādu ārstu eksistenci atcerējās tikai slimības laikā un vārds Dimovs izskanēja tikpat vienaldzīgi kā Sidorovs vai Tarasovs, — šai sabiedrībā Dimovs likās svešs, lieks un mazs, kaut gan bija gara auguma un platiem pleciem. Šķita, ka viņam mugurā sveša fraka un ka viņam ir komija bārdiņa. Kaut gan, ja viņš būtu rakstnieks vai mākslinieks, ļaudis sacītu, ka viņš ar savu bārdiņu atgādina Zolā.

Aktieris stāstīja Olgai Ivanovnai — ar saviem linu matiem un līgavas tērpā viņa ļoti atgādinot slaidu ķiršu kociņu pavasarī, kad tas viss apklāts maigiem, baltiem ziediem.

— Nē, paklausieties tikai! — Olga Ivanovna teica, satverdama viņu aiz rokas. — Kā tas pēkšņi varēja nolikt? Klausieties, klausieties… Man jums jāsaka — tēvs strādāja kopā ar Dimovu vienā slimnīcā. Kad tēvs, nabadziņš, sasirga, Dimovs augām dienām un naktīm dežurēja pie viņa gultas. Kāda pašaizliedzība! Klausieties, Rjabovski. . . Arī jūs, rakstniek, klausieties, tas ir ļoti interesanti. Panāciet tuvāk. Tik daudz pašaizliedzības, sirsnīgas līdzjūtības! Arī es negulēju naktīs un sēdēju pie tēva, un uzreiz — sveiki, brašais tautu dēls uzvarēts! Mans Dimovs bija ieķēries līdz ausīm. Tiešām, liktenis mēdz būt tik dīvains. Nu, pēc tēva nāves viņš dažkārt mani apmeklēja, mēs satikāmies uz ielas, un kādā jaukā vakarā viņš pēkšņi — bāc! — bildina … kā pērkons no skaidrām debesim … Es noraudāju visu nakti* un pati tā iemīlējos, ka gals klāt. Un nu, kā redzat, kļuvu par laulātu draudzeni. Vai nav tiesa, viņā ir kaut kas spēcīgs, varens, lācisks? Tagad viņa seja pievērsta mums par trīs ceturtdaļām, vāji apgaismota, bet, kad viņš apgriezīsies, paskatieties uz viņa pieri. Rjabovski, ko jūs teiksiet par šo pieri? Dimov, mēs runājam par tevi! — viņa uzsauca vīram. — Nāc šurp. Sniedz Rjabovskim savu godīgo roku . . . Lūk, tā. Topiet draugi!

Labsirdīgi un naivi smaidīdams, Dimovs sniedza Rjabovskim roku un sacīja:

— Ļoti priecājos. Kāds Rjabovskis kopā ar mani beidza studijas. Vai nav jums rada?

II

Olgai Ivanovnai bija divdesmit divi gadi, Dimovam trīsdesmit viens. Pēc kāzām viņi sāka lieliski dzīvot. Viesistabā Olga Ivanovna sakāra gar visām sienām no vienas vietas savas un citu studijas ietvaros un bez ietvariem, bet ap klavierēm un citām mēbelēm skaisti sablīvēja ķīniešu saulsargus, molbertus, krāsainas lupatiņas, dūcīšus, krūšutēliņus, ģīmetnes . .. Ēdamistabā viņa aplīmēja sienas ar lubu bildītēm, sakāra vīzes un sirpjus, kaktā nolika izkapti un grābekli, un iznāca ēdamistaba krievu garā. Guļamistabā viņa aizdrapēja griestus un sienas ar tumšu vadmalu, lai izskatītos pēc alas, pakāra virs gultām venēciešu laternu, pie durvīm nostādīja tēlu ar āvu. Un visi atzina, ka jaunajam pārim ir ļoti jauks stūrītis.

Ik dienas, piecēlusies ap vienpadsmitiem, Olga Ivanovna spēlēja klavieres vai arī, ja spīdēja saule, kaut ko gleznoja ar eļļas krāsām. Tad, pēc pulksten divpadsmitiem, viņa brauca pie savas šuvējas. Tā kā viņai un Dimovam bija ļoti maz naudas, līdz ar nagiem, tad, lai bieži parādītos jaunos tērpos un pārsteigtu visus ar savām tualetēm, viņai un šuvējai vajadzēja ņemt palīgos viltu. Ļoti bieži no veca, pārkrāsota ģērba, no galīgi nevērtīgiem tilla, mežģiņu, plīša un zīda gabaliņiem iznāca taisni kas brīnišķīgs, kaut kas burvīgs, nevis tērps, bet sapnis. No šuvējas Olga Ivanovna parasti brauca pie kādas pazīstamas aktrises, lai dabūtu zināt, kas jauns teātra dzīvē, un pie tā paša parūpētos par biļeti uz jaunas lugas pirmizrādi vai benefici. No aktrises vajadzēja braukt uz gleznotāja darbnīcu vai gleznu izstādi, pēc tam pie kādas slavenības — uzaicināt pie sevis vai ar atbildes vizīti, vai tikai vienkārši patērzēt. Un visur viņu sagaidīja līksmi un draudzīgi un apgalvoja, ka viņa esot laba, mīļa, īpatnēja . .. Tie, ko viņa dēvēja par slaveniem un diženiem, uzņēma viņu kā savējo, kā sev līdzīgu un vienā balsī pareģoja, ka ar viņas talantiem, gaumi un prātu no viņas iznākšot kaut kas sevišķs, ja vien viņa palikšot pie kaut kā viena. Viņa dziedāja, spēlēja klavieres, gleznoja, veidoja, piedalījās pašmāju izrādēs, taču to visu darīja nevis kaut kā, bet talantīgi; vai nu darināja laterniņas iluminācijai, vai greznojās, vai apsēja kādam kaklasaiti — viss viņai izdevās ārkārtīgi mākslinieciski, graciozi un jauki. Tomēr nekur viņas spējas neizpaudās tik spilgti kā prasmē ātri iepazīties un draudzīgi saieties ar slaveniem cilvēkiem. Vajadzēja tikai kādam kaut mazliet izcelties un likt par sevi runāt, kad viņa jau iepazinās ar to, tai pašā dienā sadraudzējās un uzaicināja pie sevis. Ikkatra jauna iepazīšanās viņai bija īsti svētki. Viņa dievināja slavenus cilvēkus, lepojās ar tiem un ik nakti redzēja tos sapnī. Viņa alka pēc tiem un nekādi nespēja remdēt savas alkas. Vecie aizgāja un aizmirsās, nāca atkal jauni, bet arī pie tiem viņa drīz vien pierada vai arī vīlās viņos un sāka kvēli meklēt jaunus, allaž jaunus diženus garus, atrada un meklēja atkal. Kālab?

Pēc pulksten četriem viņa kopā ar vīru ēda mājās pusdienas. Viņa vienkāršība, veselais prāts un labsirdība aizkustināja un sajūsmināja Olgu Ivanovnu. Viņa atkal un atkal lēca kājās, strauji apskāva viņa galvu un apklāja to skūpstiem.

— Tu, Dimov, esi gudrs, cēls cilvēks, — viņa teica, — tikai tev ir viens ļoti nopietns trūkums. Tu nepavisam neinteresējies par mākslu. Tu noliedz kā mūziku, tā glezniecību.

—    Es tās nesaprotu, — viņš lēnīgi sacīja. — Visu mūžu esmu nodarbojies ar dabaszinātnēm un medicīnu, un man nav atlicis laika interesēties par mākslām.

—    Bet tas taču ir šausmīgi, Dimov!

—    Kāpēc tad? Tavi paziņas nepārzina dabaszinātnes un medicīnu, tomēr tu viņiem to nepārmet. Katram ir kaut kas savs. Es nesaprotu ainavas un operas, bet domāju tā: ja viena daļa gudru cilvēku veltī tām visu savu mūžu un citi gudri cilvēki maksā par tām milzu naudu, tas nozīmē, ka tās ir vajadzīgas. Es tās nesaprotu, taču nesaprast nenozīmē noliegt.

—    Dod, lai spiežu tavu godīgo roku!

Pēc pusdienām Olga Ivanovna brauca pie paziņām, tad uz teātri vai koncertu un atgriezās mājās pēc pusnakts. Tā katru dienu.

Trešdienās viņa mēdza pieņemt viesus. Šais vakaros namamāte un viesi nespēlēja kārtis un nedejoja, bet izklaidējās ar dažādiem mākslinieciskiem pasākumiem. Drāmas teātra aktieris deklamēja, dziedonis dziedāja, mākslinieki zīmēja albumos, kuru Olgai Ivanovnai bija ļoti daudz, čellists spēlēja, un pati namamāte ari zīmēja, veidoja, dziedāja un pavadīja uz klavierēm. Starpbrīžos, kad nedeklamēja, nemuzicēja un nedziedāja, viesi sarunājās un strīdējās par literatūru, teātri un glezniecību. Dāmu nebija, jo Olga Ivanovna atzina par garlaicīgām un banālām visas dāmas, atskaitot aktrises un savu šuvēju. Nevienas viesības nepagāja bez tā, lai namamāte nesatrūktos, atskanot katram zvanam, un ar uzvaras izteiksmi sejā neiesauktos: «Tas ir viņš!» — apzīmēdama ar vārdu «viņš» kādu jaunielūgtu slavenību. Dimova viesistabā nebija, un nevienam nenāca ne prātā viņa eksistence. Bet tieši pusdivpadsmitos atvērās ēdamistabas durvis, parādījās Dimovs ar savu labsirdīgo, kautro smaidu un teica, rokas berzēdams:

—    Lūdzu, kungi, iekost!

Visi devās uz ēdamistabu un ik reizes redzēja uz galda to pašu: bļodu ar austerēm, gabalu šķiņķa vai teļa gaļas, sardīnes, sieru, kaviāru, sēnes, degvīnu un divas karafes ar vīnu.

—    Manu mīļo maоtre d'hotel! — Olga Ivanovna iesaucās, sajūsmā sasizdama rokas. — Tu tiešām esi burvīgs! Kungi, paverieties uz viņa pieri! Dimov, pagriezies profilā. Kungi, redziet: Bengālijas tīģera seja, taču izteiksme laba un mīlīga kā briedim. Ai mīļais!

Viesi ēda un, uzlūkojot Dimovu, domāja: «Tik tiešām jauks cilvēks!» — bet drīz vien aizmirsa viņu un runāja tālāk par teātri, mūziku un glezniecību.

Jaunais pāris bija laimīgs, un dzīve viņiem ritēja kā pa taukiem. Kaut gan viņu medusmēneša trešā nedēļa pagāja ne visai laimīgi, pat bēdīgi. Dimovam slimnīcā bija pielipusi roze, viņš nogulēja gultā sešas dienas, un viņam vajadzēja pilnīgi nodzīt savus skaistos, melnos matus. Olga Ivanovna sēdēja pie viņa gultas un rūgti raudāja, bet, kad viņam kļuva vieglāk, apsēja viņa apcirpto galvu ar baltu lakatiņu un sāka viņu gleznot kā beduīnu. Un abiem bija jautri. Kādas trīs dienas pēc tam, kad viņš izveseļojies sāka atkal apmeklēt slimnīcas, viņam gadījās jauna kļūme.

—    Man neveicas, mīlulīt! — viņš reiz pie pusdienu galda sacīja. — Šodien man bija četras sekcijas, un es sev iegriezu vienā reizē divos pirkstos. Un pamanīju to tikai mājās.

Olga Ivanovna izbijās. Viņš pasmaidīja un pateica, ka tas esot tīrais nieks un ka viņam bieži gadoties sekciju laikā ievainot rokas

—    Es aizraujos, mīlulīt, un kļūstu izklaidīgs.

Olga Ivanovna bažīdamās gaidīja saindēšanos ar līķu indi un naktīs lūdza dievu, taču viss beidzās laimīgi. Un atkal ritēja mierīga, laimīga dzīve, bez skumjām un uztraukumiem. Tagadne bija skaista, un turklāt vēl tuvojās pavasaris, kas jau iztālēm smaidīja un solīja tūkstoš prieku. Laimei nebūs gala! Aprīlī, maijā un jūnijā vasarnīca tālu aiz pilsētas, pastaigas, studijas, makšķerēšana, lakstīgalas, un tad no jūlija līdz pašam rudenim mākslinieku ceļojums pa Volgu, un šai braucienā kā nepieciešams sociйtй loceklis piedalīsies arī Olga Ivanovna. Viņa jau bija sev ceļam uzšuvusi divus audekla kostīmus, nopirkusi krāsas, olas, audeklu un jaunu paleti. Gandrīz ik dienas pie viņas ieradās Rjabovskis, lai paraudzītos, kādas viņai sekmes glezniecībā. Kad Olga Ivanovna viņam rādīja savus gleznojumus, viņš sabāza rokas dziļi kabatās, cieši saknieba lūpas, šņāca un noteica:

— Tā-ā … Šis mākonis jums kliedz: nav vakara apgaismojuma. Priekšplāns kaut kā sagumzīts, un kaut kas, saprotiet, nav tā… Bet būdiņa jums ar kaut ko aizrijusies un žēli pīkst… šo stūri vajadzētu tumšāku. Tomēr visumā nav ko smādēt.. . Slavēju.

Un, jo nesaprotamāk viņš runāja, jo labāk Olga Ivanovna viņu saprata.

III

Otro vasarsvētku pēcpusdienā Dimovs sapirka uzkodas un konfektes un brauca pie sievas uz vasarnīcu. Viņi nebija jau divas nedēļas tikušies, un viņš bija stipri noilgojies. Sēžot vagonā un pēc tam meklējot lielajā birzī savu vasarnīcu, viņš visu laiku jutās izsalcis un noguris un sapņoja par to, kā brīvā dabā ieturēs vakariņas kopā ar sievu un tad liksies gulēt. Un viņš līksmi vērās savā sainītī, kur bija ievīstīts kaviārs, siers un baltais lasis.

Kad viņš atrada savu vasarnīcu un pazina to, saule jau rietēja. Vecīgā istabene sacīja, ka kundzes neesot mājās un ka droši vien viņa drīz pārnākšot. Arēji ļoti neizskatīgajā vasarnīcā ar zemiem griestiem, kas bija aplīmēti ar rakstāmo papīru, un nelīdzenām, šķirbainām grīdām bija tikai trīs istabas. Vienā stāvēja gulta, otrā uz krēsliem un palodzēm mētājās audekli, otas, taukaini papīri, vīriešu mēteļi un cepures, bet trešajā Dimovs atrada trīs nepazīstamus cilvēkus. Divi bija ar bārdiņām un tumšiem matiem, bet trešais, gludi skūts un resns, kā redzams, — aktieris. Uz galda mutuļoja patvāris.

— Ko jūs vēlaties? — aktieris jautāja basā, drūmi apskatīdams Dimovu. — Vai meklējat Olgu Ivanovnu? Pagaidiet, viņa tūlīt nāks.

Dimovs atsēdās un sāka gaidīt. Viens no tumšmatainajiem, miegaini un gurdi viņā nolūkodamies, ielēja sev tēju un pavaicāja:

—    Varbūt gribat tēju?

Dimovam gribējās kā dzert, tā ēst, bet, lai nesabojātu ēstgribu, viņš atteicās no tējas. Drīz vien atskanēja soļi un pazīstamie smiekli; noklaudzēja durvis, un istabā iebrāzās Olga Ivanovna ar platmali galvā, kārbu rokā, un tūlīt aiz viņas, nesdams lielu saulsargu un saliekamo krēslu, ienāca Rjabovskis, līksms, sārtiem vaigiem.

—    Dimov! — iesaucās Olga Ivanovna un aiz prieka pietvīka. — Dimov! — viņa atkārtoja, noliekot viņam uz krūtīm galvu un abas rokas. — Tas esi tu! Kāpēc tik ilgi nebrauci? Kāpēc? Kāpēc?

—    Kad gan es varēju, mīlulīt? Esmu vienmēr aizņemts, un, kad mēdz gadīties brīvs brītiņš, allaž iznāk tā, ka sarakstā nav piemērota vilciena.

—    Bet kā es priecājos tevi redzēt! Visu, visu nakti es sapņoju par tevi un jau baidījos, vai neesi sasirdzis. Ai, kaut tu zinātu, cik tu esi jauks, ka atbrauci tieši īstajā brīdī! Tu būsi mans glābējs. Tu vienīgais vari mani izglābt! Rīt šeit būs visīpatnējākās kāzas, — viņa smiedamās turpināja un sēja vīram kaklasaiti. — Precas jauns stacijas telegrāfists, kāds Čikeldejevs. Skaists, jauns cilvēks, nu, un nav muļķis, un viņa sejā, zini, ir kaut kas spēcīgs, lācisks . . . Viņu varētu uzgleznot kā jaunu varjagu. Mēs, visi vasarnieki, interesējamies par viņu un apsolījāmies ar godavārdu būt viņa kāzās . .. Viņš ir mazturīgs, vientuļš, kautrīgs, un, protams, būtu grēks nepiedalīties. Iedomājies, pēc pusdienas dievkalpojuma laulības, tad visi no baznīcas kājām līdz līgavas dzīvoklim . . . saproti, birztala, putnu dziesmas, saules plankumi zālē, un mēs visi kā daudzkrāsaini lāsumi uz spilgti zaļā fona — ārkārtīgi oriģināli, franču ekspresionislu garā. Taču, Dimov, ko es vilkšu mugurā, lai dotos uz baznīcu? — Olga Ivanovna jautāja un savieba raudulīgu seju. — Man te nekā nav, gluži nekā! Ne tērpa, ne ziedu, ne cimdu … Tev jāglābj mani. Ja esi atbraucis, pats liktenis liek tev mani glābt. Paņem, mans dārgais, atslēgas, brauc mājās un izņem tur no skapja manu sārto tērpu. Tu to pazīsti, tas karājas pašā priekšā . . . Tad pieliekamā labajā pusē uz grīdas tu redzēsi divas kārbas. Kad atvērsi augšējo, tur tikai tills, tills, tills un dažādas lupatiņas, bet zem tām ziedi. Ziedus izņem saudzīgi, pacenties, mīļumiņ, nesaburzīt, es tad pati izvēlēšos . . . Un nopērc arī cimdus.

—    Labi, — Dimovs teica. — Rīt aizbraukšu un atsūtīšu.

—    Kā tad rīt? — Olga Ivanovna iesaucās un izbrīnā pavērās viņā. — Kad tad tu rīt pagūsi? Pirmais vilciens atiet rīt pulksten deviņos, bet laulības ir vienpadsmitos. Nē, draudziņ, vajag šodien, katrā ziņā šodien! Ja tev nebūs iespējams rīt atbraukt, atsūti ar ekspresi. Nu, ej jel. . . Tūlīt jāpienāk pasažieru vilcienam. Nenokavē, mīļumiņ.

—    Labi.

—    Ak! Cik man žēl laist tevi projām, — Olga Ivanovna sacīja, un viņai acīs parādījās asaras. — Kālab gan es, muļķe, apsolīju telegrāfistam?

Dimovs steidzīgi izdzēra glāzi tējas, paņēma baranku un, lēnīgi smaidīdams, devās uz staciju. Bet kaviāru, sieru un balto lasi apēda abi tumšmatainie un resnais aktieris.

IV

Rāmā jūlija mēnesnaktī Olga Ivanovna stāvēja uz Volgas tvaikoņa klāja un lūkojās gan ūdenī, gan skaistajos krastos. Viņai līdzās stāvēja Rjabovskis un stāstīja, ka melnās ēnas ūdenī esot nevis ēnas, bet sapnis un ka, redzot šo apburto, fantastiski spožo ūdeni, redzot bezgalīgās debesu dzīles un skumjos, domīgos krastus, kas paužot mūsu dzīves niecību un kaut kā augstāka, mūžīga, svētlaimīga esamību, labi būtu aizmirsties, nomirt, kļūt par atceri. Pagātne esot banāla un neinteresanta, nākotne niecīga, taču šī burvīgā, vienīgā nakts mūžā drīz beigšoties, saplūdīšot ar mūžību, — kādēļ tad dzīvot?

Taču Olga Ivanovna ieklausījās gan Rjabovska balsī, gan nakts klusumā un domāja, ka viņa ir nemirstīga un nekad nemirs. Tirkīza krāsas ūdens, kādu viņa nekad nebija redzējusi, debesis, krasti, melnās ēnas un neapjaušamais prieks, kas pildīja viņas sirdi, pauda, ka no viņas iznāks liela māksliniece un ka kaut kur tālu, aiz mēnesnakts, bezgalīgajā telpā, viņu gaida panākumi, slava, tautas mīlestība . . . Kad viņa, nemirkšķinot acis, ilgi raudzījās tālumā, viņai rēgojās laužu pūļi, ugunis, svinīgas mūzikas skaņas, sajūsmas saucieni, pati viņa baltā tērpā un ziedi, kas apber viņu no visām pusēm. Viņa domāja arī par to, ka līdzās, atspiedies pret tvaikoņa margām, stāv patiesi dižens cilvēks, ģēnijs, dievu izredzētais… Viss, ko viņš līdz šim radījis, ir loti skaists, jauns un neikdienišķīgs, bet tas, ko viņš laika gaitā radīs, kad līdz ar briedumu īsti uzplauks viņa izcilais talants, būs pārsteidzoši, neizmērojami augsts, un tas redzams viņa sejā, izteiksmes veidā un attieksmē pret dabu. Par ēnām, vakara nokrāsām, mēnesnīcas vizmu viņš runā kaut kā sevišķi, savā valodā, un neviļus jāsajūt burvība, kāda piemīt viņa varai pār dabu. Pats viņš ir ļoti skaists, īpatnējs, un viņa neatkarīgā, brīvā dzīve, kam svešs viss ikdienišķais, atgādina putna dzīvi.

—    Kļūst vēss, — Olga Ivanovna teica un nodrebēja.

Rjabovskis ietina viņu savā apmetnī un skumji

sacīja:

—   Es jūtos jūsu varā. Esmu vergs. Kāpēc gan jūs šodien esat tik burvīga?

Viņš visu laiku neatraudamies lūkojās Olgā Ivanovna, un Rjabovska acis bija briesmīgas, viņa baidījās paskatīties tanīs.

—    Es jūs neprātīgi mīlu… — viņš čukstēja, skardams ar elpu viņas vaigu. — Sakiet man vienu vārdu, un es nedzīvošu, atmetīšu mākslu … — viņš stiprā saviļņojumā murmināja. — Mīliet mani, mīliet. ..

—: Nerunājiet tā, — Olga Ivanovna, acis aizvērdama, attrauca. — Tas ir drausmīgi. Un Dimovs?

—    Ko Dimovs? Kāpēc Dimovs? Kāda man dala gar Dimovu? Volga, mēness, daile, mana mīla, mana jūsma, un nav nekāda Dimova … Ak, es nekā nezinu … Man nav vajadzīga pagātne, dodiet man vienu mirkli… vienu vienīgu mirkli!

Olgai Ivanovnai sāka dauzīties sirds. Viņa gribēja domāt par vīru, bet visa viņas pagātne ar kāzām, Dirrlovu un daudzajām viesībām likās sīka, nenozīmīga, pelēka, nevajadzīga un tāla, tāla . . . Tik tiešām — ko Dimovs, kāpēc Dimovs, kāda viņai daļa gar Dimovu? Un vai vispār viņš īstenībā eksistē, vai nav tikai sapnis?

«Viņam, vienkāršam un parastam cilvēkam, pietiek arī tās laimes, ko viņš jau ieguvis,» viņa domāja, aizsegdama rokām seju. «Lai nosoda tur, nolād, taču es visiem par spīti ņemšu un pazudināšu sevi, ņemšu un pazudināšu… Dzīvē jāizbauda viss. Ak dievs, cik baigi, un cik labi!»

—    Nu kas ir? Kas ir? — murmināja mākslinieks, apskaujot viņu un kaisli skūpstot rokas, ar kurām viņa vārgi mēģināja to atstumt no sevis. — Tu mīli mani? Jā? Jā? Ai, kāda nakts! Burvīga nakts!

—    Jā, kāda nakts! — viņa čukstēja, veroties Rjabovskim acīs, kur mirdzēja asaras, tad ātri atskatījās, apskāva viņu un cieši noskūpstīja uz lūpām.

—    Mēs tuvojamies Kinešmai! — kāds teica klāja otrā pusē.

Atskanēja smagi soļi. Garām gāja bufetes apkalpotājs.

—    Paklausieties, — Olga Ivanovna uzsauca viņam, aiz laimes smiedamās un raudādama, — atnesiet mums vīnu.

Aiz satraukuma bālais gleznotājs atsēdās uz sola, uzlūkoja Olgu Ivanovnu dievinājuma pilnām, pateicīgām acīm, tad aizvēra acis un, tīksmi smaidīdams, teica:

—    Esmu noguris.

Un piekļāva galvu pie kuģa margām.

V

Otrajā septembrī bija silta un rāma, bet apmākusies diena. Agri no rīta virs Volgas klīda viegla migla, un pēc desmitiem sāka smidzināt lietus. Nebija nekādas cerības, ka debess noskaidrosies. Tēju dzerot, Rjabovskis stāstīja Olgai Ivanovnai, ka glezniecība esot visnepateicīgākā un visgarlaicīgākā māksla, ka viņš neesot mākslinieks, ka vienīgi muļķi domājot, it kā viņam esot talants, un pēkšņi ne no šā, ne no tā paķēra nazi un ieskrambāja ar to savu vislabāko studiju. Padzēris tēju, viņš sadrūmis sēdēja pie loga un raudzījās uz Volgu. Taču Volgai vairs nebija mirdzuma, tā izskatījās blāva, nespodra, salta. Viss, viss atgādināja, ka tuvojas skumjais, drūmais rudens. Un šķita, ka krāšņos, zaļos krastmalu paklājus, dimantstaru atspulgas, dzidro, zilgo tāli un visu grezno svētku rotu daba tagad Volgai atņēmusi un salikusi tīnēs līdz nākamajam pavasarim, un vārnas lidinājās gar Volgu un ķircināja to: «Kailā! Kailā!» Rjabovskis klausījās vārnu ķērkšanā un domāja, ka viņš jau izsmēlis sevi un zaudējis talantu, ka viss šai pasaulē ir nosacīts, relatīvs un muļķīgs un ka nevajadzēja sapīties ar šo sievieti. .. Vārdu sakot, viņš bija nelāgā omā un grūtsirdīgs.

Olga Ivanovna sēdēja aiz starpsienas gultā un, laizdama caur pirkstiem savus skaistos linu krāsas matus, iedomājās esam gan viesistabā, gan guļamistabā, gan vīra kabinetā; iztēle aiztrauca viņu uz teātri, pie šuvējas un slavenajiem draugiem. Ko gan tie tagad dara? Vai atceras viņu? Sezona jau sākusies, un laiks būtu padomāt par viesībām. Un Dimovs? Mīļais Dimovs! Cik maigi un bērnišķīgi žēli viņš savās vēstulēs lūdz, lai viņa ātrāk brauc mājās! Ik mēnesi viņš bija sūtījis viņai septiņdesmit piecus rubļus, un, kad viņa aizrakstīja vīram, ka aizņēmusies no māksliniekiem simt rubļu, viņš atsūtīja arī šo simtu. Cik labs, augstsirdīgs cilvēks! Ceļojums bija Olgu Ivanovnu nogurdinājis, viņa garlaikojās un gribēja drīzāk tikt projām no šiem zemniekiem, no upes mitruma dvesmas un atbrīvoties no tās fiziskās netīrības sajūtas, kas viņu nomāca visu laiku, dzīvojot zemnieku istabās un klīstot no ciema uz ciemu. Ja Rjabovskis nebūtu devis māksliniekiem godavārdu, ka nodzīvos še kopā ar viņiem līdz divdesmitajam septembrim, varētu aizbraukt kaut šodien. Un cik tas būtu labi!

—   Ak dievs, — Rjabovskis novaidējās, — kad gan beidzot atspīdēs saule? Es taču nevaru turpināt saulainas ainavas gleznošanu bez saules! .. .

—    Bet tev ir studija ar mākoņainām debesīm, —

Olga Ivanovna, iznākdama no sava stūrīša, teica. — Atceries, labajā pusē mežs, kreisajā govju bars un zosis. Tagad tu varētu to pabeigt.

—    E! — gleznotājs saviebās. — Pabeigt! Vai tiešām jūs domājat, ka esmu tāds muļķis, kas nezina, ko darīt!

—    Kā tu esi pārvērties pret mani! — Olga Ivanovna nopūtās.

—    Nu, un labi.

Olgai Ivanovnai ietrīcējās seja, viņa piegāja pie krāsns un sāka raudāt.

—    Jā, vēl tikai trūka asaru. Rimstieties! Man ir tūkstoš iemeslu raudāt, tomēr es neraudu.

—    Tūkstoš iemeslu! — Olga Ivanovna iešņukstējās. — Pats galvenais iemesls ir tas, ka esmu jums jau apnikusi. Jā! — viņa iesaucās un sāka skaļi raudāt. — Patiesību sakot, jūs kaunaties mūsu mīlas. Jūs visu laiku pūlaties, lai mākslinieki neko nepamana, kaut gan to nav iespējams apslēpt un viņiem jau sen viss zināms.

—    Olga, es izlūdzos tikai vienu, — gleznotājs lūdzoši teica, likdams roku uz sirds, — vienu: nemokiet mani! Nekas vairāk man no jums nav vajadzīgs!

—    Bet zvēriet, ka jūs mani vēl mīlat!

—    Tā ir mocība! — gleznotājs izgrūda caur zobiem un uzlēca kājās. — Beigsies ar to, ka es metīšos Volgā vai zaudēšu prātu! Lieciet mani mierā!

—    Nu, nogaliniet, nogaliniet mani! — Olga Ivanovna iekliedzās. — Nogaliniet!

Viņa sāka atkal raudāt un aizgāja aiz starpsienas. Uz istabas salmu jumta iečabējās lietus. Rjabovskis saķēra galvu un pagājās no viena kakta līdz otram, tad ar apņēmīgu seju, it kā vēlēdamies kādam kaut ko pierādīt, uzlika cepuri, pārmeta pār plecu bisi un izgāja no istabas.

Pēc viņa aiziešanas Olga Ivanovna ilgi gulēja gultā un raudāja. Sākumā viņa domāja, ka vajadzētu noindēties, lai Rjabovskis pēc atgriešanās atrastu viņu mirušu, bet. tad viņa domās pārcēlās uz viesistabu, vīra kabinetu un iztēlojās, kā nekustēdamās sēž līdzās Dimovam un izbauda fizisku mieru un tīrību un kā vakarā sēž teātrī un klausās Madzīni. Ilgas pēc civilizā

cijas, pēc pilsētas trokšņa un pazīstamiem cilvēkiem iesmeldzās sirdī. Istabā ienāca zemnieku sieva un sāka nesteigdamās kurināt krāsni, lai gatavotu pusdienas. Uzvēdīja piedeguma smaka, un gaiss no dūmiem kļuva zils. Ieradās gleznotāji gariem, dubļainiem zābakiem kājās un mitrām sejām no lietus, apskatīja studijas un sev par mierinājumu runāja, ka Volgai pat nelāgā laikā piemītot sava burvība. Bet lētais sienas pulkstenis skaitīja: tik-tik-tik . . . Nosalušās mušas sablīvušas priekšēja kaktā ap svētbildēm un sīc, un dzirdams, kā zem soliem biezajās mapēs čabinās prusaki . . .

Rjabovskis pārnāca mājās, kad saule rietēja. Viņš uzsvieda uz galda cepuri un bāls, nomocījies, ar dubļainiem zābakiem kājās noslīga uz sola, un aizdarīja acis.

—   Esmu noguris … — viņš teica un sarauca uzacis, pūlēdamies pacelt plakstus.

Lai viņam pielabinātos un parādītu, ka neskaišas, Olga Ivanovna piegāja viņam klāt, klusēdama noskūpstīja un pārlaida ķemmīti pār viņa gaišajiem matiem. Viņai iegribējās tos sasukāt.

—    Kas ir? — viņš jautāja sarāvies, it kā viņam būtu pieskāries kaut kas auksls, un atdarīja acis. — Kas ir? Lieciet mani mierā, es jūs lūdzu.

Viņš atstūma ar rokām Olgu Ivanovnu un atgāja nost, un viņai likās — Rjabovska sejā pavīdēja pretīgums un dusmas. Tai brīdī zemnieku sieva uzmanīgi nesa viņam abās rokās šķīvi ar skābu kāpostu zupu, un Olga Ivanovna redzēja, kā viņa savus lielos pirkstus iemērca kāpostos. Un netīrā sieva ar sažmieglo vēderu, tāpat kāposti, ko Rjabovskis sāka kāri ēst, istaba un visa šī dzīve, kas viņai sākumā bija tā patikusi ar savu vienkāršību un māksliniecisko nekārtību, tagad šķita drausmīga. Viņa piepeši jutās apvainota un salti teica:

—    Mums uz kādu laiku jāšķiras, citādi aiz gara laika varam nopietni saķildoties. Man tas apnicis. Šodien es aizbraukšu.

—    Ar ko tad? Jāšus uz slotas kāta?

—   Šodien ir ceturtdiena, tas nozīmē, ka pusdesmitos pienāks tvaikonis.

—    Tā? Jā, ja … Nu labi, brauc … — maigi sacīja Rj^bovskis, noslaucīdamies nevis servjetē, bet dvielī.

—    Tev še ir garlaicīgi un nav ko darīt, un vajadzētu būt lielam egoistam, lai tevi aizturētu. Brauc, un .pēc divdesmitā satiksimies.

Olga Ivanovna jautri kravājās ceļam, un viņai tīksmē pat iekvēlojās vaigi. Vai tiešām tas iespējams, — viņa sev vaicāja, — ka drīz viņa gleznos viesistabā un gulēs guļamistabā, un ēdīs pusdienas pie klāta galda? Sirds atmaiga, un viņa vairs nedusmoja gleznotājam.

—    Krāsas un otas atstāšu tev, Rjabuša, — viņa teica.

—    Kas paliks pāri, atvedīsi… Tikai pielūko, neslinko te bez manis, nepadodies grūtsirdībai un strādā. Tu jau esi lielisks, Rjabuša.

Pulksten deviņos Rjabovskis atvadīdamies noskūpstīja viņu, kā viņai šķita, lai nebūtu jāskūpsta uz tvaikoņa, māksliniekiem klātesot, un pavadīja uz piestātni. Drīz vien pienāca kuģis un aizveda viņu.

Viņa atbrauca mājās pēc divarpus dienām. Nenoņēmusi cepuri un nenovilkusi lietus mēteli, aiz saviļņojuma smagi elsdama, viņa iegāja viesistabā un no turienes ēdamistabā. Dimovs bez svārkiem, atpogātu vesti mugurā sēdēja pie galda un trina nazi pret dakšiņu; viņam priekšā uz šķīvja bija meža irbe. Kad Olga Ivanovna gāja iekšā dzīvoklī, viņa bija pārliecināta, ka nepieciešams vīram visu noslēpt un ka viņai pietiks prasmes un spēka to izdarīt, bet tagad, kad viņa ieraudzīja plato, kautro, laimīgo smaidu un mirdzošās, priecīgās acis, viņa sajuta, ka slēpt no šā cilvēka ir tikpat nekrietni, riebīgi un tikpat neiespējams un pāri viņas spēkiem kā apmelot, zagt vai noslepkavot, un vienā mirklī viņa nolēma izstāstīt vīram visu, kas bijis. Ļāvusi sevi noskūpstīt un apskaut, viņa nometās vīra priekšā uz ceļiem un aizklāja seju.

—    Kas ir? Kas ir, mīlulīt? — viņš maigi vaicāja.

—   Vai esi noilgojusies?

Viņa pacēla aiz kauna piesarkušo seju un pavērās vīrā vainīgi un lūdzoši, taču bailes un kauns neļāva viņai teikt patiesību.

—    Nekas … — viņa sacīja. — Es tāpat. . .

— Apsēdīsimies, — viņš sacīja, pieceldams viņu un nosēdinādams pie galda. — Nu tā . . . Ed irbi. Tu esi izsalkusi, nabadzīte.

Viņa kāri ieelpoja mājas gaisu un ēda irbi, bet viņš aizgrābts raudzījās sievā un līksmi smējās.

VI

Acīm redzot, ap ziemas vidu Dimovs sāka nojaust, ka viņu pieviļ. It kā viņam nebūtu tīra sirdsapziņa, Dimovs nevarēja lūkoties sievai tieši acīs, līksmi nesmaidīja, satiekoties ar viņu, un, lai mazāk būtu jāpaliek divatā, bieži veda pie sevis pusdienās savu biedru Korosteļevu, mazu vīriņu apgrieztiem matiem un novītušu seju, kurš, runādamies ar Olgu Ivanovnu, mulsi pogāja vaļā visas svārku pogas un atkal pogāja tās ciet, un tad ar labo roku sāka plūkāt kreiso ūsu. Pusdienas laikā abi ārsti runāja par to, ka tad, kad diafragma stāvot augstu, reizēm gadoties sirds pārsitieni vai arī ka pēdējā laikā ļoti bieži novērojami neirīti, vai arī ka vakar Dimovs, izdarot sekciju mironim ar diagnostiku «ļaundabīgā anēmija», konstatējis aizkuņģa dziedzera vēzi. Un likās — viņi abi sarunājas par medicīnas jautājumiem tikai tādēļ, lai dotu Olgai Ivanovnai iespēju klusēt, tas ir, nemelot. Pēc pusdienām Korosteļevs sēdās pie klavierēm, bet Dimovs nopūtās un sacīja viņam:

— Ek, brālīt! Ko tik daudz! Uzspēlē kaut ko sērīgu.

Pacēlis plecus un plati izpletis pirkstus, Korosteļevs uzsita dažus akordus un sāka tenorā dziedāt — «Nāc un parādi vietu man tādu, krievu zemnieks kur neciestu vēl», un Dimovs nopūtās vēlreiz, atspieda galvu rokā un nogrima domās.

Pēdējā laikā Olga Ivanovna izturējās ārkārtīgi neuzmanīgi. Ik rītus viņa pamodās visnelāgākajā omā un bija pārliecināta, ka vairs nemīl Rjabovski un ka, paldies dievam, viss jau beidzies. Taču, padzērusi kafiju, viņa aptvēra, ka Rjabovskis atņēmis viņai vīru un ka tagad viņa palikusi bez vīra un bez Rjabovska; tad viņa atcerējās savu paziņu valodas par to, ka

Rjabovskis gatavojot izstādei kaut ko sevišķu, ainavas un ž'anra sajaukumu Poļenova garā, par ko visi, kas apmeklējot viņa darbnīcu, esot sajūsmā; bet to taču, viņa domāja, Rjabovskis radījis viņas ietekmē un vispār, viņas ietekmēts, krietni pārvērties uz labo pusi. Viņas ietekme ir tik svētīga un svarīga, ka Rjabovskis var ari aiziet bojā, ja viņa to pametīs. Un turklāt viņa atcerējās, ka beidzamo reizi Rjabovskis bija atnācis pie viņas pelēkos, lāsmainos svārciņos ar jaunu kaklasaiti un tīksmi vaicājis: «Vai esmu skaists?» Un patiešām, viņš, elegants, ar garajām matu cirtām un zilajām acīm, bija ļoti skaists (varbūt arī tā tikai likās) un maigs pret viņu.

Daudz ko atcerējusies un pārlikusi, Olga Ivanovna ģērbās un stiprā saviļņojumā brauca pie Rjabovska uz darbnīcu. Viņa sastapa Rjabovski jautru un sajūsminātu par savu tiešām lielisko gleznu; viņš lēkāja, draiskuļojās un uz visnopietnākajiem jautājumiem atbildēja ar jokiem. Olga Ivanovna bija greizsirdīga uz Rjabovska gleznu un ienīda to, tomēr aiz pieklājības klusēdama nostāvēja minūtes piecas pie gleznas un nopūzdamās, kā mēdz nopūsties svētuma priekšā, klusām teica:

— Jā, tu vēl nekad neesi kaut ko tādu uzgleznojis. Zini, pat baigi.

Tad viņa sāka lūgties, lai Rjabovskis viņu mīlot, lai nepametot, lai pažēlojot viņu, tik nožēlojamu un nelaimīgu. Viņa raudāja, skūpstīja tam rokas, pieprasīja, lai tas apzvērot, ka mīlot viņu, pierādīja, ka bez viņas labās ietekmes Rjabovskis noiešot no ceļa un aiziešot bojā. Un, sagandējusi viņa labo omu un pati juzdamās pazemota, Olga Ivanovna brauca pie šuvējas vai pazīstamas aktrises aizrunāt biļeti.

Ja viņa nesatika Rjabovski darbnīcā, tad atstāja vēstuli, kurā zvērēja, — ja tas šodien neatnākšot, viņa katrā ziņā noindēšoties. Viņš nobijās, atnāca un palika uz pusdienām. Nekautrēdamies vīra klātbūtnes, viņš sarunāja rupjības, viņa atbildēja ar to pašu. Abi juta, ka saista viens otram rokas, ka ir despoti un ienaidnieki, un dusmojās un dusmās neievēroja, ka abi izturas nepieklājīgi un ka pat Korosteļevs ar apcirptajiem matiem visu saprot. Pēc pusdienām Rjabovskis pasteidzās atvadīties un aiziet.

—    Kurp jūs ejat? — priekšnamā viņam jautāja Olga Ivanovna, naidīgi noraugoties viņā.

Saraucis pieri un acis piemiedzis, viņš minēja kādu dāmu, viņu kopīgu paziņu, un bija redzams, ka viņš zobojas par viņas greizsirdību un tiecas viņu kaitināt. Viņa iegāja guļamistabā un likās gultā; juzdama greizsirdību, īgnumu, pazemojumu un kaunu, viņa kodīja spilvenu un sāka skaļā balsī raudāt. Dimovs atstāja Korosteļevu viesistabā, iegāja guļamistabā un samulsis, apjucis klusām sacīja:

—    Neraudi skaļi, mīlulī! . . . Kāpēc gan? Par to jāklusē . . . Nevajag izrādīt. . . Zini, kas noticis, to vairs nevar izlabot.

Nezinādama, kā apslāpēt smago greizsirdību, kas urdījās pat deniņos, un domādama, ka vēl kas labojams, viņa nomazgājās, nopūderēja saraudāto seju un trauca pie pazīstamās dāmas. Nesastapusi pie tās Rjabovski, viņa brauca pie citas, tad pie trešās . . . Sākumā viņai bija kauns tā braukāt, bet vēlāk viņa pierada, un mēdza gadīties, ka vienā vakarā apbraukāja visas pazīstamās sievietes, lai sameklētu Rjabovski, un visas to saprata.

Reiz viņa izteicās Rjabovskim par vīru:

—    Šis cilvēks nomāc mani ar savu augstsirdību!

Šis izteiciens viņai tā iepatikās, ka, sastopoties ar gleznotājiem, kam bija zināms viņas romāns ar Rjabovski, viņa ik reizes mēdza izteikties par vīru, enerģiski pavicinot roku:

—    Šis cilvēks nomāc mani ar savu augstsirdību!

Dzīves kārtība bija tāda pali kā pagājušajā gadā.

Trešdienās mēdza sanākt viesi. Aktieris deklamēja, gleznotāji zīmēja, čellists spēlēja, dziedonis dziedāja, un ikreiz pusdivpadsmitos atvērās durvis uz ēdamistabu un Dimovs smaidīdams aicināja:

—    Lūdzu, kungi, iekost!

Tāpat kā agrāk, Olga Ivanovna meklēja diženus cilvēkus, atrada tos un neapmierinādamās meklēja atkal. Tāpat kā agrāk, viņa allaž atgriezās mājās vēlā naktī, taču Dimovs vēl negulēja kā pagājušajā gadā, bet sēdēja savā kabinetā un kaut ko strādāja. Gulēt viņš gāja ap pulksten trijiem un cēlās astoņos.

Kādā vakarā, kad viņa, posdamās uz teātri, stāvēja spoguļa priekšā, guļamistabā ienāca Dimovs, ģērbies lrakā, ar baltu kaklasaiti. Viņš kautri smaidīja un, kā senāk, raudzījās sievai tieši acīs. Seja viņam staroja.

—   Es tikko aizstāvēju disertāciju, — viņš teica, apsēzdamies un noglauzdams ceļus.

—    Tu aizstāvēji? — Olga Ivanovna vaicāja.

—    Jā gan! — viņš iesmējās un izstiepa kaklu, lai ieraudzītu spogulī sievas seju, jo tā stāvēja pret viņu ar muguru un kārtoja matus. — Jā gan! — viņš atkārtoja. — Zini, ļoti iespējams, ka man piesolīs privātdocentūru vispārīgajā patoloģijā. Tā rādās.

No viņa svētlaimīgās, starojošās sejas bija redzams: ja Olga Ivanovna dalītos ar viņu priekā un triumfā, viņš piedotu tai visu, kā tagadni, tā nākotni, un aizmirstu visu, bet viņa nesaprata, ko nozīmē privātdocentūra un vispārīgā patoloģija, turklāt vēl baidījās nokavēt teātri un neteica nekā.

Viņš pasēdēja dažas minūtes, pasmaidīja, it kā justos vainīgs, un izgāja ārā.

VII

Tā bija ārkārtīgi nemierīga diena.

Dimovam stipri sāpēja galva; no rīta viņš nedzēra tēju, negāja uz slimnīcu un visu laiku gulēja savā kabinetā uz turku dīvāna. Olga Ivanovna, kā parasti, pēc pulksten divpadsmitiem devās pie Rjabovska, lai parādītu viņam savu nature morte un pajautātu, kāpēc viņš nav vakar atnācis. Studija viņai likās vāja, un viņa bija to uzgleznojusi tikai tādēļ, lai būtu kāds iegansts doties pie gleznotāja.

Viņa iegāja pie Rjabovska nepiezvanījusi, un, kad priekšnamā vilka nost galošas, viņai šķita, it kā pa darbnīcu, sieviešu tērpam čaukstot, kāds būtu klusi skrējis, un, kad viņa pasteidzās ieskatīties darbnīcā, pamanīja tikai brūnu brunču stūri, kas uz mirkli pazibēja un nozuda aiz lielās gleznas, ko ar visu molbertu līdz pašai grīdai aizsedza melns kaliko. Nebija nekādu šaubu, ka tur slēpās sieviete. Cik bieži Olga Ivanovna pati bija atradusi patvērumu aiz šās gleznas! Rjabovskis, acīm redzot, ļoti samulsis it kā brīnījās par viņas ierašanos, sniedza viņai abas rokas un sacīja, piespiesti smaidīdams:

—    A-a-a-ā! Ļoti priecājos jūs redzēt. Ko labu pastāstīsiet?

Olgai Ivanovnai acīs sariesās asaras. Viņu pārņēma kauns, rūgtums, un viņa pat par miljonu nebūtu ar mieru runāt, svešai sievietei, sāncensei, melei klātesot, kad tā tagad stāvēja aiz gleznas un droši vien ļaunā priekā ņirdza.

—    Es jums atnesu studiju … — viņa teica bikli, smalkā balstiņā, un viņai ietrīcējās lūpas, — nature morle.

—    A-a-ā … studiju?

Mākslinieks paņēma rokās studiju un, to aplūkodams, it kā neviļus gāja uz otru istabu.

Olga Ivanovna padevīgi sekoja viņam.

—    Nature morte… tas jau iet par pirmo zort', — viņš murmināja, meklējot atskaņu, — klusā daba … diezgan laba ,. .

Darbnīcā bija dzirdami steidzīgi soļi un tērpa čaukstoņa. Tātad viņa gāja prom. Olgai Ivanovnai gribējās skaļi iekliegties, iesist ar kaut ko smagu gleznotājam pa galvu un aiziet, bet viņa aiz asarām nekā neredzēja, bija sava kauna nomākta un jutās nevis vairs kā Olga Ivanovna, kā māksliniece, bet tikai kā sīka knislīte.

—    Esmu noguris… — mākslinieks smagi noteica, raudzīdamies studijā un pakratīdams galvu, lai pārvarētu snaudu. — Tas, protams, ir jauki, taču šodien studija, pagājušajā gadā studija un arī pēc mēneša būs studija… Kā jums neapnīk? Es jūsu vietā atmestu glezniecību un nopietni nodarbotos ar mūziku vai ko citu. Jūs taču esat nevis gleznotāja, bet mūziķe. Bet kaut jūs zinātu, cik esmu noguris! Es tūlīt pateikšu, lai pasniedz tēju … Jā?

Viņš izgāja no istabas, un Olga Ivanovna dzirdēja, ka viņš kaut ko pavēlēja savam sulainim. Lai nebūtu jāatvadās, jāizskaidrojas un, galvenais, jāsāk raudāt, viņa steigšus, kamēr Rjabovskis vēl nebija atgriezies, izskrēja priekšnamā, apvilka galošas un izgāja uz ielas. Tur viņa atviegloti uzelpoja un jutās uz visiem laikiem atbrīvota kā no Rjabovska, tā no glezniecības un smagā kauna, kas viņu tā nospieda darbnīcā. Viss ir galā!

Viņa brauca pie šuvējas, tad pie Barnaja, kas tikai vakar bija pārbraucis, no Barnaja uz nošu veikalu un visu laiku domāja par to, kā aizrakstīs Rjabovskim saltu, skarbu, pašcieņas pilnu vēstuli un kā pavasarī vai vasarā kopā ar Dimovu brauks uz Krimu, tur galīgi atbrīvosies no pagātnes un sāks jaunu dzīvi.

Atgriezusies mājās vēlu vakarā, viņa nepārģērbusies apsēdās viesistabā rakstīt vēstuli. Rjabovskis bija pateicis, ka viņa neesot gleznotāja, un viņa, par spīli, tagad uzrakstīs, ka viņš ik gadu glezno tikai vienu un to pašu un ik dienas runā vienu un to pašu, ka viņš ir sastindzis un ka no viņa neiznāks nekas vairāk, kā jau ir iznācis. Viņai gribējās uzrakstīt arī to, ka viņš daudz pateicības parādā viņas labajai ietekmei un, ja viņš rīkojas nelāgi, tad tikai tāpēc, ka viņas ietekmi paralizē dažādas divdomīgas personas, piemēram, tā, kas šodien slēpās aiz glez.nas.

—   Mīlulīt! — no kabineta sauca Dimovs, neatdarīdams durvis. — Mīlulīt!

—    Kas ir?

—    Mīlulīt, nenāc pie manis iekšā, bet pienāc tikai pie durvīm. Zini ko . . . Aizvakar esmu slimnīcā inficējies ar difteriju, un tagad . . . man nav labi. Aizsūti drīzāk pēc Korosteļeva.

Olga Ivanovna arvien sauca vīru, tāpat kā visus pazīstamos vīriešus, nevis vārdā, bet uzvārdā; viņai nepatika vīra vārds — Osips, jo atgādināja Gogoļa Osipu un kalamburu: «Осип охрип, а Архип осип.» Taču tagad viņa iesaucās:

—    Osip, tas nevar būt!

—    Aizsūti! Man nav labi … — aiz durvīm sacīja Dimovs, un bija dzirdams, kā viņš piegāja pie dīvāna un atgulās. — Aizsūti! — dobji noskanēja viņa balss.

«Kā tad tā?» Olga Ivanovna dofnāja, sastingstot šausmās. «Tas taču ir bīstami!»

Bez kādas vajadzības viņa paņēma sveci un iegāja guļamistabā un te, apsvērdama, ko darīt, netīšām pavērās uz sevi spogulī. Ar bālo, izbiedēto seju, jakā ar augstām piedurknēm, ar dzeltenajiem volāniem uz krūtīm un neparastā virzienā svītrotiem svārkiem viņa sev izlikās drausmīga un riebīga. Viņai pēkšņi kļuva sāpīgi žēl Dimova, viņa bezgalīgās mīlas, viņa jaunās dzīvības un pat šās viņa vientulīgās gultas, kurā viņš sen vairs negulēja, un prātā atausa viņa parastais lēnīgais, padevīgais smaids. Viņa sāka rūgti raudāt un uzrakstīja Korosteļevam vēstuli, ļoti lūgdama ierasties. Pulkstenis bija divi naktī.

VIII

Kad pirms astoņiem rītā Olga Ivanovna iznāca no guļamistabas ar bezmiega nogurdinātu, smagu galvu, izspūrusi, neglīta un ar vainas apziņu sejā, viņai garām uz priekšnamu aizgāja kāds kungs ar melnu bārdu, kā redzams, ārsts. Gaiss oda pēc zālēm. Pie kabineta durvīm stāvēja Korosteļevs un ar labo roku grieza kreiso ūsu.

—    Pie viņa, atvainojiet, es jūs nelaidīšu, — viņš drūmi sacīja Olgai Ivanovnai. — Var pielipt. Un īstenībā nav nekādas nozīmes. Viņš tik un tā murgo.

—    Vai viņam ir īsta difterija? — Olga Ivanovna nočukstēja.

—    Tie, kas paši tīšu prātu skrien postā, patiesībā būtu jānodod tiesai, — nomurmināja Korosteļevs, neatbildot uz Olgas Ivanovnas jautājumu. — Vai zināt, kā viņš inficējies? Otrdien ar caurulīti sūcis puisēnam ārā difterijas plēvītes. Un kālab? Muļķīgi. .. Tāpat, aiz sLulbuma . ..

—    Vai tas bīstami? Ļoti? — Olga Ivanovna vaicāja.

'— Jā, esot smagā formā. īstenībā būtu jāsūta pakaļ

Šrekam.

Atnāca mazs, sarkanmatains, ar garu degunu un ebreja akcentu, tad garš, sakumpis, pinkains, kas atgādināja protodiakonu; pēc tam jauns, ļoti tukls, ar sarkanu seju un brillēm. Tie bija ārsti, kas nāca dežurēt pie sava biedra. Savu laiku nodežurējis, Korosteļevs negāja mājās, bet palika un kā ēna klīda pa visām istabām. Istabene pasniedza dežurējošajiem ārstiem tēju un bieži skrēja uz aptieku, tāpēc nebija neviena, kas varētu uzkopt istabas. Bija klusi un drūmi.

Olga Ivanovna sēdēja savā guļamistabā un domāja — dievs viņu soda par to, ka pievīlusi vīru. Nerunīgs, pazemīgs, nesaprotams cilvēks, bezpersonisks savā lēnprātībā, ar vāju raksturu, aiz pārliecīgas labsirdības nevarīgs, visā klusībā cieta savā istabā uz dīvāna un nesūdzējās. Bet, ja viņš sūdzētos, kaut vai murgos, dežurējošie ārsti zinātu, ka vainīga ne tikai difterija. Ja viņi pajautātu Korosteļevam: viņš zina visu un ne velti uzlūko sava drauga sievu tādām acīm, it kā tieši viņa būtu pati galvenā, īstā ļaundare un difterija tikai viņas sabiedrotā. Olga Ivanovna neatcerējās vairs ne mēnesnīcas vakaru uz Volgas, ne atzīšanos mīlā, ne poētisko dzīvi zemnieku istabā, bet atcerējās tikai, kā viņa aiz tukšas iegribas, unluma, it visa no galvas līdz kājām notriepusies ar kaut ko netīru, lipīgu, ko nekad vairs nespēs nomazgāt.. .

«Ai, cik briesmīgi esmu melojusi!» viņa domāja, atceroties trauksmaino mīlu, kāda viņai bijusi ar Rjabovski. «Lai tas viss nolādēts! …»

Pulksten četros viņa pusdienoja kopā ar Korosteļevu. Viņš neēda nekā, tikai dzēra sarkanvīnu un rauca pieri. Arī viņa nekā neēda. Brīžiem viņa domās lūdza dievu un deva solījumu — ja Dimovs atveseļosies, viņa atkal iemīlēs vīru un būs uzticīga sieva. Brīžiem, uz mirkli aizmirsusies, viņa vērās Korosteļevā un domāja: «Vai tiešām nav garlaicīgi būt vienkāršam, ne ar ko neievērojamam, nepazīstamam cilvēkam un vēl ar tādu savītušu seju un sliktām manierēm?» Brīžiem viņai šķita, ka šai pašā mirklī dievs viņu nonāvēs par to, ka viņa, baidīdamās infekcijas, vēl ne reizes nav bijusi kabinetā pie vīra. Taču vispār valdīja trula, drūma sajūta un pārliecība, ka dzīve jau sagandēta un ne ar ko nav labojama . . .

Pēc pusdienām iestājās krēsla. Kad Olga Ivanovna iegāja viesistabā, Korosteļevs gulēja uz kušetes, palicis zem galvas zelta pavedieniem izšūtu zīda spilvenu. «Khi-pua …» viņš krāca, «khi-pua.»

Ne tie ārsti, kas nāca dežurēt, ne tie, kas gāja projām, neievēroja šo nekārtību. Ka svešs cilvēks gulēja viesistabā un krāca, ka pie sienām bija studijas un istabā dīvaina iekārta, ka namamāte bija izspūrusi un nevīžīgi ģērbusies, — tas viss nemodināja ne mazāko interesi. Viens no ārstiem neviļus par kaut ko iesmējās, un šie smiekli izskanēja kaut kā dīvaini un nedroši, kļuva pat baigi.

Kad Olga Ivanovna otrreiz iegāja viesistabā, Korosteļevs vairs negulēja, bet sēdēja un pīpēja.

—    Viņam ir deguna dobuma difterija, — viņš pusbalsī teica. — Arī sirds vairs nestrādā labi. Īstenībā stāvoklis ir ļauns.

—    Aizsūtiet pēc Šreka, — Olga Ivanovna sacīja.

—    Jau bija. Arī viņš pamanīja, ka difterija pārgājusi uz degunu. Ak, ko Šreks! Īstenībā Šreks nekā. Viņš ir Šreks, es Korosteļevs — un vairāk nekā.

Laiks vilkās briesmīgi ilgi. Olga Ivanovna gulēja kopš rīta neuzpostā gultā un snauda. Viņai likās — visu dzīvokli no grīdas līdz griestiem piestrēdz milzīgs dzelzs gabals un jāiznes tikai laukā dzelzs, lai visiem kļūtu jautri un viegli. Atģidusies viņa apjēdza, ka tā nav dzelzs, bet Dimova slimība.

«Nature morle, par pirmo zort' …» viņa domāja, atkal ieslīgdama nemaņā, klusā daba . . . diezgan laba … Taču ko Šreks? Šreks, treks, steks … kreks. Un kur tad tagad mani draugi? Vai viņi zina, ka mums bēdas? Kungs, glāb … atpestī. Šreks, treks …»

Un atkal dzelzs . . . Laiks vilkās gausi, bet pulkstenis apakšstāvā sita bieži. Un atkal un atkal skanēja zvans; ieradās ārsti… Ienāca istabene ar tukšu glāzi uz paplātes un vaicāja:

—    Kundze, vai liksiet uzklāt gultu?

Un, atbildes nesaņēmusi, izgāja ārā. Lejā nosita pulkstenis, sapnī rādījās lietus uz Volgas, un atkal kāds ienāca guļamistabā, liekas, svešs cilvēks. Olga Ivanovna uzlēca kājās un pazina, ka tas ir Korosteļevs.

—    Cik pulkstenis? — viņa jautāja.

—    Ap trim.

—    Nu, kā ir?

—    Kā nu ir! Atnācu pasacīt: tuvojas gals . . .

Viņš iešņukstējās, atsēdās uz gultas viņai līdzās un ar piedurkni slaucīja asaras. Viņa sākumā nesaprata, taču viņai pārgāja auksts pār kauliem, un viņa sāka lēnām mest krustus.

—    Tuvojas gals … — viņš smalkā balstiņā atkārtoja un atkal iešņukstējās. — Mirst tāpēc, ka ziedoja sevi. .. Kāds zaudējums zinātnei! — viņš rūgti noteica. — Viņš, ja visus mūs salīdzina ar viņu, bija dižens, izcils cilvēks! Kādas spējas! Mēs visi lolojām tādas cerības! — Korosteļevs, rokas lauzīdams, turpināja. — Ak kungs dievs, tas būtu tāds zinātnieks, kāds tagad ar uguni nav atrodams. Oska Dimov, Oska Dimov, ko tu esi izdarījis! Ai-ai, mans dievs!

Korosteļevs izmisumā aizsedza abām rokām seju un nogrozīja galvu.

—    Un kāds morālais spēks! — viņš turpināja, aizvien vairāk un vairāk uz kādu skaizdamies. — Laba, skaidra, mīlestības pilna sirds — ne cilvēks, bet kristāls! Kalpoja zinātnei un nomira zinātnes labad. Un strādāja kā zirgs, dienu un nakti, neviens viņu nesaudzēja, un jaunajam zinātniekam, topošajam profesoram bija jāmeklē ārsta prakse un naktīs jānodarbojas ar tulkojumiem, lai samaksātu, lūk, par šīm . . . nelietīgajām lupatām!

Korosteļevs naidīgi uzlūkoja Olgu Ivanovnu, satvēra abām rokām palagu un nikni parāva, it kā tas būtu vainīgs.

—    Pats sevi nesaudzēja, un neviens viņu nesaudzēja. Ak, ko tur patiesībā runāt!

—    Jā, izcils cilvēks! — kāds viesistabā basā sacīja.

Olga Ivanovna atcerējās visu savu dzīvi ar viņu, no

sākuma līdz galain, ar visiem sīkumiem, un pēkšņi saprata, ka viņš tik tiešām bijis neparasts, izcils un salīdzinājumā ar tiem, ko viņa pazina, dižens cilvēks. Un, atcerējusies, kā pret Dimovu izturējies viņas nelaiķa tēvs un visi kolēģi ārsti, viņa saprata, ka visi viņā saskatījuši nākamo slavenību. Sienas, griesti, lampa un paklājs uz grīdas sāka viņai zobgalīgi mirkšķināt, it kā vēlētos sacīt: «Nogulēji, nogulēji!» Viņa raudādama izmetās no guļamistabas, aizšāvās garām kādam nepazīstamam cilvēkam un ieskrēja kabinetā pie vīra. Viņš gulēja nekustēdamies uz turku dīvāna, līdz vidum apsegts ar segu. Viņa seja bija briesmīgi sakritusi, novājējusi, pelēkdzeltena, kāda nekad nemēdz būt dzīviem cilvēkiem; un tikai pēc pieres, pēc melnajām uzacīm un pazīstamā smaida varēja atskārst, ka tas ir Dimovs. Olga Ivanovna ātri aptaustīja viņa krūtis, pieri un rokas. Krūtis vēl bija siltas, taču piere un rokas jau nepatīkami aukstas. Un pusatvērtās acis raudzījās nevis uz Olgu Ivanovnu, bet uz segu.

—    Dimov! — viņa skaļi sauca. — Dimov!

Viņa gribēja paskaidrot, ka tā bijusi kļūda, ka vēl viss nav zaudēts, ka dzīve vēl var būt ļoti skaista un laimīga, ka Dimovs ir izcils, neikdienišķs, dižens cilvēks un ka viņa visu mūžu dievinās savu vīru, pielūgs un izjutīs svētu bijību . ..

—   Dimov! — viņa sauca, purinādama vīru aiz pleca un neticēdama, ka viņš nekad vairs nepainodīsies. — Dimov, nu, Dimov!

Bet viesistabā Korosteļevs teica istabenei:

—    Kas tur ko prasīt? Aizejiet uz baznīcas sarga mājiņu un pajautājiet, kur dzīvo nabadzes. Viņas apmazgās mirušo un apkops — izdarīs visu, kas vajadzīgs.

PĒC TEĀTRA

Nadja Zeļeņina, pārnākusi līdz ar māti no teātra, kur uzveda «Jevgeņiju Oņeginu», un iegājusi savā istabā, ātri nometa tērpu, palaida vaļā bizi un, palikusi apakšsvārkos un baltu jaciņu mugurā, aši atsēdās pie galda, lai uzrakstītu tādu pašu vēstuli kā Tatjana.

«Es mīlu Jus,» viņa rakstīja, «bet Jūs mani nemīlat, nemīlat!»

Uzrakstīja un iesmējās.

Viņai bija tikai sešpadsmit gadu, un viņa nebija vēl neviena mīlējusi. Viņa zināja, ka viņu mīl virsnieks Gornijs un students Gruzdevs, taču tagad pēc operas viņai gribējās apšaubīt šo mīlestību. Būt nemīlētai un nelaimīgai — cik tas interesanti! Ja viens mīl vairāk, bet otrs vienaldzīgs, tas ir tik skaisti, aizkustinoši un poētiski. Oņegins interesants ar to, ka nemīl nemaz, un Tatjana burvīga tāpēc, ka mīl ļoti, un, ja viņi vienlīdz mīlētu viens otru un būtu laimīgi, droši vien izliktos garlaicīgi.

«Rimstieties jel apgalvot, ka mani mīlat,» Nadja rakstīja tālāk, domādama par virsnieku Gorniju. «Es nevaru Jums ticēt. Jūs esat ļoti gudrs, izglītots, nopietns, Jums ir milzu talants, un varbūt Jūs sagaida spoža nākotne, bet es esmu neinteresanta, neievērojama meitene, un Jūs pats ļoti labi zināt, ka Jūsu dzīvē es būšu tikai par traucējumu. Tiesa, Jūs aizrāvāties ar mani un domājāt, ka esat manī atradis savu ideālu, taču tā bija kļūda, un Jūs jau tagad izmisumā sev jautājat: kālab esmu sastapis šo meiteni? Un tikai Jūsu labsirdība Jums neļauj to atzīt! …»

Nadjai kļuva sevis žel, viņa iešņukstejas un turpināja:

«Man grūti atstat māmuļu un brāli, citādi es ieterptos mūķenes ģērbā un aizietu, kurp kājas nes. Bet Jūs kļūtu brīvs un iemīlētu citu. Ai, kaut es nomirtu!»

Asaru dēļ nebija iespējams izlasīt uzrakstīto; uz galda, uz grīdas un uz griestiem mirgoja īsas varavīksniņas, it kā Nadja skatītos caur prizmu. Rakstīt nebija iespējams, viņa atslīga pret sēdekļa muguru un sāka domāt par Gorniju.

Ak dievs, cik interesanti, cik apburoši ir vīrieši! Nadja atcerējās, cik skaista sejas izteiksme, iztapīga, vainīga un maiga mēdz būt virsniekam, kad ar viņu strīdas par mūziku, un cik ļoti viņš pūlas, lai viņa balss neskanētu kvēli. Sabiedrībā, kur saltu augstprātību un vienaldzību uzlūko par labas audzināšanas un cildena rakstura pazīmi, jāslēpj sava kvēle. Un viņš slēpj, taču tas viņam neizdodas, un visi ļoti labi zina, ka viņš kvēli mīl mūziku. Bezgalīgie strīdi par mūziku, drosmīgie laju spriedumi tur viņu pastāvīgi saspringtu, viņš ir iebiedēts, bikls, nerunīgs. Viņš lieliski spēlē klavieres, kā īsts pianists, un, ja viņš nebūtu virsnieks, droši vien būtu slavens mūziķis.

Asaras nožuva. Nadja atcerējās, ka Gornijs viņai atklājis savu mīlu simfoniskā koncertā un pēc tam lejā pie pakarināmiem, kad no visām pusēm pūtis caurvējš.

«Esmu ļoti priecīga, ka beidzot esat iepazinies ar studentu Gruzdevu,» viņa rakstīja tālāk. «Viņš ir ļoti gudrs cilvēks un Jums droši vien iepatiks. Vakar viņš bija pie mums un nosēdēja līdz pulksten diviem. Mēs visi bijām sajūsmināti, un es nožēloju, ka Jūs nebijāt ieradies pie mums. Viņš pateica daudz ko vērtīgu.»

Nadja uzlika rokas uz galda un nolieca uz tām galvu, un viņas mati aizklāja vēstuli. Viņa atcerējās, ka arī students Gruzdevs mīl viņu un ka viņam tādas pašas tiesības uz viņas vēstuli kā Gornijam. Tik tiešām., vai labāk nerakstīt Gruzdevam? Bez kāda iemesla viņai krūtīs ierosījās prieks: sākumā prieks bija mazs un lēkāja krūtīs kā gumijas bumbiņa, tad tas kļuva platāks, lielāks un uzšļāca kā vilnis. Nadja jau bija aizmirsusi

Gorniju un Gruzdevu, viņas domas jaucās, bet prieks vēl aizvien auga un auga, no krūtīm tas pārgāja uz rokām un kājām, un šķita, it kā viegla, dzestra vēsmiņa uzpūstu galvai un sapurinātu matus. Viņai ietrīcējās pleci no klusiem smiekliem, iedrebējās arī galds un lampas cilindrs, un no acīm uz vēstules uzkrita asaras. Viņai nebija spēka apturēt šos smieklus, un, lai pierādītu sev pašai, ka nesmejas bez iemesla, viņa steidzās atcerēties kaut ko jocīgu.

—    Cik jocīgs pūdelis! — viņa izteica, sajuzdama, ka smiekli sāk viņu smacēt. — Cik jocīgs pūdelis!

Viņa atcerējās, kā Gruzdevs vakar pēc tējas rotaļājies ar pūdeli Maksimu un tad pastāstījis par vienu ļoti gudru pūdeli, kas sētā dzinies pakaļ krauklim, un krauklis atskatījies uz viņu un sacījis:

—    Ak tu blēdi!

Pūdelis, kas nav zinājis, ka viņam darīšana ar mācītu kraukli, briesmīgi sakaunējies un neizpratnē atkāpies, tad sācis riet.

—    Nē, labāk mīlēšu Gruzdevu, — Nadja nolēma un saplēsa vēstuli.

Viņa sāka domāt par studentu, par viņa mīlu, par savu mīlu, taču iznāca tā, ka domas galvā izplūda un viņa domāja par visu: par māmuļu, par ielu, par zīmuli, par klavierēm . . . Viņa domāja ar prieku un atzina, ka viss ir labi, teicami, bet prieks viņai pauda, ka tas vēl nav viss, ka pēc kāda laiciņa būs vēl labāk. Drīz būs pavasaris, vasara, viņa brauks ar māmuļu uz Gorbikiem, atvaļinājumā atbrauks Gornijs, staigās ar viņu pa dārzu un sāks ap viņu lakstoties. Atbrauks arī Gruzdevs. Viņš spēlēs ar Nadju kroketu, stāstīs viņai kaut ko jocīgu un brīnumainu. Viņai kvēli iegribējās dārza, tumsas, skaidras debess, zvaigžņu. Atkal viņas pleci iedrebējās aiz smiekliem, un viņai likās — istabā sāk smaržot pēc vērmelēm un it kā pret logu būtu atsities koka zars.

Viņa piegāja pie gultas, atsēdās un, nezinādama, ko iesākt ar savu lielo prieku, kas viņu nomāca, raudzījās svētbildē, kas karājās pie gultas gala, un teica:

—    Ak kungs! Ak kungs! Ak kungs!

KĀDA TIRDZNIECĪBAS UZŅĒMUMA VĒSTURE

Andrejs Andrejevičs Sidorovs saņēma no savas māmuļas mantojumā četrus tūkstošus rubļu un nolēma par šo naudu atvērt grāmatu veikalu. Jo tāds veikals bija ārkārtīgi nepieciešams. Pilsēta slīga tumsībā un aizspriedumos, veči tikai staigāja uz pirti, ierēdņi spēlēja kārtis un tempa šņabi, dāmas tenkoja, jaunatne dzīvoja bez ideāliem, jaunavas diendienā sapņoja par apprecēšanos un ēda griķu putraimus, vīri dauzīja savas sievas, un pa ielām klaiņāja cūkas.

«Ideju, vairāk ideju!» Andrejs Andrejevičs domāja. «Ideju!»

Noīrējis telpas veikalam, viņš aizbrauca uz Maskavu un atveda no turienes daudz veco un visjaunāko autoru un daudz skolas grāmatu un salika visu šo mantību pa plauktiem. Pirmajās trijās nedēļās pircēji nenāca nemaz. Andrejs Andrejevičs sēdēja aiz letes, lasīja Mihailovski un centās nopietni domāt. Taču, kad viņam netīšām iešāvās prātā, piemēram, ka nebūtu par ļaunu tagad ieēst plaudi ar biezputru, viņš tūdaļ pieķēra sevi pie šīm domām: «Ai, cik banāli!» Ik rītus pa kaklu pa galvu veikalā ieskrēja nosalis skuķis lakatiņu galvā un ādas galošām basās kājās un iesaucās:

—    Iedod par divām kapeikām etiķi!

Un Andrejs Andrejevičs nicīgi atbildēja viņai:

—   Pa nepareizām durvīm esat ienākusi, jaunkundzīt!

Kad pie viņa iegriezās kāds no draugiem, viņš ar svarīgu un noslēpumainu seju noņēma no visattālākā plaukta trešo Pisareva sējumu, nopūta no tā putekļus un .sacīja ar tādu izteiksmi sejā, it kā viņam veikalā būtu vēl kaut kas, tikai viņš baidītos parādīt:

—    Jā, draudziņ… Tā ir tāda mantiņa, es jums saku, ka tik turies … Jā . . . Te, draudziņ, vārdu sakot, ir kaut kas tāds, saprotiet, ka var izlasīt un tikai rokas noplātīt… Jā.

—    Pielūko, brālīt, ka tikai tev neiznāk ziepes!

Pēc trim nedēļām ieradās pirmais pircējs. Tas bija

resns, sirms kungs ar vaigubārdu, uzlicis galvā cepuri ar sarkanu apmali, pēc visa spriežot, muižnieks. Viņš pieprasīja «Rodnoje slovo» otro daļu.

—    Vai grifeļu jums nav? — viņš vaicāja.

—    Neturu.

—   Velti… ēl. Negribas nieka dēļ braukt uz tirgu …

«Tik tiešam, velti es neturu grifeles,» Andrejam Andrejevičam ienāca prātā, kad pircējs bija aizgājis. «Šeit provincē nav iespējams šauri specializēties, bet jāpārdod viss, kam sakars ar izglītību un kas vienādi vai otrādi to sekmē.»

Viņš aizrakstīja uz Maskavu, un nepagāja ne mēnesis, kad viņa veikala logā bija jau izliktas spalvas, zīmuļi, spalvaskāti, skolēnu burtnīcas, šīfera tāfeles un citi skolas piederumi. Pie viņa sāka retumis iegriezties zēni un meitenes, un bija pat viena tāda diena, kad viņš ieņēma rubli četrdesmit kapeikas. Reiz pa galvu pa kaklu pie viņa iedrāzās skuķis ar ādas galošām kājās; viņš jau atvēra muti, lai nicīgi pateiktu, ka viņa ienākusi pa nepareizām durvīm, taču viņa iesaucās:

—   Dod par kapeiku papīru un par septiņām kapeikām marku!

Pēc tam Andrejs Andrejevičs iegādājās pasta un zīmogmarkas un pie tā paša arī vekseļu papīru. Pēc apmēram astoņiem mēnešiem (skaitot no veikala atvēršanas dienas) pie viņa iegriezās kāda dāma, lai nopirktu spalvas.

—    Vai jums nav ģimnāzistu somu? — viņa jautāja.

—    Diemžēl, kundze, neturu.

—    Ak, cik žēl! Tādā gadījumā parādiet man, kādas jums lelles, tikai lētākas.

—   Kundze, ari leļļu nav! — Andrejs Andrejevičs bēdīgi noteica.

Ilgi nedomājot, viņš aizrakstīja uz Maskavu, un drīz vien viņa veikalā parādījās skolnieku somas, lelles, bungas, zobeni, harmonikas, bumbas un dažādas rotaļlietas.

—    Tas vēl nav nekas! — viņš sacīja saviem draugiem. — Pagaidiet vien, es iegādāšos mācību līdzekļus un racionālas spēles. Man, saprotiet, audzināšanas daļa balstīsies, sacīt jāsaka, uz vissīkākajiem zinātnes slēdzieniem, vārdu sakot.. .

Viņš pasūtīja ģimnastikas svaru bumbas, kroketu, triktraku, bērnu biljardu, dārza instrumentus bērniem un pārdesmit ļoti gudru, racionālu spēļu. Pēc tam iedzīvotāji, ejot garām viņa veikalam, sev par lielu prieku, ieraudzīja divus velosipēdus: vienu lielu, otru mazāku. Un tirdzniecība sāka zelt. It sevišķi labi tirdzniecība plauka pirms ziemsvētkiem, kad Andrejs Andrejevičs izkāra logā paziņojumu, ka pārdod eglītes rotājumus.

—    Es viņiem vēl higiēnu uzlaidīšu virsū, saprotiet, — viņš teica saviem draugiem, rokas berzēdams. — Ļaujiet man tikai aizbraukt uz Maskavu! Man būs tādi filtri un visādi zinātniski modernizējumi, ka kļūsiet traki, vārdu sakot. Zinātni, draudziņ, nedrīkst ignorēt. Ne-ē! Ietirgojis daudz naudas, viņš aizbrauca uz Maskavu un sapirka tur dažādas preces par tūkstošiem pieciem skaidrā naudā un uz kredīta. Tur bija gan filtri, gan lieliskas rakstāmgaldu lampas, gan ģitāras, gan higiēniskas apakšbiksītes bērniem, gan knupīši, gan naudas maki, gan zooloģiskas kolekcijas. Starp citu, viņš nopirka par pieciem simtiem rubļu lieliskus traukus un bija priecīgs, ka nopircis, jo skaistas lietas attīsta smalku gaumi un dara tikumus pieklājīgākus. Atgriezies no Maskavas mājās, viņš salika jaunās preces plauktos un etažerēs. Un gadījās tā, ka, kāpjot sakārtot augšplauktu, tas sakustējās, un desmit Mihailovska sējumi cits pēc cita nogāzās no plaukta; viens sējums iesita viņam pa galvu, pārējie nogāzās tieši ļejā uz lampām un sadauzīja divas bumbveida lampas.

—    Cik lomēr .. . biezas grāmatas viņi raksta! — Andrejs Andrejevičs kasīdamies nomurmināja.

Viņš sakrāva kopā visas grāmatas, cieši pārsēja ar auklu un paslēpa zem letes. Dienas divas pēc tam viņam paziņoja, ka kaimiņš, pārtikas preču tirgotājs, notiesāts uz arestantu rotām par krustdēla spīdzināšanu un ka tirgotava tāpēc liekot izīrēta. Andrejs Andrejevičs ļoti nopriecājās un lika tirgotavu atstāt viņam. Drīz vien sienā bija jau izlauzts caurums un abas tirgotavas apvienotas vienā, bāztin piebāztas precēm; tā kā pircēji, kas nāca otrā tirgotavas pusē, pēc paraduma allaž pieprasīja tēju, cukuru un petroleju, Andrejs Andrejevičs, ilgi nedomādams, iegādājās arī pārtikas preces.

Pašreiz viņš ir viens no visievērojamākajiem tirgotājiem mūsu pilsētā. Viņš tirgojas ar traukiem, tabaku, darvu, ziepēm, barankām, manufaktūru, galantērijas un drogu precēm, bisēm, ādām un šķiņķiem. Viņš noīrējis tirgū vīna pagrabu un, kā runā, taisoties atklāt ģimenes pirtis ar numuriem. Turpretim grāmatas, kas kādreiz stāvēja viņa plauktos, tai skaitā arī trešais Pisareva sējums, jau sen pārdotas par 1 rubli 5 kap. pudā.

Vārda dienās un kāzās agrākie draugi, ko Andrejs Andrejevičs tagad zobodamies daudzina par «amerikāņiem», reizēm uzsāk ar viņu sarunas par progresu, literatūru un citām augstākām matērijām.

—    Vai jūs, Andrej Andrejevič, esat lasījis pēdējo «Vestņik Jevropi» numuru? — viņam vaicā.

—    Nē, neesmu lasījis… — viņš atbild, acis piemiegdams un rotaļādamies ar resnu pulksteņvažiņu. — Tas uz mums neattiecas. Mēs nodarbojamies ar kaut ko nopietnāku.

TRIMDĀ

Vecais Semjons, ko dēvēja par Prātīgo, un jaunais tatārs, kura vārds nebija nevienam zināms, sēdēja krastmalā pie ugunskura; pārējie trīs pārcēlāji atradās būdā. Semjons, gadu sešdesmit vecs vīrs, kalsnējs un bez zobiem, bet plecīgs un pēc izskata vēl brašs, bija piedzēries; viņš jau sen būtu aizgājis gulēt, taču kabatā bija pusstops, un Semjons baidījās, ka tikai būdā vīri viņam neprasa degvīnu. Tatārs bija sasirdzis, nīkuļoja un, tīstīdamies savās skrandās, stāstīja, cik labi esot Simbirskas guberņā un cik skaista un gudra sieva viņam palikusi mājās. Viņam bija gadi divdesmit pieci, ne vairāk, bet tagad, ugunskura gaismā, viņš, gluži bāls, ar savu skumjo, slimīgo seju, izskatījās pavisam pēc zēna.

—    Protams, te nav nekāda paradīze, — Prātīgais teica. — Pats redzi: ūdens, kaili krasti, visapkārt māls un vairāk it nekā . . . Lieldienas jau sen pagājušas, bet upē vēl iet ledus, un šodien no rīta sniga.

—   Slikti, slikti! — tatārs sacīja un tramīgi atskatījās.

Soļu desmit atstatu plūda tumša, salta upe; ta kraca, šļācās pret izskaloto, mālaino krastu un strauji traucās kaut kur uz tālo jūru. Pašā krastmalā melnēja liela strūga, ko pārcēlāji sauc par «barku». Tālu viņā krastā, izdzisdamas un atkal iedegdamās, kā čūskas lodāja ugunis: tur dedzināja pērno zāli. Bet aiz ugunīm atkal slīga tumsa. Bija dzirdams, ka nelieli ledus gabali sitas pret strūgu. Mitrs, auksts laiks . . .

Tatārs pavērās debesīs. Zvaigžņu tikpat daudz kā pie viņa mājās, visapkārt tikpat melns, bet kaut kā trūkst. Mājās, Simbirskas guberņā, zvaigznes pavisam citādas un arī debesis nav tādas.

—    Slikti, slikti! •— viņš atkārtoja.

—    Gan pieradīsi! — Prātīgais noteica un iesmējās.

—   Tagad tu vēl esi jauns un muļķis, tev vēl slapjš aiz ausīm un muļķības dēļ liekas — nav nelaimīgāka cilvēka par tevi, bet atnāks laiks, pats sacīsi: lai dievs dod katram tādu dzīvi! Palūkojies manī. Nedēļas laikā ūdens nokritīsies, un mēs šeit iekārtosim pārceltuvi; jūs visi aiziesiet klaiņāt pa Sibīriju, bet es palikšu un sākšu irties no krasta uz krastu. Jau divdesmit divus gadus tā braucu. Dienu un nakti. Līdaka un lasis zem ūdens, bet es virs ūdens. Un paldies dievam. Nekā man nevajag. Lai dievs dod katram tādu dzīvi!

Tatārs piemeta sārtam žagarus, apgulās tuvāk ugunij un teica:

—    Mans tēvs ir vārgs vīrs. Kad viņš nomirs, māte un sieva brauks šurp. Apsolīja.

—    Bet kam tev māte un sieva? — Prātīgais jautāja.

—    Muļķības vien, brālīt. Tevi gumda nelabais, lai viņš nolādēts. Neklausi viņu, nešķīsto! Nedod viņam vaļu! Viņš tev čukst par sievu, bet tu viņam par spīti: negribu! Viņš tev čukst par brīvestību, bet tu ietiepies, un — negribu! Nekā nevajag! Nav ne tēva, ne mātes, ne sievas, ne brīvestības, ne ko kost, ne ko jozt! Nekā nevajag, lai it viss nolādēts!

Prātīgais iekampa no pudeles un turpināja:

—    Es, brālīt, neesmu vis vienkāršs zemas kārtas vīrs, bet ķestera dēls un, kad dzīvoju Kurskā brīvībā, staigāju, svārkos tērpies, bet tagad esmu sevi piedabūjis tiktāl, ka varu pliks uz zemes gulēt un ēst zāli. Un lai dievs dod katram tādu dzīvi! Nekā man nevajag, neviena es nebaidos, un sevī domāju tā, ka nav neviena bagātāka un brīvāka par mani. Tiklīdz mani atsūtīja šurp no Krievijas, kopš pašas pirmās dienas ietiepos: nekā negribu! Nelabais man čukst gan par sievu, gan par radiem, gan par brīvestību, bet es viņam: nekā man nevajag! Ietiepos un, kā redzi, dzīvoju labi, nesūdzos. Bet, ja kāds paļausies nelabajam un kaut reizi paklausīs, tas ir pazudis, tam nav glābiņa: iestigs purvā līdz pašam cekulam un vairs netiks laukā. Ne tikai tādi kā tu, muļķa vīri, bet arī dižciltīgie un izglītotie aiziet bojā. Pirms gadiem piecpadsmit no Krievijas atsūtīja šurp kādu kungu. Ar brāļiem nebija mantā dalījies un testamentā kaut ko viltojis. Kā stāstīja, esot no kņaziem vai baroniem, bet varbūt arī vienkārši no ierēdņiem — kas to zina! Nu, atbrauca šurp kungs un vispirms nopirka Muhortinskā sev māju un zemi. «Gribu,» saka, «dzīvot pats no sava darba, sviedriem vaigā, jo,» saka, «neesmu vairs kungs, bet izsūtītais.» Nu ko, saku, lai dievs palīdz, labi. Viņš toreiz bija jauns, darbīgs, gādīgs; pats dažkārt pļāva, zivis zvejoja, verstu sešdesmit jāja. Tikai viena nelaime: kopš paša pirmā gada sāka braukāt uz Girinu, uz pasta kantori. Stāv reizēm pie manis uz pārceltuves un nopūšas: «Ek, Semjon, man nez kāpēc ilgi nesūta naudu no mājām!» Nevajag, saku, Vasilij Sergejič, naudas. Kam nauda? Atmetiet visu veco, aizmirstiet, it kā tā visa nemaz nebūtu bijis, it kā tas tikai sapnī rādījies, un sāciet dzīvot no jauna! Neklausiet, saku, nelabo,— viņš laba nedarīs, savilks tikai cilpu ap kaklu. Tagad jūs vēlaties naudu, es saku, bet paies mazs, mazs laiciņš, un, raugi, iegribēsies kaut kā cita, tad vēl un vēl. Ja vēlaties sev laimi, es saku, tad vispirms — nevēlieties nekā. Jā… Ja jau liktenis, es viņam saku, mūs abus rūgti pievīlis, tad nav vērts lūgties no tā ubaga dāvanu un klanīties līdz zemei, bet tas jānicina un jāizsmej. Citādi liktenis pats jūs piesmies. Tā es viņam saku . . . Pēc pāris gadiem vedu viņu uz to pusi, bet viņš berzē rokas un smej. «Braucu,» viņš saka, «uz Girinu sagaidīt sievu. Pažēlojusi mani,» saka, «un atbraukusi. Viņa man jauka, laba!» Un pats aiz prieka pat aizelsies. Nu, nākamajā dienā brauc ar sievu. Dāma ir jauna, skaista, cepure galvā; rokās maza meitenīte. Un daudz visādas bagāžas. Mans Vasilijs Sergejičs grozās ap viņu, nevar ne atskatīties, ne beigt slavēt. «Jā, brālīt Semjon, arī Sibīrijā cilvēki dzīvo!» Nu, domāju, labi, gan tu redzēsi. Un kopš tā laika šis vai ik nedēļas brauca uz Girinu apvaicāties, vai no Krievijas nav pienākusi nauda. Naudas vajadzēja bez sava gala.

«Viņa,» šis saka, «manis dēļ te Sibīrijā pazudina savu jaunību un skaistumu un, sak, dzīvo ar mani manu sūro dzīvi, un tāpēc, sak, man jāsagādā viņai visādi prieki . . .» Lai kundzei būtu jautrāk, viņš sapazinās ar ierēdņiem un visvisādiem salašņām. Bet visa šī kompānija, kā zināms, jāēdina un jādzirda, un klavierēm jābūt, un pinkainam sunītim uz dīvāna — kaut tas nosprāgtu .. . Greznība, tā teikt, niekošanās. Kundze nenodzīvoja ar viņu ilgi kopā. Kur nu! Māli, ūdens, auksts laiks, ne tev saknītes, ne augļa, visapkārt neizglītoti un piedzēruši ļaudis, nekādas saiešanās, bet viņa ir izlutināta, galvaspilsētas dāma . . . Skaidrs, sāka garlaikoties. Un arī vīrs, lai nu kā, tagad bija nevis kungs, bet izsūtītais — nav vairs tas. Apmēram pēc trim gadiem, atceros, nakti pirms pašas Marijas aizmigšanas dienas, sauc no viņa krasta. Braucu turp ar celtuvi, skatos — kundze, visa ietinusies, un kopā ar viņu jauns kungs, no ierēdņiem. Trijjūgs . . . Pārvedu viņus šai pusē, tie iesēdās — un projām bija! Iekrita kā akā. Bet rīta pusē Vasilijs Sergejičs auļo divjūgā. «Vai te nepabrauca garām, Semjon, mana sieva ar briļļainu kungu?» Pabrauca, saku, — ķer nu vēju laukā! Viņš aizjoņoja, piecas dienas un naktis dzinās pakaļ. Kad vēlāk vedu viņu uz otru pusi, viņš nokrita uz pārceltuves un sāka dauzīt galvu pret dēļiem un gaudot. Tā, lūk, ir, es saku. Smejos un atgādinu viņam: «Arī Sibīrijā cilvēki dzīvo!» Bet viņš vēl vairāk dauza galvu . . . Tad viņam iegribējās brīvestības. Sieva devusies uz Krieviju, tātad arī viņš sāka turp tiekties, lai viņu satiktu un atšķirtu no mīļākā. Un sāka viņš, manu brālīt, gandrīz vai ik dienas auļot gan uz pastu, gan uz pilsētu pie priekšniecības. Allaž sūtīja un sniedza lūgumrakstus, lai viņu apžēlo un ļauj viņam atgriezties mājās, un, kā pats izteicās, telegrammām vien izdeva ap divsimt rubļu. Zemi pārdeva, māju žīdiem ieķīlāja. Pats nosirmoja, salīka, kļuva dzeltens sejā kā diloņslims. Runā ar mani, bet pats: khe-khe-khe … un asaras acīs. Noņēmās tā ar lūgumrakstiem gadus astoņus, bet tad atkal atplauka un tapa līksms: jaunu laika kavēkli izdomāja. Meitiņa, re, bija izaugusi. Skatās šis viņā un nebeidz jūsmot. Un viņa, taisnību sakot, nekas: skaistulīte ar melnām uzacīm un ņipru dabu. Ik svētdienas viņš brauc ar šo uz Girinu baznīcā. Stāv abi blakus uz pārceltuves, šī smej, un viņš nenovērš no šās acis. «Jā,» viņš saka, «Semjon, arī Sibīrijā cilvēki dzīvo. Arī Sibīrijā mēdz smaidīt laime. Paraugies, sak, kāda man meitiņa! Droši vien otra tāda tūkstoš verstu atstatumā nav sameklējama.» Meitiņa, es saku, ir glīta, tas tiesa, nudien … Bet pats savā prātā domāju: «Pagaidi vien . .. Skuķe jauna, karstas asinis, gribas dzīvot, bet kāda šeit dzīve?» Un sāka viņa, brālīt, nīkuļot . . . Vārga, vārga, pavisam nonīka, sasirga un tagad tikko turas kājās. Dilonis. Te tev nu bija Sibīrijas laime, nolādēts, te tev nu Sibīrijā cilvēki dzīvo. .. Sāka viņš braukāt pie ārstiem un vadāt tos pie sevis. Tiklīdz padzird, ka divsimt vai trīssimt verstu atstatumā ir ārsts vai pūšļotājs, tā arī brauc pēc šā. Ak, cik daudz naudas aizgāja ārstiem, bet pēc manām domām labāk vajadzēja šo naudu nodzert. . . Tik un tā nomirs. Viņa nomirs visādā ziņā, un tad viņš būs pavisam pagalam. Aiz bēdām pakārsies vai bēgs uz Krieviju — skaidra lieta. Bēgs, bet viņu noķers, tad liesa, katorga, dabūs just rīkstes . ..

—   Labi, labi, — nomurmināja tatārs, salā drebinādamies.

—    Kas ir labi? — Prātīgais jautā ja.

—    Sieva, meitiņa . . . Kaut arī katorga un kaut arī bēdas, toties viņš redzēja kā sievu, tā meitiņu … Tu saki, nevajag nekā. Bet nekas ir slikti! Sieva nodzīvoja ar viņu trīs gadus — to viņam dievs uzdāvināja. Nekas ir slikti, bet trīs gadi — labi. Kā nesaprot?

Trīcēdams un stostīdamies, ar mokām izraudzīdamies nedaudzos krievu vārdus, kurus viņš zināja, tatārs sāka runāt par to, ka nedod dievs sasirgt svešā malā, nomirt un kļūt apraktam aukstā, rāvainā zemē, bet, ja sieva atbrauktu pie viņa kaut uz vienu dienu un pat uz vienu stundu, par tādu laimi viņš būtu ar mieru pārciest vienalga kādas mokas un pateiktos dievam. Labāk viena diena laimes nekā it nekas.

Tad viņš atkal stāstīja, cik skaista un gudra sieva viņam palikusi mājās, pēc tam, abām rokām saķēris galvu, sāka raudāt un iegalvot Semjonam, ka nemaz neesot vainīgs un ciešot veltīgi. Divi viņa brāļi un tēvocig atņēmuši zemniekam zirgus un piekāvuši veco gandrīz līdz nāvei, bet ciema ļaudis nav rīkojušies pēc sirdsapziņas un pieņēmuši lēmumu, pēc kura uz Sibīriju nosūtīti visi trīs brāļi, bet tēvocis, bagāts vīrs, palicis mājās.

—    Gan pieradīsi! — Semjons noteica.

Tatārs apklusa un saraudātām acīm blenza ugunī; viņa sejā bija neizpratne un bailes, it kā viņš vienmēr vēl nesaprastu, kāpēc atrodas šeit, tumsā un mitrumā, pie svešiem cilvēkiem, nevis Simbirskas guberņā. Prātīgais nolikās pie uguns, par kaut ko pavīpsnāja un sāka pusbalsī dziedāt.

—     Kas viņai par prieku ar tēvu? — viņš pēc brītiņa atsāka. — Viņš mīl to, tā viņam ir mierinājums, tas tiesa; tomēr, brālīt, viņš nav ar pliku roku ņemams: stingrs vecis, bargs vecis. Bet jaunām skuķēm nav vajadzīga stingrība … Viņām vajadzīgi glāsti un ha-haha un hi-ho-ho, smaržas un pomādes. Jā … Ak tavu sūru dieniņu! — Semjons nopūtās un smagi piecēlās. — Viss sīvais izdzerts, tātad laiks gulēt. Ko? Es iešu, brālīt…

Palicis viens, tatārs pielika žagarus, atgulās un, skatīdamies ugunī, sāka domāt par dzimto ciemu un par savu sievu; ja sieva atbrauktu kaut uz mēnesi, kaut jel uz dienu, un tad, ja grib, lai brauc atpakaļ! Labāk mēnesis vai pat diena nekā it nekas. Bet, ja sieva turēs solījumu un atbrauks, ko viņai dos ēst? Kur viņa te dzīvos?

—    Ja nav šis tas ko ēst, kā tad dzīvos? — tatārs skaļi ievaicājās.

Par to, ka viņš tagad dienu un nakti strādāja ar airi, viņam maksāja tikai desmit kapeiku dienā; tiesa, braucēji deva dzeramnaudu, tomēr vīri dalīja visu peļņu savā starpā, bet tatāram nedeva nekā un tikai izsmēja viņu. Trūkumā cilvēkam salkst, salst un baist.. . Tagad, kad visa miesa sāp un trīc, labi būtu ieiet būdiņā un apgulties, bet tur nav ar ko apsegties un salst vēl vairāk nekā krastmalā; te arī nav ar ko apsegties, tomēr var kaut ugunskuru iekurt…

Pēc nedēļas, kad ūdens pavisam nokritīsies un te iekārtos pārceltuvi, visi pārcēlāji, izņemot Semjonu, būs lieki, un tatārs sāks staigāt no ciema uz ciemu, izlūgdamies ubaga dāvanas un darbu. Sievai tikai septiņpadsmit gadu; viņa ir skaista, izlutināta, kautra, — vai tiešām ari viņa staigās apkārt ar atsegtu seju un lūgs ubaga dāvanas? Nē, to drausmīgi pat iedomāties …

Ausa jau g,aisma; kļuva skaidri saredzama strūga, kārklu krūmi pār ūdeni un viļņu trīsas, bet, ja atskatītos atpakaļ, — tur ir mālaina krauja, lejā brūniem salmiem apjumta būdiņa, bet augstāk pie kraujas pieplakušas ciema mājiņas. Ciemā jau dziedāja gaiļi.

Rudā, mālainā krauja, strūga, upe, sveši, ļauni ļaudis, bads, sals, slimības — varbūt tā visa patiesībā nav. «Droši vien tas viss tikai rādās sapņos,» tatārs domāja. Viņš juta, ka guļ, un dzirdēja sevi krācam . .. Protams, viņš ir mājās, Simbirskas guberņā, viņam tikai jāpasauc sieva vārdā, un tā atsauksies; un blakus istabā ir māte . . . Cik baigi gan mēdz būt sapņi! Kam gan tie? Tatārs pavīpsnāja un atvēra acis. Kas tā par upi? Vai Volga?

Sniga sniegs.

—    Bra-auc! — kāds kliedza viņā pusē. — Ba-ar-ku!

Tatārs atģidās un gāja modināt biedrus, lai irtos pāri

uz viņu pusi. Ejot vilkdami mugurā cauros kamzoļus, bārdamies miegainās, aizsmakušās balsīs un drebinādamies aukstumā, krastmalā parādījās pārcēlāji. Pēc miega upe, no kuras plūda stindzinošs aukstums, kā redzams, viņiem šķita riebīga un drausma. Nesteigdamies viņi salēca barkā … Tatārs un trīs pārcēlāji ķērās pie garajiem airiem ar platajām lāpstiņām, kas krēslā atgādināja vēžu spīles, Semjons uzgulās ar vēderu uz garās stūres. Bet viņā pusē visu laiku kliedza un divreiz izšāva ar revolveri, laikam domājot, ka pārcēlāji guļ vai aizgājuši uz ciemu, uz krogu.

—    Labi, gan pagūsi! — Prātīgais noteica kā cilvēks, kas pārliecināts, ka šinī pasaulē nav vajadzīgs steigties — tik un tā nekas prātīgs neiznāks.

Smagā, neveiklā strūga atīrās no krasta un sāka slīdēt starp kārklu krūmiem, un tikai no tā, ka kārkli lēnam attālinājās, bija redzams, ka tā nestāv uz vietas, bet kustas. Pārcēlāji rakstā cēla airus; Prātīgais gulēja ar vēderu uz stūres un, apmezdams gaisā loku, lidoja no vienas malas uz otru. Krēslā izskatījās, it kā cilvēki sēdētu mugurā kādam aizvēsturiskam dzīvniekam ar garām ķetnām un irtos līdz ar to uz aukstu, skumīgu zemi — to pašu, kas reizēm rādās sapņos, kad moka lietuvēns.

Viņi pabrauca garām kārkliem, nokļuva plašumā. Viņā krastā jau bija izdzirduši jiiru sitienus un vienmērīgos šļakstus un kliedza: «Ātrāk! Ātrāk!» Pagāja vēl minūtes desmit, un strūga smagi atsitās pret piestātni.

—    Snieg un snieg visu laiku, snieg un snieg visu laiku! — murmināja Semjons, slaucīdams no sejas sniegu. — No kurienes tas nāk, dievs to zina!

Viņā pusē gaidīja kalsnējs neliela auguma sirmgalvis lapsādas puskažociņā, baltu jēreni galvā. Viņš stāvēja pa gabalu no zirgiem un nekustējās; viņam bija drūms, sasprindzināts izskats, it kā viņš censtos kaut ko atcerēties un skaistos uz savu nepaklausīgo atmiņu. Kad Semjons piegāja viņam klāt un smaidīdams noņēma cepuri, viņš teica:

—    Es steidzos uz Anastasjevku. Meitai atkal ļaunāk, bet Anastasjevkā, kā stāsta, esot iecelts jauns ārsts.

Viņi uzvilka tarantasu uz strūgas un devās atpakaļ. Vīrs, kuru Semjons bija nosaucis par Vasiliju Sergejiču, visu laiku, kamēr viņi brauca, stāvēja nekustēdamies, cieši sakniebis savas biezās lūpas un lūkodamies vienā punktā; kad važonis lūdza atļauju uzpīpēt, viņam klātesot, viņš nekā neatbildēja, it kā nebūtu dzirdējis. Bet Semjons, gulēdams ar vēderu uz stūres, zobgalīgi raudzījās viņā un sacīja:

—    Arī Sibīrijā cilvēki dzīvo. Dzī-īvo!

Prātīgajam sejā bija triumfa izteiksme, it kā viņš būtu kaut ko pierādījis un priecātos, ka iznācis tieši tā, kā viņš domājis. Lapsādas puskažociņā tērptā cilvēka nelaimīgais, nevarīgais izskats, kā redzams, sagādāja viņam lielu prieku.

—    Tagad jābrauc pa dubļiem, Vasilij Sergejič, — viņš teica, kad krastmalā jūdza zirgus. — Varējāt nogaidīt vēl nedēļas divas, kad kļūs sausāks. Bet varbūt nevajadzēja nemaz braukt… Ja no šāda brauciena būtu kāda jēga, bet jūs jau pats zināt, cilvēki brauc mūžu mūžos, dienu un nakti, un jēgas nekādas. Tik tiešām!

Vasilijs Sergejičs klusēdams iedeva dzeramnaudu, iesēdās tarantasā un aizbrauca.

—    Rau, aizjoņoja pēc ārsta! — Semjons, aukstumā drebinādamies, sacīja. — Jā, meklē nu īsto ārstu, dzenies pakaļ vējam laukā, tver velnu aiz astes, nolādēts! Kas par dīvainiem cilvēkiem! Kungs, piedod man, grēciniekam!

Tatārs piegāja klāt Prātīgajam un, raudzīdamies viņā ar naidu un riebumu, trīcēdams un piejaukdams savai lauzītajai valodai tatāru vārdus, iesaucās:

—    Viņš labi… labi, bet tu — slikti! Tu slikti! Kungs labs cilvēks, lielisks, bet tu zvērs, tu slikti! Kungs dzīvs, bet tu sprāgoņa . . . Dievs radīja cilvēku, lai būtu dzīvs, lai būtu prieks un būtu ilgas, un būtu bēdas, bet tu gribi neko, tātad tu nav dzīvs, bet akmens, māls! Akmenim vajag neko un tev neko… Tu esi akmens — un dievs tevi nemīl, bet kungu mīl!

Visi sāka smieties; tatārs nicīgi saviebās, atmeta ar roku un, tīdamies savās skrandās, devās uz ugunskuru. Pārcēlāji un Semjons aizvilkās uz būdiņu.

—    Auksts! — nogārdza viens pārcēlājs, izstiepdamies salmos, kas klāja mitro māla kuļu.

—    Jā, nav jau silts! — piebilsoja otrs. — Katorgas dzīve! . ..

Visi apgulās. Vējš atrāva durvis, un būdiņā krita iekšā sniegs. Nevienam negribējās celties un aiztaisīt durvis: bija auksts, un māca slinkums.

—    Bet man ir labi! — Semjons iemigdams noteica. — Lai dievs dod katram tādu dzīvi!

—   Tu, zināms, esi rūdīts katordznieks. Tevi pats velns neraus.

No pagalma nāca skaņas, kas atgādināja suņa kaukšanu.

—    Kas tas ir? Kas tur notiek? —• Tur tatārs raud.

—    Vai re . . . Dīvains cilvēks!

—          Gan pieradīs! — Semjons noteica un tūdaļ aizmiga.

Drīz vien aizmiga arī pārējie. Durvis tā arī palika neaiztaisītas.

ZIVS MĪLESTĪBA

Lai cik dīvaini, taču vienīgais ālants, kas mita dīķī ģenerāļa Pantalikina vasarnīcas tuvumā, iemīlējās līdz ausīm vasarniecē Soņā Mamočkinā. Kaut gan kas tur dīvains? Iemīlējās taču Ļermontova dēmons Tamārā un gulbis Ledā, un vai tad negadās, ka kancelejas darbinieki iemīlas savu priekšnieku meitās? Ik rītus Soņa Mamočkina gāja ar savu krustmāti peldēties. Iemīlējies ālants peldēja gar pašu krastu un vēroja. No tuvās saskares ar «Krandeļa dēlu» metāllietuvi ūdens dīķī sen jau bija kļuvis brūns, tomēr ālants varēja visu redzēt. Tas redzēja, kā pa zilo debesi īrās balti mākoņi un lidoja putni, kā izģērbās vasarnieces, kā no piekrastes krūmiem uz tām blenza jauni cilvēki, kā resnā krustmāte pirms iekāpšanas ūdenī minūtes piecas sēdēja uz akmens un, tīksmi glaudīdama sevi, sacīja: «Kāmī gan es, tāds zilonis, esmu atsitusies? Bail pat skatīties.» Nosviedusi vieglās drānas, Soņa spiegdama metās ūdenī, peldēja, drebinājās no aukstā ūdens, bet ālants tā vien lipa klāt, piepeldēja un sāka kāri skūpstīt viņas kājiņas, plecus, kaklu . . .

Izpeldējušās vasarnieces devās mājup dzert tēju ar smalkmaizēm, bet ālants vientuļi peldēja pa milzu dīķi un domāja:

«Protams, par izredzēm uz pretmīlu nevar būt ne runas. Vai tad viņa, tik daiļa, var iemīlēt mani, ālantu? Nē, tūkstoškārt ne! Nemulsini jel sevi ar sapņiem, nožēlojamā zivs! Tev atliek tikai viens glābiņš — nāve! Bet kā lai nomirst? Revolveru un fosfora sērkociņu dīķī nav. Mums, ālantiem, iespējama tikai viena nāva — līdakas rīkle. Bet kur lai ņem līdaku? Kādreiz šai dīķī bija viena līdaka, un arī tā aiz gara laika nosprāga. Ak, es nelaimes putns!»

Un, domādams par nāvi, jaunais pesimists ierakās dūņās un rakstīja tur dienasgrāmatu .. .

Reiz pievakarē Soņa ar krustmāti sēdēja dīķa malā un makšķerēja zivis. Ālants peldēja gar pludiņiem un nenovērsa acu no mīļotās meitenes. Pēkšņi viņa smadzenēs kā zibens iešāvās ideja.

«Es miršu no viņas rokas!» tas iedomāja un sāka jautri kustināt savas spuras. «Ai, tā būs brīnišķīga, salda nāve!»

Un apņēmības pilns, tikai mazliet nobālis tas piepeldēja pie Soņas āķa un satvēra to mutē.

—   Soņa, tev kožas! — krustmāte iespiedzās. — Mīļā, tev kožas!

—    Ai! Ai!

Soņa pielēca kājās un rāva ar visu spēku. Kaut kas zeltains pazibēja gaisā un iegāzās ūdenī, atstājot aiz sevis apļus.

—   Norāvās! — nobālēdamas iekliedzās abas vasarnieces. — Norāvās! Ak vai! Mīļā!

Viņas pavērās āķī un ieraudzīja uz tā zivs lūpu.

—    Ak mīļā, — krustmāte iesaucās, — nevajadzēja tik stipri raut. Tagad nabaga zivtiņa palikusi bez lūpas.

Norāvies no āķa, mans varonis bija apstulbis un ilgi nesaprata, kas noticis; bet tad atguvies novaidējās:

—    Atkal jādzīvo! Atkal! Ak, likteņa ironija!

Taču pamanījis, ka trūkst apakšžokļa, ālants nobāla un mežonīgi iesmējās .. . Viņš bija zaudējis prātu.

Man tomēr bail, vai neizliksies dīvaini, ka gribu pievērst nopietna lasītāja uzmanību ālanta — tāda niecīga un neinteresanta radījuma liktenim. Kaut gan kas tur dīvains? Dāmas taču biezajos žurnālos attēlo nekam nevajadzīgus grunduļus un gliemjus. Un es atdarinu dāmas. Varbūt arī pats esmu dāma un tikai slēpjos aiz vīrieša pseidonīma.

Tātad ālants zaudēja prātu. Nelaimīgais dzīvo vēl līdz šai dienai. Ālantiem vispār patīk, ka tos cep skābā krējumā, mans varonis turpretim tagad apmierināts ar jebkādu nāvi. Soņa Mamočkina apprecējusies ar aptiekas preču pārdotavas īpašnieku, un krustmāte aizbraukusi uz Ļipecku pie precētās māsas. Tur nav nekā dīvaina, jo precētajai māsai ir seši bērni un visi bērni mīl krustmāti.

Bet tālāk «Krandeļa dēlu» metāllietuvē par direktoru ir inženieris Krisins. Viņam ir krustdēls Ivans, kurš, kā zināms, raksta dzejoļus un ar lielu kāri iespiež tos visos žurnālos un laikrakstos. Kādā tveicīgā pusdienlaikā jaunais dzejnieks, iedams gar dīķi^ sadomāja izpeldēties. Viņš izģērbās un iekāpa dīķī. Ārprātīgais ālants noturēja viņu par Soņu Mamočkinu, piepeldēja klāt un maigi noskūpstīja viņu uz muguras. Sim skūpstam bija visbaigākās sekas: ālants inficēja dzejnieku ar pesimismu. Nekā nenojauzdams, dzejnieks izkāpa no ūdens un, mežonīgi smiedams, devās mājup. Pēc dažām dienām viņš aizbrauca uz Pēterburgu; apmeklējis tur redakcijas, viņš inficēja ar pesimismu visus dzejniekus, un kopš tā laika mūsu dzejnieki sākuši rakstīt drūmas, grūtsirdīgas dzejas.

KAIMIŅI

Pjotrs Mihailičs Ivašins bija visai nelabā omā: viņa māsa, jaunava, bija aizgājusi pie Vlasiča, precēta vira. Lai kaut kā atkratītos no smagā, drūmā garastāvokļa, kas viņu nepameta ne mājās, ne laukā, Pjotrs Mihailičs ņēma talkā taisnības jūtas, savu godīgo, labo pārliecību — viņš taču vienmēr stāvējis par brīvu mīlu! — bet tas nelīdzēja, un viņš katrreiz pret paša gribu nonāca pie tāda paša secinājuma kā muļķīgā aukle, tas ir, ka māsa rīkojusies slikti, bet Vlasičs māsu nozadzis. Un tas bija mokoši.

Māte veselām dienām neiznāca no savas istabas, aukle runāja čukstēdama un visu laiku pūta vien, krustmāte posās aizbraukt, un viņas somas gan iznesa priekšnamā, gan aiznesa atpakaļ istabā. Mājās, pagalmā un dārzā bija tāds klusums, it kā mājā kāds būtu nomiris. Krustmāte, kalpi un pat zemnieki, tā šķita Pjotram Mihailičam, raudzījās uz viņu mīklaini un neizpratnē, it kā gribētu teikt: «Tava māsa pavesta, ko tad tu neko nedari?» Un viņš pārmeta sev bezdarbību, lai gan nezināja, kā īsti vajadzētu izpausties darbībai.

Tā pagāja kādas sešas dienas. Septītajā — tas bija svētdienas pēcpusdienā — jātnieks atveda vēstuli. Adrese bija uzrakstīta pazīstamā sievietes rokrakstā: «Viņas Ekselen. Annai Nikolajevnai Ivašinai». Pjotram Mihailičam nez kāpēc šķita, ka vēstules aploksnei, rokrakstam un nepabeigtajam vārdam «Ekselen.» piemita kaut kas izaicinošs, ķildīgs, liberāls. Un sievietes liberālisms ir ietiepīgs, nepiekāpīgs, cietsirdīgs …

«Viņa drīzāk būs ar mieru nomirt nekā piekāpties nelaimīgajai mātei, lūgt viņai piedošanu,» Pjotrs Mihailičs nodomāja, iedams pie mātes ar vēstuli.

Māte apģērbusies gulēja gultā. Ieraudzījusi dēlu, viņa strauji piecēlās un, kārtodama sirmos matus, kas bija izlīduši no micītes, ātri jautāja:

—    Kas ir? Kas ir?

—   Atsūtījusi… — dēls teica, pasniegdams viņai vēstuli.

Zīnas vārds un pat «viņa» mājās netika minēts; par Zīnu runāja bezpersoniski: «atsūtīja», «aizgāja» … Māte ieraudzīja meitas rokrakstu, un viņas seja kļuva neglīta, nepatīkama, un sirmie mati atkal līda laukā no micītes.

—    Nē! — viņa teica, atgaiņādamās ar rokām tā, it kā vēstule tai būtu apdedzinājusi pirkstus. — Nē, nē, nekad! Neparko!

Māte aiz bēdām un kauna sāka histēriski raudāt; viņai acīm redzot gribējās vēstuli izlasīt, taču lepnums neļāva. Pjotrs Mihailičs saprata, ka viņam pašam būtu vajadzējis vēstuli atplēst un to skaļi izlasīt, bet viņu pēkšņi pārņēma dusmas, kādas agrāk nebija jutis; viņš izskrēja pagalmā un uzsauca jātniekam:

—   Pasaki, ka atbildes nebūs! Nebūs atbildes! Tā arī pasaki, lops!

Un saplēsa vēstuli; pēc tam viņam saplūda acīs asaras, un viņš aizgāja uz lauku, sajuzdams, ka ir cietsirdīgs, vainīgs un nelaimīgs.

Pjotram Mihailičam vēl nebija divdesmit astoņi gadi, bet viņš jau bija resns, ģērbās vecišķi platās un ērtās drēbēs un slimoja ar aizdusu. Viņš izskatījās pēc īsta muižnieka vecpuiša. Viņš neiemīlējās, par precēšanos nedomāja un mīlēja tikai māti, māsu, aukli, dārznieku Vasiļiču, viņam patika labi paēst, pēc pusdienām pagulēt, patērzēt par politiku un par augstām lietām … Kādreiz viņš bija pabeidzis universitātes kursu, bet tagad uz to raudzījās tā, it kā būtu pildījis klaušas, kas nenovēršamas jaunekļiem 18—5 gadu vecumā; vismaz domām, kas tagad katru dienu klaiņāja viņa galvā, nebija nekā kopīga ar universitāti un ar tām zinātnēm, ko bija mācījies.

Laukā bija karsts un kluss kā pirms lielus. Mežā tveicēja, un no priedēm un trūdošām lapām plūda spēcīga, smaga smarža. Pjotrs Mihailičs bieži apstājās un slaucīja slapjo pieri. Viņš apskatīja savus ziemājus un vasarājus, apgāja āboliņa lauku un mežmalā kādas pāris reizes iztraucēja irbi ar cāļiem. Un visu laiku viņš domāja, ka šis neciešamais stāvoklis nevar mūžīgi turpināties un ka tas vienādi vai otrādi jāizbeidz. Jāizbeidz kaut vai muļķīgi, nejēdzīgi, bet katrā ziņā jāizbeidz.

«Bet kā? Kā lo izdarīt?» viņš vaicāja pats sev un lūdzoši vērās debesīs un uz kokiem, it kā lūgtu no tiem palīdzību.

Taču debess un koki klusēja. Godīgie uzskati nepalīdzēja, bet veselais saprāts teica, ka moku pilno jautājumu nevar citādi izšķirt, kā tikai muļķīgi un ka nesenais notikums ar jātnieku nav beidzamais. Kas vēl būs — bail domāt!

Kad viņš devās uz mājām, saule jau rietēja. Tagad nu viņam šķita, ka jautājumu nekādi nevar atrisināt. Ar notikušo samierināties nevar, nesamierināties arī nevar, bet vidusceļa nav. Kad, cepuri noņēmis un ar lakatu apvēdinādamies, viņš gāja pa ceļu un līdz mājai bija palikušas verstis divas, aiz muguras atskanēja pulkslentiņi. Ļoti asprātīgi un veiksmīgi sakārtie pulkstentiņi un zvārgulīši skanēja kā stikliņi. Ar tādu šķindu brauca vienīgi ispravņiks Medovskis, bijušais huzāru virsnieks, nospēlējies un nodzīvojies, slims cilvēks, attāls Pjotra Mihailiča radinieks. Ivašinu namā to uzskatīja par pašu cilvēku, un pret Zīnu tas juta maigas tēva jūtas un jūsmoja par viņu.

—    Es pie jums, — viņš teica, panācis Pjotru Mihailiču. — Sēdieties, pavedīšu!

Viņš smaidīja un šķita visai jautrs; acīm redzot, vēl nezināja, ka Zīna aizgājusi pie Vlasiča; varbūt kāds viņam par to bija stāstījis, taču viņš neticēja. Pjotrs Mihailičs jutās visai grūtā stāvoklī.

—    Laipni lūdzu! — viņš nomurmināja, sarkdams līdz asarām un nezinādams, kā un ko samelot. — Esmu ļoti priecīgs, — viņš turpināja, cenzdamies pasmaidīt, — bet.. . Zīna aizbraukusi, māte slima.

—    Ai, cik žēl! — teica ispravņiks, domīgi raudzīdamies uz Pjotru Mihailiču. — Es gribēju pavadīt pie jums vakaru. Kur tad aizbrauca Zinaīda Mihailovna?

—   Pie Siņickiem, bet no turienes, šķiet, gribēja doties uz klosteri. Skaidri nezinu.

Ispravņiks vēl mazliet parunājās un pagrieza atpakaļ. Pjotrs Mihailičs gāja mājup un ar šausmām domāja par to, ko jutīs ispravņiks, kad uzzinās patiesību. Un Pjotrs Mihailičs iztēlojās sev šīs jūtas un, tās izjuzdams, iegāja namā.

«Palīdzi, ak, palīdzi, kungs . ..» viņš domāja.

Ēdamistabā pie vakara tējas galda sēdēja tikai krustmāte. Kā parasti, viņas sejas izteiksme pauda, ka, lai gan viņa ir vāja, neaizsargāta sieviete, taču pāri darīt sev nevienam neļaus. Pjotrs Mihailičs apsēdās otrā galda galā (viņš krustmāti nemīlēja) un klusēdams sāka dzert tēju.

—    Tava māte šodien atkal neēda pusdienas, — krustmāte teica. — Tev, Petruša, vajadzētu pievērst uzmanību. Vai tad nu bēdās palīdzēs, ja sevi mērdēs badā.

Pjotram Mihailičam likās nejēdzīgi, ka krustmāte iejaucas citu darīšanās un savu aizbraukšanu atliek tikai tāpēc, ka aizgājusi Zīna. Viņš gribēja tai pateikt ko nepatīkamu, bet savaldījās un savaldījies juta, ka pienācis īstais brīdis rīkoties un ka ciest vairs nav spēka. Vai nu rīkoties tūlīt, vai arī nokrist uz grīdas, kliegt un dauzīt galvu. Viņš iztēlojās Vlasiču un Zīnu, kā viņi abi divi, šie liberāļi, tagad apmierināti skūpstās kaut kur zem kļavas, un viss smagais un ļaunais, kas viņā bija krājies veselas septiņas dienas, izplūda pret Vlasiču.

«Viens sagrozījis māsai galvu un nozadzis to,» viņš domāja, «cits atnāks un nokaus māti, trešais aizdedzinās māju vai aplaupīs … Un tas viss draudzības, cēlu ideju, ciešanu vārdā!»

—    Nē, tas nenotiks! — pēkšņi iesaucās Pjotrs Mihailičs un uzsita dūri uz galda.

Viņš pielēca kājās un izskrēja no ēdamistabas. Stallī stāvēja pārvaldnieka apseglotais zirgs. Viņš uzlēca tajā un aizlēkšoja pie Vlasiča.

Dvēselē viņam plosījās vesela vētra. Viņš juta vajadzību izdarīt kaut ko neparastu, asu, kaut arī pēc tam" būtu jānožēlo visu mūžu. Varbūt nosaukt Vlasiču par nelieti, iesist viņam pliķi un pēc tam izaicināt uz dueli? Bet Vlasičs jau nav no tiem, kas duelējas; no nelieša vārda un pļaukas viņš kļūs tikai nelaimīgāks un vēl dziļāk noslēgsies sevī. Šie nelaimīgie, pacietīgie ir visneciešamākie, vissmagākie ļaudis. Viņiem viss paiet nesodīti. Kad nelaimīgs cilvēks, atbildot uz pelnītu pārmetumu, paskatās ar savām dziļajām, vainīgajām acīm, slimīgi pasmaida un pazemīgi noliec galvu, tad, šķiet, pat taisnībai pietrūks dūšas pacelt pret viņu roku.

«Vienalga. Es viņas klātbūtnē iesitīšu tam ar steku un sarunāšu nekaunības,» Pjotrs Mihailičs nolēma.

Viņš jāja pa savu mežu un norām un iztēlojās, kā Zīna, lai attaisnotu savu soli, runās par sievietes tiesībām, par personas brīvību un par to, ka starp civillaulību un baznīcas laulību nav nekādas starpības. Viņa īsti sievietiski tiepsies par to, ko nesaprot. Un droši vien beigu beigās jautās: «Kas tev par daļu? Kādas tev tiesības iejaukties?»

— Jā, man nav tiesību, — Pjotrs Mihailičs nomurmināja. — Jo labāk… Jo rupjāk, jo mazāk tiesību, jo labāk.

Bija smacīgi. Zemu pār zemi karājās odu mākuļi, un norās žēli brēca ķīvītes. Viss vēstīja lietu, bet nebija neviena mākoņa. Pjotrs Mihailičs šķērsoja savu robežu un aizrikšoja pa līdzenu, klaju lauku. Viņš bieži bija jājis pa šo ceļu un pazina katru krūmiņu, katru grambu. Tā, kas tagad tālu nokrēslī vīdēja kā tumša klints, bija sarkanā baznīca; viņš to varēja iztēloties visos sīkumos, pat apmetumu uz vārtiem un teļus, kas vienmēr ganījās sētā. Versti aiz baznīcas pa labi tumst birzs; tā pieder grāfam Koltovičam. Bet aiz birzs sākas Vlasiča zeme.

No baznīcas un birzs puses kāpa milzīgs, melns mākonis, un tajā plaiksnījās bāli zibeņi.

«Palūk, kā!» Pjotrs Mihailičs nodomāja. «Pasargi, kungs, pasargi!»

Zirgs no straujā jājiena ātri vien nogura, un arī Pjotrs Mihailičs nogura. Negaisa mākonis raudzījās uz viņu dusmīgi un it kā ieteica griezties mājup. Kļuva mazliet baigi.

«Es viņiem pierādīšu, ka viņiem nav taisnība!» viņš sevi drosmināja. «Viņi teiks, ka tā ir brīva mīla, personas brīvība; bet brīvība taču ir atturībā, nevis grēku kalpībā. Tā ir izvirtība, nevis brīvība!»

Tur jau vīd grāfa lielais dīķis; no mākoņa tas kļuvis zils un sadrūmis; no tā vēdīja mitruma un dūņu smarža. Pie žagaru ceļa divi vītoli, vecs un jauns, maigi pieliekušies viens pie otra. Šeit pirms divām nedēļām Pjotrs Mihailičs un Vlasičs bija staigājuši un pusbalsī dziedājuši studentu dziesmu: «Nemīlēt — nozīmē jauno dzīvi postā likt.. .» Nožēlojama dziesma!

Kad Pjotrs Mihailičs jāja caur birzi, ducināja pērkons un koki vējā šalca un liecās. Bija jāsteidzas. No birzs līdz Vlasiča mājai vēl vajadzēja jāt kādu versti pa pļavu. Tur abpus ceļa stāvēja veci bērzi. Tie izskatījās tikpat skumīgi un nelaimīgi kā bērzu saimnieks Vlasičs, bija tikpat tievi un gari izstīdzējuši kā viņš. Bērzos un zālē sāka čabināt lielas lietus lāses; vējš tūlīt aprima, un sāka smaržot mitrā zeme un papeles. Tur jau redzams Vlasiča žogs ar dzeltenajām akācijām, kas arī ir tievas un izstīdzējušas; tur, kur sēta apkritusi, var redzēt nolaistu augļu dārzu.

Pjotrs Mihailičs vairs nedomāja ne par pļauku, ne par steku un nezināja, ko darīs pie Vlasiča. Viņš bija nobijies. Viņam bija bail par sevi un par māsu, un māca baisma, ka viņš to tūlīt ieraudzīs. Kā viņa izturēsies pret brāli? Par ko viņi abi runās? Un vai negriezties atpakaļ, kamēr nav par vēlu? Tā domādams, viņš pa liepu aleju steidzīgi jāja uz mājas pusi, apjāja platos ceriņu krūmus un pēkšņi ieraudzīja Vlasiču.

Vlasičs kailu galvu, katūna kreklā un garos zābakos, zem lietus saliecies, gāja no mājas stūra uz lieveņa pusi, aiz viņa strādnieks nesa veseri un kasti ar naglām. Laikam bija pielabojuši slēģi, ko vējš purinājis. Ieraudzījis Pjotru Mihailiču, Vlasičs apstājās.

—   Vai tas esi tu? — viņš teica smaidīdams. — Nu, paskat, cik labi!

—    Jā, atjāju, kā redzi … — klusi noteica Pjotrs Mihailičs, ar abām rokām purinādams nost lietu.

—   Tad jau labi. Ļoti priecājos, — Vlasičs teica, bet roku nesniedza: šķiet, neuzdrošinājās un gaidīja, kad sniegs viņam. — Auzām derīgi! — viņš teica un pavērās uz augšu.

—    Jā.

Klusēdami viņi iegāja namā. Pa labi no priekšistabas veda durvis uz otru priekštelpu un pēc tam uz zāli, bet pa kreisi — uz mazu istabiņu, kur pa ziemu dzīvoja pārvaldnieks. Pjotrs Mihailičs un Vlasičs iegāja šajā istabā.

—    Kur tevi lietus pārsteidza? — Vlasičs jautāja.

—    Netālu. Gandrīz pie mājas.

Pjotrs Mihailičs atsēdās gultā. Viņš bija priecīgs, ka šalkoja lietus un ka istabā valdīja krēsla. Tā labāk: nav tik baismi un nevajag sarunu biedram raudzīties sejā. Dusmas bija pārgājušas, bet palikušas bailes un nemiers ar sevi. Viņš juta, ka iesācis nelādzīgi un ka šim apmeklējumam nebūs nekādas jēgas.

Abi kādu brīdi klusēja un izlikās, ka klausītos, kā līst lietus.

—    Paldies, Petruša! — Vlasičs iesāka nokāsēdamies. — Esmu tev ļoti pateicīgs, ka aijāji. Tas no tavas puses augstsirdīgi un cēli. Es to saprotu un, tici man, augsti vērtēju. Tici man!

Viņš paraudzījās logā un turpināja, stāvēdams istabas vidū:

—    Viss notika slepeni, it kā mēs no tevis slēptos. Apziņa, ka mēs varbūt esam tevi aizvainojuši un tu dusmojies, visas šīs dienas kā traips aptumšoja mūsu laimi. Bet atļauj attaisnoties. Mēs rīkojāmies paslepu ne tāpēc, ka tev būtu maz uzticējušies. Vispirms, viss notika pēkšņi, iedvesmā, un apdomāt nebija laika. Otrs, tas viss ir tik intīmi un kutelīgi… nebija ērti iejaukt kādu trešo, lai arī tik tuvu cilvēku, kāds esi tu. Bet, galvenais, mēs ļoti cerējām uz tavu augstsirdību. Tu esi visaugstsirdīgākais, viscēlākais cilvēks. Es tev esmu ļoti pateicīgs. Ja tev kādreiz ievajadzēsies manas dzīvības, tad atnāc un paņem to.

Vlasičs runāja klusā, dobjā basā, visu vienlaidus, it kā dūktu; viņš, acīm redzot, uztraucās. Pjotrs Mihailičs juta, ka nu viņa reize runāt un ka klausīties un klusēt patiesi nozīmētu tēlot šo visaugstsirdīgāko un viscēlāko vientiesi, bet viņš taču tādēļ nebija šurp jājis. Viņš strauji piecēlās un aizelsies teica pusbalsī:

—    Paklau, Grigorij, tu zini, es tevi mīlēju un labāku vīru savai māsai nevēlējos; bet tas, kas noticis, ir briesmīgi! Bail domāt!

—    Kāpēc tad bail? — Vlasičs jautāja drebošā balsī.

—    Būtu bail, ja mēs būtu ļauni rīkojušies, bet tā taču nav!

—    Paklau, Grigorij, tu zini, neesmu aizspriedumains; bet — atvaino par vaļsirdību, — manuprāt, jūs abi esat rīkojušies savtīgi. Protams, es to Zinai neteikšu, tas viņu apbēdinātu, bet tev jāzina: māte tik ļoti cieš, ka nav iespējams izteikt.

—    Jā, tas ir bēdīgi, — Vlasičs nopūtās. — Mēs to paredzējām, Petruša, bet ko mēs varējām darīt? Ja tavs solis kādu apbēdina, tas vēl nenozīmē, ka tas ir ļauns. Ko lai dara! Katram tavam nopietnam solim nenovēršami kāds jāapbēdina. Ja tu ietu cīnīties par brīvību, arī tad ciestu tava māte. Ko lai dara! Kas par visu augstāk stāda savu tuvinieku mieru, tam pilnīgi jāatsakās no idejiskas dzīves.

Aiz loga spilgti noplaiksnījās zibens, un šis spožums Vlasiča domu gaitu novirzīja it kā citā gultnē. Viņš nosēdās blakus Pjotram Mihailičam un sāka runāt pavisam ko citu, nekā vajadzēja.

—    Es, Petruša, dievinu tavu māsu, — viņš teica.

—    Kad apmeklēju tevi, tad katru reizi man bija tādas jūtas, it kā ietu dievu lūgt, un es patiesi pielūdzu Zīnu. Tagad mana dievināšana aug ar katru dienu. Viņa man ir vairāk nekā sieva! Vairāk! (Vlasičs novēcināja rokas.) Viņa ir mans svētums. Kopš tā laika, kad viņa sāka dzīvot pie manis, es ieeju savā namā kā templī. Viņa ir reti sastopama, neparasta, ļoti cēla sieviete!

«Nu, palaidis savu leijerkasti!» Pjotrs Mihailičs nodomāja; vārds «sieviete» viņam nepatika. . — Kāpēc gan jums pa īstam neapprecēties? — viņš jautāja. — Cik tava sieva grib par šķiršanos?

—    Septiņdesmit piecus tūkstošus.

—    Drusku par daudz. Bet ja patielētos?

— Neatlaidīs ne kapeikas. Tā, draugs, ir briesmīga sieviete! — Vlasičs nopūtās. — Es tev agrāk par viņu nekad netiku stāstījis, bija pretīgi atcerēties, bet nu, kad esam sākuši runāt, pastāstīšu. Es viņu apprecēju, cēla, jauka brīža ietekmēts. Mūsu pulkā, ja jau tu gribi visu zināt, kāds bataljona komandieris bija sagājies ar septiņpadsmit gadu vecu jaunavu, tas ir, vienkārši bija pavedis viņu, padzīvojis pāris mēnešu un pametis. Viņa, draugs, nonāca briesmīgā stāvoklī. Pie vecākiem atgriezties kauns, un viņi jau arī nepieņems, — mīļākais pametis, — ej kaut vai uz kazarmām un pārdodies. Pulka biedri bija sašutuši. Paši arī nebija nekādi svētie, bet šī nelietība taču pārāk dūrās acīs. Turklāt bataljona komandieri pulkā ne acu galā neieredzēja. Un, lai parādītu viņam garu degunu, vai zini, visi sašutušie praporščiki un podporučiki ar listi sāka vākt naudu nelaimīgajai jaunavai. Nu, un, kad mēs, jaunākie apakšvirsnieki, sanācām uz apspriedi un likām galdā katrs pa pieci, pa desmit rubļi, man pēkšņi kas iešāvās prātā. Gadījums šķita noderīgs varonībai. Es steidzos pie jaunavas un kvēlos izteicienos izteicu viņai savu līdzjūtību. Un, kamēr es gāju pie viņas un runājos, es viņu, šo pazemoto un noniecināto, kvēli iemīlēju. Jā . .. Un iznāca tā, ka nedēļu vēlāk es viņu bildināju. Priekšniecība un biedri uzskatīja, ka manas laulības nav savienojamas ar virsnieka cieņu. Tas mani vēl vairāk iekvēlināja. Vai zini, es uzrakstīju garu vēstuli, kurā pierādīju, ka manu soli vajag ierakstīt pulka vēsturē ar zelta burtiem utt. Vēstuli nosūtīju komandierim, bet norakstus biedriem. Protams, biju uztraucies un neiztiku bez asiem vārdiem. Man ieteica atstāt pulku. Kaut kur glabājas kāds noraksts, — es tev kādreiz došu to izlasīt. Uzrakstīts jūsmīgi. Tu redzēsi, kādu cēlu, gaišu brīdi pārdzīvoju. Es atvaļinājos un ar sievu atbraucu šurp. Pēc tēva nāves bija palikuši nelieli parādi, naudas man nebija, bet sieva ar pašām pirmajām dienām uzsāka plašu dzīvi, greznojās, spēlēja kārtis, un es biju spiests ieķīlāt muižu. Saproti, viņa dzīvoja nelabi, un no visiem maniem paziņām vienīgi tu nebiji viņas mīļākais. Pēc kādiem pāris gadiem es atpirkos no viņas, atdevu visu, kas man toreiz piederēja, un viņa aizbrauca uz pilsētu. Jā . . . Un tagad es viņai katru gadu maksāju tūkstoš divsimt rubļu. Briesmīga sieviete! Ir, draugs, tāda muša, kas iedēj oliņu zirnekļa mugurā tā, ka viņš to nekādi nespēj nokratīt. Oliņa pieaug pie zirnekļa un dzer asinis no viņa sirds. Gluži tāpat šī sieviete piesūkusies pie manis un dzer asinis no manas sirds. Viņa mani neieredz un nicina par to, ka es izdarīju muļķību, tas ir, apprecēju tādu sievieti kā viņa. Mana augstsirdība viņai šķiet nožēlojama. «Gudrs cilvēks,» viņa saka, «mani pameta, bet muļķis pievāca.» Pēc viņas domām, tikai nožēlojams idiots varējis tā rīkoties kā es. Un man, draugs, tas neciešami rūgti. Vispār, draugs, atzīšos, ka mani nomoka liktenis. Liec mani ragā.

Pjotrs Mihailičs klausījās Vlasičā un neizpratnē jautāja sev: ar ko šis cilvēks tā varējis iepatikties Zīnai? Pavecs — viņam jau četrdesmit viens gads, —plakans, kleins, šaurām krūtīm, garu degunu, iesirmu bārdu. Kad runā — šķiet, ka dīktu, slimīgi smaida un runādams neglīti vicina rokas. Nav ne veselības, ne skaistu, vīrišķīgu manieru, nav ne iznešanās, ne jautrības, bet no ārpuses, nu — tāds kā apsūbējis un nenoteikts. Ģērbjas bezgaumīgi, mājas iekārta skumīga, dzeju un glezniecību neatzīst, tāpēc ka «tās neatbilst šā laika prasībām», tas ir, viņš tās nesaprot; mūzika viņu neaizkustina. Saimnieks viņš ir vājš. Muiža galīgi paputējusi un ieķīlāta; par otru hipotēku viņš maksā divpadsmit procentu un turklāt uz vekseļiem parādā vēl tūkstošu desmit. Kad pienāk laiks maksāt procentus vai sūtīt sievai naudu, viņš no visiem lūdz aizdevumu ar tādu izteiksmi, it kā viņam mājas degtu, un tai pašā laikā'bez jēgas pārdod visu ziemai sagādāto kurināmo par pieciem rubļiem, salmu stirpu par trim rubļiem un pēc tam liek savas krāsnis kurināt ar dārza zedeņiem vai. veciem lecekšu rāmjiem. Pļavas viņam izrakņājušas cūkas, jaunaudzē staigā zemnieku lopi, bet veco koku katru ziemu kļūst arvien mazāk un mazāk; sakņu un augļu dārzā mētājas veci bišu stropi un sarūsējuši spaiņi. Viņam nav nekāda talanta, ne spēju un nav pat parastās prasmes dzīvot tā, kā dzīvo ļaudis. Praktiskajā dzīvē viņš ir naivs, vājš cilvēks, kuru viegli piekrāpt un apvainot, un ne jau velti zemnieki viņu dēvē par «vientiesi».

Viņš ir liberālis un apriņķī tiek uzskatīts par sarkanu, bet arī tas viņam iznāk garlaicīgi. Viņa brīvdomībā nav oriģinalitātes un patosa; viņš izrāda sašutumu, dusmas un prieku kaut kā vienmuļi, bez efekta un gļēvi. Pat lielas sajūsmas brīžos viņš nepaceļ galvu un paliek sakumpis. Bet visgarlaicīgākais ir tas, ka pat savas labās, godīgās idejas viņš izmanās pateikt tā, ka tās šķiet banālas un atpalicīgas. Nāk atmiņā kaut kas vecs, sen lasīts, kad viņš lēni, ar dziļdomīgu izskatu sāk spriedelēt par cildeniem, gaišiem brīžiem, par labākiem gadiem vai arī kad jūsmo par jaunatni, kas vienmēr gājusi un iet sabiedrības priekšgalā, vai arī nopeļ krievu ļaudis par to, ka viņi trīsdesmit gadu vecumā staigā mājas svārkos un aizmirst savas almae malris novēlējumus. Kad gadās pie viņa pārgulēt pa nakti, viņš uzliek uz naktsgaldiņa Pisarevu vai Darvinu. Ja pateiksi, ka esi tos jau lasījis, viņš izies un atnesīs Dobroļubovu.

Apriņķī to dēvēja par brīvdomību, un daudzi uz šo brīvdomību raudzījās kā uz nevainīgu un nekaitīgu ērmošanos; taču viņu tā padarīja dziļi nelaimīgu. Brīvdomība viņam bija tas kāpurs, par kuru viņš tikko runāja: tas bija stingri viņam pieaudzis un dzēra asinis no viņa sirds. Pagātnē dīvainas laulības Dostojevska gaumē, garas visai jūsmīgas vēstules un kopijas, rakstītas sliktā, nesaprotamā rokrakstā, bezgalīgi pārpratumi, izskaidrošanās, tad parādi, otrreizēja ieķīlāšana, alga sievai, ikmēneša aizņēmumi — un no visa tā nekāda labuma ne sev, ne citiem. Un arī patlaban kā agrāk — viņš arvien steidzas, meklē varoņdarbu un iejaucas citu darīšanās; tāpat kā agrāk, katrā izdevīgā gadījumā — garas vēstules un kopijas, nogurdinošas, vienmuļās runas par kopienu vai par māj rūpniecības pacēlumu, vai arī par sierotavas ierīkošanu — runas, kas līdzīgas cita citai, it kā tās rastos nevis dzīvās smadzenēs, bet mašīnā. Un beidzot šis skandāls ar Zīnu, kurš nezin kā beigsies! r

Bet māsa Zīna vēl jauna — viņai tikai divdesmit divi gadi, — viņa ir skaista, smalka, jautra; viņai patīk smieties, tērzēt, strīdēties, ir dedzīga mūziķe; viņa labi ģērbjas, orientējas grāmatās, prot gaumīgi iekārtot dzīvokli un savās mājās neciestu tādu istabu kā šī, kur smird pēc zābakiem un lēta degvīna. Zīna arī ir liberāla, bet viņas brīvdomībā jaušama spēka pārpilnība, jaunas, spēcīgas, drosmīgas meitenes godkārība, kvēla vēlēšanās būt labākai un oriģinālākai par citiem … Kā gan varēja notikt, ka viņa iemīlēja Vlasiču?

«Viņš ir dons Kihots, ietiepīgs fanātiķis, maniaks,» domāja Pjotrs Mihailičs, «bet viņa ir ar tādu pašu vāju raksturu, piekāpīga, nespēcīga kā es … Mēs pakļaujamies ātri un bez pretošanās. Viņa Vlasiču iemīlējusi, bet vai tad es pats viņu nemīlu par spīti visam…»

Pjotrs Mihailičs uzskatīja Vlasiču par labu, godīgu, taču aprobežotu un vienpusīgu cilvēku. Viņa pārdzīvojumos un ciešanās, kā arī visā viņa dzīvē tas neredzēja ne tuvus, ne tālus augstākus mērķus, bet saskatīja tikai garlaicību un neprasmi dzīvot. Pašuzupurēšanās un viss, ko Vlasičs dēvēja par varoņdarbu vai godīgu dziņu, Pjotram Mihailičam šķita nevajadzīga spēku šķiešana, nelietderīga, tukša dižošanās, kur aiziet ļoti daudz enerģijas. Bet tas, ka Vlasičs fanātiski ticēja, ka viņa domu gaita ir neparasti godīga un nemaldīga, šķita naivi un pat slimīgi; un tas, ka Vlasičs visu mūžu nez kā izmanījies sajaukt niecīgo ar cildeno, ka viņš muļķīgi apprecējies un uzskata to par varonību, un vēlāk sagājies ar sievietēm, un iztēlojis to par nez kādas idejas uzvaru, — tas vienkārši bija nesaprotami.

Tomēr Pjotrs Mihailičs mīlēja Vlasiču, juta viņā kādu spēku, un nez kāpēc tam vienmēr trūka dūšas pretoties.

Vlasičs apsēdās pavisam tuvu, lai patērzētu tumsā, lietum čabinot, un jau nokremšķinājās, gatavs pastāstīt kaut ko garu, līdzīgu savam precību stāstam, taču Pjotrs Mihailičs nespēja klausīties; viņu mocīja doma, ka tūlīt ieraudzīs māsu.

—    Jā, tev dzīvē nav veicies, — viņš lēnīgi teica, — bet, atvaino, mēs esam novirzījušies no galvenā. Mēs runājām par citu.

—   Jā, jā, patiesi. Tad nu pievērsīsimies galvenajam, — Vlasičs teica un piecēlās. — Es saku tev,

Petruša: mums sirdsapziņa tīra. Mēs neesam laulāti, bet, ka mrūsu laulība ir pilnīgi likumīga, — ne man tas jāpierāda, ne tev tas jāklausās. Tu domā tikpat brīvi kā es, un, paldies dievam, domstarpību šai ziņā mums nevar būt. Kas attiecas uz mūsu nākotni, tad lai tā tevi nebaida. Es strādāšu ar sviedriem vaigā, naktis negulēšu, vārdu sakot, pielikšu visus spēkus, lai Zīna būtu laimīga. Viņas dzīve būs skaista. Tu jautāsi: vai es to spēšu izdarīt? Spēšu, draugs! Kad cilvēks ik brīdi domā tikai par vienu un to pašu, tad viņam nav grūti panākt to, ko viņš vēlas. Bet iesim pie Zīnas! Viņa jāiepriecina.

Pjotram Mihailičam iepukstējās sirds. Viņš piecēlās un sekoja Vlasičam priekšnamā, bet no turienes zālē. 5ajā milzīgajā, drūmajā istabā atradās tikai klavieres un rinda ar bronzu rotātu veclaiku krēslu, uz kuriem neviens nekad nesēdēja. Uz klavierēm dega viena svece. No zāles klusēdami iegāja ēdamistabā. Te arī bija klaji un nemājīgi; istabas vidū apaļš, divdaļīgs galds uz sešām resnām kājām un tikai viena svece. Pulkstenis lielā, sarkanā, svētbilžu skapītim līdzīgā ietvarā rādīja pustrīs.

Vlasičs atvēra durvis uz blakus istabu un teica:

—    Zinočka, ieradies Petruša!

Tūlīt kļuva dzirdami steidzīgi soļi un ēdamistabā ienāca Zīna, gara, pilnīga un ļoti bāla, kādu Pjotrs Mihailičs viņu bija redzējis pēdējo reizi mājā, — melnos svārkos un sarkanā blūzē ar sprādzi pie joslas . . . Viņa ar vienu roku apskāva brāli un noskūpstīja uz deniņiem.

—    Kāds negaiss! — viņa teica. — Grigorijs kaut kur aizgāja, un es paliku viena visā mājā.

Viņa nebija samulsusi un raudzījās brālī sirsnīgi un skaidri — kā mājās; skatoties viņā, arī Pjotram Mihailičam pārgāja apmulsums.

—   Bet tu taču nebaidies negaisa, — viņš teica, apsēzdamies pie galda.

—    Jā, bet te ir milzīgas istabas, nams vecs un, pērkonam rūcot, viss skan kā skapis ar traukiem, Vispār jauks namiņš, — viņa turpināja, nosēzdamās iepretim brālim. — Te vai katrā istabā mājo kāda patīkama atmiņa. Manā istabā, iedomājies tikai, nošāvies Grigorija vectētiņš.

—   Augustā būs nauda, izremontēšu dārza māju, — Vlasičs teica.

—    Nez kāpēc pērkona negaisā nāk prātā vectētiņš, — Zina turpināja. — Bet šajā ēdamistabā pērts kāds cilvēks, kamēr nomiris.

—    Tas ir patiess notikums, — Vlasičs apliecināja un paskatījās ar platām acīm uz Pjotru Mihailiču. — Četrdesmitajos gados šo muižu rentējis kāds Olivjērs, francūzis. Viņa meitas portrets tagad mētājas bēniņos. Ļoti skaista. Sis Olivjērs, kā man tēvs stāstīja, nicinājis krievus par tumsonību un nikni zaimojies par viņiem. Tā viņš prasījis, lai mācītājs, iedams garām kungu namam, noņemtu cepuri jau pa pusversti, un, kad Olivjēru ģimene braukusi pa sādžu, baznīcā vajadzējis zvanīt. Ar dzimtļaudīm un vispār ar šās pasaules mazajiem viņš garas ceremonijas nav taisījis. Reiz te pa ceļu gājis garām kāds klaiņātājs, visai labsirdīgs Krievzemes dēls, kaut kas līdzīgs Gogoļa bursas audzēknim Homam Brutam. Viņš lūdzis atļauju pārgulēt nakti, iepaticies pārvaldniekam, un viņu atstājuši kantorī. Ir daudz variantu. Vieni stāsta, ka klaidonis dumpojis zemniekus, citi — it kā to iemīlējusi Olivjēra meita. Nezinu, kā īsti bijis, tikai kādā jaukā vakarā Olivjērs viņu ataicinājis šurp un nopratinājis, pēc tam pavēlējis pērt. Iedomājies, pats sēž pie šā te galda un dzer bordo, bet zirgu puiši per klaidoni. Tā spīdzinājis. Pret rītu klaidonis nomiris no sitieniem, un viņa līķi kaut kur paslēpuši. Stāsta, ka iemetuši Koltoviča dīķī. Sākuši meklēties pakaļ, taču francūzis samaksājis, kam nākas, dažus tūkstošus un aizbraucis uz Elzasu. Pa to laiku izbeidzies rentes termiņš, un ar to lieta arī beigusies.

—    Kādi nelieši! — Zīna noteica un nodrebinājās.

—    Mans tēvs labi atcerējās gan Olivjēru, gan viņa meitu. Stāstīja — bijusi ievērojama skaistule un turklāt ekscentriska. Es domāju, ka klaidonis visu ko būs paveicis: ij zemniekus dumpojis, ij meitai galvu sagrozījis. Var jau būt, ka tas nemaz nebija klaidonis, bet kāds inkognito.

Zīna iegrima domās: notikums ar klaidoni un skaisto francūzieti, acīm redzot, bija tālu aiznesis viņas iztēli. Pjotram Mihailičam šķila, ka beidzamajā nedēļā ārēji viņa nemaz nav pārvērtusies, tikai kļuvusi mazliet bālāka. Viņa raudzījās mierīgi un kā parasti, it kā ar savu brāli būtu atbraukusi pie Vlasiča ciemos. Bet Pjotrs Mihailičs juta, ka viņā pašā notikusi kāda pārmaiņa. Un patiesi, agrāk, kad māsa dzīvoja mājās, viņš ar to bija varējis runāt par itin visu, bet tagad nebija spēka uzdot pat vienkāršu jautājumu: «Kā tu šeit dzīvo?» Šis jautājums šķita neveikls un nevajadzīgs. Laikam gan tāda pati pārvērtība notikusi arī Zīnā. Viņa nesteidzās uzsākt sarunu par māti, par māju, par savu romānu ar Vlasiču; viņa neattaisnojās, nerunāja, ka civillaulība labāka par baznīcas laulību, neuztraucās un mierīgi domāja par notikumu ar Olivjēru … Un kāpēc gan viņa pēkšņi bija sākusi runāt par Olivjēru?

—    Jums abiem pleci mitri no lietus, — Zīna teica un priecīgi pasmaidīja; viņu aizkustināja šī mazā līdzība starp brāli un Vlasiču.

Un Pjotrs Mihailičs juta, cik rūgts un drausmīgs viņa stāvoklis. Viņš atcerējās savu tukšo namu, aizvērtās klavieres un Zīnas gaišo istabiņu, kurā tagad vairs neviens neieiet, atcerējās, ka dārza alejā vairs nemana viņas mazo kāju pēdas un ka pirms vakariņu tējas vairs neviens, skaļi smiedamies, neiet peldēties. Viss, pie kā viņš arvien vairāk un vairāk bija sācis pierast kopš agras bērnības, par ko mīlēja domāt, kad dažreiz sēdēja smacīgā klasē vai auditorijā, — skaidrība, tīrība, prieks, viss, kas māju pildīja ar dzīvību un gaismu, bija aizgājis uz neatgriešanos, zudis un sajucis ar augstsirdīgā praporščika, izvirtuša bābieša, pašnāvnieka vectēva, nez kāda bataljona komandiera rupjo, netīkamo dēku … Un sākt sarunas par māti vai domāt, ka pagātne var atgriezties, nozīmētu nesaprast to, kas skaidrs.

Pjotra Mihailiča acis pieplūda ar asarām un roka, kas gulēja uz galda, sāka trīsēt. Zīna nojauta, par ko viņš domā, un arī viņas acis piesarka un iemirdzējās.

—    Grigorij, panāc šurp! — viņa teica Vlasičam.

Abi piegāja pie loga un sāka par kaut ko klusi sa

runāties. Un no tā, kā Vlasičs noliecās pie viņas un kā viņa tajā raudzījās, Pjotrs Mihailičs vēlreiz saprata, ka viss nelabojami beidzies un ka runāt ne par ko nevajag. Zīna izgāja.

—    Tā ja, draugs, — Vlasičs ierunājās pēc īsas klusēšanas, berzēdams rokas un smaidīdams. — Es nesen nosaucu mūsu dzīvi par laimi, bet tas, tā sakot, pakļaujoties literārām prasībām. Patiesībā laimes vēl nav bijis. Zīna visu laiku domāja par tevi, par māti un mocījās; viņā raudzīdamies, arī es mocījos. Viņai ir brīvs un drosmīgs raksturs, bet bez rūdījuma, vai zini, ir grūti, un turklāt viņa ir jauniņa. Kalpi viņu dēvē par jaunkundzi; šķiet, nieks, bet tas viņu uztrauc. Tā ja, draugs.

Zīna atnesa pilnu šķīvi ar zemenēm. Aiz viņas ienāca maza istabene, pēc izskata kautrīga un nomākta. Tā uzlika galdā piena krūzi un paklanījās zemu, zemu .. . Viņai bija kaut kas kopīgs ar veclaiku mēbelēm — tikpat sastindzis un garlaicīgs.

Lietu vairs nedzirdēja. Pjotrs Mihailičs ēda zemenes, bet Vlasičs ar Zīnu klusēdami skatījās viņā. Tuvojās nevajadzīga un neizbēgama saruna, un visi trīs jau juta tās smagumu. Pjotram Mihailičam acīs atkal ienesās asaras; viņš atbīdīja šķīvi un teica, ka laiks doties uz mājām, citādi būšot vēls un droši vien atkal sākšot līt. Nu bija pienācis mirklis, kad Zinai aiz pieklājības vajadzēja sākt runāt par mājniekiem un par savu jauno dzīvi.

—   Kā tad mūsmājās? — viņa ātri jautāja, un viņas bālā seja nodrebēja. — Kā dzīvo māmiņa?

—   Tu jau māmiņu pazīsti … — Pjotrs Mihailičs atbildēja, uz māsu neskatīdamies.

—    Petruša, tu ilgi esi domājis par notikušo, — māsa ierunājās, saņēmusi brāli aiz piedurknes, un viņš saprata, cik grūti tai runāt. — Tu ilgi esi domājis; saki man — vai var cerēt, ka māmiņa kādreiz samierināsies ar Grigoriju … un vispār ar šo stāvokli?

Viņa stāvēja tuvu pie brāļa, seju pret seju, un tas pabrīnījās, ka viņa ir tik skaista un ka agrāk to it kā nebija manījis; un tas, ka viņa lutinātā un smalkā māsa, kas pēc izskata tik līdzīga mātei, dzīvoja pie

Vlasiča un ar Vlasiču, līdzās sastingušai istabenei, blakus seškāju galdam, mājā, kur līdz nāvei pērts dzīvs cilvēks, ka vina tūliņ nebrauks brālim līdzi mājās, bet paliks te pa nakti, — tas Pjotram Mihailičam šķita neticams absurds.

—    Tu jau māmiņu pazīsti… — viņš teica, neatbildējis uz jautājumu. — Manuprāt, vajadzēja ievērot. . . kaut ko darīt, palūgt viņai piedošanu vai. . .

—    Bet lūgt piedošanu nozīmē izlikties, ka mēs esam slikti rīkojušies. Mātei par apmierinājumu esmu ar mieru melot, bet tas taču neko nelīdzēs. Es māmiņu pazīstu. Nu, kas būs — būs! — Zīna teica, kļuvusi jautra, ka pats nepatīkamākais jau pateikts. — Pagaidīsim piecus, desmit gadus, pacietīsimies, bet tad, ko dievs dos, tas būs.

Viņa saņēma brāli aiz rokas un, kad gāja caur tumšo priekšnamu, piespiedās pie viņa pleca.

Izgāja uz lieveņa. Pjotrs Mihailičs atvadījās, uzlēca zirgā un sāka jāt soļos. Zīna un Vlasičs viņu nāca gabaliņu pavadīt. Bija klusi, silti, un brīnišķīgi smaržoja pēc siena, pie debesīm starp mākoņiem kvēloja zvaigznes. Vecais Vlasiča dārzs, kas savā mūžā bija redzējis tik daudz bēdīgu notikumu, snauda, tumsā ietinies, un nez kāpēc bija skumji jāt pa to.

—    Mums ar Zīnu šodien pēc pusdienas bija daži patiesi gaiši brīži! — Vlasičs teica. — Es viņai izlasīju priekšā lielisku rakstu par pārceļotāju jautājumu. Izlasi, draugs! Tev tas nepieciešams! Tas ir izcili godīgs raksts. Es neizturēju un aizrakstīju uz redakciju autoram vēstuli. Uzrakstīju tikai vienu rindu: «Pateicos un cieši spiežu godīgo roku!»

Pjotrs Mihailičs gribēja teikt: «Nejaucies taču, lūdzams, citu darīšanās!» — tomēr noklusēja.

Vlasičs gāja pie labā kāpšļa, bet Zīna pie kreisā; abi, šķita, aizmirsuši, ka jāgriežas uz mājām, bija mitrs un jau tuvojās Koltoviča birzs. Pjotrs Mihailičs juta, ka viņi kaut ko gaida no tā, lai gan paši nezina, ko, un viņam kļuva neciešami žēl abu. Tagad, kad tie ar pazemīgu izskatu un domīgi gāja blakus zirgam, viņš bija dziļi pārliecināts, ka viņi ir nelaimīgi un nevar būt laimīgi, un viņu mīla šķita bēdīga, nelabojama

kļūda. Aiz žēluma un apziņas, ka viņš ne ar ko nevar palīdzēt, uzmācās tāds dvēseles gurdenums, ka viņš, lai glābtos no līdzcietības smagajām jūtām, bija gatavs uz visādiem upuriem.

—   Es pie jums šad tad atjāšu pārnakšņot, — viņš teica.

Bet tas izklausījās, it kā viņš piekāptos, un viņu neapmierināja. Kad apstājās pie Koltoviča birzs, lai atvadītos, viņš noliecās pie Zīnas, pieskārās tās plecam un teica:

—    Tev, Zīna, taisnība. Tu esi labi rīkojusies!

Un, lai neteiktu neko vairāk un neapraudātos, viņš uzsita zirgam un ielēkšoja birzī. Jādams pa tumsu, atskatījās un ieraudzīja, ka Vlasičs ar Zinu iet pa ceļu uz māju — viņš — plati soļodams, bet viņa tam blakus steidzīgi, lēkājošā gaitā — un par kaut ko dzīvi sarunājas.

«Es esmu veca bāba,» Pjotrs Mihailičs nodomāja. «Aizjāju, lai izšķirtu jautājumu, bet vēl vairāk to sarežģīju. Bet lai nu dieva rokā!»

Ap sirdi bija smagi. Kad izbeidzās birzs, viņš sāka jāt soļos un pēc tam pie dīķa apstādināja zirgu. Gribējās nekustīgi sēdēt un domāt. Uzlēca mēness un sarkana staba veidā atspīdēja dīķa otrā pusē. Kaut kur dobji ducināja pērkons. Pjotrs Mihailičs nemirkšķinādams raudzījās ūdenī un iztēlojās māsas izmisumu, viņas sāpīgo bālumu un sausās acis, ar kādām tā slēps no ļaudīm savu pazemojumu. Viņš iztēlojās tās grūtniecību, mātes nāvi, bēres, Zīnas šausmas … Lepnā, māņticīgā sirmgalve citādi nebeigs kā ar nāvi. Nākotnes drausmīgās ainas tēlojās viņa priekšā uz tumšā, gludā ūdens, un starp bālajiem sieviešu veidoliem viņš redzēja pats sevi — mazdūšīgu, vāju, ar vainīgu izskatu …

Simt soļos no diķa labējā krasta nekustīgi stāvēja kaut kas tumšs: vai tas cilvēks vai garš celms? Pjotrs Mihailičs atcerējās bursaku, kas bija nogalināts un iemests šajā dīķī.

«Olivjērs rīkojās necilvēcīgi, taču vienādi vai otrādi viņš jautājumu izšķīra, bet es, lūk, neko neesmu apņēmies un tikai jaucu,» viņš nodomāja, ieskatīdamies

tumšajā, spocīgajā veidolā. «Viņš runāja un darīja to, ko domāja, bet es runāju un daru ne to, ko domāju; un droši nezinu, ko īsti domāju …»

Viņš piejāja pie tumšā veidola: tas bija vecs, trūdošs stabs, palicis no kādas ēkas.

No birzs un Koltoviča mājas stipri vēsmoja kreimenes un medus saldas zāles. Pjotrs Mihailičs jāja pa dīķa malu un skumīgi raudzījās ūdenī, un, atcerēdamies savu dzīvi, pārliecinājās, ka līdz šim runājis un rīkojies ne tā, kā domājis, un ļaudis viņam maksājuši ar to pašu, un tāpēc visa dzīve viņam tagad šķita tikpat tumša kā šis ūdens, kurā atspoguļojās nakts debess un staipījās ūdensaugi. Un viņam šķita, ka to nevar izlabot.

SESTĀ PALĀTA

I

Slimnīcas pagalmā ir neliela piebūve, ko iekļauj vesels dadžu, nātru un savvaļas kaņepju mežs. Jumts tai norūsējis, dūmenis pussagruvis, kāpnītes lievenim satrunējušas un apaugušas ar zāli, no apmetuma palikušas vairs tikai atliekas. Ar priekšpusi tā pievērsta slimnīcai, otrs gals raugās uz lauku, no kura to šķir pelēks slimnīcas žogs ar naglām. Šīm naglām ar smailēm uz augšu un žogam, kā arī pašai celtnei ir tas īpatnēji sērīgais, nolādēti nožēlojamais izskats, kāds pie mums mēdz būt tikai slimnīcu un cietumu ēkām.

Ja nebaidāties, ka jūs sadzels nātres, tad dosimies pa šauro taciņu, kas ved uz šo piebūvi, un paskatīsimies, kas notiek iekšpusē. Atvēruši pirmās durvis, mēs ieejam priekšnamā. Šeit pie sienām un ap krāsni sagāzti veseli kalni slimnīcas grabažu. Matrači, veci, noplīsuši uzsvārči, bikses, zili svītroti krekli, nekur nederīgi, novalkāti apavi — visas šīs drazas samestas kaudzēs, samīdītas, savandītas, pūst un izgaro nelāgu smaku.

Uz grabažām ar pīpi zobos gulšņā sargs Ņikita, vecs atvaļināts zaldāts ar izbalējušām sarkanas krāsas uzšuvēm. Viņam ir barga, izdēdējusi seja, nokarenas uzacis, kas piešķir sejai stepju aitu suņa izteiksmi, un sarkans deguns; viņš nav gara auguma, izskatās pasauss un stiegrains, bet stāja iespaidīga un dūres pamatīgas. Viņš pieder pie tiem vientiesīgajiem, stingrajiem, paklausīgajiem un trulajiem cilvēkiem, kas par visu vairāk pasaulē ciena kārtību un tāpēc pārliecināti, ka šie jāsit. Viņš sit pa seju, pa krūtīm, pa muguru,' kur vien pagadās, un ir pārliecināts, ka citādi šeit nebūtu kārtības.

Tālāk jūs ieejat lielā, plašā istabā, kas aizņem visu ēku, ja neskaita priekšnamu. Sienas šeit nokrāsotas netīri zilganā krāsā, griesti apkvēpuši kā dūmu istabā,— skaidrs, ka ziemu šeit dūmo krāsnis un mēdz būt tvans. Logi iekšpusē izķēmoti ar dzelzs režģiem. Grīda pelēka un skabargaina. Smird pēc skābiem kāpostiem, lampu kvēpiem, blaktīm un amonjaka, un šī smirdoņa pirmajā brīdī rada iespaidu, it kā jūs ieietu zvērnīcā.

Istabā atrodas pie grīdas pieskrūvētas gultas. Tanīs sēž un guļ cilvēki, kuri ģērbušies zilos slimnieku uzsvārčos un kuriem pēc veclaiku paraduma galvās naktscepures. Tie ir ārprātīgie.

Viņu šeit ir pavisam pieci. Tikai viens cēlies no dižciltīgajiem, pārējie visi sīkpilsoņi. Pirmais no durvīm — garš, kalsnējs vīrs ar sarkanām, spīdīgām ūsām un saraudātām acīm — sēž, atspiedis galvu, un lūkojas vienā punktā. Dienu un nakti viņš skumst, grozīdams galvu, nopūzdamies un rūgti smaidīdams; sarunās piedalās reti un uz jautājumiem parasti neatbild. Viņš ēd un dzer mehāniski, kad dod. Spriežot pēc mokpilnā, svelošā kāsa, sārtuma vaigos un vājuma, viņam sācies dilonis.

Nākamais ir mazs, rosīgs, ļoti kustīgs večuks ar smailu bārdiņu un melniem, cirtainiem nēģera matiem. Dienu viņš klaiņā pa istabu no viena loga līdz otram vai sēž savā gultā, sakrustojis kājas kā turks, un kā svilpis neapturami svelpj, paklusām dzied un smej. Savu bērna jautrību un možo raksturu viņš izpauž arī nakti, kad uzceļas, lai pielūgtu dievu, tas ir, padauzītu ar dūrēm sev pa krūtīm un pabikstītu ar pirkstu durvis. Tas ir žīds Moiseika, muļķītis, kas sajucis pirms gadiem divdesmit, kad viņam nodegusi cepuru darbnīca.

No visiem sestās palātas iemītniekiem tikai viņam vienam pašam atļauts iziet ārpus mājas un pat no slimnīcas sētas uz ielu. Tādu privilēģiju viņš bauda kopš seniem laikiem — laikam gan tāpēc, ka ir vecs slimnīcas iemītnieks un kluss, nekaitīgs muļķītis, pilsētas āksts, ko jau sen parasts redzēt ielās puiku un suņu ielenktu. Ar uzsvārcīti mugurā, jocīgo naklscepuri galvā un tupelēm kājās, reizēm basām kājām un pat bez biksēm — viņš staigā pa ielām, apstājas pie vārtiem un bodītēm un lūdz kapeiciņu. Vienā vietā viņam iedod kvasu, otrā maizi, trešā kapeiciņu, un tā viņš parasti atgriežas slimnīcā paēdis un bagāts. Visu, ko viņš atnes līdzi, Ņikita viņam atņem par labu sev. Zaldāts to izdara rupji, sirdīgi, izgriezdams uz āru kabatas un piesaukdams dievu par liecinieku, ka nekad vairs nelaidīšot žīdu uz ielas un ka nekārtības viņš nepavisam nevarot ciest.

Moiseikam patīk visiem pakalpot. Viņš pasniedz biedriem ūdeni, apsedz tos, kad viņi guļ, sola katram atnest no ielas pa kapeiciņai un uzšūt pa jaunai cepurei; viņš arī baro ar karoti savu kaimiņu kreisajā pusē, paralītiķi. Viņš to dara nevis aiz līdzjūtības un kādiem humāniem apsvērumiem, bet gan atdarinādams savu kaimiņu labajā pusē — Gromovu un neviļus viņam pakļaudamies.

Ivans Dmitričs Gromovs, trīsdesmit trīs gadus vecs vīrs, cēlies no dižciltīgajiem, bijušais tiesu pristavs un guberņas sekretārs, sirgst ar vajāšanas māniju. Viņš vai nu guļ gultā, saritinājies kamolā, vai arī staigā no viena kakta uz otru, it kā lai izkustētos, bet sēž ļoti reti. Viņš ir vienmēr satraukts, saviļņots un sasprindzis miglainās, nenoteiktās gaidās. Pietiek ar vismazāko troksnīti priekšnamā vai kliedzienu pagalmā, lai viņš paceltu galvu un sāktu klausīties: vai nenāk viņam pakaļ? Vai nemeklē viņu? Un viņa seja pie tam pauž ārkārtīgu nemieru un riebumu.

Man patīk viņa platā, kaulainā seja, kas vienmēr ir bāla un nelaimīga un kas kā spogulī atspulgo cīņā un ilgstošās bailēs nomocīto dvēseli. Viņa grimases ir dīvainas un slimīgas, bet smalkie vaibsti, ko sejā iezīmējušas dziļas, patiesas ciešanas, ir saprātīgi un inteliģenti, acīs vīd silts, veselīgs spožums. Man patīk viņš pats, pieklājīgs, pakalpīgs un neparasti delikāts pret visiem, izņemot Ņikitu. Ja kādam nokrīt podziņa vai karote, viņš aši izlec no gultas un paceļ to. Ik rītus viņš.apsveic savus biedrus ar labrītu, likdamies gulēt, novēl viņiem saldu dusu.

Bez pastāvīgi saspringtā stāvokļa un grimasēm viņa ārprātība izpaužas vēl šādi. Reizēm vakaros viņš ietinas savā uzsvārcītī un, pie visām miesām drebēdams, zobus klabinādams, sāk ātri staigāt no viena kakta otrā un starp gultām. Liekas, it kā viņu kratītu stiprs drudzis. Spriežot pēc tā, kā viņš pēkšņi apstājas un paraugās biedros, redzams, ka viņam gribas teikt kaut ko ļoti svarīgu, bet, acīm redzot, apsvērdams, ka viņā neklausīsies vai arī viņu nesapratīs, nepacietīgi papurina galvu un soļo atkal. Taču drīz vien vēlēšanās runāt gūst virsroku pār dažādajiem apsvērumiem, un viņš vairs neattur sevi, bet runā kvēli un dedzīgi. Viņa runa ir saraustīta, drudžaina kā murgi, trauksmaina un ne vienmēr saprotama, toties tanī, tiklab vārdos, kā balsī, dzirdams kaut kas ārkārtīgi labs. Kad viņš runā, jūs redzat viņā kā ārprātīgo, tā cilvēku. Grūti skicēt uz papīra viņa neprātīgo valodu. Viņš runā par cilvēku nekrietnību, par varmācību, kas mīda kājām patiesību, par skaisto dzīvi, kāda ar laiku būs virs zemes, par logu režģiem, kas viņam ik brīdi atgādina varmāku trulumu un nežēlību. Iznāk nesakarīgs, saraustīts senu, bet vēl līdz galam neizdziedētu dziesmu popurijs.

II

Pirms divpadsmit vai piecpadsmit gadiem pilsētā, pašā galvenajā ielā, savā namā dzīvoja ierēdnis Gromovs, kārtīgs un turīgs vīrs. Viņam bija divi dēli: Sergejs un Ivans. Būdams jau ceturtā kursa students, Sergejs sasirga ar ātro diloni un nomira, un šī nāve bija it kā sākums veselai virknei likstu, kas piepeši sāka piemeklēt Gromovu ģimeni. Nedēļu pēc Sergeja bērēm veco Gromovu nodeva tiesai par viltošanu un izšķērdēšanu, un drīz vien viņš cietuma slimnīcā nomira ar tīfu. Namu un visu kustamo mantu pārdeva ūtrupē, un Ivans Dmitričs ar māti palika bez kādiem līdzekļiem.

Agrāk, tēva laikā, Ivans Dmitričs dzīvoja Pēterburgā, kur studēja universitātē un saņēma sešdesmit līdz septiņdesmit rubļu mēnesī, un viņam nebija nekādas sajēgas par trūkumu, turpretim tagad viņam vajadzēja krasi mainīt dzīves veidu. Viņam bija no rīta līdz naktij jāpasniedz stundas par grašiem, jānodarbojas ar pārrakstīšanu un tomēr jābadojas, jo visu peļņu viņš nosūtīja mātes iztikai. Tādu dzīvi Ivans Dmitričs neizturēja; viņš zaudēja uzņēmību, sāka sirgt un, pametis universitāti, atbrauca mājās. Šeit pilsētiņā viņš ar protekciju dabūja skolotāja vietu apriņķa skolā, bet nesapratās ar biedriem, nepatika skolniekiem un drīz vien pameta darbu. Māte nomira. Kādu pusgadu viņš staigāja bez vietas, pārtikdams tikai no maizes un ūdens, tad sāka strādāt par tiesas pristavu. Šai vietā viņš palika tik ilgi, kamēr tika atbrīvots slimības dēļ.

Viņš nekad, pat jaunībā — studenta gados, nelikās īsti vesels. Viņš bija vienmēr bāls, vājš, ātri saaukstējās, maz ēda, slikti gulēja. No vienas degvīna glāzītes viņam noreiba galva un uzmācās histērija. Viņu allaž valdzināja cilvēki, bet sava nervozā rakstura un aizdomīguma dēļ ne ar vienu tuvu nesagājās un viņam nebija draugu. Par pilsētniekiem aizvien izteicās nicīgi, sacīdams, ka viņu neaptēstā gara tumsība un miegainā kustoņu dzīve liekoties derdzīga un riebīga. Viņš runāja tenorā, skaļi, dedzīgi un ne citādi kā ar sašutumu un uzbudinājumu vai arī sajūsmu un izbrīnu, bet arvien neliekuļoti. Lai par ko sāka ar viņu runāt, viņš beigās nonāca līdz vienam un tam pašam: pilsētā ir smacīgi un garlaicīgi dzīvot, sabiedrībai nav augstāku interešu, tās dzīve ir bāla, bezjēdzīga, pilna daždažādu varmācību, rupjas izvirtības un liekulības; nelieši ir paēduši un apģērbušies, bet godīgie cilvēki pārtiek no druskām; vajadzīgas skolas, vietēja avīze ar godīgu virzienu, teātris, publiski priekšlasījumi, inteliģences saliedētība; vajadzīgs, lai sabiedrība apzinātos sevi un lai to pārņemtu šausmas. Savos spriedumos par cilvēkiem viņš sabiezināja krāsas, lietoja tikai baltu un melnu, neatzīstot nekādas nianses; cilvēkus viņš sadalīja godīgajos un neliešos; vidējo nebija. Par sievietēm un mīlestību viņš vienmēr runāja dedzīgi, jūsmīgi, bet nebija ne reizes iemīlējies.

Par spīti viņa asajiem spriedumiem un nervozitātei, pilsētā viņu labi ieredzēja un aiz muguras mīlīgi dēvēja'par Vaņu. Viņa iedzimtā smalkjūtība, pakalpība, godīgums, tikumiskā skaidrība un apvalkātie svārciņi, slimīgais izskats un ģimenes nelaimes iedvesa labas, siltas un skumjas jūtas; turklāt viņš bija krietni izglītots un daudz lasījis, pēc pilsētnieku domām, zināja visu, un pilsētā viņu uzskatīja par kaut ko līdzīgu staigājošai enciklopēdijai.

Viņš lasīja ļoti daudz. Dažkārt stundām ilgi sēž klubā, nervozi rausta bārdiņu un šķirsta žurnālus un grāmatas; no viņa sejas redzams, ka viņš nelasa, bet taisni rij, tik tikko pagūst izlasīto sagremot. Jādomā, ka lasīšana bija viena no viņa slimīgajām paražām, jo viņš vienlīdz kāri metās uz visu, kas gadījās pie rokas, pat uz pērnajiem laikrakstiem un kalendāriem. Savās mājās viņš arvien lasīja, atlaidies gultā.

III

Kādā rudens rītā, sacēlis mēteļa apkakli un brizdams pa dubļiem, Ivans Dmitričs pa šķērsieliņām un sētmalēm devās pie kāda pilsoņa, lai no viņa iekasētu to, kas pēc izpildraksta pienācās. Viņš bija drūmā omā, kā allaž rītos. Kādā šķērsieliņā viņš sastapa divus važās iekaltus arestantus un viņiem līdzi četrus sargkareivjus ar šautenēm. Agrāk Ivans Dmitričs ļoti bieži satika arestantus, un ikreiz tie viņā modināja līdzjūtību un neveiklības sajūtu, turpretim tagad šī satikšanās ietekmēja viņu pavisam sevišķi, savādi. Viņam pēkšņi nezin kāpēc likās — arī viņu var iekalt važās un tāpat vest pa dubļiem uz cietumu. Kad viņš bija apmeklējis pilsoni un atgriezās mājās, pie pasta satika pazīstamu policijas uzraugu, kas apsveicinājās ar viņu un pavadīja dažus soļus pa ielu, un tas viņā nezin kāpēc modināja aizdomas. Mājās visu dienu viņam neizgāja no prāta arestanti un kareivji ar šautenēm un neizprotams dvēseles nemiers neļāva lasīt un koncentrēties. Vakarā viņš neaizdedza savā istabā gaismu, nakti negulēja un visu laiku domāja, ka viņu var apcietināt, iekalt važās un iesēdināt cietumā. Viņš neapzinājās nekādas vainas un varēja galvot, ka arī turpmāk nekad nenogalinās, nededzinās un nezags; bet vai tad grūti pastrādāt noziegumu netīšām, neviļus, un vai nav iespējams apmelojums, galu galā tiesas kļūda? Ne velti taču tautas mūžsenā pieredze māca, ka no ubaga tarbas un cietuma nevar atkauties. Pie tagadējās tiesāšanas kārtības kļūda ļoti iespējama, un tā nebūtu nekāds brīnums. Cilvēki, kas savā arodā, darbā sastopas ar citu ciešanām, piemēram, tiesneši, policisti, ārsti, ar laiku aiz paraduma tā norūdās, ka, lai arī gribētu, tomēr nevar izturēties pret saviem klientiem citādi kā formāli; šai ziņā viņi ne ar ko neatšķiras no zemnieka, kas sētmalē kauj jērus un teļus un nepamana asinis. Bet, lai nevainīgam cilvēkam atņemtu visas īpašuma tiesības un viņu notiesātu uz katorgu, tiesnesim, formāli, bezsirdīgi izturoties pret personu, vajadzīga tikai viena liela — laiks. Tikai laiks, lai ievērotu dažas formalitātes, par kurām tiesnesim maksā algu, un tad — visam beigas. Meklē pēc tam taisnību un aizsardzību šai mazajā, netīrajā pilsētelē, divsimt verstu no dzelzceļa! Un vai tad nav smieklīgi domāt par taisnību, kad ikkatru varmācību sabiedrība uzņem kā saprātīgu un mērķtiecīgu nepieciešamību un ikkatrs žēlsirdības akts, piemēram, attaisnojošs spriedums, izraisa veselu neapmierinājuma, atriebības jūtu izvirdumu?

Otrā rītā Ivans Dmitričs piecēlās no gultas, šausmu pārņemts, ar aukstiem sviedriem uz pieres, jau pilnīgi pārliecināts, ka viņu var ik brīdi apcietināt. Ja vakardienas smagās domas viņu tik ilgi neatstāj, viņš domāja, tas nozīmē, ka tajās tomēr ir daļa patiesības. Tās tik tiešām nevarēja iešauties prātā bez kāda iegansta.

Gorodovojs nesteigdamies pagāja gar logiem: tas kaut ko nozīmē. Rau, divi cilvēki apstājušies mājas tuvumā un klusē. Kāpēc viņi klusē?

Un Ivanam Dmitričam sākās moku pilnas dienas un naktis. Visi, kas gāja garām logiem un nāca iekšā pagalmā, likās spiegi un slepenpolicisti. Pusdienas laikā parasti ispravņiks brauca pār jūgā pa ielu; viņš brauca no savas muižas, kas atradās pilsētas tuvumā, uz policijas valdi, bet Ivanam Dmitričam ikreiz šķita, ka viņš braug pārāk ātri un ar kādu īpašu izteiksmi sejā: acīm redzot, steidzas paziņot, ka pilsētā radies ļoti svarīgs noziedznieks. Ivanam Dmitričam lika nodrebēt ikkatrs zvans un klauvējiens pie vārtiem, viņš cieta mokas, sastopot pie saimnieces kādu nepazīstamu cilvēku; sastapdamies ar policistiem un žandarmiem, viņš smaidīja un uzsvilpoja, lai izliktos vienaldzīgs. Ivans Dmitričs negulēja augām naktīm, gaidīdams apcietināšanu, tomēr skaļi krāca un nopūtās it kā miegā, lai saimniecei liktos, ka viņš guļ; ja neguļ, tas nozīmē, ka viņu moka sirdsapziņa — kas par pierādījumu! Fakti un veselīgā loģika viņam iegalvoja, ka visas šīs bailes ir blēņas un psihopātija, ka apcietināšanā un cietumā, ja raugās uz šo jautājumu plašāk, īstenībā nav nekā briesmīga, kaut tikai sirdsapziņa būtu mierīga; bet, jo gudrāk un loģiskāk viņš prātoja, jo stiprāks un mokpilnāks kļuva dvēseles nemiers. Tas atgādināja, kā reiz kāds vientulis gribējis sev izlīst vietu mūžamežā; jo cītīgāk viņš strādājis ar cirvi, jo biezāk un spēcīgāk ataudzis mežs. Redzēdams, ka prātošana veltīga, Ivans Dmitričs galu galā atmeta to pavisam un pilnīgi pakļāvās izmisumam un bailēm.

Viņš sāka meklēt vientulību un vairīties no cilvēkiem. Tiesu pristava darbs arī agrāk viņam bija pretīgs, bet tagad kļuva neciešams. Viņš baidījās, ka viņu kaut kā iegāzīs, nemanot iebāzīs kabatā kukuli un pēc tam pieķers, vai ari viņš pats netīšām ielaidīs kroņa papīros kļūdu, kas līdzvērtīga viltojumam, vai arī nozaudēs svešu naudu. Dīvaini, ka nekad senāk viņa domas nebija tik elastīgas un atjautīgas kā tagad, kad viņš ik dienas izgudroja tūkstošiem visdažādāko ieganstu, lai varētu nopietni baidīties par savu brīvību un godu. Toties viņam ievērojami atslāba interese par ārpasauli, it sevišķi pret grāmatām, un stipri vājinājās atmiņa.

Pavasarī, kad nokusa sniegs, gravā pie kapsētas atrada divus pussatrūdējušus līķus — vecu sievu un zēnu ar varmācīgas nāves pazīmēm. Pilsētā to vien runāja kā par šiem līķiem un nezināmajiem slepkavām. Lai nedomātu, ka viņš nogalinājis, Ivans Dmitričs staigāja pa ielām un smaidīja, bet, satiekoties ar paziņām, bālēja, sarka un sāka apgalvot, ka nav neķītrāka nozieguma par vāju un neaizsargātu cilvēku slepkavību. Šie meli drīz vien viņu nogurdināja, un pēc neilgām pārdomām viņš nolēma, ka viņa stāvoklī vislabākais ir noslēpties saimnieces pagrabā. Pagrabā viņš nosēdēja vienu dienu, tad nakti un otru dienu, stipri nosala un, sagaidījis krēslu, slepeni kā zaglis ielavījās savā istabā. Līdz gaismai viņš nostāvēja istabas vidū nekustēdamies un klausīdamies. Agri no rīta pirms saules lēkta pie saimnieces atnāca mūrnieki. Ivans Dmitričs labi zināja, ka viņi atnākuši, lai pārmūrētu virtuvē krāsni, bet bailēs viņam likās — tie ir par mūrniekiem pārģērbušies policisti. Viņš paklusām izgāja no dzīvokļa un, šausmu pārņemts, bez cepures un svārkiem metās skriet pa ielu. Riedami viņam pakaļ dzinās suņi, kaut kur aiz muguras kliedza kāds vīrs, ausīs svilpoja vējš, un Ivanam Dmitričam šķita, it kā visas pasaules varmācība būtu viņam aiz muguras un dzītos pakaļ.

Viņu aizturēja, pārveda mājās un saimnieci aizsūtīja pēc ārsta. Ārsts Andrejs Jefimičs, par ko būs runa turpmāk, parakstīja aukstas kompreses galvai unlauruķiršu pilienus, skumīgi nogrozīja galvu un aizgāja, pateicis saimniecei, ka vairs nenākšot, jo vajagot mierīgi atļaut cilvēkiem zaudēt prātu. Tā kā mājā nebija līdzekļu dzīvot un ārstēties, tad drīz vien Ivanu Dmitriču aizveda uz slimnīcu un tur novietoja veneriķu palātā. Viņš pa naktīm negulēja, niķojās un traucēja slimniekus, un drīz vien pēc Andreja Jefimiča rīkojuma viņu pārcēla uz sesto palātu.

Pēc gada Ivans Dmitričs bija pilsētā jau pavisam aizmirsts, un viņa grāmatas, ko saimniece sagāza kamanās zem nojumes, bija izvazājuši puikas.

IV

Ivana Dmitriča kaimiņš kreisajā pusē, kā jau minēju, bija žīds Moiseika, bet labajā — aptaukojies, gandrīz apaļš vīrs ar trulu, pavisam nesapratīgu seju. Tas ir nekustīgs, rijīgs un netīrs kustonis, kas jau sen zaudējis spēju domāt un just. No viņa vienmēr plūst asa, smacīga smirdoņa.

Ņikita, kas viņu apkopj, briesmīgi, no visa spēka sit viņu, nesaudzēdams savas dūres; un baigi ir nevis tas, ka sit, — pie tā var pierast, — bet gan tas, ka šis stulbais kustonis neatbild uz sitieniem ne ar skaņu, ne kustību, ne acu izteiksmi, bet tikai mazliet līgojas kā smaga muca.

Piektais un pēdējais sestās palātas iemītnieks ir sīkpilsonis, kas kādreiz strādājis par šķirotāju pastā, — neliels, kalsnējs gaišmatis ar labsirdīgu, bet mazliet valšķīgu seju. Spriežot pēc viņa gudrajām, mierīgajām acīm, kas raugās skaidri un līksmi, viņam kaut kas aiz ādas, un viņš glabā kādu Joti svarīgu un patīkamu noslēpumu. Viņam zem spilvena un matrača ir kaut kas tāds, ko viņš nevienam nerāda, taču ne aiz bailēm, ka viņam to varētu atņemt vai nozagt, bet aiz kautrības. Reizēm viņš pieiet pie loga un, pagriezis biedriem muguru, uzliek sev kaut ko uz krūtīm un skatās, galvu pieliecis; ja šai brīdī viņam pieies klāt, viņš sakaunēsies un noraus kaut ko no krūtīm. Bet viņa noslēpumu nav grūti atminēt.

—    Apsveiciet mani, — viņš mēdz bieži sacīt Ivanam Dmitričam, — man taisās piešķirt Staņislava otrās pakāpes ordeni ar zvaigzni. Otro pakāpi ar zvaigzni dod tikai ārzemniekiem, bet man to nezin kāpēc grib piešķirt izņēmuma kārtā, — viņš smaida, neizpratnē paraustīdams plecus. — To nu gan, atzīstos, negaidīju!

—   Es šais lielās nekā nesaprotu, — Ivans Dmitričs drūmi atzīstas.

—    Bet vai zināt, ko es agri vai vēlu panākšu? — valšķīgi piemiegdams acis, turpina bijušais šķirotājs. — Es katrā ziņā iegūšu zviedru «Polārzvaigzni». Tas ir tāds ordenis, kā dēļ vērts pacīnīties. Balts krusts un melna lente. Izskatās ļoti skaisti.

Laikam gan nevienā citā vietā dzīve nav tik vienmuļa kā šai mājā. Rītos slimnieki, atskaitot paralītiķi un resno, mazgājas priekšnamā pie lielā tovera un slaukās uzsvārču stūros; pēc tam dzer no alvas krūzītēm tēju, ko Ņikita atnesis no galvenā korpusa. Katram pienākas pa vienai krūzītei. Pusdienās ēd skābu kāpostu zupu un biezputru, vakariņās apēd putru, kas atlikusi no pusdienām. Starplaikos gulšņā, guļ aizmiguši, lūkojas ārā pa logiem un staigā no viena kakta uz otru. Un tā katru dienu. Pat bijušais šķirotājs mūžīgi runā par vieniem un tiem pašiem ordeņiem.

Sestajā palātā reti redz jaunatnācējus. Jaunus sajukušos ārsts sen vairs nepieņem, bet tādu, kam tiktos apmeklēt trako namus, šai pasaulē nav daudz. Reizi divos mēnešos šai mājā mēdz ierasties bārddzinis Semjons Lazaričs. Kā viņš skuj ārprātīgos un kā Ņikita viņam šai darbā palīdz, un kāds satraukums ikreiz pārņem slimniekus, tiklīdz ierodas piedzērušais, smaidošais bārddzinis, par to nerunāsim.

Atskaitot bārddzini, neviens neieskatās šai mājā. Slimnieki nosodīti redzēt diendienā tikai Ņikitu.

Tomēr nesen slimnīcas korpusā izplatījās diezgan dīvainas baumas.

Izplatījās baumas, it kā sesto palātu esot sācis apmeklēt ārsts.

V

Dīvainas baumas!

Ārsts Andrejs Jefimičs Ragins savā ziņā ir ievērojams vīrs. Stāsta, ka agrā jaunībā viņš bijis ļoti dievbijīgs un gatavojies garīdznieka karjerai, un ka, pabeidzis 1863. gadā ģimnāziju, gribējis iestāties garīgajā seminārā, bet it kā viņa tēvs, medicīnas doktors un hirurgs, dzēlīgi izzobojis viņu un kategoriski paziņojis, ka neatzīšot. popu par savu dēlu. Cik tur taisnības — nezinu, bet pats Andrejs Jefimičs ne vienu reizi vien atzinies, ka nekad nav jutis aicinājumu nodoties medicīnai un vispār speciālām zinātnēm.

Lai būtu kā būdams, beidzis medicīnas fakultāti, viņš par mācītāju nekļuva. Nekādu dievbijību neizrādīja un savas ārsta karjeras sākumā garīgu personu atgādināja tikpat maz kā tagad.

Āriene viņam smagnēja, rupja kā zemniekam; ar savu seju, bārdu, taisnajiem matiem un drukno, neveiklo augumu viņš atgādina krodzinieku lielceļa mal$ — rijīgu, nesātīgu un stūrgalvīgu. Seja skarba, zilām dzīsliņām pārklāta, mazas acis, sarkans deguns. Viņam ir ne tikai garš augums un plati pleci, bet arī milzīgas rokas un kājas: šķiet, ja gāzīs ar dūri, — gals klāt. Bet soļi viņam lēni un gaita piesardzīga, zaglīga; sastopoties šaurajā gaitenī, viņš allaž apstājas pirmais, lai grieztu ceļu, un nevis basā, kā būtu gaidāms, bet smalkā, maigā tenoriņā saka: «Atvainojiet!» Uz kakla viņam neliels uztūkums, kas nejauj valkāt cietas, stīvinātas apkaklītes, un tāpēc viņš aizvien ģērbies mīkstā audekla vai katūna kreklā. Vispār viņš neģērbjas, kā ārstam pienāktos. Vienu un to pašu uzvalku viņš nēsā gadus desmit, un jaunais apģērbs, ko viņš parasti nopērk žīda tirgotavā, viņam mugurā izskatās tikpat novalkāts un saburzīts kā vecais; tais pašos svārkos, kuros pieņem slimniekus, viņš arī ēd pusdienas un iet ciemos; tomēr ne aiz skopuma, bet aiz pilnīgas nevērības pret savu ārieni.

Kad Andrejs Jefimičs atbrauca uz pilsētu, lai stātos amatā, «labdarības iestāde» bija briesmīgā stāvoklī. Palātās, gaiteņos un slimnīcas pagalmā smirdoņas dēj bija grūti elpot. Slimnīcas kalpotāji, kopējas un viņu bērni gulēja palātās kopā ar slimniekiem. Viņi sūdzējās, ka tarakāni, blaktis un peles nejaujot dzīvot. Hirurģiskajā nodajā nespēja apkarot rozi. Visā slimnīcā bija tikai divi skalpeļi un nebija neviena termometra, vannās turēja kartupeļus. Uzraugs, saimniecības vadītāja un feldšeris apzaga slimniekus, bet par agrāko ārstu, Andreja Jefimiča priekšteci, stāstīja, it kā viņš paslepus pārdevis slimnīcas spirtu un ierīkojis sev veselu harēmu no kopējām un slimniecēm. Pilsētā šīs nekārtības bija ļoti labi zināmas un pat tika pārspīlētas, bet pret tām izturējās mierīgi; viena daļa tās attaisnoja tādējādi, it kā slimnīcā guļot tikai sīkpilsoņi un zemnieki, kam vajagot būt apmierinātiem, jo mājās tie dzīvojot daudz sliktāk nekā slimnīcā; vai tad tie jābarojot ar irbēm! Citi turpretim attaisnodami stāstīja, ka pilsētai vienai pašai bez zemstes palīdzības neesot pa spēkam uzturēt labu slimnīcu; paldies dievam, ka esot kaut tāda! Bet jaunā zemste neatvēra dziedinātavu ne pil

sētā, ne tās apkaimē, aizbildinādamās ar to, ka pilsētai jau esot sava slimnīca.

Apskatījis slimnīcu, Andrejs Jefimičs secināja, ka tā ir netikumiska iestāde un jo sevišķi kaitīga iedzīvotāju veselībai. Pēc viņa domām, visgudrākais, ko varētu darīt, būtu atlaist slimniekus un slimnīcu slēgt. Bet viņš nosprieda, ka ar viņa gribu vien nepietiek, lai to panāktu, un ka tas būtu veltīgi; ja fizisko un morālo nešķīstību padzen no vienas vietas, tā pāriet uz otru; jāgaida, kamēr tā pati izzūd. Turklāt, ja cilvēki nodibinājuši slimnīcu un pacieš to, tas nozīmē, ka tā viņiem vajadzīga; aizspriedumi un visas šīs dzīves neģēlības un neķītrības vajadzīgas, jo tās ar laiku pārvēršas par kaut ko derīgu, tāpat kā mēsli melnzemē. Virs zemes nav nekā laba, kas pirmsākumā nebūtu bijis neģēlīgs.

Pieņēmis vietu, Andrejs Jefimičs izturējās pret nekārtībām, kā redzams, diezgan vienaldzīgi. Viņš tikai lūdza, lai slimnīcas kalpotāji un kopējas negulētu palātās, un novietoja divus skapjus ar instrumentiem; turpretim uzraugs, saimniecības vadītāja, feldšeris un hirurģiskā roze palika, kā bijuši.

Andrejs Jefimičs ārkārtīgi cienī gudru prātu un godīgumu, bet, lai iekārtotu ap sevi saprātīgu un godīgu dzīvi, viņam pietrūkst rakstura stingrības un ticības savām tiesībām. Pavēlēt, aizliegt un uzstāties viņš nepavisam neprot. Izskatās tā, it kā viņš būtu devis solījumu nekad nepacelt balsi un nelielot pavēles formu. Viņam grūti pateikt «dod» un «atnes»; kad gribas ēst, viņš nedroši nokāsējas un saka virējai: «Vai nevarētu tēju …» — vai arī: «Vai nevarētu dabūt pusdienas.» Bet pasacīt uzraugam, lai vairs nezog, viņu padzīt vai pilnīgi likvidēt šo nevajadzīgo parazīta amatu, — tas viņam nepavisam nav pa spēkam. Kad Andreju Jefimiču apkrāpj vai viņam glaimo, vai atnes parakstīt apzināti nelietīgu rēķinu, viņš nosarkst kā vēzis un jūtas vainīgs, bet rēķinu tomēr paraksta; kad slimnieki sūdzas par badu vai par kopēju rupjībām, viņš samulst un, vainīgs juzdamies, murmina:

— Labi, labi, vēlāk pārbaudīšu . .. Droši vien kāds pārpratums …

Pirmajā laikā Andrejs Jefimičs strādāja ļoti cītīgi.

Viņš pieņēma pacientus ik dienas no rīta līdz pusdienām, operēja un pat nodarbojās ar vecmātes profesiju. Dāmas izteicās par viņu, ka viņš esot uzmanīgs un lieliski nosakot slimības, it īpaši bērniem un sievietēm. Bet ar laiku šis darbs viņam manāmi apnika ar savu vienmuļību un acīm redzamo veltīgumu. Šodien pieņem trīsdesmit slimnieku, bet rīt jau, skaties, sanākuši trīsdesmit pieci, parīt četrdesmit, un tā no dienas dienā, no gada gadā, taču mirstība pilsētā nemazinās, un slimnieki nemitējas nākt. Nopietni palīdzēt četrdesmit atnākušajiem slimniekiem rīta cēlienā līdz pusdienas laikam nav fiziski iespējams, tātad neviļus iznāk tīrā krāpšana. Pārskata gadā pieņemti divpadsmit tūkstoši atnākušo slimnieku, tātad, vienkārši spriežot, piekrāpti divpadsmit tūkstoši cilvēku. Ievietot nopietni slimos palātās un nodarboties ar viņiem pēc zinātnes likumiem arī nav iespējams, jo likumi ir, bet zinātnes nav; turpretim, lai mestu pie malas filozofiju un pedantiski darītu to, ko prasa likums, kā mēdz rīkoties pārējie ārsti, vispirms vajadzīga tīrība un ventilācija, nevis netīrumi, vajadzīgs veselīgs ēdiens, nevis smirdošu skābu kāpostu zupa, un labi palīgi, nevis zagļi.

Un kāpēc gan neļaut cilvēkiem nomirt, ja nāve ir ikviena indivīda normāls un likumīgs gals? Kāds labums no tā, ja nez kāds tirgonis vai ierēdnis nodzīvos vēl kādus piecus vai desmit gadus? Bet, ja redzam medicīnas mērķi tai apstāklī, ka zāles atvieglo ciešanas, neviļus uzmācas jautājums: kādēļ tās jāatvieglo? Pirmkārt, ciešanas it kā virzot cilvēku uz pilnību, un, otrkārt, ja cilvēce tiešām iemācīsies atvieglot savas ciešanas ar tabletēm un pilieniem, tā pilnīgi atmetīs reliģiju un filozofiju, kurās līdz šim atrada ne tikai aizsardzību pret visvisādām likstām, bet pat laimi. Puškins pirms nāves cietis drausmīgas mokas, nabaga Heine vairākus gadus nogulējis paralizēts; kāpēc tad lai nepasirgst tāds Andrejs Jefimičs vai kāda Matrjona Savišna, kuru dzīve ir bez kāda satura un būtu pavisam tukša un līdzinātos amēbas dzīvei, ja nebūtu ciešanu?

Šādu prātojumu nomākts, Andrejs Jefimičs nolaida rokas un vairs negāja ik dienas uz slimnīcu.

Viņa dzīve rit tā. Parasti viņš pieceļas no rīta ap pulksten astoņiem, apģērbjas un dzer tēju. Tad atsēžas savā kabinetā kaut ko palasīt vai arī dodas uz slimnīcu. Tur, slimnīcā, šaurā, tumšā gaitenī sēž ambulances slimnieki, gaidīdami pieņemšanu. Viņiem garām, klaudzinādami pa ķieģeļu grīdu zābakus, skraida apkalpotāji un kopējas, aiziet izdēdējušie, uzsvārčos tērptie slimnieki, aiznes mirušos un netīrumu tFaukus, raud bērni, pūš caurvējš. Andrejs Jefimičs zina, ka slimniekiem, kas sirgst ar drudzi, diloni un vispār ir jutīgi, tāda apkārtne sagādā mokas, — bet ko lai dara? Pieņemamā istabā viņu sagaida feldšeris Sergejs Sergejičs, resns neliela auguma vīrs ar skūtu, tīri nomazgātu, apaļu seju, maigām, vieglām kustībām, ģērbies jaunā, ērtā uzvalkā, tā vairāk atgādinādams senatoru nekā feldšeri. Pilsētā viņam ir milzīga prakse, viņš valkā baltu kaklasaiti un uzskata sevi lietpratīgāku par ārstu, kuram nemaz nav prakses. Pieņemamās istabas kaktā svētbilžu skapītī stāv liela svētbilde ar priekšā pakārtu smagu lampadu, līdzās tai svečturis baltā apvalkā; pie sienām karājas arhiereju ģīmetnes, Svjatogoras klostera skats un sakaltuši rudzupuķu vainagi. Sergejs Sergejičs ir reliģiozs, un viņam palīk svētsvinība. Svētbildi viņš iegādājies pats par saviem līdzekļiem; svētdienās pieņemamā istabā kāds no slimniekiem, paklausot viņa pavēlei, skaļā balsī lasa lūgšanas, bet pēc lasīšanas pats Sergejs Sergejičs apstaigā visas palātas ar kvēpināmo trauku un izkvēpina tās ar vīraku.

Slimnieku ir daudz, bet laika maz, un tāpēc visa procedūra aprobežojas vienīgi ar īsu aptauju un kaut kādu zāļu — ziedes vai rīcineļļas izsniegšanu. Andrejs Jefimičs sēž, atbalstījis vaigu rokā, domās nogrimis, un mehāniski uzdod jautājumus. Ari Sergejs Sergejičs sēž, berzē savas rokas un retumis iejaucas sarunā.

— Sirgstam un ciešam trūkumu tāpēc, — viņš saka, — ka maz pielūdzam žēlīgo dievu. Jā!

Pieņemšanas laikā Andrejs Jefimičs neizdara nekādas operācijas; viņš jau sen atradis no tām, un asinis

viņu nepatīkami satrauc. Kad viņam jāatver bērnam mute, lai apskatītu kaklu, bet bērns kliedz un aizstāvas ar roķelēm, viņam no trokšņa reibst galva un acīs parādās asaras. Viņš steidz parakstīt zāles un vicina rokas, lai sieva drīzāk nes bērnu projām.

Pieņemšanā viņam drīz vien apnīk slimnieku biklums un viņu nesapratne, cienīgā Sergeja Sergejiča tuvums, ģīmetnes pie sienām un paša jautājumi, kurus viņš nemitīgi uzdod jau vairāk nekā divdesmit gadu. Un, pieņēmis piecus sešus slimniekus, viņš iet projām. Pārējos bez viņa pieņem feldšeris.

Ar patīkamo domu, ka, paldies dievam, privātprakses sen vairs nav un ka viņu neviens netraucēs, Andrejs Jefimičs, pārnācis mājās, nekavējoties nosēžas kabinetā pie galda un sāk lasīt. Viņš lasa ļoti daudz un aizvien ar lielu patiku. Pusi algas viņš izdod par grāmatām; viņa sešu istabu dzīvokļa trīs istabas piekrautas ar grāmatām un veciem žurnāliem. Visvairāk viņam patīk vēsturiski un filozofiski darbi; medicīnā turpretim viņš izraksta tikai vienu pašu «Ārstu», ko vienmēr sāk lasīt no beigām. Lasīšana ilgst ikreiz dažas stundas bez pārtraukuma un viņu nenogurdina. Viņš lasa ne tik ātri un trauksmaini, kā kādreiz lasīja Ivans Dmitričs, bet lēnām, iedziļinoties, bieži vien apstājoties tādās vietās, kas viņam patīk vai nav saprotamas. Grāmatai līdzās arvien stāv karafīte ar degvīnu un skābs gurķis vai skābēts ābols tieši uz galda, bez šķīvja. Ik pēc pusstundas viņš, neatraujot acis no grāmatas, ielej sev glāzīti un izdzer, tad neskatīdamies satausta gurķi un nokož gabaliņu.

Pulksten trijos viņš piesardzīgi tuvojas virtuves durvīm, nokāsējas un saka:

—    Darjuška, vai nevarētu dabūt pusdienas . ..

Pēc diezgan sliktām un netīrīgi pagatavotām pusdienām Andrejs Jefimičs staigā pa savām istabām, sakrustojis rokas uz krūtīm, un domā. Pulkstenis nosit četri, tad pieci, bet viņš visu laiku staigā un domā. Retumis nočīkst virtuves durvis, un tanīs parādās Darjuškas sarkanā, samiegojusies seja.

—    Andrej Jefimič, vai jums nav jau laiks dzert alu? — viņa norūpējusies vaicā.

—   Nē, vēl nav laiks … — viņš atbild. — Es pagaidīšu .. . pagaidīšu …

Pret vakaru parasti ierodas pastmeistars Mihails Averjaničs, vienīgais cilvēks visā pilsētā, kura sabiedrība neapgrūtina Andreju Jefimiču. Mihails Averjaničs reiz bijis ļoti bagāts muižnieks un kalpojis kavalērijā, bet izputējis un vecumdienās, trūkuma spiests, iestājies pasta resorā. Viņam ir možs, veselīgs izskats, krāšņa, sirma vaigubārda, labi audzināta cilvēka iznesība un skaņa, patīkama balss. Viņš ir labsirdīgs un jūtīgs, bet ātri iekaist. Kad pastā kāds apmeklētājs protestē, nav apmierināts vai vienkārši sāk izrunāties, Mihails Averjaničs tumši pietvīkst, trīc pie visām miesām un kliedz pērkona balsī: «Klusēt!» — tā ka pasta nodaļa jau sen izpelnījusies tādas iestādes reputāciju, kurā bail ierasties. Mihails Averjaničs cienī un mīl Andreju Jefimiču izglītības un cēlās dvēseles pēc, bet pret pārējiem pilsētas iemītniekiem izturas augstprātīgi, kā pret saviem apakšniekiem.

—    Te nu es esmu! — viņš saka, ienākdams pie Andreja Jefimiča. — Sveiki, dārgais draugs! Vai neesmu jums jau apnicis, ko?

—    Gluži otrādi, ļoti priecājos, — ārsts viņam atbild. — Man allaž prieks jūs redzēt.

Draugi apsēžas kabinetā uz dīvāna un brītiņu klusēdami pīpē.

—    Darjuška, vai nevarētu mums alu? — Andrejs Jefimičs saka.

Arī pirmo pudeli viņi izdzer klusēdami: ārsts — nogrimis domās, Mihails Averjaničs līksmi, moži — kā cilvēks, kam ir kas ļoti interesants, ko pastāstīt. Sarunu arvien uzsāk ārsts.

—    Cik žēl, — viņš lēnām un klusām saka, grozīdams galvu un nelūkodamies sarunu biedram acīs (viņš nekad neraugās acīs), — cik ļoti žēl, cienījamo Mihail Averjanič, ka mūsu pilsētā pavisam nav cilvēku, kas prastu un kam patiktos gudri un interesanti sarunāties. Tas mums ir milzīgs trūkums. Pat inteliģence nepaceļas pāri banalitātei; tās attīstības līmenis, es jums saku, nebūt nav augstāks kā zemākajai kārtai,

—    Gluži pareizi. Piekrītu.

—    Jūs pats zināt, — ārsts turpina klusi, nošķirot katru vārdu, — ka šai pasaulē viss ir nenozīmīgs un neinteresants, izņemot cilvēka prāta augstākās garīgās izpausmes. Prāts novelk asu robežu starp dzīvnieku un cilvēku, norāda uz cilvēka dievišķību un dažā ziņā pat aizstāj viņam nemirstību, kuras nav. Tāpēc arī gudrība ir vienīgais iespējamais baudas avots. Mēs turpretim neredzam un nedzirdam ap sevi gudrību, — tātad mums laupīta bauda. Tiesa, mums ir grāmatas, bet tās nepavisam nav dzīva saruna un tuvība. Ja atļausiet izteikt ne visai veiksmīgu salīdzinājumu, tad grāmatas ir notis, bet saruna — dziedāšana.

—    Gluži pareizi.

Iestājas klusums. No virtuves iznāk Darjuška un ar trulu, skumju izteiksmi, atspiedusi seju dūrītē, apstājas durvīs, lai paklausītos.

—    Ak vai! — Mihails Averjaničs nopūšas. — Jums iegribējies no tagadējiem gudrības!

Un viņš stāsta, cik varena, jautra un interesanta bijusi dzīve agrāk, cik gudra inteliģence bijusi Krievijā un cik augstus tā ieskatījusi goda un draudzības jēdzienus. Naudu aizdeva bez vekseļa, un uzskatīja par apkaunojumu nesniegt palīdzīgu roku biedram, kam tās vajag. Un kādas bija karagaitas, dēkas, sadursmes, kādi biedri, kādas sievietes! Un Kaukāzs — kas par brīnišķīgu zemi! Kāda bataljona komandiera sieva, dīvaina sieviete, vilkusi mugurā virsnieka drēbes un jājusi pa vakariem kalnos viena pati bez pavadoņa. Runā, ka aulā viņai bi jis romāns ar kādu kņaziņu.

—    Ak svētā dievmāte … — Darjuška* nopūšas.

—    Un kā dzēra! Kā ēda! Un kādi pārgalvīgi liberāļi bija toreiz!

Andrejs Jefimičs klausās, bet nedzird; viņš kaut ko domā un iedzer pa malkam alus.

—    Man bieži rādās sapņos gudri cilvēki un sarunas ar tiem, — viņš negaidot saka, pārtraukdams Mihailu Averjaniču. — Mans tēvs man deva lielisku izglītību, bet, sešdesmito gadu ideju ietekmēts, piespieda mani kļūt par ārstu. Man šķiet, ja es toreiz nebūtu viņu paklausījis, tad tagad atrastos pašā garīgās kustības centrā. Droši vien es būtu kādas fakultātes loceklis. Protams, ari gudrība nav mūžīga, tā ir pārejoša, bet jūs jau zināt, kāpēc es jūtu tieksmi uz to. Dzīve ir nepatīkamas lamatas. Kad domājošs cilvēks sasniedz vīra gadus un gūst brieduma apziņu, viņš negribot jūtas it kā lamatās, no kurām nav izejas. Un tiešām, pret viņa gribu kaut kādas nejaušības atsaukušas viņu no nebūtības dzīvē … Kādēļ? Ja viņš grib izzināt savas eksistences jēgu un mērķi, viņam to nesaka vai arī saka kaut ko nejēdzīgu; viņš klauvē — neviens neatver; pie viņa ierodas nāve — arī pret viņa gribu. Un, lūk, tāpat kā cietumā cilvēki, kurus saista kopīga nelaime, jūtas vieglāk, kad saiet kopā, tā arī dzīvē nepamana lamatas, kad cilvēki, kas jūt tieksmi analizēt un vispārināt, saiet kopā un pavada laiku, pārrunādami lepnas, brīvas idejas. Šai nozīmē gudrība ir neaizstājama bauda.

—    Gluži pareizi.

Nelūkodamies sarunu biedram acīs, klusi un ar pauzēm Andrejs Jefimičs joprojām runā par gudriem cilvēkiem un sarunām ar tiem, Mihails Averjaničs uzmanīgi klausās viņā un piekrīt: «Gluži pareizi.»

—   Vai tad jūs neticat dvēseles nemirstībai? — piepeši pastmeistars jautā.

—   Nē, cienījamo Mihail Averjanič, neticu, un man nav pamata ticēt.

—   Jāatzīstas, ari es šaubos. Kaut gan, taisnību sakot, man ir tāda sajūta, ka nekad nemiršu. Savā prātā domāju, ka man, vecam nelgām, būtu laiks mirt! Taču sirdī skan kāda balstiņa: netici, tu nemirsi! .. .

Pēc pulksten deviņiem Mihails Averjaničs aiziet. Apvilkdams priekšnamā kažoku, viņš nopūzdamies saka:

—    Kādā provinces kaktā gan liktenis mūs aiznesis! Visnepatīkamākais tas, ka šeit būs arī jānomirst. Ak vai! …

VII

Aizvadījis draugu, Andrejs Jefimičs atsēžas pie galda un sāk atkal lasīt. Vakara un vēlāk nakts klusumu netraucē neviena skaņa, un laiks, šķiet, apstājas un sastingst līdz ar ārstu, kas sēž pie grāmatas, un šķiet, ka neeksistē nekas cits kā vien šī grāmata un lampa ar zaļo abažūru. Ārsta raupjo zemnieka seju pamazām apstaro aizgrābts un jūsmīgs smaids par cilvēka prāta darbīgumu. «Ai, kādēļ gan cilvēks nav nemirstīgs?» viņš domā. «Kam gan smadzeņu centri un krokas, kam redze, valoda, pašsajūta, ģeniālas spējas, ja tam visam lemts nokļūt zemē un galu galā atdzist līdz ar zemes garozu, pēc tam miljoniem gadu bez jēgas un bez mērķa joņot līdz ar zemi ap sauli? Lai atdzistu un pēc tam joņotu, nemaz nav vajadzīgs izraut no nebūtības cilvēku ar viņa augsto, gandrīz dievišķīgo prātu un pēc tam it kā par apsmieklu pārvērst viņu par māla piku.

Vielu maiņa! Kāda gan gļēvulība mierināt sevi ar šo nemirstības surogātu! Neapzinīgie procesi, kas noris dabā, ir pat niecīgāki par cilvēku muļķību, jo šai muļķībā tomēr ir apziņa un griba, turpretim procesos nav gluži nekā. Vienīgi gļēvulis, kuram vairāk baiļu no nāves nekā pašcieņas, var mierināt sevi ar to, ka viņa miesa ar laiku dzīvos zālē, akmenī, krupī. .. Redzēt savu nemirstību vielu maiņā ir tikpat dīvaini kā pareģot spožu nākotni vijoles kārbai pēc tam, kad dārgā vijole sadauzīta un kļuvusi nederīga.»

Kad sit pulkstenis, Andrejs Jefimičs atgāžas mīkstā krēsla atzveltnē un aizver acis, lai mazliet padomātu. Un nejauši, grāmatā izlasīto labo domu ietekmēts, viņš raida skatienu savā pagātnē un tagadnē. Pagātne ir pretīga, labāk to neatcerēties. Bet tagadnē ir tas pats, kas pagātnē. Viņš zina, ka tai pašā laikā, kad viņa domas līdz ar atdzisušo zemi joņo ap sauli, blakus ārsta dzīvoklim lielajā korpusā nīkst cilvēki slimībās un fiziskā netīrībā; kāds varbūt neguļ un karo ar kukaiņiem, kādam pielīp roze, vai arī kāds vaid tāpēc, ka viņam pārāk cieši uzlikts apsējs; varbūt slimnieki spēlē ar kopējām kārtis un dzer degvīnu. Pārskata gadā pievilti divpadsmit tūkstoši cilvēku; visi slimnīcas pasākumi, tāpat kā pirms divdesmit gadiem, balstās uz zādzībām, ķildām, tenkām, onkuļu būšanas, rupja šarlatānisma, un slimnīca, tāpat kā agrāk, ir netikumiska un cilvēku veselībai augstākā mērā kaitīga iestāde. Viņš zina, ka sestajā palātā aiz režģiem Ņikita sit slimniekus un ka Moiseika staigā ik dienas pa pilsētu un lūdz dāvanas.

No otras puses, viņam ļoti labi zināms, ka pēdējo divdesmit piecu gadu laikā medicīnā norisinājusies teiksmaina pārmaiņa. Kad viņš studēja universitātē, viņam šķita, ka medicīnu drīz vien piemeklēs alķīmijas un metafizikas liktenis, turpretim tagad, kad viņš naktīs lasa, medicīna viņu aizkustina un izraisa viņā izbrīnu un pat sajūsmu. Tik tiešām, kāds negaidīts spožums, kāda revolūcija! Ar antiseptikas palīdzību tagad izdara tādas operācijas, kādas dižais Pirogovs uzskatīja par neiespējamām pat in spe. Parastie zemstes ārsti uzdrošinās realizēt ceļgala locītavas rezekciju, uz simt ķeizargriezieniem tikai viens nāves gadījums, bet akmeņus organismā uzlūko par tādu nieku, ka par to pat neraksta. Radikāli izārstē sifilisu. Un iedzimtības teorija, hipnotisms, Pastēra un Koha atklājumi, higiēna ar statistiku, mūsu krievu — zemstes medicīna? Psihiatrija ar tās slimību tagadējo klasifikāciju, uztveršanas un ārstēšanas metodēm — salīdzinājumā ar to, kas bijis, ir vesels Elbruss. Garā vājajiem tagad nelej uz galvas aukstu ūdeni un nevelk mugurā trako kreklus; viņus tur cilvēciskos apstākļos, un, kā raksta avīzēs, viņiem pat sarīko izrādes un balles. Andrejs Jefimičs zina, ka, pastāvot tagadējiem uzskatiem un gaumei, tāda nejēdzība kā sestā palāta iespējama varbūt vienīgi divsimt verstu atstatumā no dzelzceļa, pilsētiņā, kur pilsētas galva un visi domnieki ir pusanalfabētiski sīkpilsoņi, kuriem ārsts šķiet priesteris, kam jātic bez kādas kritikas, kaut ari viņš lietu mutē kausētu alvu; citā vietā sabiedrība un laikraksti jau sen būtu šo mazo Bastiliju sadragājuši drupās.

«Bet kas tad?» acis atvērdams, Andrejs Jefimičs sev jautā. «Kas tad no visa tā? Mums ir antiseptika, ir Kohs, ir Pastērs, bet jautājuma būtība nemaz nav mainījusies. Sirgšana un mirstība aizvien tāda pati, ārprātīgajiem sarīko balles un izrādes, bet brīvībā viņus tomēr nelaiž. Tātad viss ir nieki un tukšu salmu kulšana, un īstenībā nav nekādas starpības starp vislabāko Vīnes klīniku un manu slimnīcu.»

Bet skumjas un skaudībai līdzīgas jūtas neļauj viņam būt vienaldzīgam. Tas laikam aiz noguruma.

Smagā galva noliecas pie grāmatas, viņš paliek zem sejcis rokas, lai būtu mīkstāk, un domā:

«Es kalpoju kaitīgam pasākumam un saņemu algu no cilvēkiem, kurus krāpju; es esmu negodīgs. Bet pats par sevi es taču neesmu nekas, esmu tikai neizbēgamā sociālā ļaunuma daļiņa: visi apriņķa ierēdņi ir kaitīgi un saņem velti algu… Tātad manā negodīgumā nevis es esmu vainīgs, bet vainīgs ir laiks… Ja piedzimtu divsimt gadu vēlāk, es būtu cits cilvēks.»

Kad pulkstenis nosit trīs, viņš nopūš lampu un aiziet guļamistabā. Miegs viņam nenāk.

VIII

Apmēram pirms diviem gadiem zemste izrādījās devīga un nolēma izsniegt ik gadus trīssimt rubļu pabalsta, lai pilsētas slimnīcā paplašinātu medicīnisko personālu, kamēr atklās zemstes slimnīcu, un pilsēta uzaicināja Andrejam Jefimičam palīgā apriņķa ārstu Jevgeņiju Fjodoroviču Hobotovu. Tas ir vēl ļoti jauns cilvēks — viņam nav ne trīsdesmit gadu, — garš tumšmatis ar platiem vaigu kauliem un mazām actiņām; droši vien viņa senči bijuši sveštautieši. Viņš ieradās pilsētā bez kapeikas kabatā, ar nelielu čemodāniņu un jaunu, neglītu sievieti, ko dēvē par savu virēju. Šai sievietei ir zīdainis. Jevgeņijs Fjodorovičs staigā ar naga cepuri galvā un gariem zābakiem kājās, ziemu valkā puskažociņu. Viņš tuvu sadraudzējies ar feldšeri Sergeju Sergejiču un mantzini, bet pārējos ierēdņus nezin kāpēc saukā par aristokrātiem un vairās no tiem. Visā dzīvoklī viņam ir tikai viena grāmata — «Vīnes klīnikas visjaunākās receptes 1881. gadam». Ejot pie slimnieka, viņš aizvien ņem līdzi arī šo grāmatu. Klubā viņš vakaros spēlē biljardu, bet kārtis viņam netīk. Viņš ļoti labprāt sarunā lieto tādus vārdus kā «jezga», «mantifolija ar etiķi», «ko nu pūt dūmus acīs» u. tml.

Slimnīcā viņš ierodas divas reizes nedēļā, apstaigā palātas un pieņem slimniekus. Asins nolaižamie radziņi un tas, ka nemaz nav antiseptikas, modina viņā sašutumu, bet jaunu kārtību viņš neievieš, baidīdamies ar to aizskart Andreju Jefimiču. Savu kolēģi Andreju Jelimiču vipš uzskata par vecu blēdi, lolo aizdomas, ka tam ir lieli līdzekļi, un slepeni apskauž to. Viņš labprāt ieņemtu tā vietu.

IX

Kādā pavasara vakarā marta beigās, kad zemi vairs neklāja sniegs un slimnīcas dārzā dziedāja strazdi, ārsts izgāja pavadīt līdz vārtiem savu draugu pastmeistaru. Tieši tai brīdī pagalmā ienāca žīds Moiseika, atgriezdamies ar salasīto bagātību. Viņam nebija cepures un basajās kājās bija uzautas seklās galošas, rokās viņš turēja nelielu maisiņu ar dāvanām.

—    Dod kapeiciņu! — salā trīcēdams un smaidīdams, viņš uzrunāja ārstu.

Andrejs Jefimičs, kas nekad neprata atteikt, iedeva viņam desmitkapeiku gabalu.

«Cik tas nelāgi!» viņš domāja, noraudzīdamies žīda basajās kājās ar sarkanajām, tievajām potītēm. «Ir taču slapjš.»

Un, paklausīdams jūtām, kas līdzinājās kā žēlumam, tā riebumam, viņš devās uz slimnīcas ēku līdzi žīdam, noskatīdamies gan viņa kailajā galvaskausā, gan potītēs. Ārstam ienākot, no grabažu kaudzes uzlēca Ņikita un izslējās.

—    Labvakar, Ņikita, — Andrejs Jefimičs maigi teica. — Vai nevarētu šim ebrejam izsniegt kādus zābakus, citādi viņš saaukstēsies.

—    Klausos, jūsu augstdzimtība. Es ziņošu uzraugam.

—    Esi tik labs! Palūdz viņu manā vārdā! Saki, ka es lūdzu.

Durvis no priekšnama uz palātu bija vaļā. Ivans Dmitričs, gulēdams gultā un pacēlies uz elkoņa, nemierīgi ieklausījās svešajā balsī un pēkšņi pazina ārstu. Viņš aiz dusmām sāka viss trīcēt, uzlēca kājās un ar sarkanu, niknu seju, izvalbītām acīm izskrēja istabas vidū.

—    Ārsts ieradies! — viņš iesaucās un sāka smieties. — Taču beidzot! Kungi, vēlu laimes, ārsts mūs pagodina ar savu vizīti! Nolādētais riebekli! — viņš iespiedzās neprātā, kāds šai palātā vēl nekad nebija pieredzēts, un piespēra kāju. — Nosist šo riebekli! Nē, nosist par maz! Noslīcināt atejā!

Andrejs Jefimičs, to izdzirdis, pavērās no priekšnama palātā un maigi vaicāja:

—    Par ko?

—    Par ko? — iekliedzās Ivans Dmitričs, draudīgi tuvodamies viņam un drudžaini tīdamies uzsvārcī. — Par ko? Zaglis! — viņš riebumā noteica un savilka lūpas tā, it kā vēlētos nospļauties. — Šarlatāns! Bende!

—    Apmierinieties! — teica Andrejs Jefimičs, vainīgi smaidīdams. — Varu jums apgalvot, ka neesmu nekad zadzis, bet visu pārējo jūs droši vien stipri pārspīlējat. Es redzu, ka jūs dusmojaties uz mani. Apmierinieties, es jūs lūdzu, ja varat, un sakiet aukstasinīgi: par ko jūs dusmojaties?

—    Kāpēc tad jūs mani šeit turat?

—    Tāpēc, ka jūs esat slims.

—    Jā, slims. Bet desmitiem, simtiem ārprātīgo taču staigā brīvībā tāpēc, ka jūs savā gara tumsībā neesat spējīgs atšķirt viņus no veselajiem. Kāpēc tad man un, lūk, šiem nelaimīgajiem jāsēž te kā grēkāžiem visu citu dēļ? Jūs, feldšeris, uzraugs un visi jūsu slimnīcas salašņas stāvat tikumiskā ziņā neizmērojami zemāk par ikvienu no mums, — kāpēc tad mēs esam iesēdināti, bet jūs ne? Kur gan ir loģika?

—    Tikumība un loģika te pilnīgi nevietā. Viss atkarīgs no gadījuma. Kas iesēdināts, tas sēž, bet, kas nav iesēdināts, tas staigā apkārt, un tas ir viss. Tai apstāklī, ka esmu ārsts un jūs garīgi slimais, nav ne tikumības, ne loģikas, tikai nejaušs gadījums.

—    Šīs blēņas es nesaprotu … — dobji noteica Ivans Dmitričs un atsēdās savā gultā.

Moiseika, ko Ņikita kautrējās pārmeklēt, ārstam klātesot, izlika savā gultā maizes gabaliņus, papīriņus un kauliņus un, vienmēr vēl no aukstuma drebēdams, sāka kaut ko dziedošā balsī ātri runāt ebrejiski. Laikam viņš bija iedomājies, ka atvēris bodīti.

—    Laidiet mani laukā! — Ivans Dmitričs sacīja, un viņa balss ietrīcējās.

—    Nevaru.

—    Kāpēc gan ne? Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tas nav manā varā. Padomājiet — kāds labums jums būs, ja es jūs izlaidīšu? Ejiet! Jūs aizturēs pilsētnieki vai policija un atsūtīs atpakaļ.

—    Jā, jā, tas ir tiesa … — Ivans Dmitričs noteica un paberzēja pieri. — Tas ir briesmīgi! Bet ko tad lai es daru? Ko?

Ivana Dmitriča balss un viņa jauneklīga, gudra seja ar tās vaibstiem iepatikās Andrejam Jefimičam. Viņam gribējās būt laipnam pret jauno cilvēku un to nomierināt. Viņš atsēdās gultā tam blakus, padomāja un sacīja:

—    Jūs jautājat: ko darīt? Vislabākais jūsu stāvoklī ir bēgt no šejienes. Bet diemžēl tas ir veltīgi. Jūs aizturēs. Kad sabiedrība nošķir sevi no noziedzniekiem, psihiski slimiem un vispār nevēlamiem cilvēkiem, tad tā ir neuzvarama. Jums atliek tikai viens: samierināties ar domu, ka jūsu uzturēšanās šeit ir nepieciešama.

—    Nevienam tā nav vajadzīga.

—    Ja jau pastāv cietumi un trako nami, tad kādam taču tur jāsēž. Ja ne jums, tad man, ja ne man, tad kādam citam. Pagaidiet, kad tālajā nākotnē izbeigs savu eksistenci cietumi un trako nami, tad nebūs vairs ne aizrežģotu logu, ne uzsvārču. Protams, tāds laiks agri vai vēlu pienāks.

Ivans Dmitričs zobgalīgi pasmīnēja.

—    Jūs jokojat, — viņš, acis piemiegdams, teica. — Tādiem kungiem kā jūs un jūsu palīgs N'kita nav nekādas daļas gar nākotni, bet varat būt pārliecināts, cienījamais kungs, pienāks labāki laiki! Lai arī es izsakos banāli, jūs varat smieties, bet atspīdēs jaunas dzīves rītausma, gūs virsroku taisnība, un — arī mēs reiz svinēsim svētkus! Es to nesagaidīšu, nosprāgšu, toties kāda cita mazmazbērni sagaidīs. Apsveicu viņus no visas sirds un priecājos, priecājos par viņiem! Uz priekšu! Lai dievs jums palīdz, draugi!

Ivans Dmitričs mirdzošām acīm piecēlās un, stiepdams rokas pret logu, turpināja saviļņotā balsī:

—   Aiz šiem režģiem stāvēdams, es jūs svētīju! Lai dzīvo taisnība! Es priecājos!

—    Es neredzu sevišķa iemesla priecāties, — ieteicās Andrejs Jefimičs, kurain Ivana Dmitriča kustības likās teatrālas un tai pašā laikā ļoti patika. — Cietumu un trako namu nebūs, un taisnība, kā jums labpatika izteikties, gūs virsroku, bet būtība taču nemainīsies, dabas likumi paliks joprojām tie paši. Cilvēki slimos, novecos un mirs tāpat kā tagad. Lai cik krāšņa rītausma apgaismotu jūsu dzīvi, tomēr galu galā jūs iesprostos šķirstā un iemetīs bedrē.

—    Bet nemirstība?

—    Ejiet nu!

—    Jūs neticat, bet es ticu. Dostojevska vai Voltēra darbos kāds saka: ja dieva nebīītu, viņu izdomātu cilvēki. Bet es dziļi ticu: ja nav nemirstības, to agri vai vēlu izgudros dižais cilvēka prāts.

—    Labi teikts, — Andrejs Jefimičs, tīksmē smaidīdams, sacīja. — Tas ir labi, ka jūs ticat. Ar tādu ticību var dzīvot dziedādams, pat sienā iemūrēts. Vai esat kaut kur ieguvis izglītību?

—    Jā, es apmeklēju universitāti, bet nebeidzu.

—    Jūs esat domātājs, kas spēj iedziļināties. It visos apstākļos jūs varat rast mierinājumu pats sevī. Brīva un dziļa domāšana, kas tiecas izprast dzīvi, un pasaules muļķīgās niecības pilnīgā nicināšana — tie ir divi ieguvumi, par kuriem augstākus cilvēks nekad nav pazinis. Un tie var jums piederēt, kaut arī jūs dzīvotu aiz trejiem režģiem. Diogens dzīvoja mucā, tomēr bija laimīgāks par visiem zemes valdniekiem.

—     Jūsu Diogens bija nelga, — Ivans Dmitričs drūmi noteica. — Ko jūs man stāstāt par Diogenu un par kaut kādu dzīves izpratni? — viņš piepeši saskaitās un uzlēca kājās. — Es mīlu dzīvi, dziļi mīlu to! Man ir vajāšanas mānija, pastāvīgas mokpilnas bailes, bet gadās brīži, kad mani sagrābj dzīves alkas, un tad es baidos zaudēt prātu. Briesmīgi gribas dzīvot, briesmīgi!

Satraukts viņš pagājās pa palātu un klusinātā balsī sacīja:

—    Kad es domāju, man rādās rēgi. Pie manis nāk kaut kādi cilvēki, es dzirdu balsis, mūziku, un man liekas, ka es staigāju pa mežiem, pa jūras krastu un tik dziļi alkstu drūzmas, rupju . . . Sakiet man — nu, kas tur jauns? — Ivans Dmitričs jautāja. — Kas tur notiek?

—    Jūs vēlaties zināt par pilsētu vai vispār?

—    Nu, papriekš pastāstiet man par pilsētu un tad vispār.

—     Ko lai saka? Pilsētā nejauka garlaicība .. . Nav ar ko vārdu parunāt, nav arī nekas jēdzīgs dzirdams. Neparādās neviens jauns iedzīvotājs. Lai gan nesen ieradies jauns ārsts Hobotovs.

—    Viņš ieradās, kad jau biju še. Nelietis, ko?

—    Jā, nekulturāls cilvēks. Savādi, ziniet. . . Spriežot pēc visa, mūsu galvaspilsētās nav garīga stinguma, tur valda rosība, — tātad tur vajadzētu būt arī īstiem vīriem, bet nezin kāpēc no turienes mums ik reizes atsūta tādus cilvēkus, ka netīk ne virsū skatīties. Nelaimīga pilsēta!

—    Jā, nelaimīga pilsēta! — Ivans Dmitričs nopūtās un iesmējās. — Bet kā citādi? Ko raksta avīzēs un žurnālos?

Palātā bija jau tumšs. Ārsts piecēlās un, kājās stāvēdams, sāka stāstīt, ko raksta ārzemēs un Krievijā un kāds tagad vērojams domu virziens. Ivans Dmitričs uzmanīgi klausījās un uzdeva jautājumus, bet pēkšņi, it kā atcerējies kaut ko briesmīgu, saķēra galvu un nolikās gultā, pagriezdams ārstam muguru.

—    Kas jums kait? — Andrejs Jelimičs vaicāja.

—    Jūs nedzirdēsiet no manis vairs ne vārda! — Ivans Dmitričs rupji noteica. — Lieciet mani mierā!

—    Kāpēc?

—    Es jums saku: lieciet mierā! Kāda velna pēc tas vajadzīgs?

Andrejs Jefimičs paraustīja plecus, nopūtās un izgāja laukā. Iedams cauri priekšnamam, viņš sacīja:

—    Vai nevarētu šeit uzpost, Ņikita .. . Briesmīgi nelaba smaka!

—    Klausos, jūsu augstdzimtība.

«Kāds patīkams jauns cilvēks!» domāja Andrejs Jefimičs, iedams uz savu dzīvokli. «Pa visu laiku, kamēr šeit dzīvoju, tas šķiet pirmais, ar ko var parunāties. Viņš prot spriest un interesējas tieši par to, par ko vajag.»

Lasot un pēc tam liekoties gulēt, viņš visu laiku domāja par Ivanu Dmitriču un, otrā rītā uzmodies, atcerējās, ka vakar iepazinies ar gudru un interesantu cilvēku, un nolēma pirmajā izdevīgajā gadījumā aiziet pie viņa vēlreiz.

X

Ivans Dmitričs gulēja tādā pašā pozā kā vakar, aptvēris galvu ar rokām un pierāvis ceļgalus. Viņa seja nebija redzama.

—    Sveiks, mans draugs! — Andrejs Jefimičs teica. — Jūs neguļat?

—    Pirmkārt, neesmu jums nekāds draugs, — Ivans Dmitričs, spilvenā ieracies, noteica, — un, otrkārt, jūs veltīgi pūlaties: neizdabūsiet no manis ne vārda.

—    Dīvaini… — Andrejs Jefimičs mulsi nomurmināja. — Vakar mēs tik mierīgi sarunājāmies, bet pēkšņi jūs nezin kāpēc apvainojāties un uzreiz pārtraucāt sarunu . .. Varbūt esmu kaut kā neveikli izsacījies vai varbūt izteicis ieskatu, kas nesaskan ar jūsu pārliecību . . .

—    Jā, tā jau nu es jums ticēšu! — iesaucās Ivans Dmitričs, paceldamies un pievērsdams ārstam zobgalīgu un nemierīgu skatienu; acis viņam bija piesarkušas. — Varat iet spiegot un tincināt uz citu vietu, šeit jums nav ko darīt. Jau vakar es sapratu, kādēļ esat atnācis.

—   Savādas iedomas! — ārsts pasmīnēja. — Tātad jums šķiet, ka esmu spiegs?

—    Jā, man šķiet… Spiegs vai ārsts, kuram esmu nodots pārbaudei, — tas vienalga.

—    Ai, kāds jūs esat, atvainojiet. .. savādnieks!

Ārsts atsēdās uz taburetes blakus gultai un pārmezdams pagrozīja galvu.

—    Pieņemsim, ka jums taisnība, — viņš teica. — Pieņemsim, ka es nodevīgi gribu jūs pieķert, lai izdotu policijai. Jūs apcietinās un pēc tam tiesās. Bet vai tad tiesā un cietumā jums būs ļaunāk nekā šeit? Un, ja nosūtīs trimdā vai pat katorgā, vai tas būs ļaunāk nekā

sēdēt šai piebūvē? Man šķiet, nebūs ļaunak . . . Kas tad ko bīties?

Kā redzams, šie vārdi ietekmēja Ivanu Dmitriču. Viņš mierīgi apsēdās.

Bija pēc četriem pēcpusdienā — brīdis, kad Andrejs Jefimičs parasti staigā pa savām istabām un Darjuška viņam jautā, vai nav laiks dzert alu. Arā bija rāms, skaidrs laiks.

—           Es izgāju pēc pusdienas pastaigāties un tā ari esmu šeit, kā redzat, — ārsts sacīja. — īsts pavasaris.

—          Kāds tagad mēnesis? Vai marts? — Ivans Dmitričs vaicāja.

—    Jā, marta beigas.

—    Vai ārā dubļains?

—    Nē, ne visai. Dārzā taciņas jau sausas.

—           Tagad būtu labi pabraukāties kalešā kaut kur ārpus pilsētas, — teica Ivans Dmitričs, berzēdams savas sasarkušās acis, it kā nupat būtu pamodies, — tad atgriezties mājās siltā, ērtā kabinetā un . .. paārstēt pie kārtīga ārsta savas galvas sāpes .. . Sen jau neesmu cilvēciski dzīvojis. Te ir riebīgi! Neciešami riebīgi!

Pēc vakardienas satraukuma viņš bija noguris un apātisks un runāja nelabprāt. Viņam trīcēja pirksti, un no sejas bija redzams, ka stipri sāp galva.

—           Starp siltu, ērtu kabinetu un šo palātu nav nekādas atšķirības, — Andrejs Jefimičs sacīja. — Cilvēka miers un apmierinājums ir nevis ārpus viņa, bet viņā pašā.

—    Kā tad tā?

—           Parastais cilvēks gaida labo vai ļauno no ārpuses, tas ir, no kalešas un kabineta, bet domātājs no sevis paša.

—          Ejiet sludiniet šo filozofiju Grieķijā, kur ir silts un smaržo pomeranču koki, bet šeit tā nav piemērota klimatam. Ar ko gan es runāju par Diogenu? Ar jums, vai?

—    Jā, vakar ar mani.

—           Diogenam nebija vajadzīgs kabinets, nedz silta telpa; tur tāpat ir karsts. Guli tik mucā un ēd apelsīnus un olīvas. Taču, ja viņam gadītos dzīvot Krievijā, viņš ne tikai decembrī, bet maijā lūgtos, lai laiž istabā. Aukstums būtu saliecis ragā.

—    Nē. Aukstumu, tāpat kā jebkuras sāpes, iespējams nejust. Marks Aurēlijs teicis: «Sāpes ir dzīvs priekšstats par sāpēm: sasprindzini savu gribas spēku, lai šo priekšstatu mainītu, atmet to, beidz sūdzēties, un sāpes izzudīs.» Tas ir pareizi. Prātnieks vai vienkārši domātājs, iejūtīgs cilvēks atšķiras tieši ar to, ka nicina ciešanas; viņš vienmēr apmierināts un ne par ko nebrīnās.

—    Tātad es esmu idiots tāpēc, ka ciešu, neesmu apmierināts un brīnos par cilvēku nekrietnību.

—    Jūs veltīgi tā runājat. Ja biežāk pārdomāsiet, tad sapratīsiet, cik niecīgs viss ārējais, kas mūs satrauc. Dzīvi vajag censties izprast, jo šai izpratnē rodama īstenā laimība.

—_ Izprast dzīvi… — Ivans Dmitričs saviebās. — Ārējais, iekšējais … Atvainojiet, es to nesaprotu. Zinu tikai, — viņš, pieceldamies un dusmīgi raudzīdamies ārstā, sacīja, — zinu, ka dievs mani radījis no siltām asinīm un nerviem, jā gan! Organiskajam audam, ja tas spējīgs dzīvot, jāreaģē uz ikkatru kairinājumu. Un es reaģēju! Uz sāpēm atbildu ar kliedzienu un asarām, uz nekrietnību ar sašutumu, uz neģēlību ar riebumu. Pēc manām domām, tieši to sauc par dzīvi. Jo zemāks organisms, jo tas nejūtīgāks un jo vājāk atbild uz kairinājumu, un, jo augstāks, jo tas jutīgāks un enerģiskāk reaģē uz īstenību. Kā to var nezināt? Jūs esat ārsts un nezināt kaut ko tik vienkāršu! Lai nicinātu ciešanas, būtu arvien apmierināts un ne par ko nebrīnītos, jānokļūst, lūk, līdz tādam stāvoklim, — un Ivans Dmitričs norādīja uz resno, aptaukojušos vīru, — vai arī jānorūda sevi ciešanās līdz tādai pakāpei, lai zaudētu katru jūtīgumu pret tām, tas ir, citiem vārdiem, beigtu dzīvot. Atvainojiet, neesmu ne prātnieks, ne filozofs, — Ivans Dmitričs saīdzis turpināja, — es šais jautājumos nekā nesaprotu. Neesmu spējīgs prātot.

—    Gluži otrādi, jūs lieliski prātojat.

—    Stoiķi, kurus jūs parodējat, bija apbrīnojami cilvēki, bet viņu mācība sastinga jau pirms divtūkstoš gadiem un ne par matu nav pavirzījusies uz priekšu un nepavirzīsies, jo tā ir nepraktiska un nedzīva. To atzina tikai mazākums, kas pavada savu dzīvi, studējot un tīksminoties ar visādām mācībām, lielais vairums tomēr to nesaprata. Mācība, kas sludina vienaldzību pret bagātību, pret dzīves ērtībām, sludina ciešanu un nāves nicināšanu, ir pilnīgi nesaprotama lielum lielajam vairumam, jo šis vairums nekad nav pazinis ne bagātību, ne dzīves ērtības; nicināt ciešanas tam nozīmētu nicināt pašu dzīvi, jo visa cilvēka būtība satur sevī badu, salu, apvainojumu, zaudējumu sajūtas un hamletiskās nāves bailes. Šais sajūtās ir visa dzīve: tā var kļūt par nastu, to var ienīst, bet ne nicināt. Tātad, es atkārtoju, stoiķu mācībai nekad nevar būt nākotnes, bet, kā redzat, kopš laika gala līdz šai baltai dienai progresē cīņa, jutīgums pret sāpēm, spēja atbildēt uz kairinājumu …

Ivans Dmitričs piepeši pazaudēja domu pavedienu, apstājās un īgni berzēja pieri.

—    Gribēju pateikt kaut ko svarīgu, bet apjuku, — viņš sacīja. — Par ko es runāju? Jā! Tātad es saku: kāds stoiķis pārdeva sevi verdzībā, lai izpirktu savu tuvāko. Nu, redziet, tātad arī stoiķis reaģējis uz kairinājumu, jo tik augstsirdīgam aktam kā sevis iznīcināšanai tuvākā labad vajadzīga līdzjūtīga dvēsele, kas spēj sašust. Šeit cietumā esmu aizmirsis visu, ko mācījos, citādi atcerētos vēl kaut ko. Un ja ņemam Kristu? Kristus atbildēja uz īstenību ar to, ka raudāja, smaidīja, skuma, niknojās, pat ilgojās; viņš nesagaidīja ciešanas ar smaidu un nenicināja nāvi, bet lūdza dievu Ģetzemanes dārzā, lai šis biķeris ietu viņam secen.

Ivans Dmitričs iesmējās un atsēdās.

—   Pieņemsim, ka cilvēka miers un apmierinātība nav ārpus viņa, bet viņā pašā, — viņš teica. — Pieņemsim, ciešanas jānicina, un ne par ko nav jābrīnās: Bet uz kāda pamata jūs to sludināt? Vai jūs esat prātnieks? Filozofs?

—   Nē, neesmu filozofs, bet tas jāsludina ikvienam, jo tas ir saprātīgi.

—    Nē, es gribu zināt, kāpēc jūs uzskatāt sevi par kompetentu ciešanu izpratnē, to nicināšanā un tā tālāk. Vai tad esat kādreiz cietis? Vai jums ir kāda sajēga

par. ciešanām? Atļaujiet: vai bērnībā esat dabūjis pērienu?

—    Nē, maniem vecākiem derdzās miesas sods.

—    Bet mani tēvs nežēlīgi pēra. Mans tēvs bija bargs, hemoroīdu piemeklēts ierēdnis ar garu degunu un dzeltenu kaklu. Bet runāsim par jums. Visā mūžā neviens jums nav ne pirkstu piedūris, neviens nav jūs nobiedējis, nav nomācis; jūs esat vesels kā zirgs. Jūs augāt tēva paspārnē un mācījāties uz viņa rēķina, bet tad uzreiz ieguvāt sinekūru. Vairāk nekā divdesmit gadu esat dzīvojis brīvā dzīvoklī ar apkuri, apgaismošanu, apkalpošanu, turklāt baudīdams tiesību strādāt, kā un cik jums tīk, kaut vai nedarīt nekā. No dabas jūs esat laisks, neuzņēmīgs cilvēks un tāpēc centāties savu dzīvi iekārtot tā, lai nekas jūs netraucētu un neizkustinātu no vietas. Darbus jūs nodevāt feldšerim un pārējiem neliešiem, pats sēdējāt siltumā un klusumā, krājāt naudu, lasījāt grāmatas, tīksminājāties ar pārdomām par visvisādām cildenām blēņām un (Ivans Dmitričs paskatījās uz ārsta sarkano degunu) ar iemešanu. Vārdu sakot — dzīvi jūs neesat redzējis, nepavisam to nepazīstat, bet ar īstenību esat pazīstams tikai teorētiski. Ciešanas gan jūs nicināt un ne par ko nebrīnāties aiz Joti vienkārša iemesla: zūdīšanās un nemiers, ārējā un iekšējā dzīves, ciešanu un nāves nicināšana, dzīves izpratne, īstenā laimība — tā ir krievu gulšņātājam vispiemērotākā filozofija. Jūs, piemēram, redzat, kā vīrs sit sievu. KādēJ iejaukties? Lai sit, tik un tā agri vai vēlu abi nomirs; un sitējs turklāt ar sitieniem apvaino nevis to, ko sit, bet pats sevi. ūpot ir muļķīgi, nepieklājīgi, bet, ja cilvēks dzers, — nomirs, un, ja nedzers, — tikpat nomirs. Atnāk kāda sieva, zobi sāp . . . Nu, kas par to? Sāpes ir priekšstats par sāpēm, un turklāt bez slimībām šai pasaulē nevar nodzīvot, mēs visi mirsim, tāpēc ej vien, sieva, projām, netraucē mani domāt un dzert degvīnu. Jauns cilvēks lūdz padomu, ko darīt, kā dzīvot; pirms atbildes cits padomātu, bet jums atbilde jau gatava: tiecies uz dzīves izpratni vai īsteno laimību. Bet kas ir šī fantastiskā «īstenā laimība»? Atbildes, protams, nav. Mūs šeit tur aiz režģiem, vārdzina, spīdzina, bet tas ir lieliski un saprātīgi, tāpēc ka starp šo palātu un siltu, ērtu kabinetu nav nekādas starpības. Parocīga filozofija: nekas nav jādara, sirdsapziņa tīra, un pats var justies kā prātnieks . . . Nē, kungs, tā nav filozofija, nav domāšana, nav ieskatu plašums, bet tas ir slinkums, faķīrisms, miegains stulbums … Jā! — Ivans Dmitričs atkal saskaitās. — Ciešanas jūs nicināt, bet, kazi, ja jums iespiedīs pirkstu durvīs, sāksiet brēkt visā rīklē!

—    Bet varbūt arī nebrēkšu, — Andrejs Jefimičs, lēnīgi smaidīdams, sacīja.

—      Jā, kā tad! Bet, ja nu jūs ķertu trieka vai, pieņemsim, kāds muļķis vai nekauņa, izmantodams savu stāvokli un amata pakāpi, publiski jūs apvainotu un jūs ,zinātu, ka viņš nesaņems par to sodu, — nu, tad gan jūs saprastu, ko nozīmē raidīt citus uz dzīves izpratni un īsteno laimību.

—     Tas ir oriģināli, — Andrejs Jefimičs iesaucās, tīksmē smiedams un rokas berzēdams. — Mani patīkami pārsteidz jūsu tieksme vispārināt, un mans raksturojums, ko jums tikko labpatikās sniegt, ir tieši spīdošs. Jāatzīstas, saruna ar jums man ir milzīga bauda. Nu esmu jūs uzklausījis, tagad esiet tik laipns un uzklausiet mani…

XI

Sī saruna ilga vēl apmēram stundu un, kā redzams, dziļi ietekmēja Andreju Jefimiču. Viņš sāka staigāt uz šo piebūvi ik dienas. Viņš gāja turp rītos un pēc pusdienām, un bieži vien satumsa vakars, kamēr viņš sarunājās ar Ivanu Dmitriču. Pirmajā laikā Ivans Dmitričs viņa vairījās, turēja viņu ļaunās aizdomās un vaļsirdīgi izteica savu nepatiku, vēlāk pierada pie viņa un aizstāja savu aso izturēšanos ar iecietīgi ironisku.

Drīz vien slimnīcā izplatījās baumas, ka ārsts Andrejs Jefimičs sācis apciemot sesto palātu. Neviens — ne feldšeris, ne Ņikita, ne kopējas nespēja saprast, kādēļ viņš turp iet, kādēļ sēž veselām stundām, par ko runā un kāpēc neraksta receptes. Viņa izturēšanās likās dīvaina. Mihails Averjaničs bieži vien nesastapa viņu mājās, tas agrāk nekad nemēdza gadīties, un Darjuška bija' ļoti samulsusi, jo ārsts vairs nedzēra noteiktajā laikā alu un reizēm pat nokavēja pusdienas.

Reiz, tas bija jau jūnija beigās, ārsts Hobotovs ieradās kādā vajadzībā pie Andreja Jefimiča; nesastapis viņu mājās, tas devās meklēt pa pagalmu; tur viņam pateica, ka vecais ārsts aizgājis pie psihiski slimajiem. Iegājis piebūvē un apstājies priekštelpā, Hobotovs izdzirda šādu sarunu:

—    Mēs nekad nesapratlsimies, un pievērst mani savai ticībai jums neizdosies, — Ivans Dmitričs sapīcis sacīja. — Jūs nepavisam nepazīstat īstenību un nekad neesat cietis, bet tikai kā žūpa tīksminājies ap citu ciešanām, turpretim es esmu nemitīgi cietis — kopš dzimšanas līdz šai dienai. Tāpēc saku atklāti: es atzīstu, ka stāvu augstāk par jums un esmu visādā ziņā kompetentāks. Ne jums mani mācīt.

—    Man nav nekādu pretenziju pievērst jūs savai ticībai, — Andrejs Jefimičs noteica klusi, nožēlodams, ka viņu negrib saprast. — Un tas nav galvenais, mans draugs. Galvenais nav tas, ka jūs esat cietis, bet es ne. Ciešanas un prieki pāriet; liksim tos mierā, dievs ar tiem. Bet galvenais ir tas, ka mēs abi domājam; mēs redzam viens otrā cilvēku, kas spēj domāt un prātot, un tas dara mūs solidārus, lai cik dažādi būtu mūsu uzskati. Kaut jūs, mans draugs, zinātu, kā man apnicis vispārīgais neprāts, nespējība, trulums un ar kādu prieku es ikreiz sarunājos ar jums! Jūs esat gudrs cilvēks, un es jūsmoju par jums.

Hobotovs mazliet pavēra durvis un ieskatījās palātā; Ivans Dmitričs ar naktscepuri galvā un ārsts Andrejs Jefimičs sēdēja blakus uz gultas. Ārprātīgais vaibstījās, raustījās un drudžaini tinās uzsvārcī, bet ārsts sēdēja nekustēdamies, nodūris galvu, un seja viņam bija piesarkusi, nevarīga, skumja. Hobotovs paraustīja plecus, pasmīnēja un saskatījās ar Ņikitu. Arī Ņikita paraustīja plecus.

Otrā dienā Hobotovs atnāca uz piebūvi kopā ar feldšeri. Abi stāvēja priekšnamā un klausījās.

—    Mūsu vectētiņš, liekas, pavisam sajucis! — sacīja Hobotovs, iziedams no piebūves.

— Kungs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs! — nopūtās izskatīgais Sergejs Sergejičs, rūpīgi iedams apkārt peļķēm, lai nenotrieptu savus spoži nospodrinātos zābakus. — Jāatzīstas, cienījamo Jevgeņij Fjodorič, es to jau sen gaidīju!

XII

Pēc tam Andrejs Jefimičs sāka visapkārt manīt kaut kādu noslēpumainību. Kalpotāji, kopējas un slimnieki, sastopot viņu, noraudzījās viņā ar mēmu jautājumu un pēc tam sačukstējās. Meitenīte Masa, uzrauga meita, ar kuru viņš ikreiz tik labprāt satikās slimnīcas dārzā, tagad, kad viņš tai smaidīdams tuvojās, lai noglaudītu galviņu, nezin kāpēc bēga no viņa. Pasta priekšnieks Mihails Averjaničs, klausīdamies viņā, vairs neteica: «Gluži pareizi,» — bet neizprotamā mulsā murmināja: «Jā, jā, jā …» — un vērās viņā domīgi un bēdīgi; nezin kāpēc viņš sāka dot savam draugam padomu atsacīties no degvīna un alus un pie tam, būdams smalkjūtīgs cilvēks, nerunāja tieši, bet aplinkus, stāstīdams gan par kādu bataljona komandieri, lielisku cilvēku, gan par pulka mācītāju, brašu vīru, kas dzēruši un saslimuši, bet, atmetot dzeršanu, pilnīgi izveseļojušies. Divas trīs reizes pie Andreja Jefimiča ieradās kolēģis Hobotovs; arī viņš deva padomu atteikties no reibinošiem dzērieniem un bez kāda redzama iegansta ieteica dzert bromkāliju.

Augustā Andrejs Jefimičs saņēma pilsētas galvas vēstuli ar lūgumu ierasties loti svarīgā jautājumā. Noteiktajā laikā atnācis pilsētas valdē, Andrejs Jefimičs tur sastapa kara apgabala priekšnieku, apriņķa skolas pārraugu, pilsētas valdes locekli, Hobotovu un vēl kādu pilnīgu, gaišmatainu kungu, kuru viņam stādīja priekšā par ārstu. Šis ārsts ar grūti izrunājamu polu uzvārdu dzīvoja trīsdesmit verstu no pilsētas, zirgaudzētavā, un tagad bija ieradies pilsētā gadījuma pēc.

— Te mazs ziņojums jūsu sfērā, — valdes loceklis griezās pie Andreja Jefimiča, kad visi bija apsveicinājušies un apsēdušies pie galda. — Rau, Jevgeņijs

Fjodoričs saka — aptiekai esot par šauru galvenajā korpūsā un to vajadzētu pārcelt uz kādu piebūvi. Tas, protams, nekas, pārcelt var, bet galvenais iemesls — piebūvei būs vajadzīgs remonts.

—    Jā, bez remonta nevarēs iztikt, — Andrejs Jefimičs padomājis teica. — Ja, piemēram, stūra piebūvi pielāgotu aptiekai, būtu vajadzīgi vismaz pieci simti rubju. Neproduktīvs izdevums.

Brītiņu visi klusēja.

—    Man jau bija gods ziņot pirms desmit gadiem, — Andrejs Jefimičs klusā balsī turpināja, — ka šī slimnīca savā tagadējā veidā ir pilsētai lieka greznība un nav pa kabatai. Tā celta četrdesmitajos gados, bet toreiz nebija tādu līdzekļu. Pilsēta pārāk daudz izdod nevajadzīgām celtnēm un liekiem amatiem. Man šķiet, ka, pastāvot citai kārtībai, par šo naudu varētu uzturēt divas paraugslimnīcas.

—   Nu tad ieviesīsim citu kārtību! — pilsētas valdes loceklis rosīgi atsaucās.

—   Man jau bija gods ziņot: nododiet medicīnisko daļu zemstes pārziņā.

—    Jā, dodiet zemstei naudu, un tā nozags, — gaišmatainais ārsts iesmējās.

—    Kā jau pienākas, — pilsētas valdes loceklis piekrita un arī iesmējās.

Andrejs Jefimičs apātiski, izdzisušām acīm pavērās gaišmatainajā ārstā un teica:

—    Jābūt taisnīgam.

Atkal iestājās klusums. Pasniedza tēju. Kara apgabala priekšnieks, nezin kāpēc ļoti samulsis, pāri galdam pieskārās Andreja Jefimiča rokai un sacīja:

—    Jūs esat mūs pavisam aizmirsis, dakter. Bet jūs jau esat mūks: kārtis nespēlējat, sievietes nemīlat. Jums garlaicīgi ar tādiem kā mēs.

Visi sāka runāt par to, cik garlaicīgi kārtīgam cilvēkam dzīvot šai pilsētā. Ne teātra, ne mūzikas, un beidzamajā deju vakarā klubā bijis ap divdesmit dāmu un tikai divi kavalieri. Jaunieši nedejo, visu laiku drūzmējas ap bufeti vai spēlē kārtis. Andrejs Jefimičs lēni un klusi, nevienā neskatīdamies, sāka runāt par to, cik žēl, cik ļoti žēl, ka pilsētnieki pievērš savu dzīves enerģiju, savu sirdi un prātu kāršu spēlei un tenkām, bet neprot un negrib pavadīt laiku interesantās sarunās un lasīšanā, negrib izmantot baudu, kādu sniedz prāts. Vienīgi prāts ir interesants un apbrīnojams, bet viss pārējais sīks un zemisks. Hobotovs uzmanīgi klausījās savā kolēģī un piepeši jautāja:

—    Andrej Jefimič, kāds šodien datums?

Saņēmis atbildi, viņš un gaišmatainais ārsts kā eksaminētāji, kas jūt savu neprasmi, sāka vaicāt Andrejam Jefimičam, kas šodien par dienu, cik dienu gadā un vai tiesa, ka sestajā palātā dzīvojot ievērojams pravietis.

Atbildot uz beidzamo jautājumu, Andrejs Jefimičs nosarka un teica:

—    Jā, tas ir slims, bet interesants jauns cilvēks.

Vairāk viņam nekā nejautāja.

Kad viņš priekšnamā vilka mugurā mēteli, kara apgabala priekšnieks uzlika roku viņam uz pleca un nopūzdamies sacīja:

—    Mums, večiem, laiks atpūsties!

Izgājis no pilsētas valdes nama, Andrejs Jefimičs saprata, ka tā bijusi komisija, kas iecelta, lai pārbaudītu viņa gara spējas. Viņš atcerējās jautājumus, kas viņam bija uzdoti, nosarka, un nezin kāpēc tagad pirmoreiz mūžā viņam bija rūgti žēl medicīnas.

«Ak dievs,» viņš domāja, atcerēdamies, kā ārsti tikko bija viņu pārbaudījuši, «viņi taču vēl tik nesen mācījušies psihiatriju, likuši eksāmenu, bet kur gan ceļas šis galīgais izglītības trūkums? Viņiem nav ne jēgas par psihiatriju!»

Un pirmoreiz mūžā viņš jutās apvainots un saērcināts.

Tās pašas dienas vakarā pie viņa ieradās Mihails Averjaničs. Pasta priekšnieks neapsveicinājies pienāca viņam klāt, satvēra abas viņa rokas un teica uztrauktā balsī:

—    Mans dārgais draugs, pierādiet man, ka ticat manām sirsnīgajām simpātijām un uzskatāt mani par savu draugu … Mans draugs! — Un, neļaudams runāt Andrejam Jefimičam, viņš uztraucies turpināja: — Es jūs mīlu jūsu izglītības un cēlās dvēseles labad. Uzklausiet mani, dārgais! Zinātnes noteikumi spiež ārstus slēpt jums patiesību, bet es pēc karavīra paraduma šaušu vaļā .visu taisnību: jūs neesat vesels! Atvainojiet mani, dārgais, bet tas ir tiesa, to sen jau pamanījuši visi, kas ir diendienā kopā ar jums. Nupat ārsts Jevgeņijs Fjodoričs man pateica, ka veselības labā jums jāatpūšas un jāizklaidējas. Gluži pareizi! Lieliski! Šinīs dienās es ņemu atvaļinājumu un aizbraucu ieelpot citu gaisu. Pierādiet, ka esat mans draugs, brauksim kopā! Brauksim, padzīvosim kā agrāk!

—    Es jūtos gluži vesels, — Andrejs Jefimičs padomājis teica. — Braukt es nevaru. Atļaujiet man kaut kā citādi pierādīt jums savu draudzību!

Braukt nezin kur, nezin kādēļ, bez grāmatām, bez Darjuškas, bez alus, strauji izjaukt dzīves kārtību, kas nodibinājusies divdesmit gados, — tāda ideja pirmajā brīdī viņam likās neprātīga un fantastiska. Bet viņš atcerējās sarunu pilsētas valdē un smago noskaņu, kādu izjuta, atgriezdamies no pilsētas valdes, un ideja aizbraukt uz neilgu laiku no pilsētas, kur muļķa cilvēki uzskata viņu par ārprātīgu, sāka viņu vilināt.

—    Kur īsti jūs gribat braukt? — viņš vaicāja.

—    Uz Maskavu, uz Pēterburgu, uz Varšavu … Varšavā esmu nodzīvojis piecus savus laimīgākos mūža gadus. Kas par brīnišķīgu pilsētu! Brauksim, mans dārgais!

XIII

Pēc nedēļas Andrejam Jefimičam lika priekšā atpūsties, tas ir, iesniegt atlūgumos, viņš to uzņēma vienaldzīgi, un pēc nedēļas viņš un Mihails Averjaničs jau sēdēja pasta ratos un brauca uz tuvāko dzelzceļa staciju. Dienas bija vēsas, skaidras, ar zilām debesīm un dzidru tāli. Divsimt verstu līdz stacijai viņi nobrauca divās dienās un ceļā divas reizes pārlaida nakti. Kad pasta stacijās pasniedza lāgā neizmazgātas tējas glāzes vai ilgi jūdza zirgus, Mihails Averjaničs tumši pietvīka, drebēja pie visām miesām un kliedza: «Klusēt! Nerunāt pretim!» Sēdēdams tarantasā, viņš, ne brītiņu neapstādamies, stāstīja par saviem braucieniem pa

Kaukāzu un polu zemi. Cik tur bijis piedzīvojumu, kādas sastapšanās! Viņš runāja skaļi un turklāt rādīja tik izbrīna pilnas acis, ka varēja likties, it kā viņš melotu. Turklāt viņš stāstīdams elpoja Andrejam Jefimičam sejā un smējās viņam ausī. Tas apgrūtināja ārstu, neļāva viņam domāt un koncentrēties.

Aiz taupības viņi pa dzelzceļu brauca trešajā klasē, nepīpētāju vagonā. Puse publikas bija tīrīga. Mihails Averjaničs drīz vien ar visiem sapazinās un, staigādams no viena sola uz otru, skaļi runāja, ka nevajagot braukt pa šiem šausmīgajiem ceļiem. Visapkārt blēdības! Pavisam citādi zirga mugurā: nojoz vienā dienā simt verstu un pēc tam jūties vesels un spirgts. Un neražas mums ir tāpēc, ka nosusināti Pinskas purvi. Vispār drausmīgas nekārtības. Viņš iekaisa, runāja skaļi un neļāva runāt citiem. Sī bezgalīgā muldoņa pārmaiņus ar skaļiem smiekliem un izteiksmīgiem žestiem nogurdināja Andreju Jefimiču.

«Kurš no mums abiem ir ārprātīgs?» viņš īgni domāja. «Vai es, kas cenšos ne ar ko netraucēt pasažierus, vai šis egoists, kas domā, ka viņš te gudrāks un interesantāks par visiem, un tāpēc nedod nevienam miera?»

Maskavā Mihails Averjaničs uzģērba karavīra svārkus bez uzplečiem un bikses ar sarkanām uzšuvēm. Pa ielu viņš staigāja ar karavīra cepuri galvā un karavīra mēteli mugurā, un kareivji viņu sveicināja. Andrejam Jefimičam tagad likās — no visa kundziskā, kas Mihailam Averjaničam kādreiz bijis, tas izšķiedis visu labo un atstājis sev tikai nelādzīgo. Mihailam Averjaničam patika, lai viņam pakalpo, pat tad, kad tas nepavisam nebija vajadzīgs. Sērkociņi atradās viņam priekšā uz galda, un viņš to redzēja, bet uzkliedza sulainim, lai tas pasniedz sērkociņus; istabenei klātesot, viņš nekautrējās staigāt apakšveļā; sulaiņus visus bez izšķirības, pat sirmgalvjus, uzrunāja ar «tu» un saskaities dēvēja viņus par nelgām un muļķiem. Tas, Andrejam Jefimičam šķita, bija kundziski, bet riebīgi.

Vispirms Mihails Averjaničs aizveda savu draugu pie Ibērijas dievmātes. Viņš skaitīja lūgšanu dedzīgi, locīdamies līdz zemei un liedams asaras, pabeidzis dziļi nopūtās un teica:

—    Kaut arī cilvēks netic, tomēr kļūst it kā mierīgāk, kad pielūdz dievu. Pieskarieties ar lūpām, draudziņ!

Andrejs Jefimičs samulsa un pieskārās ar lūpām pie svētbildes, bet Mihails Averjaničs izstiepa lūpas un, galvu klanīdams, paklusām skaitīja lūgšanu, un atkal viņa acis pildījās asarām. Tad viņi aizgāja uz Kremli un apskatīja tur milzu lielgabalu un milzu zvanu un pieskārās pie tiem pat ar pirkstiem, pajūsmoja par Zamoskvorečjes ainavu, apmeklēja Pestītāja dievnamu un Rumjanceva muzeju.

Pusdienas viņi ēda pie Testova. Mihails Averjaničs ilgi lūkojās ēdienu sarakstā, glaudīdams vaigubārdu, un sacīja kā gardēdis, kas pieradis justies restorānos kā mājās:

—   Palūkosim, ar ko jūs šodien mūs pabarosiet, eņģelīti

XIV

Ārsts staigāja, skatījās, ēda, dzēra, bet viņam bija tikai viena sajūta: īgnums pret Mihailu Averjaniču. Viņam gribējās atpūsties no drauga, aiziet no viņa, paslēpties, bet draugs uzlūkoja par savu pienākumu neatlaist viņu ne soli no sevis un pēc iespējas vairāk izklaidēt. Kad nebija ko skatīties, viņš to izklaidēja ar sarunām. Andrejs Jefimičs cieta divas dienas, bet trešajā paziņoja savam draugam, ka esot slims un gribot visu dienu palikt mājās. Draugs teica, ka tādā gadījumā arī viņš palikšot mājās. Patiešām jāatpūšoties, citādi kājas vairs neturēšot. Andrejs Jefimičs apgulās uz dīvāna ar seju pret atzveltni un, sakodis zobus, klausījās savā draugā, kas viņam dedzīgi iegalvoja, ka Francija katrā ziņā agri vai vēlu sakaušot Vāciju, ka Maskavā ļoti daudz blēžu un ka no zirga ārējā izskata neesot iespējams spriest par tā labajām īpašībām. Ārstam sāka džinkstēt ausis un dauzīties sirds, bet aiz smalkjūtības viņš neuzdrošinājās palūgt, lai draugs aiziet vai cieš klusu. Par laimi, Mihailam Averjaničam apnika sēdēt istabā, un pēc pusdienām viņš aizgāja pastaigāties.

Palicis viens, Andrejs Jefimičs ļāvās atpūtas baudai.

Cik patīkami gulēt nekustoties uz dīvāna un apzināties, ka esi istabā viens! īstena laime nav iespējama bez vientulības. Kritušais eņģelis kļuva neuzticīgs dievam droši vien tāpēc, ka sailgojās vientulības, kuras eņģeļi nepazīst. Andrejs Jefimičs gribēja domāt par to, ko redzējis un dzirdējis pēdējo dienu laikā, tomēr Mihails Averjaničs neizgāja viņam no prāta.

«Bet viņš taču paņēma atvaļinājumu un brauca kopā ar mani aiz draudzības, aiz augstsirdības,» ārsts saīdzis domāja. «Nav nekā ļaunāka par šo draudzīgo aizgādību. Liekas taču labs, augstsirdīgs, līksms cilvēks, bet garlaicīgs. Neciešami garlaicīgs. Mēdz būt tādi cilvēki, .kas aizvien runā tikai gudrus un labus vārdus, bet var just, ka tie ir stulbi cilvēki.»

Nākamajās dienās Andrejs Jefimičs izlikās slims un negāja laukā no istabas. Viņš gulēja ar seju pret dīvāna atzveltni un mocījās, kad draugs izklaidēja viņu ar sarunām, vai arī atpūtās, kad drauga nebija. Viņš skaitās uz sevi par to, ka braucis, un uz draugu, kas ar katru dienu kļuva aizvien pļāpīgāks un familiārāks; viņam nekādi neizdevās noskaņot savas domas nopietnā, cēlā virzienā.

«Tagad mani ņem uz grauda īstenība, par kuru runāja Ivans Dmitričs,» viņš domāja, skaizdamies par savu sīkumainību. «Tās, protams, ir blēņas.. . Aizbraukšu mājās, un viss būs pa vecam …»

Arī Pēterburgā tas pats: veselām dienām viņš neizgāja no istabas, gulēja uz dīvāna un piecēlās tikai tādēļ, lai iedzertu alu

Mihails Averjaničs visu laiku skubināja braukt uz Varšavu.

—    Mans dārgais, ko es tur braukšu? — Andrejs Jefimičs lūdzošā balsī teica. — Brauciet viens pats, bet man ļaujiet atgriezties mājās! bs jūs lūdzu!

—   Nekādā gadījumā! — Mihails Averjaničs protestēja. — Tā ir brīnišķīgā pilsēta. Tur es pavadīju piecus laimīgākos sava mūža gadus!

Andrejam Jefimičam pietrūka izturības pastāvēt uz savu, un viņš, apspiezdams nepatiku, aizbrauca uz Varšavu. Tur viņš negāja ārā no istabas, gulēja uz dīvāna un ļaunojās uz sevi, uz draugu un uz sulaiņiem, kas stūrgalvīgi atteicās saprast krievu valodu, bet Mihails Averjaničs, kā parasti vesels, možs un jautrs, no rīta līdz vakaram klaiņāja pa pilsētu un uzmeklēja vecus paziņas. Vairākas reizes viņš negulēja nakti mājās. Pēc kādas nezin kur pavadītas nakts viņš atgriezās mājās agri no rīta stipri uzbudināts, piesarcis un nesasukājies. Viņš ilgi staigāja no viena stūra uz otru, kaut ko sevī murminādams, tad apstājās un sacīja:

—    Gods pirmajā vietā!

Pastaigājis vēl mazliet, viņš saķēra galvu un izteica traģiskā balsī:

—    Jā, gods pirmajā vietā! Lai nolādēts tas brīdis, kad man pirmoreiz ienāca prātā braukt uz šo Bābeli! Mans dārgais, — viņš pievērsās ārstam, — niciniet mani: esmu visu paspēlējis! Dodiet man piecsimt rubļu!

Andrejs Jefimičs noskaitīja piecsimt rubļu un klusēdams atdeva draugam. Tas, aizvien vēl tumši pietvīcis aiz kauna un dusmām, nesakarīgi izteica kādu nevajadzīgu zvērestu, uzlika galvā cepuri un izgāja. Atgriezies pēc apmēram divām stundām, viņš atkrita krēslā, skaļi nopūtās un teica:

—    Gods ir glābts! Brauksim, mans draugs! Nevienu brīdi nevēlos palikt šai nolādētajā pilsētā. Krāpnieki! Austrijas spiegi!

Kad draugi atgriezās s?.vā pilsētā, bija jau novembris un ielas klāja dziļš sniegs. Andreja Jefimiča vietā bija ārsts Hobotovs; viņš vēl dzīvoja vecajā dzīvoklī, gaidīdams, kad Andrejs Jefimičs atbrauks un atbrīvos dzīvokli slimnīcā. Neglītā sieviete, kuru viņš dēvēja par savu virēju, jau dzīvoja vienā no piebūvēm.

Pilsētā klīda jaunas tenkas par slimnīcu. Runāja, ka neglītā sieviete saķildojusies ar uzraugu un tas it kā rāpojis viņas priekšā uz ceļiem, lūgdamies piedošanu.

Andrejam Jefimičam jau pirmajā dienā pēc atbraukšanas bija jāmeklē sev dzīvoklis.

—    Mans draugs, — pasta priekšnieks bikli vaicāja viņam, — atvainojiet par nesmalkjūtīgu jautājumu: kādi līdzekļi ir jūsu rīcībā?

Andrejs Jefimičs klusēdams saskaitīja savu naudu un teica:

—    Astoņdesmit seši rubļi.

—    To es nejautāju, — samulsis noteica Mihails Averjaničs, nesaprazdams, ko ārsts domā. — Es jautāju, kādi līdzekļi jums ir vispār.

—   Es taču jums saku: astoņdesmit seši rubļi… Vairāk nekā man nav.

Mihails Averjaničs bija uzskatījis ārstu par godīgu un cēlu cilvēku, tomēr turējis aizdomās, ka viņam ir vismaz divdesmit tūkstošu liels kapitals. Bet tagad, dabūjis zināt, ka Andrejs Jefimičs ir nabags, ka viņam nav no kā dzīvot, viņš nezin kāpēc sāka pēkšņi raudāt un apskāva savu draugu.

XV

Andrejs Jefimičs dzīvoja sīkpilsones Belovas mājiņā ar trim logiem. Ja neskaita virtuvi, šai mājiņā bija tikai trīs istabas. Divas no tām, ar logiem uz ielu, apdzīvoja ārsts, bet trešajā un virtuvē mita Darjuška un Belova ar trim bērniem. Reizēm pie saimnieces ieradās pārlaist nakti viņas mīļākais, kāds piedzēries vīrs, kas naktīs ālējās un sagādāja bērniem un Darjuškai baigus brīžus. Kad viņš ieradās un, nosēdies virtuvē, sāka pieprasīt degvīnu, visiem kļuva ļoti neērti, un ārsts aiz žēluma ņēma raudošos bērnus pie sevis, guldīja viņus savā istabā uz grīdas, un tas viņam darīja lielu prieku.

Viņš cēlās, tāpat kā agrāk, astoņos no rīta un pēc tējas sēdās lasīt savas vecās grāmatas un žurnālus. Viņam vairs nebija naudas, lai iegādātos jaunus izdevumus. Vai nu tāpēc, ka grāmatas bija vecas, vai arī tāpēc, ka bija mainījusies apkārtne, lasīšana viņu vairs dziļi nesajūsmoja, bet nogurdināja. Lai nepavadītu laiku dīkā, viņš sarakstīja sīku savu grāmatu katalogu un uzlipināja tām uz mugurām papīriņus, un šis mehāniskais, rūpīgais darbs viņam likās interesantāks nekā lasīšana. Vienmuļais, rūpīgais darbs nesaprotamā veidā nomierināja viņa domas, viņš ne par ko nedomāja, un laiks aizritēja ātri. Pat sēdēt virtuvē un kopā ar Darjušku mizot kartupeļus vai izlasīt gružus no griķu putraimiem viņam likās interesanti. Sestdienās un svētdienās viņš gāja baznīcā. Stāvēdams pie sienas un piemiegdams acis, viņš klausījās dziedāšanā un domāja par'tēvu, par māti, par universitāti, par reliģijām; viņš jutās mierīgi, skumīgi un pēc tam, aizejot no baznīcas, nožēloja, ka dievkalpojums tik ātri beidzies.

Divas reizes viņš aizgāja uz slimnīcu pie Ivana Dmitriča, lai parunātos. Bet abas reizes Ivans Dmitričs bija neparasti uzbudināts un nikns; viņš lūdza, lai liekot viņu mierā, jo viņam jau sen esot apnikusi tukšā pļāpāšana, un teica, ka no nolādētajiem, nekrietnajiem cilvēkiem viņš par visām ciešanām lūdzot tikai vienu balvu — ieslodzījumu vienatnē. Vai tiešām pat to viņam liegšot? Kad Andrejs Jefimičs atvadījās no viņa un novēlēja labu nakti, abas reizes viņš iecirtās un noteica:

— Lai parauj velns!

Un Andrejs Jefimičs tagad nezināja — iet trešo reizi vai ne. Bet gribējās aiziet.

Agrāk pēc pusdienām Andrejs Jefimičs staigāja pa istabām un domāja, tagad turpretim no pusdienām līdz vakara tējai viņš gulēja uz dīvāna ar seju pret atzveltni un nodevās sīkumainām domām, kuras nekādi nevarēja pieveikt. Viņam smeldza, ka par vairāk nekā divdesmit gadu ilgo darbu viņam nebija piešķirta ne pensija, ne vienreizējs pabalsts. Tiesa, viņš nebija kalpojis godīgi, bet pensiju taču saņem visi kalpotāji bez izšķirības — vienalga, vai viņi godīgi vai ne. Šolaiku taisnīgums rodams tieši tai apstāklī, ka ar pakāpēm, ordeņiem un pensijām apbalvo nevis morālas īpašības un spējas, bet vispār darbu, lai tas būtu kāds būdams. Kāpēc tad vienīgi viņam jābūt izņēmumam? Naudas viņam nebija nemaz. Viņam bija kauns iet garām bodītei un raudzīties saimniecē. Par alu viņš bija jau parādā trīsdesmit clivus rubļus. Arī Belovai parādā. Darjuška paklusām pārdod vecās drēbes un grāmatas un melo saimniecei, ka ārsts drīz vien saņemšot ļoti daudz naudas.

Viņš piktojās uz sevi par to, ka izšķiedis ceļojumā tūkstoš rubļu, ko bija iekrājis. Kā tagad šis tūkstotis noderētu! Viņam bija īgnums, ka cilvēki neliek viņam miera. Hobotovs turēja par savu pienākumu retumis apmeklēt slimo kolēģi. Viss viņā Andrejam Jefimičam

bija pretīgs: gan labi paēduša cilvēka seja, gan nelietīgais, saudzīgais tonis, gan vārds «kolēģis», gan garstulmu zābaki; bet vispretīgākais bija tas, ka viņš uzskatīja par savu pienākumu ārstēt Andreju Jefimiču un domāja, ka tiešām ārstē. Katrā savā apmeklējumā viņš atnesa pudelīti ar bromkāliju un rabarbera tabletes.

Arī Mihails Averjaničs uzskatīja par savu pienākumu apmeklēt draugu un viņu izklaidēt. Ikreiz viņš nāca iekšā pie Andreja Jefimiča māksloti vaļīgi, piespiesti smējās un saka iegalvot, ka Andrejs Jefimičs šodien lieliski izskatoties un ka viņa veselība, paldies dievam, uzlabojoties, un no tā varēja secināt, ka viņš uzskata sava drauga stāvokli par bezcerīgu. Viņš nebija vēl atmaksājis savu Varšavas parādu, un viņu nomāca smags kauns, viņš bija satraukts un tāpēc centās smieties skaļāk un stāstīt jocīgāk. Viņa anekdotes un stāsti tagad likās bezgalīgi un nomocīja tiklab Andreju Jefimiču, kā viņu pašu.

Viņam ciemojoties, Andrejs Jefimičs parasti apgulās uz dīvāna ar seju pret sienu un, zobus sakodis, klausījās; dvēselē krājās niknums, un pēc katra šā drauga apmeklējuma viņš juta, ka uzkrātais niknums kāpj aizvien augstāk un it kā tuvojas viņa rīklei.

Lai apslāpētu sīkumainās jūtas, viņš steidzās domāt par to, ka viņam pašam, Ilobotovam un Mihailam Averjaničam agri vai vēlu jāaiziet bojā, neatstājot ne pēdas dabā. Ja iedomājas, ka pēc miljoniem gadu zemeslodei garām izplatījumā lidos kāds gars, tad viņš redzēs tikai pīšļus un kailas klintis. Viss — gan kultūra, gan tikumības likums — būs izgaisis un pat ne ar dadžiem apaudzis. Ko gan nozīmē kauns no bodnieka, niecīgais Hobotovs, Mihaila Averjaniča smagā draudzība? Tas viss ir nieki un blēņas.

Bet tādi prātojumi vairs nelīdzēja. Tiklīdz viņš iedomājās zemeslodi pēc miljoniem gadu, tūdaļ aiz kailas klints parādījās Hobotovs ar garstulmu zābakiem kājās vai arī nedabiski smēja Mihails Averjaničs, un atskanēja pat kaunīgi čuksti: «Varšavas parādu, draudziņ, es atdošu šinīs dienās . .. Katrā ziņā.»

Reiz Mihails Averjaničs atnāca pēc pusdienām, kad Andrejs Jefimičs gulēja uz dīvāna. Gadījās tā, ka tai pašā laikā ieradās arī Hobotovs ar bromkāliju. Andrejs Jefimičs smagi piecēlās, atsēdās un atspiedās ar abām rokām pret dīvānu.

—    Šodien, mans dārgais, — Mihails Averjaničs iesāka, — jums sejas krāsa daudz labāka nekā vakar. Jūs izskatāties tīri brašs! Dieva vārds, tīri brašs!

—    Laiks, laiks uzlaboties, kolēģi, — Hobotovs žāvādamies teica. — Droši vien jums pašam apnikusi šī jezga.

—    Un uzlabosimies arī! — Mihails Averjaničs jautri iesaucās. — Nodzīvosim vēl simt gadu! Tā gan!

—    Simtu nu gan ne, bet divdesmit droši vien, — Hobotovs mierināja. — Nekas, nekas, kolēģi, nenokariet galvu . . . Nevajag nolaisties!

—    Mēs vēl parādīsim, ko spējam! — Mihails Averjaničs iesmējās un uzsita draugam uz ceļgala. — Mēs vēl parādīsim! Nākamajā vasarā, ja dievs palīdzēs, aizšausim uz Kaukāzu un apjāsim to visu jāšus — hop! hop! hop! Bet, kad atgriezīsimies no Kaukāza, kas zina, vēl nosvinēsim kāzas. — Mihails Averjaničs viltīgi pamirkšķināja aci. — Apprecināsim jūs, mīļo draudziņ… apprecināsim . . .

Andrejs Jefimičs piepeši juta, ka niknums sakāpj līdz rīklei; viņam sāka briesmīgi dauzīties sirds.

—    Tas ir vulgāri! •— viņš sacīja, ātri pieceldamies un atiedams pie loga. — Vai tiešām jūs nesaprotat, ka runājat vulgāri?

Viņš gribēja turpināt maigi un pieklājīgi, bet pats pret savu gribu pēkšņi sažņaudza rokas dūrēs un pacēla tās pāri galvai.

—    Lieciet mani mierā! — viņš iekliedzās nedabiskā balsī, pietvīkdams tumši sarkans un pie visām miesām trīcēdams. — Arā! Abi ārā, abi!

Mihails Averjaničs un Hobotovs piecēlās un blenza viņā sākumā neizpratnē, pēc tam izbailēs.

—    Abi ārā! — Andrejs Jefimičs joprojām kliedza. — Stulbie cilvēki! Muļķīgie cilvēki! Man nav vaja

dzīga ne draudzība, ne tavas zāles, stulbais cilvēk! Tas ir vulgāri! Neģēlīgi!

Hobotovs un Mihails Averjaničs, mulsi saskatīdamies, atkāpās līdz durvīm un izgāja priekšnamā. Andrejs Jefimičs paķēra pudelīti ar bromkāliju un izsvieda viņiem pakaļ; pudelīte skaņi saplīsa pret slieksni.

—    Vācieties pie velna! — viņš iekliedzās raudošā balsī, izskriedams priekšnamā. — Pie velna!

Kad viesi bija aizgājuši, Andrejs Jefimičs, drebēdams kā drudzī, atgulās uz dīvāna un vēl ilgi atkārtoja:

—    Stulbie cilvēki! Muļķīgie cilvēki!

Kad viņš nomierinājās, viņam vispirms ienāca prātā, ka nabaga Mihailam Averjaničam tagad droši vien briesmīgs kauns un grūti ap sirdi un ka tas viss ir šausmīgi. Nekad agrāk viņam nebija gadījies nekas tamlīdzīgs. Kur gan palicis prāts un takta izjūta? Kur dzīves izpratne un filozofiskā vienaldzība?

Ārsts visu nakti nevarēja aizmigt aiz kauna un dusmām uz sevi, bet no rīta ap pulksten desmitiem devās uz pasta kantori un atvainojās pasta priekšniekam.

—    Nepieminēsim to, kas noticis, — nopūzdamies teica aizkustinātais Mihails Averjaničs, cieši spiezdams viņam roku. — Kas bijis, tas bijis. Ļubavkin! — viņš piepeši iesaucās tik skaļi, ka visi pastnieki un apmeklētāji sarāvās. — Pasniedz krēslu! Bet tu pagaidi! — viņš uzsauca sievai, kas sniedza viņam pa lodziņu ierakstītu vēstuli. — Vai neredzi, ka esmu aizņemts? Nepieminēsim to, kas bijis, — viņš maigi turpināja, pievērsdamies Andrejam Jefimičam. — Laipni lūdzu, sēdieties, mans dārgais!

Brītiņu viņš klusēdams glaudīja sev ceļgalus un pēc tam sacīja:

— Man ne prātā nenāca uz jums apvainoties. Slimība nav nekāda patīkamā viešņa, es saprotu. Jūsu lēkme vakar mūs ar dakteri nobiedēja, un mēs pēc tam ilgi runājām par jums. Mans dārgais, kāpēc jūs negribat nopietni ārstēt savu slimību? Vai tad tā var? Atvainojiet par draudzīgu vaļsirdību, — Mihails Averjaničs sāka čukstēt, — jūs dzīvojat visnelabvēlīgākos apstākļos: šaurība, netīrība, neviens jūs nekopj, nav līdzdkļu ārstēties . .. Dārgais draugs, mēs abi ar dakteri jūs lūdzam no visas sirds, uzklausiet mūsu padomu: ejiet pagulēt slimnīcā! Tur ir veselīgs uzturs, kopšana un ārstēšana. Kaut arī Jevgeņijs Fjodoričs, starp mums runājot, neprot lāgā uzvesties, bet viņš ir kompetents, uz viņu var pilnīgi paļauties. Viņš deva man vārdu, ka uzņemsies jūs ārstēt.

Andreju Jefimiču aizkustināja sirsnīgā līdzjūtība un asaras, kas piepeši iemirdzējās uz pasta priekšnieka vaigiem.

—    Cienījamais, neticiet! — viņš čukstēja, likdams roku uz sirds. — Neticiet viņiem! Tie ir maldi! Mana slimība slēpjas vienīgi tai apstāklī, ka divdesmit gadu laikā esmu visā pilsētā atradis tikai vienu gudru cilvēku un tas pats ir ārprātīgs. Nav nekādas slimības, esmu tikai nokļuvis apburtā lokā, no kura nav izejas. Man vienalga, esmu gatavs uz visu.

—    Ejiet pagulēt slimnīcā, mans dārgais!

—    Man vienalga, kaut vai bedrē.

—   Apsoliet man, draudziņ, ka pilnīgi paklausīsiet Jevgeņijam Fjodoričam.

—    Labi, es apsolu. Bet atkārtoju, cienījamais, ka esmu nokļuvis apburtā lokā. Tagad it viss, pat manu drāugu sirsnīgā līdzjūtība, vēršas uz vienu — uz manu bojā eju. Es eju bojā, un man ir drosme to apzināties.

—    Draudziņ, jūs atveseļosieties.

—    Kam to runāt? — Andrejs Jefimičs iesaucās. — Retais cilvēks mūža beigās neizjūt to, ko es tagad. Ja pateiks, ka jums nav kārtībā nieres vai paplašināta sirds, un jūs sāksiet ārstēties vai arī pateiks, ka jūs esat ārprātīgs un noziedznieks, tas ir, vārdu sakot, kad cilvēki pēkšņi sāks pievērst jums uzmanību, tad ziniet, ka esat nokļuvis apburtā lokā, no kura vairs netiksiet ārā. Ja mēģināsiet izkļūt, apmaldīsieties vēl vairāk. Padodieties, jo nekādi cilvēku pūliņi jūs vairs neglābs. Tā man šķiet.

Pa to starpu pie lodziņa drūzmējās publika. Lai netraucētu, Andrejs Jefimičs piecēlās un sāka atvadīties. Mihails Averjaničs vēlreiz lika dot goda vārdu un pavadīja viņu līdz ārdurvīm.

Tai pašā dienā pret vakaru pie Andreja Jefimiča negaidot ieradās Hobotovs puskažociņā un garstulmu zābakiem kājās un sacīja tādā balsī, it kā vakar nekas nebūtu noticis:

—    Esmu ieradies pie jums darīšanās, kolēģi. Atnācu jūsu uzaicināt: vai negribat kopā ar mani piedalīties konsilijā, ko?

Domādams, ka Hobotovs grib viņu izklaidēt ar pastaigu vai tiešām ļaut viņam nopelnīt, Andrejs Jefimičs saģērbās un izgāja kopā ar viņu uz ielas. Viņš bija priecīgs, ka radusies izdevība labot vakarējo kļūdu un saderēt mieru, un sirdī pateicās Hobotovam, kas pat nepieminēja vakarējo un, kā redzams, viņu saudzēja. No šā nekulturālā cilvēka bija grūti sagaidīt tādu smalkjūtību.

—    Bet kur jūsu slimnieks? — Andrejs Jefimičs jautāja.

—    Pie manis slimnīcā. Man jau sen gribējās jums parādīt.. . Ļoti interesants gadījums.

Viņi iegāja slimnīcas pagalmā un, paiedami garām galvenajam korpusam, devās uz piebūvi, kur atradās ārprātīgie. Un visu ceļu nezin kāpēc klusēja. Kad viņi iegāja piebūvē, ĪŅlikita, kā parasti, uzlēca kājās un saslējās.

—    Te vienam radusies komplikācija plaušās, — pusbalsī sacīja Hobotovs, ieiedams kopā ar Andreju Jefimiču palātā. — Pagaidiet šeit, es tūlīt. Aiziešu tikai pēc steloskopa.

Un izgāja laukā.

XVII

Metās jau krēsla. Ivans Dmitričs gulēja savā gultā, iespiedis seju spilvenā; paralītiķis sēdēja nekustēdamies, klusi raudāja un kustināja lūpas. Resnais vīrs un bijušais šķirotājs gulēja. Valdīja klusums.

Andrejs Jefimičs sēdēja Ivana Dmitriča gultā un gaidīja. Taču pagāja apmēram pusstunda, un palātā ienāca nevis Hobotovs, bet gan Ņikita, turēdams padusē uzsvārci, nez kādu veļu un rītakurpes.

—    Lūdzu, apģērbieties, jūsu augstdzimtība! — viņš klusi* sacīja. — Te būs jūsu gultiņa, lūdzu, šeit, —viņš piebilda, norādīdams uz tukšu, kā redzams, nesen ienestu gultu. — Nekas, dievs dos, izveseļosieties.

Andrejs Jefimičs saprata visu. Ne vārda neteicis, viņš pārgāja uz gultu, kuru norādīja Ņikita, un apsēdās; redzēdams, ka Ņikita stāv un gaida, viņš izģērbās kails, un viņam kļuva kauns. Tad viņš apģērba slimnīcas drēbes; apakšbikses bija ļoti īsas, krekls garš, un uzsvārcis oda pēc žāvētām zivīm.

—    Dievs dos, izveseļosieties. — Ņikita atkārtoja.

Viņš saņēma abās rokās Andreja Jefimiča drēbes, izgāja un aizdarīja aiz sevis durvis.

«Vienalga…» domāja Andrejs Jefimičs, kaunīgi ievīstīdamies uzsvārcī un juzdams, ka savā jaunajā ģērbā līdzinās arestantam. «Vienalga… Vienalga, fraka vai formas tērps, vai šis uzsvārcis .. .»

Bet kur tad pulkstenis? Un piezīmju grāmatiņa, kas bija sānu kabatā? Un papirosi? Kurp Ņikita aiznesa drēbes? Tagad droši vien līdz pašai nāvei vairs neiznāks apvilkt bikses, vesti un zābakus. Tas viss pirmajā laikā likās kaut kā savādi un nesaprotami. Andrejs Jefimičs arī tagad bija pārliecināts, ka nav nekādas starpības starp sīkpilsones Belovas māju un sesto palātu, ka viss šai pasaulē ir blēņas un niecība, tomēr viņam trīcēja rokas, stinga kājas un kļuva baigi, iedomājoties — drīz vien Ivans Dmitričs piecelsies un ieraudzīs, ka viņš apģērbis uzsvārci. Viņš uzcēlās, pagājās un atkal apsēdās.

Viņš bija nosēdējis jau pusstundu, stundu, un viņu pārņēma apnikums un grūtsirdība; vai tiešām šeit iespējams nodzīvot dienu, nedēļu un pat gadus, kā dzīvo šie cilvēki? Nu, lūk, viņš sēž, staigā un atkal apsēžas; var iet, pavērties pa logu ārā un atkal staigāt no viena kakta līdz otram. Bet pēc tam? Tāpat vien sēdēt visu laiku kā mietam un domāt? Nē, diezin vai tas iespējams.

Andrejs Jefimičs atgulās, bet tūdaļ atkal piecēlās, ar piedurkni noslaucīja no pieres aukstus sviedrus un juta, ka nu visa viņa seja ož pēc žāvētām zivīm. Viņš staigāja atkal.

—    Tas ir pārpratums … — viņš noteica, neizpratnē noplātīdams rokas. — Jāizskaidrojas, te noticis pārpratums . ..

Tai brīdī pamodās Ivans Dmitričs. Viņš atsēdās un atspieda vaigus rokās. Nospļāvās. Tad laiski uzlūkoja ārstu un, kā redzams, pirmajā brīdī nekā nesaprata; bet drīz vien viņa miegainā seja kļuva ļauna un zobgalīga.

—    Ahā, arī jus esat šeit iesedināts, draudziņ! — vienu aci piemiedzis, viņš noteica no miega piesmakušā balsī. — Ļoti patīkami. Agrāk jūs dzērāt cilvēku asinis, bet tagad dzers jūsējās. Lieliski!

—    Tas ir pārpratums, — noteica Andrejs Jefimičs, izbijies no Ivana Dmitriča vārdiem; viņš paraustīja plecus un atkārtoja: — Pārpratums …

Ivans Dmitričs atkal nospļāvās un atgulās.

—    Nolādētā dzīve! — viņš norūca. — Un rūgti un sāpīgi ir tas, ka šī dzīve beigsies nevis ar apbalvojumu par ciešanām, ar apoteozi kā operā, bet ar nāvi; atnāks vīri un aizstieps mirušo aiz rokām un kājām pagrabā. Brr! Nu, nekas . . . Toties viņpasaulē mēs svinēsim svētkus .. . No viņpasaules es ieradīšos šeit kā ēna un biedēšu šos riebekļus. Es likšu viņiem nosirmot.

Pienāca Moiseika un, ieraudzījis ārstu, izstiepa roku.

—    Dod kapeiciņu! — viņš sacīja.

XVIII

Andrejs Jefimičs piegāja pie loga un paraudzījās laukā. Jau tumsa, un pie apvāršņa labajā pusē iznira salts, sarkans mēness. Netālu no slimnīcas sētas, ne tālāk kā apmēram simt asu atstatu, pacēlās augsta, balta māja, ko iekļāva mūra sienas. Tas bija cietums.

«Rau, kur īstenība!» Andrejam Jefimičam ienāca prātā, un viņam kļuva baigi.

Baigs bija mēness, cietums, naglas virs žoga, tālā liesma kaulu dedzinātavā. Aiz muguras atskanēja nopūta. Andrejs Jefimičs atskatījās un ieraudzīja vīru ar spožām zvaigznēm un ordeņiem uz krūtīm; šis vīrs smaidīja un valšķīgi mirkšķināja aci. Arī tas likās baigi.'

Andrejs Jefimičs iegalvoja sev, ka mēness un cietums nav nekas sevišķs, ka arī psihiski veseli cilvēki valkā ordeņus un ka it viss ar laiku satrūdēs un pārvērtīsies par pīšļiem, bet pēkšņi viņu pārņēma izmisums, viņš ieķērās ar abām rokām režģos un no visa spēka raustīja tos. Stiprie režģi nepadevās.

Tad, lai nebūtu tik baigi, viņš aizgāja līdz Ivana Dmitriča gultai un apsēdās.

—    Esmu zaudējis drosmi, mans dārgais, — viņš murmināja, drebēdams un slaucīdams aukstus sviedrus. — Esmu zaudējis drosmi.

—    Nu, pafilozofējiet taču! — Ivans Dmitričs zobgalīgi atteica.

—     Mans dievs, mans dievs… Jā, jā… Jums kādreiz labpatika izteikties, ka Krievijā neesot filozofijas, bet filozofē visi, pat. sīkie gariņi. Tomēr no sīko gariņu filozofēšanas nevienam nerodas nekāds ļaunums, — Andrejs Jefimičs sacīja tādā balsī, it kā gribētu sākt raudāt un iežēlināt. — Kādēļ tad, mans dārgais, šie ļaunie smiekli? Un kā lai šie sīkie gariņi nefilozofē, ja tie nav apmierināti? Gudram, izglītotam, lepnam cilvēkam, kas mīl brīvību, cilvēkam pēc dieva ģīmja un līdzības nav citas izejas kā iet par dakteri uz netīru, muļķīgu pilsēteli, un visu mūžu radziņi, dēles, sinepju plāksteri! Šarlatānisms, šaurība, seklums! Ak mans dievs!

—    Jūs muldat muļķības. Ja pretīgi būt par dakteri, ejiet par ministru.

—     Nekur, nekur nav iespējams. Mēs esam vāji, dārgais … Es biju vienaldzīgs, domāju spirgti un veselīgi, bet, tiklīdz dzīve rupji pieskārās man, zaudēju drosmi… iestājās prostrācija . . . Mēs esam vāji, mēs nekur nederam… Un jūs tāpat, mans dārgais. Jūs esat gudrs, cildens, līdz ar mātes pienu iezīdis cēlas tieksmes, bet, tiklīdz devāties dzīvē, tūdaļ nogurāt un sasirgāt . . . Vāji, vāji!

Vakaram iestājoties, Andreju Jefimiču visu laiku mocīja ne tikai bailes un apvainojuma sajūta, bet arī vēl kaul kas uzmācīgs. Beidzot viņš apjēdza, ka gribas alu un uzpīpēt.

—           Es iziešu no šejienes, mans dārgais, — viņš sacīja. — Teikšu, lai te dod gaismu … Es tā nevaru … neesmu spējīgs …

Andrejs Jefimičs devās uz durvīm un atvēra tās, bet Ņikita tūdaļ uzlēca un aizsprostoja viņam ceļu.

—           Kurp jūs? Nav brīv, nav brīv! — viņš iesaucās. — Laiks gulēt!

—          Bet es tikai uz brītiņu — pastaigāties pa pagalmu! — apjuka Andrejs Jefimičs.

—    Nav brīv, nav brīv, nav atļauts. Pats zināt.

Ņikita aizcirta durvis un pieslējās tām ar muguru.

—           Bet, ja iziešu no šejienes, kam no tā kāds ļaunums? — vaicāja Andrejs Jefimičs, paraustīdams plecus. — Nesaprotu! Ņikita, man jāiziet! — viņš teica, un balss viņam iedrebējās. — Man vajag!

—          Neceliet nekārtības, nav labi! — Ņikita pamācīgi noteica.

—           Velns zina kas tas ir! — pēkšņi iekliedzās Ivans Dmitričs un uzlēca kājās. — Kāda viņam tiesība nelaist? Kā viņi drīkst mūs šeit turēt? Likumā, šķiet, skaidri teikts, ka nevienam nedrīkst laupīt brīvību bez tiesas sprieduma! Tā ir varmācība! Patvaļa!

—           Protams, patvaļa! — Ivana Dmitriča kliedzienu uzmundrināts, iesaucās Andrejs Jefimičs. — Man vajag, man jāiziet. Viņam nav tiesības! Laid ārā, kad tev saka!

—           Vai dzirdi, trulais kustoni? — iesaucās Ivans Dmitričs un sita ar dūri pa durvīm. — Aldari, citādi ielauzīšu durvis. Rīkļurāvējs tāds!

—          Atdari! — iekliedzās Andrejs Jefimičs, viscaur trīcēdams. — Es pieprasu!

—          Parunā vēl! — Ņikita aiz durvīm atbildēja. — Parunā!

—          Pasauc vismaz Jevgeņiju Fjodoriču! Saki, ka es lūdzu viņu ierasties … uz brītiņu!

—    Rīt viņš pats atnāks.

—           Mūs nekad neizlaidīs! — pa lo starpu runāja tālāk Ivans Dmitričs. — Mūs šeit sapūdēs! Ak kungs, vai tiešām viņā saulē nav elles un šiem neliešiem piedos?

Kur tad ir taisnība? Atver, nelieti, es smoku nost! — viņš ifekliedzās piesmakušā balsī un uzgula durvīm. — Es iedauzīšu sev galvu! Slepkavas!

Ņikita ātri atvēra durvis, abām rokām un ar ceļgalu rupji atspēra nost Andreju Jefimiču, tad atvēzējās un iesita viņam ar dūri sejā. Andrejam Jefimičam likās, ka milzīgs, sāļš vilnis uzgulst viņa galvai un stumj viņu uz gultu; patiesi, viņam mutē bija sāļa garša; droši vien no zobiem tecēja asinis. It kā vēlēdamies peldēt, viņš sāka vicināt rokas un pieķērās pie kādas gultas, tai pašā brīdī sajuzdams, ka Ņikita divas reizes iesit viņam pa muguru.

Ivans Dmitričs skaļi iekliedzās. Laikam sita arī viņu.

Pēc tam viss apklusa. Pa režģiem ieplūda vāja mēness gaisma, un uz grīdas gulēja ēna, kas atgādināja tīklu. Bija drausmi. Andrejs Jefimičs atgulās un aizturēja elpu; viņš šausmās gaidīja, ka viņam sitīs vēl. Kāds it kā bija paņēmis sirpi, iegrūdis viņā un vairākkārt apgriezis krūtīs un zarnās. Aiz sāpēm viņš iekodās spilvenā un sažņaudza zobus, un pēkšņi viņam galvā visā šai haosā skaidri pazibēja baisma, neciešama doma, ka tieši tādas pašas sāpes vajadzējis gadiem diendienā paciest šiem cilvēkiem, kas tagad šai mēnesnīcā šķita melnas ēnas. Kā varēja nolikt, ka vairāk nekā divdesmit gadu laikā viņš to nezināja un negribēja zināt? Viņš nepazina sāpes, viņam nebija priekšstata par tām, tātad viņš nav vainīgs, bet sirdsapziņa, kas bija tikpat nepierunājama un rupja kā Ņikita, lika viņam sastingt no pakauša līdz papēžiem. Viņš uzlēca kājās, gribēja no visa spēka iekliegties un skriet ātrāk, lai nogalinātu Ņikitu, pēc tam Hobotovu, uzraugu un feldšeri, pēc tam sevi, bet no krūtīm nenāca neviena skaņa un kājas neklausīja; slāpdams bez elpas, viņš atrāva uz krūtīm vaļā uzsvārci un kreklu, saplēsa tos un nesamaņā iekrita gultā.

XIX

Otras dienas rītā viņam sāpēja galva, džinkstēja ausīs, un viņš juta vārgumu visā miesā. Viņam nebija kauns atcerēties savu vakardienas vājumu. Vakar viņš bija mazdūšīgs, baidījās pat mēness, vaļsirdīgi izteica jūtas un domas, kādas agrāk pat neapjauta sevī. Piemēram, domas par filozofējošo sīko gariņu neapmierinātību. Bet tagad viņam bija vienalga.

Viņš neēda, nedzēra, gulēja nekustēdamies un klusēja.

«Man vienalga,» viņš domāja, kad viņam kaut ko jautāja. «Neatbildēšu .. . man vienalga.»

Pēc pusdienām atnāca Mihails Averjaničs un atnesa ceturtdaļmārciņu tējas un mārciņu marmelādes. Ieradās arī Darjuška un veselu stundu stāvēja pie gultas ar trulu sāpju izteiksmi sejā. Viņu apmeklēja arī ārsts Hobotovs. Viņš atnesa pudelīti bromkālija un pavēlēja Nikitam izkvēpināt ar kaut ko palātu.

Pret vakaru Andrejs Jefimičs, triekas ķerts, nomira. Sākumā viņš juta niknu drudzi un viņam bija nelabi; kaut kas riebīgs, kā likās, pārņēma visu miesu, pat pirkstus, nāca no kuņģa uz galvu un piešļāca acis un ausis. Acu priekšā metās zaļš. Andrejs Jefimičs saprata, ka pienācis gals, un atcerējās, ka Ivans Dmitričs, Mihails Averjaničs un miljoniem cilvēku tic nemirstībai. Un ja nu tā tiešām ir? Bet viņam negribējās nemirstības, un viņš domāja par to tikai vienu mirkli. Pulks ārkārtīgi skaistu un graciozu aļņu, par kuriem viņš bija vakar lasījis, aizdrāzās garām; tad kāda sieva stiepa viņam roku ar ierakstītu vēstuli. . . Mihaiļs Averjaničs kaut ko sacīja. Pēc tam viss izgaisa un Andrejs Jefimičs iemiga uz mūžu.

Atnāca sveši vīri, paņēma viņu aiz rokām un kājām un aiznesa uz. kapliču. Tur viņš gulēja uz galda atvērtām acīm, un mēness nakts apspīdēja viņu. No rīta atnāca Sergejs Sergejičs, dievbijīgi pielūdza krustā sisto un aizvēra acis savam bijušajam priekšniekam.

Pēc vienas dienas Andreju Jefimiču apglabāja. Bērēs bija tikai Mihails Averjaničs un Darjuška.

BAILES

Маnа drauga stāsts

Dmitrijs Petrovičs Siļins pabeidza universitāti un strādāja Pēterburgā, bet trīsdesmit gadu vecumā pameta to un sāka nodarboties ar lauksaimniecību. Saimniekošana viņam veicās gluži labi, taču man šķita, ka viņš nav īstajā vietā un labi darītu, ja atkal brauktu uz Pēterburgu. Kad viņš, iededzis, noputējis pelēks, darbā nomocīts, sagaidīja mani pie vārtiem vai ārdurvīm un tad, ēdot vakariņas, cīnījās ar snaudu un sieva kā bērnu aizveda viņu gulēt vai arī kad viņš, snaudu pārvarējis, savā maigajā, sirsnīgajā, it kā lūdzošajā balsi sāka izklāstīt savas labās domas, es redzēju viņā nevis saimnieku, nedz arī agronomu, bet tikai nomocītu cilvēku, un man bija skaidrs, ka viņam nav vajadzīga nekāda saimniecība, vajag tikai, lai diena būtu galā — un paldies dievam.

Man patika ciemoties pie viņa, un reizēm es viesojos viņa muižā divas trīs dienas. Man patika kā viņa māja, tā arī parks un lielais augļu dārzs, upīte un viņa filozofija, gan mazliet gausa un mākslota, tomēr skaidra. Droši vien mīlēju arī viņu pašu, kaut gan nevaru to droši apgalvot, jo vēl līdz šim nespēju izprast savas toreizējās jūtas. Tas bija gudrs, labs, sirsnīgs Un diezgan interesants cilvēks, bet atceros ļoti labi, ka tad, kad viņš man uzticēja savus intīmos noslēpumus un nosauca mūsu attieksmes par draudzību, tas mani nepatīkami saviļņoja, un es jutos neveikli. Viņa draudzībā pret mani bija kaut kas netīksms, smagnējs, un es labprāt dotu priekšroku parastām biedriskām attieksmēm.

Galvenais ir tas, ka man ārkārtīgi patika viņa sieva Marija Sergejevna. Iemīlējies viņā nebiju, taču man patika viņas seja, acis, balss, gaita, es ilgojos pēc viņas, kad kādu laiku nebiju viņu redzējis, un mana iztēle tai laikā vislabprātāk kavējās tieši pie šās jaunās, skaistās, elegantās sievietes un ne pie viena cita. Man nebija nekādu noteiktu nodomu sakarā ar viņu, un es nekā neilgojos, taču nez kāpēc ik reizes, kad mēs palikām divatā, es atģidu, ka viņas vīrs uzskata mani par savu draugu, un man kļuva neveikli. Kad viņa spēlēja uz klavierēm manus iemīļotos skaņdarbus vai stāstīja man ko interesantu, es tīksmi klausījos viņā, un tai pašā laikā diezin kāpēc man galvā lauzās domas, ka viņa mīl savu vīru, ka viņš ir mans draugs un ka viņa pati uzlūko mani par vīra draugu, mans garastāvoklis sabojājās, un es kļuvu pasīvs, neveikls un garlaicīgs. Viņa ievēroja šo pārmaiņu un parasti sacīja:

—    Jums garlaicīgi bez sava drauga. Jāsūta uz lauku viņam pakaļ.

Un, kad atnāca Dmitrijs Petrovičs, viņa teica:

—    Nu, tagad atnācis jūsu draugs. Līksmojiet.

Tā tas vilkās ap pusotra gada.

Reiz vienā jūlija svētdienā es un Dmitrijs Petrovičs aiz gara laika aizbraucām uz lielo Klušinas ciematu, lai nopirktu vakariņām uzkodas. Kamēr mēs staigājām pa veikaliem, nogāja saule un pienāca vakars, tas vakars, kuru laikam gan neaizmirsīšu nekad savā mūžā. Nopirkuši sieru, kas atgādināja ziepes, un pārakmeņotu desu, kas oda pēc darvas, mēs devāmies uz traktieri apjautāties, vai nav alus. Mūsu kučieris bija aizbraucis pie kalēja apkalt zirgus, un mēs bijām pateikuši, ka gaidīsim viņu pie baznīcas. Mēs staigājām, runājāmies, zobojāmies par saviem pirkumiem, un mums klusēdams un ar noslēpumainu seju, gluži kā slepenpolicists, sekoja cilvēks, kam mūsu apriņķī bija diezgan savāda palama: Četrdesmit Mocekļu. Šis Četrdesmit Mocekļu nebija neviens cits kā Gavrils Severovs jeb vienkārši Gavrjuška, kas neilgu laiku kalpojis pie manis par sulaini un par žūpību atlaists. Viņš kalpojis arī pie Dmitrija Petroviča un atbrīvots par to pašu grēku. Tas bija negants dzērājs, un vispār viss viņa liktenis bija skurbs un tikpat izlaidīgs kā viņš pats. Tēvs viņam garīdznieks, māte muižniece, tātad pēc dzimuma viņš piederēja pie privileģētu cilvēku kārtas, tomēr, lai kā ieskatījos viņa izdēdējušajā, bijīgajā, vienmēr nosvīdušajā sejā, viņa rūsganajā, jau iesirmajā bārdā, nožēlojamajos, saplēstajos svārkos un virs biksēm izlaistajā sarkanajā kreklā, es nevarēju atrast ne pēdas no tā, ko mūsu sadzīvē sauc par privilēģijām. Viņš dēvēja sevi par izglītotu un stāstīja, ka mācījies garīgajā skolā, kuru nav pabeidzis, jo izslēgts par tabakas pīpēšanu; pēc tam dziedājis arhiereja korī un pāris gadu dzīvojis klosterī, no kurienes arī atbrīvots, tikai šoreiz nevis par pīpēšanu, bet par «vājību». Viņš bija kājām izstaigājis divas guberņas, nez kādēļ sniedzis lūgumrakstus konsislorijās un dažādās iestādēs, četras reizes nodots tiesai. Beidzot, aizķēries mūsu apriņķī, viņš strādājis par sulaini, mežsargu, piķieri, baznīcas sargu, apprecējis izlaidīgu atraitni, kādu virēju, un galīgi iegrimis sabiedrības padibenēs, un tā apradis ar tās netīrumiem un tenkām, ka pats jau runāja ar zināmu neticību par savu privileģēto izcelšanos kā par kādu mītu. Tai laikā, ko attēloju, viņš klaiņāja bez vietas, daudzināja sevi par lopu dakteri un mednieku, bet viņa sieva bija kaut kur bez pēdām pagaisusi.

No traktiera mēs aizgājām līdz baznīcai un atsēdāmies uz kāpnēm, gaidot kučieri. Četrdesmit Mocekļu nostājās attālāk un pacēla roku pie mutes, lai godprātīgi nokāsētos, kad ievajadzēsies. Bija jau tumšs; varēja stipri sajust vakara milrumu, un drīz vajadzēja parādīties mēnesim. Dzidrajās, zvaigžņotajās debesīs bija tikai divi mākoņi, un tie atradās tieši virs mums: viens liels, otrs mazāks; mākoņi vientuļi, it kā māte ar bērniņu, devās viens aiz otra uz to pusi, kur dzisa vakarblāzma.

—    Šodien jauka diena, — Dmitrijs Petrovičs leica.

—    Pavisam ārkārtīga … — Četrdesmit Mocekļu piekrita un bijīgi nokāsējās rokā. — Kā jūs tā, Dmitrij

Petrovič, sadomājāt atbraukt uz šejieni? — viņš jautāja pieglaimigā balsī, kā redzams, vēlēdamies uzsākt sarunu.

Dmitrijs Petrovičs neatbildēja nekā. Četrdesmit Mocekļu dziļi nopūtās un klusi, uz mums neraudzīdamies, noteica:

—    Ciešu vienīgi tā iemesla pēc, par ko man jādod atbilde visvarenajam dievam. Ir jau taisnība, ka esmu pazudis un nespējīgs cilvēks, bet, nudien, bez maizes kumosa un sliktāks par suni . . . Piedodiet, Dmitrij Petrovič!

Siļins neklausījās un, atbalstījis galvu rokās, kaut ko domāja. Baznīca stāvēja olnīcas malā, augstā kraujā, un caur sētas režģiem varējām redzēt upi, līču pļavas otrā pusē un spožu, spilgti sarkanu ugunskuru, ap ko kūņojās melni cilvēki un zirgi. Bet tālāk aiz ugunskura atkal guntiņas: tur bija sādžiņa . . . Sādžiņā dziedāja dziesmu.

Virs upes un šur lur uz pļavas cēlās migla. Augstie, šaurie miglas tēli, blīvi un balti kā piens, klīda virs upes, aizsedzot zvaigžņu atspulgas un aizķeroties aiz vītoliem. Ik brīdi tie mainīja savu veidu, un šķita, ka daži apskāvās, citi sveicinājās, vēl citi cēla pret debesīm rokas ar platām mācītāja piedurknēm, it kā lūgtu dievu… Droši vien tie modināja Dmitrijā Petrovičā domas par rēgiem un miroņiem, jo viņš pievērsa man seju un vaicāja, skumji smaidīdams:

—    Sakiet man, dārgais, — kāpēc gan, ja gribam pastāstīt kaut ko baismu, noslēpumainu un fantastisku, mēs smeļamies materiālu nevis no dzīves, bet katrā ziņā no rēgu un viņpasaules ēnu valstības?

—    Baisms ir tas, kas nesaprotams.

—    Un vai tad dzīve jums saprotama? Sakiet: vai tad dzīvi jūs saprotat labāk nekā ēnu valstību?

Dmitrijs Petrovičs piesēdās man pavisam tuvu līdzās, tā ka sajutu uz sava vaiga viņa elpu. Vakara krēslā viņa bālā, kalsenā seja likās vēl bālāka un tumšā bārda melnāka par sodrējiem. Acis viņam bija skumjas, sirsnīgas un mazliet izbiedētas, it kā viņš grasītos stāstīt kaut ko baigu. Viņš vērās man acīs un runāja tālāk savā parastajā lūdzošajā balsī:

—    Mūsu dzīve un viņpasaule ir vienlīdz nesaprotamas un baigas. Kas baidās rēgu, tam jābaidās arī manis un šo uguņu un debess, jo tas viss, ja labi ap$ver, ir neaptverams un ne mazāk fantastisks kā viņpasaules tēli. Princis Hamlets nenonāvējās tāpēc, ka baidījās to parādību, kas varbūt apmeklētu viņu nāves miegā; šis viņa slavenais monologs man patīk, taču, vaļsirdīgi runājot, tas nekad man nav gājis pie sirds. Atzīstos jums kā draugam, reizēm skumīgos brīžos esmu iztēlojies savu nāves stundu, mana fantāzija izgudrojusi tūkstošiem visdrūmāko parādību, un man izdevies nonākt līdz mokpilnai eksaltācijai, līdz murgiem, un tas viss, ticiet man, nav licies baigāks par īstenību. Ko tur teikt, parādības ir drausmas, tomēr drausma arī pati dzīve. Es, draudziņ, nesaprotu dzīvi un baidos tās. Nezinu, varbūt esmu slims, sajucis cilvēks. Normālam, veselam cilvēkam šķiet, ka viņš saprot visu, ko redz un dzird, bet es, rau, esmu pazaudējis šo «šķiet» un diendienā indēju sevi ar bailēm. Ir tāda slimība — izplatījuma bailes, nu tad es sirgstu ar dzīves bailēm. Kad guļu zālē un ilgi lūkojos kukainītī, kas tikai vakar dzimis un nekā nesaprot, man šķiet, ka kukainīša dzīve ir vienvienīgas šausmas un tanī es redzu pats sevi.

—    No kā tad īsti jums bail? — es jautāju.

—    Man no visa kā bail. Neesmu pēc dabas dziļš cilvēks un maz interesējos par tādiem jautājumiem kā viņpasaules dzīve, cilvēces likteņi, un vispār reti paceļos debess dzīlēs. It sevišķi mani biedē ikdienība, no kuras neviens no mums nespēj paglābties. Neesmu spējīgs atšķirt, kas manā rīcībā ir patiesība un kas meli, un tas mani satrauc; es apzinos, ka dzīves apstākļi un audzināšana ieslēguši mani ciešā melu lokā, ka visa mana dzīve nav nekas cils kā ikdienas rūpes par to, lai pieviltu sevi un cilvēkus un neievērotu to, un man bail no domām, ka līdz pašai nāvei netikšu vaļā no šiem meliem. Šodien es daru kaut ko, bet rīt jau vairs nesaprotu, kādēļ esmu to darījis. Sāku strādāt Pēterburgā un nobijos, atbraucu šurp, lai nodarbotos ar lauksaimniecību, un arī nobijos … Es redzu, ka mēs maz zinām un tāpēc ik dienas kļūdāmies, esam netaisni, tenkojam, sagandējam citiem cilvēkiem dzīvi,

izšķiežam visus savus spēkus niekos, kas mums nav vajadzīgi un traucē mūs dzīvot, un man ir baigi, jo es nesaprotu, kādēļ un kam tas viss vajadzīgs. Es, draudziņ, nesaprotu cilvēkus un baidos no viņiem. Man drausiņi raudzīties zemniekos, es nezinu, kādu augstāko mērķu labad gan viņi cieš un kālab viņi dzīvo. Ja dzīve ir bauda, tad viņi ir lieki, nevajadzīgi ļaudis; ja turpretim dzīves mērķis un jēga ir trūkums un necaurredzama, bezcerīga tumsa, man nav saprotams, kam un kādēļ vajadzīga šī inkvizīcija. Neviena cilvēka un nekā es nesaprotu. Pamēģiniet jel saprast, rau, šo subjektu! — Dmitrijs Petrovičs teica, rādīdams uz Četrdesmit Mocekļiem. — Padomājiet!

Pamanījis, ka mēs abi paskatāmies viņā, Četrdesmit Mocekļu bijīgi iekāsējās saujā un sacīja:

—    Labiem kungiem allaž esmu bijis uzticams kalps, bet galvenais iemesls — reibinošie dzērieni. Ja mani, nelaimīgu cilvēku, tagad pagodinātu un man iedotu vietu, es nobučotu svētbildi. Vīrs un vārds!

Baznīcas sargs pagāja garām, neizpratnē uzlūkoja mūs un sāka raustīt zvana virvi. Zvans lēnām un stiepti, skaudri iztraucējot vakara klusumu, nosita desmit.

—    Pulkstenis jau desmit! — Dmitrijs Petrovičs teica. — Būtu laiks braukt. Jā, manu draudziņ, — viņš nopūtās, — kaut jūs zinātu, kā mani biedē manas parastās, ikdienišķās domas, kurās, liekas, nevajadzētu būt nekam drausmīgam. Lai nedomātu, es izklaidēju sevi darbā un cenšos nogurt, lai nakti cieši gulētu. Bērni, sieva — citiem tas ir kas parasts, bet cik man tas smagi, draudziņ!

Viņš paburzīja rokām seju, nokrekšķējās un iesmējās.

-»Kaut es varētu jums izstāstīt, kāds muļķis esmu bijis dzīvē! — viņš sacīja. — Man visi saka: jums ir mīļa sieva, jauki bērni, un pats jūs esat lielisks ģimenes cilvēks. Viņi domā, ka esmu ļoti laimīgs, un apskauž mani. Nu, ja jau runājam par to, tad pateikšu jums paklusām: mana laimīgā ģimenes dzīve ir viens vienīgs bēdīgs pārpratums, un es baidos tās.

Sasprindzinātā smaida dēļ viņa bālā seja kļuva neglīta. Viņš apķēra mani ap vidu un pusbalsī turpināja:

— Jūs esat man sirsnīgs draugs, es jums ticu un dziļi cienīju jūs. Draudzību mums sūta debesis, lai mēs spētu izteikties un glābties no noslēpumiem, kas mūs nomāc. Tad atļaujiet jel izmantot jūsu draudzīgo attieksmi pret mani un izteikt jums visu patiesību. Mana ģimenes dzīve, kas jums šķiet tik brīnišķīga, ir mana lielākā nelaime un manas lielākās bailes. Es apprecējos dīvaini un muļķīgi. Man jums jāsaka — pirms kāzām neprātīgi mīlēju Mašu un aplidoju viņu divus gadus. Es viņu bildināju piecas reizes, un viņa mani noraidīja, jo bija pret mani pilnīgi vienaldzīga. Sesto reizi, kad es, no mīlas apreibis, rāpoju viņas priekšā uz ceļiem un lūdzu viņas roku kā žēlastības dāvanu, viņa bija ar mieru . .. Tad viņa man sacīja: «Es jūs nemīlu, bet būšu jums uzticīga . ..» Tādu noteikumu es pieņēmu ar sajūsmu. Toreiz es sapratu, ko tas nozīmē, taču tagad, zvēru pie dieva, nesaprotu. «Es jūs nemīlu, bet būšu jums uzticīga,» — ko tas nozīmē? Tā ir migla, tumsa … Es mīlu viņu tagad tikpat stipri kā pirmajā kāzu dienā, bet viņa, man liekas, ir tikpat vienaldzīga un laikam priecājas, kad es aizbraucu. Skaidri nezinu, vai viņa mani mīl vai ne, taču mēs dzīvojam zem viena jumta, uzrunājam viens otru ar «tu», guļam kopā, mums ir bērni, kopīga manta … Ko tad tas nozīmē? Kam tas viss? Un vai jūs kaut ko saprotat, draudziņ? Nežēlīga mocība! Tāpēc, ka nekā nesaprotu mūsu attieksmēs, es ienīstu gan viņu, gan sevi, gan abus kopā, viss man galvā sajucis, es потоки sevi un kļūstu truls, bet, kā par spīti, viņa ar katru dienu top skaistāka, viņa kļūst brīnišķīga . . . Manuprāt, viņai ir burvīgi mati un tāds smaids kā nevienai sievietei. Es mīlu un zinu, ka mīlu bezcerīgi. Bezcerīga mīlestība uz sievieti, no kuras man ir jau divi bērni! Vai tas ir saprotams un nav baisms? Vai tas nav kas baigāks par rēgiem?

Viņš bija tā noskaņots, ka būtu runājis vēl ļoti ilgi, taču, par laimi, atskanēja kučiera balss. Bija piebraukti mūsu zirgi. Mēs iesēdāmies kalošā, un Četrdesmit Mocekļu, noņēmis cepuri, iesēdināja mūs abus ar tādu iz

teiksmi, it kā sen jau būtu gaidījis izdevību pieskarties mūsu vērtīgajiem augumiem.

—    Dmitrij Petrovič, atļaujiet aiziet pie jums, —viņš teica, stipri mirkšķinādams acis un noliecis galvu uz sāniem. — Parādiet dieva žēlastību! Es mirstu badā!

—    Nu labi, — Siļins sacīja. — Nāc nodzīvo trīs dienas, un tad redzēsim.

—    Esmu jūsu rīcībā! — Četrdesmit Mocekļu nopriecājās. — Aiziešu jau šodien.

Līdz mājām bija sešas verstis. Apmierināts ar to, ka beidzot atklājis draugam patiesību, Dmitrijs Petrovičs visu ceļu bija apķēris mani ap vidu un ne vairs ar rūgtumu un bailēm, bet jautri stāstīja man, ka gadījumā, ja viņam ģimenē viss būtu kārtībā, viņš atgrieztos Pēterburgā un nodarbotos tur ar zinātni. Tā strāva, viņš teica, kas aizdzina uz laukiem tik daudz spējīgu jaunu cilvēku, bija bēdīga strāva. Rudzu un kviešu mums Krievijā daudz, taču nemaz nav kulturālu cilvēku. Apdāvinātai, veselīgai jaunatnei vajadzētu nodarboties ar zinātnēm, mākslām un politiku; rīkoties citādi nozīmē būt netālredzīgiem. Viņš filozofēja ar prieku un izteica nožēlu, ka rīt agri šķirsies no manis, jo viņam jābraucot uz meža izsoli.

Bet man bija neērti un skumji, un man šķita, ka es krāpju cilvēku. Un tai pašā laikā bija patīkami. Es raudzījos uzlecošajā milzīgajā, sarkanajā mēnesī un iedomāju garu, slaidu gaišmati ar bālu seju, allaž eleganti ģērbušos, no kuras plūst kaut kādas sevišķas smaržas, kas atgādina muskusu, un man nez kāpēc bija prieks domāt, ka viņa nemīl savu vīru.

Pārbraukuši mājās, mēs sēdāmies pie vakariņām. Marija Sergejevna smiedamās mieloja mūs ar mūsu pirkumiem, bet es konstatēju, ka viņai tiešām ir burvīgi mati un ka viņa smaida tā kā neviena cita sieviete. Es vēroju viņu, un man gribējās katrā viņas kustībā un skatienā redzēt to, ka viņa nemīl savu vīru, un man likās — es to saskatu.

Dmitrijs Petrovičs drīz vien sāka cīnīties ar snaudu. Pēc vakariņām viņš pasēdēja kopā ar mums minūtes desmit un pateica:

—          Kā jums tik, mīļie, bet man rīt jāceļas pulksten trijos. Atļaujiet jūs atstāt.

Viņš maigi noskūpstīja sievu, cieši, pateicīgi paspieda man roku un lika apsolīt, ka visādā ziņā atbraukšu nākamajā nedēļā. Lai rīt neaizgulētos, viņš aizgāja pārgulēt piebūvē.

Marija Sergejevna mēdza iet gulēt vēlu, pēc Pēterburgas paraduma, un tagad es nez kāpēc priecājos par to.

—          Tātad, — es iesāku, kad palikām vieni, — tātad jūs būsiet tik laipna un uzspēlēsiet kaut ko.

Man negribējās mūzikas, bet es nezināju, kā uzsākt sarunu. Viņa nosēdās pie klavierēm un spēlēja, neatceros, ko. Es sēdēju līdzās, lūkojos uz viņas baltajām, apaļajām rokām un centos kaut ko noģist viņas saltajā, vienaldzīgajā sejā. Bet tad viņa par kaut ko pasmaidīja un paraudzījās manī.

—    Jums garlaicīgi bez jūsu drauga, — viņa sacīja.

Es iesmējos.

—          Draudzības labad pietiktu braukt šurp reizi mēnesī, tomēr es mēdzu ierasties šeit biežāk nekā ik nedēļas.

To pateicis, piecēlos un uztraukti pagājos no viena kakta uz otru. Arī viņa piecēlās un atkāpās pie kamīna.

—           Ko jūs gribat ar to sacīt? — viņa vaicāja, pievērsusi man savas lielās, dzidrās acis.

Es nekā neatbildēju.

—           Jūs teicāt nepatiesību, — viņa padomājusi turpināja. — Jūs ierodaties šeit tikai Dmitrija Petroviča dēļ. Labi, es par to ļoti priecājos. Mūsu laikos reti gadās redzēt tādu draudzību.

«Ehē!» es nodomāju un, nezinādams, ko sacīt, jautāju: — Vai negribat pastaigāties pa dārzu?

—    Nē.

Es izgāju verandā. Pa galvu man skrēja saltas tirpas, un jutu, ka aiz saviļņojuma man salst. Biju jau pārliecināts, ka mūsu saruna būs pavisam nenozīmīga un nekā sevišķa nepratīsim viens otram pateikt, bet ka šonakt katrā ziņā jānotiek tam, par ko pat neuzdrīkstējos sapņot. Katrā ziņā šonakt vai nekad.

—    Čik jauks laiks! — es skaļi sacīju.

—    Man tas pilnīgi vienalga, — skanēja atbilde.

Es iegāju viesistabā. Marija Sergejevna, tāpat kā agrāk, stāvēja pie kamīna, aizlikusi rokas aiz muguras, par kaut ko domādama, un vērās sāņus.

—    Kāpēc tad jums tas pilnīgi vienalga? — es jautāju.

—    Tapec, ka man garlaicīgi. Jums mēdz but garlaicīgi tikai bez jūsu drauga, taču man vienmēr garlaicīgi. Kaut gan . . . jums tas nav interesanti.

Es atsēdos pie klavierēm un uzsitu dažus akordus, nogaidot, ko viņa sacīs.

—    Lūdzu, nav ko kautrēties, — viņa teica, nikni uzlūkodama mani un it kā grasīdamās aiz īgnuma apraudāties. — Ja jums gribas gulēt, ejiet vien. Ja esat Dmitrija Petroviča draugs, tad nedomājiet, ka jūsu pienākums garlaikoties līdz ar viņa sievu. Es negribu uzupurēšanās. Lūdzu, ejiet!

Es, protams, neaizgāju. Viņa izgāja verandā, bet es paliku viesistabā un minūtes piecas šķirstīju notis. Pēc tam izgāju arī es. Mēs stāvējām līdzās aizkaru ēnā, un zem mums bija mēnesnīcas apgaismoti pakāpieni. Pāri puķu dobēm un pa dzeltenajām aleju smiltīm stiepās melnās koku ēnas.

—    Man arī rīt jāaizbrauc, — es sacīju.

—    Protams, ja vīra nav mājās, jūs nedrīkstat šeit palikt, — viņa zobgalīgi iebilda. — Varu iedomāties, cik jūs būtu nelaimīgs, ja iemīlētos mani! Nu pagaidiet, es reiz sadūšošos un metīšos jums ap kaklu … Paskatīšos, ar kādām šausmām jūs aizbēgsiet no manis. Tas ir interesanti.

Viņas vārdi un bālā seja pauda dusmas, bet acis bija pilnas vismaigākās un kvēlākās mīlas. Es jau uzlūkoju šo daiļo būtni par savu īpašumu un tagad pirmoreiz pamanīju, ka viņai ir zeltainas uzacis, brīnišķīgas uzacis, kādu agrāk nekad nebiju redzējis. Iedoma, ka tūdaļ varu piekļaut viņu sev klāt, glāstīt, pieskarties viņas burvīgajiem matiem, man pēkšņi izlikās tik pārcilvēciska, ka sāku smieties un aizvēru acis.

—    Bet ir jau laiks . .. Saldu dusu, — viņa teica.

—          Es negribu saldas dusas… — smiedamies atbildēju un sekoju viņai viesistaba. — Es nolādēšu šo nakti, ja tanī būs salda dusa.

Spiežot viņai roku un pavadot viņu līdz durvīm, es no Marijas Sergejevnas sejas redzēju, ka viņa saprot mani un priecājas, ka arī es viņu saprotu.

Es devos uz savu istaba. Uz galda blakus grāmatām stāvēja Dmitrija Petroviča cepure, un tas man atgādināja viņa draudzību. Es paņēmu spieķi un izgāju dārzā, •lau cēlās migla, un gar kokiem un krūmiem, tos ieskaujot, klīda tie paši augstie un šaurie rēgi, ko pirmāk redzēju uz upes. Cik žēl, ka nevarēju ar tiem sarunāties!

Neparasti dzidrajā gaisā bija skaidri redzama ik lapiņa, ik rasas lāsīte — tas viss man uzsmaidīja klusi, sapņaini, un, ejot garām zaļajiem soliem, atcerējos vārdus kādā Šekspīra lugā: cik saldi dus mēnesgaisma šeit uz sola!

Dārzā bija uzkalniņš. Es uzkāpu tanī un apsēdos. Mani gurdināja burvīgā sajūta. Es skaidri zināju, ka tūlīt apskaušu, piekļaušos viņas krāšņajam augumam, skūpstīšu zelta uzacis, un man gribējās tam neticēt, kaitināt sevi, un bija žēl, ka viņa mani tik maz mocījusi un tik drīz padevusies.

Bet tad negaidot izdzirdu smagus soļus. Alejā parādījās vidēja auguma vīrs, un es viņā uzreiz pazinu Četrdesmit Mocekļu. Viņš atsēdās uz sola un dziļi nopūtās, tad trīs reizes pārmeta krustu un nogulās. Pēc brītiņa viņš piecēlās un nolikās uz otriem sāniem. Odi un nakts mitrums neļāva viņam aizmigt.

— Tad ta dzīve! — viņš noteica. — Nelaimīga, rūgta dzīve!

Raugoties viņa izdēdējušajā, salīkušajā augumā un klausoties piesmakušajās nopūlās, es atcerējos vēl vienu nelaimīgu, rūgtu dzīvi, kas šodien man atklājās, un man kļuva baigi un bail savas svētlaimes. Es nokāpu no uzkalniņa un gāju uz māju.

«Dzīve, pēc viņa domām, ir drausmīga,» es domāju, «tad nekautrējies jel tās, lauz lo un, kamēr tā nav tevi nomākusi, ņem visu, ko no tās var izplēst.»

Uz terases stāvēja Marija Sergejevna. Es klusēdams apskāvu viņu un sāku kaisli skūpstīt viņas uzacis, deniņus, kaklu . . .

Manā istabā viņa man stāstīja, ka mīlot mani jau sen, vairāk nekā gadu. Viņa zvērēja man mīlu, raudāja, lūdzās, lai es vedot viņu sev līdzi. Es ik pa brītiņam gāju ar viņu pie loga, lai paraudzītos viņas sejā mēness gaismā, un viņa man likās kā brīnišķīgs sapnis, un es steidzos cieši apskaut viņu, lai ticētu īstenībai. Sen nebiju pārdzīvojis tādu aizrautību . .. Un tomēr dziļi, kaut kur dvēseles dzīlēs, es sajutu kaut kādu neveiklību, un man bija nelabi. Viņas mīlā uz mani bija kaut kas nepatīkams un smags, tāpat kā Dmitrija Petroviča draudzībā. Tā bija liela, nopietna mīlestība ar asarām un zvērestiem, bet man gribējās, lai nebūtu nekā nopietna — ne asaru, ne zvērestu, ne sarunu par nākotni. Lai šī mēness nakts pazibētu mūsu dzīvē kā gaišs meteors — un diezgan.

Tieši pulksten trijos viņa izgāja no manas istabas, un, kad es, durvīs stāvēdams, nolūkojos viņai pakaļ, gaiteņa galā piepeši parādījās Dmitrijs Petrovičs. Sastapusies ar vīru, viņa sarāvās un pašķīra tam ceļu, un visā viņas augumā bija manāms pretīgums. Viņš kaut kā dīvaini pasmaidīja, nokāsējās un ienāca manā istabā.

—   Es te vakar aizmirsu savu cepuri… — viņš, manī neskatīdamies, teica.

Viņš atrada cepuri un ar abām rokām uzlika galvā, tad pavērās manā mulsajā sejā, manās kurpēs un izrunāja ne savā, bet kādā dīvainā, aizsmakušā balsī:

—    Man laikam liktenis lēmis nekā nesaprast. Ja jūs kaut ko saprotat, tad .. . apsveicu jūs. Man tumst acu priekšā.

Un viņš nokāsēdamies izgāja ārā. Pēc tam pa logu redzēju, kā viņš pats pie staUa jūdza zirgus. Rokas viņam trīcēja, viņš steidzās un šad tad atskatījās uz māju: viņam laikam bija baigi. Tad viņš iesēdās tarantasā un ar dīvainu izteiksmi sejā, it kā baidītos, ka viņam varētu dzīties pakaļ, uzšāva zirgiem.

Pēc maza brītiņa aizbraucu arī es. Saule jau lēca, un vakardienas migla bikli kļāvās pie krūmiem un pakalniņiem. Uz bukas sēdēja Četrdesmit Mocekļu, kas jau bija paguvis kaut kur iedzert, un muldēja skurbas blēņas.

—    Esmu brīvs cilvēks! — viņš kliedza uz zirgiem. — Ei jūs, jaukie zirdziņi! Esmu dzimts goda pilsonis, ja vēlaties zināt!

Dmitrija Petroviča bailes, kas neizgāja man no prāta, pārņēma ari mani. Es domāju par to, kas noticis, un nekā nesapratu. Es raudzījos krauķos, un bija dīvaini un baigi, ka tie lido.

—    Kāpēc es to darīju? — es jautāju sev neizpratnē un izmisumā. — Kāpēc iznāca tieši tā un ne citādi? Kam un kādēļ bija vajadzīgs, lai viņa mīlētu mani nopietni un lai viņš ierastos istabā pēc cepures? Kāds sakars ar to cepurei?

Tai pašā dienā es aizbraucu uz Pēterburgu un ar Dmitriju Petroviču un viņa sievu nekad ne reizes neesmu ticies. Stāsta, ka viņi joprojām dzīvojot kopā.

NEZINĀMĀ CILVĒKA STĀSTS

I

Aiz iemesliem, par kuriem tagad sīkāk nerunāšu, man vajadzēja iestāties par sulaini pie kāda Pēterburgas ierēdņa, vārdā Orlova. Viņam bija ap trīsdesmit gadu, un viņu sauca par Georgiju Ivaniču.

Pie šā Orlova es iestājos viņa tēva — pazīstama valsts darboņa dēļ, kuru uzskatīju par sava pasākuma nopietnu ienaidnieku. Biju aprēķinājis, ka, dzīvodams pie dēla, no sarunām, kuras dzirdēšu, un no papīriem un zīmītēm, ko atradīšu uz galda, es sīki izpētīšu tēva plānus un nodomus.

Parasti ap pulksten vienpadsmitiem rītā manā sulaiņa istabiņā tarkšķēja elektriskais zvans, paziņodams, ka kungs atmodies. Kad es ar iztīrītām drēbēm un nospodrinātiem zābakiem iegāju guļamistabā, Georgijs Ivaničs nekustīgi sēdēja gultā nevis samiegojies, bet drīzāk miega nogurdināts, un raudzījās vienā punktā, neizrādīdams par savu pamošanos nekāda prieka. Es viņam palīdzēju apģērbties, bet viņš šo manu palīdzību pieņēma nelabprāt, klusēdams un neievērodams manu klātbūtni; pēc tam nomazgājies, ar mitru galvu, izplatīdams svaigu smaržu aromātu, viņš gāja ēdamistabā dzert kafiju. Sēdēja pie galda, dzēra kafiju un šķirstīja avīzes, bet es un istabene Poļa godbijīgi stāvējām pie durvīm un raudzījāmies viņā. Diviem pieaugušiem cilvēkiem vajadzēja ar visnopietnāko uzmanību raudzīties, kā trešais dzer kafiju un grauž sausiņus. Tas, acīm redzot, bija smieklīgi un nejēdzīgi, bet es tur neatradu nekā pazemojoša, ka jāstāv pie durvīm, lai gan biju tāds pats muižnieks un izglītots cilvēks kā Orlovs.

Man toreiz sākās dilonis un reizē ar to varbūt vēl kas* svarīgāks nekā dilonis. Nezinu, vai nu slimības ietekmē, vai arī tāpēc, ka mainījās mans pasaules uzskats, ko es tobrīd nemanīju, no dienas dienā mani arvien vairāk pārņēma kvēlas, nervozas alkas pēc parastās dzīves, kādu dzīvo mazie ļautiņi. Es ilgojos pēc sirdsmiera, veselības, svaiga gaisa, labas pārtikas. Kļuvu sapņotājs un kā sapņotājs nezināju, ko īsti man vajag. Dažbrīd man gribējās iet klosterī, sēdēt tur caurām dienām pie loga un raudzīties uz kokiem un laukiem; dažbrīd iztēlojos, ka esmu nopircis kādas piecas desetīnas zemes un esmu muižnieks; dažbrīd es solījos sev, ka nodarbošos ar zinātni un katrā ziņā kļūšu profesors kādā provinces universitātē. Esmu mūsu flotes atvaļināts leitnants; man sapņos rādījās jūra, mūsu eskadra un kuģis, uz kura esmu apbraucis ap zemeslodi. Man gribējās izjust tās neizsakamās jūtas, kad, staigājot pa tropu mežu vai raugoties Bengālijas līcī uz saulrietu, bija vai jāpamirst aiz sajūsmas un tai pašā laikā jāskumst pēc dzimtenes. Man sapņos rādījās kalni, sievietes, mūzika, un ar zēna ziņkārību es ieskatījos sejās, klausījos balsīs. Stāvot pie durvīm un raugoties, kā Orlovs dzer kafiju, es jutos nevis kā sulainis, bet kā cilvēks, ko interesē viss pasaulē, pat Orlovs.

Orlovam bija pēterburdzieša āriene: šauri pleci, garš viduklis, iekrituši deniņi, acis nenosakāmā krāsā un reti, pelēcīgi mati, bārda, ūsas. Seja viņam bija labi kopta, bet apbružāta un nepatīkama. Sevišķi nepatīkama tā bija, kad viņš sēdēja, domās nogrimis, vai gulēja. Aprakstīt parastu ārieni diezin vai ir vērts; turklāt Pēterburga nav Spānija un vīrieša izskatam šeit nav lielas nozīmes pat mīlas sakaros; tas vajadzīgs tikai respektabliem sulaiņiem un kučieriem. Par Orlova seju un matiem es sāku runāt tikai tāpēc, ka viņa izskatā bija kaut kas tāds, ko der pieminēt, un proti: kad Orlovs ņēma rokā avīzi vai grāmatu, lai kāda tā būtu, vai arī satikās ar ļaudīm, lai kas tie būtu, viņa acis sāka ironiski smaidīt un visā sejā atspoguļojās viegls smīns bez ļaunuma. Pirms viņš ko izlasīja vai uzklausīja, viņam katru reizi jau bija gatavībā ironija gluži kā mežonim vairogs. Tā bija ierasta ironija, sen apgūta, un pēdējā laikā tā parādījās sejā, acīm redzot, jau bez gribas līdzdalības, pēc refleksa. Bet par to vēlāk.

Ap pulksten vieniem viņš ar ironisku izteiksmi ņēma papīriem piebāzto portfeli un brauca uz savu iestādi. Pusdienas viņš neēda mājās un atgriezās pēc astoņiem. Es iededzu kabinetā lampu un sveces, bet viņš iesēdās atpūtas krēslā, izstiepa kājas uz cita krēsla un, tā izlaidies, sāka lasīt. Gandrīz katru dienu viņš atveda sev līdzi vai arī viņam atsūtīja no veikala jaunas grāmatas, un manā istabā kaktos un zem gultas gulēja daudz jau izlasītu un nomestu grāmatu trijās valodās, neieskaitot krievu. Viņš lasīja neparasti ātri. Mēdz teikt: pasaki man, ko tu lasi, un es pateikšu, kas tu esi. Tas varbūt arī ir taisnība, bet spriest par Orlovu pēc tām grāmatām, kādas viņš lasīja, nepavisam nevar. Tas bija galīgs jūklis. Gan filozofija, gan franču romāni, gan politiskā ekonomija, gan finanses, gan jaunie dzejnieki, gan «Posredņika» izdevumi — un visu viņš lasīja vienādi ātri un visu ar to pašu ironisko izteiksmi acīs.

Pēc desmitiem viņš rūpīgi apģērbās, bieži frakā, ļoti reti savā kambarkunga mundierī, un aizbrauca no mājas. Atgriezās uz rīta pusi.

Mēs ar viņu dzīvojām klusi, mierīgi, un nekādi pārpratumi mums negadījās. Parasti viņš neievēroja manu klātbūtni, un, kad ar mani runāja, sejā nemanīja ironisko izteiksmi, — acīm redzot, neturēja mani par cilvēku.

Tikai vienreiz es viņu redzēju dusmīgu. Reiz — tas bija nedēju pēc tam, kad es pie viņa tikko biju sācis dienēt, — viņš atgriezās no kādām pusdienām ap pulksten. deviņiem; seja bija untumaina, nogurusi. Kad es iegāju aiz viņa kabinetā, lai iedegtu sveces, viņš man teica:

—    Mūsu istabās kaut kas smird.

—    Nē, gaiss ir tīrs, — es atbildēju.

—   Bet es tev saku, ka smird, — viņš ieērcināts atkārtoja.

—    Es katru dienu atveru vēdlodziņus.

—    Nespriedelē, lempi! — viņš iekliedzās.

Apvainojos un gribēju atbildēt, un dievs zina ar ko

tas viss beigtos, ja nebūtu iejaukusies Poļa, kas pazina savu kungu labāk nekā es.

—    Paliesi gan, cik slikta smaka! — viņa teica, uzacis sacēlusi. — No kurienes tā varētu nākt? Stepan, atver viesistabā vēdlogus un iekurini kamīnu!

Viņa skali brīnījās, rosījās un sāka staigāt no istabas istabā, čaukstinādama savus brunčus un pūzdama pulverizatorā. Bet Orlovs joprojām bija sliktā omā; viņš, acīm redzot, valdījās, lai skali neizgāztu savas dusmas, sēdēja pie galda un steidzīgi rakstīja vēstuli. Uzrakstījis dažas rindas, viņš nikni nosprauslājās un saplēsa vēstuli, tad sāka rakstīt no jauna.

—    Velns parāvis! — viņš nomurmināja. — Grib, lai man būtu pārdabiska atmiņa!

Beidzot vēstule bija uzrakstīta; viņš piecēlās no galda un teica, vērsdamies pie manis:

—    Aizbrauc uz Znamenskas ielu un atdod šo vēstuli Zinaīdai Fjodorovnai Krasnovskai tieši rokās. Bet vispirms pajautā šveicaram, vai nav atgriezies vīrs, tas ir, Krasnovska kungs. Ja viņš ir mājās, tad vēstuli nenodod, bet brauc atpakaļ. Paga! .. . Gadījumā, ja viņa jautās, vai kāds ir pie manis, tad pasaki, ka no pulksten astoņiem pie manis sēž divi nez kādi kungi un kaut ko raksta.

Aizbraucu uz Znamenskas ielu. Šveicars man pateica, ka Krasnovska kungs vēl neesot atgriezies, un es devos uz trešo stāvu. Durvis atvēra resns, ruds liela auguma sulainis ar melnu vaigubārdu un miegaini, gausi un rupji, kā tikai sulainis prot runāt ar sulaini, jautāja, ko man vajagot. Nepaspēju atbildēt, kad priekšnamā no zāles ātri ienāca kundze, tērpusies melnās drēbēs. Viņa paskatījās manī piemiegtām acīm.

—    Vai Zinaīda Fjodorovna mājās? — es jautāju.

—    Es tā esmu, — kundze atbildēja.

—    Vēstule no Georgija Ivaniča.

Viņa nepacietīgi atplēsa vēstuli un, turēdama to abās rokās un rādīdama man savus gredzenus ar briljantiem, sāka lasīt. Redzēju, ka viņai balta seja ar maigām līnijām, uz priekšu izliekts zods, garas, tumšas skropstas. Pēc izskata šai kundzei varēja dot ne vairāk par divdesmit pieciem gadiem.

—    Sveiciniet un pasakiet paldies! — viņa teica, beigusi lasīt. — Vai kāds ir pie Georgija Ivaniča? — viņa jautāja maigi, jautri, it kā kaunēdamās par savu neticību.

—   Nez kādi divi kungi, — es atbildēju. — Kaut ko raksta.

—    Sveiciniet un pasakiet paldies! — viņa atkārtoja un, galvu uz sāniem noliekusi un ejot lasīdama vēstuli, klusi izgāja.

Man toreiz negadījās bieži sastapt sievietes, un šī kundze, kuru es redzēju īsu brīdi, atstāja uz mani lielu iespaidu. Kājām iedams mājup, es atcerējos viņas seju un smalko smaržu aromātu un sapņoju. Kad atgriezos, Orlova vairs nebija mājās.

II

Un tā mēs ar saimnieku dzīvojām klusi, mierīgi, tomēr tas netīrais un apvainojošais, no kā es tā baidījos, iestādamies par sulaini, mājoja starp mums un lika sevi just katru dienu. Nesatiku ar Poļu. Tā bija labi nobarojusies, izlutināta mātīte, kas dievināja Orlovu par to, ka viņš ir kungs, un nicināja mani par to, ka esmu sulainis. Var jau būt, ka no īsta sulaiņa vai pavāra viedokļa viņa bija kairinoša: sārti vaigi, uzrauts deguns, piemiegtas acis un pilnīga miesa, kas tiecās jau uz tuklumu. Viņa pūderējās, krāsoja uzacis un lūpas, iežņaudzās korsetē un valkāja turnīru un monētu rokas sprādzi. Gāja tipinādama, palēkdamās; kad kustējās, tad grozīja jeb, kā mēdz teikt, drebināja plecus un dibenu. Viņas brunču čaukstoņa, korsetes knakšķēšana, rokas sprādzes žvadzoņa un šī piedauzīgā lūpu pomādes, tualetes etiķa un kungam nozagto smaržu smaka sacēla manī, kad kopā ar viņu no rīta uzkopu istabas, tādas jūtas, it kā mēs abi darītu ko nekrietnu.

Vai nu tāpēc, ka es kopā ar Poļu nezagu vai arī neizrādīju nekādu vēlēšanos kļūt par viņas mīļāko, kas, acīm redzot, viņu apvainoja, vai arī varbūt tāpēc, ka viņa manī nojauta svešu cilvēku, viņa mani ienīda kopš pašas pirmās dienas. Mana nemākulība, nesulainiskā āriene un slimība viņai šķita nožēlojama un izsauca riebumu. Es toreiz stipri kāsēju un, gadījās, traucēju viņai pa naktīm gulēt, jo mūsu istabas šķīra tikai koka šķērssiena, un katru rītu viņa man teica:

—   Tu man atkal neļāvi gulēt. Tev jāliekas slimnīcā, nevis jākalpo pie kungiem.

Viņa tik sirsnīgi ticēja, ka es neesmu cilvēks, bet kaut kas tāds, kas stāv neizmērojami zemāk par viņu, ka līdzīgi Romas matronām, kuras nekaunējās mazgāties vergu klātbūtnē, man redzot, dažreiz staigāja vienā kreklā.

Reiz pie pusdienām (mēs katru dienu nesām no traktiera zupu un cepeti), kad man bija sapņains, jauks noskaņojums, es jautāju:

—    Poļa, vai jūs dievam ticat?

—    Kā tad ne!

—    Tātad jūs ticat, — es turpināju, — ka būs pastarā tiesa un mēs atbildēsim dievam par katru savu ļaunu darbu.

Poļa neko neatbildēja, tikai nicīgi saviebās, un tagad, raudzīdamies viņas paēdušajās, saltajās acīs, sapratu, ka šim viengabala, pilnīgi izveidotajam raksturam nebija ne dieva, ne sirdsapziņas, ne likuma un, ja man vajadzētu kādu nosist, ko aizdedzināt vai nozagt, tad par naudu es neatrastu labāku sabiedroto.

Neparastajā apkārtnē, turklāt nepieradušam pie «tu» un pastāvīgas melošanas (teikt «kunga nav mājās», kad viņš ir mājās), man pirmajā nedēļā pie Orlova neklājās viegli. Sulaiņa frakā es jutos kā bruņās. Bet tad pieradu. Kā īsts sulainis pakalpoju, tīrīju istabas, skraidīju un braukāju, izpildīdams dažādus uzdevumus. Kad Orlovam nepatika braukt uz satikšanos ar Zinaīdu Fjodorovnu vai kad viņš aizmirsa, ka solījies būt pie tās, es braucu uz Znamenskas ielu, nodevu tieši viņai vēstuli un meloju. Un rezultāts bija gluži citāds, nekā es gaidīju, iestādamies par sulaini. Katra šās manas jaunās dzīves diena izrādījās zudusi kā man, tā maniem nolūkiem, jo Orlovs nekad nerunāja par savu tēvu, viņa viesi ari ne un par pazīstamā valsts censoņa darbību es zināju tikai to, ko izdevās, tāpat kā agrāk, uzzināt no avīzēm un biedru vēstulēm. Simtiem zīmīšu un papīru, ko es atradu kabinetā un lasīju, nebija gluži nekā kopīga ar to, ko meklēju. Orlovs bija pilnīgi vienaldzīgs pret sava tēva populāro darbību un izlikās, it kā viņš par to neko nebūtu dzirdējis vai arī ka viņa tēvs sen būtu miris.

III

Ceturtdienās pie mums bija viesi.

Es pasūtīju restorānā gabalu rostbifa un pa telefonu pateicu Jeļisejevam, lai atsūta mums kaviāru, sieru, austeres un visu pārējo. Pirku spēju kārtis. Poļa jau kopš rīta gatavoja tējas traukus un servējumu vakariņām. Taisnību sakot, šī mazā nodarbība ienesa nelielu dažādību mūsu dīkajā dzīvē, un ceturtdienas mums bija visinteresantākās.

Ieradās tikai trīs viesi. Vissolīdākais un, jāsaka, arī visinteresantākais bija viesis, uzvārdā Pekarskis, garš, kalsnējs vīrs, gadi četrdesmit pieci vecs, ar lielu, kumpu degunu, kuplu, melnu bārdu un pliku pakausi. Acis viņam bija lielas, izvalbītas un sejas izteiksme nopietna, koncentrēta kā grieķu filozofam. Viņš kalpoja dzelzceļa pārvaldē un bankā, bija juriskonsults kādā svarīgā kroņa iestādē, un kā aizbildnim, konkursa komisijas priekšsēdētājam, viņam bija darīšanas ar daudzām privātpersonām. Pekarskim bija pavisam neliela dienesta pakāpe, un viņš sevi pieticīgi dēvēja par zvērināto piesēdētāju, taču ietekme viņam bija milzīga. Pietika viņa vizītkartes vai zīmītes, lai cilvēku bez rindas pieņemtu slavens ārsts, ceļa direktors vai ievērojams ierēdnis; runāja, ka ar viņa protekciju varot pat dabūt ceturtā ranga vietu un notušēt kuru katru nepatīkamu lietu. Viņu uzskatīja par ļoti gudru vīru, taču šī gudrība bija tāda sevišķa, īpatnēja. Vienā mirklī viņš spēja galvā pareizināt 13 ar 373 vai arī pārrēķināt sterliņus markās bez zīmuļa un tabulas palīdzības, teicami pārzināja dzelzceļa darbu un. finanses un zināja it smalki visu, kas attiecas uz administrāciju; civillietās, kā runāja, Pekarskis bija visveiklākais advokāts, un prāvoties ar viņu nebija viegli. Taču šai neparastajai galvai bija neizprotams daudz kas tāds, ko zina pat katrs muļķis. Tā viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc cilvēki garlaikojas, raud, šaujas un pat nogalina citus, kāpēc viņi uztraucas par lietām un notikumiem, kas viņus personīgi neskar, un kāpēc viņi smejas, kad lasa Gogoli vai Ščedrinu … Viss abstraktais, kas slēpjas domas un jūtu jomā, viņam bija nesaprotams un garlaicīgs kā mūzika tādam, kam nav dzirdes. Uz ļaudīm viņš skatījās tikai no darīšanu viedokļa un dalīja tos spējīgos un nespējīgos. Citas mērauklas viņš nepazina. Godīgums un kārtīgums ir tikai spēju pazīme. Var dzert, spēlēt kārtis un dzīvot netikli, bet tā, lai tas netraucētu darbu. Ticēt dievam nav gudri, taču reliģija jāaizsarga, jo tautai nepieciešama bijāšana, citādi tā nestrādās. Sodi vajadzīgi tikai iebiedēšanai. Uz vasarnīcu braukt nav iemesla, jo arī pilsētā ir labi. Un tā tālāk. Viņš bija atraitnis bez bērniem, taču dzīvoja plaši, it kā viņam būtu ģimene, un par dzīvokli maksāja trīs tūkstošus gadā.

Otrs viesis, Kukuškins, īstenais valsts padomnieks no jaunajiem, bija neliela auguma un ārkārtīgi nepatīkama izskata, kam par iemeslu bija viņa resnā, tuklā rumpja nesamērība ar mazo, kalsno seju. Lūpas viņš salika sirdsveidā, un apcirptās ūsas šķita pielipinātas ar laku. Sim cilvēkam bija ķirzakas manieres. Viņš neienāca, bet it kā ielīda, sīki tipinādams, šūpodamies un ķiķinādams, kad smējās, atšiepa zobus. Viņš bija nez kādu sevišķu uzdevumu ierēdnis un neko nedarīja, lai gan saņēma lielu algu, sevišķi vasarā, kad viņam izgudroja dažādus komandējumus. Tas bija karjerists ne tikai caur un cauri, bet vēl dziļāk — līdz pēdējai asins pilītei — un turklāt sīks, bailīgs karjerists, kas dibināja savu karjeru tikai uz to, ko viņam atmeta. Par niecīgu ārzemju krustiņu vai arī par to, lai ierakstītu avīzēs, ka viņš piedalījies dvēseles aizlūgumā vai dievkalpojumā kopā ar augsti stāvošām personām, Ku-

kuškins bija gatavs visādi zemoties, diedelēt, glaimot, solīt. Aiz bailēm viņš glaimoja Orlovam un Pekarskim, jo uzskatīja tos par spēcīgiem ļaudīm, glaimoja Poļai un man, jo mēs kalpojām pie ietekmīga cilvēka. Katru reizi, kad es viņam vilku nost kažoku, viņš ķiķināja un jautāja man: «Stepan, vai tu esi precējies?» — un pēc tam sekoja piedauzīgs joks par zīmi, ka viņš pret mani sevišķi uzmanīgs. Kukuškins glaimoja Orlova vājībām, viņa samaitātībai, viņa bagātībai; lai tam patiktu, viņš tēloja ļaunu smējēju un bezdievi, kopā ar viņu kritizēja tos, kuru priekšā citā vietā verdziski liekuļoja. Kad pie vakariņu galda runāja par sievietēm un mīlu, Kukuškins izlikās rafinēts un izsmalcināts izvirtulis. Vispār jāatzīmē, ka Pēterburgas dīkdieņi mīl parunāt par savu neparasto gaumi. Dažs jauns īstenais valsts padomnieks ļoti labi iztiek ar savas virējas vai arī kādas nelaimīgas Ņevas prospekta staigules glāstiem, bet, ja viņā paklausās, tad tādam piemīt visi Austrumu un Rietumu netikumi, tāds piedalās kādās desmit slepenās šaubīgās biedrībās, un viņu jau novēro policija. Par sevi Kukuškins melsa uz nebēdu, viņu neņēma par pilnu un laida gar ausīm visas viņa pasakas.

Trešais viesis — Gruzins, godājama, skolota ģenerāļa dēls, vienā vecumā ar Orlovu, gariem matiem, paakls gaišmatis zelta brillēs. Man atmiņā palikuši viņa garie, bālie pianista pirksti; arī visā Gruzina augumā bija kaut kas muzikāls, virtuozs. Cilvēki ar šādu augumu orķestrī spēlē pirmo vijoli. Viņš kāsēja un mocījās ar galvas sāpēm, vispār šķita slimīgs un vārgulīgs. Droši vien mājās viņu apģērba un noģērba kā bērnu. Gruzins bija pabeidzis tieslietu zinību skolu un sākumā kalpojis tieslietu resorā, pēc tam pārcelts uz senātu; no turienes viņš bija aizgājis un ar protekciju dabūjis vietu valsts īpašumu ministrijā un drīz arī no turienes aizgājis. Manā laikā Gruzins kalpoja Orlova nodaļā, bija tur galda priekšnieks, bet runāja, ka drīz atkal pārcelšoties uz tieslietu resoru. Pret darbu un savu klaiņāšanu viņš izturējās neiedomājami vieglprātīgi, un, kad viņa klātbūtnē nopietni runāja par dienesta pakāpēm, ordeņiem, algu, viņš labsirdīgi smaidīja un atkārtoja Prulkova aforismu: «Tikai valsts dienestā izprot patiesību!» Gruzinam bija maza sieviņa ar sarauktu seju, ļoti greizsirdīga, un pieci kārni bērneļi; sievu viņš krāpa, bērnus mīlēja tikai tad, kad tie gadījās acu priekšā, bet citādi pret ģimeni izturējās diezgan vienaldzīgi un zobojās par to. Ģimene dzīvoja uz parāda, viņš aizņēmās, kur vien un no kā vien jaudāja, katrā izdevīgā gadījumā, nepalaizdams garām pat savus priekšniekus un šveicarus. Viņš bija ļengans, slinks, vienaldzīgs pret sevi un peldēja pa straumei nezin kurp un kāpēc. Kur viņu veda, tur gāja. Ja viņu veda uz kādu zaņķi — gāja, ja nolika priekšā šņabi — dzēra, nelika — nedzēra; ja viņa klātbūtnē lamāja sievas — viņš lamāja savu, apgalvoja, ka sieva samaitājusi viņa mūžu, bet, kad lielīja, tad viņš ari lielīja un izjusti runāja: «Es viņu, nabadzīti, ļoti mīlu.» Kažoka Gruzinam nebija, un viņš vienmēr valkāja apmetni, kas oda pēc bērnistabas. Kad viņš pie vakariņām, domās iegrimis, ritināja maizes lodītes un daudz dzēra sarkano vīnu, tad, dīvaini, es biju gandrīz pārliecināts, ka viņā kaut kas iemīt, ka viņš to, acīm redzot, pats neskaidri nojauš, bet aiz kņadas un nejēdzībām nepagūst saprast un novērtēt. Viņš mazliet spēlēja klavieres. Reizēm nosēdās pie klavierēm, uzsita divus trīs akordus un klusu uzņēma:

Ko diena nākamā man sola? —

bet tūliņ it kā nobijies piecēlās un aizgāja tālāk no klavierēm.

Viesi parasti sanāca ap pulksten desmitiem. Viņi Orlova kabinetā spēlēja kārtis, bet mēs ar Poļu pasniedzām tēju. Tikai tur es tā īsteni apjautu, cik grūts ir sulaiņa mūžs. Četras piecas stundas stāvēt pie durvīm, uzmanīt, lai glāzes būtu vienmēr pilnas, izbērt pelnu traukus, pieskriet pie galda, pacelt nokritušo kritu vai kārti, bet galvenais — stāvēt, gaidīt, būl uzmanīgam un nerunāt, nekāsēt, nesmaidīt, tas, es jums apgalvoju, ir smagāk par vissmagāko zemnieka darbu. Man gadījies stāvēt četras stundas no vietas sardzē vētrainā ziemas naktī, un apgalvoju, ka tas ir nesalīdzināmi vieglāk.

Kārtis spēlēja līdz pulksten diviem, dažreiz līdz trim un pēc tam staipīdamies gāja uz ēdamistabu vakariņot jeb, kā mēdza izteikties Orlovs, uzkost. Vakariņojot tērzēja. Parasti sākās tā, ka Orlovs ar smejošām acīm uzsāka valodas par kādu paziņu, par nesen izlasītu grāmatu, par jaunu iecelšanu vai projektu; glaimīgais Kukuškins piebalsoja, un — pēc manas toreizējās uztveres — sākās riebīga pļāpāšana. Orlova un viņa draugu ironijai nebija robežu, tā netaupīja neko un nevienu. .Ja runāja par reliģiju — ironizēja, ja runāja par filozofiju, par dzīves jēgu un mērķiem — ironizēja vai arī, ja kāds ierunājās par tautu, — atkal ironizēja. Pēterburgā ir sevišķa ļaužu suga, kuri speciāli nodarbojas ar to, ka apsmej katru dzīves parādību; viņi nevar paiet garām pat izsalkušam vai pašnāvniekam, nepateikuši ko nekaunīgu. Taču Orlovs ar saviem draugiem nejokoja un neapsmēja, bet runāja ar ironiju. Viņi runāja, ka dieva nav un ar nāvi personība pilnīgi izzūd; nemirstīgie mīt tikai franču akadēmijā. īstas labklājības nav un nevar būt, jo to nosaka cilvēka pilnība, bet pēdējā ir loģiska nejēdzība. Krievija tikpat garlaicīga un nabadzīga zeme kā Persija. Inteliģence bezcerīga; pēc Pekarska domām, tā lielāko liesu sastāv no nespējīgiem un nekur nederīgiem cilvēkiem. Bet tauta izvirst nodzērusies, pagrimusi slinkumā, zagšanā. Zinālnes mums neesot, literatūra neaptēsta, tirdzniecība pastāvot ar blēdīšanos: nepiekrāpsi — nepārdosi. Un visu tādā veidā un visu no smieklīgās puses.

No vīna uz vakariņu beigām viņi kļuva jautrāki un pārgāja uz priecīgākām sarunām. Azējās par Gruzina ģimenes dzīvi, par Kukuškina uzvarām vai arī par Pekarski, kam izdevumu grāmatiņā it kā esot viena lappuse ar virsrakstu — Labdarības nolūkiem — un otra — Fizioloģiskām vajadzībām. Runāja, ka neesot uzticīgu sievu; neesot tādas sievas, no kuras ar zināmu iemaņu nevarētu panākt glāstu, neizejot no viesistabas, kaut gan blakus kabinetā atrodas vīrs. Pusauga meitenes samaitātas un jau zinot visu. Orlovs glabāja kādas četrpadsmit gadu vecas ģimnāzistes vēstuli: viņa, atgriezdamās no ģimnāzijas, «Nevas prospektā saķērusi virsnieciņu», kurš it kā aizvedis viņu sev līdzi un palaidis tikai vēlu vakarā, bet šī steidzīgi uzrakstījusi par to draudzenei, lai dalītos priekos. Runāja, ka tikumības nekad neesot bijis un arī tagad neesot, acīm redzot, tā neesot vajadzīga; cilvēce līdz šim ļoti labi bez tās iztikusi. Bet ļaunums no tā dēvētās netiklības neapšaubāmi pārspīlēts. Izkropļojums, kas paredzēts mūsu sodu likumā, netraucēja Diogenam būt filozofam un skolotājam; Cēzars un Cicerons bijuši netikļi un tomēr lieli cilvēki. Sirmgalvis Katons apprecējis jaunu meiteni un tomēr joprojām uzskatīts par stingru gavētāju un tikumības sargu.

Pulksten trijos vai četros viesi izklīda vai brauca kopā ārā no pilsētas vai arī uz Oficieru ielu pie kādas Varvaras Osipovnas, bet es devos savā sulaiņa istabiņā un ilgi nespēju iemigt aiz galvas sāpēm un kāsa.

IV

Nedēļas trīs pēc tam, kad iestājos pie Orlova, atceros, svētdienas rītā kāds piezvanīja. Pulkstenis bija vienpadsmit, un Orlovs vēl gulēja. Gāju atvērt. Varat iedomāties manu pārsteigumu: aiz durvīm kāpņu laukumiņā stāvēja aizplīvurota dāma.

—    Vai Georgijs Ivaničs piecēlies? — viņa jautāja.

Pēc balss es pazinu Zinaīdu Fjodorovnu, kurai nesu

vēstules uz Znamenskas ielu. Neatceros, vai paspēju un pratu viņai atbildēt, — mani samulsināja viņas ierašanās. Un viņai jau arī nevajadzēja manas atbildes. Acumirklī viņa aizslīdēja man garām un, piepildījusi priekšistabu ar savām smaržām, kuras es līdz šim vēl ļoti labi atceros, iegāja istabā, un soļi apklusa. Vismaz kādu pusstundu pēc tam nekas nebija dzirdams. Bet tad atkal piezvanīja. Šoreiz uzcirtusies meiča, acīm redzot, kāda bagāta nama istabene, un mūsu šveicars, abi aizkusuši, ienesa divus koferus un bagāžas grozu.

—    Tas Zinaīdai Fjodorovnai, — meiča pateica.

Un aizgāja, vairāk ne vārda nebilduši. Tas viss bija noslēpumaini, un Poļa, kas ar godbijību skatījās uz kunga nedarbiem, viltīgi smīnēja, — viņa it kā gribēja teikt: «Palūk, kādi mēs esam!» — un visu laiku staigāja uz pirkstgaliem. Beidzot atskanēja soļi; Zinaīda Fjodorovna ātri ienāca priekštelpā un, ieraudzījusi mani sulaiņa istabas durvīs, teica:

—    Stepan, pasniedziet Georgijam Ivaničam uzvalku!

Kad es iegāju pie Orlova ar apģērbu un zābakiem,

viņš sēdēja gultā, nokāris kājas uz lāčādas. Viss viņa augums pauda samulsumu. Mani viņš neievēroja un par manām sulaiņa domām neinteresējās: acīm redzot, Orlovs bija apjucis un kaunējās pats no savām «iekšējām acīm». Viņš ģērbās, mazgājās un pēc tam darbojās ar sukām un ķemmēm klusēdams un nesteigdamies, it kā vilcinādams laiku, lai varētu apdomāt un apsvērt savu stāvokli, un pat pēc muguras varēja nojaust, cik viņš apjucis un neapmierināts ar sevi.

Kafiju viņi dzēra divatā. Zinaīda Fjodorovna no kannas ielēja sev un Orlovam, pēc tam uzlika elkoņus uz galda un iesmējās.

—    Es vēl arvien neticu, — viņa teica. — Kad ilgi gadās atrasties ceļā un pēc tam apstāties viesnīcā, tad nekādi negribas ticēt, ka nu vairs nevajag braukt. Patīkami, viegli elpot.

Kā meitene, kurai ļoti gribas draiskolies, viņa viegli nopūtās un atkal iesmējās.

—    Piedodiet! — Orlovs teica, pamādams uz avīzi. — Lasīt, kafiju dzerot, — tas ir mans nepārvarams ieradums. Taču es protu darīt divus darbus reizē: lasīt un klausīties.

—    Lasiet, lasiet… Jūsu paradumi un jūsu brīvība paliks neskarti. Bet kāpēc jums tik garlaicīga seja? Jūs vienmēr esat tāds no rītiem vai tikai šodien? Jūs neesat priecīgs?

—    Gluži otrādi. Bet, jāatzīstas, esmu mazliet pārsteigts.

—    Kā tā? Jums bija laiks sagatavoties manam iebrukumam. Es katru dienu jums atgādināju.

—    Ja, bet es negaidīju, ka jūs savus draudus izpildīsiet tieši šodien.

—    Es arī pati negaidīju, bet tā ir labāk. Labāk, mans draugs, izraut slimu zobu uzreiz — un beigas.

—    Jā, protams.

—    Ai mans mīļais! — viņa teica, piemiegdama acis.

— Viss labi, kas labi beidzas, bet, pirms labi beidzās, cik. daudz bija bēdu! Jūs neskatieties, ka es smejos; esmu priecīga, laimīga, taču man vairāk gribas raudāt nekā smieties. Vakar es izturēju veselu kauju, — viņa turpināja franciski. — Tikai dievs vien zina, cik man bija smagi. Smejos tāpēc, ka neticu notikušajam. Man šķiet, ka sēžu un dzeru ar jums kafiju nevis nomodā, bet sapņos.

Pēc tam Zinaīda Fjodorovna, runādama franciski, pastāstīja, kā vakar šķīrusies no vīra, un viņas acis gan pildījās asarām, gan smējās un sajūsmā raudzījās uz Orlovu. Viņa stāstīja, ka vīrs viņu jau sen turējis aizdomās, bet vairījies no izskaidrošanās, loti bieži notikušas ķildas un parasti to degpunktā viņš arvien apklusis un iegājis savā kabinetā, lai pēkšņā karstumā neizteiktu savas aizdomas un lai viņa pati nesāktu izskaidroties. Viņa, Zinaīda Fjodorovna, jutusies vainīga, zemiska, drošam, nopietnam solim nespējīga un tādēļ ar katru dienu vairāk nīduši sevi un vīru un mocījusies kā ellē. Bet vakar ķildas laikā, kad viņš iesaucies raudulīgā balsī: «Ak dievs, kad gan tas beigsies?» — un iegājis kabinetā, viņa dzinusies tam pakal kā kaķis pelei un, neļaudama aizvērt durvis, iesaukusies, ka neieredzot to no visas sirds. Tad viņš ielaidis sievu kabinetā un viņa izteikusi tam visu un atzinusies, ka mīlot citu, ka tas otrais esot viņas īstais, pats likumīgākais vīrs un viņa uzskatot par savu pienākumu šodien pat pārvākties pie tā, neko neievērodama, kaut lai uz viņu šautu ar lielgabaliem.

—   Jums loti spēcīga romantiska iztēle, — Orlovs viņu pārtrauca, nenovērsdams acis no avīzes.

Zinaīda Fjodorovna iesmējās un stāstīja tālāk, nepieskardamās kafijai. Vaigi viņai kvēloja, tas viņu mazliet mulsināja, un viņa apjukusi reizēm paraudzījās uz mani un Polu. No viņas turpmākā stāsta es uzzināju, ka vīrs atbildējis ar pārmetumiem, draudiem un beigu beigās ar asarām un pareizāk būtu teikt, ka nevis sieva, bet vīrs izturējis uzbrukumu.

—    Jā, mans draugs, kamēr mani nervi bija saspringuši, viss ritēja teicami, — viņa stāstīja, — bet, tiklīdz iestājās nakts, man dūša saplaka. Jūs, Zorž, dievam neticat, bet es mazliet ticu un baidos atmaksas. Dievs prasa, lai mēs būtu pacietīgi, augstsirdīgi, lai uzupurētos, bet es atsakos ciest un gribu iekārtot dzīvi pēc sava prāta. Vai tas ir labi? Un ja nu tas no dieva viedokļa nav labi? Pulksten divos naktī vīrs ienāk pie manis un saka: «Neuzdrošinieties aiziet! Es jūs ar skandālu pieprasīšu caur policiju atpakaļ.» Pēc kāda laiciņa, skatos, viņš atkal stāv durvīs kā ēna. «Pažēlojiet mani! Jūsu bēgšana var man kaitēt dienestā.» Šie vārdi mani rupji aizskāra, es it kā aprūsēju no tiem, nodomāju, ka nupat sākas atmaksa, un bailēs sāku drebēt un raudāt. Man šķita, ka nupat sagrūs griesti, ka mani tūliņ vedīs uz policiju, ka jūs mani pārstāsiet mīlēt, — vārdu sakot, dievs zina kas. Iešu, domāju, klosterī vai arī kaut kur par slimnieku kopēju, atteikšos no laimes, bet tad atcerējos, ka jūs mani mīlat un ka man nav tiesību rīkoties ar sevi bez jūsu ziņas, un viss man galvā sāka jukt, un es biju izmisumā, nezināju, ko darīt un domāt. Bet uzlēca saulīte, un es atkal kļuvu jautra. Sagaidīju rītu un atbraucu pie jums. Ai, kā esmu nomocījusies, mans mīļais! Divas naktis no vietas neesmu gulējusi!

Viņa bija nogurusi un uzbudināta. Viņai vienā un tai pašā laikā gribējās gulēt un bez gala runāt un smieties, un raudāt, un braukt uz restorānu brokastot, lai justos brīvībā.

— Tev omulīgs dzīvoklis, bet baidos, diviem tas būs par mazu, — viņa sacīja pēc kafijas, ātri apstaigādama visas istabas. — Kuru istabu tu dosi man? Man patīk šī, tāpēc ka tā blakus tavam kabinetam.

Ap pulksten diviem viņa pārģērbās blakus kabinetam istabā, kuru pēc tam dēvēja par savu, un aizbrauca ar Orlovu brokastot. Arī pusdienas viņi ēda restorānā un garajā starplaikā starp brokastīm un pusdienām braukāja pa veikaliem. Līdz vēlam vakaram vēru durvis veikalu komijiem un izsūtāmajiem un pieņēmu no viņiem dažādus pirkumus. Starp citu, atveda lielisku sienas spoguli, tualetes galdiņu, gultu, greznu tējas servīzi, kas mums nemaz nebija vajadzīga. Atveda veselu lēveni vara kastroļu, kurus mēs salikām rindā uz plaukta mūsu tukšajā, aukstajā virtuvē. Kad iztinām tējas servīzi, Poļai iekvēlojās acis un viņa reizes trīs paraudzījās uz mani ar ienaidu un bailēm, ka varbūt nevis viņa, bet es pirmais nozagšu kādu no šīm graciozajām tasītēm. Atveda dāmu rakstāmgaldu, ļoti dārgu, bet neērtu. Acīm redzot, Zinaīdai Fjodorovnai bija nodoms ierīkoties pie mums pamatīgi, kā saimniecei.

Viņa ar Orlovu atgriezās ap desmitiem. Pilna lepnas apziņas, ka izdarījusi kaut ko drosmīgu un neparastu, kaislīgi iemīlējusies un, kā viņai šķita, kaislīgi mīlēta, gurda, jau iepriekš priecādamās par dziļu un laimīgu miegu, Zinaīda Fjodorovna jūsmoja par jauno dzīvi. Laimes pārpilnībā viņa stipri žņaudzīja rokas, stāstīja, ka viss jauki, un zvērēja, ka mīlēs mūžīgi, un šie zvēresti un naivā, gandrīz bērnišķīgā pārliecība, ka viņu arī stipri mīl un mīlēs mūžīgi, padarīja to par gadiem pieciem jaunāku. Viņa pļāpāja mīļus niekus un smējās par sevi.

—     Nav nekā lielāka par brīvību! — viņa sacīja, lai teiktu kaut ko nopietnu un ievērojamu. — Ja tikai padomā, kāda nejēdzība! Mēs nepavisam nevērtējam savus ieskatus pat tad, ja tie ir gudri, bet drebam dažādu muļķu ieskatu priekšā. Es līdz pēdējam brīdim baidījos citu domu, bet, tiklīdz paklausīju pati sev un nolēmu dzīvot pēc savas gribas, man acis atvērās, es uzvarēju muļķīgās bailes un tagad esmu laimīga un visiem vēlu tādu laimi.

Bet tūliņ viņas domu gaita pārtrūka un viņa runāja par jaunu dzīvokli, par tapetēm, zirgiem, par braucienu uz Šveici un Itāliju. Taču Orlovs bija noguris no braukāšanas pa restorāniem un veikaliem un vēl arvien jutās neveikli pats savā priekšā, ko es jau biju novērojis no rīta. Viņš smaidīja, bet vairāk aiz pieklājības nekā prieka, un, kad Zinaīda Fjodorovna runāja ko nopietnu, viņš ironiski piekrita: «O jā!»

—   Stepan, ātrāk sameklējiet labu pavāru! — viņa pievērsās man.

—    Nevajag steigties ar virtuvi, — Orlovs teica, salti paraudzījies manī. — Papriekš jāpārceļas uz jaunu dzīvokli.

Viņš nekad necieta nedz virtuvi, nedz zirgus, jo, kā pats izteicās, «necieta savā tuvumā netīrību» un mani un Poļu dzīvoklī cieta tikai aiz nepieciešamības. Tā dēvētais ģimenes pavards ar tā parastajiem priekiem un nepatikšanām viņam šķita banāls un aizvainoja viņa uzskatus; sievietei atrasties stāvoklī vai dzemdēt bērnus un runāt par tiem — tā ir slikta gaume, mietpilsonība. Un mani tagad interesēja, kā sadzīvos vienā mājoklī abas šīs būtnes, — viņa, sieviete, kam rūp sava ligzda un saimniecība ar visiem vara kastroļiem un sapņiem par labu pavāru un zirgiem, viņš — vīrietis, kas bieži mēdza izteikties saviem biedriem, ka kārtīga, tīrīga cilvēka dzīvoklī, tāpat kā uz kara kuģa, nedrīkstot būt nekā lieka — ne sieviešu, ne bērnu, ne lupatu, ne virtuves trauku . ..

V

Tagad es jums pastāstīšu, kas notika tuvākajā ceturtdienā. Todien Orlovs ar Zinaīdu Fjodorovnu pusdienoja pie Kontāna vai Donona. Mājās atgriezās tikai Orlovs, bet Zinaīda Fjodorovna bija aizbraukusi, kā es pēc tam uzzināju, uz Pēterburgas pusi pie savas vecās mājskolotājas, lai pārlaistu laiku, kamēr mums būs viesi. Orlovam negribējās viņu rādīt saviem draugiem. To es sapratu no rīta pie kafijas galda, kad viņš sāka Zinaīdu Fjodorovnu pārliecināt, ka viņas pašas miera labad nepieciešams atcelt ceturtdienas.

Viesi, kā parasts, ieradās gandrīz vienā laikā.

—   Vai kundze mājās? — Kukuškins čukstot man jautāja.

—    Nebūt ne, — es atbildēju.

Viņš ienāca, ar viltīgām, baudkārām acīm noslēpumaini smaidīdams un nosalušās rokas berzēdams.

—    Man tas gods vēlēt laimes, — viņš teica Orlovam, ar visu miesu drebēdams aiz liekulīgiem, pieglaimīgiem smiekliem. — Augļojieties un vairojieties kā tās Libānas ciedras!

Viesi iegāja guļamistabā un pajokoja tur par sieviešu kurpēm, paklāju starp abām gultām un pelēku jaku, kas karājās uz gultas gala. Viņi uzjautrinājās, ka spītnieks, kas mīlā nicinājis visu parasto, pēkšņi iekritis-sievietes tīklos tik vienkārši un parasti.

—    Ko mēs noniecinām, tā priekšā zemojamies, — Kukuškins vairākas reizes atkārtoja, viņam bija netīkams paradums dižoties ar baznīcas slāvu tekstiem.

—    Klusāk! — viņš čukstēja, pielicis pirkstu pie lūpām, kad no guļamistabas pārgāja istabā blakus kabinetam.

—   Tss! Šeit Margarita sapņo par savu Faustu.

Un locījās smieklos, it kā būtu pateicis kaut ko ļoti jocīgu. Es vēroju Gruzinu, cerēdams, ka viņa muzikālā dvēsele neizturēs šos smieklus, bet maldījos. Viņa lādzīgā, kalsnā seja laistījās aiz patikas. Kad sēdās kārtis spēlēt, viņš, pasvepstēdams un smieklos rīstīdamies, runāja, ka Zoržiņam ģimenes laimes pilnības labad atliekot tikai iegādāties ķiršu koka pīpes kātu un ģitāru. Pekarskis solīdi smīkņāja, taču pēc viņa koncentrētās izteiksmes varēja redzēt, ka viņam nepatīk Orlova jaunā mīlas dēka. Viņš nesaprata, kas īsti noticis.

—   Bet kā tad vīrs? — viņš neizpratnē jautāja, kad trīs roberi jau bija nospēlēti.

—    Nezinu, — Orlovs atbildēja.

Pekarskis bužināja ar pirkstiem savu lielo bārdu un nogrima domās, un klusēja pēc tam līdz pat vakariņām. Kad sēdās pie galda, viņš teica lēni, stiepdams katru vārdu:

—    Vispār, atvaino, es jūs abus nesaprotu. Jūs varējāt mīlēt viens otru un pārkāpt septīto bausli, cik uziet, — to es saprotu. Jā, tas man ir saprotams. Bet kāpēc gan uzticēt savus noslēpumus vīram? Vai tas vajadzīgs?

—    Bet vai tas nav vienalga?

—    Hm … — Pekarskis nogrima domās. — Tad es tev, lūk, ko teikšu, mans mīļais draugs, — viņš turpināja, sasprindzinādams domas, — ja es vēl otrreiz apprecēšos un tev iešausies prātā uzlikt man ragus, tad dari to tā, lai es nemanītu. Daudz godīgāk ir apmānīt cilvēku nekā sabojāt viņa ierasto dzīvi un reputāciju. Es saprotu. Jūs abi domājat, ka, dzīvodami atklāti, rīkojaties neparasti godīgi un liberāli, bet šim … kā to lai saka? . . . šim romantismam es nevaru piekrist.

Orlovs neko neatbildēja. Viņš bija saīdzis un negribēja runāt. Pekarskis neizpratnē klusēja, piedauzīja ar pirkstu pie galda, padomāja un teica:

—    Es tomēr jūs abus nesaprotu. Tu neesi students, un viņa nav šuvēja. Jūs abi esat cilvēki ar līdzekļiem. Domāju, ka tu varētu viņai iekārtot atsevišķu dzīvokli.

—    Nē, nevarētu. Palasi Turgeņevu!

—    Kādēļ man to lasīt? Es jau esmu lasījis.

—    Turgeņevs savos sacerējumos māca, lai katra cēla, godīga jaunava dotos ar savu iemīļoto vīrieti uz pasaules galu un kalpotu viņa idejai, — Orlovs teica, ironiski miegdams acis. — Pasaules gals — tā ir licenlia poetica; visa pasaule ar visiem tās galiem ietilpst iemīļotā vīrieša dzīvoklī. Tāpēc nedzīvot ar sievieti, kas tevi mīl, vienā dzīvoklī — nozīmē noraidīt tās cēlo misiju un nepiekrist tās ideāliem. Jā, draudziņ, Turgeņevs rakstīja, bet man tagad viņa vietā jāizstrebj putra.

—    Kur te Turgeņeva vaina, nesaprotu, — Gruzins klusi teica un paraustīja plecus. — Vai atceraties, oržiņ, kā viņš «Trijās satikšanās» kaut kur Itālijā vēlu vakarā pastaigājas un dzird «Vieni pensando a me segielamenle!»'* — Gruzins iedziedājās. — Jauki!

—    Bet viņa taču ar varu pie tevis nepārvācās, — Pekarskis teica. — Tu pats to gribēji.

—    Kā tad! Es ne tikvien kā negribēju, bet pat nevarēju iedomāties, ka tas kādreiz notiks. Kad viņa teica, ka pārnākšot pie manis, man šķita, ka viņa mīļi joko.

Visi sāka smieties.

—    Es nevarēju to gribēt, — Orlovs turpināja tādā balsī, it kā viņam liktu attaisnoties. — Es neesmu Turgeņeva varonis, un, ja man kādreiz ievajadzēsies atbrīvot Bulgāriju, es nemeklēšu dāmu sabiedrību. Uz mīlu es raugos kā uz sava organisma prasību, kā uz zemisku un savam garam kaitīgu prasību; to vajag apmierināt ar apdomu vai arī pavisam atteikties no tās, citādi tā ienesīs tavā dzīvē tādus pašus netīrus elementus, kāda ir pati. Lai tā būtu bauda, nevis mokas, es cenšos to darīt skaistu un ietīstīt daudzās ilūzijās. Es neiešu pie sievietes, ja laikus nebūšu pārliecināts, ka viņa būs skaista, aizrautīga; un pats neiešu pie viņas, ja nebūs jūsmas. Tikai ar tādiem noteikumiem mums izdodas vienam otru piemānīt, un mums šķiet, ka mēs mīlam un esam laimīgi. Bet vai es varu gribēt vara kastroļus un nesukātu galvu vai arī to, lai mani redzētu, kad esmu nemazgājies un sliktā omā? Zinaīda Fjodorovna sirds vientiesībā grib piespiest mani iemīlēt to, no kā esmu vairījies visu savu mūžu. Viņa grib, lai manā dzīvoklī ostu pēc virtuves un trauku mazgātājām; viņai vajag ar troksni pārvākties uz jaunu dzīvokli, braukāt ar saviem zirgiem, viņai vajag skaitīt manu veļu un rūpēties par manu veselību, viņai vajag katru brīdi iejaukties manā personīgajā dzīvē un sekot katram manam solim un tajā pašā laikā no sirds apgalvot, ka mani ieradumi un brīvība paliks neskarti. Viņa pārliecināta, ka mēs kā jaunlaulātie visdrīzākajā laikā dosimies cejojumā, tas ir, viņa grib būt ar mani nešķirami kopā gan kupejā, gan viesnīcās, bet man turpretim ceļā patīk lasīt, un es nevaru ciest sarunas.

—    Bet tu viņai to aprādi, — Pekarskis teica.

—    Kā? Tu domā, viņa mani sapratīs? Apžēlojies, mēs domājam tik dažādi! Pēc viņas domām aiziet no tētiņa un māmiņas vai no vīra pie iemīļotā vīrieša — tā ir vislielākā drosme, bet pēc manām domām — tā ir bērnišķība. Iemīlēt, saieties ar vīrieti — tas nozīmējot sākt jaunu dzīvi, bet pēc manām domām tas neko nenozīmē. Mīla un vīrietis ir viņas dzīves galvenais saturs, un varbūt šai ziņā tā viņai ir sava veida filozofija; pamēģini tad nu viņu pārliecināt, ka mīla ir tikai vienkārša vajadzība, tāpat kā ēdiens un apģērbs, ka pasaule nebūt neies bojā, ja vīrs un sieva ir slikti, ka var būt izvirtulis, pavedējs un tai pašā laikā ģeniāls, cēls cilvēks un, no otras puses, var atteikties no mīlas baudas un tai pašā laikā būt mujķīgs, ļauns dzīvnieks. Tagadējais kultūras cilvēks, kas stāv uz visai zemas pakāpes, piemēram, franču strādnieks, par pusdienām izdod 10 sū dienā, par vīnu pusdienām 5 sū un par sievieti 5 līdz 10 sū, bet savu prātu un nervus viņš pilnībā atdod darbam. Taču Zinaīda Fjodorovna atdod mīlai nevis sū, bet visu savu dvēseli. Pieņemsim, es viņai aizrādīšu, bet viņa par atbildi no visas sirds sāks brēkt, ka es esmu viņu pazudinājis, ka viņai dzīvē vairāk nekas nav palicis.

—   Tu viņai neko nesaki, — Pekarskis teica, — bet noīrē atsevišķu dzīvokli. Un cauri.

—    To viegli pateikt. ..

Bridi iestājās klusums.

—    Bet viņa ir jauka, — Kukuškins teica. — Viņa ir burvīga. Tādas sievietes iztēlojas, ka mīlēs mūžīgi, un atdodas ar patosu.

—    Taču jāpatur galva uz pleciem, — Orlovs teica,

—    jādomā. Visa ikdienas dzīves pieredze un romānos un drāmās iemūžotās atzinās vienbalsīgi apliecina, ka visāda veida mīlas sakari ārpus ģimenes un kopdzīve kārtīgiem ļaudīm, lai kāda sākumā bijusi mīla, neilgst vairāk par diviem, augstākais, trim gadiem. Tas viņai jāzina. Un tāpēc visas šīs pārvākšanās, kastroļi un cerības uz mūžīgu mīlu un saskaņu nav nekas vairāk kā vēlēšanās apmuļķot sevi un mani. Viņa ir gan jauka, gan burvīga, — vai kāds to noliegs? Taču viņa ir apgāzusi manas dzīves ratus; to, ko es līdz šim uzskatīju par niekiem un muļķību, viņa piespiež mani uzskatīt par nopietnu jautājumu; es kalpoju elkam, ko nekad neesmu uzskatījis par dievu. Viņa ir gan jauka, gan burvīga, bet nez kāpēc tagad, kad es atgriežos mājās no dienesta, man ir nelaba dūša, it kā es gaidītu, ka sastapšu savā dzīvoklī kaut kādu neērtību, piemēram, mūrniekus, kas izārdījuši visas krāsnis un sagāzuši ķieģeļus kaudzē. Vārdu sakot, par mīlu es maksāju nevis sū, bet daļu sava miera un savu nervu. Un tas ir slikti.

—    Un viņa nedzird, ko runā šis ļaundaris! — Kukuškins nopūtās. — Cienītais kungs, — viņš teatrāli teica,

—    es atbrīvošu jūs no grūtā pienākuma mīlēt šo daiļo radījumu! Es jums atņemšu Zinaīdu Fjodorovnu.

—    Varat… — Orlovs nevērīgi noteica.

Kādu brīdi Kukuškins smējās smalkā balstiņā un drebināja visu augumu, tad teica:

—   Pielūkojiet, es nejokoju! Pēc tam netēlojiet Otello!

Visi sāka runāt, cik Kukuškins nenogurdināms mīlas lietās, cik viņš neatvairāms sievietēm un bīstams vīriem un kā viņpasaulē velni to cepinās uz oglēm par netiklu dzīvi. Viņš klusēja un miedza acis un, kad minēja, pazīstamu dāmu vārdus, draudēja ar mazo pirkstiņu — sak, nedrīkst izpaust citu noslēpumus. Orlovs pēkšņi pavērās pulkstenī.

Viesi saprata un sāka posties. Atceros, no vīna apskurbušais Gruzins toreiz ģērbās mokoši ilgi. Viņš uzvilka savu mēteli, līdzīgu rītsvārkiem, kādus trūcīgās ģimenēs šuj bērniem, sacēla apkakli un sāka kaut ko gari stāstīt; tad, redzēdams, ka viņā neklausās, pārmeta pār plecu savu apmetni, kas oda pēc bērnistabas, un ar vainīgu, lūdzošu seju palūdza mani pameklēt viņa cepuri.

—    Zoržiņ, mans eņģei! — viņš maigi teica. — Draudziņ, klausiet mani, brauksim tūliņ laukā no pilsētas!

—    Brauciet vien, bet es nevaru. Es tagad esmu precēta vīra kārtā.

—    Viņa ir jauka, nedusmosies. Manu labo priekšniek, brauksim! Laiks ir lielisks, putina, sals… Goda vārds, jums jāizklaidējas, citādi jums nelaba oma, velns zina kas . ..

Orlovs pastaipījās, nožāvājās un paskatījās uz Pekarski.

—    Tu brauksi? — viņš svārstīdamies jautāja.

—    Nezinu. Laikam gan.

—    Varbūt piedzerties, ko? Nu, labi, braukšu, — Orlovs izlēma pēc neilgas šaubīšanās. — Pagaidiet, aiziešu pēc naudas.

Viņš aizgāja uz kabinetu, un viņam līdzi streipuļoja Gruzins, vilkdams aiz sevis apmetni. Pēc brīža abi atgriezās priekšnamā. Piedzērušais un ļoti apmierinātais Gruzins burzīja rokā desmit rubļu zīmi.

—    Rīt norēķināsimies, — viņš teica. — Bet viņa ir laba, nedusmosies. . . Viņa manu Līziņu kristīja, es viņu, nabadzīti, mīlu. Ak mīļo cilvēk! — Viņš priecīgi iesmējās un pieplaka ar pieri pie Pekarska muguras. — Ak Pekarski, draudziņ! Advokātu advokāts, sauss kā sausiņš, bet sievietes, skat, mīl.. .

—    Papildiniet: resnas, — Orlovs teica, vilkdams kažoku mugurā. — Brauksim ātrāk, citādi, skaties vien, satiksimies durvīs.

— Vieni pesando a me segretamente! — Gruzins sāka dziedāt.

Beidzot viņi aizbrauca. Orlovs mājās negulēja un atgriezās nākamajā dienā ap pusdienu.

VI

Zinaīdai Fjodorovnai pazuda zelta pulkstenis, ko viņai bija dāvinājis tēvs. Šis gadījums viņu pārsteidza un izbiedēja. Pusi dienas viņa staigāja pa visām istabām, samulsusi apskatīja galdus un logus, taču pulkstenis bija kā ūdenī iekritis.

Drīz pēc tam, dienas trīs vēlāk, Zinaīda Pjodorovna, nez no kurienes pārnākdama, aizmirsa priekšnamā savu maciņu. Par laimi, toreiz viņai palīdzēja noģērbties Poļa, nevis es. Viņa sāka meklēt maciņu, taču priekšnamā to vairs neatrada.

—    Dīvaini! — Zinaīda Fjodorovna neizpratnē teica. — Es ļoti labi atceros — izvilku no kabatas, lai samaksātu ormanim … un pēc tam noliku te pie spoguļa. Brīnums!

Es nebiju zadzis, taču mani pārņēma lādas jūtas, it kā es to būtu izdarījis un mani būtu notvēruši. Man pat asaras sariesās acīs. Kad sēdās pie pusdienām, Zinaīda Fjodorovna teica Orlovam franciski:

—     Pie mums mājo gari. Es šodien priekšnamā pazaudēju maciņu, bet nupat, skatos, tas stāv uz mana galda. Taču gari nav par velli izdarījuši tādu joku. Sev par darbu paņēmuši zelta monētu un divdesmit rubļu.

—    Te jums pulkstenis pazūd, te nauda … — Orlovs teica. — Kāpēc man nekas tamlīdzīgs nenotiek?

Pēc mirkļa Zinaīda Fjodorovna jau vairs neatcerējās šo joku, ko bija izdarījuši gari, un smiedamās stāstīja, ka viņa pagājušo nedēļu pasūtījusi sev vēstuļu papīru, bet aizmirsusi paziņot jauno adresi un veikals aizsūtījis papīru uz veco dzīvokli pie vīra, kuram bijis jāsamaksā pēc rēķina divpadsmit rubļu. Un pēkšņi viņas skatiens apstājās pie Poļas, un viņa tajā cieši pavērās.

Turklāt nosarka un samulsa tā, ka sāka runāt par ko citu.

Kad es kabinetā atnesu kafiju, Orlovs stāvēja pie kamīna ar muguru pret uguni, bet viņa sēdēja atzveltnī viņam iepretim.

—    Es nebūt neesmu sliktā omā, — viņa teica franciski. — Bet tagad es sāku saprast un man viss skaidrs. Es varu jums pateikt dienu un pat stundu, kad viņa man nozaga pulksteni. Bet maciņš? Tur nevar būt nekādu šaubu. O! — viņa iesmējās, saņemdama no manis kafiju. — Tagad es saprotu, kāpēc tik bieži pazaudēju savus mutautiņus un cimdus. Kā vēlies, bet rit es atlaidīšu šo žagatu, lai iet, kur grib, un aizsūtīšu Stepanu pēc savas Sofijas. Tā nav zagle, un tai nav tik … atbaidošs izskats.

—    Jūs esat sliktā omā. Rīt jūs būsiet citādi noskaņota un sapratīsiet, ka nevar aizdzīt cilvēku tikai tāpēc, ka jums kaut kādas aizdomas.

—    Man nav aizdomu, es esmu pārliecināta, — Zinaīda Fjodorovna teica. — Kamēr es turēju aizdomās šo proletārieti ar nelaimīgo seju, jūsu sulaini, es neteicu ne vārda. Tas ir apvainojoši, Zorž, ka jūs man neticat.

—    Ja mēs esam dažādās domās par kādu lietu, tad tas nenozīmē, ka es jums neticu. Lai jums būtu taisnība, — Orlovs teica, pagriezdamies pret uguni un iemezdams tur papirosu, — taču uztraukties nevajag. Vispār, jāatzīstas, es negaidīju, ka mana mazā saimniecība jums sagādās tik daudz nopietnu rūpju un uztraukumu. Pazudusi zelta monēta, nu dievs ar to, ņemiet no manis kaut simtu, bet grozīt kārtību, ņemt no ielas jaunu istabmeitu, gaidīt, kamēr viņa pieradīs, — tas viss ir garlaicīgi un nav manā dabā. Mūsu tagadējā istabmeita, tiesa, resna gan, un varbūt viņai ir vājība uz cimdiem un lakatiem, toties viņa ir pieklājīga, disciplinēta un nespiedz, kad Kukuškins viņai kniebj.

—   Vārdu sakot, jūs nevarat no viņas šķirties … Tā arī sakiet!

—    Jūs esat greizsirdīga?

—   Jā, esmu greizsirdīga! — Zinaīda Fjodorovna stingri pateica.

—    Pateicos!

—   Jā, esmu greizsirdīga! — viņa atkārtoja, un acis Iespīdēja asaras. — Nē, tā nav greizsirdība, bet kaut kas ļaunāks. Man grūti to nosaukt. — Viņa satvēra deniņus un turpināja iekaisusi: — Jūs, vīrieši, esat tik riebīgi! Tas ir šausmīgi!

—    Nekā šausmīga te neredzu.

—    Neesmu redzējusi, nezinu, taču stāsta, ka jūs, vīrieši, jau kopš bērnības sākot ar istabenēm un pēc tam jau aiz paraduma vairs nejūtot nekādu riebumu. Es nezinu, nezinu, bet esmu pat lasījusi . . . Zorž, tev, protams, taisnība, — viņa teica, pieiedama pie Orlova un nu sākdama runāt mīlīgi un lūdzoši, — patiesi, šodien esmu sliktā omā. Bet saproti jel, es citādi nevaru. Viņa man riebjas, es no viņas baidos. Es nespēju uz viņu skatīties.

—    Vai patiesi nevar stāvēt pāri šiem sīkumiem? — Orlovs teica, neizpratnē raustīdams plecus un iedams projām no kamīna. — Nav taču nekā vienkāršāka: neievērojiet viņu, un viņa nebūs jums pretīga, un jums nevajadzēs nieku dēļ pārdzīvot veselu drāmu.

Es izgāju no kabineta un nezinu, kādu atbildi saņēma Orlovs. Lai nu būtu kā būdams, Poļa palika pie mums. Pēc visa tā Zinaīda Fjodorovna vairs ne ar ko negriezās pie viņas un, redzams, centās iztikt bez istabenes pakalpojumiem; kad Pola viņai pasniedza kaut ko vai tikai gāja garām, žvadzinādama savas sprādzes un čaukstinādama brunčus, kundze drebēja.

Es domāju, ja Gruzins vai Pekarskis palūgtu, lai Orlovs atlaiž Poļu, viņš to izdarītu bez mazākās svārstīšanās, neapgrūtinot sevi ne ar kādiem paskaidrojumiem; viņš bija piekāpīgs kā visi vienaldzīgi cilvēki. Taču savās attiecībās ar Zinaīdu Fjodorovnu viņš nez kāpēc pat sīkumos izrādīja ietiepību, kas dažbrīd aizgāja līdz stulbumam. Tā es arī zināju: ja kas iepaticies Zinaīdai Fjodorovnai, tad droši vien nepatiks Orlovam. Kad viņa, atgriezusies no veikala, steidzās palielīties ar saviem pirkumiem, viņš tikai mirkli paskatījās uz tiem un salti noteica — jo vairāk dzīvoklī lieku mantu, jo mazāk gaisa. Dažreiz viņš, jau uzvilcis fraku, lai kaut kur ietu, un atvadījies no Zinaīdas Fjodorovnas, pēkšņi aiz tiepības palika mājās. Man tad šķita, ka viņš paliek mājās tikai tāpēc, lai justos nelaimīgs.

—    Kāpēc tad jūs palikāt? — Zinaīda Fjodorovna vaicāja, izlikdamās dusmīga un tai pašā laikā starodama priekā. — Kāpēc? Jūs taču neesat pieradis vakaros sēdēt mājās, un es negribu, ka jūs manis dēļ mainītu savus paradumus. Brauciet, lūdzu, ja jūs negribat, lai es justos vainīga!

—    Bet vai tad kāds jūs vaino? — Orlovs atbildēja.

Ar upura izskatu viņš savā kabinetā izlaidās atzveltnī un, aizsedzis acis ar roku, ķērās pie grāmatas. Taču drīz vien grāmata izkrita no rokām, viņš smagi pagriezās krēslā un atkal aizsedza acis kā no saules. Tagad viņš bija saīdzis, ka nav gājis.

—    Drīkst ienākt? — Zinaīda Fjodorovna vaicāja, nedroši ienākdama kabinetā. — Jūs lasījāt? — Man kļuva garlaicīgi, un es ienācu uz brītiņu . . . paraudzīties.

Atceros, kādā vakarā viņa ienāca tikpat nedroši un nelaikā un nometās uz paklāja pie Orlova kājām, un pēc biklajām, maigajām kustībām varēja redzēt, ka viņa nesaprata tā noskaņojumu un baidījās.

—    Jūs vienmēr lasāt… — viņa iesāka saldi, acīm redzot, vēlēdamās paglaimot. — Vai zināt, Zorž, ar ko vēl izskaidrojami jūsu panākumi? Jūs esat ļoti izglītots un gudrs. Kas jums tā par grāmatu?

Orlovs atbildēja. Iestājās klusuma brīdis, kas man šķita ļoti garš. Es stāvēju viesistabā, no kurienes abus novēroju, un baidījos iekāsēties.

—    Es jums gribēju kaut ko teikt … — Zinaīda Fjodorovna klusi ierunājās un iesmējās. ->Vai teikt? Jūs droši vien sāksiet smieties un nosauksiet to par pašapmānu. Redziet, man ļoti, ļoti gribas domāt, ka jūs šodien palikāt mājās manis dēļ … lai mēs šo vakaru pavadītu kopā. Jā? Vai tā var domāt?

—    Domājiet! — Orlovs teica, aizsegdams acis. — Patiesi laimīgs tas cilvēks, kas domā ne tikai par to, kas ir, bet arī par to, kā nav.

—    Jūs teicāt kaut ko garu, es īsti nesapratu. Tas ir, jūs gribat teikt, ka laimīgi cilvēki dzīvo iedomās? Jā, tā ir taisnība. Man tīk vakaros sēdēt jūsu kabinetā un (lomās klejot tālu, tālu. Ir jauki pasapņot. Ak Zorž, sapņosim vaļējām acīm!

—    Institūtā neesmu bijis, šo zinātni neesmu studējis.

—          Jūs esat sliktā omā? — Zinaīda Fjodorovna jautāja, saņemdama Orlova roku. — Sakiet — kāpēc? Kad jūs esat tāds, man bail. Nevar saprast, vai jums galva sāp jeb vai jūs dusmojaties uz mani. ..

Klusumā pagāja vēl daži gari mirkļi.

—           Kāpēc jūs esat pārvērties? — viņa klusi jautāja. — Kāpēc jūs vairs neesat tik maigs un jautrs kā Znamenskas ielā? Esmu nodzīvojusi pie jums gandrīz mēnesi, bet, man šķiet, mēs vēl neesam sākuši dzīvot un vēl ne par ko neesam parunājušies, kā pienākas. Jūs vienmēr man atbildat ar joku vai arī salti un gari kā skolotājs. Un jūsu jokos ir kaut kas salts . . . Kāpēc jūs ar mani vairs nerunājat nopietni?

—    Es vienmēr runāju nopietni.

—          Nu labi, tad runāsim. Dieva dēļ, Zorž … Runāsim?

—    Runāsim. Bet par ko?

—           Runāsim par mūsu dzīvi, par nākotni … — Zinaīda Fjodorovna sapņaini teica. — Es visu laiku domāju par dažādiem dzīves plāniem, visu laiku — un man ir tik labi! Zorž, es sākšu ar jautājumu: kad jūs atstāsiet savu dienestu? . . .

—          Kāpēc? — Orlovs jautāja, atņemdams roku no pieres.

—          Ar jūsu uzskatiem nevar kalpot. Jums tur nav īstā vieta.

—           Mani uzskati? — Orlovs jautāja. — Mani uzskati? Pēc pārliecības un dabas esmu parasts ierēdnis, Ščedrina varonis. Jūs mani iztēlojat par ko citu, iedrošinos jums apgalvot.

—    Atkal jūs jokojat, Zorž!

—           Nemaz. Varbūt dienests mani neapmierina, bet tas man tomēr labāks nekā kas cits. Esmu tur pieradis, cilvēki tur tādi paši kā es: tur nekādā ziņā neesmu lieks un jūtos diezgan ciešami.

—    Jūs ienīstat dienestu, un jums tas riebjas.

—    Nu? Ja es aiziešu prom, sākšu sapņot vaļējām acīm un aizlidošu citā pasaulē, vai tad jūs domājat, ka šī* pasaule man būs mazāk nīstama nekā dienests?

—    Lai runātu man pretim, jūs esat gatavs pat sevi nomelnot. — Zinaīda Fjodorovna apvainojās un piecēlās. — Nožēloju, ka uzsāku šo sarunu.

—    Ko jūs dusmojaties? Es taču nedusmojos, ka jūs nedienat. Katrs dzīvo, kā grib.

—    Vai tad jūs dzīvojat, kā gribat? Vai tad jūs esat brīvs? Rakstīt visu mūžu papīrus, kas nesaskan ar jūsu ieskatiem, — turpināja Zinaīda Fjodorovna, izmisumā sasizdama plaukstas, — atrasties pakļautībā, apsveikt priekšniecību Jaungadā, pēc tam kārtis, kārtis, kārtis un kārtis, bet galvenais — kalpot kārtībai, kas nevar būt jums pa prātam, — nē, Zorž, nē! Nejokojiet tik rupji! Jūs esat idejas cilvēks, un jums jākalpo tikai idejai.

—    Patiesi, jūs iztēlojat mani par kādu citu, — Orlovs nopūtās.

—    Sakiet vienkārši, ka jūs nevēlaties ar mani runāt. Esmu jums pretīga, tas ir viss, — Zinaīda Fjodorovna izteica caur asarām.

—    Lūk, kas, mana mīļā, — Orlovs pamācoši teica, pieceldamies no krēsla. — Jūs pati atzināt, ka esmu gudrs un izglītots cilvēks, bet mācītu mācīt — nozīmē tikai maitāt. Visas idejas — gan mazas, gan lielas, — par kurām jūs domājat, dēvējot mani par idejisku cilvēku, man labi pazīstamas. Un, ja nu dienests un kārtis man ir svarīgāki par šīm idejām, tad, acīm redzot, tam ir pamats. Tas pirmkārt. Otrkārt — jūs, cik man zināms, nekad neesat dienējusi un savus spriedumus par valsts dienestu varējāt smelties tikai no anekdotēm un sliktiem stāstiem. Tāpēc mums nekaitētu reizi par visām reizēm norunāt: nerunāt par to, kas mums sen jau zināms, vai arī par to, ko jūs labi nepārzināt.

—    Kādēļ jūs ar mani tā runājat? — Zinaīda Fjodorovna teica, kāpdamās atpakaļ it kā šausmās. — Kādēļ? Zorž, atjēdzieties, dieva dēļ!

Viņas balss nodrebēja un notrūka; viņa, acīm redzot, gribēja savaldīt asaras, bet pēkšņi sāka raudāt.

—. Zorž, manu dārgo, es eju bojā! — viņa teica franciski, ātri nomezdamās Orlova priekšā un nolikdama galvu tam uz ceļiem. — Esmu izmocījusies, nogurusi un nespēju vairs, nespēju . .. Bērnībā nīstama, izvirtusi pamāte, pēc tam vīrs, bet tagad jūs . . . jūs . . . Jūs uz manu neprātīgo mīlu atbildat ar ironiju un aukstumu … Un šī briesmīgā, nekaunīgā istabene! — viņa raudādama turpināja. — Jā, jā, es redzu: es jums neesmu ne sieva, ne draugs, bet sieviete, ko jūs necienāt tāpēc, ka tā kļuvusi jūsu mīļākā… Es nogalināšos!

Es negaidīju, ka šie vārdi un asaras Orlovu tik stipri iespaidos. Viņš nosarka, sāka nemierīgi trīties krēslā, un viņa sejā ironiju nomainīja trulas, puiciskas bailes.

—    Mana dārgā, jūs mani neesat sapratusi, zvēru jums, — viņš samulsis murmināja, aizskardams tās matus un plecus. — Lūdzu, piedodiet man! Man nebija taisnība, es . .. nicinu sevi.

—    Es jūs apvainoju ar savām žēlabām un gaudām … Jūs — godīgais, augstsirdīgais … neparastais cilvēks, es to atzīstu katru mirkli, bet mani visas šīs dienas mocīja skumjas . ..

Zinaīda Fjodorovna strauji apskāva Orlovu un noskūpstīja uz vaiga.

—    Tikai neraudiet, lūdzu! — viņš teica.

—    Nē, nē… Esmu jau izraudājusies, un man ir viegli.

—    Kas attiecas uz istabeni, tad rīt pat tās vairs nebūs, — viņš sacīja, vēl arvien nemierīgi trīdamies krēslā.

—    Nē, lai tā paliek, orž! Vai dzirdat? Es vairs nebaidos no viņas . . . Jāstāv augstāk par sīkumiem, un nav jādomā par niekiem. Jums taisnība! Jūs esat rets .. . neparasts cilvēks!

Drīz vien viņa mitējās raudāt. Ar nenožuvušām asarām skropstās, sēdēdama Orlovam uz ceļiem, viņa pusbalsī stāstīja kaut ko aizkustinošu, līdzīgu bērnības un jaunības atmiņām, un glāstīja viņa seju ar roku, skūpstīja un uzmanīgi apraudzīja tā gredzenotos pirkstus un brelokus važiņā. Viņa bija aizrāvusies ar savu stāstu, mīļotā cilvēka tuvumu, un, acīm redzot, tāpēc, ka nesenās asaras noskaidrojušas un spirdzinājušas dvēseli, viņas balss skanēja neparasti dzidri un sirsnīgi. Bet Orlovs rotaļājās ar viņas kastaņbrūnajiem matiem un skūpstīja viņas rokas, bez skaņas skardams tās ar lūpām.

Tad kabinetā dzēra tēju un Zinaīda Fjodorovna balsī lasīja vēstules. Ap vieniem viņi aizgāja gulēt.

Tonakt man stipri sāpēja sāni, un es līdz pašam rītam nevarēju sasildīties un aizmigt. Es dzirdēju, kā Orlovs no guļamistabas aizgāja uz kabinetu. Pasēdējis tur kādu stundu, viņš piezvanīja. Aiz sāpēm un noguruma es biju aizmirsis visu kārtību un pieklājību un iegāju kabinetā apakšveļā, ar basām kājām. Orlovs rītsvārkos un naktscepurītē stāvēja durvīs un gaidīja mani.

—    Kad tevi sauc, tev jānāk apģērbtam, — viņš stingri teica. — Pasniedz citas sveces!

Es gribēju atvainoties, bet pēkšņi stipri iekāsējos un, lai nenokristu, pieķēros ar roku pie stenderes.

—    Jūs esat slims? — Orlovs jautāja.

Šķiet, tā bija pirmā reize visā mūsu pazīšanās laikā, kad viņš man pateica «jūs». Dievs zina kāpēc. Acīm redzot, apakšveļā, ar kāsā izķēmotu seju es vāji tēloju savu lomu un maz līdzinājos sulainim.

—    Ja jūs esat slims, kāpēc kalpojat? — viņš teica.

—    Lai nenomirtu badā, — es atbildēju.

—    Cik tas viss būtībā riebīgi! — viņš klusi noteica, iedams pie sava galda.

Kamēr es, uzmetis svārkus, ieliku un aizdedzināju jaunas sveces, viņš sēdēja pie galda un, kājas izstiepis uz krēsla, atgrieza grāmatu.

Es viņu atstāju lasīšanā nogrimušu, un grāmata viņam vairs neslīdēja no rokām ārā kā vakarā.

VII

Tagad, kad es rakstu šīs rindas, manu roku savalda kopš bērnības ieaudzinātās bailes neizrādīties sentimentālam un smieklīgam; ja man gribas apmīļot un runāt ko maigu, es neprotu būt sirsnīgs. Patiesi, šo baiļu un nepieraduma dēļ es nekādi nespēju pilnīgi skaidri pateikt, kas toreiz, notika manā dvēselē.

Es nebiju iemīlējies Zinaīdā Fjodorovnā, taču parastajās cilvēciskajās jūtās, kādas es izjutu pret viņu, bija daudz vairāk jauna, svaiga un priecīga nekā Orlova mīlā.

Strādādams no rītiem ar zābaksuku vai slotu, es ar sirds drebēšanu gaidīju, kad beidzot izdzirdēšu Zinaīdas Fjodorovnas soļus un balsi. Stāvēt un raudzīties, kad viņa dzēra kafiju un pēc tam brokastoja, pasniegt viņai priekštelpā kažoku un uzvilkt mazajās kājiņās galošas, pie tam viņa atspiedās uz mana pleca, gaidīt, kad no apakšas man pazvanīs šveicars, lai ietu viņu sagaidīt pie durvīm sārtu, nosalušu, sniega noputinātu, dzirdēt saraustītos izsaucienus par salu vai ormani, — ja jūs zinātu, cik tas viss man bija svarīgs! Man gribējās iemīlēties, iegūt pašam savu ģimeni, gribējās, lai manai nākamajai sievai būtu tieši tāda seja, tāda balss. Es sapņoju gan pie pusdienām, gan uz ielas, kad mani kaut kur sūtīja, un nakti, kad gulēju. Orlovs ar riebumu atvairījās no sieviešu lupatām, bērniem, virtuves, vara kastroļiem, bet es visu to vācu kopā un rūpīgi loloju savos sapņos, mīlēju, izlūdzos likteni un iztēlojos sievu, bērnistabu, taciņas dārzā, namiņu . . .

Es zināju, ja iemīlēšu viņu, tad neuzdrošināšos cerēt uz tādu brīnumu kā pretmīlu, bet šis apsvērums mani neuztrauca. Manās kautrajās, klusajās jūtās, kas līdzinājās parastai draudzībai, nebija ne greizsirdības uz Orlovu, pat ne skaudības, jo es sapratu, ka laime tādam kroplim kā es var smaidīt tikai sapņos.

Kad Zinaīda Fjodorovna, pa naktīm gaidīdama savu Zoržu, nekustīgi raudzījās grāmatā, lapas nepāršķirdama, vai kad nodrebēja un bālēja tāpēc, ka pa istabu gāja Poļa, es cietu kopā ar viņu, un man' iešāvās prātā — ātrāk pārgriezt šo iielo augoni, ātrāk izdarīt tā, lai viņa uzzinātu visu to, ko runāja te ceturtdienās, ēdot vakariņas, bet — kā to izdarīt? Pirmajās nedēļās viņa smējās un dziedāja savu dziesmiņu pat tad, kad Orlova nebija mājās, bet jau otrajā mēnesī mūsu istabās valdīja skumīgs klusums, kuru pārtrauca tikai ceturtdienas.

Zinaīda Fjodorovna glaimoja Orlovam un, lai saņemtu no viņa mākslotu smaidu vai skūpstu, stāvēja tā priekšā uz ceļiem, luncinājās kā sunītis. Iedama gar spoguli, pat tad, kad bija ļoti smagi ap sirdi, viņa nejaudāja noturēties, lai neparaudzltos sevī un nesakārtotu matu sukājumu. Man šķita dīvaini, ka viņa joprojām interesējas par greznošanos un jūsmo par saviem pirkumiem. Tas kaut kā nesaderēja ar viņas sirsnīgajām skumjām. Viņa sekoja modei un šuva sev dārgus tērpus. Kam un kādam nolūkam? Man sevišķi palicis atmiņā kāds jauns tērps, kas maksāja četrsimt rubļu. Par lieku, nevajadzīgu tērpu izdot četrsimt rubļu, kad mūsu dienas strādnieces par savu katorgas darbu saņem pa divdesmit kapeikām dienā ar savu pārtiku un kad Venēcijas un Briseles mežģiņu darinātājām maksā tikai pa pusfrankam dienā, aprēķinot, ka pārējo viņas iegūs ar izvirtību; un man šķita dīvaini, ka Zinaīda Fjodorovna to nesaprot; mani tas kaitināja. Bet viņai tikai vajadzēja aiziet no mājas, lai es visu piedotu, visu izskaidrotu un gaidītu, kad man no apakšas piezvanīs šveicars.

Viņa izturējās pret mani kā jau pret sulaini, zemāku radījumu. Var glaudīt suni un tai pašā laikā to neredzēt; man pavēlēja, uzdeva jautājumus, bet manu klātbūtni nelikās manām. Saimnieki uzskatīja par nepieklājīgu runāt ar mani vairāk, nekā pieņemts; ja es, pakalpodams pie pusdienu galda, iejauktos sarunās vai sāktu smieties, tad mani droši vien noturētu par traku un atlaistu. Tomēr Zinaīda Fjodorovna pret mani bija labvēlīga. Kad viņa mani kaut kur sūtīja vai paskaidroja, kā apieties ar jauno lampu vai ar ko tamlīdzīgu, tad viņas seja bija skaidra., labsirdīga, laipna, un acis raudzījās man tieši sejā. Turklāt man katru reizi šķita, ka viņa ar pateicību atceras, kā es biju nesis vēstules uz Znamenskas ielu. Kad viņa zvanīja, Poļa, uzskatot mani par Zinaīdas Fjodorovnas favorītu un ienīzdama mani par to, runāja ar dzēlīgu smīnu:

— Ej, tavējā tevi sauc!

Zinaīda Fjodorovna izturējās pret mani kā pret zemāku radījumu un nenojauta, ka mājās vispazemotākā bija tieši viņa. Zinaīda Fjodorovna nezināja, ka es, sulainis, cietu viņas dēļ un reizes divdesmit dienā sev jautāju, kas viņu sagaida nākotnē un ar ko tas viss beigsies. Stāvoklis ar katru dienu kļuva ļaunāks. Pēc tā vakara, kad runāja par dienestu, Orlovs, kuram asaras nepatika, acīm redzot, sāka baidīties un vairīties sarunas; kad Zinaīda Fjodorovna sāka strīdēties vai lūgties vai taisījās raudāt, viņš, veikli aizbildinādamies, aizgāja uz savu kabinetu vai arī pavisam no mājas. Viņš retāk un retāk nakšņoja mājās un vēl retāk pusdienoja; ceturtdienās viņš tagad pats lūdza savus draugus, lai tie viņu kaut kur aizvestu. Zinaīda Fjodorovna joprojām sapņoja par savu virtuvi, jaunu dzīvokli un ārzemju cejojumu, taču sapņi palika sapņi. Pusdienas nesa no restorāna, dzīvokļa jautājumu Orlovs lūdza neaizskart līdz tam laikam, kad atgriezīšoties no ārzemēm, bet par cejojumu sacīja, ka agrāk nevarot braukt, kamēr viņam ataugšot gari mati, jo kvernēt viesnīcās un kalpoL idejai nevarot bez gariem matiem.

Bez tam Orlova prombūtnē pa vakariem mūs sāka apmeklēt Kukuškins. Viņa uzvedībā nebija nekā sevišķa, taču es nekādi nespēju aizmirst to sarunu, kad viņš solījās atņemt Orlovam Zinaīdu Fjodorovnu. Viņu dzirdīja ar tēju un sarkano vīnu, bet viņš ķiķināja un, gribēdams pateikt ko patīkamu, apgalvoja, ka civillaulība visādā ziņā stāvot augstāk nekā baznīcas laulība un ka tagad patiesībā visiem kārtīgiem ļaudīm jānākot pie Zinaīdas Fjodorovnas un zemu jāpaklanoties.

VIII

Ziemsvētki pagāja garlaicīgi, neskaidrās jausmās par kaut ko nelabu. Pirms Jaungada dienas, dzerot rīta kafiju, Orlovs negaidīti paziņoja, ka priekšniecība viņu sūtot ar sevišķām pilnvarām pie senatora, kas revidējot kādu guberņu.

—    Netīk braukt, bet nevaru sadomāt atrunu! — viņš īgni teica. — Jābrauc, neko nevar darīt.

Dzirdot tādu jaunumu, Zinaīdai Fjodorovnai acumirklī piesarka acis.

—    Uz ilgu laiku? — viņa jautāja.

—    Uz dienām piecām.

—          Jāatzīstas, esmu priecīga, ka tu brauc, — viņa padomājusi teica. — Izklaidēsies. Pa ceļu tu kādā iemīlēsies un pēc tam man pastāstīsi.

Zinaīda Fjodorovna katrā izdevīgā gadījumā centās likt Orlovam saprast, ka viņu nebūt nesaista un ka viņš var darīt, kā grib, un šī naivā, ar baltiem diegiem šūtā politika nevarēja maldināt, bet Orlovam tikai lieku reizi atgādināja, ka viņš nav brīvs.

—   Es braukšu šovakar, — viņš teica un sāka lasīt avīzes.

Zinaīda Fjodorovna saposās pavadīt uz staciju, taču viņš atrunāja, teikdams ka nebraucot uz Ameriku un ne uz pieciem gadiem, bet tikai uz piecām dienām vai pat mazāk.

Ap pulksten astoņiem notika atvadīšanās. Viņš to apkampa ar vienu roku un noskūpstīja uz pieres un lūpām.

—    Esi prātīga, negarlaikojies bez manis! — viņš teica laipnā, sirsnīgā balsī, kas arī mani aizkustināja. — Lai dievs tevi sarga!

Viņa alksmīgi raudzījās, lai jo ciešāk iegaumētu dārgo seju, tad graciozi apskāva ar rokām kaklu un uzlika galvu viņam uz krūtīm.

—    Piedod man mūsu nesaskaņas! — viņa teica franciski. — Vīrs un sieva nevar nestrīdēties, ja mīl, bet es mīlu tevi līdz ārprātam. Neaizmirsti mani… Telegrafē jo bieži un sīki!

Orlovs noskūpstīja viņu vēlreiz un, neteicis ne vārda, samulsis izgāja. Kad aiz durvīm jau noskrapstēja atslēga, viņš it kā pārdomādams apstājās kāpņu vidū un paskatījās uz augšu. Man šķita — ja tobrīd no augšas atskanētu kaut viena skaņa, viņš atgrieztos. Bet viss bija kluss. Viņš sakārtoja mēteli un nedroši kāpa lejā.

Pie durvīm sen jau gaidīja ormaņi. Orlovs iesēdās vienā, es ar divām somām — otrā. Stipri sala, un ielu krustojumos dega sārti. No ātrās braukšanas saltais vējš knaibīja man seju un rokas, aizrāva elpu, un es, acis aizvēris, domāju: cik viņa jauka sieviete! Kā viņa mīl! Tagad pa sētām vāc pat nederīgas lietas un pārdod labdarības nolūkos, arī sasists stikls ir laba manta, bet tāds dārgums, tāds retums kā daiļas, jaunas, guditis un kārtīgas sievietes mīla zūd pavisam veltīgi. Kāds sens sociologs uzskatījis katru ļaunu kaislību par spēku, kuru ar prasmi var pārvirzīt uz labu, bet pie mums arī cēla, daiļa kaisle rodas un izvirst, pārvērzdamās nespēkā, jo to nekur nevirza, to nesaprot vai arī banalizē. Kāpēc tā?

Ormaņi pēkšņi apturēja. Es atvēru acis un ieraudzīju, ka mēs stāvam Sergija ielā pie liela nama, kur dzīvo Pekarskis. Orlovs izkāpa no kamanām un pazuda durvīs. Pēc minūtēm piecām parādījās Pekarska sulainis kailu galvu un uzsauca man, dusmodamies uz salu:

—    Vai kurls, vai, esi? Atlaid ormaņus un ej augšā! Tevi sauc!

Neko nesaprazdams, devos uz otro stāvu. Arī agrāk biju apmeklējis Pekarska dzīvokli, tas ir, stāvējis priekšnamā un skatījies zālē, un pēc miklās, drūmās ielas tā katru reizi mani pārsteidza ar savu gleznu ietvaru mirdzumu, bronzu un dārgām mēbelēm. Tagad šajā mirdzumā es ieraudzīju Gruzinu, Kukuškinu un mazliet vēlāk Orlovu.

—    Lūk, ko, Stcpan, — viņš teica, pienākdams pie manis. — Es te padzīvošu līdz piektdienai vai sestdienai. Ja būs vēstules vai telegrammas, tad katru dienu nes tās šurp. Mājās, protams, pateiksi, ka esmu aizbraucis un liku sveicināt. Ej ar dievpalīgu!

Kad atgriezos mājās, Zinaīda Fjodorovna viesistabā gulēja uz dīvāna un ēda bumbieri. Dega tikai viena svečturī ielikta svece.

—   Nenokavējāt vilcienu? — Zinaīda Fjodorovna jautāja.

—    Nebūt ne. Lika sveicināt.

Iegāju savā sulaiņa istabā un arī atgulos. Nebija nekā, ko darīt, un lasīt negribējās. Es nebrīnījos un nedusmojos, bet tikai sasprindzināju domas, lai saprastu, kāpēc bija vajadzīga šī krāpšana. Tā taču tikai pusaudži krāpj savas mīļākās. Vai tad tiešām viņš, cilvēks, kas daudz lasījis un domājis, nespēja izgudrot kaut ko gudrāku? Jāatzīstas, ka es viņa prātu vērtēju diezgan augstu. Domāju, ja viņam vajadzētu apmānīt savu ministru vai kādu citu lielu vīru, viņš pielietotu daudz enerģijas un mākslas, bet šeit, lai apmānītu sievieti, acīm redzot, noderēja tas, kas pirmais iešāvās galvā; ja izdosies krāpšana — labi, neizdosies — nelaime nav liela, varēs melot arī otrreiz tikpat vienkārši un ātri, daudz negudrojot.

Pusnaktī, kad augšstāvā virs mums, sagaidot Jaungadu, sāka stumdīt krēslus un nokliedza urā, Zinaīda Fjodorovna piezvanīja man no istabas, kas atradās blakus kabinetam. Gurdena no ilgas gulēšanas, viņa sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja uz papīra gabaliņa.

— Jāaizsūta telegramma, — viņa teica un pasmaidīja. — Brauciet ātrāk uz staciju un lieciet sūtīt vilcienam pakaļ!

Izgājis uz ielas, es izlasīju:

«Daudz laimes Jaunajā gadā! Drīzāk telegrafē, briesmīgi garlaikojos. Pagājusi vesela mūžība. Zēl, ka pa telegrāfu nevar nosūtīt tūkstoš skūpstu un pašu sirdi. Esi jautrs, mans dārgais! Zīna.»

Es šo telegrammu aizsūtīju un otras dienas rītā atdevu kvīti.

IX

Visļaunākais bija tas, ka Orlovs neapdomīgi savas krāpšanas noslēpumu uzticēja arī Poļai, likdams viņai virskreklus atnest uz Sergija ielu. Tagad nu viņa ar ļaunu prieku un man nesaprotamu naidu raudzījās uz Zinaīdu Fjodorovnu un nemitējās savā istabā un priekšnamā sprauslāt aiz patikas.

—    Pārāk ilgi viesojas, laiks būtu prasties! — viņa ļauni runāja. — Pašai vajadzētu saprast .•..

Viņa ostin saoda, ka Zinaīdai Fjodorovnai nav ilgi atlicis dzīvot pie mums, un, lai nezaudētu laiku, čiepa visu, kas vien dūrās acīs, — flakonus, bruņurupuču matadatas, mutautiņus, kurpes. Jaungada otrajā dienā Zinaīda Fjodorovna iesauca mani savā istabā un pusbalsī paziņoja, ka viņai pazudusi melnā kleita. Un pēc tam viņa staigāja pa visām istabām bāla, ar sašutušu un izbiedētu seju un runāja pati ar sevi:

—    Ak tad tā gan? Nē, tad tā gan? Tā taču ir nedzirdēta nekaunība.

Pusdienas ēdot, viņa gribēja sev ieliet zupu, bet nevarēja — drebēja rokas. Un arī lūpas viņai drebēja. Viņa bezpalīdzīgi raudzījās uz zupu un pīrādziņiem, gaidīdama, kad mitēsies drebuļi, un pēkšņi neizturēja un paskatījās uz Poļu.

—   Jūs, Poļa, varat iet projām no šejienes, — viņa leica. — Pietiek ar Stepanu vien.

—    Nekas, kundze, pastāvēšu, — Poļa atbildēja.

—   Te jums nav jāstāv. Ejiet, projām pavisam .. . pavisam no šejienes! — turpināja Zinaīda Fjodorovna, lielā satraukumā pieceldamās. — Varat meklēt sev citu vietu. Tūliņ ejiet projām!

—   Bez kunga pavēles nevaru aiziet. Viņš mani līga. Kā kungs pavēlēs, tā arī būs.

—   Es arī jums pavēlu! Es šeit esmu saimniece! — Zinaīda Fjodorovna teica un visa pietvīka.

—   Varbūt jūs arī esat saimniece, bet atlaist mani var tikai kungs. Viņš mani līga.

—   Jūs nevarat šeit palikt nevienu mirkli! — Zinaīda Fjodorovna iesaucās un uzsita ar nazi pa šķīvi. •— Jūs esat zagle! Dzirdat?

Zinaīda Fjodorovna uzmeta galdā salveti un ātri ar nožēlojamu cietējas seju izgāja no ēdamistabas. Poļa, skaļi raudādama un kaut ko purpinādama, arī izgāja ārā. Zupa un irbe atdzisa. Un nez kāpēc visa šī restorāna greznība, kas atradās uz galda, man šķita trūcīga, zagta, līdzīga Poļai. Visnožēlojamākais un noziedzīgākais izskats bija pīrādziņiem uz šķīvja. «Šodien mūs aiznesīs atpakaļ uz restorānu,» tie it kā teica, «bet rit atkal pasniegs pusdienā kādam ierēdnim vai slavenai dziedātājai.»

—    Paskat, kāda lielmāte, ko domājies! — atskanēja no Poļas istabas. — Ja es gribētu, sen būtu tāda pati kundze, bet gods jāprot. Redzēsim, kura no mums pirmā aizies! Jā!

Zvanīja Zinaīda Fjodorovna. Viņa sēdēja savā istabā stūrītī ar tādu izteiksmi, it kā par sodu būtu ielikta kaktā.

—   Telegrammas nav nestas? — viņa jautāja.

—    Nē.

—    Pavaicājiet šveicaram, varbūt ir telegramma. Un neejiet projām, — viņa sauca nopakaļ, — man bail palikt vienai.

Pēc tam man gandrīz ik stundu vajadzēja skriet lejā pie šveicara jautāt, vai nav telegrammu. Cik drausmīgas dienas, jāatzīstas! Zinaīda Fjodorovna, lai neredzētu Poļu, ēda pusdienas un dzēra tēju savā istabā, turpat arī gulēja uz īsiņa dīvāna, līdzīga puslokam, un pati novāca gultas drānas. Pirmajās dienās telegrammas nesu es, bet, nesaņemdama atbildi, viņa pārstāja man uzticēties un pati brauca uz telegrāfu. Viņā raudzīdamies, arī es nepacietīgi gaidīju telegrammas. Es cerēju, ka viņš izgudros kādus melus, piemēram, izrīkos, lai atsūta telegrammu no kādas stacijas. Ja viņš pārāk iegrimis kāršu spēlē, es domāju, vai arī paspējis aizrauties ar citu sievieti, tad, protams, Gruzins un Kukuškins viņam mūs atgādinās. Bet velti mēs gaidījām. Kādas reizes piecas dienā gāju pie Zinaīdas Fjodorovnas, lai pateiktu visu patiesību, bet viņa raudzījās kā kaza, pleci bija nošļukuši, lūpas kustējās, un es gāju atpakaļ, nepateicis ne vārda. Līdzcietība un žēlums atņēma man visu vīrišķību. Poļa, it kā nekas nebūtu noticis, jautra un apmierināta, posa kunga kabinetu, guļamistabu, rakājās pa skapjiem un šķindināja traukus, bet, iedama gar Zinaīdas Fjodorovnas durvīm, kaut ko dziedāja un kāsēja. Viņai patika, ka kundze slēpjas. Vakarā viņa nez kur gāja, bet ap pulksten diviem vai trim zvanīja, un man viņai bija jāatver un jānoklausās piezīmes par to, ka kāsēju. Tūliņ atskanēja otrs zvans, es skrēju uz istabu, kas blakus kabinetam, un Zinaīda Fjodorovna, pabāzusi pa durvīm galvu, jautāja: «Kas tur zvanīja?» Bet pati raudzījās uz manām rokām, vai tur nav telegrammas.

Kad beidzot sestdienā piezvanīja no apakšas un uz kāpnēm atskanēja pazīstama balss, viņa kļuva tik ļoti priecīga, ka apraudājās: metās pretim, apkampa viņu, skūpstīja krūtis un piedurknes, runāja kaut ko nesaprotamu. Šveicars ienesa somas, atskanēja Poļas jautrā balss. It kā kāds būtu atbraucis brīvdienās!

—    Kāpēc tu netelegrafēji? — Zinaīda Fjodorovna jautāja, smagi elpodama aiz prieka. — Kāpēc? Es nomocījos, es tik tikko pārdzīvoju šo laiku … Ak mans dievs!

—    Ļoti vienkārši! Mēs ar senatoru tūliņ pirmajā dienā aizbraucām uz Maskavu, es nesaņēmu tavas telegrammas, — Orlovs atbildēja. — Pēc pusdienām es tev, sirsniņ, sniegšu vissīkāko norēķinu, bet tagad gulēt, gulēt un gulēt. . . Esmu vagonā noguris.

Varēja redzēt, ka viņš visu nakti nav gulējis: laikam taču spēlējis kārtis un daudz dzēris. Zinaīda Fjodorovna nolika viņu gultā, un mēs visi pēc tam līdz pašam vakaram staigājām uz pirkstgaliem. Pusdienas pagāja mierīgi, bet, kad viņi aizgāja uz kabinetu kafiju dzert, sākās izskaidrošanās. Zinaīda Fjodorovna sāka par kaut ko ātri, pusbalsī runāt, viņa runāja franciski, un tās valoda burbujoja kā strautiņš, pēc tam atskanēja Orlova skaļā nopūta un balss.

—    Mans dievs! — viņš teica franciski. — Vai paliesi jums nav nekas jaunāks kā šī mūžīgā dziesma par ļaundari istabeni?

—   Bet, mīļais, viņa taču mani apzaga un sarunāja man rupjības!

—    Bet kāpēc tad viņa mani neapzog un nesarunā rupjības? Kāpēc es nekad neredzu ne istabenes, ne sētniekus, ne sulaiņus? Mana mīļā, jūs vienkārši gražojaties un negribat saņemt sevi rokās … Man pat ir aizdomas, ka jūs esat stāvoklī. Kad es ieteicu jums viņu atlaist, jūs pieprasījāt, lai paliek, bet tagad gribat, lai to padzen. Bet tādos gadījumos es arī esmu iespītīgs cilvēks: uz untumu atbildu ar untumu. Jūs gribat, lai viņa aiziet, nu, bet es gribu, lai paliek. Tas ir vienīgais līdzeklis, kā izārstēt jūsu nervus.

—    Nu, diezgan, diezgan! — Zinaīda Fjodorovna izbijusies teica. — Nerunāsim vairs par to … Atliksim līdz rītam. Tagad pastāsti man par Maskavu … Kas jauns Maskavā?

X

Nākamajā dienā — tas bija 7. janvārī, Trejkungu dienā, — Orlovs pēc brokastīm uzvilka melnu fraku un pielika ordeni, lai brauktu pie tēva apsveikt to vārda dienā. Vajadzēja braukt pulksten divos, bet, kad viņš be# idza ģērbties, bija tikai pusdivi. Kā izlietot šo pusstundu? Viņš staigāja pa viesistabu un deklamēja apsveikuma dzejoļus, kurus bija skaitījis kādreiz bērnībā tēvam un mātei. Turpat sēdēja Zinaīda Fjodorovna, saposusies braukt pie šuvējas vai uz veikalu, un klausījās viņā ar smaidu. Nezinu, kā viņiem bija sākusies saruna, bet, kad es Orlovam atnesu cimdus, viņš stāvēja Zinaīdas Fjodorovnas priekšā un teica ar niķīgu un lūdzošu seju:

—    Dieva dēļ, visu svēto dēļ, nerunājiet par to, kas jau zināms visiem un ikvienam! Un kas tā mūsu gudrajām, domājošajām kundzēm par nelaimīgu īpašību ar dziļdomīgu izskatu un azartu spriedelēt par to, kas sen jau apnicis pat ģimnāzistiem. Ai, kaut jel jūs no mūsu laulības dzīves programmas būtu izslēgusi visus šos nopietnos jautājumus! Tas būtu liels pakalpojums.

—   Mēs, sievietes, nevaram uzdrīkstēties turēties pie saviem spriedumiem.

—    Atļauju jums pilnīgu brīvību, varat būt liberāla un citēt autorus, kādus vien gribat, tomēr tik daudz gan piekāpieties un manā klātbūtnē nerunājiet par divām lietām: par augstākās sabiedrības ļaunumu un laulības nenormālībām. Saprotiet jel beidzot! Augstāko sabiedrību vienmēr peļ, lai to nostatītu pretim tai sabiedrībai, kurā dzīvo tirgotāji, mācītāji, sīkpilsoņi un zemnieki, visādi Sidori un Nikitas. Abas sabiedrības man pretīgas, bet, ja man liktu priekšā pēc sirdsapziņas izvēlēties vienu vai otru, tad es nedomājot izvēlētos augstāko, un tā nebūtu izlikšanās un pozēšana, jo visas manas simpātijas ir tās pusē. Mūsu sabiedrība ir tukša, banāla, toties mēs un jūs vismaz kārtīgi runājam franciski, šo to lasām un negāžam viens otram pa ribām, pat ja stipri strīdamies, bet Sidoriem, Ņikitām un kupčiem ir rupja, neizkopta valoda un mežonīgi kabaka tikumi.

—    Zemnieks un tirgonis mūs baro.

—    Jā, un kas par to? Tas nostāda ļaunā gaismā ne tikai mani, bet arī viņus. Viņi mani baro un stāv manā priekšā ar kailu galvu, tātad viņiem nav tik daudz prāta un goda jūtu, lai rīkotos citādi. Es neviena ne

lamāju un nolielu, bel tikai gribu teikt: augstākā sabiedrība un zemākā — abas nekur neder. Ar sirdi un prātu esmu pret abām, bet manas simpātijas pieder pirmajai. Nu, bet, kas attiecas uz laulības nenormāllbām, — Orlovs turpināja, pulkstenī paskatījies, — tad laiks jau saprast, ka nekādu nenormālību nav, bet pagaidām neviens nezina, ko prasīt no laulības. Ko jūs gribat no laulības? Likumīgā un nelikumīgā kopdzīvē, visos sakaros un kopdzīvē, kā labā, tā ļaunā, būtība ir viena un tā pati. Jūs, dāmas, dzīvojat tikai vienīgi šai būtībai, tā jums ir viss, bez tās jūsu eksistencei nebūtu jēgas. Jums nekā nevajag, izņemot šo būtību, jūs to arī ņemat, bet, kopš esat salasījušās romānus, jums kļuvis kauns ņemt un jūs svaidāties uz visām pusēm, pārsteidzīgi maināt vīriešus un, lai šo jucekli attaisnotu, sākat spriedelēt par laulības nenormālībām. Ja jūs negribat un nevarat novērst būtību, pašu galveno jūsu ienaidnieku, jūsu sātanu, ja jūs joprojām tam verdziski kalpojat, vai tad var būt nopietnas valodas? Viss, ko vien jūs man teiksiet, būs nieki un pozēšana. Nekad jums neticēšu.

Biju aizgājis pie šveicara uzzināt, vai piebraucis ormanis, un, kad atgriezos, ķilda gāja vaļā. Kā mēdz izteikties jūrnieki — vējš pieņēmās.

—   Jūs, kā redzu, šodien gribat mani pārsteigt ar savu cinismu, — Zinaīda Fjodorovna teica, lielā satraukumā staigādama pa istabu. — Man riebjas jūsos klausīties. Esmu tīra cilvēku un dieva priekšā, un man nav ko nožēlot. Es no vīra atnācu pie jums un ar to lepojos. Lepojos, dodu savu godavārdu!

—    Nu, ļoti jauki.

—    Ja jūs esat godīgs, kārtīgs cilvēks, tad arī jums jābūt lepnam par manu soli. Tas mani un jūs paceļ pāri tūkstošiem citu ļaužu, kas gribētu rīkoties tāpat kā es, bet aiz mazdūšības vai sīkiem aprēķiniem neuzdrošinās. Bet jūs neesat kārtīgs cilvēks. Jums bail no brīvības, un jūs zaimojat godīgu tieksmi aiz bailēm, ka tikai kāds nejēga neiedomājas jūs par godīgu cilvēku. Jūs baidāties mani rādīt saviem paziņām, jums nav lielākas sodības kā braukt ar mani kopā pa ielu. Ko? Vai tā nav taisnība? Kāpēc jūs līdz šim neesat mani iepazīstinājis ar savu tēvu un māsīcu? — Zinaīda Fjodorovna iesaucās un piespēra ar kāju. — Es prasu to, uz k'o man tiesības! Iepazīstiniet mani ar savu tēvu!

—    Ja viņš jums vajadzīgs, iepazīstieties pati. Viņš katru dienu pieņem no desmitiem līdz pusvienpadsmitiem rītā.

—    Cik jūs zemisks! — Zinaīda Fjodorovna teica, izmisumā lauzīdama rokas. — Ja jūs neesat patiess un runājat to, ko nedomājat, tad par šo cietsirdību vien jūs var ienīst. Ai, cik jūs esat zems!

—    Mēs staigājam riņķī apkārt un nekādi nevaram nonākt pie būtības. Taču patiesībā jūs esat maldījusies un negribat skaļi atzīties. Jūs iedomājāties, ka esmu varonis un ka man neparastas idejas un ideāli, bet pārbaudot izrādījās, ka esmu pats ikdienišķākais ierēdnis, kāršu spēlmanis un man nav tieksmju ne pēc kādām idejām. Esmu tās pašas satrunējušās sabiedrības cienīga atvase, sabiedrības, no kuras jūs bēgāt sašutumā par tās tukšumu un banalitāti. Atzīstieties un esiet taisnīga: dusmojieties nevis uz mani, bet pati uz sevi, jo esat maldījusies jūs, ne es.

—    Jā, es atzīstos: esmu maldījusies!

—    Ļoti jauki. Esam nonākuši pie galvenā, paldies dievam. Tagad klausieties tālāk, ja vēlaties. Pacelties līdz jums es nevaru, jo esmu pārāk samaitāts: pazemoties līdz manim jūs arī nevarat, jo esat pārāk cildena. Tātad atliek tikai viens . . .

—    Kas? — Zinaīda Fjodorovna ātri jautāja, elpu aizturējusi un pēkšņi kļuvusi bāla kā papīrs.

—    Atliek aicināt palīgā loģiku .. .

—    Georgij, kādēļ jūs mani mokāt? — pēkšņi Zinaīda Fjodorovna teica krieviski aizsmakušā balsī. — Kādēļ? Saprotiet manas ciešanas . . .

Orlovs, izbijies asaru, ātri iegāja kabinetā un, nezinu, kāpēc, — vai nu viņš tai centās nodarīt liekas sāpes, vai atcerējās, ka to praktizē līdzīgos gadījumos, — aizslēdza aiz sevis durvis. Viņa iekliedzās un, tērpu švīkstinādama, steidzās tam pakaļ.

—    Ko tas nozīmē? — viņa jautāja, dauzīdama pie durvīm. — Ko … ko tas nozīmē? — viņa atkārtoja aiz sašutuma lūstošā balsi. — Ak tad jūs tā? Tad ziniet, es nīstu, nicinu jūs! Starp mums viss beigts! Viss!

Atskanēja histēriskas raudas ar smiekliem. Viesistabā kas neliels nokrita no galda un sasitās. Orlovs izlavījās no kabineta priekšnamā pa otrām durvīm un, bailīgi atskatīdamies, ātri uzvilka mēteli, uzlika cilindru un aizgāja.

Pagāja pusstunda, pēc tam stunda, bet viņa arvien vēl raudāja. Es atcerējos, ka Zinaīdai Fjodorovnai nav ne tēva, ne mātes, ne radu, ka viņa te dzīvo ar cilvēku, kas viņu nemīl, un ar Poju, kas viņu apzog, — un cik gan bēdīga man šķita viņas dzīve. Es, pats nezinu, kāpēc, iegāju pie viņas viesistabā. Viņa, kas man šķita maiguma un daiļuma paraugs, trausla, nevarīga, ar brīnišķīgiem matiem, mocījās kā slima; gulēja uz kušetes, paslēpusi seju un drebēdama pie visām miesām.

—    Kundze, vai nepavēlēsiet aiziet pēc ārsta? — es klusi jautāju.

—    Nē, nevajag … nieki! — viņa teica un paskatījās manī saraudātām acīm. — Man mazliet sāp galva … Pateicos.

Es izgāju. Bet vakarā viņa rakstīja vēstuli pēc vēstules un sūtīja mani gan pie Pekarska, gan pie Kukuškina, gan pie Gruzina un, beidzot, vienalga, kur gribu, lai tikai es ātrāk atrastu Orlovu un atdotu tam vēstuli. Kad es katru reizi atgriezos ar vēstuli, viņa mani bāra, lūdza, spieda man rokā naudu — gluži kā drudža murgos. Nakti viņa negulēja, bet sēdēja viesistabā un sarunājās pati ar sevi.

Otrā dienā Orlovs atgriezās uz pusdienām un viņi salīga mieru.

Pirmajā ceturtdienā pēc tam Orlovs žēlojās saviem draugiem par neizturami smago dzīvi; viņš daudz pīpēja un saīdzis runāja:

—    Tā nav dzīve, bet inkvizīcija. Asaras, gaudas, gudras sarunas, lūgumi piedot, atkal asaras un gaudas, bet rezultātā — man tagad nav pašam sava dzīvokļa, esmu nomocījies un viņu nomocījis. Vai patiesi tā vēl vajadzēs dzīvot mēnesi vai divus? Vai patiesi? Tas ir ļoti iespējams!

—    Bet tu parunā ar viņu! — Pekarskis teica.

—    Mēģināju, bet nevaru. Patstāvīgam, spriest spējīgam cilvēkam var droši teikt vienalga kādu patiesību, bet šeit ir darīšana ar būtni, kurai nav ne gribas, ne rakstura, ne loģikas. Es neciešu asaras, tās mani atbruņo. Kad viņa raud, esmu gatavs zvērēt mūžīgu mīlu un pats raudāt.

Pekarskis nesaprata, domīgi pakasīja savu plato pieri un teica:

—   Patiesi, būtu tu viņai noīrējis atsevišķu dzīvokli. Tas taču tik vienkārši!

—    Viņai esmu vajadzīgs es, ne dzīvoklis. Ko tur runāt, — Orlovs nopūtās. — Es dzirdu tikai bezgalīgu vārdu straumi, bet neredzu izejas no sava stāvokļa. Patiesi — bez vainas vainīgs. Neesmu dēvējies par zivi, bet jāpeld. Visu savu mūžu esmu vairījies varoņa lomas, nekad neesmu varējis ciest Turgeņeva romānus un pēkšņi, kā par apsmieklu, esmu ticis par visīstāko varoni. Dodu godavārdu, ka es nemaz neesmu varonis, minu neapgāžamus pierādījumus, bet man netic. Kāpēc netic? Varbūt man patiesi sejā ir kaut kas varonīgs?

—   Nu, brauciet guberņas revidēt! — Kukuškins smiedamies teica.

—    Tikai tas vien atliek.

Nedēļu pēc šās sarunas Orlovs paziņoja, ka viņu atkal komandējot pie senatora, un tās pašas dienas vakarā ar savām somām aizbrauca pie Pekarska.

XI

Uz sliekšņa stāvēja gadu sešdesmit vecs sirmgalvis, mugurā garš kažoks, kas sniedzās līdz pašai zemei, galvā bebrādas cepure.

— Vai Georgijs Ivaničs mājā? — viņš jautāja.

Sākumā domāju, ka tas kāds augļotājs — Gruzina kreditors, — kuri dažreiz nāca pie Orlova pēc nelielām summām, bet, kad viņš ienāca priekštelpā un attaisīja kažoku, es ieraudzīju divas rindas zvaigžņu uz formas frakas, biezas uzacis un raksturīgi sakniebtas lūpas, ko es tik labi pazinu pēc fotogrāfijām. Pazinu viņu: tas bija Orlova tēvs, izcils valsts darbonis.

Atbildēju viņam, ka Georgija Ivaniča nav mājās. Vecais cieši saknieba lūpas un pārdomādams paraudzījās sānis, parādot man savu sausnējo bezzobainās mutes profilu.

—    Es atstāšu zīmīti, — viņš teica. — Ielaid mani!

Viņš atstāja priekšnamā galošas un, nenovilcis savu

garo, smago kažoku, ienāca kabinetā. Tur apsēdās krēslā pie rakstāmgalda un, pirms ķērās pie spalvas, brīdi domāja par kaut ko, aizsedzis acis ar roku it kā no saules, — gluži tāpat, kā to darīja viņa dēls, kad bija sliktā omā. Seja viņam bija skumja, domīga, ar pazemības izteiksmi, kādu man gadījies redzēt tikai veciem un reliģioziem Jaudīm. Es stāvēju aiz muguras, raudzījos plikajā pakausī un bedrītē, kas tur atradās, un man bija skaidrs kā diena, ka šis vārgais, slimais vecis tagad ir manās rokās. Visā dzīvoklī bez manis un mana ienaidnieka nebija nevienas dzīvas dvēseles. Vajadzēja tikai pielietot nedaudz fiziska spēka, pēc tam izvilkt pulksteni, lai maskētu nolūkus, un aiziet pa virtuves durvīm, un es būtu ieguvis neizmērojami vairāk, nekā varēju domāt, kad iestājos par sulaini. Es domāju: nezin vai kādreiz man gadīsies laimīgāks brīdis. Tomēr neko nedarīju, es pilnīgi vienaldzīgi raudzījos gan uz pliko pakausi, gan uz kažoku un mierīgi apcerēju šā cilvēka attiecības ar tā vienīgo dēlu un to, ka bagātības un varas izlutinātiem Jaudīm, acīm redzot, negribas mirt. . .

—    Vai tu jau sen kalpo pie mana dēla? — viņš jautāja, vilkdams uz papīra lielus burtus.

—    Trešo mēnesi, jūsu augstā ekselence.

Viņš beidza rakstīt un piecēlās. Man vēl bija laiks. Es steidzināju sevi un žņaudzīju dūres, cenzdamies izspiest no savas sirds kaut pilienu senā naida; atcerējos, kāds kvēls, ietiepīgs un nerimtīgs ienaidnieks biju vēl nesen … Taču grūti iedegt sērkociņu pie irdena akmens. Vecā, skumīgā seja un zvaigžņu saltais mirdzums izraisīja manī tikai sīkas, lētas, nevajadzīgas domas par drīzo nāvi, par to, cik ātri viss iznīkst uz šās zemes …

— Ardievu! — vecais leica, uzlika cepuri un izgāja.

Nebija šaubu: mani nolikusi pārmaiņa, es biju kļuvis citāds. Lai sevi pārbaudītu, sāku atcerēties, — bet tūliņ man kļuva baigi, it kā nejauši būtu ieskatījies tumšā, mitrā kaktā. Atcerējos savus biedrus un paziņas, un pirmā doma bija — kā es tagad nosarkšu un samulsīšu, kad satikšu kādu no viņiem. Kas es tagad esmu? Par ko lai domāju un ko lai daru? Kurp iet? Kam es dzīvoju?

Es nekā nesapratu un skaidri apzinājos tikai vienu: ātrāk jāsavāc mantas, un jāiet projām. Pirms vecā atnākšanas manai sulaiņa dzīvei bija vēl kāda jēga, bet tagad tā kļuvusi smieklīga. Asaras bira atvērtajā somā, bija neciešami skumji, bet kā gribējās dzīvot! Biju gatavs apkampt un ietvert savā īsajā mūžā visu cilvēkam sasniedzamo. Man gribējās gan runāt, gan lasīt, gan klaudzināt ar veseri kaut kur kādā lielā rūpnīcā, gan stāvēt sardzē, gan art. Man gribējās iet gan uz Ņevas prospektu, gan laukā, gan uz jūru — visur, kurp vien sniedzās mana iztēle. Kad atgriezās Zinaīda Fjodorovna, metos atvērt durvis un ar sevišķu maigumu novilku viņai kažoku. Beidzamo reizi!

Bez vecā todien pie mums atnāca vēl divi. Vakarā, kad jau pilnīgi satumsa, negaidīti atnāca Gruzins, lai paņemtu nez kādus papīrus, kas vajadzīgi Orlovam. Viņš attaisīja galda atvilktni, paņēma vajadzīgo un, satinis to tīstoklī, pavēlēja man nolikt priekštelpā blakus viņa cepurei, bet pats devās pie Zinaīdas Fjodorovnas. Viņa gulēja viesistabā uz dīvāna, palikusi rokas zem galvas. Bija jau pagājušas piecas vai sešas dienas, kopš Orlovs aizbraucis uz revīziju, un neviens nezināja, kad atgriezīsies, bet viņa telegrammas vairs nesūtīja un arī negaidīja. Poļu, kas vēl arvien dzīvoja pie mums, viņa izlikās nemanām. «Lai!» es lasīju viņas vienaldzīgajā, ļoti bālajā sejā. Viņai tagad, tāpat kā Orlovam, aiz spītības gribējās būt nelaimīgai; viņa sev un visai pasaulei par spīti veselām dienām nekustīgi gulēja uz dīvāna, vēlēdama sev vienīgi tikai ļaunu un tāpat gaidīdama tikai ļaunu. Acīm redzot, viņa iztēlojās Orlova atgriešanos un neizbēgamās ķildas, tā atdzišanu, neuzticību, tad — kā viņi šķirsies, un šīs moku pilnās domas varbūt sagādāja viņai baudu. Bet ko gan viņa teiktu, ja pēkšņi uzzinātu visu patiesību?

—    Es jūs mīlu, kūmiņ, — Gruzins runāja, apsveicinādamies un viņai roku skūpstīdams. — Jūs esat tik laba! Bet Zoržiņš aizbrauca, — viņš sameloja. — Aizbrauca, sasodītais!

Gruzins nopūzdamies apsēdās un maigi noglāstīja viņai roku.

—    Atļaujiet, mīļā, pasēdēt ar jums stundiņu, — viņš teica. — Uz māju iet negribas, bet pie Biršoviem vēl par agru. Šodien Biršovi svin savai Katjai dzimšanas dienu. Jauka meitene!

Es viņam pasniedzu glāzi tējas un karafi ar konjaku. Gruzins lēni, ar acīm redzamu nepatiku izdzēra tēju un, atdodams man glāzi, nedroši palūdza:

—   Bet vai jums, draudziņ, nav kaut kas ko . . . uzkost? Neesmu vēl ēdis pusdienu.

Mums nekā nebija. Aizgāju uz restorānu un atnesu viņam parastās pusdienas par rubli.

—    Uz jūsu veselību, mīļā! — viņš teica Zinaīdai Fjodorovnai un izdzēra glāzi degvīna. — Mana maziņā, jūsu krustmeita, sūta sveicienus. Nabadzītei ir skrofuloze! Ak bērni, bērni! — viņš nopūtās. — Sakiet, ko gribat, kūmiņ, bet patīkami būt tēvam. Zoržiņš šīs jūtas nepazīst.

Gruzins vēl iedzēra. Vājš, bāls, salveti uz krūtīm gluži kā ar priekšautiņu — viņš rijīgi ēda un, uzacis sacēlis, vainīgi kā puika skatījās gan uz Zinaīdu Fjodorovnu, gan uz mani. Šķiet, ja es viņam nebūtu devis irbi vai želeju, viņš apraudātos. Izsalkumu apmierinājis, viņš kļuva jautrs un smiedamies sāka stāstīt kaut ko par Biršovu ģimeni, bet, pamanījis, ka tas ir garlaicīgi un ka Zinaīda Fjodorovna nesmejas, apklusa. Un pēkšņi kļuva garlaicīgi. Pēc pusdienām abi sēdēja viesistabā vienas pašas lampas gaismā un klusēja: Gruzinam bija smagi melot, bet viņa kaut ko gribēja jautāt, taču neuzdrošinājās. Tā pagāja pusstunda. Gruzins paraudzījās pulkstenī.

—    Gandrīz man būtu laiks.

—    Nē, pasēdiet. . . Mums jāparunājas.

Abi atkal klusēja. Viņš apsēdās pie klavierēm, aizskāra vienu taustiņu, tad sāka spēlēt un klusi dziedāja: «Ko diena nākamā man sola?» — bet pēc paraduma tūliņ atkal piecēlās un papurināja galvu.

—    Uzspēlējiet, kūm, kaut ko! — Zinaīda Fjodorovna lūdza.

—    Ko tad? — viņš jautāja, plecus paraustījis. — Es visu jau esmu aizmirsis. Sen vairs nespēlēju.

Raudzīdamies griestos, it kā atcerēdamies viņš ar brīnišķīgu jūsmu sāka spēlēt divas Čaikovska etīdes tik silti, tik gudri! Seja viņam bija tāda kā parasti — ne gudra un arī ne muļķīga, un man šķita dīvaini, ka cilvēks, ko esmu paradis redzēt zemiskā un netīrā apkārtnē, spējīgs uz tik augstām un man neaizsniedzamām jūtām, uz tādu skaidrību. Zinaīda Fjodorovna pietvīka un satraukta staigāja pa istabu.

—    Pag, pag, kūmiņ, ja atcerēšos, es jums kaut ko uzspēlēšu, — viņš teica. — Es dzirdēju, kā to atskaņoja čells.

Sākumā nedroši un taustīdamies, pēc tam arvien drošāk viņš spēlēja Sen-Sansa «Gulbja dziesmu». Nospēlēja un atkārtoja.

—    Jauki, vai ne? — viņš teica.

Satraukta Zinaīda Fjodorovna apstājās tam blakus un jautāja:

—   Kūm, sakiet man vaļsirdīgi un draudzīgi: ko jūs par mani domājat?

—    Kā to teikt? — viņš sacīja, uzacis saceldams. — Es jūs mīlu un domāju par jums vienīgi labu. Ja jūs gribat, lai es vispār izteiktos par jautājumu, kas jūs interesē, — viņš turpināja, berzēdams piedurkni pie elkoņa un viebdamies, — tad, vai zināt, mīļā . . . Brīvi sekot savas sirds tieksmēm — tas labiem cilvēkiem ne vienmēr dod laimi. Lai justos brīvs un reizē laimīgs, man šķiet, nav jāaizmirst, ka dzīve ir skarba, rupja un nežēlīga savā konservatīvismā un dzīvei jāatbild ar to, ko tā vērta, tas ir, jābūt tādam pašam kā tā, rupjam un nežēlīgam savās tieksmēs pēc brīvības. Es tā domāju.

—          Kur nu man! — Zinaīda Fjodorovna skumīgi pasmaidīja. — Es jau esmu nogurusi, kūm. Esmu tā nogurusi, ka ne pirksta nepakustināšu, lai sevi glābtu.

—    Ejiet, kūmiņ, klosterī!

To viņš teica pa jokam, taču pēc šiem vārdiem Zinaīdai Fjodorovnai, bet pēc tam arī viņam pašam acīs iemirdzējās asaras.

—    Nu, — viņš teica, — esam gana sēdējuši, laiks posties. Ardievu, mīļā kūmiņ! Lai dievs dod jums veselību!

Viņš tai noskūpstīja abas rokas un, maigi tās noglāstījis, teica, ka noteikti tuvākajā laikā vēl atnākšot. Priekšnamā, vilkdams mugurā mēteli, līdzīgu bērna rītsvārkiem, viņš ilgi grābstījās pa savām kabatām, lai iedotu man dzeramnaudu, bet neko neatrada.

—   Sveiks, draudziņ! — viņš skumji noteica un izgāja.

Nekad neaizmirsīšu to iespaidu, kadu atstāja šis cilvēks. Zinaīda Fjodorovna vēl joprojām uztraukta staigāja pa istabu. Negulēja, bet staigāja — jau tas vien labi. Es gribēju izlietot šo noskaņojumu, lai vaļsirdīgi parunātos ar viņu un tūliņ aizietu, bet, tikko biju paguvis izvadīt Gruzinu, atskanēja zvans. Bija atnācis Kukuškins.

—    Vai Georgijs Ivaničs mājā? — viņš jautāja. — Nav atgriezies? Tu saki — ne? Cik žēl! Tādā gadījumā iešu noskūpstīšu mājasmātei roku — un tūliņ prom. Zinaīda Fjodorovna, vai drīkst? — viņš iesaucās. — Es gribu jums rociņu noskūpstīt. Atvainojiet, ka tik vēlu!

Viņš viesistabā pasēdēja mazu brīdi, ne ilgāk par desmit minūtēm, bet man šķila, ka viņš tur sēž jau sen un nekad neaizies. Kodīju sev lūpas aiz sašutuma un dusmām un jau ienīdu Zinaīdu Fjodorovnu. «Kāpēc viņa to nedzen projām?» es uztraucos, lai gan bija skaidrs, ka viņa garlaikojas ar Kukuškinu.

Kad pasniedzu kažoku, viņš, izrādīdams man sevišķu labvēlību, jautāja, kā es varot iztikt bez sievas.

—    Es domāju, ka tu jau nu negarlaikojies, — viņš teica smiedamies. — Tev droši vien te ar Poļu šādas tādas dēciņas … Palaidnieks!

Lai gan dzīvē biju krietni pieredzējis, taču toreiz es .maz pazinu cilvēkus un ļoti iespējams, ka bieži pārspīlēju niecīgo un pavisam neievēroju svarīgo. Man šķita, ka ne jau velti Kukuškins ķiķina un man glaimo: vai tikai necer, ka es, kā jau sulainis, visur iešu pļāpāt ar svešiem sulaiņiem un virējām, ka viņš mūs apmeklē pa vakariem, kad Orlova nav mājās, un sēž ar Zinaīdu Fjodorovnu līdz vēlai naktij? Bet, kad manas tenkas kļūs zināmas viņa paziņām, viņš, kaunīgi nolaidīs acis un kratīs mazo pirkstiņu. Un vai viņš pats, — es domāju, skatīdamies viņa mazajā, saldenajā sejiņā, — šodien pat, spēlējot kārtis, neizliksies un varbūt arī neizrunāsies, ka viņš Orlovam jau atņēmis Zinaīdu Fjodorovnu?

Naids, kura man tā trūka dienu, kad atnāca vecais, tagad pārņēma mani. Beidzot Kukuškins iznāca un es, klausīdamies viņa ādas galošu švīkstoņā, jutu stipru tieksmi uz atvadām uzsaukt viņam nopakaļ kādu rupju lamu vārdu, taču savaldījos. Kad soļi uz kāpnēm apklusa, es atgriezos priekšnamā un, pats nezinādams, ko daru, satvēru Gruzina aizmirsto papīru vīstokli un pa galvu pa kaklu noskrēju lejā. Bez mēteļa un cepures izskrēju uz ielas. Nebija auksts, bet stipri sniga un pūta vējš.

—   Jūsu ekselence! — es iesaucos, cenzdamies panākt Kukuškinu. — Jūsu ekselence!

Viņš apstājās pie laternas staba un neizpratnē atskatījās.

—   Jūsu ekselence! — es viņu uzrunāju aizelsdamies. — Jūsu ekselence!

Un, neattapis, ko teikt, es reizes divas iesitu viņam ar papīru vīstokli pa seju. Neko nesaprazdams un pat nebrīnīdamies — tik ļoti es viņu pārsteidzu, — viņš piespiedās ar muguru pie laternas staba un aizsedza ar rokām seju. Tobrīd garām gāja kāds kara ārsts un redzēja, ka es situ cilvēku, bet tikai neizpratnē paskatījās uz mums un pat neapstājās.

Man kļuva kauns, un es steidzos atpakaļ uz māju.

Ar apsnigušu, slapju galvu aizelsies ieskrēju sulaiņa istabā un tūliņ nometu fraku, uzvilku svārkus un mēteli un iznesu savu somu priekšnamā. Bēgt! Bet pirms aiziešanas ātri apsēdos un sāku rakstīt Orlovam:

«Atstāju Jums savu viltoto pasi,» es iesāku, «lūdzu to paglabāt par piemiņu, Jūs liekulīgais cilvēk, Pēterburgas ierēdņa kungs!

Ielavīties mājā ar svešu vārdu, aiz sulaiņa maskas novērot intīmo dzīvi, visu redzēt un dzirdēt, lai pēc tam neaicināts apsūdzētu liekulībā, — tas, Jūs teiksiet, izskatās pēc zādzības. Jā, bet man tagad prāts nenesas uz cēlumu. Esmu redzējis desmitiem Jūsu vakariņu un pusdienu, kad Jūs runājāt un darījāt, ko gribējāt, bet man bija jāklausās, jāskatās un jāklusē, — to es Jums negribu uzdāvināt. Turklāt, ja tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles, kas uzdrošinātos teikt Jums patiesību un neliekuļot, tad lai kaut sulainis Stepans parāda, kāda izskatās Jūsu augstprātīgā seja.»

Šis sākums man nepatika, bet labot negribējās. Jā, un vai tad nebija vienalga!

Lieli logi ar tumšiem priekškariem, gulta, saņurcīta fraka uz grīdas un manas slapjās pēdas raudzījās bargi un skumji. Klusums bija pavisam sevišķs.

Acīm redzot, tāpēc, ka es skraidīju pa ielu bez cepures un galošām, man sacēlās stiprs karstums. Dega seja, lauzīja kājas . . . Smago galvu lieca uz galda, bet domas mežģījās, — šķita, ka aiz katras domas smadzenēs kustas tās ēna.

«Esmu slims, vārgs, garīgi nomākts,» es turpināju. «Nevaru Jums rakstīt tā, kā gribētu. Pirmajā mirklī man bija vēlēšanās Jūs apvainot un pazemot, bet tagad man nešķiet, ka man būtu uz to tiesības. Jūs un es — mēs abi guļam zemē un nekad vairs necelsimies, un mana vēstule, ja tā arī būtu daiļrunīga, spēcīga un briesmīga, tomēr liktos tikai kā klauvēšana pie zārka vāka: lai cik stipri klauvē — neuzmodināsi! Nekādas pūles vairs nevar sasildīt Jūsu nolādētās aukstās asinis, un to Jūs zināt labāk nekā es. Kāpēc tad rakstīt? Bet galva un sirds deg, es turpinu rakstīt, nez kāpēc uztraucos, it kā šī vēstule vēl varētu glābt mani un Jūs.' Aiz karstuma domas galvā nesaistās un spalva kaut kā bezjēdzīgi skrapstina papīru, bet jautājums, kuru es gribu Jums uzdot, stāv man acu priekšā gaiši, kā liesmu apņemts.

Kāpēc es pirms laika esmu paguris un paklupis, nav grūti izskaidrot. Es līdzīgi bībeles stipriniekam esmu pacēlis sev plecos Gazas vārtus, lai tos aiznestu uz kalna galotni, bet tikai tad, kad es biju paguris, kad manī uz visiem laikiem izdzisa jaunība un veselība, es redzēju, ka šie vārti man nav pa spēkam un ka esmu sevi piekrāpis. Turklāt mani visu laiku mocīja nerimtīgas, nežēlīgas sāpes. Es cietu badu, salu, slimības, nebrīvību: personīgu laimi neesmu pazinis un nepazīstu, mājokļa man nav, manas atmiņas smagas, un mana sirdsapziņa bieži vien baidās no tām. Bet kāpēc tad Jūs pakritāt, Jūs? Kādi liktenīgi, ellišķīgi iemesli traucēja Jūsu dzīvei izplaukt līdzīgi kuplai pavasara puķei, kāpēc Jūs, nepaspējis sākt dzīvot, pasteidzāties pazaudēt dieva līdzību un pārvērtāties bailīgā dzīvniekā, kas rej un ar savu riešanu baida citus tāpēc, ka pats baidās? Jūs baidāties dzīves līdzīgi aziātam — tam pašam, kas veselām dienām sēž uz pēļa un pīpē kaljanu. Jā, Jūs daudz lasāt, un Jums labi piestāv eiropieša fraka, tomēr ar kādu maigumu, tīri aziātisku — hanu rūpību Jūs sevi sargājat no bada, sala, fiziskas piepūles — no sāpēm un nemiera, cik agri Jūsu dvēsele paslēpusies rītsvārkos, kāds bailulis Jūs izrādījāties dzīves īstenības un dabas priekšā, ar ko cīnās katrs vesels un normāls cilvēks. Cik Jums mīksti, omulīgi, silti un ērti — un cik garlaicīgi! Jā, Jums ir nāvējoši, bezcerīgi garlaicīgi kā cietuma viesnīcā, bet Jūs cenšaties paslēpties no šā ienaidnieka: Jūs astoņas stundas dienā spēlējat kārtis.

Bet Jūsu ironija? O, cik labi es to pazīstu! Dzīva, brīva, spirgta doma ir zinātkāra un neatvairāma; slinkam dīkdieņa prātam tā neciešama. Lai tā netraucētu Jūsu mieru, Jūs līdzīgi tūkstošiem Jūsu vecuma ļaužu pasteidzāties kopš jaunības to iegrožot; Jūs apbruņojāties ar ironisku attieksmi pret dzīvi, vai arī, sauciet to, kā gribat, apvaldīta, iebiedēta doma nespēj pārlēkt pāri tam žogam, ko Jūs tai esat uzcēlis, un, kad Jūs ņirgājaties par idejām, kas visas Jums it kā zināmas, tad Jūs esat līdzīgs dezertierim, kas apkaunojoši bēg no kaujaslauka, bet, lai apklusinātu kaunu, smejas par karu un drošsirdību. Cinisms apklusina sāpes. Kādā Dostojevska stāstā vecis mīda kājām savas mīļotās meitas ģīmetni tāpēc, ka viņš ir netaisns viņas priekšā, bet Jūs neķītri un banāli smejaties par labā un taisnības idejām, tāpēc ka vairs neesat spējīgs tām pievērsties. Katrs patiess un atklāts vārds par Jūsu pagrimšanu Jums briesmīgs, un Jūs tīšām ap sevi pulcināt ļaudis, kas prot tikai glaimot Jūsu vājībām. Un ne bez pamata, ne bez pamata Jūs tā baidāties asaru!

Jā, par Jūsu attiecībām ar sievieti. Nekaunību Jūs esat mantojis ar miesu un asinīm un nekaunībā esat audzināts, bet mēs taču tāpēc esam cilvēki, lai sevī uzvarētu zvēru. Brieduma gados, kad Jums kļuva zināmas visas idejas, Jūs nevarējāt neredzēt patiesību; Jūs to zinājāt, taču tai nesekojāt, bet izbijāties no tās un, lai apmānītu savu sirdsapziņu, sākāt sevi skaļi pārliecināt, ka nevis Jūs esat vainīgs, bet sieviete pati, ka viņa tikpat zemiska kā Jūsu attieksmes ar viņu. Vai tad vienaldzīgās, neķītrās anekdotes, zirdziskie smiekli, visas Jūsu neskaitāmās teorijas par būtību, par nenoteiktām prasībām pret laulību, par desmit sū, ko franču strādnieks maksājot sievietei, Jūsu mūžīgā atsaukšanās uz meitiešu loģiku, melīgums, vājība un tamlīdzīgi, — vai tad tas neizskatās pēc tiekšanās par katru cenu nospiest sievieti jo tuvu dubļiem, lai viņa un Jūsu attiecības pret viņu stāvētu uz viena līmeņa? Jūs esat vājš, nelaimīgs, nesimpātisks cilvēks.»

Viesistabā Zinaīda Fjodorovna sāka spēlēt klavieres, cenzdamās atcerēties Sen-Sansa etīdi, ko spēlēja Gruzins. Es gāju un nolikos gultā, bet, atcerējies, ka man laiks iet projām, ar pūlēm piecēlos un smagu, kaistošu galvu atkal nosēdos pie galda.

«Bet jājautā,» es turpināju, «kāpēc mēs esam noguruši? Kāpēc mēs — sākumā tik kvēli, droši, cildeni, ticības pilni — ap trīsdesmit — trīsdesmit pieciem gadiem jau pilnīgi bankrotējam? Kāpēc viens nonīkst ar diloni, cits ielaiž lodi pierē, trešais meklē aizmirstību degvīnā, kārtis, ceturtais, lai apslēptu bailes un skumjas, ciniski mīda kājām savas tīrās, skaistās jaunības ģīmetni? Kāpēc mēs, reiz paklupuši, vairs necenšamies piecelties un, zaudējuši vienu, nemeklējam neko citu? Kāpēc?

Laupītājs, kas karājās pie krusta, prata atgūt dzīvesprieku un drosmīgu, piepildāmu cerību, kaut gan varbūt viņam bija atlicis dzīvot ne vairāk kā stundu. Jums priekšā vēl gari gadi, un es varbūt arī tik drīz nenomiršu, kā tas šķiet. Kas notiktu, ja brīnumainā kārtā tagadne izrādītos sapnis, briesmīgi murgi un mēs atmostos atjaunoti, tīri, spēcīgi, lepni savas patiesības apziņā? .. . Saldi sapņi mani dedzina, un es tikko elpoju aiz satraukuma. Man briesmīgi gribas dzīvot, gribas, lai mūsu dzīve būtu svēta, cēla, svinīga kā debesu velve. Dzīvosim! Saule nelec divreiz dienā, un dzīvība divreiz netiek dota, — tad nu stingri tveriet savas dzīves paliekas un glābiet tās …»

Es neuzrakstīju vairāk neviena vārda. Galvā bija daudz domu, bet tās bija neskaidras un neveidojās rindās. Vēstuli nepabeidzis, parakstīju savu dienesta pakāpi, vārdu un uzvārdu un devos uz kabinetu. Bija tumšs. Es sataustīju galdu un uzliku vēstuli. Šķiet, tumsā es uzgrūdos mēbelēm un sacēlu troksni.

—    Kas tur ir? — atskanēja satraukta balss no viesistabas.

Un tūliņ galda pulkstenis maigi nozvanīja vienu naktī.

XII

Tumsā vismaz kādu pusminūti grābstīju durvis, kamēr uztaustīju, tad lēni atvēru un iegāju viesistabā. Zinaīda Fjodorovna gulēja uz kušetes un, atspiedusies uz elkoņa, raudzījās man pretim. Neuzdrošinādamies runāt, pagāju garām, un viņa pavadīja mani ar skatienu. Es mazliet pastāvēju zālē un atkal pagāju garām, un viņa manī paskatījās uzmanīgi un neizpratnē, pat ar bailēm. Beidzot es apstājos un ar pūlēm izrunāju:

—    Viņš neatgriezīsies!

Viņa ātri piecēlās kājās un neizpratnē raudzījās manī.

—    Viņš neatgriezīsies! — es atkārtoju, un man briesmīgi dauzījās sirds. — Viņš neatgriezīsies, tāpēc ka nav aizbraucis no Pēterburgas. Viņš dzīvo pie Pekarska.

Viņa saprata un noticēja man, — to es redzēju no pēkšņā bāluma un no tā, kā viņa piepeši bailēs un ar lūgumu sakrustoja uz krūtīm rokas. Acumirklī atmiņā pazibēja nesenā pagātne, viņa aptvēra un ar nepielūdzamu skaidrību ieraudzīja visu patiesību. Bet tai pašā brīdī viņa atcerējās, ka esmu sulainis, zemāka būtne . .. Šaubīgs cilvēks ar izspūrušiem matiem, sarkanu, kvēlojošu seju, varbūt piedzēris, nejēdzīgu mēteli mugurā, rupji iejaucies viņas intīmajā dzīvē, un tas viņu aizvainoja. Viņa man skarbi pateica:

—    Jums neviens nejautā. Ejiet projām no šejienes!

—    Ak, ticiet man! — es aizrautīgi teicu, pastiepdams pret viņu rokas. — Es neesmu sulainis, bet tāds pats brīvs cilvēks kā jūs!

Pateicu savu vārdu un ātri, ātri, lai viņa mani nepārtrauktu un neaizietu uz savu istabu, paskaidroju, kas esmu un kāpēc te dzīvoju. Šis jaunais atklājums pārsteidza viņu vairāk nekā iepriekšējais. Sākumā viņai tomēr bija cerība, ka sulainis melojis vai kļūdījies, vai pateicis aplamību, taču tagad, pēc manas atzīšanās, vairs nepalika nekādu šaubu. No viņas nelaimīgajām acīm un sejas, kas pēkšņi pārvērtās neglīta, tāpēc ka bija novecojusi un zaudējusi savu maigumu, redzēju, ka viņai neizturami smagi, ka par postu vien esmu iesācis šo sarunu; bet es aizrautīgi turpināju:

—    Senators un revīzija tika izdomāti, lai jūs krāptu. Janvārī viņš, tāpat kā tagad, nekur neaizbrauca, bet dzīvoja pie Pekarska, un es tikos ar viņu katru dienu un piedalījos krāpšanā. Jūs esat par nastu, jūs šeit neieredz, par jums smejas… Ja jūs būtu varējusi noklausīties, kā viņš ar saviem draugiem šeit zobojās par jums un jūsu mīlu, tad nepaliktu šeit nevienu mirkli! Bēdziet no šejienes! Bēdziet!

—    Kas par to? — viņa izrunāja drebošā balsī un pārvilka ar roku pār matiem. — Kas par to? Lai!

Viņas acis bija asaru pilnas, lūpas drebēja un visa seja* bija ārkārtīgi bāla un dusmu pārņemta. Orlova rupjie, sīkie meli viņu uztrauca un šķita nicināmi, smieklīgi; viņa smaidīja, un man nepatika šis smaids. — Kas par to? — viņa atkal atkārtoja un atkal pārvilka ar roku pār matiem. — Lai! Viņš iedomājas, ka es nomiršu aiz pazemojuma, bet man .. . nāk smiekli. Velti viņš slēpjas. — Viņa atgāja no klavierēm un teica, plecus raustīdama: — Velti. .. Vienkāršāk būtu izskaidroties nekā slēpties un mētāties pa citu dzīvokļiem. Man ir acis, es pati jau sen redzēju … un tikai gaidīju viņu atbraucam, lai galīgi izskaidrotos.

Tad viņa apsēdās atzveltnī pie galda un, noliekusi galvu uz dīvāna rokas balsta, sāka rūgti raudāt. Viesistabā dega tikai viena svece svečturī, un pie krēsliem, kur viņa sēdēja, bija tumšs, bet es redzēju, kā drebēja viņas galva un pleci un kā sajukušie mati aizklāja kaklu, seju, rokas .. . Viņa raudāja klusi, vienmuļi, nevis histēriski, kā to sievietes parasti dara, un viņas asarās bija jaušams aizvainojums, pazemots lepnums un tā bezizeja un bezcerība, ko vairs nevar izlabot un pie kā nevar pierast. Viņas raudas atbalsojās manā satrauktajā, ciešanu pilnajā dvēselē; es jau aizmirsu savu slimību un visu pasaulē, staigāju pa viesistabu un apmulsis murmināju:

—    Kas tad tā par dzīvi? . .. Ak, nevar taču tā dzīvot! Nevar! Tas ir neprāts, noziegums, ne dzīve!

Viņa pacēla galvu un, raudzīdamās manī ar saraudātām acīm caur matiem, kas bija slapji no asarām, un kārtodama šos matus, kas tai traucēja uz mani skatīties, jautāja:

—    Viņi smējās?

—    Šiem ļaudīm bijāt smieklīga ir jūs pati, ir jūsu mīla, ir Turgeņevs, kuru jūs esot salasījusies. Un, ja mēs abi tūliņ nomirtu aiz izmisuma, tad arī par to viņi smietos. Viņi izdomās jocīgu anekdoti un to stāstīs jūsu bērēs. Bet ko nu par viņiem runāt, — es nepacietīgi teicu. — Jābēg no šejienes! Es te nevaru palikt ilgāk nevienu brīdi.

Viņa atkal sāka raudāt, bet es aizgāju pie klavierēm un apsēdos.

—    Ko mēs gaidām? — es noskumis teicu. — Jau trešā stunda.

—   Neko es negaidu, — viņa teica. — Esmu pagalam.

—    Kāpēc vajag tā runāt? Labāk kopā apdomāsim, ko mums darīt. Ne es, ne jūs vairs nevarat te palikt … Kurp jūs domājat doties?

Pēkšņi priekšnamā atskanēja zvans. Man nodrebēja sirds. Vai tikai tas nav Orlovs, kam Kukuškins būs mani nosūdzējis! Kā mēs ar viņu satiksimies? Gāju ielaist. Tā bija Poļa. Viņa ienāca, priekšnamā nopurināja sniegu no mēteļa un, ne vārda man neteikusi, devās savā istabā. Kad es atgriezos viesistabā, Zinaīda Fjodorovna, bāla kā mironis, stāvēja istabas vidū un lielām acīm raudzījās manī.

—    Kas tur atnāca? — viņa klusi jautāja.

—    Poļa, — es atbildēju.

Viņa pārvilka ar roku pār matiem un nespēkā aizvēra acis.

—    Es tūlīt braukšu projām no šejienes, — viņa teica. — Esiet tik laipns un pavadiet mani uz Pēterburgas pusi! Cik tagad pulkstenis?

—    Bez ceturkšņa trīs.

XIV

Kad mēs pēc brīža iznācām no mājas, iela bija tumša un tukša. Sniga slapjš sniegs, un mitrs vējš kapāja seju. Atceros, bija marta sākums, kusa, un jau dažas dienas ormaņi brauca ar ratiem. Virtuves kāpnes, aukstums, nakts tumsa un kažokā ietinies sētnieks, kurš mūs uzrunāja, pirms izlaida pa vārtiem, Zinaīdu Fjodorovnu tā ietekmēja, ka viņa gluži pagura un zaudēja dūšu. Kad mēs iesēdāmies ratos un uzslējām jumtu, viņa, visa drebēdama, steidzīgi sāka runāt par to, cik ir man pateicīga.

— Nešaubos par jūsu labvēlību, bet man kauns, ka jūs rūpējaties… — viņa murmināja. — Ak, es saprotu, saprotu . . . Kad šodien atnāca Gruzins, es jutu, ka viņš melo un kaut ko slēpj. Kas par to? Lai! Tomēr man kauns, ka jūs tā esat pulējies.

Viņai vēl bija palikušas šaubas. Lai tās galīgi izkliedētu, liku ormanim braukt uz Sergija ielu; apstādinājis to pie Pekarska durvīm, izkāpu no ratiem un piezvanīju. Kad iznāca šveicars, es skaļi, lai Zinaīda Fjodorovna dzirdētu, jautāju, vai Georgijs Ivaničs mājā.

—    Mājā, — viņš atbildēja. — Pusstunda, kā atbrauca. Droši vien jau guļ. Bet ko tev vajag?

Zinaīda Fjodorovna neizturēja un pabāza galvu no ratiem.

—    Vai Georgijs Ivanovičs sen šeit dzīvo? — viņa jautāja.

—    Jau trešo nedēļu.

—    Un nekur nav braucis?

—    Nekur, — šveicars atbildēja un izbrīnījies paskatījās uz mani.

—   Pasaki viņam labi agri no rīta, — es teicu, — ka no Varšavas atbraukusi viņa māsa. Ardievu!

Tad mēs braucām tālāk. Ratiem nebija kāju segas, un sniegs krita mums virsū lielām pārslām, un vējš, sevišķi uz Ņevas, vilka cauri vai līdz kaulam. Man šķita, ka mēs jau sen braucam, sen ciešam un ka es sen jau dzirdu, kā dreb Zinaīdas Fjodorovnas elpa. Pa pusei murgos it kā aizmigdams es pavirši atskatījos uz savu dīvaino, bezjēdzīgo dzīvi, un nez kāpēc ienāca prātā melodrāma «Parīzes nabagi», kuru es reizes divas biju redzējis bērnībā. Un nez kāpēc, kad es, atgaiņādamies no šā murga, paskatījos ārā no ratiem un ieraudzīju ausmu, visi pagātnes tēli, visas neskaidrās domas pēkšņi savērpās vienā skaidrā un spēcīgā domā: es un Zinaīda Fjodorovna esam neglābjami pazuduši. Tā bija pārliecība, it kā zilās, saltās debesis paustu šo pareģojumu, bet pēc mirkļa es jau domāju par ko citu un ticēju tam.

—    Ko tagad lai daru? — Zinaīda Fjodorovna vaicāja aiz mitruma un sala aizsmakušā balsī. — Kurp man iet, ko iesākt? Gruzins teica: ejiet klosterī. Es taču ietu! Pārmainītu drēbes, savu seju, vārdu, do-

mas … visu, visu — un uz mūžu paslēptos. Bet mani klosterī neņems. Esmu stāvoklī.

—    Mēs rīt brauksim uz ārzemēm, — es teicu.

—    Nevar. Vīrs man nedos pasi.

—    Es jūs aizvedīšu bez pases.

Ormanis apstājās pie divstāvu koka nama, kas bija nokrāsots tumšā krāsā. Es piezvanīju. Saņemdama no manis nelielu, vieglu grozu — vienīgo, ko mēs paņēmām līdzi, — Zinaīda Fjodorovna skābi pasmaidīja un teica:

—    Tās ir manas bijoux .. .

Taču viņa tā bija pagurusi, ka nejaudāja turēt šīs dārglietas. Mums ilgi neatvēra. Pēc trešā vai ceturtā zvana logos pazibēja uguns, atskanēja soļi, kāss, čuksti; beidzot noskrapstēja atslēga un durvīs parādījās pilnīga sieva ar sarkanu, izbiedētu seju. Aiz viņas, mazliet tālāk, stāvēja maza, kalsna vecīte apcirptiem, sirmiem matiem, baltā jakā, ar sveci rokās. Zinaīda Fjodorovna ieskrēja priekšnamā un metās vecītei ap kaklu.

—    Ņina, esmu pievilta! — viņa sāka skaļi raudāt. — Esmu pievilta rupji, nekrietni! Ņina! Ņina!

Es sievai atdevu grozu. Durvis aizvēra, bet vēl arvien varēja dzirdēt raudas un izsaucienu: «Ņina!» Iesēdos ormanī un liku lēnām braukt uz Ņevas prospektu. Vajadzēja padomāt arī pašam par naktsguļu.

Otrā dienā pievakarē aizgāju pie Zinaīdas Fjodorovnas. Viņa bija stipri pārvērtusies. Bālajā, stipri novājējušajā sejā vairs nemanīja asaru, un izteiksme bija cita. Nezinu, vai tāpēc, ka Zinaīdu Fjodorovnu redzēju citā apkārtnē, kas nebūt nebija grezna, un ka mūsu attiecības jau bija citas, vai arī varbūt lielās bēdas bija viņai uzlikušas savu zīmogu, viņa vairs nelikās tik gracioza un krāšņa kā vienmēr; augums bija kļuvis it kā sīkāks, kustībās, gaitā, sejā pamanīju lieku nervozitāti, straujumu, it kā viņa steigtos, un nebija vairs agrākā lieguma pat smaidā. Es tagad biju apģērbies dārgā uzvalkā, kuru nopirku dienā. Viņa vispirms uzmeta acis šim uzvalkam un platmalei manā rokā, tad apstājās ar nepacietīgu, pētījošu skatienu pie manas sejas, it kā to studēdama.

—    Jūsu pārvēršanās man vēl arvien šķiet brīnumaina, — viņa teica. — Atvainojiet, es ar tādu ziņkāri jūs apskatu. Jūs taču esat neparasts cilvēks.

Es viņai vēlreiz pastāstīju, kas esmu un kāpēc dzīvoju pie Orlova, un stāstīju par to ilgāk un sīkāk nekā vakar. Viņa klausījās ļoti uzmanīgi un, neļāvusi man pabeigt, teica:

—    Tur man viss jau izbeigts. Zināt, es neizturēju un uzrakstīju vēstuli. Lūk, atbilde!

Uz lapiņas, ko viņa man pasniedza, ar Orlova roku bija uzrakstīts: «Nedomāju taisnoties. Taču patiesība tā, ka nevis es, bet Jūs maldījāties. Vēlu laimes un lūdzu jo ātrāk mani aizmirst. Jūs cienīdams, G. O.

P. S. Nosūtu Jūsu lietas.»

Orlova atsūtītie grozi un lādes stāvēja turpat viesistabā, un starp tiem atradās arī mana nožēlojamā soma.

—   Tātad… — Zinaīda Fjodorovna teica un nepabeidza.

Mēs klusējām. Viņa paņēma zīmīti un kādu brīdi turēja to acu priekšā, un viņas seja pauda to augstprātīgo, nicinājuma pilno un lepno, skarbo izteiksmi, kāda bija vakar mūsu sarunas sākumā; acīs viņai saplūda asaras — nevis biklas, rūgtas, bet lepnas dusmu asaras.

—    Klausieties! — viņa teica, strauji pieceldamās un pieiedama pie loga, lai es neredzētu viņas seju. — Es izlēmu tā: rit pat braukšu ar jums uz ārzemēm.

—    Jauki. Esmu gatavs braukt kaut šodien.

—    Ņemiet mani līdzi! Jūs esat lasījis Balzaku? — viņa pēkšņi jautāja atgriezdamās. — Esat lasījis? Viņa romāns «Pere Goriot» beidzas ar to, ka varonis raugās no paugura virsotnes uz Parīzi un draud šai pilsētai: «Tagad mēs norēķināsimies!» — un pēc tam uzsāk jaunu dzīvi. Tāpat arī es, pēdējo reizi raudzīdamās no vagona uz Pēterburgu, teikšu tai: «Tagad mēs norēķināsimies!»

Un, to pateikusi, viņa pasmaidīja par šo savu joku un nez kāpēc nodrebēja ar visu augumu.

Venēcijā man sākās pleirīts. Acīm redzot, es vakarā biju apsaldējies, kad mēs braucām no stacijas uz «Hotel Bauer». Vajadzēja tūliņ pirmajā dienā likties gultā un nogulēt nedēļas divas. Katru rītu, kamēr biju slims, no savas istabas pie manis ieradās Zinaīda Fjodorovna, lai kopīgi dzertu kafiju, un pēc tam lasīja man priekšā franču un krievu grāmatas, kuras mēs bijām sapirkuši Vīnē. Šīs grāmatas es sen jau zināju, vai arī mani tās neinteresēja, bet manā tuvumā skanēja mīļa, laipna balss, un tāpēc viss to saturs pauda vienu: neesmu vientuļš. Viņa gāja staigāt, atgriezās savā gaiši pelēkajā tērpā, vieglu salmu cepuri galvā, priecīga, pavasara saules sasildīta, un, apsēdusies pie gultas, zemu noliekusies pie manas sejas, kaut ko stāstīja par Venēciju vai arī lasīja šīs grāmatas, un man bija labi.

Nakti man bija auksti, garlaicīgi, sāpēja krūtis, bet dienu es baudīju dzīvi, — labāku apzīmējumu nevar atrast. Spilgta, karsta saule, kas spīdēja atvērtajā logā un balkona durvīs, apakšā klaigas, airu plunkšķi, baznīcas zvani, dobjš lielgabala šāviens dienas vidū, pilnīgas brīvības jūsma darīja ar mani brīnumus; es jutu, ka man pieaug spēcīgi, plati spārni, kas nesa mani diezin kur. Bet cik jauki, cik daudz prieka brīžiem sniedza doma, ka blakus manai dzīvei tagad rit cita dzīve, ka esmu jaunas, skaistas un bagātas, taču vājas, apvainotas vientuļas būtnes kalps, sargs un draugs, viņai nepieciešams ceļabiedrs. Pat slimot patīkami, ja zini, ka ir cilvēki, kas gaida tevi izveseļojamies, kā gaida svētkus. Reiz es dzirdēju, kā viņa aiz durvīm sačukstējās ar manu ārstu, un pēc tam ienāca pie manis ar saraudātām acīm — tā patiesībā Jauna pazīme, — bet es biju aizkustināts, un man ap sirdi kļuva neparasti viegli.

Tad jau man atļāva iziet uz balkona. Saule un viegls jūras vējiņš veldzē un glāsta manu slimo augumu. Es raugos lejup uz sen pazīstamajām gondolām, kas peld ar sievišķīgu grāciju, līgani un lepni, it kā būtu dzīvas un justu visu šās oriģinālās, valdzinošās kultūras krāšņumu. Smaržo pēc jūras. Kaut kur skan stīgu mūzika un dzied divas balsis. Cik labi! Nekas nav līdzīgs tai Pēterburgas naktij, kad krita slapjš sniegs un es rupji situ kādam pa seju!

Ja paskatos tieši pāri kanālam, redzama jūrmala un pie apvāršņa saule ņirbina ūdens klaidu tik spilgti, ka acis sāp skatoties. Sirds tiecas pie mīļās, jaukās jūras, kurai esmu atdevis savu jaunību. Gribas dzīvot. Dzīvot un — vairāk neko!

Pēc divām nedēļām es varēju iet visur, kur vien patika. Man patika sēdēt saulgozī, klausīties laivinieku, neko nesaprast un veselām stundām skatīties uz mājiņu, kur pēc nostāstiem dzīvojusi Dezdemona, — naivs, skumīgs namiņš, jaunavīgu izskatu, viegls kā mežģine, tik viegls, ka, šķiet, to var nobīdīt no vietas ar vienu roku. Ilgi stāvēju pie Kanovas kapa un nenovērsu acis no skumīgā lauvas. Bet dodžu pilī mani vilināja tas kakts, kur ar melnu krāsu kādreiz bija notriepts nelaimīgais Marino Faljero. Es domāju, ka labi būt māksliniekam, dzejniekam, dramaturgam, bet, ja tas man nav aizsniedzams, tad kaut vai nodoties misticismam! Ak, pievienot šim bezrūpīgajam mieram un pieticībai, kas pilda dvēseli, kaut jel nedaudz ticības!

Vakarā mēs ēdām austeres, dzērām vīnu, vizinājāmies. Atceros, mūsu melnā gondola klusi līgojas uz vienas vietas, zem tās tikko dzirdami burbuļo ūdens. Vietvietām dreb un šūpojas zvaigžņu un malas uguņu atspīdums. Netālu no mums ar krāsainiem lukturiem apkārtā gondolā, kas atspoguļojas ūdenī, sēž ļaudis un dzied. Ģitāru, vijoļu, mandolīnu, sieviešu un vīriešu balsu skaņas dzirdamas tumsā, un Zinaīda Fjodorovna bāla, nopietnu, gandrīz skarbu seju sēž man blakus, cieši sakniebusi lūpas un sažņaugusi rokas. Viņa par kaut ko domā un nepakustina pat uzacis, un nedzird mani. Seja, poza, nekustīgais un neko neizteicošais skatiens un atmiņas, neiedomājami skumīgas, baismas un saltas kā sniegs, bet visapkārt gondolas, ugunis, mūzika, dziesma ar enerģisku, kaislīgu kliedzienu: «Jammo!… Jam-mo!…» — kādi dzīves kontrasti! Kad viņa tā sēdēja, rokas sažņaugusi, pārakmeņojusies, sāpju pilna, man šķita, ka mēs abi esam dalībnieki vecmodīgā romānā ar nosaukumu «Nelaimīgā», «Pamestā» vai tamlīdzīgi. Mēs abi: viņa — nelaimīga, pamesta, bet es — sirsnīgs, uzticīgs biedrs, sapņotājs un, ja gribat, lieks cilvēks, neveiksminieks, kas nespēj neko citu kā tikai kāsēt un sapņot, jā, un varbūt vēl sevi ziedot… bet kam vajadzīgi mani upuri? Un, ko tad ziedot, jājautā.

Pēc vakara pastaigas mēs katru reizi dzērām tēju viņas istabā un runājāmies. Mēs nebaidījāmies aiztikt vecas, vēl nesadzijušas brūces, — gluži otrādi, nezin kāpēc es izjutu tīksmi, kad stāstīju viņai par savu dzīvi pie Orlova vai vaļsirdīgi skāru attiecības, kas man bija zināmas un ko nevarēja no manis noslēpt.

—    Brīžiem es jūs neieredzēju, — es stāstīju. — Kad viņš gražojās, piekāpās un meloja, mani pārsteidza, kā gan jūs neko neredzat, nesaprotat, kad viss ir tik skaidrs. Skūpstāt viņam rokas, stāvat uz ceļiem, glaimojat .. .

—    Kad es… skūpstīju rokas un stāvēju uz ceļiem, es mīlēju … — viņa sarkdama atteica.

—    Vai patiesi bija tik grūti izprast viņa būtību? Tad ta sfinksa! Kambarkungs — sfinksa! Es jums neko nepārmetu, dievs pasarg, — es turpināju, juzdams, ka esmu parupjš, ka man nav aristokrātisma un tās smalkjūtības, kas tik ļoti vajadzīga, ja gadās pieskarties cita dvēselei; agrāk, pirms iepazinos ar viņu, es nejutu, ka man tās trūkst. — Bet kā gan jūs varējāt viņu neizprast? — es atkārtoju, bet jau klusāk un nedrošāk.

—    Jūs gribat teikt, ka nicināt manu pagātni, un jums ir taisnība, — viņa runāja stiprā satraukumā. Jūs piederat pie īpašas ļaužu šķiras, kurus nevar mērīt ar parasto mērauklu, jūsu morāles prasības ir sevišķi stingras, un, es saprotu, jūs nevarat piedot; es saprotu jūs, un, ja dažreiz arī runāju pretim, tad tas nenozīmē, ka man būtu citādi uzskati nekā jums; agrākās blēņas es runāju vienkārši tāpēc, ka vēl neesmu paspējusi novalkāt savas vecās drēbes un aizspriedumus. Es pati ienīstu un nicinu savu pagātni un Orlovu, un savu mīlu … Kas tā par mīlu? Tagad pat smiekli nāk par to, — viņa runāja, pieiedama pie loga un raudzīdamās lejā uz kanālu. — Visas tās mīlas tikai mulsina un apmiglo sirdsapziņu. Dzīves jēga ir vienīgi cīņā. Ar papēdi uzmīt neķītrai čūskai uz galvas, lai tā nokrakšķ. Tur ir jēga. Vienīgi tur — vai arī nekur nav jēgas.

Es viņai stāstīju garus nostāstus no savas pagātnes un attēloju savas paliesi brīnumainās dēkas. Bet par to pārvērtību, kas notikusi manī, es nebildu ne vārda. Viņa ikreiz ļoti uzmanīgi klausījās manī un interesantās vietās berzēja rokas it kā nožēlā, ka viņai vēl nav gadījies pārdzīvot tādas pašas dēkas, briesmas un priekus, bet tad pēkšņi nogrima domās, noslēdzās sevī, un es sapratu pēc sejas, ka viņa manī neklausās.

Aizvēru logus, kas bija vērsti pret kanālu, un jautāju, vai neiekurināl kamīnu.

—    Nē, nav vērts. Man nav auksti, — viņa atteica, vārgi smaidīdama, — esmu tikai gluži bez spēka. Vai zināt, man šķiet, ka es pēdējā laikā esmu kļuvusi briesmīgi gudra. Man tagad ir neparastas, oriģinālas domas. Kad, piemēram, es domāju par pagātni, par savu tagadējo dzīvi. . . un vispār par ļaudīm, tad viss saplūst kopā — manas pamātes tēlā. Viņa bija rupja, nekaunīgai egoiste, liekule, izvirtule un turklāt vēl morfiniste. Tēvs, vājš bezrakstura cilvēks, apprecēja manu māti naudas dēļ, un viņa nonīka ar diloni, bet šo savu otro sievu, manu pamāti, mīlēja kaislīgi, pašaizliedzīgi … Cik daudz man bija jācieš! Bet ko nu par to runāt! Nu, un tā, es saku, viss saplūst vienā tēlā … un man dusmas: kāpēc pamāte nomira? Gribētos tagad ar viņu sastapties! …

—    Kāpēc?

—    Tāpat, nezinu … — viņa atbildēja smiedamās, skaisti papurinādama galvu. — Ar labu naJcti! Veseļojieties! Tiklīdz atlabsiet, ķersimies pie mūsu jautājuma … Ir laiks.

Kad es, jau atvadījies, tvēru durvju rokturi, viņa jautāja:

—    Kā jums šķiet? Vai Poļa vēl arvien dzīvo pie viņa?

—    Droši vien.

Un es gāju uz savu istabu. Tā mēs nodzīvojām veselu mēnesi. Kādā miglainā pusdienlaikā, kad mēs abi stāvējām pie loga manā istabā, klusēdami raudzījāmies uz mākoņiem, kas cēlās no jūras, uz satumsušo kanālu, gaidīdami, ka nupat sāks gāzt lietus, un kad jau šaura, bieza lietus strēmele līdzīgi marlei aizsedza jūrmalu, mums abiem pēkšņi kļuva skumji. Tai pašā dienā mēs aizbraucām uz Florenci.

XVI

Tas atgadījās jau rudenī Nicā. Kādu rītu, kad iegāju viņas istabā, viņa sēdēja atzveltnī, pārlikusi vienu kāju pār otru, salīkusi, saplakusi, aizsegusi seju ar rokām, un raudāja rūgti, aizelsdamās, garie, nesukātie mati krita viņai uz ceļiem. Jūsma par brīnišķīgo, jauko jūru, ko tikko biju redzējis un par ko gribēju stāstīt, man pēkšņi pagaisa, un sirds aiz sāpēm sažņaudzās.

—    Kādēļ jūs raudat? — es jautāju; viņa atrāva vienu roku no sejas un pamāja, lai es izietu. — Nu, kādēļ? — atkārtoju un pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā noskūpstīju viņai roku.

—    Nē, nē, nekas! — viņa ātri atteica. — Ak, nekas, nekas … Ejiet prom … Redziet, es neesmu saģērbusies.

Izgāju briesmīgi apmulsis. Mans miers un labsajūta bija saindēti ar līdzcietību. Man briesmīgi gribējās nokrist pie viņas kājām, lūgt, lai viņa neraud viena pati, bet lai dalās ar mani savās bēdās, mierīgās jūras čalas manās ausīs skanēja kā drūms pareģojums, un es redzēju, ka nākotnē būs atkal asaras, bēdas un zaudējumi. Kādēļ, kādēļ viņa raud? — es jautāju, atcerēdamies viņas seju un ciešanu pilnās acis. Atcerējos, ka viņa ir uz grūtām kājām. Viņa centās slēpt savu stāvokli no ļaudīm un pati no sevis. Mājās viņa staigāja platā blūzē vai jaciņā ar pārlieku kuplām krokām uz krūtīm, bet, iedama kaut kur, tā iežņaudzās korsetē, ka pastaigājoties reizes divas paģība. Ar mani viņa nekad nerunāja par savu grūtniecību, un reiz, kad es ieminējos, ka būtu derīgi aprunāties ar ārstu, viņa pietvīka un neteica ne vārda.

Kad vēlāk iegāju, viņa bija jau apģērbusies un sasukājusies.

—    Nevajag, nevajag! — es teicu, redzēdams, ka viņa atkal tuvu raudām. — Labāk iesim uz jūru un parunāsimies!

—    Es nevaru runāt. Piedodiet, esmu tādā garastāvoklī, ka gribas būt vienai. Un, lūdzu, Vladimir Ivanovič, kad citreiz gribēsiet ienākt pie manis, tad iepriekš pieklauvējiet pie durvīm.

Tas «iepriekš» izskanēja kaut kā dīvaini, nesievišķīgi. Es aizgāju. Atgriezās nolādētais Pēterburgas noskaņojums, un visi mani sapņi sačokurojās un sakļāvās kā lapas no karstuma. Jutu, ka atkal esmu viens, ka starp mums nav tuvības. Es viņai esmu tas pats, kas, lūk, tur tai palmai tīmeklis, kas tai pieķēries neviļus un ko noraus un aiznesīs vējš. Es pastaigājos pa apstādījumiem, kur spēlēja mūzika, iegāju kazino; tur apskatīju izgreznotās, stipri sasmaržotās sievietes, un katra raudzījās uz mani tā, it kā gribētu teikt: «Tu esi vientuļš, ļoti jauki…» Pēc tam es izgāju uz terases un ilgi raudzījos uz jūru. Tālē pie apvāršņa nemanīja nevienas buras, kreisajā krastā mēļajā miglā kalni, dārzi, torņi, nami, pār visu mirdz saule, bet viss ir svešs, vienaldzīgs, juceklīgs …

XVII

Viņa joprojām nāca pie manis no rītiem kafiju dzert, bet pusdienas mēs vairs kopā neēdām; viņai ēst negriboties, un viņa pārtika tikai no kafijas, tējas un dažādiem niekiem, kā apelsīniem un karamelēm.

Valodas pa vakariem mēs vairs nerisinājām. Nezinu, kāpēc. Pēc tam kad es Zinaīdu Fjodorovnu biju ieraudzījis raudam, viņa sāka izturēties pret mani pavirši, nevērīgi, dažbrīd pat ar ironiju un nezin kāpēc mani uzrunāja «mans kungs». Tas, kas agrāk viņai šķita briesmīgs, dīvains, varonīgs un modināja skaudību un sajūsmu, tagad pavisam neaizkustināja, un, uzklausījusi mani, viņa parasti mazliet nožāvājās un teica:

— Jā, šo notikumu teika min, mans kungs, jā.

Gadījās pat tā, ka mēs nesalikāmies vairākas dienas. Dažreiz es kautri kā vainīgs pieklauvēju pie viņas durvlm — atbildes nav; klauvēju vēlreiz — klusums . .. Stāvu pie durvīm un klausos; garām iet istabene un salti paziņo: «Madame est partie.» Pēc tam es staigāju pa viesnīcas gaiteni turp un atpakaļ, turp un atpakaļ … Garām iet angļi, dāmas kuplām krūtīm, sulaiņi frakās. . . Un, ilgi vērojot garo, svītraino paklāju, kas stiepjas pa visu gaiteni, es saprotu, ka šās sievietes dzīvē man ir dīvaina, droši vien divkosīga loma un ka nav manos spēkos to grozīt; es steidzos savā istabā, iekritu gultā un domāju, domāju un nevaru neko izdomāt, un man ir skaidrs viens, ka man gribas dzīvot un, jo neglītāka, neinteresantāka, nejūtīgāka kļūst viņas seja, jo viņa man tuvāka un jo stiprāk un sāpīgāk es sajūtu mūsu radniecību. Lai es būtu «mans kungs», lai būtu šis vieglais, nievājošais tonis, lai būtu kā būdams, bet tikai nepamet mani, dārgā! Man tagad tik baigi vienam.

Pēc tam atkal izeju gaitenī, ar bailēm klausos … Es neēdu pusdienas, nemanu, kad iestājas vakars. Beidzot ap pulksten vienpadsmitiem atskan pazīstami soļi un pagriezienā pie kāpnēm parādās Zinaīda Fjodorovna.

—    Pastaigājaties? — viņa jautā, iedama garām. — Jums labāk vajadzētu iet laukā … Ar labu nakti!

—    Vai tad mēs vairs šodien neredzēsimies?

—    Šķiet, jau vēls. Bet kā nu vēlaties.

—   Sakiet — kur jūs bijāt? — es jautāju, ieiedams aiz viņas istabā.

—    Kur? Montekarlo, — viņa izvelk no kabatas kādus desmit zelta monētu gabalus un saka, — redziet, mans kungs. Laimēju. Ruletē.

—    Bet jums nevajag spēlēt.

—    Kāpēc ne? Es rīt atkal braukšu.

Iztēlojos, kā viņa ar pārvērstu, slimīgu seju, grūta, korsetē sažņaugta, stāv pie spēļu galda šaubīgu sieviešu, vājprātīgu veceņu barā, kas krīt uz zeltu kā mušas uz medus, atcerējos, ka viņa uz Montekarlo nez kāpēc braukusi slepus no manis .. .

—    Neticu jums, — es viņai reiz teicu. — Jūs nedrīkstat turp braukt.

—    Neuztraucieties! Daudz zaudēt es nevaru.

—    Runa nav par zaudējumu, — dusmīgi teicu.

—    Vai tad jums neienāca prātā, tur spēlējot, ka zelta spīdums, visas šīs sievietes — gan jaunas, gan vecas,— krupjē, visa apkārtne, ka tas viss ir neķītra, riebīga zaimošanās par strādnieku darbu, par asins sviedriem?

—    Ko citu lai šeit iesāk, ja nenododas spēlei? — viņa jautāja. — Kā strādnieku darbu, tā asins sviedrus — šo retoriku atlieciet uz citu reizi, bet tagad, ja nu esat sācis, tad atļaujiet man turpināt — atļaujiet man tieši jautāt: ko lai es šeit daru, ko darīšu turpmāk?

—    Ko darīt? — teicu, plecus paraustīdams. — Uz šo jautājumu tā uzreiz nevar atbildēt.

—    Es lūdzu atklātu atbildi, Vladimir Ivanič! — Zinaīda Fjodorovna teica, un viņas seja kļuva dusmīga.

—     Reiz nu esmu uzdrošinājusies uzdot jums šo jautājumu, tad ne jau tāpēc, lai dzirdētu frāzes, kas neko neizsaka. Es jums jautāju, — viņa turpināja, dauzīdama ar delnu pa galdu, it kā takti sizdama, — ko es šeit lai daru? Un ne tikai šeit Nicā, bet vispār?

Es klusēju un skatījos pa logu uz jūru. Mana sirds drausmīgi dauzījās.

—    Vladimir Ivanič, — viņa teica, klusi un saraustīti elpodama; viņai bija grūti runāt. — Vladimir Ivanič, ja jūs pats neticat savam mērķim, ja jūs nedomājat pie tā atgriezties, tad kāpēc … kāpēc jūs mani atvilkāt šurp no Pēterburgas? Kāpēc solījāt un kāpēc modinājāt manī neprātīgas cerības? Jūsu uzskati ir mainījušies, jūs esat kļuvis cits cilvēks, un neviens par to jūs nevaino — mūsu pārliecība ne vienmēr mūsu varā, bet. . . Vladimir Ivanič, dieva dēļ, kāpēc jūs neesat patiess? — pienākdama pie manis, viņa klusi turpināja.

—     Kad es visus šos mēnešus sapņoju vaļējām acīm, murgoju, sajūsminājos par saviem plāniem, citādi pārkārtoju savu dzīvi, tad kāpēc jūs man neteicāt patiesību, bet klusējāt vai arī uzmudinājāt ar nostāstiem un izturējāties tā, it kā pilnīgi justu man līdzi? Kāpēc? Kam tas bija vajadzīgs?

—    Grūti atzīties, ka esi bankrotējis, — teicu atgriezdamies, taču viņā neskatīdamies… — Jā, es neticu, esmu noguris, zaudējis dūšu . .. Grūti būt vaļsirdīgam, briesmīgi grūti, un es klusēju. Nedod dievs nevienam to pārdzīvot, ko es pārdzīvoju!

Man šķita, ka tūliņ sākšu raudāt, un es apklusu.

—    Vladimir Ivanič, — viņa teica un saņēma mani pie abām rokām. — Jūs esat daudz pārdzīvojis un izcietis, zināt vairāk nekā es; padomājiet nopietni un pasakiet: ko man darīt? Pamāciet mani! Ja jums pašam vairs nav spēka iet un vest sev līdzi citus, tad vismaz parādiet, kurp man iet! Saprotiet taču, es esmu dzīvs cilvēks, kas jūt un domā. Nonākt kļūmīgā stāvoklī . . . tēlot nejēdzīgu lomu . . . man tas ir grūti. Es nepārmetu, nevainoju jūs, bet tikai lūdzu.

Ienesa tēju.

—    Kā tad ir? — Zinaīda Fjodorovna jautāja, pasniegdama man tēju. — Ko jūs man teiksiet?

—    Nav jau tik vien gaismas kā tā, kas iespīd pa logu, — es atbildēju. — Arī bez manis ir cilvēki, Zinaīda Fjodorovna.

—    Nu, tad parādiet man tos! — viņa ātri iesaucās.

—   Es to vien lūdzu no jums.

—    Un vēl gribu teikt, — es turpināju, — kalpot idejai var ne tikai kādā vienā darba laukā. Ja gadās kļūdīties, vilties par ko vienu, var atrast ko citu. Ideju pasaule ir plaša un neizsmeļama.

—    Ideju pasaule! — viņa pateica un ar izsmieklu paskatījās man sejā. — Labāk jau liksim mierā… ko nu tur …

Viņa pietvīka.

—    Ideju pasaule! — viņa atkārtoja un nosvieda salveti, un viņas seja kļuva dusmīga, tajā vīdēja riebums.

—    Redzu, ka visas jūsu skaistās idejas ved pie viena neizbēgama, nepieciešama soļa: man jākļūst par jūsu mīļāko. Lūk, kas vajadzīgs! Kalpot idejai un nebūt par mīļāko tik godīgam, tik idejiskam cilvēkam — nozīmē nesaprast idejas. Jāsāk ar to . . . tas ir, ar mīļāko, bet pārējais nāks pats no sevis.

—    Jūs esat uztraukta, Zinaīda Fjodorovna, — es teicu.

—    Nē, esmu vaļsirdīga! — viņa iesaucās, smagi elpodama. — Esmu vaļsirdīga!

—   Varbūt jūs esat vaļsirdīga, bet jūs maldāties, un man sāpīgi jūsos klausīties.

—    Es maldoties! — viņa iesmējās. — Lai nu kas to teiktu,'tikai ne jūs, mans kungs! Kaut arī es jums likšos nesmalkjūtīga, cietsirdīga — vienalga, jūs mīlat mani? Taču mīlat?

Es paraustīju plecus.

—    Jā, raustiet vien plecus! — viņa turpināja ar izsmieklu. — Kad jūs bijāt slims, es dzirdēju, kā jūs murgojāt, un tad pastāvīgi šīs dievinošās acis, nopūtas, rātnās sarunas par tuvumu, dvēseles radniecību … Bet, galvenais, kāpēc jūs līdz šim nebijāt vaļsirdīgs? Kāpēc jūs slēpāt to, kas ir, bet runājāt par to, kā nav? Būtu jūs teicis pašā sākumā, kādas idejas patiesībā jums lika mani atvest šurp no Pēterburgas, tad es vismaz zinātu. Būtu noindējusies toreiz, kā jau vēlējos, un nebūtu tagad šās apnicīgās komēdijas… Ai, ko nu runāt! — Viņa atmeta ar roku un apsēdās.

—    Jūs runājat tādā tonī, it kā turētu mani aizdomās par negodīgiem nolūkiem, — es apvainojos.

—    Labi jau, labi! Nav vērts! Es neturu jūs aizdomās par kaut kādiem nolūkiem, bet gan par to, ka jums nekādu nolūku nav bijis. Ja jums tie bijuši, gan jau es tad zinātu. Izņemot idejas un mīlu, jums nekā nav bijis. Tagad idejas un mīla, bet nākotnē — es mīļākās lomā. Tā tas notiek dzīvē un romānos. . . Jūs viņu lamājāt, — viņa teica, uzsizdama ar delnu uz galda, — bet gribot negribot jāpiekrīt viņa viedoklim. Ne jau velti viņš nicina visas šīs idejas.

—    Viņš nevis nicina idejas, bet baidās no tām! — es iesaucos. — Viņš ir gļēvulis un melis.

—    Būs jau labi! Viņš ir gļēvulis, melis un pievīla mani, bet jūs? Atvainojiet par vaļsirdību: kas jūs esat? Viņš mani pievīla un Pēterburgā pameta likteņa varā, bet jūs mani pievīlāt un pamētāt šeit. Viņš pie meliem vismaz nepina klāt idejas, bet jūs …

—    Dieva dēļ, kāpēc jūs visu to runājat? — es šausmās iesaucos un, rokas lauzīdams, ātri piegāju pie viņas. — Nē, Zinaīda Fjodorovna, nē, tas ir cinisms, nevar tā izsamist, uzklausiet mani, — es turpināju, pieķerdamies pie domas, kas pēkšņi neskaidri pazibēja man galvā un, šķiet, spēja mūs abus glābt. — Paklausieties! Savā mūžā esmu daudz cietis, tik daudz, ka tagad atceroties galva reibst, un tagad es ar prātu, ar savu izsāpējušo dvēseli esmu sapratis, ka cilvēkam nav nekādas dzīves jēgas vai arī tā slēpjas vienīgi pašaizliedzīgā mīlā pret savu tuvāko. Lūk, pēc kā mums jātiecas, tā ir mūsu dzīves jēga! Tā ir mana ticība!

Es vēl gribēju runāt par žēlsirdību, par visa piedošanu, bet mana balss pēkšņi sāka skanēt neīsti, un es samulsu.

—    Man gribas dzīvot! — vaļsirdīgi teicu. — Dzīvot, dzīvot! Es gribu mieru, klusumu, gribu siltumu, šo jūru, jūsu tuvumu. Ai, kā es gribētu iedvest arī jums šo kaislo dzīvības alku! Jūs tikko runājāt par mīlu, bet man pietiktu tikai ar jūsu tuvumu, jūsu balsi, sejas izteiksmi. ..

Viņa pietvīka un teica ātri, lai man neļautu runāt:

—   Jūs mīlat dzīvi, bet es to ienīstu. Tātad mums šķirti ceļi.

Viņa ielēja sev tēju, taču nepieskārās tai, iegāja guļamistabā un nolikās gultā.

—    Domāju, būs labāk, ja mēs metīsim pie malas šo sarunu, — viņa teica no turienes. — Visu esmu zaudējusi, un man nekā nevajag … Ko nu tur vairs runāt!

—    Nē, vēl viss nav zaudēts!

—    Būs jau labi! … Es visu zinu! Apnicis . .. Pietiek!

Brīdi stāvēju, tad sāku staigāt no viena kakta otrā

un izgāju gaitenī. Kad pēc tam vēlu naktī piegāju pie viņas durvīm, skaidri sadzirdēju raudas.

Otras dienas rītā sulainis, pasniegdams man drēbes, ar smaidu paziņoja, ka kundze no 13. istabas dzemdē. Steigā saģērbos un, šausmās pamiris, steidzos pie Zinaīdas Fjodorovnas. Viņas istabā atradās ārsts, vecmāte un pavecāka krievu dāma no Ilarkovas, kuru sauca par Darju Mihailovnu. Oda pēc ētera pilieniem. Tikko pārkāpu pār slieksni, no istabas, kur viņa gulēja, atskanēja kluss, žēls vaids, un, it kā to vējš būtu atnesis no Krievijas, es atcerējos Orlovu, viņa ironiju, Poļu, Ņevu, sniega pārslas, pēc tam ratus bez kāju segas, pareģojumu, ko biju izlasījis saltajās rīta debesīs, un izmisuma pilno saucienu: «Ņina! Ņina!»

—    Ieejiet pie viņas! — dāma teica.

Iegāju pie Zinaīdas Fjodorovnas ar tādām jūtām, it kā es būtu bērna tēvs. Viņa gulēja ar aizvērtām acīm, vāja,» bāla, baltā aubītē ar mežģinēm. Atceros, viņas sejā bija divas izteiksmes: viena salta, vienaldzīga, kūtra, otra — bērnišķīga un bezpalīdzīga, ko tai piešķīra baltā cepurīte. Viņa nedzirdēja mani ienākam, varbūt dzirdēja gan, bet nepievērsa man uzmanību. Es stāvēju, raudzījos un gaidīju.

Tad viņas seja saviebās aiz sāpēm, viņa atvēra acis un sāka skatīties griestos, it kā pūlēdamās aptvert, kas ar viņu noticis . . . Viņas sejā pavīdēja riebums.

—    Slikti, — viņa nočukstēja.

—    Zinaīda Fjodorovna, — klusu pasaucu.

Viņa vienaldzīgi, kūtri paskatījās uz mani un aizvēra acis. Es brīdi pakavējos un izgāju.

Nakti Darja Mihailovna man pateica, ka piedzimusi meitenīte, bet ka dzemdētāja bīstamā stāvoklī; pēc tam varēja dzirdēt, kā skraida pa gaiteni un trokšņo. Pie manis atkal ienāca Darja Mihailovna un ar izmisušu seju, rokas lauzīdama, teica:

—   Ai, tas ir šausmīgi! Ārsts domā, ka viņa iedzērusi indi! Ak, cik nelabi šeit uzvedas krievi!

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku Zinaīda Fjodorovna nomira.

XVIII

Bija pagājuši divi gadi. Apstākļi grozījušies, es atkal aizbraucu uz Pēterburgu un tur varēju dzīvot neslēpdamies. Es vairs nebaidījos just un izradīt savas jūtas un biju pilnīgi pārņemts ar tēva jeb, pareizāk sakot, ar pielūgsmes jūtām, kādas manī bija pamodinājusi Soņa, Zinaīdas Fjodorovnas meita. Es viņu pats ēdināju, mazgāju, liku gulēt, veselām naktīm nenovērsu no viņas acis un aiz bailēm drebēju, kad man šķita, ka aukle var viņu nomest zemē. Manas alkas pēc parastu, vienkāršu ļaužu dzīves laika ritējumā kļuva arvien spēcīgākas un prasīgākas, bet lielie sapņi apstājās pie Soņas, it kā būtu atraduši viņā tieši to, kas man vajadzīgs. Šo meiteni es neprātīgi mīlēju. Viņā redzēju savas dzīves turpinājumu, un man ne tikai šķita, bet

es jutu, gandrīz ticēju, ka tad, kad beidzot nokratīšu no sevis šo garo, kaulaino, bārdaino miesu, tad dzīvošu šajās zilajās actiņās, gaišajos, mīkstajos, zīdam līdzīgajos matiņos un šajās tuklajās, sārtajās rociņās, kas tik mīļi glauda manu seju un apkampj manu kaklu.

Soņas liktenis mani biedēja. Viņas tēvs bija Orlovs, dzimšanas apliecībā viņa saucās par Krasnovsku, bet vienīgais cilvēks, kurš zināja par viņas eksistenci un kuru tas interesēja, tas ir, es, jau dzīvoja sava mūža pēdējās dienas. Par meiteni vajadzēja nopietni padomāt.

Nākamajā dienā pēc atbraukšanas Pēterburgā devos pie Orlova. Durvis atvēra resns vecis ar rudu vaigubārdu, bez ūsām, acīm redzot, vācietis. Poļa, kas kopa viesistabu, mani nepazina. Toties Orlovs tūliņ pazina.

—   A, dumpinieka kungs! — tas teica, ziņkārīgi manī raudzīdamies un smiedamies. — Kādi vēji jūs atpūtuši?

Viņš nemaz nebija pārvērties: tā pati labi koptā, nepatīkamā seja, tā pati ironija. Un uz galda, tāpat kā agrāk, gulēja jauna grāmata ar tur ieliktu ziloņkaula nazi. Laikam pirms manas atnākšanas bija lasījis. Viņš mani nosēdināja, piedāvāja cigāru un ar pieklājību, kas piemīt tikai labi audzinātiem ļaudīm, slēpdams nepatīkamo sajūtu, ko viņā izraisīja mana seja un vājais augums, garām ejot piezīmēja, ka es nemaz neesot pārvērties un ka mani viegli pazīt, lai gan biju apaudzis ar bārdu. Parunājām par laiku, par Parīzi. Lai ātrāk atkratītos no grūtā, neizbēgamā jautājuma, kas mocīja gan viņu, gan mani, viņš jautāja:

—    Zinaīda Fjodorovna nomira?

—    Jā, nomira, — es atbildēju.

—    Vai dzemdībās?

—   Jā, dzemdībās. Ārstam gan bija aizdomas, ka nāvi izsaucis cits iemesls, bet… Kā jums, tā man mierīgāk domāt, ka viņa mirusi dzemdībās.

Aiz pieklājības viņš nopūtās un brīdi klusēja. Pārlidoja klusuma eņģelis.

—   Jā-ā. Bet pie manis viss pa vecam, nav nekādu sevišķu pārmaiņu, — viņš dzīvi ierunājās, ieraudzījis, ka es apskatu kabinetu. — Tēvs, kā jūs zināt, atvaļinājies un dzīvo mierīgi, bet es dienu turpat. Vai Pekarski atceraties? Viņš tāds pats kā agrāk. Gruzins pagājušajā gadā nomira ar difteriju .. . Nu . . . Kukuškins dzīvs un bieži atceras jūs. Jā, — Orlovs turpināja, kautrīgi acis nolaizdams, — kad Kukuškins uzzināja, kas jūs esat, tad visur sāka stāstīt, it kā jūs būtu viņam uzbrucis, gribējis nogalināt un viņš tik tikko izglābies.

Es klusēju.

—    Agrākie kalpi neaizmirst savus kungus . . . Tas ļoti jauki no jūsu puses, — Orlovs jokoja. — Bet varbūt vēlaties vīnu vai kafiju? Likšu, lai uzvāra.

—    Nē, paldies. Ierados pie jums ļoti svarīgā jautājumā, Georgij Ivanovič.

—    Man nav lielas patikas runāt par svarīgiem jautājumiem, bet jums esmu gatavs pakalpot. Ko teiksiet?

—    Redziet, — es iesāku uztraukdamies, — pie manis šobrīd atrodas nelaiķes Zinaīdas Fjodorovnas meita . . . Līdz šim es viņu audzināju, bet, kā redzat, ja ne šodien, tad rīt varu pārvērsties par tukšu skaņu. Man gribētos mirt ar domu, ka viņa apgādāta.

Orlovs mazliet pietvīka, sabozās un skarbi, ātri paskatījās manī. Nepatīkamu iespaidu uz viņu atstāja ne tik daudz «svarīgais jautājums» kā mani vārdi par pārvēršanos tukšā skaņā, par nāvi.

—    Jā, par to jāpadomā, — viņš teica, aizsegdams acis kā no saules. — Pateicos jums! Jūs teicāt: meitene?

—    Jā, meitene. Jauka meitene!

—   Tā. Tas, protams, nav šunelis, bet cilvēks … saprotams, nopietni jāpadomā. Esmu gatavs palīdzēt un … un pateicos jums.

Viņš piecēlās, nagus košļādams, pastaigāja un apstājās pie gleznas.

—    Par to jāpadomā, — viņš dobji teica, stāvēdams ar muguru pret mani. — Šodien apmeklēšu Pekarski un palūgšu, lai viņš aizbrauc pie Krasnovska. Domāju, ka Krasnovskis ilgi nestīvēsies un būs ar mieru paņemt šo meiteni.

—    Bet, atvainojiet, nesaprotu, kāda te daļa Krasnovskim, — es teicu, arī pieceldamies un pieiedams pie gleznas kabineta otrā galā.

—   Ceru, ka meitenei ir viņa uzvārds! — Orlovs teica.

—    Jā, varbūt pēc likuma viņam būtu jāņem pie sevis šis bērns, es to nezinu, bet es neatnācu pie jums, Georgij Ivanič, lai runātu par likumiem.

—    Jā, jā, jums taisnība, — viņš dzīvi pievienojās. — Es, šķiet, runāju aplamības. Bet jūs neuztraucieties. Mēs visu apspriedīsim un vienosimies. Sā vai tā, šā vai tā, bet gan jau šis kutelīgais jautājums tiks atrisināts. Pekarskis visu nokārtos. Esiet tik laipns un atstājiet savu adresi, un es jums nekavējoties paziņošu lēmumu, kādu mēs pieņemsim. Kur jūs dzīvojat?

Orlovs pierakstīja manu adresi, nopūtās un ar smaidu teica: — Ak radītāj, tās gan ir mokas par tēvu mazai meitai būt! Bet Pekarskis visu nokārtos. Šim vīram gudra galva. Vai jūs ilgi nodzīvojāt Parīzē?

—    Kādus divus mēnešus.

Mēs kādu brīdi klusējām. Orlovs, acīm redzot, baidījās, ka es atkal sākšu runāl par meiteni, un, lai novirzītu manu uzmanību uz citu pusi, teica:

—    Jūs droši vien esat aizmirsis savu vēstuli. Bet es to glabāju. Saprotu jūsu toreizējo noskaņojumu un, jāatzīstas, cienīju šo vēstuli. Nolādētās aukstās asinis, aziats, zirdziskie smiekli — tas ļoti jauki un raksturīgi, — viņš turpināja, ironiski smaidīdams. — Galvenā doma šķiet tuva patiesībai, lai gan varētu strīdēties bez gala. Tas ir, — viņš sastomījās, — strīdēties ne ar pašu domu, bet ar jūsu attieksmi pret jautājumu, teiksim, ar jūsu temperamentu. Jā, mana dzīve ir nenormāla, samaitāta, nekur neder, un jaunu dzīvi sākt man traucē bailes, — tur jums pilnīga taisnība. Bet ņemt to tik tuvu pie sirds, uztraukties un krist izmisumā, kā jūs to darāt, — tas nekur neder, tur jums nav taisnība.

—    Dzīvs cilvēks nevar neuztraukties un nekrist izmisumā, ja redz, ka pats iet bojā un viņam apkārt iet bojā citi.

•— Vai to kāds saka! Es nebūt nesludinu vienaldzību, es tikai gribu objektīvi izturēties pret dzīvi. Jo objektīvāk, jo mazāk riska kļūdīties. Jāraugās lietas būtībā, un jāmeklē katras parādības pirmcēlonis. Mēs esam vāji, nolaidušies, beidzot, paklīduši, mūsu paaudze viscaur sastāv no neirastēniķiem un gauduļiem, mēs to vien zinām kā runāt par nogurumu un pārpūlēšanos,

bet tur neesat vainīgs ne jūs, ne es: mēs esam pārāk sīki, lai no mūsu iegribas būtu atkarīgs veselas paaudzes liktenis. Jādomā, ka šeit daudz dziļāki un nozīmīgāki iemesli, kam no bioloģiskā viedokļa solīdāka laison d'etie. Mēs esam neirastēniķi, saīguši cilvēki, atkritēji, bet var jau būt, ka tas vajadzīgs un derīgs tām paaudzēm, kas dzīvos pēc mums. Ne mals nekrīt no galvas bez debesu tēva gribas, — citiem vārdiem, dabā un cilvēku sabiedrībā nekas nenotiek tāpat vien. Viss ir pamatots un nepieciešams. Bet, ja tā, tad kāpēc gan mums sevišķi uztraukties un rakstīt izmisuma pilnas vēstules?

—    Tā jau gan, — es padomājis atbildēju. — Ticu, nākamajām audzēm būs vieglāk un tās labāk redzēs; tās izlietos mūsu pieredzi. Bet gribas taču dzīvot neatkarīgi no nākamajām audzēm un ne tikai viņu labad. Cilvēks dzīvo tikai vienu reizi, un gribas nodzīvot drošsirdīgi, ar jēgu, skaisti. Gribas tēlot redzamu, patstāvīgu, cēlu lomu, gribas veidot vēsturi, lai tām pašām nākamajām audzēm nebūtu tiesības teikl par kādu no mums: tas bija niecīgs cilvēks vai vēl kas ļaunāks . . . Ticu, ka tas, kas notiek ap mums, ir mērķtiecīgs un nepieciešams, bet kāda man daļa gar šo nepieciešamību, kāpēc lai ielu bojā mans «es»?

—   Nu, ko lai dara? — Orlovs nopūtās, pieceldamies un it kā likdams saprast, ka mūsu saruna jau beigusies.

Es paņēmu platmali.

—    Tikai pusstundu pasēdējām, bet cik daudz jautājumu izšķīrām, ja tā padomā! — Orlovs teica, pavadīdams mani priekšnamā. — Es lad nu parūpēšos par to . . . Šodien pat tikšos ar Pekarski. Esiet bez rūpēm!

Viņš apstājās, gaidīdams, kamēr apģērbšos, un, acīm redzot, priecājās, ka es tūliņ aiziešu.

—   Georgij Ivanič, atdodiet manu vēstuli! — es teicu.

—    Lūdzu!

Viņš iegāja kabinetā un pēc brīža atgriezās ar vēstuli. Pateicos un aizgāju.

Nākamajā dienā es no viņa saņēmu zīmīti. Viņš mani apsveica ar jautājuma labvēlīgu atrisinājumu. Pekarskim ir kāda pazīstama kundze, viņš rakstīja, kas tur pansiju, kaut ko līdzīgu bērnudārzam, kur pieņem pat ļoti mazus bērnus. Uz šo kundzi var pilnīgi paļauties, bet, pirms ar to salīgst, vajadzētu aprunāties ar Krasnovski — to prasa formalitātes. Viņš ieteica man tūliņ doties pie Pekarska un pie tā paša paņemt līdzi dzimšanas apliecību, ja tāda būtu. «Palieku, Jūs patiesi cienīdams, Jūsu padevīgais kalps . . .»

Es lasīju šo vēstuli, bet Soņa sēdēja uz galda un raudzījās manī uzmanīgi, acis nemirkšķinādama, it kā zinātu, ka izšķiras viņas liktenis.

LIELAIS VOLODJA UN MAZAIS VOLODJA

—    Laidiet mani, es pati gribu braukt! Es sēdīšos blakus važonim! — Sofija Ļvovna sauca. — Važon, pagaidi, es sēdīšos pie tevis uz bukas.

Viņa stāvēja kamanās, bet viņas vīrs Vladimirs Ņikitičs un bērnības draugs Vladimirs Mihailičs turēja Sofiju Ļvovnu aiz rokām, lai viņa nenokristu. Trijjūgs trauca ātri uz priekšu.

—    Es teicu, ka viņai nevajadzēja dot konjaku, — Vladimirs Ņikitičs īgni čukstēja savam ceļabiedram. — Esi tu gan, tik tiešām!

Pulkvedis no pieredzes zināja, ka tādām sievietēm kā viņa sieva Sofija Ļvovna pēc vētrainas, mazliet ieskurbas jautrības parasti sākas histēriski smiekli un pēc tam raudas. Viņš baidījās, ka tagad, kad pārbrauks mājās, nevarēs vis gulēt, bet būs jānoņemas ar kompresēm un pilieniem.

—    Tprr! — Sofija Ļvovna kliedza. — Es gribu braukt!

Viņa bija patiesi līksma un gavilēja. Pēdējo divu mēnešu laikā kopš pašas kāzu dienas viņu mocīja doma, ka apprecējusies ar pulkvedi Jagiču aiz aprēķina un, tā sakot, par dйpit, šodien turpretim ārpilsētas restorānā viņa beidzot bija pārliecinājusies, ka kaisli mīl to. Ar visiem saviem piecdesmit četriem gadiem viņš bija tik slaids, veikls, lokans, tik jauki jokoja un dziedāja līdzi ar čigānietēm. Tiešām, vecie vīri tagad tūkstoškārt interesantāki par jaunajiem, un liekas, it kā vecums un jaunība būtu mainījušies lomās. Pulkvedis divi gadi vecāks par viņas tēvu, bet vai šim apstāklim var būt kāda nozīme, ja, vaļsirdīgi runājot, dzīvotspēka, možuma un svaiguma pulkvedī ir neizmērojami vairāk nekā viņā pašā, kaut arī viņai tikai divdesmit trīs gadi?

«Ai mans mīļais!» viņa domāja. «Brīnišķīgais!»

Restorānā viņa bija arī pārliecinājusies, ka no senajām jūtām viņas sirdī nav atlikusi ne dzirksts. Pret bērnības draugu Vladimiru Mihailiču jeb vienkārši Volodju, ko viņa vēl vakar mīlēja līdz ārprātam, līdz izmisumam, viņa tagad jutās pavisam vienaldzīga. Šovakar visu laiku tas viņai šķita apātisks, miegains, neinteresants, niecīgs, un aukstasinība, ar kuru tas parasti vairās maksāt restorāna rēķinus, šoreiz viņu satrauca, un viņa tikko savaldījās, lai tam nepasacītu: «Ja esat nabags, sēdiet mājās.» Maksāja pulkvedis viens pats.

Varbūt tāpēc, ka gar acīm viņai zibēja koki, telegrāfa stabi un kupenas, viņai šaudījās galvā visdažādākās domas. Viņa domāja: restorānā samaksāts simt divdesmit rubļu rēķins, čigāniem simts, un rīt viņa, ja iegribēsies, var izsviest vējā kaut tūkstoš rubļu, bet priekš diviem mēnešiem, pirms kāzām, viņai pašai nebija ne trīs rubļu, un katrs nieks bija jālūdz no tēva. Kāda pārmaiņa dzīvē!

Domas viņai jaucās, un Sofija Ļvovna atcerējās, ka pulkvedis Jagičs, viņas tagadējais vīrs, toreiz, kad viņai bija gadu desmit, lakstojās ap krustmāti un mājās visi runāja, ka viņš to pazudinājis, un tiešām krustmāte bieži vien nāca pusdienās saraudātām acīm un allaž kaut kur brauca, un par viņu mēdza sacīt, ka viņa, nabadzīte, nezinot, kur likties. Toreiz pulkvedis bija ļoti skaists, un viņam bija ārkārtīga piekrišana sieviešu sabiedrībā, tā ka viņu pazina visa pilsēta, un par viņu mēdza sacīt, it kā pulkvedis ik dienas braucot vizītēs pie savām pielūdzējām kā ārsts pie slimniekiem. Arī tagad, pat par spīti sirmajiem matiem, grumbām un acenēm, reizēm viņa kalsnā seja, it sevišķi profilā, liekas daiļa.

Sofijas Ļvovnas tēvs bija kara ārsts un kādreiz kalpojis vienā pulkā ar Jagiču. Arī Volodjas tēvs bija kara ārsts un arī kādreiz kalpojis vienā pulkā ar viņas tēvu un Jagiču. Par spīti mīlas dēkām, kas bieži vien bija ļt>ti sarežģītas un satraucošas, Volodja mācījās lieliski; viņš beidza universitāti ar loti labām sekmēm un tagad bija izraudzījies par savu specialitāti ārzemju literatūru un, kā runā, rakstot disertāciju. Viņš dzīvo kazarmās pie sava tēva, kara ārsta, un viņam nav savas naudas, kaut gan viņš jau trīsdesmit gadu vecs. Bērnībā Sofija Ļvovna un Volodja dzīvoja katrs savā dzīvoklī, bet zem viena jumta, un viņš bieži nāca pie viņas spēlēt klavieres, un viņus abus kopā mācīja dejot un runāt franciski; bet, kad viņš pieauga un kļuva slaids, ļoti skaists jauneklis, viņa sāka kautrēties, tad neprātīgi iemīlēja viņu un mīlēja līdz pašam pēdējam laikam, kamēr apprecējās ar Jagiču. Viņam arī bija neparasta piekrišana sieviešu sabiedrībā, gandrīz vai kopš četrpadsmit gadu vecuma, un dāmas, kas viņa dēļ pievīla savus vīrus, attaisnojās ar to, ka Volodja esot mazs. Par viņu nesen kāds stāstīja, it kā viņš, būdams students, dzīvojis numurētās istabās netālu no universitātes un ikreiz, kad kāds pieklauvējis pie viņa istabas, aiz durvīm atskanējuši viņa soļi un pēc tam atvainošanās pusbalsī: «Pardon, je ne suis pas seul.» Jagičs bija par viņu sajūsmināts un svētīja viņu turpmākiem darbiem kā Deržavins Puškinu, un, acīm redzot, labi ieredzēja. Viņi abi veselām stundām klusēdami spēlēja biljardu vai piketu, un, ja Jagičs brauca kaut kur trijjūgā, viņš ņēma līdzi ar Volodju, un savas disertācijas noslēpumus Volodja uzticēja vienīgi Jagičam. Pirmajā laikā, kad pulkvedis bija jaunāks, viņiem bieži vien gadījās būt sāncenšiem, bet viņi nekad nebija viens uZ otru greizsirdīgi. Sabiedrībā, kur viņi mēdza kopā ierasties, Jagičs bija iesaukts par lielo Volodju, bet viņa draugs par mazo Volodju.

Kamanās bez lielā Volodjas, mazā Volodjas un Sofijas Ļvovnas atradās vēl viena persona — Margarita Aleksandrovna jeb, kā visi viņu sauca, Rita, Jagiča kundzes māsīca, jau vairāk nekā trīsdesmit gadu veca jaunava, kas bija ļoti bāla, melnām uzacīm, ar pince-nez un pīpēja papirosus bez mitēšanās, pat stiprā salā; viņai vienmēr uz krūtīm un ceļgaliem bija pelni. Viņa runāja caur degunu, stiepdama katru vārdu, bija vēsa, varēja dzert liķierus un konjaku, cik uziet, un nepiedzērās, stāstīja vienmulīgi bezgaumīgi divdomīgas anekdotes. Mājās viņa no līta līdz vakaram lasīja biezus žurnālus, apbārstīdama tos pelniem, vai ari ēda saldētus ābolus.

—   Soņa, beidz trakot, — viņa dziedoši teica. — Tiešām, tas kļūst pat mujķīgi.

Tā kā tuvojās aizkārtne, trijjūgs sāka braukt lēnāk, pazibēja mājas un cilvēki, un Sofija Ļvovna aprima, piekļāvās vīram un visa iegrima savās domās. Mazais Volodja sēdēja iepretim. Tagad jau jautrajām, vieglajām domām sāka piejaukties arī drūmas. Viņa domāja: šim cilvēkam, kas sēž pretim, ir zināms, ka viņa Volodju mīlējusi, un viņš, protams, noticējis valodām, ka viņa apprecējusies ar pulkvedi par dйpit. Sofija Ļvovna vēl ne reizes nebija tam atzinusies savā mīlā, negribēja, ka tas zina, un slēpa savas jūtas, bet no mazā Volodjas sejas bija redzams, ka tas viņu lieliski saprot, — un viņas patmīlība cieta. Bet visvairāk Sofiju Ļvovnu pazemoja tas, ka pēc kāzām šis mazais Volodja pēkšņi sāka pievērst viņai uzmanību, kas agrāk nekad nebija noticis, augas stundas sēdēja ar viņu, klusēdams vai niekus pļāpādams, un tagad kamanās, ar viņu nesarunājoties, viegli uzmina viņai uz kājas un spieda roku; acīm redzot, viņam tikai vajadzēja, lai viņa apprecētos; un bija acīm redzams, ka Volodja nicina viņu un ka viņa modina Volodjā tikai zināma veida interesi kā viegla un ne visai godīga sieviete. Un, kad viņas sirdī gaviles un mīla uz vīru jaucās ar pazemojuma un apvainota lepnuma jūtām, viņu pārņēma pārgalvība, un tad gribējās sēsties uz bukas, kliegt, svilpt. . .

Tieši tai brīdī, kad viņi brauca garām sieviešu klosterim, sāka skanēt lielais, tūkstoš pudu smagais zvans. Rita pārmeta krustu.

'— $ai klosterī ir mūsu Oļa, — Sofija Ļvovna noteica, arī pārmeta krustu un nodrebēja.

—    Kādēļ viņa iestājās klosterī? — pulkvedis jautāja.

—    Par dйpit, — nikni atbildēja Rita, kā redzams, tēmēdama uz Sofijas Ļvovnas laulībām ar Jagiču. — Tagad šis par dйpit modē. Izaicinājums visai pasaulei.

Viņa bija liela smējēja, ārkārtīga koķete, viņai patika tikai balles un kavalieri, un pēkšņi — lūdzu, skaties! Pārsteidza visus!

—    Tas nav tiesa, — mazais Volodja teica, nolaizdams kažoka apkakli un parādīdams savu skaisto seju. — Te nav par depit, bet vienas vienīgas šausmas, ja gribat. Viņas brāli Dmitriju nosūtīja spaidu darbos, un tagad nav zināms, kur viņš atrodas. Māte aiz bēdām nomira.

Viņš atkal pacēla apkakli.

—    Un Oļa labi darīja, — viņš dobji piebilda. — Dzīvot par audžumeitu un vēl kopā ar tādu pērli kā Sofija Ļvovna — jūs varat iedomāties!

Sofija Ļvovna sadzirdēja viņa balsī nicīgu pieskaņu un gribēja viņam pasacīt kādu bezkaunību, bet noklusēja. Viņu atkal bija pārņēmusi tā pali pārgalvība, viņa piecēlās kājās un uzsauca raudulīgā balsī:

—    Man gribas uz dievkalpojumu! Važon, atpakaļ! Es gribu redzēt Oļu!

Viņi griezās atpakaļ. Klostera zvans skanēja sulīgi, un, kā Sofijai Ļvovnai likās, tanī kaut kas atgādināja Oļu un tās dzīvi. Sāka zvanīt arī citās baznīcās. Kad važonis apturēja trijjūgu, Sofija Ļvovna izlēca no kamanām un viena, bez pavadoņa, ātri devās uz vārtiem.

—    Lūdzu, drīzāk! — viņai uzsauca vīrs. — Ir jau vēls!

Viņa iegāja pa tumšajiem vārtiem, tad devās uz priekšu pa aleju, kas stiepās no vārtiem uz galveno baznīcu, un sniedziņš gurkstēja viņai zem kājām, un zvani skanēja tagad virs pašas galvas, un šķita, it kā tie ieplūstu visā viņas būtnē. Te jau arī baznīcas durvis, trīs pakāpītes uz leju, tad priekštelpa ar svēto attēliem abās pusēs, paegļu un vīraka smarža, atkal durvis, un tumšs stāviņš atdara tās un klanās zemu, zemu … Baznīcā dievkalpojums vēl nebija sācies. Viena mūķenīte staigāja ap ikonostasu un iededzināja sveces, otra aizdedza kroņlukturi. Sur tur, tuvāk kolonām un sānu nodalījumiem, nekustēdamies stāvēja melni stāvi. «Tātad, kā viņas tagad nostājušās, tā arī neaizies līdz pašam rītam,» Sofija Ļvovna domāja, un viņai šeit likās tumši, salti, grūtsirdīgi — grūtsirdīgāk nekā kapos.

Viņa drūmi palūkojās nekustīgajos, sastingušajos stāvos, un piepeši viņai sažņaudzās sirds. Nezin kāpēc vienā neliela auguma mūķenītē ar vājiem pleciem un melnu lakatiņu galvā viņa pazina Oļu, kaut gan Oļa, kad iestājās klosterī, bija pilnīga un tā kā garāka. Nedroši, nezin kāpēc stipri uztraukdamās, Sofija Ļvovna tuvojās klostera māsai, pāri plecam paraudzījās viņai sejā un pazina Oļu.

—    Oļa! — viņa teica un sasita rokas, jo nevarēja aiz uztraukuma vairs parunāt. — Oļa!

Mūķenīte tūdaļ pazina viņu, izbrīnā savilka uz augšu uzacis, un tās bālā, nesen mazgātā, tīrā seja un pat, kā likās, baltais lakatiņš, kas bija redzams zem melnā, iestarojās priekā.

—    Kādu brīnumu kungs atsūtījis, — viņa sacīja un arī sasita savas tievās, bālās rociņas.

Sofija Ļvovna cieši apskāva viņu un noskūpstīja, kaut gan baidījās, vai nesmaržo pēc vīna.

—    Mēs tikko braucām garām un atcerējāmies tevi,— viņa teica aizelsusies, it kā pēc ātra gājiena. — Cik tu esi bāla, ak kungs! Es . . . es ļoti priecājos tevi redzēt. Nu, kā ir? Kā klājas? Vai tu garlaikojies?

Sofija Ļvovna atskatījās uz citām mūķenēm un runāja tālāk jau klusā balsī:

—    Pie mums tik daudz pārmaiņu… Tu zini, es apprecējos ar Jagiču Vladimiru Ņikitiču. Tu droši vien viņu atceries . . . Esmu ļoti laimīga ar viņu.

—    Nu, paldies dievam. Vai tavs tētiņš vesels?

—    Vesels. Bieži piemin tevi. Bet tu, Oļa, atnāc svētkos pie mums. Vai dzirdi?

—    Aiziešu, — Oļa sacīja un pavīpsnāja. — Aiziešu otrajos svētkos.

Sofija Ļvovna apraudājās, pati nezinādama, par ko, un brītiņu klusi raudāja, tad izslaucīja acis un teica:

—    Rita ļoti nožēlos, ka nav tevi satikusi. Viņa arī kopā ar mums. Un Volodja arī ir šeit. Viņi ir pie vārtiem. Cik priecīgi viņi būtu, ja satiktos ar tevi! Iziesim pie viņiem, dievkalpojums taču vēl nav sācies.

—    Iesim, — Oļa bija ar mieru.

Viņa pārmeta trīs reizes krustu un kopā ar Sofiju Ļvovnu devās uz izeju.

—   Tad tu, Soņečka, saki, ka esi laimīga? — viņa vaicāja, kad abas bija izgājušas pa vārtiem.

—    Ļoti.

—    Nu — paldies dievam.

Lielais Volodja un mazais Volodja, ieraudzījuši mūķenīti, izkāpa no kamanām un godbijīgi apsveicinājās; abi bija manāmi aizkustināti, redzot viņas bālo seju un melno mūķenes tērpu, un abiem bija patīkami, ka tā viņus atcerējusies un iznākusi apsveicināties. Lai viņai nebūtu auksts, Sofija Ļvovna ietina viņu pledā un apsedza ar sava kažoka malu. Nesenās asaras bija atvieglojušas un noskaidrojušas viņas sirdi, un viņai bija prieks, ka šī trokšņainā, nemierīgā un īstenībā netīrā nakts negaidot beigusies tik tīri un mierīgi. Un, lai ilgāk paturētu sev tuvumā Oju, viņa ieminējās:

—    Pavizināsim viņu! Oļa, sēdies, mēs mazdrusciņ.

Vīrieši gaidīja, ka mūķenīte atteiksies, — svētie taču

nebraukā trijjūgos, bet, viņiem par brīnumu, Oļa bija ar mieru un iesēdās kamanās. Un, kad trijjūgs aizjoņoja uz aizkārtnes pusi, visi klusēja un tikai rūpējās, lai viņai būtu ērti un silti, un ikkatrs domāja par to, kāda viņa bijusi senāk un kāda ir tagad. Viņas seja tagad bija vienaldzīga, neizteiksmīga, salta un bāla, caurspīdīga, it kā dzīslās ritētu ūdens, nevis asinis. Bet pirms gadiem diviem trim viņa bija pilnīga, sārta, runāja par preciniekiem, smējās par vismazāko nieku . . .

Pie aizkārtnes trijjūgs pagriezās atpakaļ; kad pēc minūtēm desmit tas pieturēja pie klostera, Oļa izkāpa no kamanām. Zvanu tornī jau sasaucās zvani.

—   Lai dievs jūs sarga, — Oļa sacīja un palocījās zemu, kā mūķenēm parasts.

—    Bet tu atnāc, Oļa.

—    Atnākšu, atnākšu.

Viņa ātri aizgāja un drīz vien nozuda tumšajos vārtos. Un pēc tam nezin kāpēc, trijjūgam braucot tālāk, kļuva ļoti skumji. Visi klusēja. Sofija Ļvovna sajuta visā miesā nespēku un zaudēja labo noskaņu; tas, ka viņa bija likusi mūķenei sēsties kamanās un vizināties trijjūgā iereibušā sabiedrībā, tagad viņai likās muļķīgi, netaktiski un tikpat kā svētuma zaimošana; līdz ar reibumu pārgāja arī vēlēšanās sevi mānīt, un viņai tagad bija skaidrs, ka viņa nemīl un nespēj mīlēt savu vīru, ka viss ir blēņas un muļķības. Viņa bija apprecējusies aiz aprēķina, tāpēc ka viņš, kā izteicās viņas institūta biedrenes, esot ārprātīgi bagāts, un tāpēc ka viņai bija bail palikt vecmeitās, kā Ritai, un tāpēc ka bija apnicis tēvs, šis ārsts, un gribējās pakaitināt mazo Volodju. Ja viņa toreiz, kad apprecējās, būtu varējusi iedomāties, cik tas smagi, baigi un nejēdzīgi, ne par kādiem pasaules dārgumiem nebūtu ar mieru laulāties. Bet tagad nelaime nav labojama. Jāsamierinās.

Viņi atbrauca mājās, leliekoties siltajā, mīkstajā gultā un apsedzoties ar segu, Sofija Ļvovna atcerējās tumšo baznīcas priekštelpu, vīraka smaržu un stāvus pie kolonām, un viņai kļuva baigi, iedomājoties, ka šie stāvi nekustēdamies stāvēs visu laiku, kamēr viņa gulēs. Rīta dievkalpojums būs garš, tad pusdienas dievkalpojums, aizlūgums . . .

«Bet dievs taču ir, droši vien ir, un man katrā ziņā jāmirst, tātad agri vai vēlu jāpadomā par dvēseli, par mūžīgo dzīvošanu, kā Oļai. Oļa tagad ir glābta, viņa sev atrisinājusi visus jautājumus . . . Bet ja nu dieva nav? Tad viņas dzīve pagalam. Tas ir, kā pagalam? Kāpēc pagalam?»

Bet pēc brītiņa galvā atkal mācās domas:

«Dievs ir, nāve katrā ziņā nāks, jāpadomā par dvēseli. Ja Oļa šai pašā brīdī ieraudzīs savu nāvi, viņai nebūs bail. Viņa ir sagatavojusies. Galvenais, viņa sev jau atrisinājusi dzīves jautājumu. Dievs ir . . . jā . . . Bet vai tiešām nav citas izejas kā vienīgi iestāties klosterī? Iestāties klosterī taču nozīmē atteikties no dzīves, pazudināt to . . .»

Sofijai Ļvovnai kļuva mazliet baigi, viņa paslēpa galvu zem spilvena.

—   Nevajag par to domāt, — viņa čukstēja. — Nevajag . . .

Jagičs staigaja blakus istaba pa paklāju, liegi šķindinādams piešus, un kaut ko domāja. Sofijai Ļvovnai iešāvās prātā, ka šis cilvēks viņai tuvs un dārgs tikai vienā ziņā: viņu arī sauc Vladimiru. Viņa pacēlās gultā sēdus un maigi sauca:

—    Volodja!

—    Kas ir? — vīrs atsaucās.

—    Nekas.

Viņa nolikās atkal. Ieskanējās zvani, varbūt tie paši klostera zvani, viņai atkal ienāca prātā baznīcas priekštelpa un tumšie stāvi, galvā sāka klīst domas par dievu un nenovēršamo nāvi, un viņa apsedza galvu, lai nedzirdētu zvanām; viņa aptvēra, ka pirms vecuma un nāves vēl vilksies gara, gara dzīve, diendienā būs jācieš nemīlama cilvēka tuvums, skat, viņš jau ienācis guļamistabā un liekas gulēt, un būs jānomāc sevī bezcerīgā mīla, kas veltīta citam — jaunam, burvīgam un, kā viņai līkās, neikdienišķam cilvēkam. Viņa pavērās vīrā un gribēja tam novēlēt labu nakti, bet pēkšņi sāka raudāt. Viņai bija īgnums uz sevi.

—   Nu sākas mūzika! — noteica Jagičs, uzsvērdams balsienu zi.

Viņa nomierinājās, bet vēlu, tikai ap pulksten desmitiem rītā; viņa mitējās raudāt un viscaur trīcēt, toties sākās stipras galvas sāpes. Jagičs steidzās uz vēlo pusdienas dievkalpojumu un blakus istabā rūca uz apkalpotāju, kas palīdzēja viņam apģērbties. Viņš ienāca guļamistabā vienreiz, piešiem liegi nošķindot, tad otrreiz — šoreiz jau svārkos ar uzplečiem un ordeņiem, mazliet klibodams aiz reimatisma, un Sofijai Ļvovnai nezin kāpēc likās — viņš staigā un skatās kā plēsīgs zvērs.

Viņa dzirdēja, kā Jagičs zvana pa tālruni.

—    Esiet tik laipni, savienojiet ar Vasilija kazarmām! — viņš teica; un pēc brītiņa: — Vasilija kazarmas? Pasauciet, lūdzu, pie tālruņa ārstu Salimoviču … — Un vēl pēc brītiņa: — Ar ko savienots? Tu, Volodja? Ļoti priecājos. Palūdz, mīļais, lai tēvs tūlīt atbrauc pie mums, jo mana sieva pēc vakardienas stipri sanīkusi. Nav mājās, tu saki? Hm . . . Pateicos. Lieliski. . . Būšu daudzkārt pateicīgs . . . Mērci.

Jagičs ienāca guļamistabā trešoreiz, pieliecās klāt sievai, pārmeta tai krustu, deva noskūpstīt savu roku (sievietes, kas viņu mīlēja, mēdza skūpstīt pulkvedim roku, un viņš bija pie tā pieradis) un pateica, ka atgriezīsies pusdienās. Un izgāja.

Pēc vienpadsmitiem istabene pieteica, ka ieradies Vladimirs Mihailičs. Sofija Ļvovna, grīļodamās aiz noguruma un galvas sāpēm, ātri apģērba savu jauno, brīnišķīgo ceriņkrāsas rītatērpu ar ādas apšuvēm, uz ātru roku kaut kā sakārtoja matus; viņa juta sirdī neizsakāmu maigumu un trīcēja priekā un bailēs, ka viņš varētu aiziet. Viņai gribējās tikai uzmest tam acis.

Mazais Volodja bija ieradies vizītē, kā nākas, tērpies frakā, ar baltu kaklasaiti. Kad viesistabā ienāca Sofija Ļvovna, viņš tai noskūpstīja roku un sirsnīgi nožēloja, ka Sofija Ļvovna nejūtas vesela. Pēc tam kad abi apsēdās, uzslavēja viņas rītatērpu.

—    Mani satrauca vakardienas satikšanās ar Oļu, — viņa teica. — Sākumā bija baigi, bet tagad es viņu apskaužu. Viņa ir nesatricināma klints, viņu nevar izkustināt no vietas; bet vai tiešām, Volodja, viņai nebija citas izejas? Vai tiešām sevi dzīvu aprakt nozīmē atrisināt dzīves jautājumu? Tā taču ir nāve, nevis dzīve.

Pieminot Olgu, mazā Volodjas sejā atplaiksnījās aizgrābtība.

—    Jūs, Volodja, esat gudrs cilvēks, — Sofija Ļvovna sacīja, — iemāciet mani, lai es darītu tieši tāpat kā viņa. Protams, esmu neticīga un klosterī neiestātos, bet var taču paveikt kaut ko līdzvērtīgu. Man neklājas viegli, — viņa turpināja, mazliet klusējusi. — Iemāciet jel. . . Sakiet man kaut ko, kas mani pārliecinātu. Pasakiet kaut vienu vārdu.

—    Vienu vārdu? Lūdzu: tararabumbija.

—    Volodja, kāpēc jūs mani nicināt? — viņa aši iejautājās. — Jūs runājat ar mani kaut kādā sevišķā, piedodiet, ākstīgā valodā, kā nemēdz runāt ar draugiem un godīgām sievietēm. Jums ir panākumi kā zinātniekam, jums patīk zinātne, bet kāpēc jūs nekad nerunājat ar mani par zinātni? Kāpēc? Vai neesmu cienīga?

Mazais Volodja īdzīgi saviebās un teica:

—    Kāpēc jums uzreiz tā iegribējies zinātnes? Bet varbūt gribat konstitūciju? Vai varbūt sevrjugu ar mārrutkiem?

—    Nu labi, es esmu niecīga, nožēlojama, aprobežota sieviete bez principiem … Man milzums, milzums k|ūdu, esmu psihopāte, samaitāta, un mani jānicina par to. Bet jūs, Volodja, taču esat desmit gadu vecāks par mani, un vīrs trīsdesmit gadu vecāks. Esmu augusi jūsu acu priekšā, un, ja gribētu, jūs būtu varējis izveidot no manis visu, kas jums tiktos, kaut vai eņģeli. Bet jūs (viņai iedrebējās balss) . . . izturaties pret mani briesmīgi. Jagičs mani apprecēja jau vecuma gados, bet jūs…

—     Nu, mierā, mierā, — sacīja Volodja, piesēzdamies tuvāk un skūpstīdams viņai abas rokas. — Ļausim Šopenhaueriem filozofēt un pierādīt visu, kas tiem tīk, bet paši skūpstīsim šīs rociņas.

—     Jūs mani nicināt, bet ja jūs zinātu, kā es no tā ciešu! — vīņa nedroši teica, iepriekš zinādama, ka Volodja viņai neticēs. — Ja jūs zinātu, kā man gribas kļūt citādai, sākt jaunu dzīvi! Es ar sajūsmu domāju par to, — viņa noteica un tiešām sajūsmā nobirdināja asaru. — Būt labam, godīgam, skaidram cilvēkam, nemelot, iegūt dzīvē mērķi.

—     Nu, nu, nu, lūdzu, nevajag klīrēties! Man tas nepatīk! — Volodja sacīja, un viņa sejā parādījās untumaina izteiksme. — Dieva vārds, kā uz skatuves. Izturēsimies kā cilvēki.

Lai viņš nesadusmotos un neaizietu, viņa sāka taisnoties un, viņam par prieku, piespieda sevi pasmaidīt, un sāka atkal runāt par Oļu un par to, ka viņai gribas atrisināt savas dzīves jautājumu, kļūt par cilvēku.

—    Tara . . . ra . . . bumbija … — viņš sāka pusbalsī dziedāt. — Tara . . . ra . . . bumbija!

Un negaidot aptvēra viņu ap vidu. Un viņa, pati nezinādama, ko dara, uzlika rokas Volodjam uz pleciem un brīdi sajūsmināta, it kā kādas burvības varā raudzījās viņa gudrajā, zobgalīgajā sejā, pierē, acīs, skaistajā bārdā…

—     Tu pats sen zini, ka es mīlu tevi, — viņa tam atzinās un nosarka, sajuzdama, ka aiz kauna viņai pat krampjaini savelkas lūpas. — Es tevi mīlu. Kādēļ tad tu mani moki?

Viņa aizvēra acis un cieši noskūpstīja Volodju uz lūpām un ilgi, varbūt pat veselu minūti, nekādi neva

rēja beigt šo skūpstu, kaut gan zināja, ka tas nav pieklājīgi, ka viņš pats var viņu nosodīt, ka var ienākt kalpone…

—    Ai, kā tu mani moki! — viņa atkārtoja.

Kad pēc pusstundas vipš, dabūjis to, kas viņam vajadzīgs, sēdēja ēdamistabā un uzkoda, viņa bija nometusies Volodjam priekšā uz ceļiem un alkatīgi vērās sejā, un viņš sacīja, ka viņa atgādinot sunīti, kas gaidot, lai tam nomestu gaļas gabaliņu. Tad viņš nosēdināja Sofiju Ļvovnu sev uz viena ceļgala un, šūpodams kā bērnu, dziedāja:

—    Tara … rabumbija .,. Tara . .. rabumbija!

Bet, kad viņš taisījās aiziet, viņa tam jautāja kaislā balsī:

—    Kad? Šodien? Kur?

Un viņa izstiepa abas rokas pret viņa muti, it ka vēlēdamās pat rokām satvert atbildi.

—    Šodien diezin vai būs ērti, — viņš padomājis teica. — Varbūt rīt.

Un viņi izšķīrās. Priekš pusdienas Sofija Ļvovna aizbrauca uz klosteri pie Oļas, bet tur viņai pasacīja, ka 0|a kaut kur dvēseles aizlugumā lasot psalmus. No klostera viņa brauca pie tēva, bet arī to neatrada mājā, tad paņēma citu važoni un sāka braukāt pa ielām un šķērsieliņām bez kāda mērķa un vizinājās tā līdz vakaram. Un nezin kāpēc viņai ienāca prātā tā pati krustmāte ar saraudātajām acīm, kas nezināja, kur likties.

Nakti viņi atkal vizinājās trijjūgos un klausījās čigānu dziesmas ārpilsētas restorānā. Un, kad viņi atkal brauca garām klosterim, Sofija Ļvovna atcerējās Oļu, un viņai kļuva baigi, iedomājoties, ka viņas aprindu jaunavām un sievietēm nav citas izejas kā nemitīgi vizināties trijjūgos un melot vai arī iestāties klosterī, nonāvēt miesu . . . Otrā dienā bija satikšanās, un Sofija Ļvovna atkal braukāja viena pati važonī pa pilsētu un atcerējās krustmāti.

Pēc nedēļas mazais Volodja viņu pameta. Un pēc tam dzīve ritēja tāpat, kā senāk, tikpat neinteresanta, sēra un brīžiem pat mokpilna. Pulkvedis un mazais Volodja ilgi spēlēja biljardu un piketu, Rita bezgaumīgi un apātiski stāstīja anekdotes, Sofija Ļvovna allaž braukāja važonī un lūdza vīru, lai tas viņu pavizinot trijjūgā.

Iegriezdamas gandrīz ik dienas klosterī, viņa apnika Oļai, sūrojās par savām nepanesamajām ciešanām, raudāja un turklāt sajuta, ka līdz ar viņu cellē ienāk kaut kas netīrs, nožēlojams, novazāts, bet OJa mehāniski, it kā atkārtotu sagatavotu skolas uzdevumu, viņai klāstīja, ka tas viss nav nekas, ka viss pāries un dievs piedos.

MELNAIS MŪKS

I

Andrejs Vasijičs Kovrins, maģistrs, bija noguris un sabojājis nervus. Viņš neārstējās, tikai reiz tā starp citu pie vīna pudeles parunājās ar pazīstamu ārstu, un tas viņam ieteica pavadīt pavasari un vasaru uz laukiem. Taisni ap to pašu laiku pienāca gara vēstule no Taņas Pesockas, kura lūdza viņu atbraukt un paciemoties Borisovkā. Tad Kovrins nolēma, ka viņam patiesi vajadzīgs mazs ceļojums.

Vispirms, tas bija aprīlī, viņš aizbrauca uz mājām — uz savu dzimtmuižu Kovrinku un tur vientulībā nodzīvoja trīs nedēļas; nogaidījis, līdz ceļi kļūst braucami, viņš pajūgā devās pie sava agrākā aizbildņa un audzinātāja Pesocka, visā Krievijā pazīstama dārzkopja. No Kovrinkas līdz Borisovkai, kur dzīvoja Pesocki, nebija vairāk par septiņdesmit verstīm, un brauciens ērtos atsperu ratos pa gludo pavasara ceļu bija īsts baudījums.

Pesocka māja bija milzīga, ar kolonām, ar lauvām, kam nobirzis apmetums, ar frakolu sulaini pie ieejas. Pēc angļu modes iekārtotais senlaicīgais parks, drūms un bargs, stiepās gandrīz veselu versti no mājas līdz upei un beidzās ar stāvu, mālainu krauju, kur auga priedes ar kailām saknēm, kas līdzinājās pinkainām ķetnām; lejā nemīlīgi vizēja ūdens, žēlabaini spiegdamas, laidelējās slokas, un vienmēr tur valdīja tāda noskaņa, ka gandrīz vai jāsēžas un jāraksta balāde. Toties ap pašu māju, pagalmā un augļu dārzā, kas kopā ar kokaudzētavu aizņēma ap trīsdesmit desetīnu, bija

līksmi un priecīgi pat nelāgā laikā. Tādas apbrīnojamas rozes, lilijas, kamēlijas, tādas visādu krāsu tulpes, sākot ar koši baltām un beidzot ar melnām kā darva, vispār tādu puķu milzumu kā Pesocka muižā Kovrinam nekur citur nebija gadījies redzēt. Pavasaris bija tikko sācies, un pats īstais krāšņums vēl slēpās siltumnīcās, bet pietika jau ar tām puķēm, kas ziedēja aleju malās un vietvietām dobēs, lai, staigājot pa dārzu, justos kā maigu krāsu valstībā, īpaši rīta agrumā, kad ik ziedlapiņa mirdzēja rasā.

Dārza dekoratīvā daļa, ko pats Pesockis nicīgi saukāja par niekiem, Kovrinam kādreiz bērnībā bija šķitusi kā pasaka. Tur bija tik daudz dīvainību, izsmalcināta kroplīguma un ņirgāšanās par dabu! Tur bija augļu koku špaleras, bumbiere, kam piramidālas papeles forma, bumbierveida ozoli un liepas, ābele, kas izskatījās pēc lietussarga, arkas, monogrammas, kandelabri un pat no plūmēm veidots skaitlis 186, kas apzīmēja gadu, kad Pesockis sācis nodarboties ar dārzkopību. Tur pagadījās ar slaiki kociņi ar taisniem un stingriem stumbriem kā palmām, un, tikai vērīgi ieskatoties, šinīs kociņos varēja pazīt ērkšķogulājus vai jāņogulājus. Taču visvairāk rosmes un prieka dārzā radīja nemitīgā kustība. No agra rīta līdz vakaram ap kokiem, krūmiem, pa alejām un puķu dobēm tekalēja cilvēki ar ķerrām, kapļiem, lejkannām . . .

Kovrins iebrauca pie Pesockiem ap desmitiem vakarā. Taņa un tās tēvs Jegors Semjoničs bija loti uztraukušies. Skaidrās, zvaigžņotās debesis un termometrs pareģoja uz rīta pusi aukstumu, bet dārznieks Ivans Karličs bija aizbraucis uz pilsētu, un nebija neviena, uz ko varētu paļauties. Pie vakariņu galda runāja tikai par salnu un lika nolemts, ka Taņa neliksies gulēt, ap vieniem pastaigās pa dārzu un palūkosies, vai viss kārtībā, bet Jegors Semjoničs celsies trijos vai pat agrāk.

Kovrins nosēdēja kopā ar Taņu visu vakaru un pēc pusnakts devās viņai līdzi dārzā. Bija dzestrs. Pagalmā jau manīja stipru gruzduma smaku. Lielajā augļu dārzā, tā sauktajā komerciālajā, kurš Jegoram Semjoničam ik gadu deva vairākus tūkstošus tīra ienākuma, pār zemi stiepās melni, biezi, kodīgi dūmi, kas ietina kokus, tā glābdami šos tūkstošus no salnas. Koki te stāvēja kā uz šaha galdiņa, to virknes bija taisnas un pareizas kā kareivju ierinda, un šī stingrā, pedantiskā kārtība, koku vienādais augstums, gluži vienveidīgie stumbri un lapu vainagi padarīja ainu vienmuļu un pat apnicīgu. Kovrins un Taņa nogāja gar koku rindām, kur ugunskuros gruzdēja mēsli, salmi un visādas drazas; retumis viņi satika strādniekus, kas klaiņāja pa dūmiem kā ēnas. Ziedēja tikai ķirši, plūmes un dažas ābeļu šķirnes, bet viss dārzs grima dūmos, un tikai kokaudzētavas tuvumā Kovrins uzelpoja ar pilnu krūti.

—    Jau bērnībā es te šķaudījos aiz dūmiem, — viņš teica, plecus paraustīdams, — bet līdz šai dienai nesaprotu, kā dūmi var pasargāt no salnas.

—   Dūmi aizstāj mākoņus, kad to nav, — Taņa atbildēja.

—    Un kam vajadzīgi mākoņi?

—    Miglotā un mākoņainā laikā rīta salnu parasti nav.

—    Ak tā!

Kovrins iesmējās un saņēma Taņu aiz rokas. Viņu aizkustināja viss: Taņas platā, ļoti nopietnā, nosalusī seja ar smalkajām, melnajām uzacīm, paceltā mēteļa apkakle, kas neļāva brīvi grozīt galvu, un viņa visa, kalsna, slaida, no rasas vairoties, uz augšu pavilktā kleitā.

—    Ak kungs, viņa jau ir liela! — viņš sacīja. — Kad pēdējo reizi braucu no šejienes projām, jūs bijāt vēl tīrais bērns. Jūs bijāt tāda tieva, garkājaina, izspūrušiem matiem, valkājāt īsu kleitiņu, un es jūs kaitināju, saukādams par dzērvi… Ko gan dara laiks!

—    Jā, pieci gadi! — Taņa nopūtās. — Daudz ūdens aiztecējis kopš tā laika. Sakiet, Andrjuša, no sirds, — viņa strauji ierunājās, lūkodamās Kovrinam sejā, — jūs esat atradis no mums? Bet ko gan es jautāju? Jūs esat vīrietis, dzīvojat pats savu, interesantu dzīvi, esat ievērojams cilvēks . . . Atsvešināšanās ir tik dabiska! Bet lai nu būtu kā būdams, Andrjuša, man gribas, lai jūs uzskatītu mūs par savējiem. Mums ir tiesības uz to.

—    Es jūs uzskatu par savējiem, Taņa.

—    Goda vārds?

—    Jā, goda vārds.

—    Jūs šodien brīnījāties, ka mums tik daudz jūsu fotogrāfiju. Jūs taču zināt, mans tēvs jūs dievina. Reizēm man liekas — viņš jūs mīl vairāk nekā mani. Viņš lepojas ar jums. Jūs esat zinātnieks, neparasts cilvēks, esat ticis tālu uz priekšu, un tēvs ir pārliecināts, jūs tāds esot tāpēc, ka viņš jūs audzinājis. Es ļauju viņam tā domāt. Lai jau.

Ausa jau gaisma, un to it īpaši varēja manīt tāpēc, ka gaisā skaidri kļuva redzamas dūmu vērpetes un koku vainagi. Dziedāja lakstīgalas, un no laukiem atskanēja paipalu kliedzieni.

—    Tomēr laiks gulēt, — Taņa sacīja. — Auksts ari ir. — Viņa paņēma Kovrinu zem rokas. — Paldies, Andrjuša, ka atbraucāt. Mūsu paziņas ir neinteresanti, un to pašu maz. Mums ir tikai dārzs, dārzs, dārzs — un vairāk nekā. Celms, potcelms, — viņa iesmējās, — aports, renete, borovinka, okulēšana, kopulēšana . . . Visa, visa mūsu dzīve atdota dārzam, es pat sapņos nekad neko citu neredzu kā vien ābeles un bumbieres. Protams, tas ir labi, noderīgi, bet reizēm pārmaiņas pēc gribas arī kaut kā cita. Atceros, kad jūs senāk atbraucāt pie mums brīvdienās vai arī tāpat vien, tad māja kļuva tāda kā svaigāka un gaišāka, it kā no mēbelēm un lustrām būtu noņemti pārvalki. Es toreiz biju meitene un tomēr sapratu.

Viņa runāja ilgi un ar lielu sajūsmu. Kovrinam nezin kāpēc pēkšņi ienāca prātā, ka pa vasaru viņš var pieķerties šim sīkajam, trauslajam, valodīgajam radījumam, aizrauties un iemīlēties — viņu abu stāvoklī tas būtu tik viegli un dabiski! Sī doma viņu aizkustināja un sasmīdināja; viņš noliecās pie mīlīgās, raižu pilnās sejas un klusu iedziedājās:

Oņegin, teikšu vaļsirdīgi — Tatjanu mīlu bezprātīgi…

Kad viņi pārnāca mājās, Jegors Semjoničs jau bija piecēlies. Kovrinam negribējās gulēt, viņš sāka pļāpāt ar veco vīru un kopā ar to atgriezās dārzā. Jegors Semjoničs bija liela auguma, platiem pleciem, resnu vēderu, viņš mocījās ar aizdusu, taču vienmēr gāja tik ātri, ka grūti bija tikt viņam līdzi. Viņš izskatījās gaužām norūpējies, allaž kaut kur steidzās, turklāt ar tādu sejas izteiksmi, ka šķita — vajag viņam kaut vai par vienu minūti nokavēties, un viss būs pagalam!

—    Re, mīļais, kas par joku … — viņš iesāka, apstādamies, lai atvilktu elpu. — Zomes virspusē, kā redzi, salna, bet pacel nūjas galā termometru asis divas virs zemes — tur silts .. . Kāpēc tā?

—    Tiešām nezinu, — Kovrins iesmiedamies atteica.

—    Hm . . . Visu, protams, nevar zināt. Lai galva būtu cik gudra būdama, visu tur nevar sabāzt. Tu taču vairāk noņemies ar filozofiju?

—   Jā. Lasu lekcijas par psiholoģiju, bet vispār nodarbojos ar filozofiju.

—    Un neapnīksi?

—    Taisni otrādi. Tā man ir visa dzīve.

—    Nu, lai dievs dod … — Jegors Semjoničs noteica, domīgi glaudīdams savu sirmo vaigubārdu. — Lai dievs dod. Es par tevi ļoti priecājos … priecājos, mīļais.

Bet pēkšņi viņš sāka ausīties, tad, nikni saviebies, metās sāņus un drīz nozuda dūmu mākoņos aiz kokiem.

—    Kas piesējis zirgu pie ābeles? — Atskanēja viņa negantais, izmisīgais kliedziens. — Kāds maitasgabals un draņķis iedrošinājies piesiet zirgu pie ābeles? Ak dievs, ak dievs! Sabojājuši, sagandējuši, samaitājuši, sagānījuši! Dārzs beigts! Dārzs pagalam! Ak dievs!

Kad Jegors Semjoničs atgriezās pie Kovrina, viņa seja izskatījās izmocīta un sarūgtināta.

—    Nu ko tu padarīsi tiem nolādētajiem ļaudīm? — viņš teica raudošā balsī, rokas noplātīdams. — Stjopka vedis naktī mēslus un piesējis zirgu pie ābeles. Aptinis, nelietis, grožus cieši jo cieši, miza trijās vietās noberzta. Kā tev patīk? Es viņam saku, bet viņš stāv kā miets un bola acis. Pakarams tāds, vairāk nekā!

Nomierinājies viņš apkampa Kovrinu un noskūpstīja uz vaiga.

—    Nu, lai dievs dod, lai dievs dod … — viņš murmināja. — Es ļoti priecājos, ka tu atbrauci. Neizsakāmi priecājos . . . Paldies.

Tad tai pašā straujajā gaitā un ar norūpējušos seju viņš apstaigāja visu dārzu un izrādīja savam bijušajam audzēknim visas oranžērijas, siltumnīcas, augu ziemošanas šķūņus un divas bišu dravas, ko viņš dēvēja par mūsu gadsimta brīnumu.

Kamēr viņi staigāja, uzlēca saule un spoži apspīdēja dārzu. Kļuva silts. Paredzēdams skaidru, jautru, garu dienu, Kovrins atcerējās, ka vēl taču tikai maija sākums, ka priekšā vēl visa vasara, tikpat skaidra, jautra, gara, un piepeši sirdī pamodās līksms, jauneklīgs saviļņojums, kādu viņš bija izjutis bērnībā, kad skraidīja pa šo dārzu. Un viņš pats apkampa un maigi noskūpstīja veco vīru. Abi aizkustināti iegāja istabā un sāka dzert tēju no senlaicīgām porcelāna tasēm, ar krējumu, ar sātīgiem sviesta kliņģerīšiem, un šie sīkumi Kovrinam atkal atgādināja viņa bērnību un jaunību. Skaistā tagadne un pamodušies bērnības iespaidi saplūda kopā, likdami sirdij tīksmīgi sažņaugties.

Viņš nogaidīja, līdz pamodās Taņa, kopā ar to padzēra kafiju, pastaigājās, tad aizgāja savā istabā un sēdās pie darba. Viņš uzmanīgi lasīja, piezīmēja un reizēm pacēla acis, lai paskatītos uz vaļējiem logiem vai uz svaigajiem, vēl rasainajiem ziediem, kas stāvēja vāzēs uz galda, tad atkal pievērsās grāmatai, un viņam likās — ik dzīsliņa viņā dreb un skan priekā.

II

Uz laukiem viņš dzīvoja tādu pašu nervozu un nemierīgu dzīvi kā pilsētā. Viņš daudz lasīja un rakstīja, mācījās itāliešu valodu un pastaigādamies ar patiku domāja par to, ka drīz atkal sēdīsies pie darba. Viņš gulēja tik maz, ka visi brīnījās; ja dienā nejauši pusstundu nosnauda, tad pēc tam visu nakti vairs negulēja un pēc bezmiega nakts jutās možs un jautrs kā allaž. Viņš daudz runāja, dzēra vīnu un smēķēja dārgus cigārus. Pie Pesockiem bieži, gandrīz vai katru dienu, braukāja ciemos kaimiņu jaunkundzes, kas kopā ar Taņu spēlēja klavieres un dziedāja; reizēm atbrauca jauns cilvēks, kaimiņš, kas labi spēlēja vijoli. Kovrins kāri klausījās mūziku un dziesmas un pagura no tām; fiziski gurdums izpaudās tā, ka viņam acis vērās ciet un galva liecās lejup.

Reiz vakarā, tēju padzēris, viņš sēdēja balkonā un lasīja. Tai pašā laikā Taņa — soprāns, viena no jaunkundzēm — kontralts un jaunais cilvēks ar vijoli mācījās pazīstamo Braga serenādi. Kovrins klausījās vārdus — tie bija krievu valodā — un nekādi nevarēja izprast to jēgu. Grāmatu nolicis un ieklausījies uzmanīgi, viņš beidzot saprata: jaunava ar slimīgu iztēli nakti dārzā dzird noslēpumainas skaņas, tik brīnišķīgi skaistas un dīvainas, ka atzīst to par dievišķīgu harmoniju, kas mums, mirstīgajiem, nesaprotama un tāpēc aizlido atpakaļ debesīs. Kovrinam acis sāka vērties ciet. Viņš piecēlās un gurdi pastaigāja pa viesistabu, tad pa zāli. Kad dziesma beidzās, viņš paņēma Taņu zem rokas un izgāja kopā ar viņu balkonā.

— Man šodien kopš paša rīta nedod miera kāda leģenda, — viņš teica. — Neatceros, vai to kaut kur esmu lasījis vai dzirdējis, bet leģenda tāda dīvaina, pavisam ērmīga. Vispirms, jāsaka, tā nav visai skaidra. Pirms tūkstoš gadiem kāds melni ģērbts mūks gājis pa tuksnesi kaut kur Sīrijā vai Arābijā. Vairāku jūdžu tālumā no tās vietas, kur viņš gājis, zvejnieki redzējuši otru melnu mūku, kas lēnām slīdējis pa ezera virsmu. Šis otrs mūks — tā bijusi mirāža. Tagad aizmirstiet visus optikas likumus, ko leģenda, šķiet, neatzīst, un klausieties tālāk. No mirāžas radusies otra mirāža, no otras trešā, tā ka melnā mūka tēls sācis bezgalīgi atkārloties visos atmosfēras slāņos. Viņš redzēts gan Āfrikā, gan Spānijā, Indijā, Tālajos Ziemeļos . . . Beidzot viņš izgājis no zemes atmosfēras robežām un tagad klaiņā pa visu izplatījumu, nekādi nespēdams nokļūt tādos apstākļos, kur viņš varētu izgaist. Varbūt tagad viņu skata uz Marsa vai arī uz kādas Dienvidu Krusta zvaigznes. Bet pati leģendas būtība, pats kodols, mīļā Taņa, ir tas, ka tieši tūkstoš gadu pēc tam, kad mūks gājis pa tuksnesi, mirāža atkal nokļūs zemes atmosfērā un parādīsies cilvēkiem. Šie tūkstoš gadi drīz it kā būšot aizritējuši. . . Spriežot pēc leģendas, mēs melno mūku varam gaidīt kuru katru dienu.

—   Dīvaina mirāža, — sacīja Taņa, kam leģenda nepatika.

—    Bet pats savādākais ir tas, — Kovrins iesmējās, — ka nekādi nevaru atcerēties, kur esmu ņēmis šo leģendu. Vai kaut kur lasījis? Vai dzirdējis? Vai varbūt melnais mūks man parādījies sapni? Dieva vārds, neatceros. Bet leģenda man nedod miera. Šodien visu dienu par to domāju.

Atlaidis Taņu pie viesiem, viņš izgāja ārā un, domās iegrimis, pastaigājās gar puķu dobēm. Saule jau rietēja. Puķes bija tikko aplaistītas, un no tām plūda valga, kairinoša smarža. Mājā atkal sāka dziedāt, un no tālienes vijole izklausījās pēc cilvēka balss. Kovrins, pūlēdamies atcerēties, kur viņš dzirdējis vai lasījis leģendu, nesteigdamies devās uz parku un nemanot nonāca līdz upei.

Pa taciņu, kas gāja pa stāvo krastu gar kailajām saknēm, viņš nokāpa lejā pie ūdens, iztraucēja tur slokas, izbiedēja divas pīles. Uz drūmajām priedēm vietām vēl atmirdzēja pēdējie rietošās saules stari, bet pār upi jau gulās dziļš vakars. Kovrins pa laipu pārgāja otrā pusē. Viņa priekšā tagad bija plašs rudzu lauks, kas vēl neziedēja. Tālumā nemanīja nevienas cilvēka mītnes, nevienas dzīvas dvēseles, un likās, ja ietu pa taciņu, tā novestu uz to pašu nezināmo, noslēpumaino vietu, kur nupat bija nogrimusi saule un kur tik plaša un cēla liesmo rieta blāzma.

«Kas te par plašumu, brīvību un klusumu!» Kovrins domāja, iedams pa taciņu. «Šķiet, ka visa pasaule skatās uz mani, ievilkusies sevī, un gaida, lai es to saprastu …»

Bet te rudzi novilnīja, un viegls vakara vējiņš maigi pieskārās viņa kailajai galvai. Pēc brīža atkal vēja pūsma, tagad jau spēcīgāka, — rudzi iešalcās, un aiz muguras atskanēja priežu dobjā šņākoņa. Kovrins izbrīnā apstājās. Pie apvāršņa kā viesuļa virpulis no zemes līdz debesīm pacēlās augsts, melns stabs. Tā kontūras bija neskaidras, tomēr jau pirmajā mirklī varēja saprast, ka tas nestāv uz vietas, bet baigā ātrumā brāžas uz priekšu, brāžas tieši šurp, tieši virsū Kovrinam un, jo tuvāk nāk, jo mazāks un skaidrāks kļūst. Kovrins metās sāņus rudzos, lai atbrīvotu ceļu, un tik tikko paspēja to izdarīt . . .

Melni ģērbies mūks sirmu galvu un melnām uzacīm, rokas uz krūtīm sakrustojis, aiztrauca garām . . . Viņa kailās kājas neskāra zemi. Aizlidojis jau asis trīs, viņš atskatījās uz Kovrinu, pamāja ar galvu un uzsmaidīja viņam reizē maigi un šķelmīgi. Cik bāla, drausmīgi bāla un kalsna seja! Augdams atkal lielāks, viņš pārlidoja pār upi, nedzirdami atsitās mālainajā krastā un priedēs un, iziedams tām cauri, izgaisa kā dūmi.

— Paskat, kā . . . — nomurmināja Kovrins. — Tātad leģendai taisnība.

Patīkami satraukts, Kovrins atgriezās mājās, nepūlēdamies izskaidrot dīvaino parādību, apmierināts jau ar to, ka viņam izdevies tik tuvu un tik skaidri redzēt ne vien mūka melno tērpu, bet pat seju un acis.

Parkā un dārzā mierīgi staigāja cilvēki, istabā spēlēja — tātad viņš vienīgais ir redzējis mūku. Viņam ārkārtīgi gribējās par visu pastāstīt Taņai un Jegoram Semjoničam, bet viņš saprata, ka tie droši vien noturēs viņa vārdus par murgiem un tāpēc izbīsies; labāk ir klusēt. Viņš skaļi smējās, dziedāja, dejoja mazurku, bija līksms, un visi, kā viesi, tā Taņa, nosprieda, ka viņam šodien neparasta, apgarota un starojoša seja un ka viņš ļoti interesants.

III

Pēc vakariņām, kad viesi aizbrauca, viņš iegāja savā istabā un atgulās uz dīvāna: viņam gribējās domāt par mūku. Bet pēc brīža ienāca Taņa.

—    Andrjuša, palasiet tēva sacerējumus! — viņa teica, sniegdama kaudzi brošūru un novilkumu. — Brīnišķīgi sacerējumi. Tēvs lieliski raksta.

—    Ir jau nu gan lieliski! — runāja Jegors Semjoničs, nākdams Taņai nopakaļus un liekuļoti smiedamies; viņš kautrējās. — Neklausies, lūdzams, nelasi! Nu, ja gribi aizmigt, vari palasīt: varenas miega zāles.

—          Manuprāt, apbrīnojami sacerējumi, — Taņa apgalvoja dziļā pārliecībā. — Izlasiet, Andrjuša, un pierunājiet tēvu rakstīt biežāk! Viņš varētu sarakstīt pilnu dārzkopības kursu.

Jegors Semjoničs nervozi iesmējās, nosarka un sāka runāt frāzes, kādas parasti runā autori, juzdamies neveikli. Beidzot viņš padevās.

—    Tādā gadījumā vispirms izlasi Gošē rakstu un šos te krievu rakstejus, — viņš murmināja, drebošām rokām pārcilādams brošūras, — citādi tev nebūs skaidrs. Pirms tu lasi manus iebildumus, tev jāzina, pret ko es iebilstu. Bet galu galā blēņas vien ir . .. Tīrā garlaicība. Turklāt gulēt arī tā kā būtu laiks.

Taņa aizgāja. Jegors Semjoničs apsēdās uz dīvāna līdzās Kovrinam un dziji nopūtās.

—    Jā, mīļais… — brīdi klusējis, viņš iesāka. — Tā tas ir, manu dārgo maģistr. Redzi, es rakstu apcerējumus, piedalos izstādēs, saņemu medaļas. Visur skandina: Pesockim āboli galvas lielumā, Pesockis ar dārzu mantā iedzīvojies. Vārdu sakot, «liels Kočubejs un daudzināts». Bet prasi — kam tas viss? Dārzs tiešām ir lielisks, priekšzīmīgs. Tas nav dārzs, bet vesels uzņēmums ar lielu valstisku nozīmi, jo tas ir, tā sakot, solis uz jaunu ēru Krievijas saimniecībā un Krievijas rūpniecībā. Bet kam tas? Kāda tam jēga?

—    Darbs ir vērtība par sevi.

—    Es biju domājis ko citu. Es jautāju: kas būs ar dārzu, kad es nomiršu? Tāds, kādu tu to redzi tagad, tas bez manis nepastāvēs ne mēnesi. Panākumi iegūti ne jau tādēļ, ka dārzs liels un strādnieku daudz, bet tādēļ, ka es mīlu šo darbu — saproti? — mīlu varbūt vairāk nekā sevi pašu. Paskaties uz mani: es visu daru pats. Strādāju no rīta līdz vakaram. Pats potēju, pats apgriežu, pats dēstu, visu pats. Kad man palīdz, es kļustu greizsirdīgs un nikns, pat rupjš. Viss noslēpums meklējams mīlestībā, tas ir, vērīgā saimnieka acī, saimnieka rokās, tanī sajūtā, ka es, aizbraucis stundiņu kaut kur viesos, sēžu, bet sirds nav valdāma, nevaru rast miera: tā vien baidos, ka tik dārzā kaut kas nenotiktu. Bet kas pieraudzīs, kad es nomiršu? Kas strādās? Dārznieks? Algādži? Vai tā? Redzi, ko tev teikšu, mīļais draugs: mūsu darbā niknākais ienaidnieks ir nevis zaķis, nevis maijvabole un nevis salna, bet gan svešs cilvēks.

—    Bet Tapa? — Kovrins jautāja smiedamies. — Vai tad nu viņa būtu kaitīgāka par zaķi? Viņa mīl un saprot darbu.

—    Jā, viņa mīl un saprot. Ja pēc manas nāves dārzs paliks viņai un viņa būs saimniece, tad neko labāku, protams, nevar ne vēlēties. Nu, bet ja viņa, lai dievs nedod, iziet pie vīra? — Jegors Semjoničs nočukstēja un izbijies pavērās Kovrinā. — Tur jau ir tas joks! Izies pie vīra, radīsies bērni, tad par dārzu domāt laika vairs nebūs. No tā es baidos visvairāk: izies pie kāda delvera, bet tas aiz alkatības iznomās dārzu tirgus sievām, un viss aizies pie velna jau pirmajā gadā. Mūsu darbā sievieši — tas ir dieva sods!

Jegors Semjoničs nopūtās un kādu brīdi klusēja.

—    Varbūt tas ir egoisms, bet es saku atklāti: negribu, ka Taņa precas. Baidos! Te pie mums braukā tāds sprukstiņš un čīgā savu vijoli; zinu, ka Taņa pie viņa neies, labi zinu, bet skatīties uz viņu nevaru! Vispār, mīļais, es tomēr esmu liels savādnieks. Atzīstos.

Jegors Semjoničs piecēlās un satraukts sāka staigāt pa istabu, un bija redzams, ka viņš grib sacīt kaut ko svarīgu, bet nevar saņemties.

—    Es tevi karsti mīlu un runāšu ar tevi atklāti, — viņš beidzot izšķīrās, sabāzdams rokas kabatās. — Pret dažiem kutelīgiem jautājumiem es izturos vienkārši un skaidri saku to, ko domāju; neieredzu tā sauktās sirdī glabājamās domas. Saku tieši: tu esi vienīgais cilvēks, kam es nebaidītos atdot meitu. Tu esi gudrs cilvēks, tev laba sirds, tu neļautu manam mīļotajam darbam aiziet postā. Bet galvenais iemesls — es tevi mīlu kā dēlu . . . un lepojos ar tevi. Ja jums ar Taņu kaut kā sanāktu romāns, ko tad vairāk? Es būtu ļoti priecīgs un pat laimīgs. Runāju skaidri, neklīrēdamies, kā godīgs cilvēks.

Kovrins iesmējās. Jegors Semjoničs atvēra durvis, taisīdamies iet projām, un apstājās uz sliekšņa.

—    Ja jums ar Taņu piedzimtu dēls, es viņu izaudzinātu par dārzkopi, — padomājis viņš noteica. — Nu, bet tie ir tukši sapņi … Ar labu nakti!

Palicis viens, Kovrins nogulās ērtāk un ķērās pie sacerējumiem. Vienam bija virsraksts «Par starpkultūru», otram — «Daži vārdi sakarā ar Z. kunga rakstu par augsnes otrreizēju irdināšanu jauniem dārziem», trešajam — «Vēl par okulēšanu ar snaudošo actiņu» un tamlīdzigi. Bet cik nemierīgs, neapvaldīts tonis, cik nervozs, gandrīz slimīgs asums! Lūk, apcerējums, kam liekas pavisam miermīlīgs virsraksts un neitrāls saturs: tanī ir runa par krievu antonovku. Bet Jegors Semjoničs sāk rakstu ar «audiatur altera pais» un beidz ar «sapienti sat», un starp šiem izteicieniem ir vesela straume dažādu dzēlīgu vārdu, kas vērsti pret «augsti mācīto muļķību, kāda piemīt mūsu patentēto dārzkopju kungiem, kas dabu vēro no savu katedru augstumiem», vai pret Gošē kungu, «kura panākumus radījuši profāni un diletanti», un turpat, pavisam nevietā, nedabiska un neīsta nožēla, ka zemniekus, kas, augļus zagdami, aplauzuši kokus, vairs nedrīkst pērt ar rīkstēm.

—    Skaists, jauks, veselīgs darbs, bet arī tur kaislības un karš, — Kovrins sprieda. — Droši vien visur un visās nozarēs idejas cilvēki ir nervozi, tiem raksturīgs pārliecīgs jūtīgums. Tā laikam jābūt.

Viņam ienāca prātā Taņa, kurai tā patīk Jegora Semjoniča sacerējumi. Neliela auguma, bāla, tik kalsna, ka lāpstiņas redzamas; acis plati ieplestas, tumšas, gudras, arvien diez kur veras un diez ko meklē, gaita, tāpat kā tēvam, sīka un steidzīga. Viņa daudz runā, labprāt strīdas un katru Irāzi, pat nenozīmīgu, pavada ar izteiksmīgu mīmiku un žestiem. Droši vien ārkārtīgi nervoza.

Kovrins sāka lasīt tālāk, bet neko nesaprata un atmeta. Tas pats tīkamais satraukums, kādā viņš pirmīt bija dejojis mazurku un klausījies mūziku, tagad gurdināja viņu un izraisīja milzumu domu. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu, domādams par melno mūku. Ienāca prātā: ja šo dīvaino, pārdabisko mūku redzējis tikai viņš, tas nozīmē, ka viņš ir slims un jau redz halucinācijas. Sis apsvērums viņu izbiedēja, tomēr tikai īsu brīdi.

—    Man taču ir labi, un es nevienam nedaru pāri;

I.itad manās halucinācijās nav nekā Jauna, — Kovrins nosprieda, un viņam atkal kļuva labi.

Viņš apsēdās uz dīvāna un satvēra galvu rokās, valdīdams nesaprotamo prieku, kas pildīja visu būtni, pēc tam pastaigāja atkal un sēdās pie darba. Bet domas, ko viņš izlasīja grāmatā, nedeva apmierinājuma. Viņam kārojās kaut kā gigantiska, neaptverama, brīnišķīga. Uz rīta pusi viņš izģērbās un negribot likās gultā: vajadzēja taču gulēt!

Kad atskanēja Jegora Senijoniča soļi, tam aizejot uz dārzu, Kovrins pazvanīja un lika atnest vīnu. Viņš ar baudu izdzēra dažas glāzes lafita, pēc tam pārvilka segu pār galvu; apziņa aizmiglojās, un viņš iemiga.

IV

Jegors Semjoničs un Taņa bieži ķildojās un teica viens otram nejaukus vārdus.

Reiz no rīta viņi par kaut ko sastrīdējās. Taņa sāka raudāt un aizgāja savā istabā. Viņa neiznāca ne pusdienot, ne tēju dzert. Jegors Semjoničs sākumā staigāja cienīgs un uzpūties, it kā gribēdams, lai visi saprastu, ka viņš taisnīgumu un kārtību vērtē augstāk par visu pasaulē, bet drīz vien neizturēja un padevās. Viņš nelaimīgs klaiņāja pa parku, vienā laidā pūta: «Ak tu dievs, ak tu dievs!» — un pusdienās nenorija ne kumosa. Beidzot, sirdsapziņas mocīts un juzdamies vainīgs, viņš pieklauvēja pie aizslēgtajām durvīm un nedroši pasauca:

—    Taņa! Taņa!

Par atbildi aiz durvīm atskanēja klusa, aiz asarām vārga, bet reizē enerģiska balss:

—    Es jūs lūdzu, lieciet mani mierā!

Saimnieku grūtsirdība ietekmēja visu māju, pat ļaudis, kas strādāja dārzā. Kovrins bija iegrimis savā interesantajā darbā, bet galu galā arī viņam kļuva skumji un neērti. Lai kaut kā izklīdinātu vispārīgo nepatīkamo noskaņojumu, viņš nolēma iejaukties un pret vakaru pieklauvēja pie Taņas durvīm. Viņu ielaida.

—          Ai, ai, kauns! — viņš jokodamies iesāka, izbrīnā raudzīdamies Taņas saraudātajā, sarkaniem plankumiem pārklātajā cietējas sejā. — Vai tad tiešām tik nopietni? Ai, ai!

—    Bet ja jūs zinātu, kā viņš mani moka! — Taņa sacīja, un asaras — karstas asaras straumēm sāka plūst no viņas lielajām acīm. — Viņš ir mani nomocījis! — Taņa turpināja, rokas lauzīdama. — Es viņam neko netiku teikusi, neko … Es tikai ieminējos, ka nav vajadzīgs turēt.. . liekus gājējus, ja . . . ja var, kad vien vajag, dabūt dienas strādniekus. Ļaudis taču jau … jau veselu nedēju neko nedara. Es . .. es tikai to vien pateicu, bet viņš sāka kliegt un sarunāja. . . sarunāja man visādus nejaukus vārdus un sāpīgi aizvainoja. Par ko?

—    Pietiek, pietiek! — Kovrins noteica, kārtodams viņai matus. — Sabārāties, paraudājāt — un gana. Nedrīkst ilgi dusmoties, tas nav labi … jo vairāk tāpēc, ka viņš jūs bezgalīgi mīl.

—    Viņš man … viņš man visu mūžu sagandējis, — Taņa šņukstēdama turpināja. — Tik vien zinu kā visādus apvainojumus un .. . un pārestības. Viņš uzskata mani savā mājā par lieku. Nu labi! Viņam taisnība. Rīt aizbraukšu no šejienes, iestāšos par telegrāfisti… Lai. ..

—    Nu, nu, nu . . . Nevajag raudāt, Taņa. Nevajag, mījā … Jūs abi esat strauji, viegli aizkaitināmi, un abi esat vainīgi. Iesim, es jūs samierināšu.

Kovrins runāja maigi un pārliecinoši, bet Taņa raudāja nepārstādama, rokas žņaudzīdama, pleciem drebot, it kā viņai tiešām būtu uzbrukusi briesmīga nelaime. Kovrinam viņas bija žēl jo vairāk tāpēc, ka bēdas nebija nopietnas, bet ciest viņa cieta dziji. Cik maz vajadzēja, lai šo būtni padarītu nelaimīgu uz veselu dienu un varbūt arī uz visu mūžu! Mierinādams Taņu, Kovrins domāja, ka pa visu pasauli dienas laikā ar uguni nebūs sameklējami cilvēki, kas viņu tā mīlētu kā savējo, kā tuvinieku; vienīgi šī meitene un viņas tēvs; nebūtu šo divu cilvēku, tad viņš, agrā bērnībā pazaudējis tēvu un māti, laikam gan līdz pašai nāvei nebūtu uzzinājis, kas ir sirsnīgs glāsts un tā naivā mīlestība, kura nav saistīta ne ar kādiem apsvērumiem, kuru lolo

tikai pret ļoti tuviem, ar asins saitēm vienotiem cilvēkiem. Un viņš juta, ka viņa pagurušajiem, izmocītajiem nerviem šās raudošās, trīsošās meitenes nervi atsaucas tāpat, kā dzelzs atsaucas magnētam. Viņš vairs nekad nevarētu iemīlēt veselīgu, spēcīgu sārtvaidzi sievieti, bet bālā, vārgā, nelaimīgā Taņa viņam patika.

Un viņš ar prieku glāstīja Taņas matus un plecus, spieda viņas rokas un slaucīja asaras. Beidzot Taņa mitējās raudāt. Viņa vēl ilgi sūdzējās par tēvu un par savu grūto, nepanesamo dzīvi šinī mājā, lūdzās, lai Kovrins saprotot viņas stāvokli, tad pamazām sāka smaidīt un gausties, ka dievs viņai devis tādu nejauku raksturu; galu galā, skaļi iesmējusies, nosauca sevi par muļķi un izskrēja no istabas.

Kad Kovrins brīdi vēlāk izgāja dārzā, Jegors Semjoničs un Taņa jau staigāja līdzās pa aleju, it kā nekas nebūtu atgadījies, un abi ēda rupju maizi ar sāli, jo abi bija izsalkuši.

V

Priecīgs, ka viņam tik labi paveicies abus samierināt, Kovrins izgāja parkā. Sēdēdams uz sola un pārdomādams, viņš izdzirdēja ratu rīboņu un sieviešu smieklus — bija atbraukuši viesi. Kad dārzā jau sāka gulties vakara ēnas, kļuva dzirdamas neskaidras vijoles skaņas, dziedātāju balsis, un tas viņam atgādināja melno mūku. Kur gan, kādā zemē vai uz kādas planētas tagad klejo šī optiskā nejēdzība?

Tiklīdz viņš atcerējās leģendu un iztēlojās tumšo rēgu, ko bija redzējis rudzu laukā, gar priedi, kas atradās tieši pretim, nedzirdami, bez mazākā trokšņa iznāca vidēja auguma cilvēks kailu, sirmu galvu, ģērbies viss melnā, basām kājām, līdzīgs ubagam, un viņa bālajā, it kā mirušajā sejā krasi iezīmējās melnās uzacis. Laipni mādams ar galvu, šis ubags vai svētceļnieks pienāca pie sola un apsēdās, un Koviins pazina viņā melno mūku. Brīdi abi skatījās viens otrā — Kovrins izbrīnījies, bet mūks maigi un, tāpat kā toreiz, mazliet šķelmīgi, it kā glabādams sevī kādu slepenu domu.

— Tu taču esi mirāža, — Kovrins ierunājās. — Kāpēc, tad tu esi te un sēdi uz vietas? Tas nesaskan ar leģendu.

—    Tas ir vienalga, — pēc brīža mūks klusā balsī atbildēja, pagriezdams pret Kovrinu seju. — Leģenda, mirāža un es — tas viss ir tavas satrauktās iztēles produkts. Es esmu rēgs.

—    Tātad tu nemaz neeksistē? — Kovrins jautāja.

—    Domā, kā gribi! — mūks atteica, mazliet pasmaidīdams. — Es eksistēju tavā iztēlē, bet tava iztēle ir daļa no dabas, tātad es eksistēju arī dabā.

—    Tev ir ļoti veca, gudra un ārkārtīgi izteiksmīga seja, it kā tu tiešām būtu nodzīvojis pāri par tūkstoš gadu, — Kovrins sacīja. -— Es nezināju, ka mana iztēle spēj radīt tādus fenomenus. Bet ko tu raugies manī ar tādu sajūsmu? Vai es tev patīku?

—    Jā. Tu esi viens no tiem nedaudzajiem, kuri ar tiesībām tiek saukti par dieva izredzētajiem. Tu kalpo mūžīgajai patiesībai. Tavas domas, centieni, tava brīnumainā zinātne un visa tava dzīve apzīmogota ar dievišķu, svētu zīmogu, jo tā veltīta saprātam un daiļumam, tas ir, tam, kas mūžīgs.

—    Tu teici: mūžīgajai patiesībai . . . Bet vai tad cilvēkiem pieejama un vajadzīga mūžīgā patiesība, ja nav mūžīgās dzīvības?

—    Mūžīgā dzīvība ir, — mūks atbildēja.

—    Vai tu tici cilvēku nemirstībai?

—    Jā, protams. Jūs, cilvēkus, gaida lieliska, cildena nākotne. Un, jo vairāk virs zemes tādu kā tu, jo drīzāk tiks sasniegta šī nākotne. Cilvēce būtu sīka bez jums, kas kalpojat augstākajam principam, kas dzīvojat apzinīgi un brīvi; attīstīdamās dabiski, cilvēce vēl ilgi gaidītu savas zemes dzīves beigas. Bet jūs par vairākiem gadu tūkstošiem agrāk ievedīsiet viņu mūžīgās patiesības valstībā, un tas ir jūsu dižais nopelns. Jūs iemiesojat dieva svētību, kas nolaidusies pār cilvēkiem.

—    Kāds tad ir mūžīgās dzīvības mērķis? — Kovrins vaicāja.

—    Tāds pats kā katrai dzīvibai — bauda. īsto baudu sniedz atziņa, bet mūžīgajā dzīvībā rodami bezgala daudzi un neizsmeļami atziņas avoti, un tādā nozīmē ir sacīts: mana tēva namā ir daudz mājokļu.

—   Ja tu zinātu, cik patīkami tevi klausīties! — sacīja Kovrins, tīksmē berzēdams rokas.

—    Ļoti priecājos.

—    Bet es zinu: kad tu aiziesi, mani uztrauks jautājums par tavu būtību. Tu esi rēgs, halucinācija. Tātad es esmu psihiski slims, nenormāls?

—    Un kas tad par to? Kāpēc jāuztraucas? Tu esi slims, jo esi strādājis pāri saviem spēkiem un paguris, bet tas nozīmē, ka tu esi ziedojis savu veselību idejai, un tuvu ir laiks, kad tu atdosi tai arī dzīvību. Kas labāks vēl var būt? Pēc tā tiecas visi augstākās varas apbalvotie, cildenie cilvēki.

—   Ja es zinu, ka esmu psihiski slims, vai tad varu sev ticēt?

—     Bet kā tu zini, vai rēgus nav redzējuši ari ģeniālie cilvēki, kuriem tic visa pasaule? Zinātnieki taču tagad apgalvo, ka ģēnijs esot rada ārprātīgajam. Mans draugs, veseli un normāli ir tikai parastie pūļa cilvēki. Spriedelējumi par nervozu laikmetu, par pārgurumu, pagrimumu utt. var nopietni uztraukt tikai tos, kas dzīves mērķi saskata tagadnē, tas ir, pūļa cilvēkus.

—    Romieši sacīja: «Mens sana irt coīpore sano.»

—    Ne vienmēr tas, ko sacījuši romieši vai grieķi, ir pareizi. Cilvēka dzīvnieciskajai daļai, tas ir, viņa fiziskajai veselībai, ir pretīga sajūsma, satraukums, ekstāze — tas, kas praviešus, dzejniekus, idejas mocekļus atšķir no parastajiem cilvēkiem. Atkārtoju: ja gribi būt vesels un normāls, ej pūlī.

—    Dīvaini: tu atkārto domas, kas man pašam bieži ienāk prātā, — Kovrins sacīja. — Tu it kā būtu noskatījies un noklausījies manas slepenās domas. Bet nerunāsim par mani! Ko tu saproti ar jēdzienu «mūžīgā patiesība»?

Mūks neatbildēja. Kovrins palūkojās uz viņu un nevarēja saskatīt seju: vaibsti aizmiglojās un kļuva neskaidri. Tad sāka zust mūka galva un rokas, ķermenis saplūda ar solu un vakara krēslu, un mūks izzuda pavisam.

—    Halucinācija beigusies, — Kovrins iesmiedamies noteica. —žēl gan.

Jautrs un laimīgs viņš gāja atpakaļ uz māju. Tie nedaudzie vārdi, ko bija sacījis melnais mūks, glaimoja nevis patmīlībai, bet visai viņa dvēselei, visai būtnei. Cik lielisks, cik laimīgs liktenis — būt izredzētam, kalpot mūžīgajai patiesībai, būt ar tiem, kas par vairākiem gadu tūkstošiem agrāk padarīs cilvēci dieva valstības cienīgu, tas ir, izglābs cilvēkus no vairākiem liekiem cīņu, grēka un ciešanu gadu tūkstošiem; atdot idejai visu — jaunību, spēkus, veselību, būt gatavam mirt vispārējās laimes vārdā! Atmiņā pavīdēja viņa tīrā, skaidrā, darba pilnā pagātne, viņš atcerējās, ko pats mācījies un ko mācījis citiem, un nolēma, ka mūka vārdi nav pārspīlēti.

Pa parku pretim nāca Taņa. Viņai mugurā jau bija cita kleita.

—    Jūs šeit? — viņa vaicāja. — Bet mēs jūs meklējam, meklējam . .. Kas jums noticis? — viņa brīnījās, palūkojusies Kovrina jūsmīgajā, starojošajā sejā un asaru pilnajās acīs. — Cik jūs esat savāds, Andrjuša!

—    Esmu apmierināts, Taņa, — sacīja Kovrins, likdams rokas viņai uz pleciem. — Vairāk nekā apmierināts, esmu laimīgs! Taņa, mīļā Taņa, jūs esat ārkārtīgi simpātiskā būtne. Mīļā Taņa, es esmu tik priecīgs, tik priecīgs!

Viņš dedzīgi noskūpstīja tai abas rokas un turpināja:

—    Es tikko pārdzīvoju brīnišķīgus, gaišus, dievišķīgus mirkļus. Bet nevaru jums visu izstāstīt, jo jūs nosauksiet mani par ārprātīgu vai neticēsiet man. Runāsim par jums. Mīļā, jaukā Taņa! Es mīlu jūs, esmu jau pieradis jūs mīlēt. Manai dvēselei kļuvis nepieciešams jūsu tuvums, sastapšanās ar jums desmitiem reižu dienā. Nezinu, kā iztikšu bez jums, kad aizbraukšu mājā.

—    Nu! — Taņa iesmējās. — Aizmirsīsiet mūs pēc divām dienām. Mēs esam sīki ļautiņi, bet jūs liels cilvēks.

—    Nē, runāsim nopietni! — viņš sacīja. — Taņa, es ņemšu jūs sev līdzi. Jā? Vai jūs brauksiet man līdzi? Vai gribat būt mana?

—          Nu! — Taņa izteica un mēģināja atkal iesmieties, bet smiekli neizdevās, un uz viņas sejas parādījās sarkani plankumi.

Viņa sāka strauji elpot un ātri, ātri devās uz priekšu, tikai ne uz māju, bet tālāk parkā.

—    Es neesmu par to domājusi… neesmu domājusi! — viņa runāja, žņaudzīdama rokas kā izmisumā.

Bet Kovrins gāja aiz viņas un runāja tikpat līksmi un sajūsmināti.

—    Es vēlos mīlestību, kas aizrautu visu manu būtni, un šo mīlestību man varat dot tikai jūs, Taņa. Es esmu laimīgs! Laimīgs!

Taņa bija apslulbusi, viņa saguma, sarāvās un uzreiz it kā novecoja par desmit gadiem, bet Kovrinam šķita brīnišķīga, un viņš skaļi izteica savu sajūsmu:

—    Cik viņa ir jauka!

VI

Uzzinājis no Kovrina, ka ne vien romāns iznācis, bet būs pat kāzas, Jegors Semjoničs ilgi staigāja no viena kakta otrā, pūlēdamies slēpt satraukumu. Rokas viņam sāka drebēt, kakls pietūka un metās sarkans, viņš lika iejūgt vieglajos ratos un kaut kur aizbrauca. Taņa, kas redzēja, kā tēvs uzšāva zirgam un cik dziļi — gandrīz līdz ausīm uzmauca cepuri, saprata viņa garastāvokli, ieslēdzās savā istabā un noraudāja visu dienu.

Oranžērijās jau bija nogatavojušies firziķi un plūmes; iesaiņojot un nosūtot uz Maskavu šo maigo, untumaino kravu, vajadzēja daudz uzmanības, darba un pūļu. Tā kā vasara bija ļoti karsta un sausa, katrs koks bija jālaista, un tas prasīja daudz laika un darbaspēka; parādījās milzums kāpuru, ko strādnieki un pat Jegors Semjoničs ar Taņu, Kovrinam par lielu riebumu, spieda tāpat ar pirkstiem. Bez tam vēl vajadzēja pieņemt rudens pasūtījumus augļiem un kokiem un kārtot plašu sarakstīšanos. Un pašā karstākajā darba laikā, kad, liktos, nevienam nebija ne brītiņa brīva laika, sākās lauku darbi, kas atņēma dārzam vairāk nekā pusi strādnieku; Jegors Semjoničs, stipri iededzis, nomocījies un nikns aulekšoja te uz dārzu, te uz tīrumu un kliedza, ka viņu plēšot pušu un ka viņš ielaidīšot sev lodi pierē.

Un te nu vēl raizes par pūru, kam Pesocki piešķīra lielu nozīmi; no šķēru džinkstēšanas, šujmašīnu tarkšķa, gludekju tvana un no modistes — nervozas, viegli aizvainojamas dāmas untumiem mājās visiem griezās galva. Kā par spīti, katru dienu ieradās viesi, kam vajadzēja kavēt laiku, ko vajadzēja ēdināt un pat guldināt pa nakti. Bet visa šī sodība pagāja nemanot, kā pa miglu. Taņa jutās tā, it kā mīlestība un laime būtu viņu pārsteigušas nemanot, kaut gan kopš četrpadsmit gadu vecuma diezin kādēļ bija pārliecināta, ka Kovrins apprecēs tieši viņu. Viņa brīnījās, nesaprata, neticēja sev .. . Brīžiem pēkšņi uzplūda tāds prieks, ka gribētos lidot līdz mākoņiem un tur lūgt dievu; brīžiem pēkšņi ienāca prātā, ka augustā būs jāšķiras no dzimtā pērkļa un jāpamet tēvs, vai arī dievs zina no kurienes radās doma, ka viņa ir sīka, niecīga un nav cienīga tāda diža cilvēka, kāds ir Kovrins, — un viņa aizgāja savā istabā, ieslēdzās un vairākas stundas rūgti raudāja. Kad sanāca viesi, viņai piepeši likās — Kovrins ir neparasti skaists, tajā iemīlējušās visas sievietes un apskauž viņu, un viņas dvēseli pārplūdināja sajūsma un lepnums, it kā viņa būtu uzvarējusi visu pasauli; bet, tiklīdz Kovrins uzsmaidīja kādai jaunkundzei, viņa jau trīcēja aiz greizsirdības, aizgāja savā istabā — un atkal plūda asaras. Šīs jaunās sajūtas Taņu bija pilnīgi sagrābušas savā varā, tēvam viņa palīdzēja mehāniski un neievēroja ne firziķus, ne kāpurus, ne strādniekus, ne to, cik ātri skrēja laiks.

Ar Jegoru Semjoniču notika gandrīz tas pats. Viņš strādāja no rīta līdz vēlai naktij, arvien kaut kur steidzās, uztraucās, skaitās, bet to visu darīja kā tādā bur-, vju snaudā. Viņā jau dzīvoja it kā divi cilvēki: viens bija īstais Jegors Semjoničs, kas dusmojās un izmisumā sagrāba galvu, klausīdamies dārzniekā Ivanā Karličā, kurš ziņoja viņam par nekārtībām; otrs — neīsts, it kā pa pusei apreibis, kas pēkšņi pusvārdā pārtrauca lietišķu sarunu, pieskārās dārznieka plecam un sāka murmināt:

— Saki nu, ko gribi, bet asinīm ir liela nozīme. Viņa māte bija apbrīnojams cilvēks, viscēlākā, visgudrākā sieviete. Bauda bija skatīties uz viņas laipno, gaišo, skaidro eņģeļa seju. Viņa lieliski zīmēja, rakstīja dzejoļus, runāja piecās svešvalodās, dziedāja . . . Nomira, nabadzīte, ar diloni, lai viņai dieva miers.

Neīstais Jegors Semjoničs nopūtās un, brīdi klusējis, turpināja:

—    Kad viņš bija zēns un auga manā mājā, viņam bija tāda pati eņģeja seja, skaidra un laba. Viņa skatiens, kustības, valoda ir tikpat maiga un smalka kā mātei. Bet galva? Mēs vienmēr esam brīnījušies par viņa galvu. Nav vārdam vietas, ne velti viņš ir maģistrs! Ne velti! Bet pagaidi, Ivan Karlič, kāds viņš būs pēc gadiem desmit! Ir tuvumā nerādies!

Bet tad īstais Jegors Semjoničs attapies savieba briesmīgu seju, saķēra galvu un kliedza:

—   Velni! Samaitājuši, sabojājuši, sagandējuši! Dārzs pagalam! Dārzs beigts!

Bet Kovrins strādāja tikpat uzcītīgi kā agrāk, nemaz nemanīdams visu šo jezgu. Mīlestība tikai lēja ejju ugunī. Pēc katras tikšanās ar Taņu viņš, laimīgs un sajūsmināts, gāja savā istabā un ķērās pie grāmatas vai pie sava manuskripta tikpat dedzīgi, kā nupat bija skūpstījis Taņu vai stāstījis viņai par savu mīlestību. Tas, ko melnais mūks bija runājis par dieva izredzētiem, par mūžīgo patiesību, par cilvēces cildeno nākotni utt., piešķīra viņa darbam īpašu, neparastu nozīmi un pildīja dvēseli ar lepnumu, ar sava dižuma apziņu. Vienu vai divas reizes nedēļā parkā vai mājā viņš sastapās ar melno mūku un ilgi sarunājās ar to, taču tas viņu nebaidīja, bet, gluži otrādi, sajūsmināja, jo viņš bija cieši pārliecināts, ka tādas parādības apmeklē tikai izredzētus, izcilus cilvēkus, kas sevi veltījuši idejai.

Reiz mūks parādījās pusdienu laikā un apsēdās ēdamistabā pie loga. Kovrins kļuva priecīgs un ļoti veikli sāka sarunu ar Taņu un Jegoru Semjoniču par jautājumiem, kas mūku varētu interesēt; melnais viesis klausījās un laipni māja ar galvu, bet Jegors Semjoničs un Taņa arī klausījās un jautri smaidīja, nemaz nenojauzdami, ka Kovrins runā nevis ar viņiem, bet ar savu halucināciju.

Ngmanot pienāca Marijas debcssbraukšanas gavēnis, bet pēc tam drīz arī kāzu diena, ko pēc Jegora Semjoniča vēlēšanās nosvinēja «ar lielu troksni», tas ir, ar bezjēdzīgu dzīrošanu, kas ilga divas dienas, divas naktis. Apēsts un izdzerts tika par tūkstošiem trim, bet aiz nelādzīgās nomātās mūzikas, skaļajiem tostiem un sulaiņu skraidelēšanas, aiz trokšņa un burzmas nejuta garšas ne dārgajiem vīniem, ne brīnumainajiem ēdieniem, kas bija pasūtīti no Maskavas.

VII

Kādā no garajām ziemas naktīm Kovrins, atlaidies gultā, lasīja franču romānu. Nabaga Taņa, kam vakaros sāpēja galva no neierastās pilsētas dzīves, jau sen bija aizmigusi un reizēm murgos izrunāja kaut kādas nesakarīgas frāzes.

Pulkstenis nosita trīs. Kovrins nodzēsa sveci un apgulās; viņš ilgi gulēja aizvērtām acīm, bet nevarēja iemigt tādēļ, ka guļamistaba likās ļoti karsta un Taņa murgoja. Puspiecos viņš atkal iededza sveci un tajā brīdī ieraudzīja melno mūku, kas sēdēja uz krēsla pie gultas.

—    Sveiks, — sacīja mūks un, brīdi klusējis, jautāja: — Par ko tu tagad domā?

—    Par slavu, — Kovrins atbildēja. — Franču romānā, ko pašlaik lasu, attēlots cilvēks, jauns zinātnieks, kas dara muļķības un nīkst ilgās pēc slavas. Man šīs ilgas nesaprotamas.

—    Tāpēc, ka tu esi gudrs. Tu pret slavu izturies vienaldzīgi — kā pret rotaļlietiņu, kas tevi nevaldzina.

—    Jā, tā ir taisnība.

—    Popularitāte tevi nevilina. Kas gan tur glaimojošs, priecīgs vai pamācošs, ja tavu vārdu iegravēs kapa piemineklī un pēc tam laiks izdzēsīs šo uzrakstu .reizē ar zeltījumu? Turklāt jūsējo, par laimi, ir pārāk daudz, lai cilvēku vājā atmiņa varētu saglabāt jūsu vārdus.

—    Protams, — Kovrins piebalsoja. — Un kāpēc gan lai tos atcerētos? Bet parunāsim par ko citu! Piemēram, par laimi. Kas ir laime?

Kad pulkstenis sita pieci, viņš sēdēja gultā, nolaidis kājas uz paklāja, un runāja, vērsdamies pie mūka:

—    Senos laikos kāds laimīgs cilvēks galu galā izbijies no savas laimes, tik liela tā bijusi, un, lai pielabinātu dievus, ziedojis tiem savu iemīļoto gredzenu. Zini ko? Arī mani, tāpat kā Polikratu, mana laime padara drusku nemierīgu. Man liekas savādi, ka no rīta līdz vakaram es pārdzīvoju tikai prieku, tas piepilda mani visu un nomāc visas pārējās jūtas. Es nezinu, kas ir skumjas, bēdas vai grūtsirdība. Redzi, es neguļu, mani moka bezmiegs, bet man nav smagi. Nopietni: mani pārņem neizpratne.

—    Bet kāpēc? — mūks brīnījās. — Vai tad prieks ir pārdabiskas jūtas? Vai priekam nevajadzētu būt cilvēka normālajam stāvoklim? Jo augstāka ir cilvēka intelektuālā un tikumiskā attīstība un jo viņš brīvāks, jo vairāk prieka viņam sagādā dzīve. Sokrāts, Diogens un Marks Aurēlijs juta prieku, nevis sāpes. Arī apustulis saka: esiet priecīgi vienmēr. Tātad priecājies un esi laimīgs!

—    Bet ja nu pēkšņi dievi sadusmojas? — Kovrins jokodams ieteicās un iesmējās. — Ja viņi atņems man komfortu un liks salt un badoties, tad tas diezin vai būs man pa prātam.

Tikmēr Taņa pamodās un izbrīnā un šausmās lūkojās uz vīru. Viņš runāja, pagriezies pret krēslu, žestikulēja un smējās, viņa acis mirdzēja, bet smiekli skanēja dīvaini.

—    Andrjuša, ar ko tu runā? — viņa jautāja, saķerdama vīru aiz rokas, ko tas bija izstiepis pret mūku. — Andrjuša! Ar ko?

—    Kas? Ar ko? — Kovrins apmulsa. — Lūk, ar viņu . .. Redzi, tur viņš sēž, — viņš teica, rādīdams uz melno mūku.

—    Neviena te nav… neviena! Andrjuša, tu esi slims!

Taņa apkampa vīru, piespiedās klāt, it kā aizsargādama no rēgiem, un aizsedza tam acis ar roku.

—    Tu esi slims, — viņa sāka šņukstēt, visam augumam drebot. — Piedod man, mīļais, dārgais, bet es jau sen manīju, ka tavu dvēseli kaut kas satraucis… Tu esi psihiski slims, Andrjuša . . .

Taņas trīsas pielipa arī Kovrinam. Viņš vēlreiz palūkojās uz krēslu, kas jau bija tukšs, pēkšņi juta, ka rokas un kājas pagurst, izbijās un sāka ģērbties.

—    Tas nekas, Taņa, nekas… — viņš drebēdams murmināja. — Es tiešām esmu mazliet nevesels … laiks to atzīt.

—    Es jau sen manīju … un tētis manīja, — Taņa runāja, pūlēdamās apvaldīt raudas. — Tu runā pats ar sevi, smaidi tā savādi. . . neguli. . . Ak mans dievs, mans dievs, glāb mūs! — viņa šausmās noteica. — Bet nebaidies, Andrjuša, nebaidies, dieva dēļ, nebaidies …

Arī Taņa sāka ģērbties. Tikai tagad, skatoties uz sievu, Kovrins aptvēra, cik bīstams viņa stāvoklis, aptvēra, ko nozīmē melnais mūks un sarunas ar to. Viņam tagad kļuva skaidrs, ka viņš ir ārprātīgs.

Paši nezinādami, kādēļ, abi apģērbās un nogāja zālē: Taņa pa priekšu, Kovrins aiz viņas. Tur, raudāšanas pamodināts, apvilcis rītsvārkus, ar sveci rokā jau stāvēja Jegors Semjoničs, kas viesojās pie viņiem.

—    Nebaidies, Andrjuša, — Taņa runāja, trīcēdama kā drudzī, — nebaidies … Tēt, tas viss pāries… viss pāries…

Kovrins aiz uztraukuma nespēja parunāt. Viņš jokodams gribēja sacīt sievastēvam: «Apsveiciet mani, liekas, esmu kļuvis traks,» — bet pakustināja tikai lūpas un rūgti pasmaidīja.

Deviņos no rīta viņam uzvilka mēteli un kažoku, aptina šalli un karietē aizveda pie ārsta. Viņš sāka ārstēties.

VIII

Atkal pienāca vasara, un ārsts lika braukt uz laukiem. Kovrins jau bija izveseļojies, neredzēja vairs melno mūku, un nu viņam vajadzēja tikai fiziski kļūt spēcīgākam. Dzīvodams uz laukiem pie sievastēva, viņš dzēra daudz piena, strādāja tikai divas stundas dienā, nedzēra vīnu un nesmēķēja.

IJjas dienas priekšvakarā mājā notika dievkalpojums. Kad ķesteris pasniedza priesterim kvēpināmo trauku, vecajā, lielajā zālē sāka smaržot pēc kapsētas un Kovrinam sametās skumīgi. Kovrins izgāja dārzā. Neievērodams krāšņās puķes, viņš pastaigājās pa dārzu, pasēdēja uz sola, pēc tam pagājās pa parku; nonācis līdz upei, viņš nokāpa lejā un pastāvēja tur, iegrimis pārdomās, raudzīdamies uz ūdeni. Drūmās priedes ar pinkainajām saknēm, kuras pērngad viņu te bija redzējušas tik jauneklīgu, līksmu un možu, tagad nesačukstējās, bet stāvēja nekustīgas un mēmas, it kā nepazītu viņu. Un tiešām, galva viņam bija apcirpta, garo, skaisto matu vairs nebija, gaita gurda, seja salīdzinājumā ar pagājušo gadu pilnīgāka un bālāka.

Pa laipu viņš pārgāja otrā krastā. Tur, kur pērn auga rudzi, tagad vālos gulēja nopļautas auzas. Saule jau bija norietējusi, gar apvārsni kvēloja plata, sarkana blāzma, vēstīdama rītdien vējainu laiku. Valdīja klusums. Lūkodamies uz to pusi, kur pērnajā gadā pirmo reizi bija parādījies melnais mūks, Kovrins pastāvēja minūtes divdesmit, kamēr vakara blāzma sāka dzist…

Kad viņš gurds un neapmierināts atgriezās mājās, dievkalpojums jau bija beidzies. Jegors Semjoničs un Taņa sēdēja uz terases kāpnēm un dzēra tēju. Viņi par kaut ko sarunājās, bet, ieraudzījuši Kovrinu, uzreiz apklusa, un pēc abu sejām viņš sprieda, ka runāts par viņu.

—    Liekas, tev jau laiks dzert pienu, — Taņa sacīja vīram.

—    Nē, nav laiks, — viņš atcirta, apsēzdamies uz paša zemākā kāpšļa. — Dzer pati! Es negribu.

Taņa nemierīgi saskatījās ar tēvu un vainīgā balsī sacīja:

—    Tu taču pats redzi, ka piens tev noderīgs.

—    Jā, ļoti noderīgs! — Kovrins iesmējās. — Apsveicu jūs: kopš piektdienas esmu pieņēmies svarā vēl par vienu mārciņu. — Viņš cieši saspieda galvu rokās un sāpēs ierunājās: — Kādēļ, kādēļ jūs mani ārstējāt? Broma preparāti, bezdarbība, siltas vannas, uzraudzība, gļēvas bailes par katru malku, katru soli — tas viss galu galā padarīs mani par idiotu. Es zaudēju prātu, man, bija lieluma mānija, toties biju jautrs, možs, pat laimīgs, biju interesants un oriģināls. Tagad esmu kļuvis prātīgāks un solīdāks, toties tāds pats kā visi: esmu vidusmēra cilvēks, man ir garlaicīgi dzīvot… Cik nežēlīgi jūs esat rīkojušies ar mani! Es redzēju halucinācijas, bet kam no tā bija kāds ļaunums? Es prasu: kam no tā bija kāds ļaunums?

—    Dievs zina ko tu runā! — Jegors Semjoničs nopūtās. — Ne klausīties nepatīk.

—    Tad neklausieties.

Cilvēku, īpaši Jegora Semjoniča klātbūtne tagad kaitināja Kovrinu, viņš tam atbildēja dzedri un atturīgi, pat rupji un neraudzījās uz viņu citādi kā vien ar izsmieklu un naidu, bet Jegors Semjoničs jutās neveikli un vainīgi krimšķināja, kaut gan nekādas vainas neapzinājās. Nesaprazdama, kāpēc tik krasi pārvērtušās viņu sirsnīgās, jaukās attiecības, Taņa pieglaudās tēvam un satraukta lūkojās tam acīs; viņa gribēja, bet nespēja izprast, un viņai skaidrs bija tikai tas, ka attiecības ar katru dienu kļūst ļaunākas un ļaunākas, ka tēvs pēdējā laikā stipri novecojis, bet vīrs kļuvis viegli aizkaitināms, untumains, kašķīgs un neinteresants. Viņa vairs nevarēja smieties un dziedāt, pusdienās neko neēda, caurām naktīm negulēja, gaidīdama kaut ko drausmīgu, un bija tā nomocījusies, ka reiz nogulēja nesamaņā no pusdienas līdz vakaram. Dievkalpojuma laikā viņai likās, ka tēvs raud, un tagad, kad viņi trijatā sēdēja terasē, viņa tikai ar pūlēm spēja atvairīt domas par to.

—    Cik laimīgs bija Buda un Muhameds vai arī Šekspīrs, ka mīļie radinieki un dakteri neārstēja viņu ekstāzi un iedvesmu! — Kovrins sacīja. — Ja Muhameds būtu lietojis bromkāliju nervu nomierināšanai, strādājis tikai divas stundas dienā un dzēris pienu, tad šo ievērojamo cilvēku mēs tagad pieminētu tikpat maz, cik viņa suni. Ārsti un mīļie radinieki galu galā panāks to, ka cilvēce kļūs trula, viduvējību uzskatīs par ģenialitāti un civilizācija aizies bojā. Ja jūs zinātu, cik pateicīgs es jums esmu! — Kovrins īgni sacīja.

Viņš jutās ārkārtīgi aizkaitināts un, lai nepateiktu ko lieku, ātri piecēlās un iegāja iekšā. Bija kluss, un pa atvērtajiem logiem no dārza ieplūda tabakas un mirabiju aromāts. Milzīgajā, tumšajā zālē uz grīdas un uz klavierēm gulēja zaļi mēness gaismas plankumi. Kovrinam ienāca prātā pagājušās vasaras jūsma, kad tāpat smaržoja mirabiles un logos spīdēja mēness. Lai atsauktu pērngada noskaņojumu, viņš žigli aizgāja savā kabinetā, aizsmēķēja stipru cigāru un lika sulainim atnest vīnu. Bet no cigāra mutē radās rūgta un nejauka garša, un vīns vairs tā negāja pie sirds kā pērn. Lūk, ko nozīmē atradināšanās! No cigāra un diviem vīna malkiem viņam noreiba galva un sirds sāka dauzīties, tā ka vajadzēja iedzert bromkāliju.

Pirms gulēt iešanas Taņa viņam sacīja:

—    Tēvs tevi dievina. Tu diezin par ko uz viņu dusmojies, un tas viņu beidz nost. Paskaties: viņš noveco ne vien ar katru dienu, bet ar katru stundu. Andrjuša, lūdzu tevi: dieva dēļ, tava nelaiķa tēva dēļ, mana miera dēļ esi pret viņu laipns!

—    Nevaru un negribu.

—   Bet kāpēc? — Taņa jautāja; viss viņas augums sāka trīcēt, — Paskaidro man, kāpēc!

—    Tāpēc, ka viņš man nesimpātisks, tas ir viss, — Kovrins nevērīgi atbildēja, plecus paraustīdams, — bet nerunāsim par viņu: viņš ir tavs tēvs.

—    Nevaru, nevaru saprast! — Taņa runāja, saspiezdama deniņus un lūkodamās vienā punktā. — Mūsu mājā notiek kaut kas neizprotams, drausmīgs. Tu esi pārvērties, kļuvis pavisam svešs. Tu, gudrais, neparastais cilvēks, dusmojies par niekiem, jaucies ķildās . . . Tevi uztrauc tādi sīkumi, ka reizēm tikai jābrīnās un jāšaubās: vai tas esi tu? Nu, nu, nedusmojies, nedusmojies, — viņa turpināja, izbijusies no saviem vārdiem un skūpstīdama viņam rokas. — Tu esi gudrs, labs, cēls. Tu būsi taisnīgs pret tēvu. Viņš ir tik labs!

—    Viņš ir nevis labs, bet labsirdīgs. Stāstos, vodeviļās un dzīvē mani kādreiz aizkustināja un smīdināja komiskie tēvocīši, tādi kā tavs tēvs, ar tukliem, labsirdīgiem ģīmjiem, ārkārtīgi viesmīlīgi un drusku ērmīgi; tagad man tie ir pretīgi. Tie ir caurcaurēm egoisti. Par visu pretīgāka man ir to apmierinātība un šis pilna vēdera optimisms — īsts vērša vai vepra optimisms.

Taņa apsēdās gultā un nolika galvu uz spilvena.

—    Tā ir mocība, — viņa ierunājās, un no balss bija manāms, ka viņa ir bezgala nogurusi un ka viņai grūti runāt. — Kopš pašas ziemas neviena mierīga brīža! . .. Tas taču šausmīgi, dievs tēvs! Es ciešu …

—   Jā, protams, es esmu slepkavnieks, bet tu un tavs tētiņš — nevarīgi mazuļi. Protams.

Vīra seja Taņai šķita neglīta un nepatīkama. Kovrinam nepiestāvēja naids un izsmiekls. Viņa jau agrāk bija manījusi, ka šai sejā kaut kā pietrūcis, it kā no tā laika, kad viņš nogrieza matus, būtu pārvērtusies ari soja. Viņai iegribējās pateikt kaut ko tādu, kas vīru aizvainotu, bet tūlīt viņa pamanīja sevī nepatiku pict vīru, izbijās un izgāja no guļamistabas.

IX

Kovrinam piešķīra patstāvīgu katedru. Iestāju lekcija bija nolikta uz otro decembri, un par to bija izkārts paziņojums universitātes gaitenī. Bet noliktajā dienā viņš ar telegrammu paziņoja studentu inspektoram, ka slimības dēļ lekciju nelasīs.

Viņam pa muti nāca asinis. Viņš bieži spļāva asinis, bet reizes divas mēnesī gadījās, ka asinis plūda lielā daudzumā, un tad viņš kļuva ārkārtīgi vārgs un miegains. Šī slimība viņu visai nebiedēja, jo viņš zināja, ka nelaiķa māte tieši ar tādu pašu slimību bija nodzīvojusi vēl desmit gadu, pat vairāk; ārsti apgalvoja, ka tas neesot nekas bīstams, un ieteica tikai neuztraukties, ievērot pareizu dzīves veidu un mazāk runāt.

Janvārī lekcija atkal nenolika aiz tā paša iemesla, bet februārī jau bija par vēlu sākt kursu. Vajadzēja atlikt līdz nākamajam gadam.

Kovrins vairs nedzīvoja ar Taņu, bet ar citu sievieti, kas bija divi gadi vecāka par viņu un aprūpēja viņu kā bērnu. Kovrina garastāvoklis bija rāms un padevīgs: viņš labprāt paklausīja, un, kad Varvara Nikolajevna — tā sauca draudzeni — bija sadomājusi vest viņu uz Krimu, viņš bija ar mieru, kaut gan nojauta, ka no šā ceļojuma nekas labs neiznāks.

Viņi iebrauca Sevastopolē vakarā un apmetās viesnīcā, lai atpūstos un rītā dotos uz Jaltu. Ceļš abus bija nogurdinājis. Varvara Nikolajevna, tēju padzērusi, likās gultā un drīz iemiga. Bet Kovrins negāja gulēt. Jau mājās stundu pirms braukšanas uz staciju viņš bija saņēmis vēstuli no Taņas un nebija iedrošinājies to atplēst; tagad tā glabājās sānkabatā, un domas par vēstuli viņu nepatīkami uztrauca. Savu apprecēšanos ar Taņu viņš tagad no visas sirds un neliekuļoti uzskatīja par nelaimi, bija apmierināts, ka uz visiem laikiem šķīries no tās, un atmiņas par šo sievieti, kura galu galā bija kļuvusi par dzīvu mironi, kurā viss, šķiet, jau bija sastindzis, izņemot lielās, vērīgās, gudrās acis, atmiņas par to radīja vienīgi žēlumu un īgnumu pašam pret sevi. Rokraksts uz aploksnes atgādināja, cik netaisns un cietsirdīgs viņš pret Taņu bijis pirms gadiem diviem, kā atriebies gluži nevainīgiem cilvēkiem par savu dvēseles tukšumu, grūtsirdību, vientulību un neapmierinātību ar dzīvi. Līdz ar to viņš atcerējās, kā reiz bija plēsis sīkos gabalos savu disertāciju un visus slimības laikā uzrakstītos sacerējumus, kā bija sviedis tos ārā pa logu, un papīra gabali, lidodami vējā, ķērās aiz kokiem un puķēm; katrā rindā viņš bija saskatījis dīvainas, nepamatotas pretenzijas, vieglprātīgu straujumu, pārgalvību, lieluma māniju, un tāpēc bija radusies tāda sajūta, it kā viņš lasītu savu netikumu aprakstu; bet, kad pēdējā burtnīca bija saplēsta un izlidoja pa logu, viņš pēkšņi diez kāpēc bija sajutis rūgtumu un sāpes, aizgājis pie sievas un sarunājis tai daudz nejauku vārdu. Ak dievs, kā viņš bija spīdzinājis Taņu! Reiz, gribēdams darīt tai sāpes, viņš pateica, ka tēvs ne visai glītā veidā iejaucies viņu abu romānā, lūgdams, lai viņš precot Taņu; Jegors Semjoničs to nejauši noklausījās, ieskrēja istabā un izmisumā nevarēja parunāt neviena vārda, tikai mīņājās uz vietas un tā dīvaini īdēja, it kā būtu zaudējis valodu, bet Taņa, skatīdamās tēvā, iekliedzās spalgā balsī un zaudēja samaņu. Tas bija nejēdzīgi.

Tas viss nāca prātā, uzlūkojot pazīstamo rokrakstu.

Kovrins izgāja balkonā; laiks bija kluss un silts, jūtama jūras smarža. Brīnišķīgais līcis atspoguļoja mēnesi un ugunis; tas bija tādā krāsā, kam grūti atrast apzīmējumu. Tas bija viegls uņ maigs zilā un zaļā savienojums; vietām ūdens krāsa atgādināja zilo vitriolu, vietām mēness gaisma likās sarecējusi un piepildām līci, bet visa visumā — kas ta bija par krasu harmoniju, cik rāma, mierīga un cēla noskaņa!

Apakšējā stāvā zem balkona logi laikam bija atvērti, jo skaidri varēja dzirdēt sieviešu balsis un smieklus. Acīm redzot, tur notika viesības.

Kovrins saņēmās, atplēsa vēstuli un, iegājis savā istabā, izlasīja:

«Nupat nomira mans tēvs. Par to man jāpateicas Tev, jo Tu biji tas, kas viņu nogalināja. Mūsu dārzs iet bojā, tur jau saimnieko sveši ļaudis, tātad notiek tieši tas, no kā nabaga tēvs tā baidījās. Arī par to man jāpateicas Tev. Es ienīstu Tevi līdz sirds dziļumiem un novēlu, lai Tu ātrāk aizietu bojā. Ai, kā es ciešu! Manu sirdi dedzina neizsakāmas sāpes. .. Esi nolādēts! Es uzskatīju Tevi par neparastu cilvēku, par ģēniju, iemīlēju Tevi, bet izrādījās, ka Tu esi ārprātīgs …»

Kovrins nespēja tālāk lasīt, saplēsa vēstuli un aizsvieda. Viņu pārņēma šausmām līdzīgs nemiers. Aiz aizslietņa gulēja Varvara Nikolajevna, un bija dzirdams, kā viņa elpo; no apakšējā stāva skanēja sieviešu balsis un smiekli, bet Kovrinam bija tāda sajūta, it kā visā viesnīcā nebūtu nevienas dzīvas dvēseles, tikai viņš. Viņam bija baigi, ka nelaimīgā, bēdu nomāktā Taņa savā vēstulē viņu nolādējusi un vēlas viņa bojā eju, un viņš reižu reizēm pameta acis uz durvīm, it kā baidīdamies, ka istabā atkal ienāks un paņems viņu savā varā tas nezināmais spēks, kas nedaudzos gados bija nodarījis tik daudz posta viņa un viņam tuvo cilvēku dzīvē.

Viņš jau zināja no pieredzes: ja nervi sāk niķoties, tad labākais līdzeklis ir darbs. Jāsēžas pie galda un par visu vari jālūko nodoties vienai vienīgai domai. Viņš izņēma no sava sarkanā portfeļa burtnīcu, kurā bija uzmests konspekts kādam nelielam kompilatīvam rakstam,

ko viņš bija sadomājis gadījumam, ja Krimā bez darba liktos garlaicīgi. Viņš apsēdās pie galda un iedziļinājās šajā konspektā, un likās — atkal atgriežas rāmais, padevīgais, vienaldzīgais noskaņojums. Burtnīca ar konspektu pat ierosināja domas par pasaules bezmērķīgo trauksmi. Kovrins prātoja par to, cik daudz paņem dzīve par tiem niecīgajiem vai gaužām parastajiem labumiem, ko tā cilvēkam var dot. Piemēram, lai četrdesmit gadu vecumā iegūtu katedru, būtu parasts profesors, klāstītu gurdā, garlaicīgā, smagā valodā parastas un turklāt svešas domas — vārdu sakot, tādēļ, lai kļūtu par viduvēju zinātnieku, viņam, Kovrinam, bija jāmācās piecpadsmit gadu, jāstrādā dienām un naktīm, jāpārcieš smaga psihiska slimība, jāpārdzīvo neveiksmīga laulība un jāizdara daudz visādu muļķību un netaisnību, kuras būtu patīkami neatcerēties. Kovrins tagad skaidri apzinājās, ka viņš ir vidusmēra cilvēks, un labprāt samierinājās ar to, jo, pēc viņa domām, katram cilvēkam jābūt mierā ar to, kas viņš ir.

Konspekts viņu jau bija gandrīz pavisam nomierinājis, bet uz grīdas baltoja saplēstā vēstule un neļāva koncentrēties. Viņš piecēlās no galda, savāca vēstules strēmeles un izmeta pa logu, bet no jūras puses uzpūta viegls vējiņš un izkaisīja strēmeles pa palodzi. Atkal viņu pārņēma šausmām līdzīgs nemiers, un sāka likties, ka visā viesnīcā bez viņa nav nevienas dzīvas dvēseles … Viņš izgāja balkonā. Līcis kā dzīvs lūkojās viņā daudzām zilām, mēļām, zaļganām un uguņainām acīm un vilināja pie sevis. Tiešām, bija karsts un smacīgs, un labi būtu izpeldēties.

Pēkšņi apakšējā stāvā zem balkona ieskanējās vijole un sāka dziedāt divas maigas sieviešu balsis. Tas bija kaut kas pazīstams. Romance, ko dziedāja lejā, stāstīja par kādu meiteni ar pārāk slimīgu iztēli; meitene nakti dārzā dzird noslēpumainas skaņas un domā, ka tā ir dievišķīga harmonija, mums, mirstīgajiem, nesaprotama . .. Kovrinam aizrāvās elpa, sirds sažņaudzās skumjās un krūtīs ietrīcējās brīnišķīgs, salds prieks, ko viņš jau sen bija aizmirsis.

Augsts, melns stabs kā viesuļa virpulis parādījās līča viņā krastā. Baigā ātrumā tas brāzās pāri līcim uz viesnīcas pusi, kļūdams arvien mazāks un tumšāks, un Kovrins tikko paspēja pavirzīties sāņus, lai dotu ceļu… Mūks ar kailu, sirmu galvu un melnām uzacīm, basām kājām, rokas uz krūtīm sakrustojis, aiztraucās garām un apstājās istabas vidū.

—    Kādēļ tu man neticēji? — viņš pārmezdams jautāja, maigi lūkodamies Kovrinā. — Ja tu man toreiz būtu ticējis, ka esi ģēnijs, tad šie divi gadi tev nebūtu bijuši tik drūmi un tukši.

Kovrins atkal ticēja, ka viņš ir dieva izredzētais un ģēnijs, viņš skaidri atcerējās visas agrākās sarunas ar melno mūku un gribēja runāt, bet asinis plūda no mutes taisni uz krūtīm, un viņš, nezinādams, ko darīt, tvarstīja ar rokām krūtis, un aproces kļuva mitras no asinīm. Viņš dzīrās pasaukt Varvaru Nikolajevnu, kas gulēja aiz aizslietņa, un ar pūlēm izrunāja:

—    Taņa!

Viņš nokrita uz grīdas, uz rokām atbalstīdamies, paslējās un vēlreiz sauca:

—    Taņa!

Viņš sauca Taņu, sauca lielo dārzu ar krāšņajām, rasainajām puķēm, sauca parku, priedes ar pinkainajām saknēm, rudzu lauku, savu brīnišķīgo jaunību, drosmi, līksmi, sauca dzīvi, kas bija tik brīnum skaista! Uz grīdas ap savu seju viņš redzēja lielu asins peļķi un aiz vājuma vairs nejaudāja izrunāt ne vārda, tomēr neizsakāma, bezgalīga laime pildīja visu viņa būtni.

Lejā zem balkona spēlēja serenādi, un melnais mūks čukstēja, ka viņš esot ģēnijs un mirstot tikai tāpēc, ka viņa vājais cilvēka ķermenis jau zaudējis līdzsvaru un nevarot vairs noderēt par čaulu ģēnijam.

Kad Varvara Nikolajevna pamodās un iznāca šaipus aizslietņa, Kovrins jau bija miris un viņa sejā vīdēja sastindzis svētlaimīgs smaids.

SIEVU VALSTĪBA

I

Priekšvakarā

Skat, biezs naudas vīstoklis. Tas no meža vasarnīcas, no pārvaldnieka. Viņš raksta, ka sūtot pusotra tūkstoša rubļu, ko no kāda attiesājis, laimējis prāvu otrā instancē. Annai Akimovnai nepatika, un viņa baidījās tādu vārdu kā attiesājis un laimējis prāvu. Viņa zināja, ka bez justīcijas nav iespējams iztikt, bet nez kāpēc, kad rūpnīcas direktors Nazaričs vai vasarnīcas pārvaldnieks, kas bieži tiesājās, viņas labā uzvarēja kādā prāvā, viņai ik reizes kļuva baigi un it kā kauns. Arī tagad viņai kļuva baigi un neērti un gribējās nolikt šos pusotra tūkstošus kaut kur tālāk, lai tos neredzētu.

Viņa saīgusi domāja: viņas vienaudzes — viņai bija divdesmit sestais gads — tagad rosās pa saimniecību, jūtas nogurušas un cieši aizmigs, bet rīt no rīta pamodīsies svētku noskaņā; daudzas no viņām jau sen apprecējušās, un viņām ir bērni. Tikai viņa viena pati nez kāpēc spiesta kā veca sieva sēdēt pie šīm vēstulēm, izdarīt uz tām atzīmes, rakstīt atbildes, pēc tam visu vakaru līdz pusnaktij nekā nedarīt un gaidīt, kad uznāks miegs, bet rīt visu dienu viņu apsveiks un lūgs kaut ko no viņas, un parīt rūpnīcā katrā ziņā notiks kāds skandāls — kādu piekaus vai kāds no degvīna nomirs, un viņu diez kāpēc mocīs sirdsapziņa; pēc svētkiem Nazaričs par darba kavējumu kādus divdesmit atlaidīs, un visi šie divdesmit, cepures noņēmuši, spiedīsies pie viņas lievenēm, un viņai būs kauns iziet pie tiem, un tos aizdzīs kā suņus. Visi paziņas runās aiz mūguras un rakstīs viņai anonīmās vēstulēs, ka viņa ir miljonāre, ekspluatatore, ka viņa ēd citiem mūžu un izsūc strādniekiem asinis.

Te malā stāv kaudzīte izlasītu un jau noliktu vēstuļu. Tās no lūdzējiem. Tur ir izsalkuši, piedzēruši, ar lielām ģimenēm apkrauti, vārgi, pazemoti, neatzīti. . . Anna Akimovna jau atzīmējusi uz katras vēstules, kam trīs rubļus, kam piecus; šīs vēstules jau šodien aizies uz kantori, un rīt tur notiks pabalstu izsniegšana jeb, kā izsakās kalpotāji, zvēru barošana.

Izdalīs pa sīkumiem arī četrsimt septiņdesmit rubļus — procentus no kapitāla, ko nelaiķis Akims Ivaničs novēlējis nabagiem un trūkumcietējiem. Būs drausmīga grūstīšanas. No vārtiem līdz kantora durvīm kā zosis garā virknē stāvēs sveši cilvēki ar zvērīgām sejām, skrandās ģērbti, nosaluši, izsalkuši un jau iereibuši, aizsmakušām balsīm pieminēdami māmuļu labdari Annu Akimovnu un viņas vecākus; pakaļējie spiedīsies virsū priekšējiem, un priekšējie lamāsies nelabiem vārdiem. Kantorists, kam apniks troksnis, lamas un vaimanas, izskries ārā un, visiem par prieku, krāmēs kādam pa ausi. Bet savējie, strādnieki, kas nebūs saņēmuši uz svētkiem nekā cita kā tikai savu algu un jau notērējuši visu līdz pēdējai kapeikai, stāvēs sētsvidū, skatīsies un smīnēs — daži skaudīgi, citi ironiski.

«Tirgoņi un it sevišķi viņu sievas labāk ieredz ubagus nekā savus strādniekus,» Annai Akimovnai ienāca prātā. «Tā ir vienmēr.»

Viņas skatiens apstājās pie naudas vīstokļa. Labi būtu rīt izdalīt šo nevajadzīgo, riebīgo naudu strādniekiem, taču strādniekiem nedrīkst nekā dot par velti, citādi pieprasīs citreiz. Un ko tad nozīmē šie pusotra tūkstoša, ja rūpnīcā pāri par tūkstoš astoņiem simtiem strādnieku, neskaitot viņu sievas un bērnus? Vai varbūt izraudzīties kādu no lūdzējiem, kas rakstījuši šīs vēstules, kādu nelaimīgo, kas sen jau zaudējis cerību uz labāku dzīvi, un atdot viņam pusotra tūkstoša? Nabagu apstulbos šī nauda kā pērkons, un varbūt pirmoreiz mūžā viņš jutīsies laimīgs. Šī doma Annai Akimovnai šķita oriģināla un jocīga un viņu izklaidēja. Viņa uz labu laimi izvilka no paciņas vienu vēstuli un izlasīja to. Kāds guberņas sekretārs Čaļikovs sen jau bez vietas, slims un dzīvo Guščina mājā; sievai dilonis, piecas mazgadīgas meitas. Anna Akimovna labi pazina Guščina četrstāvu māju, kur dzīvoja Čaļikovs. Ak, nelāga, satrunējusi, neveselīga māja!

— Nu atdošu šim Caļikovam, — viņa nolēma. — Sūtīt nesūtīšu, labāk pali aizvedīšu, lai nebūtu lieku valodu. Jā, — viņa sprieda, bāžot kabatā pusotra tūkstoša, — padomāšu un varbūt meitenes kaut kur iekārtošu.

Viņai kļuva līksmi, viņa pazvanīja un pavēlēja piebraukt zirgus.

Kad viņa sēdās kamanās, bija jau pāri sešiem vakarā. Visu korpusu logi spoži apgaismoti, un tāpēc milzīgajā pagalmā likās ļoti tumšs. Pie vārtiem un tālu pagalma dibenā pie noliktavām un strādnieku barakām dega elektriskās laternas.

Annai Akimovnai nepatika šie tumšie, drūmie korpusi, noliktavas un barakas, kur mita strādnieki, un viņa baidījās šo ēku. Galvenajā korpusā viņa bija iegriezusies pēc tēva nāves tikai vienu reizi. Augstie griesti ar dzelzs sijām, daudzie milzīgie riteņi, kas ātri griezās, dzensiksnas un sviras, spalgā šņākoņa, tērauda džinkstoņa, vagonešu šķinda, skaudrā tvaiku elpa, bālās vai tumšsarkanās, vai arī no ogļu putekļiem melnās sejas, sviedros izmirkušie krekli, tērauda, vara un uguns mirgas, eļļas un ogļu smaka, un vējš, gan ļoti karsts, gan auksts, tas viss viņai likās kā elle. Annai Akimovnai šķita, it kā riteņi, sviras un karstie, šņācošie cilindri pūlētos norauties, lai iznīcinātu cilvēkus, un ļaudis ar rūpju pilnām sejām, nesadzirdot cits citu, skraida un rosās ap mašīnām, cenzdamies apturēt šo mašīnu baigo kustību. Annai Akimovnai kaut ko rādīja un godbijīgi skaidroja. Viņa atceras, kā kalves nodaļā no krāsns izvilka gabalu sakaitētas dzelzs un kāds vecs vīrs ar siksniņu uz galvas, bet otrs, jauns, zilā kreklā, ar važiņu ap kaklu un dusmīgu seju, kā liekas, no augstākajiem, sita ar veseriem pa dzelzs gabalu, un kā uz visām pusēm sprāga zelta dzirkstis, un kā pēc maza brītiņa viņas priekšā dārdināja milzīgu dzelzskārda gabalu; vecais stāvēja izstiepies un smaidīja. bet jaunais slaucīja piedurknē slapjo seju un viņai kaut ko skaidroja. Un vēl viņa atceras, kā citā nodaļā vienacains vecs vīrs zāģēja dzelzs gabalu un bira dzelzs skaidas, un kā sarkanmatis ar tumšām acenēm un caurumainu kreklu strādāja pie virpas, kaut ko darinādams no tērauda gabala; virpa rēca, džinkstēja un svilpa, bet Annai Akimovnai kļuva nelabi no šā trokšņa un likās — viņai urbj ausīs. Viņa raudzījās, klausījās, nesaprata, vēlīgi smaidīja, un viņai bija kauns. Pārtikt un saņemt simtiem tūkstošu no pasākuma, ko nesaprot un nevar ciest, — cik tas dīvaini!

Strādnieku barakās viņa gan nebija ne reizes bijusi. Tur, stāsta, esot mitrums, blaktis, izvirtība, anarhija. Apbrīnojami: baraku labierīcībai ik gadu izdod tūkstošiem rubļu, taču strādnieku stāvoklis, ja tic anonīmajām vēstulēm, ar katru gadu kļūst aizvien ļaunāks un ļaunāks . . .

«Tēva laikā bija vairāk kārtības,» Anna Akimovna domāja, no pagalma izbraucot, «jo viņš pats agrāk bija strādnieks un zināja, kas vajadzīgs. Es turpretim nekā nezinu un daru tikai muļķības.»

Viņai atkal kļuva skumji, un viņa vairs nepriecājās par to, ka braukusi, un ideja par laimīgo cilvēku, kam no debesīm nokrīt pusotra tūksLoša, viņai vairs nelikās oriģināla un amizanta. Braukt pie kaut kāda Čaļikova, kad mājās pamazām irst un grimst miljonu vērts pasākums un strādnieki barakās dzīvo sliktāk par arestantiem, — tas nozīmē darīt muļķības un pievilt savu sirdsapziņu. Pa šoseju un gar to, pāri laukam, dodoties uz pilsētas ugunīm, bariem gāja strādnieki no kaimiņu uzņēmumiem — katūna un papīra fabrikām. Saltajā gaisā skanēja smiekli un jautras čalas. Anna Akimovna pavērās sievietēs un mazajos bērnos, un viņai pēkšņi iegribējās vienkāršības, raupjuma, šaurības. Viņa skaidri atģida to tālo laiku, kad viņu sauca par Aņutku un kad viņa maziņa gulēja zem vienas segas ar māti, un blakus, otrā istabā, mazgāja veļu īrniece — veļas mazgātāja, cauri plānajām sienām no kaimiņu dzīvokļiem skanēja smiekli, lamas, bērnu raudas, harmonikas skaņas, virpu un šujmašīnu dīkšana, un tēvs, Akims

Ivaničs, kas prata gandrīz visus amatus, par spīti šaurībai un troksnim, kaut ko lodēja pie krāsns, zīmēja vai ēvelēja. Arī viņai iegribējās mazgāt, gludināt, skraidīt uz veikalu vai krogu, kā viņa bija darījusi ik dienas, kad dzīvoja kopā ar māti. Viņai vajadzētu būt strādniecei, nevis saimniecei! Viņas lielais nams ar lustrām un gleznām, frakā tērptais sulainis Mišeņka ar samtainajām ūsiņām, košā Varvaruška un glaimīgā Agafjuška, un šie abu dzimumu jaunieši, kuri vai ik dienas nāk pie viņas lūgt naudu un kuru priekšā viņa ik reizes nez kāpēc jūtas vainīga, un šie ierēdņi, dakteri un dāmas, kas ir labdarīgi uz viņas rēķina un klusībā viņu nicina zemās izcelšanās dēļ, — cik tas viss apnicīgs un svešs viņai!

Lūk, dzelzceļa pārbrauktuve un aizkārtne; nāk mājas pamīšus ar sakņu dārziem; tad beidzot plata iela, kur atrodas slavenā Guščina māja. Parasti klusajā ielā tagad, svētku priekšvakarā, liela kustība. Traktieros un dzertuvēs troksnis. Ja tagad pa ielu brauktu kāds, kas nav šejienietis, bet dzīvo pilsētas centrā, viņš tikai ievērotu netīrus, piedzērušus cilvēkus lamājamies, taču Anna Akimovna, kas kopš bērnības bija mitusi šai rajonā, tagad saskatīja pūlī gan savu nelaiķa tēvu, gan māti, gan krusttēvu. Tēvam bija maiga, nenoteiķta daba, viņš mazliet fantazēja, bija bezrūpīgs un vieglprātīgs; viņam nepiemita vājība ne uz naudu, ne godu, ne varu; viņš izteicās, ka strādnieka cilvēkam neesot laika ievērot svētku dienas un iet baznīcā; un, ja nebūtu sievas, viņš droši vien nekad negavētu un gavēņa laikā ēstu aizliegtu ēdienu. Krusttēvs Ivans Ivaničs, gluži pretēji, bija kā krams; kas atliecās uz reliģiju, politiku un tikumību, viņš bija ciets un nepielūdzams, uzmanīja ne tikai sevi, bet arī visus kalpotājus un paziņas. Nedod dievs, ja gadījās ieiet viņa istabā un nepārmest krustu! Krāšņos apartamentus, kur tagad mājo Anna Akimovna, viņš turēja aizslēgtus un atdarīja tikai lielos svētkos augstiem viesiem, bet pats dzīvoja kantorī, mazā svētbildēm pieblīvētā istabiņā. Viņam bija nosliece uz veco ticību, un viņš pastāvīgi pieņēma vecticībnieku arhierejus un popus, kaut arī bija kristīts un laulāts un savu sievu apglabājis pēc pareizticīgo baznīcas rituāla. Brāli Akimu, savu vienīgo mantinieku, viņš nemīlēja Akima vieglprātības dēļ, ko dēvēja par vientiesību un muļķību, kā arī tāpēc, ka tas bija vienaldzīgs pret ticību. Viņš turēja brāli sliktāk par suni, maksāja viņam kā strādniekam sešpadsmit rubļu mēnesī. Akims uzrunāja brāli ar jūs un beidzamajā svētdienā pirms lielā gavēņa ar visu savu ģimeni klanījās viņa priekšā līdz zemei. Tomēr gadus trīs pirms nāves Ivans Ivaničs tuvināja viņu sev, piedeva un pavēlēja algot Aņutkai guvernanti.

Guščina nama vārti ir tumši, dziļi un smirdoši; var dzirdēt, kā aiz sienām klepo vīrieši. Atstājusi kamanas uz ielas, Anna Akimovna iegāja pagalmā un tur pajautāja, kā nokļūt 46. dzīvoklī pie ierēdņa Čaļikova. Viņai norādīja pēdējās durvis pa labi, trešajā stāvā. Arī pagalmā, arī pie pēdējām durvīm, pat uz kāpnēm bija tā pati riebīgā smaka kā pie vārtiem. Bērnībā, kad Annas Akimovnas tēvs bija vienkāršs strādnieks, viņa dzīvoja tādās mājās un vēlāk, kad apstākļi mainījās, bieži apmeklēja tās labdares lomā; šauras, netīras akmens kāpnes ar augstiem pakāpieniem, ar laukumiņu ik stāvā; taukaina laterna kāpņu šahtā; smirdoņa, uz laukumiņiem pie durvīm muldas, podi, skrandas — tas viss bija viņai sen, sen pazīstams. . . Vienas durvis bija atvērtas, un pa tām varēja redzēt, kā uz galdiem sēž ebreju drēbnieki cepurēm galvā un šuj. Kāpnēs Annai Akimovnai nāca pretim ļaudis, taču viņai nebija ne prātā, ka viņai varētu pāri nodarīt. No strādniekiem un zemniekiem, vai tie skaidrā vai pilnā, viņa baidījās tikpat maz kā no saviem inteliģentajiem paziņām.

46. dzīvoklī nebija priekšnama, un tas sākās ar virtuvi. Parasti fabrikas strādnieku un amatnieku dzīvokļos jūtama lakas, darvas, ādas, dūmu smaka — atkarībā no tā, ar ko nodarbojas saimnieks; nabadzībā ieslīgušo muižnieku un ierēdņu dzīvokļus var pazīt pēc drēgnas smakas, ko izgaro kaut kāda skābe. Šī riebīgā smaka apņēma Annu arī tagad, tiklīdz viņa pārkāpa pār slieksni. Kaktā pie galda ar muguru pret durvīm sēdēja kāds vīrs melnos svārkos, laikam pats Čaļikovs, un līdz ar viņu piecas meitenes. Vecākajai, platsejainai un vājiņai, ar ķemmīti matos, pēc izskata varēja būt gadu piecpadsmit, bet jaunākajai, apaļīgai, ar matiem kā ezītim, ne vairāk par trim. Visi seši ēda. Pie krāsns ar poda dakšām rokā stāvēja maza, ļoti vāja sieviete ar dzeltenu seju, grūtniece, ģērbusies brunčos un baltā jaciņā.

—    Negaidīju no tevis, Līzočka, ka būsi tik nepaklausīga, — vīrs pārmezdams sacīja. — Ai, ai, kāds kauns! Tātad tu gribi, lai papiņš tevi noper, ko?

Ieraudzījusi uz sliekšņa nepazīstamu dāmu, vājā sieviete sarāvās un nolika dakšas.

—    Vasilij Ņikitič! — viņa sauca pēc brītiņa dobjā balsī, it kā neticēdama savām acīm.

Virs atskatījās un uzlēca kājās. Tas bija kaulains cilvēks šauriem pleciem, iekritušiem deniņiem un plakanām krūtīm. Acis viņam bija mazas, dziļas, ar tumšiem lokiem, garš, mazliet pa labi nošķiebts putna deguns, plata mute. Bārda šķīrās uz pusēm, ūsas viņš skuva un tā vairāk līdzinājās karietes sulainim nekā ierēdnim.

—   Vai še dzīvo Caļikova kungs? — Anna Akimovna jautāja.

—    Tieši tā, — Čaļikovs nopietni atbildēja, taču tūlīt pazina Annu Akimovnu un iesaucās: — Glagoļevas kundze! Anna Akimovna! — un pēkšņi aizelsās un iepleta rokas it kā aiz briesmīga pārbīļa. — Labdare!

Novaidēdamies viņš pieskrēja Annai Akimovnai klāt un īdēdams, kā triekas ķerts — bārdā viņam bija ieķērusies kāposti, un no viņa dvesa degvīna smaka — pieklupa ar pieri pie uzroča un it kā pamira.

—    Rociņu! Svēto rociņu! — viņš aizelsdamies izdabūja pār lūpām. — Sapnis! Jauks sapnis! Bērni, uzmodiniet mani!

Viņš pagriezās pret galdu un raudošā balsī, vicinādams rokas, teica:

—    Žēlīgais dievs mūs uzklausījis! Atnākusi mūsu atpestītāja, mūsu eņģelis! Mēs esam glābti! Bērni, cejos! Ceļos!

Caļikova kundze un meitenes, izņemot pašu jaunako, nez kādēļ sāka ātri nokopt galdu.

—    Jūs rakstījāt, ka jūsu sieva ļoti slima, — Anna Akimovna sacīja, un viņai bija kauns un īgnums.

«Pusotra tūkstoša es viņam nedošu,» viņai ienāca prātā.

—    Tur viņa ir — mana sieva! — Caļikovs runāja smalkā, sievišķīgā balstiņā, it kā asaras būtu viņam sakāpušas galvā. — Tur viņa ir — nelaimīgā! Ar vienu kāju kapā! Tomēr mēs, kundze, nekurnam. Labāk mirt nekā tā dzīvot. Mirsti, nelaimīgā!

«Ko viņš ķēmojas?» Anna Akimovna īgni domāja. «Tūlīt redzams, ka pieradis noņemties ar tirgoņiem.»

—    Runājiet, lūdzu, ar mani kā cilvēks, — viņa teica. — Man komēdijas netīk.

—    Jā, kundze, pieci bārenīši ap mātes šķirstu bēru sveču apgaismojumā — tā ir komēdija! Ak vai! — Caļikovs rūgti noteica un novērsās.

—    Ciet klusu! — iečukstēja sieva un parāva viņu aiz piedurknes. — Mums, kundze, nav uzposts, — viņa sacīja, pievērsdamās Annai Akimovnai, — atvainojiet, lūdzu … Kā jau ģimenē, pati zināt. Ja labi satiek, tad vietas pietiek.

«Nedošu viņiem pusotra tūkstoša,» Annai Akimovnai atkal ienāca prātā.

Un, lai drīzāk atbrīvotos no šiem ļaudīm un no skābās smakas, viņa jau izņēma naudas maciņu un nolēma atstāt kādus divdesmit piecus rubļus — ne vairāk; bet piepeši sakaunējās, ka braukusi tik tālu un nieku dēļ iztraucējusi cilvēkus.

—    Ja iedosiet man papīru un tinti, es tūlīt uzrakstīšu ārstam, manam labam paziņam, lai viņš jūs apmeklē, — viņa nosarkdama sacīja. — Ļoti labs ārsts. Un zālēm es jums atstāšu naudu.

Caļikova kundze metās slaucīt galdu.

—    Te nav tīrs! Kur tu? — nošņāca Caļikovs, nikni raudzīdamies viņā. — Ieved pie īrnieka! Lūdzu, cienītā, pie īrnieka, uzdrīkstos jūs aicināt, — viņš griezās pie Annas Akimovnas. — Tur ir tīrs.

—    Osips Iļjičs neļauj iet viņa istabā! — viena no meitenēm stingri noteica.

Taču Annu Akimovnu jau veda no virtuves cauri šaurai caurstaigājamai istabai, starp divām gultām; no gultu novietojuma bija redzams, ka vienā guļ garumā divas meitenes, otrā — trīs šķērsām. Nākamajā — īrnieka istabā patiešām bija spodri. Kārtīga gulta ar sarkanu vilnas segu, spilvens ar ballu spilvendrānu, pat maciņš pie sienas, kur ielikt pulksteni, ar kaņepāju galdautu apklāts galds, uz tā balta tintnīca, spalvas, papīri, ģīmetnes rāmīšos — viss, kā nākas, un otrs galds, melns, uz kura bija kārtīgi salikti pulksteņtaisītāja instrumenti un izjaukti pulksteņi. Pie sienām bija pakārti veseriņi, knaibles, urbīši, kalti, platknaibles utt. un karājās trīs sienas pulksteņi, kas tikšķēja; viens bija milzīgs, ar smagām bumbām, kādi mēdz būt traktieros.

Nosēdusies rakstīt vēstuli, Anna Akimovna ieraudzīja uz galda tēva ģīmetni un savējo. Tas viņu pārsteidza.

—    Kas te pie jums dzīvo? — viņa vaicāja.

—   īrnieks, cienīgā, Pimenovs. Viņš strādā pie jums rūpnīcā.

—    Tā? Bet es domāju, ka pulksteņmeistars.

—    Ar pulksteņiem viņš nodarbojas privāti, vaļas brīžos. Amatieris.

Pēc brītiņa, kad klusumā bija tikai dzirdams, kā tikšķ pulksteņi un rakstot čirkst spalva, Čaļikovs nopūtās un sašutis ironiski noteica:

—    Taisnību runā: no dižciltības un augstiem amatiem nekas netiek. Kokarde pierē un cēls tituls, taču nav ko ēst. Manuprāt, ja zemas kārtas cilvēks palīdz nabagiem, viņš ir daudz cildenāks par kaut kādu Čaļikovu, kas iestidzis nabadzībā un netikumā.

Lai paglaimotu Annai Akimovnai, viņš izteica vēl dažas frāzes, kas nonievāja viņa cēlumu, un bija skaidrs, ka viņš pazemo sevi tāpēc, ka uzlūko par augstāku, nekā ir viņa. Anna Akimovna pa to laiku bija pabeigusi vēstuli un aizlipinājusi. Vēstuli aizsviedīs projām, un nauda netiks izdota par ārstēšanu, — to viņa zināja, tomēr uzlika uz galda divdesmit piecus rubļus un padomājusi pielika klāt vēl divas sarkanas naudas zīmes. Izdēdējusī, dzeltenā Čaļikova kundzes roka, kas līdzinājās vistas kājai, pazibēja viņas acu priekšā un sagrāba naudu dūrītē.

—    To jums labpatikās iedot zālēm, — Čaļikovs aizlauztā balsī teica, — bet sniedziet palīdzīgu roku arī man … un bērniem, — viņš piebilda un iešņukstējās,

—     nelaimīgajiem bērniem! Ne sevis dēļ baidos, par meitām baidos! Izvirtības rēga baidos!

Pūlēdamās atdarīt naudas maciņu, kam bija sabojājies slēdzis, Anna Akimovna samulsa, piesarka. Viņai bija kauns, ka cilvēki stāv viņas priekšā, raugās uz viņas rokām, gaida un laikam sirds dziļumos viņu izsmej. Tai brīdī kāds ienāca virtuvē un dauzīja kājas, nokratīdams sniegu.

—    īrnieks pārnācis, — Čaļikova kundze sacīja.

Anna Akimovna samulsa vēl vairāk. Viņai negribējās, lai kāds no rūpnīcas ļaudīm redzētu viņu šai smieklīgajā situācijā. īrnieks, kā par spīti, ienāca savā istabā tai pašā brīdī, kad viņa, beidzot atlauzusi slēdzi, sniedza Čaļikovam dažas naudas zīmes, bet Čaļikovs īdēja kā triekas ķerts un meklēja ar lūpām, kur viņu noskūpstīt. īrniekā viņa pazina to strādnieku, kas reiz kalves nodaļā bija rībinājis viņas priekšā skārda plāksni un sniedzis paskaidrojumus. Acīm redzot, tagad viņš bija nācis tieši no rūpnīcas: seja bija nokvēpusi tumša un viens vaigs pie deguna notriepts sodrējiem. Rokas pavisam melnas, un blūze bez jostas spīdēja no eļļas traipiem. Tas bija gadu trīsdesmit vecs vīrietis, vidēja auguma, melniem matiem, plecīgs un, kā redzams, ļoti spēcīgs. Anna Akimovna no pirmā acu uzmetiena noprata viņā augstāku kalpotāju, kas saņem ne mazāk par trīsdesmit pieciem rubļiem mēnesī, bargu, skaļu, kas sit strādniekiem pa zobiem, un tas bija redzams no viņa stājas, no pozas, kādā viņš neviļus tūlīt nostājās, ieraudzījis savā istabā dāmu, un, galvenais, pēc tā, ka viņam bija smaila, skaisti apcirpta bārdiņa, krekls virs biksēm un uz krūtīm kabatas; Nelaiķis tēvs, Akims Ivaničs, bija saimnieka brālis un tomēr baidījās augstāko kalpotāju, piemēram, tādu kā šis īrnieks, un pieglaimojās tiem.

—    Atvainojiet, mēs te bez jums izrīkojāmies, — Anna Akimovna teica.

Strādnieks vērās viņā izbrīna pilns, mulsi smaidīja un klusēja.

—    Jūs, cienītā, skaļāk … — Čaļikovs klusi sacīja.

—    Kad Pimenova kungs vakaros pārnāk no rūpnīcas, viņam ir aizkritušas ausis.

Bet Anna Akimovna bija priecīga, ka viņai te vairs nekas nav darāms, pameta ar galvu un ātri gāja ārā. Pimenovs devās viņu pavadīt.

—   Vai jūs ilgi strādājat pie mums? — viņa skaļi vaicāja, nepagriezusies uz Pimenova pusi.

—    Kopš deviņu gadu vecuma. Es vēl pie jūsu krusttētiņa sāku.

—    Cik tomēr ilgi! Lūk, krusttēvs un tēvs pazina visus kalpotājus, taču es nepazīstu gandrīz neviena. Esmu jūs redzējusi arī agrāk, tomēr nezināju, ka jūsu uzvārds ir Pimenovs.

Anna Akimovna juta vēlēšanos attaisnoties viņa priekšā, izlikties, ka tikko iedevusi naudu nevis nopietni, bet pa jokam.

—    Ak, šī nabadzība! — viņa nopūtās. — Darām labus darbus gan svētdienās, gan darbdienās, taču nav nekādas jēgas. Man šķiet, ka palīdzēt tādiem kā šis Caļikovs ir veltīgi.

—    Protams, veltīgi, — Pimenovs piekrita. — Dodiet cik dodama, tik un tā visu nodzers. Un tagad cauru nakti vīrs un sieva ņems viens otram nost un kausies, — viņš piebilda un iesmējās.

—    Jā, jāatzīst, ka mūsu filantropija ir veltīga, apnicīga un smieklīga. Tomēr jums jāpiekrīt, ka nav iespējams sēdēt un turēt rokas klēpī, kaut kas jādara. Piemēram, ko iesākt ar Caļikoviem?

Viņa pagriezās pret Pimenovu un apstājās, gaidīdama atbildi; arī viņš apstājās un lēnām un klusēdams paraustīja plecus. Acīm redzot, viņš zināja, ko darīt ar Caļikoviem, bet tas bija tik rupji un necilvēcīgi, ka pat neuzdrošinājās to pateikt. Un Čaļikovi bija viņam tik ļoti neinteresanti un nenozīmīgi, ka pēc mirkļa viņš vairs neatcerējās tos; lūkojoties acīs Annai Akimovnai, viņš tīksmi smaidīja, un viņam bija tāda izteiksme, it kā viņš sapņotu kaut ko ļoti jauku. Anna Akimovna tikai tagad, stāvēdama viņam tik tuvu, no viņa sejas, it sevišķi acīm, pamanīja, cik viņš noguris un kā viņam gribas gulēt.

«Lūk, vajadzētu viņam iedot pusotra tūkstoša!» viņai ienāca prātā, taču šī doma nez kāpēc likās nepiemērota un Pimenovam apvainojoša.

—    Jums droši vien visas malu maliņas sāp no darba, bet* jūs mani pavadāt, — viņa teica, kāpdama lejā. — Ejiet mājās.

Bet viņš to nesadzirdēja. Kad viņi izgāja uz ielas, viņš aizskrēja priekšā, atkabināja kamanu segu un, iesēdinot Annu Akimovnu, sacīja:

—    Laimīgi sagaidīt svētkus!

II

Rīts

—   Sen jau nozvanīja! Dievs sodi, nepagūsiet ne uz āmen! Celieties augšā!

—    Divi zirgi skrien, skrien … — Anna Akimovna teica un pamodās; viņas priekšā ar sveci rokās stāvēja viņas istabene — sarkanmatainā Maša. — Kas ir? Ko tev vajag?

—    Liturģija jau beigusies! — Maša izmisusi sacīja. — Trešo reizi modinu! Manis pēc guliet kaut līdz vakaram, bet pati taču pavēlējāt celt!

Anna Akimovna atspiedās uz elkoņa un pavērās logā. Arā bija vēl pavisam tumšs, un tikai loga rāmja apakšējā daļa no sniega vizēja balta. Bija dzirdamas dobjas, zemas zvanu skaņas, taču tās nebija še, bet kaut kur tālāk. Pulkstenis uz galdiņa rādīja trīs minūtes uz septiņiem.

—    Labi, Maša … Pēc trim minūtēm … — Anna Akimovna lūdzošā balsī teica un ietinās segā ar visu galvu.

Viņa iedomāja sniegu pie lievenēm, kamanas, tumšās debesis, pūli baznīcā un paegļu smaržu, un viņai kļuva baigi, tomēr viņa nolēma, ka tūlīt celsies un brauks uz agro liturģiju. Un, kamēr Anna Akimovna sildījās gultā un cīnījās ar miegu, kas, kā par spīti, mēdz būt apbrīnojami salds, kad neļauj gulēt, un kamēr viņai rēgojās gan milzu dārzs kalnā, gan Guščina nams, viņu visu laiku traucēja doma, ka tūdaļ jāceļas un jābrauc uz baznīcu.

Bet, kad viņa piecēlās, bija jau pavisam gaišs un pulkstenis rādija pusdesmit. Pa nakti bija uzkritis daudz sniega, koki baltos tērpos un gaiss ārkārtīgi gaišs, dzidrs un maigs, tā ka Annai Akimovnai, paveroties pa logu, vispirms gribējās dziji, dziļi ievilkt elpu. Un, kad viņa mazgājās, senās bērnu dienu jūtu paliekas — prieks, ka šodien ziemsvētki, piepeši pamodās krūtīs, un pēc tam ap sirdi kļuva viegli, brīvi un tīri, it kā arī dvēsele būtu nomazgājusies un gremdējusies baltajā sniegā. Ienāca Maša, uzcirtusies un cieši iežmiegusies korsetē, un apsveica ar svētkiem; tad viņa ilgi frizēja Annu Akimovnu un palīdzēja uzvilkt kleitu. Jaunais, krāšņais, ļoti skaistais tērps, tā vieglā čaukstoņa un svaigo smaržu aromāts satrauca Annu Akimovnu.

—    Pienākuši svētki, — viņa jautri sacīja Mašai.

—   Tagad zīlēsim.

—    Pērngad man iznāca, ka jāiziet pie veča. Trīs reizes tā iznāca.

—    Nu, dievs ir žēlīgs.

—    Bet ko darīt, Anna Akimovna? Es tā domāju, iekam ne šā, ne tā, ne šis, ne tas, tad jau labāk jāiet par sievu pie veča, — Maša bēdīgi noteica un nopūtās.

—    Man jau divdesmit pirmais gads, nav nekādi joki.

Mājā visiem bija zināms, ka sarkanmatainā Maša

iemīlējusies sulainī Mišeņkā, un nu jau trīs gadi, kā ilgst šī dziļā, kaislā, taču bezcerīgā mīlestība.

—    Nu, pietiek runāt blēņas, — Anna Akimovna mierināja. — Man drīz būs trīsdesmit gadu, un es vēl vienmēr taisos iet par sievu pie jauna cilvēka.

Kamēr saimniece ģērbās, Mišeņka ar jaunu fraku mugurā un lakādas zābakiem kājās staigāja pa zāli un viesistabu un gaidīja, kad viņa iznāks, lai apsveiktu svētkos. Viņš allaž staigāja kaut kā sevišķi, sperot liegus un maigus soļus; paskatoties tādā brīdī uz viņa kājām, rokām un pieliekto galvu, varēja iedomāties, ka viņš nestaigā tāpat vienkārši, bet mācās dejot pirmo kadriļas tūri. Kaut arī viņam bija smalkas, samtainas ūsiņas un glīta, mazliet blēdīga āriene, viņš bija solīds, saprātīgs un dievbijīgs kā vecs vīrs. Dievu viņš vienmēr pielūdza, klanoties līdz zemei, un viņam patika savā istabā kvēpināt vīraku. Bagātos un dižciltīgos viņS cienīja un bijās no tiem, turpretim nabagus un visāda veida lūdzējus nicināja ar visu savu sulainiski tīrīgās dvēseles spēku. Zem stīvinātā krekla Mišeņkam bija vēl flaneļa krekls, ko viņš valkāja ziemā un vasarā, stipri rūpēdamies par savu veselību; ausis bija aizbāztas ar vati.

Kad cauri zālei gāja Anna Akimovna ar Mašu, viņš nolieca galvu uz leju un mazliet uz sāniem un pateica savā patīkamajā, medainajā balsī:

— Man tas gods apsveikt jūs, Anna Akimovna, ar augsti svinīgajiem Kristus dzimšanas svētkiem.

Anna Akimovna iedeva viņam piecus rubļus, bet nabaga Maša apstulba. Viņa svētsvinīgais izskats, poza, balss un tas, ko viņš pateica, pārsteidza Mašu ar savu skaistumu un eleganci; sekodama tālāk savai jaunkundzei, viņa vairs nekā nedomāja, nekā neredzēja un tikai smaidīja gan svētlaimīgi, gan rūgti.

Augšstāvu mājā sauca par tīro jeb svinīgo un grezno pusi, apakšstāvu turpretim, kur saimniekoja krustmāmiņa Tatjana Ivanovna, dēvēja par tirdzniecisko, vecu ļaužu vai vienkārši par sievu pusi. Pirmajā parasti pieņēma dižciltīgos un izglītotos, bet otrajā vienkāršākos un krustmāmiņas pašas paziņas. Skaista, pilnīga, veselīga, vēl jauna un svaiga, krāšņā tērpā, no kura, viņai likās, viss apkārt atvizēja, Anna Akimovna nokāpa apakšstāvā. Te viņu sagaidīja ar pārmetumiem, ka viņa, izglītotā, aizmirsusi dievu, nogulējusi liturģiju un nav nonākusi lejā atgavēties, bet visi arī noplātīja lokās un sirsnīgi teica, ka viņa esot skaista, izcila, un viņa tam ticēja, smējās, skūpstījās un iegrūda dažam rubli, dažam trīs vai piecus, skatoties, kas par cilvēku. Viņai patika lejā. Kurp vien paveras — svētbilžu skapīši, svētbildes, lampadas, garīgu personu ģīmetnes, jūtama it kā mūku klātbūtne, virtuvē šķind naži, un istabās jau ieplūst gavēnī aizliegta ļoti garda ēdiena smarža. Dzeltenās, krāsotās grīdas laistās, no durvīm un priekšējiem stūriem kā celiņi izklāti šauri paklāji ar spilgti zilām svītrām, un saule tā vien žilbina logos.

Ēdamistabā sēž svešas vecenītes; arī Varvaruškas istabā vecenītes un kopā ar viņām kurlmēma jaunava,

kas mūžam kaunas par kaut ko un saka: «Bli, bli . . .» Divas vājas meitenītes, paņemtas uz svētkiem no patversmes, piegāja pie Annas Akimovnas, lai noskūpstītu rociņu, un, pārsteigtas par viņas tērpa krāšņumu, apstājās viņas priekšā; viņa ievēroja, ka viena no meitenēm šķielē, un vieglajā svētku noskaņā viņai pēkšņi sāpīgi sažņaudzās sirds, iedomājot, ka šo meiteni noniecinās līgavaiņi un tā nekad neapprecēsies. Virējas Agafjuškas istabā pie patvāra sēdēja pieci vareni vīri jauniem krekliem mugurā, taču tie nebija rūpnīcas strādnieki, bet virējas radagabali. Ieraudzījuši Annu Akimovnu, vīri uzlēca kājās un aiz pieklājības mitējās gremot, kaut gan visiem bija pilnas mutes; istabā no virtuves ienāca pavārs Stepans ar baltu mici galvā, nazi rokā un apsveica; ienāca sētnieki ar velteņiem kājās un arī apsveica. Ielūkojās ūdensvedējs ar lāstekām bārdā, tomēr neuzdrīkstējās nākt iekšā.

Anna Akimovna staigāja pa istabām, un aiz viņas visa svīta: krustmāmiņa, Varvaruška, Nikandrova, šuvēja Marfa Petrovna, lejasstāva Maša. Varvaruška bija kalsna, tieva, gara, visgarākā visā mājā, ģērbusies pilnīgi melnās drānās, no viņas smaržoja pēc cipresēm un kafijas, ik istabā viņa meta krustus pret svētbildēm un klanījās līdz viducim, un, paskatoties viņā, nez kāpēc katru reizi iešāvās prātā, ka viņa jau sagatavojusi nāves brīdim līķautu un ka tai pašā lādē, kur stāv līķauts, paslēptas arī viņas laimes lozes.

—    Aņuteņka, esi nu žēlīga svētku labad, — viņa sacīja, atverot durvis uz virtuvi. — Piedod viņam, dievs ar viņu! Ak tu tāds!

Virtuves vidū bija ceļos nometies kučieris Pantelejs, kas jau novembrī atlaists par žūpību. Labs cilvēks, bet reibumā kauslīgs un nekādi nevarēja aizmigt, visu laiku staigāja uz korpusiem un kliedza tur draudošā balsī: «Man viss zināms!» Tagad no viņa uztūkušās sejas ar biezajām lūpām un asinīm pieplūdušajām acīm bija redzams, ka kopš novembra līdz svētkiem viņš nepārtraukti žūpojis.

—    Piedodiet, Anna Akimovna! — viņš izteica piesmakušā balsī, sizdams pieri pret grīdu un rādīdams savu vērša pakausi.

—    Tevi atlaida krustmāmiņa, lūdz viņu.

-•Ko krustmāmiņa? — krustmāmiņa jautāja, ienākusi virtuvē un smagi elsdama; viņa bija ļoti resna, un uz viņas krūtīm varēja novietoties patvāris un paplāte ar tasītēm. — Ko tad krustmāmiņa? Tu te esi saimniece, tu arī rīkojies, bet manis pēc kaut viņu, neliešu, vispār nebūtu. Nu, celies augšā, vepri! — viņa nenocietusies uzkliedza Pantelejam. — Vācies no acīm prom! Pēdējo reizi tev piedodu, taču, ja vēlreiz apgrēkosies, — nelūdz žēlastības!

Tad visi devās ēdamistabā dzert kafiju. Bet, tikko bija sasēdušies ap galdu, kad pa galvu pa kaklu ieskrēja lejasstāva Maša, šausmās iesaucās: «Koristi!» — un aizskrēja atpakaļ. Bija dzirdama šņaukāšanās, zems basa kāss un soļu troksnis, it kā priekšnamā līdzās zālei vestu iekšā apkaltus zirgus. Kādu brīdi viss norima . . . Koristi iebrēcās pēkšņi un tik skaļi, ka visi sarāvās. Kamēr viņi dziedāja, atbrauca nabagmājas mācītājs un līdz ar viņu diakons un ķesteris. Apvelkot epitrahilu, mācītājs lēnām stāstīja, ka nakti, kad iezvanījuši rīta dievkalpojumu, snidzis un nav bijis auksts, taču pret rītu sals pieņēmies, dievs ar to, un tagad droši vien būšot kādi divdesmit grādi.

—    Daudzi tomēr apgalvo, ka ziema cilvēkam esot veselīgāka par vasaru, — diakons noteica, bet tūliņ sejā iegula barga izteiksme, un viņš sāka dziedāt līdz ar mācītāju: «Piedzimšana tava, Kristu, mūsu dievs…»

Drīz vien atbrauca melnstrādnieku slimnīcas mācītājs ar ķesteri, tad draudzes māsas, patversmes bērni, un dziedāšana bija dzirdama gandrīz nepārtraukti. Dziedāja, iekoda un gāja projām.

Atnāca apsveikt rūpnīcas kalpotāji, cilvēku divdesmit. Te bija tikai augstākie — mehāniķi, viņu palīgi, modelētāji, grāmatvedis un citi, — visi izskatīgi, jauniem, melniem svārkiem mugurā. Tie visi bija braši vīri, tīri kā izmeklēti, katrs apzinājās savu vērtību, tas nozīmē — zināja, ja šodien pazaudēs vietu, jau rīt ar prieku viņu uzaicinās citā rūpnīcā. Kā redzams, viņi mīlēja krustmāmiņu, jo viņas klātbūtnē izturējās brīvi un pat pīpēja, bet grāmatvedis, kad visi barā devās pie uzkodām, aptvēra viņu ap resno viduci. Vaļīgi viņi

bija varbūt arī tālab, ka Varvaruškai, kurai veco kungu laikā bija liela vara un kura uzmanīja kalpotāju tikumību, tagad mājā nebija nekādas nozīmes, bet varbūt arī tālab, ka daudzi no viņiem vēl atcerējās tos laikus, kad krustmāmiņa Tatjana Ivanovna, ko brāļi turēja stingri, bija ģērbusies kā vienkārša sieva, piemēram, Agafjuška, un kad Anna Akimovna skraidīja pa sētu gar korpusiem, un visi saukāja viņu par Aņutku.

Kalpotāji ēda, sarunājās un neizpratnē nolūkojās Annā Akimovnā: kā viņa izaugusi, cik skaista kļuvusi! Taču šī elegantā jaunava, ko bija audzinājušas guvernantes un skolotāji, tagad bija viņiem jau sveša, nesaprotama, un viņi neviļus turējās vairāk pie krustmāmiņas, kas viņus uzrunāja ar tu, nemitīgi cienāja un, saskandinot ar viņiem, bija jau iedzērusi divas glāzītes pīlādžu degvīna. Anna Akimovna aizvien baidījās, lai par viņu nedomātu, ka viņa ir lepna, iznirele vai pāvu spalvām greznojusies vārna; un tagad, kamēr kalpotāji drūzmējās pie uzkodām, viņa negāja no ēdamistabas ārā un iejaucās sarunās. Savam vakardienas paziņam Pimenovam viņa pavaicāja:

—    Kāpēc jums istabā tik daudz pulksteņu?

—    Ņemu labot, — viņš atbildēja. — Nodarbojos ar to brīvajā laikā, svētku dienās vai arī tad, kad nenāk miegs.

—    Tātad, ja man sabojāsies pulkstenis, es varēšu nodot jums izlabot? — Anna Akimovna smiedamās jautāja.

—    Kāpēc ne? Es ar prieku, — Pimenovs atteica, un viņa seja atmaiga, kad Anna Akimovna, pati nezinādama, kādēļ, atkabināja no ņiebura savu lielisko pulkstentiņu un pasniedza viņam; viņš klusēdams apskatīja to un atdeva atpakaļ. — Kāpēc ne? Es ar prieku, — viņš atkārtoja. — Es gan vairs nelaboju kabatas pulksteņus. Man vāja redze, un ārsts aizliedzis noņemties ar sīkiem darbiem. Taču jūsu dēļ varu darīt izņēmumu.

—    Ārsti melš niekus, — grāmatvedis sacīja; visi sāka smieties. — Netici tiem, — viņš turpināja, šo smieklu glaimots. — Pagājušajā gadā, gavēnī, mašīnai izsprāga zobs un ķēra veco Kalmikovu tieši galvā, tā ka varēja redzēt smadzenes, un ārsts teica, ka miršot; tomēr dzīvs vēl līdz šim un strādā, tikai pēc šā joka sācis stostīties.

— Melš gan ārsti, melš gan niekus, bet ne pārāk, — kruslmāmiņa nopūtās. — Nelaiķītis Pjotrs Andrejičs pazaudēja acu gaismu. Tieši tāpat kā tu diendienā strādāja rūpnīcā pie karstas krāsns un kļuva akls. Acīm netīk karstums. Nu, ko tur tērgāt? — viņa sarosījās. — Iesim iedzersim! Apsveicu jūs svētkos, mīlulīši mani. Ne ar vienu nedzeru, bet ar jums sadzeršu, grēciniece tāda. Ar dievpalīgu!

Annai Akimovnai šķita, ka pēc vakardienas Pimenovs nicina viņu filantropijas dēļ, bet ka viņa to apbūrusi kā sieviete. Viņa vērās Pimenovā un atzina, ka viņš izturas ļoti jauki un ir pieklājīgi ģērbies. Tiesa, svārkiem piedurknes mazliet par īsām, un, šķiet, jostas viela par augstu un bikses nemodernas, pašauras, tolies kaklasaite sasieta gaumīgi un nevērīgi un nav tik spilgta kā citiem. Kā redzams, viņš ir labsirdīgs cilvēks, jo paklausīgi ēd visu, ko krustmāmiņa viņam liek uz šķīvja. Viņai ienāca prātā, cik viņš vakar bija melns un kā viņam gribējās gulēt, un šī atcere nez kāpēc viņu aizkustināja.

Kad kalpotāji grasījās iet projām, Anna Akimovna sniedza Pimenovam roku, viņai gribējās pasacīt, lai viņš kādreiz ienāktu parunāties, bet neprata to izdarīt: mēle kaut kā neklausīja; un, lai kāds nedomātu, ka Pimenovs viņai iepaticies, viņa arī Pimenovā biedriem sniedza roku.

Tad atnāca tās skolas skolēni, kur viņa bija aizgādne. Tie visi bija apgrieztiem matiem un ģērbušies vienādos pelēkos kreklos. Skolotājs — jauns, gara auguma cilvēks vēl bez ūsām, sarkaniem plankumiem sejā, — manāmi uztraucies, nostādīja skolēnus rindās; zēni sāka dziedāt saskanīgi, bet spalgām, nepatīkamām balsīm. Rūpnīcas direktors Nazaričs, plikpaurains, acīgs vecticībnieks, nekad nesatika ar skolotājiem, un šo, kas tagad nemierīgi vicināja roku, viņš nicināja un ienīda, pats nezinādams, par ko. Viņš apgājās ar skolotāju augstprātīgi un rupji, ieturēja algu, iejaucās mācībās un, lai galīgi izēstu viņu, kādas divas nedēļas pirms svētkiem par sargu skolā ielika savas sievas attālu radinieku, žūpu, kas neklausīja skolotājam un skolēnu klātbūtnē teica viņam rupjības.

Annai Akimovnai tas viss bija zināms, taču palīdzēt viņa nevarēja, jo pati baidījās Nazariča. Tagad viņai gribējās būt pret skolotāju vismaz laipnai, pateikt viņam, ka ir ļoti apmierināta ar viņu, tomēr, kad pēc dziedāšanas viņš stipri mulsa un sāka par kaut ko atvainoties un kad krustmāmiņa, uzrunājot ar tu, familiāri aizvilka viņu pie galda, Annai Akimovnai kļuva neinteresanti un neomulīgi, un viņa, pavēlējusi izdalīt bērniem dāvanas, uzgāja augšā.

—    Šai svinēšanas kārtībā, patiesību sakot, ir daudz nežēlības, — viņa pēc brītiņa sacīja it kā pati sev, veroties pa logu puisēnos, kā viņi barā devās no mājas uz vārtiem un pa ceļam, salā drebinādamies, vilka mugurā savus kažociņus un mēteļus. — Svētkos gribas atpūsties, pasēdēt mājās kopā ar savējiem, bet nabaga zēniem, skolotājiem, kalpotājiem pienākums nez kāpēc iet pa salu, tad apsveikt, izteikt savu cieņu, kautrēties …

Mišeņka, kas stāvēja turpat pie zāles durvīm un to dzirdēja, sacīja:

—    Ne mūsu laikā tas sācies, ne ar mums tas beigsies. Protams, es esmu neizglītots cilvēks, Anna Akimovna, taču saprotu tā: nabagiem allaž jāgodā bagātie. Ir sacīts: dievs zina, kurš blēdis. Cietumos, naktspatversmēs un krogos mūžīgi tikai nabagi vien, bet kārtīgie cilvēki, ievērojiet, vienmēr ir bagāti. Par bagātniekiem saka: nauda rauš naudu.

—    Jūs, Miša, aizvien izsakāties kaut kā apnicīgi un nesaprotami, — Anna Akimovna teica un devās uz otru zāles galu.

Pulkstenis tikko gāja uz divpadsmitiem. Milzīgo istabu klusums, ko tikai retumis pārtrauca apakšstāvā dzirdamā dziedāšana, izraisīja žāvas. Bronza, albumi un pie sienām gleznas, kas attēloja jūru ar kuģīšiem, pļavu ar gotiņām un Reinas ainavas, bija tik ļoti parastas, ka skatiens tikai slīdēja tām pāri un nemaz tās nepamanīja. Svētku noskaņa sāka jau zust. Anna

Akimovna, tāpat kā agrāk, jutās skaista, laba un neparastā, bet viņai jau šķita, ka tas nevienam nav vajadzīgs; likās — arī šo dārgo tērpu viņa apvilkusi nez kādēļ un kālab. Un, kā mēdza gadīties visos svētkos, viņu sāka mocīt vientulība un neatlaidīga iedoma, ka viņas skaistums, veselība, bagātība ir tikai māns, jo viņa šai pasaulē lieka, nevienam nevajadzīga, neviens viņu nemīl. Viņa izstaigāja visas istabas, dungodama un lūkodamās pa logiem ārā. Apstājusies zālē, nespēja atturēties, lai neuzrunātu Mišeņku.

—    Nezinu, Miša, ko jūs par sevi domājat, — viņa teica un nopūtās. — Tik tiešām, par to pat dievs sodīs.

—    Par ko jūs runājat?

—     Jūs zināt, par ko. Atvainojiet, ka iejaucos jūsu darīšanās, taču man šķiet, jūs pats aiz stūrgalvības bojājat sev dzīvi. Atzīstiet, jums tagad pats īstais laiks precēties, un viņa ir jauka, vērtīga meitene. Labāku par viņu nekad neatradīsiet. Skaista, gudra, maiga, uzticama … Un izskats! … Ja viņa piederētu pie mūsu augstākām aprindām, viņā iemīlētos burvīgo sarkano matu dēļ vien. Paskatiet, kā viņai mati piestāv pie sejas krāsas. Ak mīļais dievs, jūs nekā nesaprotat un pats nezināt, kas jums vajadzīgs, — Anna Akimovna rūgti noteica, un viņai acīs parādījās asaras. — Nabaga meitene, man viņas tā žēl! Es zinu, jūs gribat ņemt tādu, kam nauda, bet es jums jau sacīju: es došu Mašai pūru.

Savu nākamo laulāto draudzeni Mišeņka iztēlojās kā garu, pilnīgu, solīdu un dievbijīgu sievieti, kas staigā kā pāvs un nezin kāpēc katrā ziņā nēsā pār pleciem garu šalli, bet Maša ir vāja un tieva, iežmiegta korsetē, arī solīši viņai sīki, un, galvenais, viņa ir pārāk kārdinoša un brīžiem stipri patīk Mišeņkam, tomēr tas, pēc viņa domām, neder laulībai, bet tikai izvirtībai. Kad Anna Akimovna apsolīja dot pūru, viņš kādu laiciņu šaubījās; taču reiz kāds nabaga students ar brūnu mēteli virs formas tērpa, atnācis pie Annas Akimovnas ar vēstuli, nespēja savaldīties un sajūsmā apskāva Mašu lejā pie drēbju pakaramiem, un viņa klusi iekliedzās; Mišeņka, stāvēdams augšā uz kāpnēm, to redzēja un kopš tā laika juta pret Mašu pretīgumu. Nabaga students! Kas zina, ja viņu apskautu bagāts students vai virsnieks, būtu pavisam citādi…

—    Kāpēc tad jūs negribat? — Anna Akimovna jautāja. — Ko jums vēl vajag?

Mišeņka klusēja un nekustīgi, uzacis saraucis, vērās atzveltnī.

—    Jūs mīlat citu?

Klusums. Ienāca sarkanmatainā Maša ar vēstulēm un vizītkartēm uz paplātes. Noģiduši, ka saruna bijusi par viņu, Maša nosarka līdz ausīm.

—    Bija atnākuši pastnieki, — viņa nomurmināja. — Tur atnācis arī ierēdnis Čaļikovs un gaida lejā. Saka, jūs esot nez kādēļ viņam likusi šodien atnākt.

—    Kas par bezkaunību! — Anna Akimovna saskaitās. — Neesmu viņam nekā likusi. Sakiet, lai viņš vācas prom, manis nav mājās!

Atskanēja zvans. Tie bija pašu draudzes mācītāji; viņus vienmēr pieņēma goda pusē, tas ir, augšā. Tūlīt pēc popiem vizītē ieradās rūpnīcas direktors Nazaričs un fabrikas ārsts, tad Mišeņka pieteica tautskolu inspektoru. Sākās vizītes.

Kad atlika brīvs brītiņš, Anna Akimovna atsēdās viesistabā dziļā atzveltnī un, acis aizvērusi, domāja par to, ka viņas vientulība ir gluži dabiska, jo viņa nav precējusies un nekad neapprecēsies. Bet tā nebija viņas vaina. Pats liktenis no vienkāršiem strādnieku dzīves apstākļiem, kur, ja ticēt atmiņām, viņa jutās tik labi un ērti, bija iesviedis viņu šais milzu istabās, kur viņa nekādi nespēj izgudrot, ko ar sevi iesākt, un nevar saprast, kālab viņas priekšā zib tik daudz ļaužu; tas, kas notika tagad, viņai likās niecīgs, nevajadzīgs, jo ne uz vienu mirkli nepadarīja un nevarēja padarīt viņu laimīgu.

«Kaut es iemīlētos,» viņa izstaipīdamās domāja, un no šās domas vien viņai kļuva silti ap sirdi. «Un tiktu vaļā no rūpnīcas…» viņa fantazēja, iztēlodamās, kā no viņas sirdsapziņas noveļas visi šie smagie korpusi, barakas, skola… Tad viņa atcerējās tēvu un domāja — ja viņš būtu dzīvojis ilgāk, droši vien izprecinātu viņu vienkāršam cilvēkam, piemēram, Pimenovam. Pavēlētu iet pie viņa — un cauri. Un tas būtu labi: rūpnīca nokļūtu īstās rokās.

Viņa iedomāja Pimenova sprogaino galvu, vīrišķīgo profilu, plānās, zobgalīgās lūpas un spēku — drausmīgu spēku viņa plecos, rokās, krūtīs un to maigumu, ar kādu viņš šodien apskatīja viņas pulkstentiņu.

—    Nu un tad? — viņa noteica. — Nekas … Es precētos.

—   Anna Akimovna! — viņu pasauca Mišeņka, nedzirdami ienācis viesistabā.

—    Kā jūs mani nobiedējāt! — viņa sacīja, viscaur nodrebēdama. — Kas ir?

—    Anna Akimovna! — viņš atkārtoja, likdams roku uz sirds un paceldams uzacis. — Jūs esat mana kundze un labdare, un tikai jūs varat mani pamācīt par laulībām, jo jūs man tikpat kā īstā māte .. . Taču pavēliet, lai lejā nesmejas un neņirgājas. Viņi nedod miera.

—    Kā tad par jums ņirgājas?

—    Saka: Mašeņkas Mišeņka.

—    Fui, kādas blēņas! — Anna Akimovna sašuta. — Cik jūs visi esat muļķīgi! Kas jūs par nelgu, Miša! Kā esat man apnicis! Negribu jūs redzēt!

III

Pusdienas

Tāpat kā pagājušajā gadā, pēdējie vizītē atbrauca īstenais valsts padomnieks Kriļins un pazīstamais advokāts Lisevičs. Viņi ieradās, kad ārā jau sāka krēslot. Kriļins, vecs vīrs pāri sešdesmitiem, ar platu muti un sirmu vaigubārdu gar ausīm, pēc sejas atgādinādams lūsi, bija ģērbies formas tērpā ar Annas lentu un baltās biksēs. Viņš abās rokās ilgi turēja Annas Akimovnas roku, cieši vērās tai sejā, kustināja lūpas un beidzot sacīja, atdalot katru vārdu, taču vienā tonī:

— Es cienīju jūsu tēvocīti… un tētiņu un baudīju viņu simpātijas. Tagad, kā redzat, atzīstu par patīkamu pienākumu apsveikt viņu cienījamo mantinieci. . . kaut ari esmu slims un jāpārvar krietns atstatums. Un visai priecājos redzēt jūs pie labas veselības.

Zvērinātais advokāts Lisevičs, skaists gara auguma gaišmatis mazliet iesirmiem deniņiem un bārdu, izcēlās ar ārkārtīgi elegantām manierēm. Viņš ienāk nolīgodamies, palokās it kā negribot un sarunājoties rausta plecus, un to visu dara ar laisku grāciju kā nostāvējies, izlutināts zirgs. Viņš ir brangs, ārkārtīgi veselīgs un bagāts; reiz pat laimējis četrdesmit tūkstošu, bet noklusējis to saviem paziņām. Viņam tīk labi paēst, it sevišķi sierus, trifeles, rīvētus rutkus ar kaņepju eļļu, un Parīzē, kā pats izteicies, esot ēdis ceptas, nemazgātas zarnas. Lisevičs runā tekoši, vijīgi, bez stomīšanās un tikai koķetēdams reizēm atļaujas sastomīties un uzsist knipi, it kā meklējot vārdu. Visam tam, kas viņam jārunā tiesā, viņš sen jau vairs netic vai varbūt arī tic, tomēr nepiešķir nekādas nozīmes, — tas viss jau sen zināms, vecs, parasts . . . Viņš tic vienīgi kaut kam oriģinālam un neikdienišķam. Oriģinālā formā ietvertā visiem zināmā morāle liek viņam nobirdināt asaras. Abas viņa piezīmju grāmatiņas pierakstītas neparastiem izteicieniem, ko viņš izlasa dažādu autoru darbos, un, kad viņam jāsameklē kāds izteiciens, viņš nervozi rakņājas abās grāmatiņās un parasti neatrod. Vēl nelaiķis Akims Ivaničs jautrā brīdī aiz godkāres uzaicinājis viņu par pilnvaroto lietvedi rūpnīcas jautājumos un noteicis viņam divpadsmit tūkstošu algas. Visas rūpnīcas darīšanas ir divas trīs sīkas piedzīšanas, ko Lisevičs uzdod saviem palīgiem.

Anna Akimovna zināja, ka rūpnīcā viņam nav nekā, ko darīt, tomēr uzteikt viņam nespēja: pietrūka drosmes, bija arī pie viņa pieradusi. Viņš dēvēja sevi par juriskonsultu un savu algu, pēc kuras sūtīja kārtīgi katra mēneša pirmajā datumā, — par skarbu prozu. Annai Akimovnai bija zināms, ka pēc tēva nāves, pārdodot viņas mežu gulšņiem, Lisevičs šai pārdošanā nopelnījis pāri par piecpadsmit tūkstošiem un dalījies peļņā ar Nazariču. Uzzinājusi par šo krāpšanu, Anna Akimovna rūgti apraudājās, bet pēc tam pierada. Apsveicis un noskūpstījis abas rokas, viņš pārlaida viņai skatienu un sarauca pieri.

—    Nevajag! — viņš teica, dziļi apbēdināts. — Es jau sacīju, mīļā, nevajag!

'— Par ko jūs runājat, Viktor Nikolajič?

—    Es teicu: nevajag pieņemties miesās. Jūsu dzimtā visiem ir nelaimīga tendence pieņemties miesās. Nevajag, — viņš lūdzošā balsī atkārtoja un noskūpstīja roku. — Jūs esat tik daiļa! Jūs esat tik jauka! Lūk, jūsu ekselence, — viņš griezās pie Kriļina, — ievērojiet: tā ir vienīgā sieviete pasaulē, ko esmu jebkad nopietni mīlējis.

—    Nav nekāds brīnums. Būt jūsu gados pazīstamam ar Annu Akimovnu un viņu nemīlēt — tas nav iespējams.

—    Es viņu dievinu! — advokāts turpināja pavisam sirsnīgi, taču ar savu laisko grāciju. — Es mīlu, tomēr ne tāpēc, ka esmu vīrietis un viņa sieviete; kad esmu kopā ar viņu, šķiet, it kā viņa būtu kāda trešā dzimuma, bet es ceturtā un mēs kopā aizlidināmies vissmalkāko krāsu nianšu sfērā un tur ieplūstam spektrā. Vislabāk šādas attieksmes definē Leconte de Lisle. Viņam ir viens izcils izteiciens, brīnišķīgs izteiciens.

Lisevičs pašķirstīja vienu grāmatiņu, tad otru un, neatradis izteiciena, apmierinājās. Viņi sāka runāt par laiku, par operu, par to, ka drīz atbrauks Dūze. Anna Akimovna atcerējās, ka Lisevičs un, kā liekas, Kriļins pagājušajā gadā bija pie viņas pusdienās, un tagad, kad viņi grasījās aiziet, sirsnīgi un lūdzošā balsī sāka tiem pierādīt — tā kā viņi vairs nekur vizītēs nebrauks, tad abiem jāpaliek pie viņas pusdienās. Pēc zināmas svārstīšanās ciemiņi bija ar mieru.

Bez pusdienām, kurās bija skābu kāpostu zupa, sivēna gaļa, zoss ar āboliem un tā tālāk, lielos svētkos virtuvē gatavoja arī tā saucamās franču jeb pavāru pusdienas, ja gadījumā kāds no augšstāva viesiem vēlēsies paēst. Kad ēdamistabā iešķindējās trauki, Lisevičs sāka izrādīt manāmu satraukumu; viņš berzēja rokas, raustīja plecus, vaibstījās un izjusti stāstīja, kādas pusdienas kādreiz rīkojusi vecā paaudze un kādu burvīgu vēdzeļu matlotu prot gatavot šejienes pavārs, — tas ir nevis matlots, bet atklājums! Viņš jau iepriekš priecājās par pusdienām, domās jau ēda un tīksminājās. Taču, kad Anna Akimovna zem rokas ieveda viņu ēdamistabā un viņš beidzot iemeta glāzīti degvīna un iebāza mutē gabaliņu laša, Lisevičs pat tīksmē ieņurdējās. Viņš gremoja skaļi, pretīgi, viņam no deguna nāca kaut kādas skaņas, un acis kļuva baudkāras un alkatīgas.

Uzkodas bija lepnas. Pasniedza, starp citu, svaigas baravikas krējumā un rūgtiem mikspikliem stipri piesātinātu majonēzes mērci, kurā bija ceptas austeres un vēžu kakliņi. Pusdienās bija izmeklēti svētku ēdieni un lieliski vīni. Mišeņka aizrautīgi apkalpoja pie galda. Likdams galdā kādu jaunu ēdienu un noņemdams vāku no spožā kastroļa vai ieliedams vīnu, viņš darīja to tik svarīgi kā melnās maģijas profesors, un, uzlūkojot viņa seju un gaitu, kas atgādināja pirmo kadriļas tūri, advokāts vairākkārt nodomāja: «Kāds muļķis!»

Pēc trešā ēdiena Lisevičs, pievērsies Annai Akimovnai, teica:

—    Fin de siиcle sievietei, — es domāju jaunu un, protams, bagātu, — jābūt neatkarīgai, gudrai, elegantai, inteliģentai, drosmīgai un mazliet izvirtušai. Izvirtušai ar mēru, mazdrusciņ, jo, atzīstiet, piesātinātība ir jau nogurums. Jums, mana mīļā, nevajag nīkt, dzīvot kā visām, bet baudīt dzīvi, un neliela izvirtība ir dzīves sāls. Ierocieties puķēs ar skurbu aromātu, aizelsieties muskusā, ēdiet hašišu, taču, galvenais, mīliet, mīliet un mīliet. . . Sākumam es jūsu vietā iegādātos septiņus vīriešus — tik, cik dienu nedēļā, un vienu nosauktu par Pirmdienu, otru par Otrdienu, trešo par Trešdienu un tā tālāk, lai katrs zinātu savu dienu.

Šī saruna satrauca Annu Akimovnu. Viņa neēda nekā, tikai izdzēra glāzi vīna.

—    Ļaujiet jel beidzot man izteikties! — viņa sacīja. — Es nevaru iedomāties, ka man varētu būt mīla bez ģimenes. Esmu vientuļa, vientuļa kā mēness debesīs, turklāt dilstošs, un, lai jūs runātu ko runādams, esmu pārliecināta, es jūtu, ka šo dilšanu var piepildīt tikai ar mīlu parastajā nozīmē. Man šķiet, ka šī mīla noteiks manus pienākumus, manu darbu, apgaismos manu pasaules uzskatu. No mīlas es gribu mieru savai dvēselei, sirdsmieru, gribu būt tālāk no muskusa un visādiem tādiem spiritismiem un tin de siecle… vārdu sakot, —* viņa samulsa, — vīrs un bērni.

—    Gribat apprecēties? Nu, var jau arī to, — Lisevičs piekrita. — Jums jāizbauda viss: gan laulība, gan greizsirdība, gan pirmās neuzticības saldums, pat bērni. .. Tomēr steidzieties dzīvot, steidzieties, mīļā, laiks aiziet, negaida.

—    Ņemšu un apprecēšos! — viņa teica, nikni raudzīdamās advokāta brangajā, apmierinātajā sejā. — Apprecēšos visparastākajā, visbanālākajā kārtā un starošu laimē. Un, vai varat iedomāties, apprecēšu vienkāršu strādnieka cilvēku, kādu mehāniķi vai rasētāju.

—    Arī tas nav peļams. Hercogiene Džosiāna iemīlēja Guinplēnu, un viņai tas atļauts, jo viņa ir hercogiene; jums ari viss atļauts, jo jūs esat neparasta. Ja jums, mīļā, iegribēsies mīlēt nēģeri jeb mori, nekautrējieties, izrakstiet sev nēģeri. Neliedziet sev nekā. Jums jābūt tikpat drosmīgai kā jūsu tieksmes. Neatpalieciet no tām.

—    Vai tiešām mani tik grūti saprast? — Anna Akimovna izbrīnā jautāja, un viņai acīs iemirdzējās asaras. — Saprotiet jel, manās rokās ir milzu uzņēmums, divi tūkstoši strādnieku, par kuriem man jāatbild dieva priekšā. Ļaudis, kas strādā manā labā, kļūst akli un kurli. Man baigi dzīvot, baigi! Es ciešu, bet jūs esat tik nežēlīgs, ka runājat par kaut kādiem nēģeriem un … un smaidāt. — Anna Akimovna uzsita ar dūri pa galdu. — Turpināt tādu dzīvi, kādu tagad dzīvoju, vai arī apprecēt tādu pašu dīku, nemākulīgu cilvēku, kāda esmu es, būtu vienkārši noziegums. Es vairs nespēju tā dzīvot, — viņa dedzīgi iesaucās, — nespēju!

—    Cik viņa daiļa! — noteica Lisevičs, jūsmodams par viņu. — Ak dievs, cik viņa daiļa! Bet kālab gan jūs dusmojaties, mīļā? Lai arī man nav taisnība, vai tiešām jūs domājat, — ja to ideju vārdā, ko es, starp citu, dziļi cienīju, jūs garlaikosieties un liegsiet sev dzīves priekus, strādniekiem no tā taps vieglāk? Nepavisam! Nē, izvirtība, izvirtība! — viņš noteikti sacīja. — Jums nepieciešams, jūsu pienākums būt izvirtušai! Apdomājiet to, mīļā, apdomājiet!

Anna Akimovna priecājās, ka izteikusies, un kļuva līksma. Viņai patika, ka tik labi runājusi un tik godīgi un skaisti domā, un viņa bija jau pārliecināta — ja, piemēram, Pimenovs viņu iemīlētu, viņa ar patiku ietu pie tā.

Mišeņka sāka liet šampanieti.

—    Jūs mani kaitināt, Viktor Nikolajič, — viņa teica, saskandinot ar advokātu. — Man dusmas, ka jūs dodat padomus, bet pats nemaz nepazīstat dzīvi. Pēc jūsu domām, ja cilvēks ir mehāniķis vai rasētājs, tas katrā ziņā ir mužiks un neizglītots. Taču tie ir ļoti gudri cilvēki! Neikdienišķi cilvēki!

—    Jūsu tētiņš un tēvocītis … es viņus pazinu un cienīju, — katru vārdu atdalot, sacīja Kriļins, kas sēdēja, izstiepies kā stabs, un visu laiku nemitīgi ēda, — bija cilvēki ar ievērojamu prātu un … un cēlām dvēseles īpašībām.

—    Labi, mēs zinām šīs īpašības! — advokāts nomurmināja un palūdza atļauju uzpīpēt.

Kad pusdienas beidzās, Kriļinu aizveda atpūsties. Lisevičs aizpīpēja cigāru un, gāzelēdamies aiz krietnās ēšanas, sekoja Annai Akimovnai viņas kabinetā. Vientuļie kaktiņi ar ģīmetnēm, vēdekļiem un neiztrūkstošo sārto vai gaišzilo lākturi griestu vidū viņam nepatika kā apātiska, neoriģināla rakstura izpausme; turklāt arī atmiņas par dažiem viņa romāniem, kuru viņš tagad kaunējās, bija saistītas ar šo lākturi. Turpretim Annas Akimovnas kabinets ar kailām sienām un bezgaumīgām mēbelēm viņam ārkārtīgi patika. Viņam bija mīksti un ērti sēdēt uz turku dīvāna un noraudzīties Annā Akimovnā, kas parasti sēdēja kamīna priekšā uz paklāja un, rokām aptvērusi ceļgalus, vērās ugunī un kaut ko domāja, un viņam visu laiku likās — Annā Akimovnā verd zemnieku, vecticībnieku asinis.

Ik reizes pēc pusdienām, kad pasniedza kafiju un liķierus, viņš atplauka un pastāstīja viņai dažādus literārus jaunumus. Viņš runāja augstā stilā, ar iedvesmu, pats aizrāvās ar savu stāstījumu, un viņa klausījās un ik reizes domāja, ka par tādu prieku var maksāt ne tikai divpadsmit tūkstošu, bet trīskārt vairāk, un piedeva visu, kas viņai Lisevičā nepatika. Dažkārt viņš stāstīja Annai Akimovnai noveļu un pat romānu saturu, un tad divas vai trīs stundas aizritēja nemanāmi, kā minūtes. Tagad viņš iesāka kaut kā gurdi, nevarīgā balsī, acis aizvēris.

—    Es, mīļā, sen vairs nekā neesmu lasījis, — viņš teica, kad viņa lūdza kaut ko pastāstīt. — Kaut gan reizēm lasu Zilu Vernu.

—    Es gan biju domājusi, ka jūs man pastāstīsiet ko jaunu.

—    Hm . . . jaunu, — miegaini nomurmināja Lisevičs un vēl dziļāk ienira dīvāna stūrī. — Visa jaunā literatūra, mana mīļā, mums abiem neder. Protams, tai jābūt tādai, kāda tā ir, un to neatzīt nozīmētu neatzīt dabiskos apstākļus, un es to atzīstu, tomēr . . .

Lisevičs, šķiet, bija aizmidzis. Taču pēc brītiņa atkal atskanēja viņa balss:

—    Visa jaunākā literatūra, tāpat kā rudens vējš skurstenī, vaid un gaudo: «Ak nelaimīgais! Ak, tavu dzīvi var pielīdzināt cietumam! Ak, cik tev cietumā tumši un mitri! Ak, tu katrā ziņā aiziesi bojā, un tev nav glābiņa!» Tas ir skaisti, bet man gan labāk patiktu tāda literatūra, kas māca, kā aizbēgt no cietuma. No visiem mūslaiku rakstniekiem es reizēm palasu vienīgi Mopasānu, — Lisevičs atdarīja acis. —Labs rakstnieks, lielisks rakstnieks! — Lisevičs sakustējās uz dīvāna. — Apbrīnojams mākslinieks! Baigs, drausmīgs, pārdabisks mākslinieks! — Lisevičs piecēlās no dīvāna un pastiepa uz augšu labo roku. — Mopasāns! — viņš sajūsmā iesaucās. — Mīļā, lasiet Mopasānu! Viena viņa lappuse dos jums vairāk nekā visas zemes bagātības! Ik rindā jauns apvārsnis. Vismaigākās, vissmalkākās dvēseles kustības pāriet spēcīgās, vētrainās izjūtās, jūsu dvēsele it kā zem četrdesmit tūkstošiem atmosfēru spiediena pārvēršas visniecīgākajā kaut kādas nenoteikti sārtas vielas daļiņā, kura, kā man liekas, ja to varētu uzlikt uz mēles, izraisītu sīvu, saldkairu garšu. Kāds pāreju, motīvu, melodiju ārprāts! Jūs guļat uz maijpuķītēm un rozēm, un pēkšņi kā lokomotīve negaidot jums uzbrūk drausma, brīnum skaista, neatvairāma doma, uzvēdīdama karstus garaiņus un apskurbinādama ar svilpienu. Lasiet, lasiet Mopasānu! Mīļā, es to pieprasu!

Lisevičs saka vicināt rokas un stiprā saviļņojuma pagājās no viena kakta uz otru.

—    Nē, tas nav iespējams! — viņš it kā izmisumā izrunāja. — Viņa pēdējais darbs mani nomocīja, apreibināja! Tomēr es baidos, ka jūs paliksiet pret to vienaldzīga. Lai tas jūs aizrautu, to vajag izbaudīt, lēnām izsūkt sulu no katras rindiņas, dzert… To vajag dzert!

Pēc gara ievada, kurā bija daudz tādu vārdu kā dēmoniska saldkaisle, vissmalkāko nervu tīkls, samums, kristāls un tā tālāk, viņš beidzot sāka stāstīt romāna saturu. Viņš vairs nestāstīja tik samāksloti, bet ļoti sīki, citēdams no galvas veselus tēlojumus un sarunas; romāna darbības personas viņu sajūsmināja, un, tās raksturodams, viņš nostājās pozās, mainīja sejas izteiksmi un balsi kā īsts aktieris. Aiz sajūsmas viņš smējās gan basā, gan ļoti smalkā balstiņā, plātīja rokas vai ar tādu izteiksmi saķēra galvu, it kā tā grasītos viņam pušu plīst. Anna Akimovna aizrautīgi klausījās, kaut gan jau bija lasījusi šo romānu, un advokāta priekšnesumā tas viņai šķita daudzkārt skaistāks un komplicētāks nekā grāmatā. Lisevičs pievērsa viņas uzmanību dažādām finesēm un uzsvēra izdevušos izteicienus un dziļās domas, taču viņa redzēja tikai dzīvi, dzīvi un pati sevi, it kā būtu persona, kas darbojas romānā; viņai uzlabojās garastāvoklis, un viņa pati, arī smiedamās un rokas plātīdama, domāja par to, ka tā dzīvot nedrīkst, ka nav vajadzīgs dzīvot nelāgi, ja var dzīvot lieliski; viņa atcerējās savas runas un domas pie pusdienu galda un lepojās ar tām, un, kad viņas iztēlē pēkšņi parādījās Pimenovs, viņai bija līksmi un gribējās, kaut tas viņu iemīlētu.

Beidzis stāstīt, Lisevičs nomocījies atsēdās uz dīvāna.

—    Cik jūs jauka! Cik daiļa! — viņš pēc maza brītiņa iesāka vārgā balsī, it kā būtu sasirdzis. — Es, mīļā, jūtos laimīgs jūsu tuvumā, taču kāpēc man ir četrdesmit divi gadi, nevis trīsdesmit? Mana un jūsu gaume nesaskan: jums jākļūst izvirtušai, bet es šo fāzi sen jau esmu pārdzīvojis un alkstu visizsmalcinātākās mīlas, nemateriālas kā saules stars, tas ir, no jūsu vecuipa sievietes viedokļa es vairs nekam neesmu derīgs.

Viņam, pēc paša vārdiem, patika Turgeņevs, šķīstas mīlas, skaidrības, jaunības un skumjās krievu dabas dziedonis, taču viņš pats mīlēja šķīsto mīlu nevis tuvumā, bet pēc nostāstiem, kā kaut ko abstraktu, kas eksistē ārpus īstenās dzīves. Tagad viņš iegalvoja sev, ka mīl Annu Akimovnu platoniski, ideāli, kaut gan pats nezināja, ko tas nozīmē. Bet viņam bija labi, mājīgi, silti. Anna Akimovna šķita burvīga, oriģināla, un viņš domāja, ka patīkamā pašsajūta, ko viņā izraisa šie apstākļi, ir tieši tas, ko dēvē par platonisku mīlu.

Viņš piekļāva vaigu Annas Akimovnas rokai un teica tādā noskaņā, kādā parasti mīlina mazus bērnus:

—    Manu sirsniņ, kālab jūs mani nosodījāt?

—    Kā? Kad?

—    Es svētkos neesmu no jums saņēmis gratilikāciju.

Anna Akimovna nekad agrāk nebija dzirdējusi, ka

advokātam uz svētkiem izsniegtu gratifikāciju, un tagad viņai bija grūti izlemt: cik viņam dot? Bet jādod bija, jo viņš gaidīja, kaut gan lūkojās viņā mīlas pilnām acīm.

—    Laikam Nazaričs aizmirsis, — viņa sacīja. — Taču nav par vēlu to izlabot.

Piepeši viņa atcerējās vakardienas pusotra tūkstoša, kas tagad atradās viņas guļamistabā tualetes galdiņā. Un, kad viņa atnesa šo nepatīkamo naudu un pasniedza advokātam un viņš ar laisku grāciju iebāza to sānu kabatā, viss notika kaut kā jauki un dabiski. Negaidītais atgādinājums par gratifikāciju un šī nauda, pusotra tūkstoša, advokātam piestāvēja.

—    Mērci, — viņš teica un noskūpstīja viņai pirkstu.

Ienāca Kriļins ar miegainu, svētlaimīgu seju, tikai

tagad bez ordeņiem.

Viņš un Lisevičs vēl mazlietiņ pasēdēja, izdzēra pa glāzei tējas un sāka posties uz mājām. Anna Akimovna bija mazliet samulsusi . .. Viņa bija pavisam aizmirsusi, kur strādā Kriļins un vai viņam jādod nauda vai ne, bet, ja jādod, dot tūlīt vai aizsūtīt aploksnē?

—    Kur viņš strādā? — viņa iečukstēja Lisevičam.

—   Velns viņu sazin, — advokāts žāvādamies nomurmināja.

Viņa apsvēra — ja Kriļins ciemojies pie tēvoča un tēva un viņus cienījis, tad ne jau par velti: acīm redzot, darījis labus darbus uz viņu rēķina, kalpojot kādā labdarbības iestādē. Atvadoties viņa iebāza tam rokā trīs simti rubļu, viņš it kā izbrīnījās un brītiņu klusēdams raudzījās viņā skurbām acīm, tad it kā saprata un teica:

—   Bet kvīti, ļoti cienījamā Anna Akiinovna, jūs varēsiet saņemt ne agrāk par Jaungadu.

Lisevičs jau bija kļuvis pavisam gurdens un smagnējs un grīļojās, kad Mišeņka viņam vilka mugurā kažoku. Kāpjot lejā, viņam bija galīgi slābans izskats, un varēja redzēt — tiklīdz viņš iesēdīsies kamanās, tūlīt aizmigs.

—    Jūsu ekselence, — viņš gurdi sacīja Kriļinam, apstājoties kāpņu vidū, — vai jums nav gadījies izbaudīt tādu sajūtu, it kā kāds neredzams spēks stieptu jūs garumā, jūs visu laiku stiepjaties, stiepjaties un beidzot pārvēršaties par vissmalkāko stiepli? Subjektīvi tas izpaužas kādā sevišķi saldkaislā izjūtā, kuru nevar salīdzināt ne ar ko.

Anna Akimovna, stāvēdama augšā, redzēja, kā viņi abi iedeva Mišeņkam pa papīriņam.

—    Neaizmirstiet! Uz redzēšanos! — viņa tiem uzsauca un ieskrēja savā guļamistabā.

Viņa aši norāva tērpu, kas viņai bija jau apnicis, apvilka rītsvārkus un skrēja lejā. Un, skrienot lejup pa kāpnēm, smējās un klaudzināja kājas kā puišelis. Viņai ļoti gribējās padraiskoties.

IV

Vakars

Krustmāmiņa ar ērtu katūna blūzi mugurā, Varvaruška un vēl kādas divas vecenītes sēdēja ēdamistabā un ēda vakariņas. Viņām priekšā uz galda stāvēja liels gabals sālītas gaļas, šķiņķis un dažādas sāļas uzkodas, un no sālītās gajas, pēc izskata ļoti treknas un gardas, pret griestiem cēlās garaiņi. Apakšstāvā nedzēra vīnu, toties te bija daudz dažādu degvīna un liķieru šķirņu. Virēja Agafjuška, pilnīga, balta, branga, stāvēja pie durvīm un, sakrustojusi rokas, sarunājās ar vecenēm, bet ēdienus pasniedza un saņēma apakšstāva Maša, tumšmate ar spilgti sarkanu lentu matos. Vecās sievas bija mielojušās jau kopš rīta un stundu pirms vakariņām dzērušas tēju ar saldu, aizdarotu pīrāgu un tāpēc tagad ēda ar mokām, it kā aiz pienākuma.

—    Vai manu dieniņ! — novaidējās krustmāmiņa, kad ēdamistabā pēkšņi ieskrēja Anna Akimovna un atsēdās uz krēsla viņai līdzās. — Nobiedēji līdz nāvei!

Mājās visiem patika, kad Anna Akimovna bija labā omā un blēņojās; tas ik reizes atgādināja, ka vecie jau miruši, vecenēm mājās nav vairs nekādas varas un katrs var dzīvot, kā patīk, nebaidoties, ka viņu bargi nosodīs. Tikai divas svešas vecenes neizprazdamas greizi pavērās Annā Akimovnā: viņa dungoja, taču pie galda grēks dziedāt.

—    Mūsu mīlulīte, skaistule, tā kā bilde! — Agafjuška sāka salkani tērzēt. — Mūsu dārgā pērle! … Ļaužu, cik daudz ļaužu šodien brauca aplūkot mūsu karalieni — ak tu dieviņ! Gan ģenerāļi, gan oficieri, gan kungi… Es pa logu skatījos, skatījos, skaitīju, skaitīju un tad mitējos.

—    Bet manis pēc viņi, nelieši, varēja nemaz nebraukt! — krustmāmiņa noteica; viņa skumji pavērās krustmeitā un piebilda: — Tikai laiku atņēma manai nabaga bārenītei.

Anna Akimovna bija izsalkusi, jo kopš paša rīta nebija nekā ēdusi. Viņai ielēja kādu ļoti rūgtu dzērienu, viņa izdzēra, uzkoda sālīto gaļu ar sinepēm un atzina, ka tas viss ir ārkārtīgi gards. Tad apakšstāva Maša pasniedza tītaru, skābētus ābolus un ērkšķogas. Arī tas gāja pie sirds. Tikai viens bija nepatīkams: no podiņu krāsns nāca karstums, bija smacīgs gaiss un visiem piesarkuši vaigi… Pēc vakariņām no galda noņēma galdautu un uzlika šķīvjus ar piparkūkām, riekstiem un rozīnēm.

— Sēdies ari tu .. . ko tur tik daudz! — krustmāmiņa sacīja virējai.

Agafjuška nopūtās un nosēdās pie galda; Maša nolika arī viņai priekšā liķiera glāzīti, un Annai Akimovnai jau sāka likties, ka no Agafjuškas baltā kakla tikpat kā no krāsns dvesmo karstums. Visu laiku runāja par to, cik tagad grūti apprecēties, ka agrākajos laikos vīriešus valdzinājis ja ne skaistums, tad vismaz nauda, bet tagad nevarot saprast, kas viņiem vajadzīgs, un agrāk vecmeitās palikušas tikai kuprainās un klibās, bet tagad neņemot pat skaistās un bagātās. Krustmāmiņa sāka to izskaidrot ar netikumību un ar to, ka ļaudis nebīstas dieva, taču piepeši atcerējās, ka viņas brālis Ivans Ivaničs un Varvaruška — abi svēti cilvēki — bijās dieva, tomēr paklusām dzemdēja bērnus un nodeva bērnu namā; viņa apķērās un sāka runāt par to, kāds viņai reiz bijis brūtgāniņš no rūpnīcas ļaudīm un kā viņa to mīlējusi, taču brāļi viņu ar varu izprecinājuši atraitnim svētbilžu gleznotājam, kas, paldies dievam, pēc diviem gadiem nomiris. Arī apakšstāva Maša atsēdās pie galda un noslēpumaini pastāstīja, ka esot jau nedēļa, kopš ik dienas no rīta sētā parādoties kāds nezināms vīrietis ar melnām ūsām un mētelī ar aitādas apkakli, ienākot pagalmā, palūkojoties uz lielās mājas logiem un aizejot tālāk — uz korpusiem; vīrietis tā nekas, izskatīgs . . .

Klausoties visās šais sarunās, Annai Akimovnai nez kāpēc piepeši iegribējās apprecēties, iegribējās tik stipri, ka uznāca grūtsirdība; šķiet, pusdzīves un visu mantu atdotu, kaut tikai zinātu, ka augšstāvā ir cilvēks, kas tuvāks par visiem pasaulē, ka tas ļoti mīl viņu un ilgojas pēc viņas; un iedoma par šo burvīgo, vārdos neizsakāmo tuvību saviļņoja sirdi. Arī veselības un jaunības instinkts glaimoja viņai un melsa, ka īstā dzīves poēzija nav ieradusies, bet vēl ir priekšā, un viņa ticēja un, atmetusies pret krēsla muguru (viņai līdz ar to atira matiļ, sāka smieties, un, veroties viņā, smējās arī pārējie. Ēdamistabā vēl ilgi neapklusa nedibinātie smiekli.

Paziņoja, ka ieradusies pārgulēt nakti Skrejvabole. Tā bija svētceļniece Paša jeb Spiridonovna, maza, sīciņa sieviete, gadu piecdesmit veca, melnu ģērbu mugurā un baltu lakatiņu galvā, sprigace, smaildegune ar smailu zodu; acis viņai bija viltīgas, dzēlīgas, un viņa lūkojās ar tādu izteiksmi, it kā visiem redzētu cauri. Viņai bija maza, sakniebta mutīte. Dzēlīguma un naidīguma dēļ tirgoņu namos viņu dēvēja par Skrejvaboli.

Ienākusi ēdamistabā, viņa, neraudzīdamās ne uz vienu, devās pie svētbildēm un sāka dziedāt alta balsī «Dzimšana tava», tad nodziedāja «Jumprava šodien», pēc tam «Kristus ir dzimis», tad apgriezās apkārt un ar skatienu caururba visus.

—    Sveiki svētku dieniņā! — viņa teica un noskūpstīja uz pleca Annu Akimovnu. — Ar mokām, ar mokām atkūlos pie jums, mani labdari. — Viņa noskūpstīja uz pleca krustmāmiņu. — Nācu pie jums jau no rīta, taču pa ceļam iegriezos pie labiem ļaudīm atpūsties. «Paliec jel, paliec, Spiridonovna,» un tā arī nemanīju, kā pienāca vakars.

Tā kā viņa neēda gaļas ēdienus, viņai pasniedza kaviāru un lasi. Viņa ēda, caur pieri glūnēja uz visiem un izdzēra trīs glāzītes degvīna. Paēdusi pielūdza dievu un noliecās līdz zemei Annas Akimovnas priekšā.

Tāpat kā pagājušajā un aizpagājušajā gadā, sāka spēlēt uz karaļiem, un visi kalpotāji, cik vien to bija divos stāvos, sagruva durvīs, lai noskatītos spēlē. Annai Akimovnai likās, it kā reizes divas sievu un viru pūlī būtu pavīdējis Mišeņka ar ironisku smīnu. Pirmā par karali kļuva Skrejvabole, un Anna Akimovna, palikusi par kareivi, maksāja tai nodevas, tad kruslmāmiņa bija karalis, un Anna Akimovna nokļuva mužikos jeb «kucēnos», tas izraisīja vispārēju sajūsmu, bet no Agafjuškas iznāca princis, un viņa tīksmē sakaunējās. Viņā galda galā izkārtojās otra partija: abas Mašas, Varvaruška un šuvēja Marfa Petrovna, ko tieši tāpēc uzmodināja, lai varētu spēlēt karaļus, un viņai bija samiegojusies, nikna seja.

Spēles laikā saruna risinājās par vīriešiem, par to, cik grūti tagad apprecēties ar labu cilvēku, un par to, kāds liktenis labāks — jaunavas vai atraitnes.

—          Tu esi skaista, vesela, stipra meita, — Skrejvabole sacīja Annai Akimovnai. — Es tikai, dārgā, nekādi nesaprotu, kam tu sevi taupi.

—    Ko lai dara, ja neviens neņem?

—    Vai varbūt esi devusi solījumu palikt meitās? — Skrejvabole it kā nedzirdējusi teica. — Nu, labi vien ir, paliec. . Paliec, — viņa atkārtoja, uzmanīgi un dzēlīgi raudzīdamās savās kārtīs. — Tā jā, paliec . . . jā … Tikai meitas, šīs pašas svētās, mēdz būt dažādas. — Viņa nopūtās un izspēlēja karali. — Ak, cik dažādas, dārgā! Viena daļa tiešām glabā sevi kā mūķenes, nu ne tik, cik melns aiz naga, neatļaujas, un, ja kāda arī apgrēkosies, tad tā nomocīsies nabadzīte, ka grēks tādu nosodīt. Bet rau, citas meičas melnos ģērbos staigā un līķautus sev šuj, taču pašas klusītiņām mīl bagātus vecīšus. Daža šķelme apbur veci un valda pār viņu, mīļās draudzenītes, valda, griež, griež viņu riņķī un, tiklīdz savākusi vairāk naudas un loterijas biļešu, tā arī aizbur nāvē.

Par šiem mājieniem Varvaruška tikai nopūtās un nolūkojās uz svētbildi. Viņas seja izstaroja kristīgu pazemību.

—    Man ir viena tāda pazīstama meiča, man nikna ienaidniece, — Skrejvabole runāja tālāk, ar uzvaras smaidu noraugoties visās. — Arīdzan mūžīgi nopūšas un allažiņ uz svētbildēm raugās, velnene tāda. Kad viņa valdīja pie viena večuka, dažkārt atnāku pie viņas. viņa iedod riecienu un pavēl klanīties līdz zemei, bet pati skaita: «Ziemsvētkos jaunavību saglabājusi esi. . .» Svētkos iedod riecienu, bet darbdienās pārmet. Nu, tagad gan es paņirgšu par viņu! Paņirgšu, cik uziet, manas dārgās!

Varvaruška atkal palūkojās uz svētbildi un pārmeta krustu.

—     Jā, neviens mani neņem, Spiridonovna, — noteica Anna Akimovna, lai runātu ko citu. — Ko lai iesāk?

—    Pati vainīga, mīļā. Visu laiku gaidi dižciltīgus un izglītotus, labāk būtu gājusi pie sava cilvēka, tirgoņa.

—    Tirgoni nevajag! — krustmāmiņa uztraukusies iesaucās. — Lai debesu valdniece žēlīga! Dižciltīgais izšķērdēs tavu naudu, toties mīlēs tevi, muļķīti. Bet tirgonis nodibinās tādu stingrību, ka pati savā mājā nezināsi, kur dēties. Tev gribas viņam pieglausties, bet viņš tik griež kuponus, un, kā tu atsēdīsies ar viņu paēst, viņš tev pārmetīs ik tavu pašas maizes kumosu, lauķis tāds! … Ej pie dižciltīga.

Visas sāka runāt reizē, skaļi pārtraukdamas cita citu, bet krustmāmiņa dauzīja pa galdu ar riekstu knaiblēm un piesarkusi, nikna, sacīja:

—   Nevajag tirgoņa, nevajag! Tiklīdz ievāksi mājā tirgoni, iešu uz nabagmāju!

—    Kuš … Klusāk! — Skrejvabole uzsauca; kad visas apklusa, viņa piemiedza vienu aci un teica: — Zini ko, Annuška, manu cielaviņ. Precēties pa īstam, kā visi, tev nav vērts. Tu esi bagāts, brīvs cilvēks, pati sev karaliene; tomēr arī vecmeitās palikt tev, bērniņ, it kā neklājas. Es tev, zini, sameklēšu kādu draņķīgu un paprastu cilvēciņu, ārēji viss notiks pēc likuma, un tad — laid tik vaļā, Griečiņ! Iegrūdīsi vīram kādus piecus vai desmit tūkstošus, un lai iet, no kurienes nācis, bet tu mājā būsi pati sev kundze — ko gribēsi, to mīlēsi, un neviens nevarēs tevi nosodīt. Un mīli tad savus dižciltīgos un izglītotos. Tā nebūs dzīve, bet viena vienīga līksmība! — Skrejvabole uzsita knipi un uzsvilpoja: — Laid vaļā, Griečiņ!

—    Tomēr grēks! — krustmāmiņa teica.

—    Tad ta grēks, — Skrejvabole pavīpsnāja. — Viņa ir izglītota, saprot. Nokaut cilvēku vai apburt veci ir grēks, tik tiešām, bet mīlēt mīļu draudziņu nepavisam nav grēks. Un kas par to, nudien! Nav nekāda grēka! To visu svētceļnieces izgudrojušas, lai mānītu tautu. Es jau arī visur saku — grēks un grēks, taču pati nezinu, kāpēc tas ir grēks. — Skrejvabole iedzēra liķieri un nokrekšķējās. — Laid vaļā, Griečiņ! — viņa iesaucās, šoreiz, kā redzams, pievēršoties pati sev. — Trīsdesmit gadu, sieviņas, mūžīgi domāju par grēkiem un baidījos, bet tagad redzu: esmu nogulējusi, palaidusi savu laiku garām! Ak, es muļķe, muļķe! — viņa nopūtās. — Sievas mūžs ir īss mūžs, un jāsaudzē katra dieniņa. Tu, Annuška, esi ļoti skaista un bagāta, taču, tiklīdz pienāks trīsdesmit pieci vai četrdesmit, tavs mūžs ir galā, beigts un pagalam. Neklausies, māsiņ, neviena, dzīvo un līksmo līdz četrdesmit, — gan vēl pagūsi nolūgties, pietiks laika pieri dauzīt un līķautus šūdināt. Dievam svecīti, bet dod arī velnam kruķi! Liec visu lietā! Nu, kā tad ir? Vai gribi aplaimot cilvēciņu?

—    Gribu, — Anna Akimovna sāka smieties. — Man tagad vienalga, — ietu pat pie vienkārša vīra.

—    Nu, un vai nebūtu labi! Ak, kādu brašu zēnu tad tu sev izraudzītu! — Skrejvabole piemiedza acis un pagrozīja galvu. — Ak vai!

—    Es jau pati viņai saku: ja nevari dižciltīgos sagaidīt, ej nevis pie tirgoņa, bet pie kāda vienkāršāka, — krustmāmiņa teica. — Mēs vismaz dabūtu sev mājās saimnieku. Vai tad maz labu cilvēku? Kaut mūsu rūpnīcas ļaudis? Visi nedzērāji. Kārtīgi. . .

—    Un kā vēl! — Skrejvabole piebalsoja. — Jauki puiši. Vai gribi, krustmāt, es Annušku izprecināšu Vasilijam Ļebedinskim?

—    Nu, Vasjam garas kājas, — krustmāmiņa nopietni noteica. — Pavisam izkāmējis. Nav skata.

Pūlī pie durvīm sāka smieties.

—    Nu, izprecināšu Pimenovam. Vai gribi iet pie Pimenova? — Skrejvabole vaicāja Annai Akimovnai.

—    Labi. Precini Pimenovam.

—    Tik tiešām?

—   Precini! — Anna Akimovna noteikti pasacīja un uzsita pa galdu. — Goda vārds, iešu!

—    Nudien?

Anna Akimovna pēkšņi sakaunējās, ka viņai kvēlo vaigi un ka visi viņā noraugās, viņa sajauca uz galda kārtis un izskrēja no istabas, un, kad skrēja pa kāpnēm un tad uzgāja augšā un atsēdās viesistabā pie klavierēm, no apakšstāva atskanēja dunoņa, it kā šalktu jūra; droši vien runāja par viņu un par Pimenovu, un varbūt, izmantojot viņas prombūtni, Skrejvabole apvainoja Varvarušku un, protams, nebija izvēlīga vārdos.

Visā augšstāvā dega tikai viena pati lampa — zālē, un tās vājā gaisma cauri durvīm ieplūda tumšajā viesistabā. Pulkstenis bija pāri deviņiem, ne vairāk. Anna Akimovna izspēlēja vienu valsi, tad otru, trešo, — spēlēja bez pārtraukuma. Viņa vērās tumšajā kaktā aiz klavierēm, smaidīja, domās sauca kādu, un viņai ienāca prātā: vai neaizbraukt tūlīt uz pilsētu, piemēram, kaut vai pie Liseviča, un vai nepastāstīt viņam, kas tagad notiek viņas sirdī? Viņai gribējās runāt bez apstājas, smieties, niekoties, tomēr tumšais kakts aiz klavierēm drūmi klusēja, un visapkārt visās augšstāva istabās bija klusi, vientulīgi.

Annai Akimovnai patika jūsmīgas romances, bet viņai bija zema, neizveidota balss, tāpēc viņa tikai pavadīja un dziedāja tikko sadzirdami, ar dvesmu vien. Viņa dziedāja čukstus romanci pēc romances, visvairāk par mīlestību, šķiršanos, zaudētām cerībām, un iztēlojās, kā izstieps tam pretim rokas un teiks lūgdamās, ar asarām: «Pimenov, noņemiet man šo smagumu!» Un tad, it kā būtu piedoti grēki, ap sirdi kļūs viegli, priecīgi, sāksies brīva un varbūt laimīga dzīve. Dziļās ilgās viņa noliecās pār taustiņiem, un viņai kvēli gribējās, kaut pārmaiņa dzīvē notiktu tūliņ, nekavējoties, un kļuva baigi, iedomājoties, ka agrākā dzīve vēl kādu laiku ritēs tālāk. Tad viņa atkal tikko dzirdami spēlēja un dziedāja, un visapkārt bija klusums. No apakšstāva vairs neskanēja dunoņa: laikam tur bija aizgājuši gulēt. Pulkstenis sen jau nosita desmit. Tuvojās gara, vientuļa, garlaicīga nakts.

Anna Akimovna pagājās pa visām istabām, pagulēja uz dīvāna, izlasīja savā kabinetā vakarā saņemtās vēstules. Bija divpadsmit apsveikuma vēstuļu un trīs anonīmas, bez paraksta. Vienā kāds vienkāršs strādnieks šausmīgā, tikko salasāmā rokrakstā sūdzējās par to, ka fabrikas veikalā strādniekiem pārdodot rūgtu augu eļļu, kas smirdot pēc petrolejas; citā kāds godbijīgi ziņoja, ka Nazaričs, pērkot pēdējoreiz dzelzi, saņēmis no kāda tūkstoš rubļu kukuļa; trešajā Annu Akimovnu lādēja par necilvēcību.

Svētku saviļņojums sāka jau aprimt, un, lai to uzturētu, Anna Akimovna atkal atsēdās pie klavierēm un sāka klusi spēlēt vienu no jaunajiem valšiem, tad atcerējās, cik gudri un godīgi bija šodien domājusi un runājusi pusdienās. Viņa palūkojās visapkārt uz tumšajiem logiem un sienām ar gleznām, uz vāro gaismu, kas plūda no zāļos, un pēkšņi negaidot sāka raudāt, un viņu pārņēma īgnums, ka ir tik vientuļa, ka nav neviena, ar ko parunāties, kam padomu paprasīt. Lai sevi uzmundrinātu, viņa centās iztēlē uzburt Pimenovu, tomēr tas vairs neizdevās.

Nosita divpadsmit. Ienāca Mišeņka, ne vairs frakā, bet svārkiem mugurā, un klusēdams aizdedza divas sveces; tad viņš izgāja ārā un pēc brītiņa atgriezās ar paplāti, uz kuras bija tase tējas.

—    Ko jūs smejaties? — viņa jautāja, pamanījusi Mišeņkas sejā smaidu.

—    Es biju lejā un dzirdēju, kā jūs jokojāt par Pimenovu … — viņš teica un aizsedza ar roku smaidošo muti. — Vajadzēja viņu pirmīt nosēdināt pusdienās līdzās Viktoram Nikolajevičam un ģenerālim, viņš aiz bailēm nomirtu. — Mišeņkam smieklos raustījās pleci. — Viņš droši vien pat dakšiņu neprot rokā turēt.

Sulaiņa smiekli, viņa vārdi, svārki un ūsiņas radīja Annā Akimovnā netīrības sajūtu. Viņa aizvēra acis, lai neredzētu Mišeņku, un, pati tā nevēlēdamās, iztēlojās Pimenovu ēdot pusdienas kopā ar Liseviču un Kriļinu, un Pimenova biklais, neinteliģentais izskats viņai šķita nožēlojams, nevarīgs, un viņa sajuta riebumu. Un tikai tagad, pirmoreiz pa visu dienu, viņa skaidri saprata, ka viss, ko viņa domājusi un runājusi par Pimenovu un laulību ar vienkāršu strādnieku, ir blēņas, muļķības un ietiepība. Lai sevi pārliecinātu par pretējo, pārvarētu riebumu, viņa gribēja atcerēties vārdus, ko bija teikusi pusdienās, taču nespēja vairs atģist; kauns par savām domām un rīcību, un bailes, ka viņa varbūt šodien pateikusi kaut ko lieku, un riebums pret savu mazdūšību viņu ārkārtīgi samulsināja. Viņa paņēma sveci un ātri, it kā kāds viņu dzītu, nokāpa lejā, pamodināja tur Spiridonovnu un sāka tai iegalvot, ka jokojusi. Tad devās savā guļamistabā. Sarkanmatainā Maša, kas snauda atzveltnī pie gultas, uzlēca kājās un sāka kārtot spilvenus. Seja viņai bija nogurusi, samiegojusies un krāšņie mati nošļukuši uz vienu pusi.

—    Vakarā atkal bija atnācis ierēdnis Čaļikovs, — viņa žāvādamās sacīja, — bet es neuzdrošinājos pieteikt. Bija pārāk piedzēries. Teica, ka rīt atkal atnākšot.

—    Kas viņam no manis vajadzīgs? — Anna Akimo.vna saskaitās un svieda ķemmi pret grīdu. — Negribu viņu redzēt! Negribu!

Anna Akimovna nolēma, ka viņai dzīvē nekas vairs nav palicis pāri, atskaitot šo Čaļikovu, ka viņš vairs nemitēsies viņu vajāt un atgādināt ik dienas, cik neinteresanta un bezjēdzīga ir viņas dzīve. Viņa taču neko citu nespēj kā vien palīdzēt nabagiem. Ai, cik tas muļķīgi!

Anna Akimovna apgulās neizģērbusies un sāka raudāt aiz kauna un garlaicības. Visvairāk viņu kaitināja un vismuļķīgāk likās tas, ka šāsdienas ilgas pēc Pimenova bijušas godīgas, cildenas un cēlas, tomēr tai pašā laikā viņa juta, ka Lisevičs un pat Kriļins viņai tuvāki, nekā Pimenovs un visi strādnieki kopā ņemot. Viņa tagad domāja — ja varētu gleznā attēlot tikko nodzīvoto garo dienu, tad viss nelabais un banālais, kā, piemēram, pusdienas, advokāta vārdi, spēle uz karaļiem, būtu patiesība, turpretim ilgas un runas par Pimenovu izdalītos no visa kā kaut kas neīsts, aiz matiem pievilkts. Viņa domāja arī, ka viņai jau par vēlu sapņot par laimi, ka viss jau pagalam un nav vairs iespējams atgriezties tai dzīvē, kad viņa ar māti gulēja zem vienas segas, vai izdomāt kādu jaunu, sevišķu dzīvi.

Sarkanmatainā Maša bija nometusies ceļos pie gultas un vērās viņā skumjās un izbrīnā, tad arī pati apraudājās un pieplaka ar seju pie viņas rokas; arī bez vārdiem bija saprotams, kāpēc viņai tik rūgti.

—    Mēs abas esam muļķes, — Anna Akimovna teica raudādama un smiedamās. — Muļķes! Ai, kādas muļķes!

ROTŠILDA VIJOLE

Pilsētele bija maza, sliktāka par sādžu, un tajā dzīvoja gandrīz vai vienīgi veci ļaudis, kuri mira tik reti, ka sanāca pat dusmas. Un slimnīcai un cietumam zārku vajadzēja ļoti maz. Vārdu sakot, darbnīca neplauka. Bijis Jakovs Ivanovs zārcinieks guberņas pilsētā, droši vien viņam būtu pašam savs nams un viņu sauktu par Jakovu Matvejiču; bet šeit pilsētelē viņu dēvēja vienkārši par Jakovu; viņa palama nez kāpēc bija Bronza, un viņš dzīvoja trūcīgi kā vienkāršs zemnieks nelielā, vecā mājelē, kur atradās tikai viena istaba, un šajā istabā mitinājās viņš, Marfa, krāsns, divguļu gulta, zārki, skrūvsols un visa saimniecība.

Jakovs taisīja labus, izturīgus zārkus. Zemniekiem un vienkāršajiem pilsētniekiem viņš tos darināja pēc sava auguma un ne reizes nekļūdījās, jo garāku un stiprāku ļaužu par viņu nebija nekur, pat cietumā, lai gan viņam jau bija septiņdesmit gadu. Labdzimtajiem un sievietēm viņš tos taisīja pēc mēra un šim nolūkam lietoja dzelzs aršīnu. Bērnu zārciņu pasūtījumus Jakovs pieņēma ļoti nelabprāt un taisīja tos tāpat no galvas, ar nicinājumu, un katru reizi, saņemdams naudu par darbu, runāja:

— Jāatzīstas, man netīk noņemties ar blēņām.

Neskaitot amatniecību, nelielu ienākumu deva arī vijoles spēle. Pilsētelē kāzās parasti spēlēja žīdu orķestris, kuru vadīja alvotājs Moisejs Iļjičs Šahkess, kas ņēma sev ienākuma lielāko tiesu. Tā kā Jakovs loti labi spēlēja vijoli, sevišķi krievu dziesmas, tad Šahkess dažreiz viņu aicināja orķestri un maksāja piecdesmit kapeiku dienā, nerēķinot viesu dāvanas. Kad Bronza sēdēja orķestrī, viņam vispirms svīda un sarka seja; bija karsts, ķiploku smaka rāva elpu ciet, vijole spiedza, pie labās auss rūca kontrabass, pie kreisās raudāja flauta, ko spēlēja rūsgans, kliens žīds sarkanu un zilu dzīsliņu iztīklotu seju, kuram bija pazīstamā bagātnieka Rotšilda uzvārds. Un šis nolādētais žīds pat visjautrāko dziesmu izmanījās spēlēt žēlabaini. Bez kāda redzama iemesla Jakovs pamazītiņām sāka nīst un nicināt žīdus, it sevišķi Rotšildu; viņš ķildojās, lamāja to nelabiem vārdiem un reiz pat gribēja piekaut, Rotšilds apvainojās un, nikni viņā raudzīdamies, pateica:

— Ja es jūs necienītu par talantu, tad jūs sen jau būtu izlidojis pa to lodziņu.

Pēc tam sāka raudāt. Tāpēc orķestrī spēlēt Bronzu uzaicināja reti, tikai spiedošas vajadzības gadījumā, kad trūka kāda ebreja.

Jakovs nekad nebija labā omā, jo viņam vienmēr nācās ciest briesmīgus zaudējumus. Piemēram, svētdienās un svētkos strādāt bija grēks, pirmdiena — grūta diena, un tā gadā salasījās ap divsimt dienu, kad gribot negribot vajadzēja turēt rokas klēpī. Un kas tas bija par zaudējumu! Ja pilsētā kāds rīkoja kāzas bez mūzikas vai arī Šahkess neuzaicināja Jakovu, tad arī tas bija zaudējums. Policijas uzraugs divus gadus slimoja un nīka, un Jakovs ar nepacietību gaidīja, kad tas nomirs, bet uzraugs aizbrauca uz guberņas pilsētu ārstēties un ņēma un nomira tur. Še tev zaudējums vismaz par kādiem desmit rubļiem, jo zārku vajadzēja taisīt dārgu, lakotu. Domas par zaudējumiem Jakovu krimta it sevišķi pa naktīm; viņš lika sev blakus gultā vijoli un, kad visādas blēņas līda galvā, skāra stīgas, vijole tumsā skanēja, un viņam kļuva vieglāk. _

Pagājušā gada sestajā maijā Marfa pēkšņi sanīka. Vecā smagi elpoja, dzēra daudz ūdens un grīļojās, tomēr no rīta pati izkurināja krāsni un pati aizgāja pēc ūdens. Pret vakaru viņa nolikās. Jakovs visu dienu spēlēja vijoli; kad pavisam satumsa, paņēma grāmaliņu, kurā katru dienu pierakstīja savus zaudējumus, un aiz gara laika sāka rēķināt, cik sanāks par gadu. Sanāca vairāk nekā tūkstoš rubļu. Tas viņu tā satrieca, ka viņš nosvieda skaitīkļus uz grīdas un sāka spārdīties kājām. Tad piecēla skaitīkļus un atkal ilgi klakšķināja un dziļi, saspringti pūta. Seja viņam bija tumši sarkana un slapja aiz sviedriem. Viņš domāja, ja šos zaudētos tūkstoš rubļus ieliktu bankā, tad gadā procentu vien sakrātos vismaz četrdesmit rubļu. Tātad šie četrdesmit rubļi ari zaudējums. Vārdu sakot, lai kur paraugās, visur tikai zaudējumi un vairāk nekā.

—    Jakov! — Marfa pēkšņi sauca. — Es mirstu!

Viņš paraudzījās uz sievu. Seja tai bija neparasti

skaidra, priecīga un sārta aiz karstuma. Bronza, paradis viņas seju vienmēr redzēt bālu, tramīgu un nelaimīgu, tagad samulsa. Tiešām gan, izskatījās, it kā viņa patiesi mirtu un būtu priecīga, ka beidzot uz mūžu aiziet no šās istabas, no zārkiem, no Jakova … Un viņa raudzījās griestos un kustināja lūpas, un izteiksme viņai bija laimīga, it kā viņa skatītu nāvi, savu atpestītāju, un sačukstētos ar to.

Jau svīda gaisma, un pa logu varēja redzēt, kā dega iīta blāzma. Raudzīdamies uz veču, Jakovs atcerējās, ka, šķiet, visu mūžu nav ne reizes to apmīļojis, nav pažēlojis, ne reizes nav pralies nopirkt tai lakatiņu vai atnest no kāzām kādu saldumu, bet tikai uzkliedzis, lamājis par zaudējumiem, meties virsū ar dūrēm; tiesa, viņš nekad nebija to sitis, tomēr baidījis, un vecā katru reizi bija stingusi bailēs. Jā, viņš vecajai neļāva dzert tēju, jo tāpat jau lieli izdevumi, un viņa dzēra tikai karstu ūdeni. Un Jakovs saprata, kāpēc sievai tagad tik dīvaina, priecīga seja, un viņam kļuva baigi.

Sagaidījis rītu, viņš paņēma no kaimiņa zirgu un aizveda Marfu uz slimnīcu. Slimnieku nebija daudz, tāpēc gaidīt neiznāca ilgi, tikai stundas trīs. Viņam par lielu patiku šoreiz slimniekus pieņēma nevis ārsts, kurš pats slimoja, bet feldšeris Maksims Nikolajičs, sirmgalvis, par kuru pilsētā visi runāja, ka, lai gan tas dzerot un kaujoties, tomēr saprotot vairāk nekā ārsts.

—    Sveiki jūsmājās! — Jakovs teica, ievezdams savu veco pieņemamajā istabā. — Atvainojiet, ka jūs traucējam, Maksim Nikolajič, ar savām nieka kaitēm! Reče nu, paraugieties, apslimis mans sievišķis. Tā sacīt, dzīvesbiedre, atvainojiet par izteicienu …

Saraucis sirmās uzacis un glaudīdams vaigubārdu, feldšeris sāka apskatīt večiņu, bet tā sēdēja uz ķeblīša sakumpusi un izžuvusi, smailu degunu, vaļēju muti un no sāniem izskatījās pēc putna, kam gribas dzert.

—    M-jā … Tā … — feldšeris lēni noteica un nopūtās, — influence, bet varbūt arī drudzis. Tagad pa pilsētu vazājas tīfs. Ko lai dara? Paldies dievam, vecīte gana dzīvojusi. . . Cik tad viņai?

—    Tak jau bez gada septiņdesmit, Maksim Nikolajič.

—    Ko lai dara? Gana dzīvojusi vecīte. Laiks arī prasties.

—    Tiesa gan, pareizu vārdu teicāt, Maksim Nikolajič, — Jakovs atbildēja, aiz pieklājības smaidīdams,

—    un sirsnīgi jums pateicamies par jūsu laipnību, bet atļaujiet izteikties — ikvienam kukainim gribas dzīvot.

—    Kas vēl nebūs! — feldšeris teica tādā tonī, it kā no viņa būtu atkarīgs — vecajai dzīvot vai mirt. — Tad nu tā, mīlīt, liksi viņai pie galvas aukstas kompreses un dosi, lūk, šos pulverīšus pa divi dienā. Un tad nu sveika būšana, bonžūr!

Pēc viņa sejas izteiksmes Jakovs redzēja, ka stāvoklis ļauns un ka nekādi pulveri nelīdzēs; viņam tagad bija skaidrs, ka Marfa nomirs ļoti drīz — ja ne šodien, tad rīt. Viņš viegli piebikstīja feldšerim pie elkoņa, pamirkšķināja un paklusi teica:

—    Viņai, Maksim Nikolajič, vajadzētu bankas uzlikt.

—    Nav vaļas, nav vaļas, mīlīt. Ņem savu veceni un ej dieva mierā! Sveika būšana!

—    Parādiet tādu laipnību! — Jakovs sāka lūgties.

—     Tak jau pats redzat, ja, teiksim, viņai vēders sāpētu vai ari cits kas iekšās, nu, tad gan pulverīši un pilieni, bet viņai tak sasaldēšanās vaina! Un, ja sasaldējies, tad pirmā zāle asinis iedarbināt, Maksim Nikolajič.

Bet feldšeris jau izsauca nākošo slimnieku, un pieņemamajā telpā ienāca sieva ar puiku.

—    Posies, posies… — viņš teica Jakovam, raukdams seju, — nav ko blēņoties.

—   Tādā gadījumā pielieciet viņai kaut vai dēles! Mūžīgi par jums dievu lūgsim!

Feldšeris iekaisa un uzsauca:

—    Vai tu vēl ilgi te runāsi! Kāpostgalva . . .

Arī Jakovs iekaisa un viss pietvīka, taču neteica ne vārda, bet paņēma Marfu pie rokas un veda laukā no pieņemamajām telpām. Tikai kad jau sēdās ratos, viņš dusmīgi un izsmējīgi paskatījās uz slimnīcu un teica:

—    Tad ir gan sasēdinājuši aktierus! Bagātniekam gan uzliktu bankas, bet nabaga cilvēkam pat vienu dēlīti nenosliecas. Sātani!

Kad atbrauca mājās, Marfa, istabā iegājusi, minūtes desmit pastāvēja, pie krāsns turēdamās. Viņai šķita, ja viņa liksies gultā, Jakovs runās par zaudējumiem un bārsies, ka viņa tikai guļ un negrib strādāt. Bet Jakovs īgni raudzījās uz viņu un rēķināja, ka rīt apustuļa Jāņa, parīt Nikolaja Brīnumdara diena, bet pēc tam svētdiena, tad pirmdiena — grūta diena. Četras dienas nevarēs strādāt, bet Marfa droši vien aizies kādā no šīm dienām; tātad zārks jātaisa šodien. Viņš paņēma savu dzelzs aršīnu, piegāja pie vecās un noņēma mēru. Pēc tam Marfa likās gultā, bet viņš pārmeta krustu un sāka taisīt zārku.

Kad darbs bija pabeigts, Bronza uzlika brilles un ierakstīja savā grāmatiņā:

«Marfai Ivanovnai zārks — rbļ. 40 kap.»

Un nopūtās. Večiņa visu laiku gulēja klusēdama, ar aizvērtām acīm. Bet vakarā, kad satumsa, viņa pēkšņi pasauca veco.

—    Vai atceries, Jakov? — viņa jautāja, priecīgi uz to raudzīdamās. — Atceries, pirms piecdesmit gadiem dievs mums deva bērniņu ar gaišiem matiņiem. Mēs toreiz abi visu laiku sēdējām pie upes un dziesmas dziedājām. . . zem vītola. — Un, rūgti pasmaidījusi, viņa piebilda: — Nomira meitenīte.

Jakovs pūlējās gan, bet nekādi nevarēja atcerēties ne bērniņu, ne vītolu.

—    Tas tev rēgojas, — viņš teica.

Atnāca mācītājs, pieņēma pie dievgalda un svētīja. Pēc tam Marfa sāka murmināt kaut ko nesaprotamu un uz rīta pusi nomira.

Kaimiņu vecenes viņu apmazgāja, apģērba un ielika zārkā. Lai nebūtu jāizdod lieka nauda ķesterim, Jakovs pats lasīja psalmus, bet par kapu no viņa neko neņēma, jo kapsētas sargs bija kūms. Četri vīri nesa zārku līdz kapsētai nevis par naudu, bet godu parādīdami. Aiz zārka gāja vecenes, nabagi, divi plānprātiņi; ļaudis, ko satika ceļā, dievbijīgi meta krustus … Un Jakovs bija ļoti apmierināts, ka viss noris gods godam — svinīgi, lēti un ar cieņu. Pēdējo reizi no Marfas atvadīdamies, viņš pataustīja zārku un nodomāja: «Labs darbs!»

Taču, kad viņš nāca mājās no kapsētas, viņu sagrāba stipras skumjas. Jakovs jutās nelabi: elpa bija karsta, smaga, kājas vārgas, gribējās dzert. Turklāt vēl uzmācās visādas domas. Atkal ienāca prātā, ka visu mūžu ne reizes nav ne pažēlojis Marfu, ne apmīļojis. Piecdesmit divi gadi, kurus viņi nodzīvoja vienā istabā, bija vilkušies ilgi, ilgi, bet nez kā tā iznācis, ka pa visu šo laiku viņš ne reizes nebija viņu iedomājis, nebija pievērsis uzmanību, it kā viņa būtu kaķis vai suns. Bet viņa taču katru dienu kurināja krāsni, vārīja un cepa, gāja pēc ūdens, skaldīja malku, gulēja ar viņu vienā gultā, bet, kad viņš piedzēris atgriezās no kāzām, viņa katru reizi godbijīgi kāra vīra vijoli pie sienas un pašu nolika gulēt, un visu darīja klusēdama, norūpējusies, ar kautru izskatu.

Pretim Jakovam smaidīdams un klanīdamies nāca Rotšilds.

—    Bet es jūs, tēvocīt, meklēju! — tas teica. — Moisejs Iļjičs sūta jums sveicienus un liek tūdaļ nākt pie viņa.

Jakovam bija skumji. Viņam gribējās raudāt.

—    Atkāpies! — viņš teica un gāja tālāk.

—    Kā tad to var? — Rotšilds uztraucās, aizskriedams priekšā. — Moisejs Iļjičs sadusmosies! Lika tūdaļ!

Jakovam šķita riebīgi, ka žīds aizelsies, mirkšķina acis un ka viņam tik daudz rudu vasaras raibumu. Un riebās skatīties uz tā zaļo svārku ar tumšiem ielāpiem un visu šo vārgo, smalko augumu.

—   Ko tu lien man virsū, ķiplok, — Jakovs uzkliedza. — Neuzbāzies!

Zīds saskaitās un arī uzkliedza:

—    Bet jūs, lūdzams, klusāk, citādi es jūs pārlaiž pār sēt!

—    Nost no acīm! — Jakovs iebļāvās un metās viņam virsū ar dūrēm. — Glābiņa vairs nav no nolādētajiem.

Rotšilds pamira aiz bailēm, pietupās un vēcināja rokas virs galvas, it kā vairīdamies no sitieniem, tad uzlēca kājās un metās skriet, ko nagi nes. Skriedams viņš palēcās, plātīja rokas, un varēja redzēt, kā drebēja garā, klienā mugura. Puikas, priecīgi par šo gadījumu, metās viņam pakaļ ar saucieniem: «Zīds! Zīds!» Arī suņi skrēja līdzi un rēja. Kāds iesmējās, tad iesvilpās, suņi sāka riet skaļāk un niknāk … Tad laikam kāds suns iekoda Rotšildam, jo atskanēja izmisis, sāpīgs kliedziens.

Jakovs pastaigāja pa noru, pēc tam bez mērķa devās uz pilsētas nomali, un puikas kliedza: «Bronza iet! Bronza iet!» Topat jau ari bija upe. Te spiegdamas šaudījās slokas, pēkšķināja pīles. Saule stipri karsēja, un ūdens tā zibēja, ka acis sāpēja skatoties. Jakovs pagājās pa taciņu gar krastu un redzēja, ka no peldu būdas iznāca tukla kundzene ar sarkanu seju, un nodomāja par to: «Paskat, kāda slampa!» Netālu no peldu būdas puikas ķēra vēžus; Jakovu ieraudzījuši, viņi sāka ļauni klaigāt: «Bronza! Bronza!» Bet tur jau arī stāvēja vecais vītols ar milzīgu dobumu un tā galotnē vārnu ligzdas … Un pēkšņi Jakova atmiņā kā dzīvs iznira bērniņš ar gaišiem matiņiem un vītols, par kuru runāja Marfa. Jā, tas bija tas pats vītols — zaļš, kluss, skumīgs .. .. Kā tas, nabadziņš, novecojis!

Viņš atsēdās zem koka un nogrima atmiņās. Viņējā krastā, kur tagad līču pļavas, toreiz auga liela birzs, bet tur uz tā kailā kalna, kas redzams pie apvāršņa, toreiz ziloja vecin vecs sils. Pa upi brauca liellaivas. Bet tagad viss līdzens un gluds, un viņējā krastā aug tikai viens bērzs, jauniņš un slaids kā meitene, bet uz upes tikai pīles un zosis, un neizskatās, it kā te kādreiz butu braukušas liellaivas. Šķiet, salīdzinājumā ar to, kas kādreiz bijis, ari zosu mazāk. Jakovs aizvēra acis, un viņa iztēlē cits pret citu lidoja lieli baltu zosu bari.

Viņš brīnījās, kā tas noticis, ka pēdējos četrdesmit vai piecdesmit sava mūža gados nav ne reizes atnācis pie upes, bet, ja varbūt ari bijis, tad nav pievērsis tai uzmanību. Upe taču prāva diezgan, nav nekāds nieks; te varēja zvejot, bet zivis pārdot tirgoņiem, ierēdņiem un stacijas bufetniekam un noguldīt, naudu bankā; varēja braukāt pa upi no mājas uz māju, spēlēt vijoli, un visādu kārtu ļaudis maksātu naudu; varētu arī pamēģināt braukāt ar liellaivām — tas taču labāk nekā taisīt zārkus; visbeidzot, varēja arī turēt zosis, kaut un ziemu sūtīt uz Maskavu; kas zina, dūnu vien gada laikā sakrātos par kādiem desmit rubļiem. Bet to viņš bija nokavējis, neko no visa tā nebija darījis. Kādi zaudējumi! Ai, kādi zaudējumi! Bet, ja visu būtu darījis — gan zivis zvejojis, gan vijoli spēlējis, gan ar liellaivām braucis, gan zosis kāvis, kas tad būtu par kapitālu! Bet nekā tāda pat sapnī nav bijis, dzīve pagājusi bez jēgas, bez prieka, veltīgi — nav bijusi ne tabakas šņauciena vērta; nākotnē vairs nekas nav palicis, bet, ja atskatās atpakaļ, — tur neredzēja neka cita kā tikai zaudējumus un tik briesmīgus, ka pārņēma drebuļi. Kāpēc gan cilvēks nevar dzīvot tā, lai nebūtu šo zaudējumu? Jāprasa, kāpēc nocirsta birzs un sils? Kāpēc veltīgi pamesta nora? Kāpēc ļaudis vienmēr dara tieši to, kas nav vajadzīgs? Kāpēc Jakovs visu savu mūžu lamājies, rēcis, meties virsū ar dūrēm, darījis pāri savai sievai un, jāprasa, kāpēc nupat izbiedēja un apvainoja žīdu? Kādēļ gan ļaudis vispār neļauj cits citam dzīvot? Tas taču nes tikai zaudējumus! Kādus briesmīgus zaudējumus! Ja nebūtu ienaida un ļaunuma, cilvēkiem citam no cita būtu liels labums.

Vakarā un nakti viņam rādījās bērniņš, vītols, zivis, kautas zosis un Marfa, kas no sāniem izskatījās pēc izslāpuša putna, un bālā, nožēlojamā Rotšilda seja, un no visām pusēm līda virsū nez kādi mūļi, murminādami par zaudējumiem. Viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem un reizes piecas cēlās no gultas, lai paspēlētu vijoli.

No rīta ar pūlēm piecēlās un aizgāja uz slimnīcu. Tas pats Maksims Nikolajičs pavēlēja likt aukstu kompresi uz galvas, iedeva pulverīšus, un pēc viņa sejas izteiksmes un balss Jakovs saprata, ka viņa stāvoklis ir ļauns un ka nekādi pulverīši vairs nelīdzēs. Iedams uz mājām,

viņš apsvēra, ka no nāves būs tikai labums vien: nevajag ne ēst, ne dzert, ne nodokļus maksāt, ne Jaudīm pāri darīt, un, tā kā cilvēks gul kapā ne vienu vien gadu, bet simtiem tūkstošu gadu, tad, ja saskaitītu, labums milzīgs. Dzīvība cilvēkam sagādā zaudējumu, bet nāve — labumu. Šis apsvērums, protams, bija pareizs, taču šķita apvainojošs un rūgts: kādēļ pasaulē tik dīvaina kārtība, ka dzīve, kas cilvēkam tiek dota tikai vienreiz, aizrit nelietderīgi?

Mirt nebija žēl, bet, tiklīdz viņš mājās ieraudzīja vijoli, sažņaudzās sirds un kļuva žēl. Vijoli nevar paņemt sev līdzi kapā, un tagad tā kļūs sērdiene, un ar to notiks tas pats, kas ar birzi un silu. Viss šinī pasaulē izput un izputēs! Jakovs iznāca no istabas un apsēdās pie sliekšņa, spiezdams pie krūtīm vijoli. Domādams par sabojāto, zaudējumu pilno dzīvi, viņš sāka spēlēt, pats nezinādams, ko, bet iznāca žēli un aizkustinoši, un asaras ritēja viņam pār vaigiem. Jo vairāk viņš domāja, jo skumīgāk dziedāja vijole.

Vienreiz, otrreiz noklakšķēja aizbīdnis, un mazajos vārtiņos parādījās Rotšilds. Pusi pagalma viņš nogāja droši, bet, ieraudzījis Jakovu, pēkšņi apstājās, viss sarāvās un laikam gan aiz bailēm sāka cilāt rokas, it kā uz pirkstiem gribētu parādīt, cik tagad pulkstenis.

—    Nāc vien, nekas, — Jakovs laipni teica un pamāja uz savu pusi. — Nāc vien!

Rotšilds tuvojās, raudzīdamies neuzticīgi un ar bailēm, un ass attālumā no viņa apstājās.

—    Parādiet jel laipnību, nesitiet mani! — viņš teica pietupdamies. — Mani atkal sūtīja Moisejs Iļjičs. «Nebaidies,» viņš teica, «ej atkal pie Jakova un saki,» viņš teica, «ka bez viņa nekādi nevar. Trešdien kāzas …» Jā-ā! Šapovalova kungs izdod meitu vienam feinam cilvēkam. Un kāzas būs bagātas, ū-ū! — žīds piebilda un piemiedza vienu aci.

—    Nevaru… — Jakovs izrunāja, smagi elpodams. — Esmu savārdzis, brālīt.

Un atkal sāka spēlēt, un asaras krita no acīm uz vijoles. Rotšilds uzmanīgi klausījās, nostājies pie viņa sāniski un sakrustojis rokas uz krūtīm. Izbiedētā, neizpratnes pilnā izteiksme viņa sejā pamazām nozuda un

radās skumīga, sāpīga izteiksme, viņš pārgrieza acis, it ka justu mokpilnu jūsmu, un teica: «O vei! …» — un asaras lēni ritēja viņam pār vaigiem un cita pēc citas krita uz zaļajiem svārkiem.

Pēc tam visu dienu Jakovs gulēja un skuma. Kad vakarā mācītājs biktēdams jautāja, vai viņš neatceroties kādu sevišķu grēku, tad viņš, sasprindzinājis savu gaistošo atmiņu, atkal atcerējās Marfas nelaimīgo seju un žīda izmisuma kliedzienu, kad tam iekoda suns, un teica tikko dzirdami:

—    Vijoli atdodiet Rotšildam!

—    Labi, — mācītājs atbildēja.

Tagad pilsētā visi vaicā: no kurienes Rotšildam tik laba vijole? Vai viņš to pircis vai zadzis jeb vai varbūt to dabūjis ķīlā? Viņš sen jau pametis flautu un tagad spēlē tikai vijoli. Viņš no tās izvilina tikpat žēlabainas skaņas kā agrāk no flautas, bet, kad Rotšilds cenšas atkārtot to, ko spēlējis Jakovs, sēdēdams uz sliekšņa, tad rodas kaut kas tik bēdīgs un žēlabains, ka klausītāji raud, un pats viņš beidzot pārgriež acis un saka: «O vei! …» — un šī jaunā dziesma tā iepatikusies pilsētā, ka Rotšildu cits par citu aicina pie sevis tirgoņi un ierēdņi un liek viņam to spēlēt desmitiem reižu.

LITERATŪRAS SKOLOTĀJS

I

Atskanēja zirgu pakavu klaudzoņa pa baļķu grīdu; vispirms no staļļa izveda melno Grāfu Nuļinu, tad balto Milzi, pēc tam Milža māsu Maiku. Tie visi bija lieliski un dārgi zirgi. Vecais Šeļestovs apsegloja Milzi un, uzrunādams savu meitu Mašu, sacīja:

—    Nu, Marija Godfrua, nāc sēdies! Oplā!

Maša Šeļestova bija ģimenē visjaunākā; viņai jau astoņpadsmit gadu, taču ģimene joprojām uzskatīja viņu par mazu meiteni, un tāpēc visi sauca viņu par Maņu un Maņusju; bet pēc tam, kad pilsētā paviesojās cirks, ko Maša cītīgi apmeklēja, visi sāka viņu saukt par Mariju Godfrua.

—    Oplā! — sēzdamās Milzim mugurā, viņa iesaucās.

Viņas māsa Varja sēdās Maikai mugurā, Nikitins —

Grāfam Nuļinam, virsnieki — savos zirgos, un gara, skaista kavalkāde, baltiem virsnieku svārkiem un melniem jātnieču kostīmiem ņirbot, soļos izjāja no pagalma.

Ņikitins ievēroja, ka, kāpjot zirgos un pēc tam izjājot uz ielas, Maņusja nez kāpēc pievērsa uzmanību vienīgi viņam. Meitene norūpējusies aplūkoja viņu un Grāfu Nuļinu un teica:

—    Sergej Vasiļjič, turiet to vienmēr laužņos! Neļaujiet baidīties! Tas izliekas.

Un, vai nu tāpēc, ka Masas Milzis bija lielos draugos ar Grāfu Nuļinu, vai arī tas gadījās nejauši, taču Maša, tāpat kā vakar un aizvakar, visu laiku jāja blakus Ņikitinam. Bet viņš raudzījās uz meitenes mazo, smuidro stāvu, kas sēdēja uz baltā, lepnā dzīvnieka, uz meitenes smalko profilu, uz cilindru, kas viņai nepavisam nepiestāvēja un padarīja Maņusju vecāku, nekā viņa bija, raudzījās ar prieku, aizkustinājumu, sajūsmu, klausījās viņā, saprata maz un domāja:

«Dodu sev goda vārdu, zvēru dieva priekšā, ka nekautrēšos un šodien pat atklāšu viņai mīlestību …»

Pulkstenis bija septiņi vakarā — laiks, kad baltās akācijas un ceriņi smaržo tik stipri, ka, šķiet, gaiss un paši koki stingst no savas smaržas. Pilsētas dārzā jau spēlēja mūzika. Zirgi skaļi klaudzināja pa bruģi; visās malās bija dzirdami smiekli, sarunas, vārtiņu blīkšķi. Pretimnākošie kareivji militāri sveicināja virsniekus, ģimnāzisti palocījās pret Ņikitinu; un, acīm redzot, visiem gājējiem, kas steidzās dārzā klausīties mūziku, ļoti patika nolūkoties kavalkādē. Un cik silts, cik liegi izskatās debesīs nekārtīgi izmētātie mākoņi, cik rāmas un piemīlīgas ir papeļu un akāciju ēnas, kas stiepjas pāri visai platajai ielai un sniedzas viņā pusē līdz pat māju balkoniem un otrajiem stāviem!

Izjāja ārpus pilsētas un palaida rikšos pa lielceļu. Šeit vairs nesmaržoja akācijas un ceriņi, nebija dzirdama mūzika, toties smaržoja lauki, zaļoja jaunie rudzi un kvieši, pīkstēja susliki, ķērca krauķi. Kurp vien paveras acis, visur zaļš, tikai vietumis melno arbūzu lauki, un tālu pa kreisi kapsētā balsnī noziedošu ābeļu rindas.

Pajāja garām lopkautuvei, tad alus darītavai, aizrikšoja garām kareivju muzikantu pulciņam, kas steidzās uz ārpilsētas dārzu.

— Poļanskim ir ļoti labs zirgs, es neiebilstu, — Maņusja sacīja Ņikitinam, ar acīm norādīdama uz virsnieku, kas jāja blakus Varjai. — Tomēr tas ir brāķis. Galīgi nevietā šis baltais plankums uz kreisās kājas, un paraugieties, kā mētā galvu. Tagad to vairs nekā nevarēs atradināt, tā arī mētās, kamēr nobeigsies.

Maņusja bija tāda pati kaislīga zirgu mīļotāja kā viņas tēvs. Viņa cieta, kad redzēja kādam citam labu zirgu, un priecājās, kad svešiem zirgiem pamanīja trūkumus. Ņikitins turpretim nekā nesaprata no zirgiem, viņam bija pilnīgi vienalga, vai turēt zirgu aiz pavadas vai laužņos, vai rikšot, vai auļot; viņš vienīgi juta, ka poza pašam bija nedabiska, saspīlēta un ka tāpēc virsnieki, kuri prot turēties seglos, droši vien patīk Maņusjai vairāk nekā viņš. Un Ņikitins bija greizsirdīgs uz virsniekiem.

Kad jāja garām ārpilsētas dārzam, kāds ierosināja Iejāt iekšā un iedzert zelteri. Viņi iegriezās iekšā. Dārzā auga tikai ozoli; tie bija sākuši plaukt pavisam nesen, tā ka tagad cauri jaunajam lapojumam bija redzams viss dārzs ar tā estrādi, galdiņiem, šūpolēm, redzamas visas vārnu ligzdas, kas atgādināja lielas cepures. Jātnieki un viņu dāmas pie kāda galdiņa nokāpa no zirgiem un pieprasīja zelteri. Pie viņiem pienāca paziņas, kas pastaigājās dārzā. Starp citu, pienāca kara ārsts garos zābakos un kapelmeistars, kas gaidīja savus muzikantus. Laikam gan ārsts noturēja Ņikitinu par studentu, jo vaicāja:

—    Vai jums labpatika atbraukt brīvdienās?

—   Nē, es šeit dzīvoju pastāvīgi, — Ņikitins atbildēja. — Strādāju par skolotāju ģimnāzijā.

—   Patiešām? — ārsts brīnījās. — Tik jauns un jau skolotājs?

—    Kur nu jauns! Man divdesmit seši gadi. . . Paldies dievam!

—    Jums ir bārda un ūsas, taču pēc izskata gan nevar dot vairāk par divdesmit diviem vai divdesmit trim gadiem. Cik jūs jauneklīgs!

«Kāda cūcība!» Ņikitins nodomāja. «Arī tas mani uzskata par pienapuiku!»

Viņam ārkārtīgi nepatika, ja kāds uzsāka runāt par viņa jaunajiem gadiem, it īpaši sieviešu vai ģimnāzistu klātbūtnē. Kopš tā laika, kad Ņikitins bija atbraucis uz šo pilsētu un sācis strādāt, viņš sāka ienīst savu jauneklīgo izskatu. Ģimnāzisti nebaidījās no viņa, sirmgalvji godāja par jauno cilvēku, sievietes labāk dejoja ar viņu nekā klausījās viņa garajos prātojumos. Un viņš nezin ko dotu, lai tagad novecotu par kādiem desmit gadiem.

No dārza viņi jāja tālāk uz Šeļestovu fermu. Šeit apstājās pie vārtiem, izsauca laukā pārvaldnieka sievu

Praskovju un pieprasīja siltu pienu. Neviens pienu nedzēra, visi saskatījās, iesmējās un aizauļoja atpakaļ. Kad jāja mājup, ārpilsētas dārzā jau spēlēja mūzika; saule paslēpās aiz kapsētas, un puse debess vakara blāzmā bija tumšsarkana.

Maņusja atkal jāja blakus Ņikitinam. Viņš vēlējās pasacīt, cik kvēli mīl Maņusju, taču baidījās, ka sadzirdēs virsnieki un Varja, un klusēja. Maņusja arī klusēja, un viņš nojauta, kālab meitene klusē un kālab jāj viņam blakus, un bija tik laimīgs, ka zeme, debesis, pilsētas ugunis, alus darītavas melnais siluets — viss saplūda viņa acīs kā kaut kas ļoti jauks un mīļš, un Ņikitinam šķita, ka viņa Grāfs Nuļins jāj pa gaisu un grib uztrausties tumšsarkanajās debesīs.

Viņi pārjāja mājās. Dārzā uz galda jau virda patvāris, un vienā galda galā ar saviem draugiem, apgabaltiesas ierēdņiem, sēdēja vecais Šeļestovs un, kā parasti, kaut ko kritizēja.

—    Tā ir bezkaunība! — viņš teica. — Bezkaunība un vairāk nekas. Jā gan, bezkaunība!

Kopš Ņikitins bija iemīlējies Maņusjā, pie Šeļestoviem viņam patika viss: gan māja, gan dārzs pie mājas, gan vakara tēja, pītie krēsli, vecā aukle un pat vārds «bezkaunība», ko vecais vīrs bieži mēdza atkārtot. Nepatika vienīgi daudzie suņi un kaķi, tāpat arī Ēģiptes baloži, kas sērīgi vaidēja lielā būrī uz terases. Sētas un istabas suņu bija tik daudz, ka visā pazīšanās laikā ar Šeļestoviem viņš bija iemācījies atšķirt tikai divus: Mušku un Somu. Muška bija mazs, noplucis šunelis ar pinkainu purnu, nikns un izlutināts. Ņikitinu tas ienīda; ieraudzījis viņu, ikreiz piešķieba galvu, atņirdza zobus un uzsāka — rrr . . . ņgā-ņgā-ņgā-ņgā … rrr . . .

Pēc tam apsēdās zem krēsla. Bet, kad viņš centās padzīt suni no sava krēsla apakšas, tas sāka neganti riet un saimnieki teica:

—    Nebīstieties, viņš nekož. Viņš ir labsirdīgs.

Soms turpretim bija milzīgs, melns suns ar garām kājām un cietu asti kā sprunguli. Pusdienu un tējas laikā tas parasti staigāja klusēdams zem galda un dauzīja ar asti pa zābakiem un pa galda kājām. Soms bija muļķīgs lāga suns, bel Ņikitins nevarēja to ciest, jo sunim liija paradums likt savu purnu pusdienotajiem uz ceļiem un aptašķīt bikses ar slienām. Ņikitins dažu labu reizi bija mēģinājis tam sist pa lielo pieri ar naža spalu, sitis knipi pa purngalu, lamājies, sūdzējies, tomēr nekas neglāba viņa bikses no traipiem.

Pēc izjādes tēja, ievārījums, sausiņi un sviests šķita sevišķi garšīgi. Pirmo glāzi visi izdzēra ar lielu apetīti un klusēdami, bet pirms otrās sāka strīdēties. Tēju dzerot vai pusdienojot, ikreiz strīdu uzsāka Varja. Viņai bija jau divdesmit trīs gadi, viņa bija glīta, skaistāka par Maņusju, mājās tika uzskatīta par visgudrāko un izglītotāko un izturējās solīdi, stingri, kā tas arī piederējās vecākajai meitai, kas mājās ieņēmusi nelaiķes mātes vietu. Ar namamātes tiesībām viņa staigāja viesu klātbūtnē, tērpusies blūzē, virsniekus sauca uzvārdā, uz Maņusju raudzījās kā uz meitēnu un runāja ar to klases dāmas tonī. Viņa dēvēja sevi par vecmeitu — tātad bija pārliecināta, ka apprecēsies.

Ikvienu sarunu, pat par laiku, viņa katrā ziņā pārvērta par strīdu. Varjai bija tāda kā kaislība — piesieties viesu vārdiem, pieķert viņus pretrunās, kašķēties frāzes dēļ. Cilvēks sāk runāt ar viņu par kaut ko, bet viņa jau neatlaidīgi raugās sejā un pēkšņi pārtrauc: «Atļaujiet, atļaujiet, Petrov, aizvakar jūs teicāt pilnīgi pretējo!»

Vai atkal viņa zobgalīgi pasmīn un saka: «Es tomēr vēroju, ka jūs sākat sludināt trešās nodaļas principus. Apsveicu!»

Ja kāds pateicis asprātību vai kalamburu, tūlīt pat dzird viņas balsi: «Tas ir vecs joks!» — vai: «Tas ir pliekani!» Bet, ja asprātību pasaka virsnieks, viņa savelk nicīgu grimasi un teic: «Arrrmijas asprātība!»

Un šis «rrr» . . . viņai iznāca tik iespaidīgs, ka Muška katrā ziņā zem krēsla atbildēja — rrr… ņgā-ņgāņgā …

Tagad, tēju dzerot, strīds sakas ar to, ka Ņikitins ierunājās par eksāmeniem ģimnāzijā.

— Atļaujiet, Sergej Vasiļjič, — Varja viņu pārtrauca. — Jūs te sakāt, ka skolēniem grūti. Bet atļaujiet jums vaicāt, kas vainīgs? Piemēram, jūs esat uzdevis

VIII klases skolēniem domrakstu par tematu «Puškins kā psihologs». Pirmkārt, nedrīkst uzdot tik grūtus tematus, bet, otrkārt, kas gan Puškins par psihologu? Nu, Ščedrins vai, teiksim, Dostojevskis — cita lieta, bet Puškins ir liels dzejnieks un vairāk nekas.

—   Ščedrins pats par sevi, bet Puškins pats par sevi, — Ņikitins īgni atbildēja.

—    Es zinu, pie jums ģimnāzijā Ščedrinu neatzīst, bet ne jau tas ir galvenais. Sakiet man, kas nu Puškins par psihologu!

—    Bet vai tad nav psihologs? Lūdzu, es jums citēšu piemērus.

Un Ņikitins nodeklamēja vairākus fragmentus no Oņegina, tad no Borisa Godunova.

—    Nekādu psiholoģiju es tur nesaskatu, — Varja nopūtās. — Par psihologu sauc to, kas apraksta cilvēka dvēseles labirintus, bet šie ir brīnišķīgi panti un vairāk nekas.

—    Es zinu, kāda psiholoģija jums vajadzīga! — Ņikitins apvainojās. — Jums vajag, lai kāds ar trulu zāģi zāģētu man pirkstu un lai es bļautu pilnā rīklē — tā, pēc jūsu domām, ir psiholoģija.

—    Sekli! Bet jūs tomēr man nepierādījāt: kāpēc Puškins ir psihologs?

Kad Ņikitinam nācās apstrīdēt to, kas viņam šķita rutīna, aprobežotība vai kas tamlīdzīgs, tad parasti viņš pietrūkās kājās, sakampa ar abām rokām galvu un vaidēdams sāka skraidīt no viena kakta otrā. Un patlaban notika tas pats: viņš pietrūkās, sakampa galvu un vaidēdams pagājās ap galdu, tad apsēdās nomajus.

Virsnieki nostājās viņa pusē. Štābkapteinis Poļanskis sāka apgalvot Varjai, ka Puškins patiešām ir psihologs, un par pierādījumu nocitēja divus Ļermontova pantus; poručiks Hernets teica, ja Puškins nebūtu bijis psihologs, tad viņam Maskavā nebūtu uzcelts piemineklis.

—    Tā ir bezkaunība! — atskanēja no galda otra gala. — Es tā arī sacīju gubernatoram: tā, jūsu ekselence, ir bezkaunība!

—    Es vairs nestrīdos! — Ņikitins iesaucās. — Viņa valstībai nebūs gala! Pietiek! Ai, vācies taču prom, nešpetnais suns! — viņš uzkliedza Somam, kas bija uzlicis viņam uz ceļgaliem galvu un ķepu.

Rrr … ņgā-ņgā-ņgā … — atskanēja zem krēsla.

—    Atzīstieties, ka jums nav taisnība! — Varja sauca. — Atzīstieties!

Bet atnāca viešņas jaunkundzes, un strīds izbeidzās pats no sevis. Visi devās zālē. Varja sēdās pie klavierēm un sāka spēlēt dejas. Vispirms dejoja valsi, tad polku, pēc tam kadriļu ar grand-rond, ko štābkapteinis izvadīja pa visām istabām, tad no jauna sāka dejot valsi.

Vecie vīri deju laikā sēdēja zālē, smēķēja un vēroja jauniešus. Viņu vidū bija arī Šebaldins, pilsētas kredītsabiedrības direktors, slavens ar savu mīlestību uz literatūru un skatuves mākslu. Viņš bija licis pamatu vietējam «Muzikāli dramatiskajam pulciņam» un pats piedalījās izrādēs, nez kāpēc allaž spēlējot tikai smieklīgus sulaiņus vai dziedoši lasot «Grēcinieci». Pilsētā viņu saukāja par mūmiju, tāpēc ka viņš bija garš, ļoti vājš, dzīslains un vienmēr viņam bija svinīga sejas izteiksme un blāvas, nekustīgas acis. Skatuves mākslu Šebaldins mīlēja tik sirsnīgi, ka pat skuva sev ūsas un bārdu, un tas vēl vairāk padarīja viņu līdzīgu mūmijai.

Pēc grand-rond viņš neapņēmīgi, kaut kā sāniski pienāca pie Ņikilina, nokāsējās un teica:

—     Man bija tas prieks, tēju dzerot, strīda laikā būt klāt. Pilnīgi pievienojos jūsu domām. Mēs abi esam domu biedri, un man būtu ļoti patīkami parunāties ar jums. Vai jūs esat lasījis Lesinga «Hamburgas dramaturģiju»?

—    Nē, neesmu lasījis.

Šebaldins briesmīgi izbrīnījās un tā savicināja rokas, it kā būtu apdedzinājis sev pirkstus, un, nekā nesacījis, atkāpās no Ņikitina. Šebaldina stāvs, jautājums un izbrīns Ņikitinam šķita smieklīgi, bet viņš tomēr nodomāja:

«Patiešām neērti. Es esmu literatūras skolotājs, bet līdz šim laikam vēl neesmu lasījis Lesingu. Vajadzēs izlasīt.»

Pirms vakariņām visi, jauni un veci, nosēdās spēlēt «likteni». Paņēma divas kāršu paciņas: vienu izdalīja visiem līdzīgi, otru nolika uz galda ar mugurpusi uz augšu.

—    Kam rokās šī kārts, — vecais Šejestovs svinīgi iesāka, paceldams otrās paciņas augšējo kārti, — tam liktenis lēmis tūlīt iet uz bērnistabu un tur saskūpstīties ar aukli.

Prieks skūpstīties ar aukli bija lemts Šebaldinam. Visi barā ielenca viņu, aizveda uz bērnistabu un smiedami, plaukstas sizdami, piespieda saskūpstīties ar aukli. Sacēlās kņada un brēka . ..

—    Ne tik kaislīgi! — aiz smiekliem raudādams, Šeļestovs sauca. — Ne tik kaislīgi!

Ņikitinam bija lemts no visiem pieņemt grēksūdzi. Viņš apsēdās uz krēsla zāles vidū. Atnesa šalli un pārsedza viņam galvu. Pirmā pie viņa sūdzēt grēkus atnāca Varja.

—    Es zinu jūsu grēkus, — tumsā raudzīdamies uz viņas stingro profilu, Ņikitins uzsāka. — Sakiet man, cienītā, — uz kāda pamata jūs katru dienu pastaigājaties ar Poļanski? Ak, ne jau velti, ne velti tā huzāram smaidus veltī!

—    Tas ir sekli, — Varja noteica un aizgāja.

Pēc tam zem šalles iemirdzējās lielas, nekustīgas acis, tumsā iezīmējās mīļotais profils un iesmaržojās kaut kas dārgs, sen pazīstams, kas Ņikitinam atgādināja Maņusjas istabu.

—    Marija Godfrua, — viņš sacīja un nepazina savu balsi — tik mīļa tā bija un maiga, — ko jūs esat nogrēkojusi?

Maņusja piemiedza acis un parādīja viņam mēles galiņu, tad iesmējās un aizgāja. Un pēc mirkļa viņa jau stāvēja zāles vidū, sita plaukstas un sauca:

—    Vakariņās, vakariņās, vakariņās!

Un visi devās uz ēdamistabu.

Vakariņas ēdot, Varja atkal strīdējās un šoreiz ar tēvu. Poļanskis solīdi ēda, dzēra sarkanvīnu un stāstīja Ņikitinam, kā viņš kādreiz ziemā, būdams karā, visu nakti nostāvējis līdz ceļiem purvā; ienaidnieks tuvu, tāpēc nav bijis atļauts ne runāt, ne smēķēt, nakts bijusi auksta, tumša, pūtis ass vējš. Ņikitins klausījās un šķielēja uz Maņusju. Meitene lūkojās uz viņu nekustlgi, acis nemirkšķinādama, gluži kā nogrimusi par kaut ko domās vai aizmirsusies . . . Viņam tas bija gan patīkami, gan mokoši.

«Kādēļ viņa tā raugās uz mani?» Ņikitins mocījās. «Tas ir neērti. Var pamanīt. Ak, cik viņa vēl jauna, cik naiva!»

Pusnaktī viesi sāka izklīst. Kad Ņikitins bija izgājis pa vārtiem, mājas otrā stāvā noklaudzēja lodziņš un parādījās Maņusja.

—    Sergej Vasiļjič! — viņa uzsauca.

—    Ko pavēlēsiet?

—    Ziniet ko .. . — Maņusja ierunājās, acīm redzot, gudrodama, ko lai saka. — Ziniet ko . . . Poļanskis apsolīja šajās dienās atnākt ar savu fotoaparātu un mūs visus uzņemt. Vajadzēs sanākt kopā.

—    Labi.

Maņusja pazuda, noblīkšķēja logs, un tūlīt mājā kāds sāka spēlēt klavieres.

«Tā tik ir māja!» Ņikitins domāja, iedams pāri ielai. «Māja, kurā vaid vienīgi Ēģiptes baloži un arī tie tālab, ka citādi neprot izteikt savu prieku!»

Bet ne jau Seļestovi vien dzīvoja līksmi. Ņikitins nebija pagājis ne divsimt soļu, kad arī no citas mājas atskanēja klavieru skaņas. Viņš pagāja vēl kādu gabalu un ieraudzīja pie vārtiem vīru, kas spēlēja balalaiku. Dārzā orķestris skandināja krievu dziesmu popuriju.

Ņikitins dzīvoja pusversti no Šeļestoviem astoņistabu dzīvoklī, ko bija noīrējis par trīssimt rubļiem gadā kopā ar savu biedru, ģeogrāfijas un vēstures skolotāju Ipolitu Ipolitiču. Kad Ņikitins pārnāca mājās, šis Ipolits Ipolitičs, vēl pajauns cilvēks ar rudu bārdiņu, strupdegunis ar labsirdīgu, taču parupju un neinteliģentu seju kā amatniekam, sēdēja savā istabā pie galda un laboja skolēnu kartes. Viņš uzskatīja, ka ģeogrāfijā visvajadzīgākais un vissvarīgākais ir karšu zīmēšana, bet vēsturē — hronoloģijas zināšana; caurām naktīm viņš sēdēja un ar zilu zīmuli laboja savu skolnieku un skolnieču kartes vai arī sastādīja hronoloģiskas tabulas.

—    Kāds šodien brīnum jauks laiks! — ieiedams pie viņa, Ņikitins sacīja. — Brīnos, kā gan jūs varat sēdēt istabā!

Ipolits Ipolitičs bija mazrunīgs cilvēks; viņš vai nu klusēja, vai arī runāja tikai to, kas visiem sen jau zināms. Tagad viņš atbildēja tā:

—   Jā, skaists laiks. Tagad maijs, drīz būs īsta vasara. Bet vasara nav tas, kas ziema. Ziemā jākurina krāsnis, bet vasarā arī bez krāsnīm silts. Vasarā atver nakti logu un tomēr silts, bet ziemā — dubultlogi un tomēr auksts.

Ņikitins pasēdēja pie galda ne ilgāk par minūti un sāka garlaikoties.

—    Labu nakti! — viņš sacīja pieceldamies un žāvādamies. — Gribēju gandrīz vai pastāstīt jums kaut ko romantisku, kas attiecas uz mani, bet jūs taču — ģeogrāfija! Sākšu jums par mīlestību, bet jūs tūliņ: «Kādā gadā bija kauja pie Kalkas?» Kaut velns jūs parautu ar jūsu kaujām un Čukotkas ragiem!

—    Kāpēc jūs skaišaties?

—    Tiešām nepatīkami!

Un, pukodamies, ka vēl nav atklājis mīlestību Maņusjai un ka viņam patlaban nav neviena, ar ko parunāt par savu mīlestību, Ņikitins iegāja savā kabinetā un atgulās uz dīvāna. Kabinetā bija tumšs un kluss. Gulēdams un raudzīdamies tumsā, Ņikitins nez kāpēc sāka domāt par to, kā pēc diviem vai Irim gadiem viņš aizbrauks šāda vai tāda iemesla dēļ uz Pēterburgu, kā Maņusja pavadīs viņu uz staciju un raudās; Pēterburgā viņš saņems no tās garu vēstuli, kurā tā ļoti lūgs viņu drīzāk atgriezties mājās. Un viņš tai uzrakstīs . . . Savu vēstuli sāks tā: «Mana mīļā žurka . . .»

—   Tieši tā, mana mīļā žurka, — viņš sacīja un iesmējās.

Viņam bija neērti gulēt. Viņš palika rokas zem galvas un saslēja kreiso kāju uz dīvāna atzveltnes. Kļuva ērti. Pa to laiku logs sāka manāmi bālēt, pagalmā iedziedājās miegainie gaiļi. Ņikitins turpināja domu par to, kā viņš atgriezīsies no Pēterburgas, kā Maņusja viņu sagaidīs stacijā un, aiz prieka iekliegušies, metīsies viņam ap kaklu; vai, vēl labāk, viņš rīkosies viltīgi: atbrauks nakti slepus, virēja atdarīs durvis, tad viņš uz pirkstgaliem ieies guļamistabā, klusu izģērbsies un — spudūkš! — gultā! Bet viņa atmodīsies, un — kas par prieku!

Gaiss kļuva pavisam dzidrs. Kabineta un loga vairs nebija. Uz alus darītavas kāpnītēm — tās pašas alus darītavas, kurai šodien bija jājuši garām, sēdēja Maņusja un kaut ko runāja. Tad viņa paņēma Ņikitinu zem rokas un gāja ar viņu uz ārpilsētas dārzu. Tur viņš ieraudzīja ozolus un cepurēm līdzīgas vārnu ligzdas. Kāda ligzda sašūpojās, no tās paskatījās ārā Šebaldins un skaļi iekliedzās: «Jūs neesat lasījis Lesingu!»

Ņikitins viscaur nodrebēja un atvēra acis. Pie dīvāna stāvēja Ipolits Ipolitičs un, atgāzis galvu, sēja kaklasaiti.

—    Celieties, laiks uz darbu! — viņš teica. — Bet ar drēbēm mugurā nedrīkst gulēt. Tas bojā drēbes. Jāguļ gultā, jāizģērbjas . ..

Un viņš, kā parasti, sāka gari, katru vārdu uzsvērdams, runāt to, kas visiem sen jau zināms.

Pirmā stunda Ņikitinam bija krievu valoda otrajā klasē. Kad viņš tieši deviņos iegāja šai klasē, uz melnās tāfeles ar krītu bija uzrakstīti divi lieli burti: M. Š. Tas droši vien nozīmēja: Maša Šeļestova.

«Jau uzoduši, rakari.. .» Ņikitins nodomāja. «Un kā gan viņi visu zina?»

Otra stunda literatūrā bija piektajā klasē. Arī tur uz tāfeles bija uzrakstīts M. Š., bet, kad viņš, pabeidzis stundu, izgāja no šās klases, aiz muguras atskanēja sauciens gluži kā teātra galerijā:

—    Urā-ā-ā! Šeļestova!

Tā kā viņš bija gulējis neizģērbies, galvā bija nelādzīga sajūta, miesa gura aiz kūtruma. Skolēni, katru dienu gaidīdami, ka viņus atlaidīs pirms eksāmeniem, nekā nedarīja, nīka, draiskojās aiz gara laika. Arī Ņikitins nīka, nepamanīja nerātnības un laiku pa laikam piegāja pie loga. Viņam bija redzama saules spilgti apspīdētā iela. Virs mājām dzidras, gaišzilas debesis, putni un tāltālu aiz zaļajiem dārziem un mājām plaša, bezgalīga tāle ar zilgmējošām birzīm, ar skrejoša vilciena dūmiem … Te pa ielu akāciju ēnā, pletnes vicinādami, aizgāja divi virsnieki baltos svārkos. Te līnijdroškā pabrauca garām bars ebreju ar sirmām bārdām un naģenēm galvās. Guvernante pastaigājās ar direktoramazmeitu . .. Nez kur aizskrēja Soms ar diviem sētas suņiem . . . Un tad vienkāršā, pelēkā kleitā un sarkanās zeķītēs, turēdama rokā «Eiropas Vēstnesi», aizgāja Varja. Laikam bijusi pilsētas bibliotēkā . ..

Bet mācības vēl tik drīz nebeigsies — pulksten trijos! Un pēc mācībām jāiet nevis mājās un nevis pie Šeļestoviem, bet pie Volfa uz stundu. Šis Volfs, bagāts ebrejs, kas pieņēmis luterticību, nenodeva savus bērnus ģimnāzijā, bet aicināja pie tiem ģimnāzijas skolotājus un maksāja piecus rubļus par stundu . . .

«Garlaicīgi, garlaicīgi, garlaicīgi!»

Pulksten trijos viņš aizgāja pie Volfa un nosēdēja pie tā, kā viņam šķita, veselu mūžību. Aizgāja no tā pulksten piecos, bet septiņos jau vajadzēja iet uz ģimnāziju, uz pedagoģiskās padomes sēdi — lai sastādītu mutvārdu eksāmenu sarakstu IV un VI klasei!

Kad viņš vēlu vakarā no ģimnāzijas gāja pie Šeļestoviem, sirds dauzījās un seja kvēloja. Jau vairākkārt, taisīdamies atklāt savas jūtas, viņš bija sagatavojis veselu runu ar ievadu un nobeigumu, taču tagad nebija prātā neviens vārds, galvā viss sajucis, un viņš tikai zināja, ka šodien droši vien atklās mīlestību un ka ilgāk gaidīt nepavisam nav iespējams.

«Es uzaicināšu viņu dārzā,» Ņikitins apdomāja, «mazliet pastaigāšos un atklāšu savas jūtas . ..»

Priekšistabā nebija nevienas dzīvas dvēseles; viņš iegāja zālē, tad viesistabā . . . Arī tur neviena nebija. Bija dzirdams, kā augšā, otrajā stāvā, Varja ar kādu strīdējās un kā bērnistabā algotā šuvēja šķindināja šķēres.

Mājā bija istabiņa ar trejādiem nosaukumiem: mazā, caurstaigājamā un tumšā. Tajā stāvēja liels, vecs skapis ar medikamentiem, pulveri un medību piederumiem. No šejienes uz otro stāvu veda šauras koka kāpnītes, uz kurām allaž gulēja kaķi. Te bija durvis: vienas — uz bērnistabu, otras — uz viesistabu. Kad Ņikitins iegāja tur, lai kāptu augšā, bērnistabas durvis atvērās un noblākšķēja tā, ka nodrebēja ir kāpnes, ir skapis; ieskrēja Maņusja tumšā kleitā ar zilas drēbes

gabalu rokā un, Ņikitinu nepamanījusi, spruka uz trepēm.

—    Pagaidiet… — Ņikitins viņu apstādināja. — Sveicināti, Godfrua . . . Atļaujiet. ..

Viņš aizelsās, nezināja, ko sacīt, ar vienu roku turēja meitenes roku, ar otru — zilo drēbi. Bet viņa tā kā izbijās, tā kā brīnījās un lielām acīm lūkojās Ņikitinā.

—    Atļaujiet… — Ņikitins turpināja, bīdamies, ka viņa neaiziet. — Man jums kas jāsaka .. . Tikai… še nav ērti. Es nevaru, neesmu spējīgs . . . Vai saprotat, Godfrua, es nevaru … un tas ir viss …

Zilā drēbe nokrita uz grīdas, un Ņikitins saņēma Maņusjas otru roku. Viņa nobāla, sakustināja lūpas, tad atkāpās no Ņikitinā un nokļuva kaktā starp sienu un skapi.

—    Godavārds, galvoju jums … — viņš klusi sacīja. — Maņusja, godavārds . . .

Viņa atmeta atpakaļ galvu, bet viņš noskūpstīja meiteni uz lūpām un, lai šis skūpsts vilktos ilgāk, apņēma ar pirkstiem viņas vaigus; un iznāca tā, ka viņš pats nokļuva kaktā starp skapi un sienu, bet Maņusja apvija rokas ap viņa kaklu un piekļāva galvu pie viņa zoda.

Pēc tam abi izskrēja dārzā.

Seļestovu dārzs bija liels — četras desetīnas. Tur auga pāris desmitu vecu kļavu un liepu, viena egle, bet visi pārējie bija augļu koki: saldie ķirši, ābeles, bumbieres, kastaņa, sudrabotais olīvkoks … Bija arī daudz ziedu.

Ņikitins un Maņusja klusēdami skraidīja pa alejām, smējās, paretam uzdeva viens otram aprautus jautājumus, uz kuriem neatbildēja, bet virs dārza spīdēja pusmēness, un zemē no tumšās zāles, ko vāji apgaismoja šis pusmēness, augšup stiepās miegainas tulpes un īrisi, gluži kā lūgdamies, lai ari tiem atzītos mīlestībā.

Kad Ņikitins un Maņusja atgriezās mājā, virsnieki un jaunkundzes bija jau ieradušies un dejoja mazurku. Atkal Poļanskis vadīja pa visām istabām grand-rond, atkal pēc dejām spēlēja «likteni». Pirms vakariņām, kad viesi no zāles gāja ēdamistabā, Maņusja, palikusi viena ar Ņikitinu, pieglaudās viņam un sacīja:

—    Parunā pats ar tēti un Varju! Man ir kauns . . .

Pēc vakariņām viņš runāja ar veco vīru. Uzklausījis vijiu, Šeļestovs padomāja un sacīja:

—           Esmu ļoti pateicīgs jums par godu, ko parādāt man un meitai, bet atļaujiet man draudzīgi parunāt ar jums. Runāšu ar jums nevis kā tēvs, bet kā džentlmenis ar džentlmeni. Sakiet, lūdzu, — kas jums par prieku tik agri precēties? Tikai zemnieki precas agri, taču tur, zināms, bezkaunība, bet kālab tad jūs? Kas par patiku tik jaunam uzlikt sev važas?

—           Es nepavisam neesmu jauns! — Ņikitins aizvainojās. — Man divdesmit septītais gads.

—          Tēt, zirgu dziednieks atnācis! — no otras istabas sauca Varja.

Un saruna pārtrūka. Ņikitinu mājup pavadīja Varja, Maņusja un Poļanskis. Kad pienāca pie viņa vārtiņiem, Varja sacīja:

—           Kāpēc tad jūsu noslēpumainais Mitropolits Mitropolitičs nekur neparādās? Būtu atnācis pie mums.

Noslēpumainais Ipolits Ipolitičs, kad Ņikitins iegāja pie viņa, sēdēja gultā un vilka nost bikses.

—          Neejiet gulēt, dārgais! — Ņikitins aizelsdamies viņam sacīja. — Pagaidiet, neejiet gulēt!

Ipolits Ipolitičs steidzīgi uzvilka bikses un satraukti jautāja:

—    Kas noticis?

—    Es precos!

Ņikitins apsēdās blakus biedram un, izbrīnījies lūkodamies uz viņu, it kā brīnītos pats par sevi, teica:

—          Iedomājieties, precos! Ar Mašu Šeļestovu! Šodien bildināju.

—          Nu, un tad? Viņa, šķiet, ir jauka meitene. Tikai ļoti jauna.

—          Jā, jauna! — Ņikitins nopūtās un bažīgi paraustīja plecus. — Ļoti, ļoti jauna!

—           Viņa mācījās pie manis ģimnāzijā. Es viņu pazīstu. Ģeogrāfijā mācījās diezgan labi, bet vēsturē — slikti. Un klasē bija neuzmanīga.

Pēkšņi Ņikitinam nez kāpēc kļuva žēl sava biedra un gribējās tam pateikt kaut ko laipnu un iepriecinošu.

—           Dārgais, kādēļ jūs neprecaties? — viņš vaicāja. — Ipolit Ipolitič, kādēļ gan jums, piemēram, neapprecēt

Varju? Tā ir brīnišķīga, lieliska meitene! Tiesa, viņai ]oti patīk strīdēties, bet toties sirds . . . kāda sirds! Viņa tikko apvaicājās par jums. Preciet viņu, dārgais! Ko?

Viņš ļoti labi zināja, ka Varja neies pie šā garlaicīgā strupdeguņa, tomēr ņēmās pārliecināt to precēties ar Varju. Kālab?

— Precības ir nopietns solis, — Ipolits Ipolitičs padomājis sacīja. — Viss jāapdomā, jāapsver, citādi nevar. Saprātība nekad nav par ļaunu, sevišķi precoties, kad cilvēks pārstāj būt vecpuisis un sāk jaunu dzīvi.

Un viņš sāka runāt par to, kas visiem jau sen zināms. Ņikitins neklausījās viņā, atvadījās un iegāja savā istabā. Viņš ātri izģērbās un ātri apgulās, lai drīzāk sāktu domāt par savu laimi, par Maņusju, par nākotni, pasmaidīja un pēkšņi atcerējās, ka vēl nav lasījis Lesingu.

«Būs jāizlasa . . .» viņš nodomāja. «Bet kālab man tas jālasa? Pie velna!»

Un viņš, noguris aiz savas laimes, tūlīt aizmiga un smaidīja līdz pašam rītam.

Sapnī viņš dzirdēja zirgu pakavu klaudzoņu uz baļķu grīdas; sapņoja, ka no staļļa liek izvests vispirms melnais Grāfs Nuļins, tad baltais Milzis, pēc tam Milža māsa Maika …

II

«Baznīcā bija liela drūzma un troksnis, un reiz kāds pat iekliedzās, un virsgarīdznieks, kas laulāja mani un Maņusju, palūkojās caur brillēm uz pūli un bargi sacīja:

«Nestaigājiet pa baznīcu un netrokšņojiet, stāviet klusu un skaitiet lūgšanas! Bīstieties jel dieva!»

Vedējos man bija divi mani biedri, bet Maņai — štābkapteinis Poļanskis un poručiks Hernets. Arhiereja koris dziedāja lieliski. Sveču sprakstoņa, mirdzums, greznie tērpi, virsnieki, lielais daudzums jautro, apmierināto seju un Maņas neparastais, ēteriskais izskats, un vispār visa situācija, un laulību lūgšanu vārdi aizkustināja mani līdz asarām, pildīja manu sirdi ar uzvaras prieku. Es domāju: kā gan pēdējā laikā uzplaukusi, cik dzejjski skaista izveidojusies mana dzīve! Pirms diviem gadiem es biju vēl students, dzīvoju lētās istabās Ņegļinajas ielā bez naudas, bez piederīgajiem un, kā man toreiz šķita, bez nākotnes. Turpretim tagad es esmu ģimnāzijas skolotājs vienā no labākajām guberņas pilsētām, esmu nodrošināts, izlutināts, mani mīl. Re, manis dēļ, es domāju, tagad sapulcējies šis pūlis, manis dēļ deg trīs kroņlukturi, auro virsdiakons, cenšas koristi, un manis dēļ tik jauna, daiļa un līksma ir šī jaunā būtne, kas pēc īsa brīža sauksies mana sieva. Es atcerējos pirmās satikšanās, mūsu izjājienus ārpus pilsētas, atzīšanos mīlestībā un laiku, kas gluži kā tīšām visu vasaru bija brīnum jauks; un to laimi, kas kādreiz Ņegļinajas ielā man likās iespējama tikai romānos un stāstos, tagad pārdzīvoju īstenībā, šķita, turēju rokās.

Pēc laulībām visi juku jukām sadrūzmējās ap mani un Maņu un pauda savu patieso prieku, apsveica un vēlēja laimes. Brigādes ģenerālis, ap septiņdesmit gadu vecs sirmgalvis, apsveica tikai Maņusju un teica viņai vecišķi čerkstošā balsī tik skaļi, ka aizskanēja pa visu baznīcu:

«Ceru, mīļā, ka arī pēc kāzām jūs būsiet arvien tāds pats rožu pumpuriņš.»

Virsnieki., direktors un visi skolotāji aiz pieklājības pasmaidīja, un arī es manīju uz savas sejas patīkamu mākslotu smaidu. Vismīļais Ipolils Ipolitičs, vēstures un ģeogrāfijas skolotājs, kas allaž runā to, kas visiem sen zināms, cieši paspieda man roku un izjusti sacīja:

«Līdz šim jūs bijāt neprecēts un dzīvojāt viens, bet tagad jūs esat precējies un dzīvosiet divatā.»

No baznīcas braucām uz neapmestu divstāvu māju, ko es tagad saņemu pūrā. Bez šās mājas Maņai pūrā divdesmit tūkstoši naudā un vēl kāds tur neapbūvēts Meļitonovskas gruntsgabals ar sargbūdu, kur, kā stāsta, esot daudz vistu un pīļu, kas bez uzraudzības kļūstot par meža putniem. Pēc atbraukšanas no baznīcas es šļaucījos, atlaidies uz turku dīvāna jaunajā kabinetā, un smēķēju; bija mīksti, ērti un mājīgi kā vēl nekad mūžā, bet viesi tolaik kliedza «urā» un priekštelpā slikts orķestris spēlēja tušu un visādus niekus. Var ja,

Maņas māsa, ieskrēja kabinetā ar glāzi rokā un ar tādu dīvainu, sasprindzinātu seju, it kā viņai mute būtu pilna ar ūdeni; viņa, acīm redzot, gribēja skriet tālāk, bet pēkšņi skaļi iesmējās un sāka raudāt, un glāze šķindēdama aizripoja pa grīdu. Mēs satvērām viņu aiz rokām un aizvedām. «Neviens nevar saprast!» viņa vēlāk murmināja vistālākajā istabā, gulēdama gultā pie aukles. «Neviens, neviens! Mans dievs, neviens nevar saprast!»

Taču visi ļoti labi saprata, ka viņa četrus gadus vecāka par savu māsu Maņu un vēl arvien nav apprecējusies un ka viņa raud nevis aiz skaudības, bet aiz skumīgās apziņas, ka viņas laiks paiet un varbūt pat ir pagājis. Kad dejoja kadriļu, Varja bija jau zālē ar saraudātu, stipri nopūderētu seju, un es redzēju, kā štābkapteinis Poļanskis turēja viņai priekšā tasīti ar saldējumu un viņa ēda ar karotīti. . .

Jau seši rītā. Ķēros pie dienasgrāmatas, lai aprakstītu savu pilnīgo, daudzveidīgo laimi, un domāju, ka uzrakstīšu kādas sešas lapas un rīt nolasīšu Maņai, bet dīvaini, man galvā viss sajucis, kļuvis neskaidrs kā sapnis, un spilgti atceros tikai šo epizodi ar Varju, un gribas uzrakstīt: nabaga Varja! Tā nu joprojām būtu sēdējis un rakstījis: nabaga Varja! Taču īstajā laikā iešalcās koki: būs lietus, ķērc vārnas, un manai Maņai, kas tikko aizmigusi, nez kāpēc skumja seja.»

Pēc tam Ņikitins ilgi neaizskāra savu dienasgrāmatu. Augusta pirmajās dienās viņam sākās pēceksāmeni un iestāju eksāmeni, bet pēc Marijas aizmigšanas dienas — nodarbības klasē. Parasti deviņos no rīta viņš aizgāja uz darbu un jau desmitos sāka ilgoties pēc Maņas un pēc savas jaunās mājas un raudzījās pulkstenī. Zemākajās klasēs viņš lika kādam zēnam diktēt un, kamēr bērni rakstīja, sēdēja ar aizvērtām acīm uz palodzes un sapņoja; vai viņš sapņoja par nākotni, vai atcerējās pagātni — viss viņam iznāca vienādi skaisti, kā pasakā. Vecākajās klasēs lasīja skaļi priekšā Gogoli vai Puškina prozu, un no tā viņam uzmācās snaudiens, iztēlē parādījās cilvēki, koki, lauki, jājamzirgi, un viņš nopūzdamies sacīja, it kā sajūsminādamies par autoru:

— Cik labi!

Lielā starpbrīža laikā Maņa atsūtīja viņam brokastis sniegbaltā salvetītē, un viņš apēda tās lēnām, ar pārtraukumiem, lai paildzinātu baudu, bet Ipolits Ipolitičs, kas parasti ēda brokastīs tikai baltmaizīti, raudzījās uz viņu ar cieņu un skaudību un runāja kaut ko zināmu, piemēram:

—    Bez barības cilvēki nevar eksistēt.

No ģimnāzijas Ņikitins gāja uz privātstundām un, kad beidzot sešos atgriezās mājās, tad juta gan prieku, gan satraukumu, it kā veselu gadu nebūtu bijis mājās. Viņš aizelsies uzskrēja pa kāpnēm, atrada Maņu, apskāva, skūpstīja un zvērēja, ka mīl, nevar bez viņas dzīvot, apgalvoja, ka briesmīgi noilgojies, un ar bailēm vaicāja, vai viņa vesela un kādēļ viņai tāda skumīga seja. Tad divatā pusdienoja. Pēc pusdienām viņš atgulās kabinetā uz dīvāna un smēķēja, bet Maņusja apsēdās blakus un pusbalsī kaut ko stāstīja.

Vislaimīgākās dienas tagad viņam bija svētdienas un svētki, kad viņš no rīta līdz vakaram palika mājās. Šais dienās viņš piedalījās naivā, taču neparasti patīkamā dzīvē, kas viņam atgādināja ganu idiles. Viņš nemitīgi vēroja, kā viņa prātīgā un krietnā Maņa rīkoja ligzdu, un ari pats, vēlēdamies parādīt, ka viņš mājās nav lieks, darīja šo to nevajadzīgu, piemēram, izvilka no šķūņa šarabanu un aplūkoja to no visām pusēm. Maņusja ierīkoja īstu piensaimniecību ar trim govīm, un viņai pagrabā un pieliekamajā bija daudz krūžu ar pienu un podiņu ar krējumu, un visu to viņa glabāja sviestam. Reizēm joka pēc Ņikitins lūdza viņai glāzi piena; viņa izbijās, tāpēc ka tas nebija paredzēts, bet viņš smiedamies apkampa sievu un sacīja:

—    Nu, nu, es pajokoju, manu dārgumiņ! Pajokoju!

Vai atkal viņš pasmējās par Maņas pedantismu, kad

viņa, piemēram, atradusi skapī pamestu desas vai siera gabaliņu, cietu kā akmens, svarīgi sacīja:

—    To apēdīs virtuvē.

Viņš iebilda, ka tāds mazs gabaliņš noder tikai peļu slazdam, bet Maņusja sāka dedzīgi pierādīt, ka vīrieši saimniecībā nekā nesaprotot un ka apkalpotājus ne ar ko nevarot pārsteigt, kaut vai trīs pudus uzkožamo tiem iesūtītu virtuvē, un viņš piekrita un sajūsma apskāva sievu. Tas, kas Maņusjas vārdos bija pareizs, Ņikitinam šķita neparasts un apbrīnojams, bet tas, kas nesaskanēja ar viņa uskatiem, bija, pēc viņa domām, naivs un aizkustinošs.

Reizēm viņam uznāca filozofēšanas gars, un viņš sāka prātot par kādu abstraktu tematu, bet Maņusja klausījās un ziņkāri raudzījās viņam sejā.

—    Esmu bezgala laimīgs ar tevi, mans prieks, — viņš sacīja, cilādams sievas pirkstiņus un atpīdams un atkal sapīdams viņas bizi. — Bet uz šo savu laimi es neskatos kā uz tādu, kas man nejauši, gluži kā no debesīm nokritusi. Sī laime ir pilnīgi dabiska, konsekventa, loģiski pareiza parādība. Es ticu tam, ka cilvēks ir savas laimes kalējs, un tagad es ņemu tieši to, ko pats esmu radījis. Jā, saku bez klīrības, ka laimi esmu pats radījis un man ir uz to tiesības. Tu zini manu pagātni. Bārenis, trūkums, nelaimīga bērnība, skumja jaunība — tas viss ir cīņa, tas ir ceļš, ko esmu izlauzis uz laimi…

Oktobrī ģimnāzijai bija smags zaudējums: Ipolits Ipolitičs saslima ar galvas rozi un nomira. Divas pēdējās dienas pirms nāves viņš bija bezsamaņā un murgoja, bet arī murgos runāja tikai to, kas visiem zināms:

—   Volga ietek Kaspijas jūrā… Zirgi ēd auzas un sienu …

Tai dienā, kad viņu apbedīja, mācības ģimnāzijā nenotika. Biedri un skolēni nesa vāku un zārku, un ģimnāzijas koris visu ceļu līdz kapsētai dziedāja «Svētais dievs». Procesijā piedalījās trīs priesteri, divi diakoni, visa vīriešu ģimnāzija un arhiereja koris svētku kaftānos. Un, vērodami svinīgās bēres, pretimnācēji meta krustus un runāja:

—    Lai dievs dod katram tā nomirt!

Atgriezies mājās no kapsētas, aizkustinātais Ņikitins sameklēja galdā savu dienasgrāmatu un uzrakstīja:

«Nupat ielaidām kapā Ipolitu Ipolitoviču Rižicki.

Miers taviem pīšļiem, pieticīgais darba rūķi! Maņa, Var ja un visas sievietes, kas bija bērēs, sirsnīgi raudāja — varbūt tāpēc, ka zināja — šo neinteresanto, notrulināto cilvēku nekad nav mīlējusi neviena sieviete. Es gribēju teikt pie biedra kapa siltus vārdus, bet mani brīdināja, ka las var nepatikt direktoram, jo viņš nelaiķi neieredzēja. Pēc kāzām tā, šķiet, ir pirmā diena, kad man nav viegli ap sirdi. . Pēc tam visā mācību sezonā nebija nekādu sevišķu notikumu.

Ziema bija silta, bez sala, ar slapju sniegu; pirms Zvaigznes dienas, piemēram, visu nakti vējš žēli gaudoja kā rudenī, un no jumtiem tecēja, bet no rīta ūdens apsvētīšanas laikā policija nelaida nevienu uz upes, jo, kā stāstīja, ledus esot uzburbis un tumšs. Taču, neraugoties uz nelāgo laiku, Ņikitinam klājās tikpat līksmi kā vasarā. Nāca klāt pat vēl viens laika kavēklis: viņš iemācījās spēlēt vintu. Tikai viens viņu reizēm uztrauca un sadusmoja un, kā šķita, traucēja viņam būt pilnīgi laimīgam: tie bija kaķi un suņi, kurus viņš bija saņēmis pūrā. Istabās vienmēr, sevišķi rītos, oda kā zvērnīcā, un šo smaku ne ar ko nevarēja apslāpēt; kaķi bieži plēsās ar suņiem. Nikno Mušku baroja vai desmit reižu dienā, suns, tāpat kā agrāk, neatzina Ņikitinu un rūca uz viņu: rrrr … ņgā-ņgā-ņgā .. .

Reiz lielajā gavēni pusnaktī viņš atgriezās mājās no kluba, kur bija spēlējis kārtis. Lija lietus, bija tumšs un dubļains laiks. Ņikitinam bija sāja sajūta, un viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc tā: vai tāpēc, ka viņš paspēlēja klubā divpadsmit rubļu, vai arī tāpēc, ka kāds no partneriem, kad norēķinājās, sacīja, ka Ņikitinam naudas kā spaļu, acīm redzot, mērķēdams uz pūru? Nebija žēl divpadsmit rubļu, un partnera vārdos neskanēja nekas aizskarošs, tomēr bija nepatīkami. Pat mājup negribējās iet.

— Tfū, cik nelabi! — viņš noteica, apstādamies pie laternas.

Ņikitinam ienāca prātā, ka divpadsmit rubļu viņam tāpēc nav žēl, ka tos ieguvis par velti. Nu, bet, ja viņš būtu bijis strādnieks, tad zinātu katras kapeikas vērtību un nebūtu vienaldzīgs pret laimestu un paspēli. Turklāt arī visu laimi, Ņikitins prātoja, viņš ieguvis bez maksas, par velti, un īstenībā tā bija viņam tāda pati pārmērīga greznība kā veselajam zāles; ja viņš līdzīgi milzīgajam ļaužu vairumam būtu nomākts raizēs par maizes kumosu, cīnītos par eksistenci, ja viņam sāpētu mugura un krūtis no strādāšanas, tad vakariņas, siltais, mājīgais dzīvoklis un ģimenes laime būtu nepieciešamība, viņa mūža apbalvojums un izrotājums; taču tagad visam tam bija dīvaina, nenoteikta nozīme.

—    Tfū, cik nelabi! — viņš atkārtoja, ļoti labi saprazdams, ka šie prātojumi paši par sevi jau ir slikta zīme.

Kad viņš pārnāca mājās, Maņa bija jau gultā. Viņa vienmērīgi elpoja un smaidīja un, acīm redzot, gulēja ar lielu patiku. Blakus viņai, saritinājies kamolā, gulēja balts runcis un murrāja. Kamēr Ņikitins iededza sveci un aizsmēķēja, Maņa atmodās un kāri izdzēra glāzi ūdens.

—    Saēdos marmelādi, — viņa teica un iesmējās. — Vai tu biji pie mūsējiem? — viņa pēc brīža apvaicājās.

—    Nē, nebiju.

Ņikitins jau zināja, ka štābkapteinis Poļanskis, uz kuru Varja pēdējā laikā bija stipri cerējusi, tiek pārcelts uz kādu rietumu guberņu un jau staigāja pa pilsētu atvadīšanās vizītēs, un tāpēc sievastēva mājās bija garlaicīgi.

—    Vakarā bija atnākusi Varja, — Maņa apsēzdamās sacīja. — Viņa nekā nestāstīja, bet no sejas redzams, cik viņai, nabadzītei, grūti. Nevaru ciest Poļanski. Resns, uzblīdis, un, kad iet vai dejo, vaigi trīc . . . Viņš nav manā gaumē. Tomēr es turēju viņu par kārtīgu cilvēku.

—    Es arī tagad uzskatu viņu par kārtīgu.

—    Bet kādēļ viņš tik nelāgi apgājās ar Varju?

—    Kādēļ gan nelāgi? — Ņikitins noprasīja, sākdams izjust, dusmas pret balto runci, kas staipījās, uzmetis kūkumu. — Cik man zināms, viņš bildinājumu nav izteicis un nekādus solījumus nav devis.

—   Bet kālab viņš bieži apmeklēja mūsu māju? Ja nav nodoma precēties, tad lai nenāk.

Ņikitins nodzēsa sveci un apgulās. Bet negribējās ne aizmigt, ne gulšņāt. Viņam šķita, ka galva ir milzīgi liela un tukša kā klēts un ka tajā klīst jaunas, sevišķas domas gluži kā garas ēnas. Viņš domāja, ka bez maigās svētbilžu lampiņas gaismas, kas uzsmaida klusajai ģimenes laimei, bez šās pasaulītes, kurā tik mierīgi un jauki klājas viņam un, lūk, šim runcim, ir taču vēl cita pasaiile … Un viņam pēkšņi kvēli, lidz skumjām sagribējās būt šai otrajā pasaulē, pašam strādāt kādā rūpnīcā vai lielā darbnīcā, runāt no katedras, sacerēt, rakstīt, būt slavenam, nogurt, ciest… Viņš vēlējās kaut ko tādu, kas viņu tā aizgrābtu, ka viņš aizmirstu sevi, kļūtu vienaldzīgs pret personīgo laimi, kura ir tik vienmuļa. Un iztēlē pēkšņi kā dzīvs izauga skūtais Šebaldins un šausmās izdvesa:

«Jūs neesat lasījis pat Lesingu! Cik jūs esat atpalicis! Ak dievs, kā jūs esat nolaidies!»

Maņa atkal iedzēra ūdeni. Viņš palūkojās uz sievas kaklu, pilnīgajiem pleciem un krūtīm un atcerējās vārdus, kurus kādreiz baznīcā bija teicis brigādes ģenerālis: rožu pumpuriņš.

—    Rožu pumpuriņš, — viņš nomurmināja un iesmējās.

Par atbildi zem gultas ierūcās miegainā Muška:

rrrr… ņgā-ņgā-ņgā . . .

Liels niknums gluži kā salts āmurs sakustējās viņa dvēselē, un viņam iegribējās sacīt Maņai kaut ko rupju un pat uzlēkt kājās un iesist viņai. Sāka paātrināti sist sirds.

—    Tātad, — viņš valdīdamies vaicāja, — ja es bieži apmeklēju jūsu mājas, tad man katrā ziņā vajadzēja apprecēt tevi?

—    Protams. Tu pats to ļoti labi saproti.

—    Jauki.

Un pēc mirkļa atkal atkārtoja:

—    Jauki.

Lai nepateiktu ko lieku un nomierinātu sirdi, Ņikitins iegāja kabinetā un atgulās uz dīvāna bez spilvena, tad pagulēja uz grīdas, uz paklāja.

«Kādas blēņas!» viņš sevi mierināja. «Tu esi pedagogs, strādā viscildenākajā darba laukā … Kāda gan vēl cita pasaule tev vajadzīga? Kas par niekiem!»

Bet tūliņ pat viņš pārliecināti sacīja sev, ka viņš nepavisam nav pedagogs, bet ierēdnis, tāds pats neapdāvināts un bez individualitātes kā čehs, grieķu valodas skolotājs; nekad viņš nebija izjutis aicinājumu kļūt par skolotāju, pedagoģiju nepazina un nekad nebija interesējies par to, ar bērniem apieties neprot; viņš nezināja, kāda nozīme tam, ko viņš māca, un varbūt pat mācīja to, kas nav vajadzīgs. Nelaiķis Ipolits Ipolitičs neslēpa savu trulumu, un visi biedri un skolēni zināja, kas viņš ir un ko no viņa var gaidīt; turpretim Ņikitins, tāpat kā čehs, prot slēpt savu trulumu un veikli apmāna visus, izlikdamies, ka pašam, paldies dievam, iet labi. Sīs jaunās domas biedēja Ņikitinu, viņš atraidīja tās, nosauca par muļķīgām un ticēja, ka pie visa tā vainīgi nervi, ka viņš pats vēlāk smiesies par sevi.

Un patiešām, no rīta Ņikitins jau smējās par savu nervozitāti un sauca sevi par bābu, tomēr viņam jau bija skaidrs, ka miers zudis, jādomā, uz visiem laikiem un ka neapmestajā divstāvu mājā laime viņam vairs nav iespējama. Viņš nojauta, ka ilūzijas izgaisušas un sākusies jauna, nervoza, apzinīga dzīve, kas nesaderas ar mieru un personīgo laimi.

Nākamajā dienā, svētdienā, viņš bija ģimnāzijas baznīcā un satikās tur ar direktoru un biedriem. Viņam šķita, ka viņi visi bija aizņemti tikai ar to, ka rūpīgi slēpa savu gara tumsību un neapmierinātību ar dzīvi, un viņš pats, lai neizpaustu pārējiem savu nemieru, patīkami smaidīja un runāja niekus. Pēc tam Ņikitins aizstaigāja uz staciju un skatījās, kā atnāca un aizgāja pasta vilciens, un viņam bija patīkami, ka viņš ir viens un viņam ne ar vienu nav jāsarunājas.

Mājās viņš sastapa Varju un sievastēvu, kuri bija atnākuši pie viņa pusdienot. Varjai bija saraudātas acis, un viņa sūdzējās pa galvassāpēm, bet Seļestovs ēda ļoti daudz un runāja, cik tagadējie jaunie cilvēki esot neuzticami un cik maz tajos džentlmeniskuma.

— Tā ir bezkaunība! — viņš sacīja. — Tā es viņam arī atklāti teikšu: tā ir bezkaunība, cienītais kungs!

Ņikitins patīkami smaidīja un palīdzēja Maņai cienāt viesus, bet pēc pusdienām aizgāja uz savu kabinetu un ieslēdzās.

Marta saule spoži spīdēja, un caur logu stikliem uz galda krita karsti stari. Bija vēl tikai divdesmitais datums, bet jau brauca ratos, un dārzā trokšņoja strazdi. Šķita, ka tūliņ pat ienāks Maņusja, apskaus ar vienu roku viņa kaklu un teiks, ka pie lieveņa pievesti jājamzirgi vai piebraukts šarabans, un jautās, ko viņai uzģērbt, lai nesaltu. Sākās tikpat brīnišķīgs pavasaris kā pagājušajā gadā un solīja tos pašus priekus… Bet Ņikitins domāja, cik labi būtu tagad paņemt atvaļinājumu un aizbraukt uz Maskavu, apmesties tur Ņegļinajas ielā pazīstamajās istabās. Blakus istabā dzēra kafiju un runāja par štābkapteini Poļanski, bet viņš centās nedzirdēt un rakstīja savā dienasgrāmatā: «Kur es esmu, mans dievs?! Mani apstāj pliekanība un pliekanība. Garlaicīgi, sīki ļautiņi, podiņi ar krējumu, krūzes ar pienu, tarakāni, muļķīgas sievietes .. . Nav nekā briesmīgāka, aizvainojošāka, skumīgāka par pliekanību. Bēgt no šejienes, bēgt jau šodien pat, citādi zaudēšu prātu!»

MUIŽA

Pavels Iļjičs Raševičs staigāja, mīksti sperdams soļus uz grīdas, kas bija izklāta ar mazkrievu segām, un mezdams garu, šauru ēnu uz sienas un griestiem, bet viņa viesis Meijers, kas ieņēma tiesas izmeklētāja amatu, sēdēja uz turku dīvāna, pierāvis vienu kāju sev klāt, smēķēja un klausījās. Pulkstenis jau rādīja vienpadsmit, un bija dzirdams, kā istabā blakus kabinetam klāja galdu.

— Kā nu vēlaties, — Raševičs runāja, — no brālības, vienlīdzības un cita viedokļa cūkgans Mitjka, jādomā, ir tāds pats cilvēks kā Gēte vai Fridrihs Lielais; bet nostājieties uz zinātniska pamata, vīrišķīgi ielūkojieties tieši faktos, un jums kļūs acīm redzams, ka zilās asinis nav aizspriedums, nav veceņu izdomājums. Zilajām asinīm, mans dārgais, ir dabisks vēsturisks attaisnojums, un noliegt to, manuprāt, ir tikpat dīvaini kā noliegt brieža ragus. Jārēķinās ar faktiem! Jūs esat jurists un neesat baudījis nekādu citu zinātni kā vien humanitāro, un jūs vēl varat apmāt sevi ar ilūzijām par vienlīdzību, brālību un visu pārējo; turpretim es esmu nelabojams darvinists, un man tādi vārdi kā suga, aristokrātisms, dižciltīgas asinis — nav tukša skaņa.

Raševičs bija uzbudināts un runāja izjusti. Viņa acis spīdēja, pensnejs neturējās uz deguna, viņš nervozi raustīja plecus, pamirkšķināja, bet pie vārda «darvinists» braši palūkojās spogulī un ar abām rokām izsukāja savu sirmo bārdu. Viņš bija ģērbies ļoti īsos, apnēsātos svārkos un šaurās biksēs; kustību straujums, brašums un šie īsie svārki Raševičam nepiestāvēja, un šķita, ka viņa lielā, garmatainā un izskatīgā galva, kas atgādināja arhiereju vai ievērojamu dzejnieku, pielikta gara, kalsna un afektēta jaunekļa ķermenim. Kad Raševičs plati izpleta kājas, viņa garā ēna bija līdzīga šķērēm.

Vispār Raševičam patika patērzēt, un viņam vienmēr šķita, ka viņš saka ko jaunu un oriģinālu. Taču Meijera klātbūtnē viņš juta neparastu gara pacilātību un domu uzplūdumu. Izmeklētājs viņam bija simpātisks un iedvesmoja ar savu jaunību, veselību, lieliskajām manierēm, solīdumu, bet galvenais — ar savu sirsnīgo izturēšanos pret viņu un viņa ģimeni. Vispār paziņas nemīlēja Raševiču, vairījās no viņa un, kā viņam bija zināms, stāstīja, it kā viņš ar runām iedzinis kapā savu sievu, un aiz muguras sauca veco vīru par nīdēju un krupi. Vienīgi Meijers, kas šeit bija apmeties nesen un bija brīvs no aizspriedumiem, apmeklēja viņu bieži un labprāt un pat kaut kur izteicās, ka Raševičs un viņa meitas esot vienīgie cilvēki apriņķī, pie kuriem viņš jūtoties labi, kā pie radiniekiem. Bez tam Raševičam Meijers patika arī tāpēc, ka bija jauns cilvēks, kas varētu būt laba partija vecākajai meitai Zeņai.

Un tagad, tīksminādamies ar savām domām un paša balss skaņām un ar patiku paraudzīdamies uz mēreni tuklo, glīti apcirpto, pieklājīgo Meijeru, Raševičs sapņoja, kā viņš izdos savu Zeņu pie laba cilvēka un kā pēc tam visas rūpes par muižu pāries znota ziņā. Nepatīkamas rūpes! Procenti bankā nav maksāti jau par diviem termiņiem, un dažādu nodokļu parādu un kavējuma naudu sakrājies vairāk par diviem tūkstošiem!

— Man nav šaubu, — aizvien vairāk iejūsminādamies, Raševičs turpināja, — ja kāds Ričards Lauvassirds vai Fridrihs Barbarosa, sacīsim, ir drosmīgs un augstsirdīgs, tad šīs īpašības manto viņa dēls reizē ar smadzeņu krokām un pauguriem, un, ja šī drosme un augstsirdība ar audzināšanu un vingrinājumiem tiek saglabāta dēlā un ja viņš apprec princesi, kas arī ir augstsirdīga un drosmīga, tad šīs īpašības manto mazdēls un tā tālāk, kamēr tās kļūst par sugas īpatnību un pāriet organiski, tā sakot, miesā un asinīs. Pateicolies stingrai dzimuma izlasei, tam, ka dižciltīgas ģimenes instinktīvi aizsargāja sevi no nevienādām laulībām un augstdzimuši jauni cilvēki neprecēja velns zina ko, vērtīgas garīgas īpašības visā savā skaidrumā tika mantotas no paaudzes paaudzē, tika aizsargātas, un ar laiku, tās izkopjot, kļuva aizvien pilnīgākas un cildenākas. Par to, kas cilvēcē ir labs, mums jāpateicas tieši dabai, pareizai, dabiski vēsturiskai, mērķim atbilstošai parādību gaitai, kas rūpīgi gadsimtiem ilgi norobežo dižciltīgos no vienkāršās tautas. Jā, mans mīļais! Ne jau iznirelis, ne ķēkšas dēls devis mums literatūru, zinātni, mākslu, tiesības, sajēgu par godu, par pienākumu .. . Par visu to cilvēcei jāpateicas vienīgi muižnieku dzimumam, un šai nozīmē, no dabiski vēsturiskā viedokļa, sliktais Sobakevičs tikai tāpēc, ka viņš muižnieku dzimuma, derīgāks un augstāks nekā vislabākais tirgonis, kaut arī šis pēdējais būtu uzcēlis piecpadsmit muzeju. Tā tas ir! Un, ja es iznirelim vai ķēkšas dēlam nesniedzu roku un nesēdinu viņu sev blakus pie galda, tad ar to es aizsargāju labāko, kas ir virs zemes, un izpildu vienu no visaugstākajiem norādījumiem, ko devusi māte daba, kas ved mūs uz pilnību . . .

Raševičs apstājās, izsukāja bārdu ar abām rokām; apstājās uz sienas arī šķērēm līdzīgā viņa ēna.

—    Ņemiet mūsu māmuļu Krievzemi, — viņš turpināja, ielicis rokas kabatās un nostādamies te uz papēžiem, te uz pirkstgaliem. — Kas ir tās labākie dēli? Ņemiet mūsu pirmklasīgos māksliniekus, literātus, komponistus.. . Kas viņi ir? Visi tie, mans dārgais, bija muižnieku kārtas pārstāvji. Puškins, Gogolis, Ļermontovs, Turgeņevs, Gončarovs, Tolstojs — nebija vis psalmotāju bērni!

—    Gončarovs bija tirgonis! — Meijers iebilda.

—• Un kas par to! Izņēmumi tikai apstiprina likumu. Turklāt arī par Gončarova ģenialitāti var vēl stipri strīdēties. Bet atstāsim vārdus un atgriezīsimies pie faktiem. Ko jūs, piemēram, teiksiet, mans kungs, par tādu zīmīgu faktu: tiklīdz iznirelis sāka līst turp, kur viņu agrāk nelaida, — augstākajā sabiedrībā, zinātnē, literatūrā, zemstē, tiesā, tūdaļ, iegaumējiet, augstākās cilvēka tiesības sāka aizstāvēt vispirms pati daba un pirmā pieteica karu šai ordai. Patiešām, tiklīdz iznirelis ielīda svešās kamanās, tā sāka nīkt, vārguļot, jukt prātā un izdzimt, un nekur nav tik daudz neirastēniķu, psihisku kropļu, diloņslimu un visādu nīkuļu kā starp šiem drauģeļiem. Mirst kā mušas rudenī. Ja nebūtu šās glābējas deģenerēšanās, tad no mūsu civilizācijas sen jau nebūtu palicis ne akmens uz akmeņa, iznirelis visu būtu aprijis. Sakiet man, esiet tik laipns: ko līdz šim mums devis šis iebrukums? Ko iznirelis atnesis sev līdz? — Raševičs savilka noslēpumainu, izbiedētu seju un turpināja: — Nekad vēl mūsu zinātne un literatūra nav atradusies uz tik zema līmeņa kā patlaban! Tagadējiem, mans kungs, nav ne ideju, ne ideālu, un visā viņu darbībā izpaužas viena doma: kā tik varētu vairāk izspiest un kam tik varētu novilkt pēdējo kreklu. Visus šos tagadējos, kas uzdodas par progresīviem un godīgiem cilvēkiem, var nopirkt par rubli, un mūsdienu inteliģentam raksturīga tieši tā īpašība, ka, runājot ar viņu, stingrāk jāsarga kabatas, citādi izvilks naudas maku. — Raševičs pamirkšķināja un skaļi iesmējās. — Nudien, izvilks! — viņš smalkā balstiņā priecīgi noteica. — Un tikumība? Kāda tikumība? — Raševičs atskatījās uz durvīm. — Tagad vairs nebrīnās, ja sieva apzog un pamet vīru, — kas nu tas, nieki! Tagadējos laikos, mīlīt, divpadsmit gadu vecs skuķis jau tīko pēc mīļākā, un visas šīs amatieru izrādes un literārie vakari izdomāti tikai tālab, lai būtu vieglāk noķert bagātu kulaku un kļūt par viņa draugaļu … Mātes pārdod savas meitas, un vīriem tieši tā arī prasa, par kādu cenu tiek pārdotas viņu sievas, un var pat pakaulēties, mans dārgais . . .

Meijers, kas visu laiku bija klusējis un sēdējis nekustīgi, pēkšņi piecēlās no dīvāna un paraudzījās pulkstenī.

— Atvainojiet, Pavel Iļjič, — viņš teica, — man jau laiks doties mājup.

Bet Pavels Iļjičs, kas vēl nebija izrunājis līdz galam, apskāva viņu un, ar varu nosēdinādams uz dīvāna, nozvērējās, ka nelaidīšot prom bez vakariņām. Un Meijers atkal sēdēja un klausījās, taču tagad vēroja Raševiču ar neizpratni un satraukumu, it kā tikai nupat būtu sācis viņu saprast. Meijeram uz sejas parādījās sarkani plankumi. Un, kad beidzot ienāca istabene un sacīja, ka jaunkundzes lūdzot vakariņās, viņš viegli nopūtās un pirmais izgāja no kabineta.

Blakus istabā pie galda sēdēja Raševiča meitas, Žeņa un Iraida, divdesmit četrus un divdesmit divus gadus vecas, abas melnaces, ļoti bālas, vienāda auguma. Zeņa ar vaļējiem matiem, bet Iraida ar augstu sasukājumu. Pirms ēšanas abas izdzēra pa glāzītei rūgta liķiera ar tādu izskatu, it kā viņas būtu iedzērušas nejauši, pirmo reizi mūžā, un abas samulsa un skaļi iesmējās.

—    Neblēņojieties, meitenes! — Raševičs sacīja.

Zeņa un Iraida savā starpā runāja franciski, bet ar

tēvu un viesi krieviski. Pārtraukdamas viena otru un jaukdamas krievu valodu ar franču, viņas sāka ātri stāstīt, ka tieši šai laikā, augustā, iepriekšējos gados abas braukušas uz institūtu un cik tas bijis jautri. Turpretim tagad nav kur braukt un jādzīvo muižā visu ziemu un vasaru, nekur neizbraucot. Cik garlaicīgi!

—    Neblēņojieties, meitenes! — Raševičs atkārtoja.

Viņam pašam gribējās runāt. Ja viņa klātbūtnē runāja citi, viņš izjuta itin kā greizsirdību.

—    Tādas ir tās lietas, mans dārgais … — laipni lūkodamies izmeklētājā, viņš atsāka. — Mēs aiz labsirdības un lētticības un bailēs, ka mūs uzskatīs par atpalikušiem, brāļojamies, atvainojiet, ar visādiem riebekļiem, sludinām brālību un vienlīdzību ar kulakiem un krodziniekiem; bet, ja mēs vēlētos pārdomāt pamatīgāk, tad gan ieraudzītu, cik noziedzīga ir šī mūsu labsirdība. Mēs esam panākuši to, ka civilizācija jau karājas mata galā. Mans dārgais! To, ko gadsimtiem ilgi gādājuši mūsu senči, drīz vien nozaimos un iznīcinās šie jaunie huņņi. . .

Pēc vakariņām visi iegāja viesistabā. Zeņa un Iraida aizdedza sveces uz klavierēm, sagatavoja notis . .. Bet tēvs joprojām vēl runāja, un nebija zināms, kad beigs. Viņas jau ar skumjām un īgnumu raudzījās uz egoistu tēvu, kuram, acīm redzot, prieks papļāpāt un paspīdēt ar savu prātu bija dārgāks un svarīgāks neka meitu laime. Meijers bija vienīgais jaunais cilvēks, kas

apmeklēja viņu māju, apmeklēja — to viņas zināja — patīkamās sieviešu sabiedrības dēļ, bet nesavaldīgais večuks saņēmis Meijeru savā varā un nelaiž ne soli projām no sevis.

—    Tāpat kā rietumu bruņinieki atsituši mongoļu uzbrukumu, arī mums, kamēr vēl nav par vēlu, jāsaliedējas un vienprātīgi jāsit mūsu ienaidnieks, — Raševičs turpināja pravieša tonī, pasliedams augšup labo roku. — Lai es iznirelim parādos nevis kā Pavels Iļjičs, bet kā bargais un spēcīgais Ričards Lauvassirds! Beigsim klīrēties ar viņiem, pietiek! Norunāsim visi, ka, tiklīdz mums pienāks klāt iznirelis, mēs metīsim tam tieši purnā nievas: «Rokas nost! Kurpniek, paliec pie savām liestēm!» Tieši purnā! — Raševičs aizrautīgi turpināja, bakstīdams ar saliektu pirkstu. — Purnā! Purnā!

—    Es to nevaru, — Meijers novērsdamies noteica.

—   Kāpēc ne? — Raševičs mundri vaicāja, paredzēdams interesantu un ilgu strīdu. — Kāpēc ne?

—    Tāpēc, ka es pats esmu sīkpilsonis.

Pasacījis to, Meijers nosarka, un pat kakls viņam pietūka un pat asaras iemirdzējās acīs.

—    Mans tēvs bija vienkāršs strādnieks, — viņš piebilda rupjā, aprautā balsī, — bet es tur nesaskatu nekā slikta.

Raševičs briesmīgi samulsa un apstulba, gluži kā pieķerts nozieguma vietā, apjucis raudzījās uz Meijeru un nezināja, ko sacīt. Zeņa un Iraida nosarka un noliecās pār notīm; viņām bija kauns par savu netaktisko tēvu. Brīdi bija klusums, un kļuva ārkārtīgi neērti, kad pēkšņi kaut kā sāpīgi, saspīlēti un nevietā atskanēja vārdi:

—    Jā, es esmu sīkpilsonis un lepojos ar to.

Tad Meijers, neveikli klupdams pret mēbelēm, atvadījās un steidzīgi izgāja priekšnamā, lai gan zirgi vēl nebija piebraukti.

—    Bet jums šodien būs tumsiņa braucot, — Raševičs murmināja, iedams viņam pakaļ. — Tagad mēness uzlec vēlu.

Abi stāvēja tumsā uz lievenēm un gaidīja, kad piebrauks zirgus. Bija vēss.

—   Zvaigzne nokrita … — tīstīdamies mētelī, Meijers noteica.

—    Augustā krīt daudz zvaigžņu.

Kad piebrauca zirgus, Raševičs uzmanīgi palūkojās debesīs un nopūzdamies sacīja:

—    Flamariona spalvas cienīga parādība . ..

Pavadījis viesi, viņš pastaigājās pa dārzu, tumsā žestikulēdams rokām un negribēdams ticēt, ka nule noticis tik dīvains, muļķīgs pārpratums. Viņam bija kauns un dusmas uz sevi. Pirmkārt, no viņa puses bija ārkārtīgi nepiesardzīgi un netaktiski izraisīt šo nolādēto sarunu par zilajām asinīm, iepriekš neuzzinot, ar ko viņam darīšana; kaut kas līdzīgs bija jau noticis agrāk: reiz vagonā Raševičs bija sācis pelt vāciešus, un tad bija izrādījies, ka visi viņa sarunu biedri ir vācieši. Otrkārt, viņš juta, ka Meijers vairs nebrauks pie viņa. Šie inteliģenti, kas cēlušies no tautas, ir slimīgi patmīlīgi, spītīgi un neaizmirst pārestības.

—    Nelādzīgi, nelādzīgi… — Raševičs nospļaudamies purpināja; viņam bija neērti un pretīgi, it kā viņš būtu ieēdis ziepes. — Ai, cik nelādzīgi!

No dārza caur logu bija redzams, kā viesistabā Zeņa ar vaļējiem matiem, ļoti bāla un izbiedēta pie klavierēm kaut ko ātri, ātri runāja .. . Iraida, domās iegrimusi, staigāja no viena kakta otrā; bet nu arī viņa sašutusi sāka runāt tikpat ātri. Runāja abas reizē. Nebija sadzirdams neviens vārds, bet Raševičs noprata, par ko viņas runā. Zeņa droši vien kurnēja par to, ka tēvs ar savām runām padzinis no mājas visus kārtīgos cilvēkus un šodien atņēmis viņām vienīgo paziņu, varbūt precinieku, un tagad nabaga jaunajam cilvēkam visā apriņķī nav vairs vietas, kur viņš varētu sirdi atveldzēt. Bet Iraida, spriežot pēc tā, kā viņa izmisumā pacēla rokas, droši vien runāja par garlaicīgo dzīvi, par pazudināto jaunību …

Iegājis savā istabā, Raševičs atsēdās gultā un sāka lēnām izģērbties. Garastāvoklis bija nomākts, un mocīja aizvien tā pati sajūta, it kā viņš būtu ēdis ziepes. Bija kauns. Izģērbies viņš palūkojās uz savām garajām, dzīslainajām, vecīgajām kājām un atcerējās, ka apriņķī viņš iesaukts par krupi un ka pēc katras garākas sarunas viņam bija kauns. Nez kā liktenīgā kārlā iznāca, ka viņš iesāka maigi, laipni, ar labiem nodomiem, dēvēdams sevi par vecu studentu, ideālistu, donu Kihotu, bet, pašam nemanot, pamazām pārgāja uz lamām un apmelojumiem un — par lielu brīnumu — visaizrautīgāk kritizēja zinātni, mākslu un tikumus, lai gan nu jau pagājuši divdesmit gadu, kopš viņš nav izlasījis nevienu grāmatu, nav bijis nekur tālāk par guberņas pilsētu un īstenībā nezināja, kas notiek plašajā pasaulē. Bet, ja viņš sēdās kaut ko rakstīt, kaut vai apsveikuma vēstuli, tad arī vēstulē iznāca lamas. Un tas viss ir dīvaini, tāpēc ka īstenībā viņš ir jūtīgs, raudulīgs cilvēks. Vai tik viņā nesēž nešķīstais gars, kas ienīst un apmelo pretēji viņa gribai?

—    Nelādzīgi… — viņš nopūtās, gulēdams zem segas. — Nelādzīgi!

Arī meitas negulēja. Atskanēja skaļi smiekli un kliedzieni, it kā dzītos kādam pakaļ: tur Zeņai uznāca histērija. Pēc brīža sāka raudāt arī Iraida. Pa gaiteni vairākas reizes basām kājām aizskrēja istabene . . .

—    Re, kā iznāca, ak tu kungs … — Raševičs murmināja, nopūzdamies un grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem. — Nelādzīgi!

Sapnī viņu žņaudza lietuvēns. It kā viņš pats, kails, garš kā žirafe, stāvētu istabas vidū un teiktu, bakstīdams ar pirkstu:

—    Purnā! Purnā! Purnā!

Raševičs izbailēs atmodās un tūlīt atcerējās, ka vakar notikusi nesaprašanās un ka Meijers, protams, vairs neatbrauks. Viņš iedomājās arī, ka bankai jāmaksā procenti, meitas jāizdod pie vīra, vajag ēst, dzert, bet viņu apsēdušas slimības, vecums, nepatikšanas, drīz ziema, malkas nav …

Bija jau pulkstenis desmit rītā. Raševičs lēnām apģērbās, padzēra tēju un apēda divas lielas maizes rikas ar sviestu. Meitas nenāca uz tēju; viņas negribēja satikties ar tēvu, un tas viņu aizvainoja. Viņš pagulēja savā kabinetā uz dīvāna, tad apsēdās pie galda un sāka rakstīt meitām vēstuli. Roka trīsēja, un acis kņudēja. Viņš rakstīja, ka ir jau vecs, nevienam nevajadzīgs un ka neviens viņu nemīl, un lūdza meitas aizmirst viņu un, kad viņš nomirs, apglabāt vienkāršā priežu zārkā bez ceremonijām vai aizsūtīt viņa līķi uz Harkovu, uz anatomikumu. Raševičs juta, ka no katras viņa rindiņas dveš niknums un ākstīšanās, taču nespēja vairs apstāties un tik rakstīja un rakstīja . . .

—           Krupis! — pēkšņi atskanēja no blakus istabas; tā bija vecākās meitas balss — sašutusi, šņācoša balss.

—   Krupis!

—    Krupis! — kā atbalss atkārtoja jaunākā.

—   Krupis!

VECĀKĀ DĀRZNIEKA STĀSTS

Grāfu N. oranžērijā izpārdeva puķes. Pircēju nebija daudz: es, mans kaimiņš — kāds muižnieks un vēl jauns tirgotājs, kas tirgojās ar kokiem. Kamēr strādnieki nesa laukā mūsu krāšņos pirkumus un novietoja tos ratos, mēs sēdējām pie ieejas oranžērijā un sarunājāmies par šo un to. Siltā aprīļa rītā sēdēt dārzā, klausīties putnu dziesmās un redzēt, kā brīvē iznestie ziedi gozējas saulē, ir ārkārtīgi patīkami.

Augu izvietošanu vadīja pats dārznieks — Mihails Karlovičs, solīds, vecs vīrs ar tuklu, skūtu seju, ģērbies ādas vestē, bez svārkiem, Viņš visu laiku klusēja, taču ieklausījās mūsu runās un gaidīja, vai nepateiksim kaut ko jaunu. Tas bija gudrs, ļoti labsirdīgs, visu cienīts vīrs. Visi nez kāpēc uzskatīja viņu par vācieti, kaut gan no tēva puses viņš bija zviedrs, no mātes puses krievs un apmeklēja pareizticīgo baznīcu. Viņš prata krieviski, zviedriski un vāciski, daudz lasīja šais valodās, un viņam nevarēja sagādāt lielāku prieku kā dot palasīt kādu jaunu grāmatu vai parunāties ar viņu, piemēram, par Ibsenu.

Viņam piemita vājības, taču tās bija nevainīgas; piemēram, viņš dēvēja sevi par vecāko dārznieku, kaut gan jaunāko nebija; viņa sejas izteiksme bija neparasti svarīga un augstprātīga; viņš nepieļāva pretrunu, un viņam patika, lai viņu uzklausa nopietni un uzmanīgi.

— Sis te zeņķis, rekomendeju, ir briesmīgs nelietis, — teica mans kaimiņš, norādīdams uz strādnieku ar melnīgsnēju čigāna seju, kad tas uz ūdensmucas brauca mums garām. — Pagājušajā nedēļā pilsētā viņu tiesāja par laupīšanu un attaisnoja. Atzina par vājprātīgu, bet paverieties vien viņa purnā, viņš ir vesels. Pēdējā laikā Krievijā pārāk bieži attaisno neģēļus, izskaidrojot visu ar veselības stāvokli un afektiem, tomēr šie attaisnojošie spriedumi, šī acīm redzamā iecietība un saudzība nedod nekā laba. Tā demoralizē masu, taisnīguma sajūta visiem notrulinājusies, parasts taču redzēt netikumu nesodītu, un, ziniet, par mūsu laiku droši var sacīt ar Šekspīra vārdiem: «Jo mūsu apstulbotos, trulos laikos lūdz tikums grēku, zemu liekdamies.»

—    Pareizi, pareizi, — tirgotājs piekrita. — Slepkavības un dedzināšanas stipri pavairojušās tāpēc, ka noziedzniekus tiesās attaisno. Pavaicājiet strādniekiem.

Dārznieks Mihails Karlovičs pievērsās mums un teica:

—    Kas attiecas uz mani, kungi, es vienmēr ar sajūsmu uzņemu attaisnojošus spriedumus. Es nebaiļojos par tikumību un par taisnīgumu, kad saka «nav vainīgs», bet, gluži otrādi, sajūtu paliku. Pat tad, kad sirdsapziņa man saka — attaisnots noziedznieks, zvērinātie izdarījuši kļūdu, arī tad es triumfēju. Spriediet paši, kungi: ja tiesneši un zvērinātie vairāk tic cilvēkam nekā netiešiem vai lietiskiem pierādījumiem un runām, vai tad šī ticība cilvēkam pati par sevi nav augstāka par jebkādiem ikdienas apsvērumiem? (Ticēt dievam nav grūti. Viņam ticēja ari inkvizilori, arī Bīrons, arī Arakčejevs. Nē, noticiet cilvēkam!) Šī ticība pieejama tikai tiem nedaudziem, kas saprot un izjūt Kristu.

—    Tā ir laba doma, — es sacīju.

—    Bet tā nav jauna doma. Man nāk prātā, reiz ļoti sen es dzirdēju pat leģendu par šo tematu. Ļoti jauka leģenda, — dārznieks noteica un pasmaidīja. — Man to stāstīja nelaiķa vecmāmiņa, mana tēvamāte, jauka vecenīte. Viņa stāstīja zviedriski, un krieviski tas neiznāks tik skaisti, neiznāks tik spoži.

Tomēr mēs palūdzām viņu pastāstīt un nekautrēties neaptēstās krievu valodas. Juzdamies ļoti apmierināts, viņš lēnām aizkūpināja plpiti, īgni palūkojās strādniekos un iesāka:

—    Kādā mazā pilsētiņā apmetās uz dzīvi padzīvojis, vientuļš un neglīts kungs, uzvārdā Tomsons vai Vilsons, — nu, tas vienalga. Galvenais nav uzvārds. Arods viņam bija cildens: viņš ārstēja cilvēkus. Viņš allaž bija drūms un nesabiedrisks un runāja tikai tad, kad to prasīja viņa arods. Ne pie viena viņš negāja viesos, ne ar vienu nepaplašināja savu pazīšanos tālāk par mēmu palocīšanos un dzīvoja pieticīgi kā mūks. Lieta tā, ka viņš bija zinātnieks, bet tolaik zinātnieki nelīr dzinājās parastajiem cilvēkiem. Viņi pavadīja dienas un naktis apcerēs, lasot grāmatas un ārstējot slimības, uz visu pārējo turpretim raudzījās kā uz kaut ko banālu, un viņiem nebija laika runāt liekus vārdus. Pilsētas iedzīvotāji to ļoti labi saprata un centās neuzmākties viņam ar saviem apmeklējumiem un tukšu tērgāšanu. Viņi bija ļoti priecīgi, ka dievs beidzot atsūtījis viņiem cilvēku, kas prot dziedēt slimības, un lepojās ar to, ka viņu pilsētā dzīvo tāds ievērojams vīrs.

—    Viņš zina visu, — tā runāja par viņu.

Bet ar to nepietika. Vajadzēja vēl sacīt: «Viņš mīl visus!» Šā mācītā vīra krūtīs pukstēja brīnišķīga, īsta eņģeļa sirds. Lai būtu kā būdams, pilsētas iedzīvotāji taču bija viņam sveši, tie nebija nekādi radi, taču viņš mīlēja tos kā bērnus un nežēloja viņu labā pat savu dzīvību. Viņam pašam bija dilonis, viņš klepoja, tomēr, kad viņu aicināja pie vājnieka, aizmirsa savu slimību, nesaudzēja sevi un aizelsdamies rāpās kalnos, lai tie būtu cik augsti būdami. Viņš neievēroja tveici un salu, nicināja izsalkumu un slāpes. Naudu viņš neņēma, un cik savādi, — kad viņam nomira pacients, viņš kopā ar nelaiķa radiem gāja aiz šķirsta un raudāja.

Un drīz vien viņš kļuva pilsētai tik nepieciešams, ka iedzīvotāji brīnījās, kā varējuši agrāk iztikt bez šā vīra. Viņu atzinībai nebija robežu. Pieaugušie un bērni, labie un ļaunie, godīgie cilvēki un blēži — vārdu sakot, visi viņu cienīja un zināja viņa vērtību. Pilsētiņā un tās apkaimē nebija cilvēka, kas sev atļautos ne likai izdarīt viņam kaut ko nepatīkamu, bet pat iedomāt kaut ko tādu. Izejot no sava dzīvokļa, viņš nekad neaizslēdza durvis un neaizvēra logus, būdams pilnā pārliecībā, ka nav tāda zagļa, kas uzdrīkstētos viņam pāri nodarīt. Veicot ārsta pienākumus, viņam bieži iznāca staigāt pa lielceļiem, cauri mežiem un pāri kalniem, kur klīda daudz izsalkušu klaidoņu, taču viņš jutās pilnīgi drošs. Reiz naktī viņš atgriezās no slimnieka, un viņam mežā uzbruka laupītāji, tomēr, viņu pazinuši, tie godbijīgi noņēma viņa priekšā cepures un apjautājās, vai viņam negribas ēst. Kad viņš pateica, ka esot paēdis, tie iedeva siltu apmetni un pavadīja viņu līdz pašai pilsētai, juzdamies laimīgi, ka liktenis piešķīris izdevību kaut kā pateikties augstsirdīgajam cilvēkam. Nu, piotams, vecmāmiņa vēl stāstīja, ka pat zirgi, govis un suņi pazinuši viņu un satiekoties izpauduši savu prieku.

Un šo vīru, kurš, likās, ar savu svētumu bija norobežojis sevi no visa ļauna, par kura labvēļiem uzskatīja pat laupītājus un ārprāta pārņemtos, kādā jaukā rītā atrada noslepkavotu. Asiņains, ar iedragātu galvaskausu viņš gulēja gravā, un viņa bālā seja pauda izbrīnu. Jā, nevis šausmas, bet izbrīns bija sastindzis viņa sejā, kad viņš savā priekšā bija ieraudzījis slepkavu. Tagad jūs varat iedomāties tās sāpes, kas pārņēma visas pilsētas un tās apkaimes iemītniekus. Visi izmisumā, neticēdami savām acīm, sev jautāja: kas varēja nogalināt šo cilvēku? Tiesneši, kas vadīja izmeklēšanu un apskatīja ārsta līķi, sacīja tā: «Šeit ir visas slepkavības pazīmes, bet, tā kā pasaulē nav tāda cilvēka, kas spētu nonāvēt mūsu dakteri, acīm redzot, slepkavības šeit nav un visas pazīmes ir tikai vienkārša nejaušība. Jāpieņem, ka dakteris tumsā pats iekritis gravā un līdz nāvei sadauzījies.»_

Šai atziņai pievienojās visa pilsēta. Ārstu apbedīja, un neviens vairs nerunāja par varmācīgu nāvi. Likās neticams, ka eksistētu tāds cilvēks, kam pietiktu zemiskuma un nelietības nogalināt ārstu. Jo arī nelietībai ir savas robežas. Vai ne tā?

Taču pēkšņi, vai varat iedomāties, gadījums uzrāda slepkavu. Cilvēki pamanīja, ka kāds jau daudzkārt tiesāts, ar savu izvirtušo dzīvi pazīstams dīkdienis nodzer krogā tabakdozi un pulksteni, kas piederēja ārstam. Kad viņu sāka pratināt, viņš apjuka un pateica skaidri redzamus melus. Pie viņa izdarīja kratīšanu un gultā atrada kreklu ar asiņainām piedurknēm un zelta ietvarā iestiprinātu ārsta lanceti. Kādi pierādījumi vēl bija vajadzīgi? Ļaundari ieslodzīja cietumā. Iedzīvotāji bija sašutuši un tai pašā laikā runāja:

«Nav ticams! Nevar būt! Pielūkojiet, lai negadītos kļūda; jo mēdz būt, ka pierādījumi nepierāda patiesību!»

Tiesā slepkava stūrgalvīgi noliedza savu vainu. Viss liecināja pret viņu, un pārliecināties par viņa vainīgurau bija tikpat viegli kā pierādīt, ka šī zeme ir melna, tomēr tiesneši bija gluži kā prātu zaudējuši: viņi desmitkārt apsvēra ik pierādījumu, neuzticīgi vērās lieciniekos, sarka, dzēra ūdeni… Tiesāt sāka agri no rīta, bet pabeidza tikai vakarā.

«Apsūdzētais!» galvenais tiesnesis uzrunāja slepkavu. «Tiesa atzinusi tevi par vainīgu tāda un tāda ārsta slepkavībā un piespriedusi tev …»

Galvenais tiesnesis gribēja pateikt: «nāves sodu», taču viņam izkrita no rokām papīrs, kur bija rakstīts spriedums, viņš noslaucīja aukstus sviedrus un iesaucās:

«Nē! Ja es spriežu nepareizi, lai dievs mani soda, tomēr zvēru, ka viņš nav vainīgs! Es nepieļauju domu, ka varētu atrasties tāds cilvēks, kas uzdrīkstētos nogalināt mūsu draugu, mūsu dakteri! Cilvēks nespēj tik zemu grimt!»

«Jā, tāda cilvēka nav,» pārējie tiesneši piekrita.

«Nav!» pūlis atsaucās. «Atlaidiet viņu!»

Slepkavu palaida uz visām četrām pusēm, un neviens pats nepārmeta, ka tiesneši sprieduši netaisnīgi. Un dievs, mana vecmāmiņa sacīja, piedeva grēkus visiem pilsētiņas iedzīvotājiem. Viņš priecājas, kad ir tādi, kas tic, ka cilvēks ir pēc viņa vaiga un līdzības, un skumst, ja, aizmirstot cilvēka labās īpašības, par cilvēkiem spriež ļaunāk nekā par suņiem. Kaut arī attaisnojošais spriedums nodarītu pilsētiņas iedzīvotājiem ļaunumu, toties, apsveriet paši, cik labvēlīgi viņus ietekmēja šī ticība cilvēkam, ticība, kas taču nepaliek nedzīva; tā audzina mūsos cildenas jūtas un allaž rosina mīlēt un cienīt katru cilvēku. Katru! Un tas ir svarīgi.

Mihails Karlovičs pabeidza. Mans kaimiņš gribēja kaut ko iebilst, bet vecākais dārznieks izdarīja kustību, kas nozīmēja, ka viņam nepatīk iebildumi, pēc tam aizgāja pie ratiem un ar svarīgu izteiksmi sejā sāka atkal novietot puķes.

TRĪS GADI

I

Bija vēl tumšs, bet šur tur namos jau iezaigojās ugunis, un ielas galā aiz kazarmām sāka celties augšup bāls mēness. Laptevs sēdēja pie vārtiem uz soliņa un gaidīja, kad beigsies vakara dievkalpojums Pētera un Pāvila baznīcā. Viņš cerēja, ka Jūlija Sergejevna, atgriežoties no dievkalpojuma, ies garām, un tad Laptevs uzrunās viņu un varbūt pavadīs kopā ar viņu visu vakaru.

Viņš sēdēja jau kādas pusotras stundas, un viņa acu priekšā šai laikā pavīdēja Maskavas dzīvoklis, Maskavas draugi, sulainis Pjotrs, rakstāmgalds; viņš neizpratnē uzlūkoja tumšos, nekustīgos kokus, un viņam likās dīvaini, ka viņš tagad dzīvo nevis Sokoļņiku vasarnīcā, bet provinces pilsētā, tādā mājā, gar kuru ik rītu un ik vakaru dzen garām lielu ganāmpulku un saceļ šausmīgus putekļu mākoņus, pūš gana tauri. Viņš atcerējās garās Maskavas sarunas, kurās vēl tik nesen pats piedalījās, — sarunas par to, ka bez mīlas var dzīvot, ka kaisla mīla ir psihoze, ka galu galā nav nekādas mīlas, bet ir tikai fiziska dzimumu dziņa, — un joprojām tādā garā; viņš atcerējās un ar skumjām domāja — ja viņam tagad jautātu, kas ir mīla, viņš nezinātu, ko atbildēt.

Dievkalpojums beidzās, parādījās ļaudis. Laptevs saspringtā uzmanībā ieskatījās tumšajos cilvēku stāvos. Jau aizveda karietē arhiereju, jau pārstāja zvanīt, un zvanu tornī cita pēc citas dzisa sarkanās un zaļās guntiņas, — tā bija iluminācija par godu baznīcas patrona svētkiem, — taču ļaudis vēl visu laiku nāca bez steigas, sarunājoties, apstājoties zem logiem. Un tad beidzot Laptevs izdzirda pazīstamo balsi, viņa sirds sāka strauji pukstēt, un tālab, ka Jūlija Sergejevna bija nevis viena, bet ar kādām divām dāmām, viņu pārņēma izmisums.

—   Tas ir briesmīgi, briesmīgi! — viņš savā greizsirdībā čukstēja. — Tas ir briesmīgi!

Uz stūra pie šķērsieliņas viņa apstājās, lai atvadītos no dāmām, un tai brīdī pavērās Laptevā.

—    Es eju pie jums, — viņš teica. — Eju parunāt ar jūsu tētiņu. Vai viņš mājās?

—    Laikam gan, — viņa atbildēja. — Doties uz klubu viņam vēl par agru.

Šķērsieliņa bija vienos dārzos, un pie sētām auga liepas, kas tagad mēnesnīcā meta platu ēnu, tā ka žogi un vārti vienā pusē pilnīgi grima tumsā; no turienes bija dzirdami sieviešu balsu čuksti, apvaldīti smiekli, un kāds klusi, klusi spēlēja balalaiku. Smaržoja pēc liepām un siena. Neredzamo būtņu čuksti un šī smarža satrauca Laptevu. Viņam pēkšņi kvēli iegribējās apskaut savu līdzgaitnieci, apbērt skūpstiem viņas seju, rokas, plecus, raudāt, krist viņai pie kājām, stāstīt, cik ilgi viņš gaidījis Jūliju Sergejevnu. No viņas plūda viegla, tikko jaušama vīraka smarža, un tas viņam atgādināja laiku, kad arī viņš ticēja dievam, apmeklēja rīta dievkalpojumu un daudz sapņoja par šķīstu, poētisku mīlu. Un tāpēc, ka šī jaunava viņu nemīlēja, tagad šķila, ka tās laimes iespēja, par kādu viņš toreiz sapņoja, zudusi uz visiem laikiem.

Viņa līdzjūtīgi sāka runāt par Lapteva māsas Ņinas Fjodorovnas veselību. Pirms pāris mēnešiem viņa māsai bija izoperēts vēzis, un tagad visi gaidīja slimības atkārtošanos.

—    Es biju pie viņas šorīt, — Jūlija Sergejevna sacīja, — un man likās — šās nedēļas laikā viņa it kā būtu nevis novājējusi, bet novītusi.

—    Jā, jā, — Laptevs piekrita. — Recidīva nav, taču ar katru dienu es vēroju, ka viņa kļūst aizvien vārgāka un dilst, acīm redzot. Nesaprotu, kas ar viņu notiek.

—    Ak kungs, cik viņa bija veselīga, apaļa, sārtiem vaigjem! — Jūlija Sergejevna pēc brītiņa noteica. — Viņu šeit visi tā arī sauca par zīlīti. Kā viņa smējās! Svētkos pārģērbās par vienkāršu sievu, un tas viņai ļoti piestāvēja.

Ārsts Sergejs Borisičs bija mājās; pilnīgs, sarkans, garos svārkos pāri ceļiem un, kā likās, īsām kājām — viņš staigāja pa savu kabinetu no viena stūra uz otru, sabāzis rokas kabatās un pusbalsī dziedādams: «Ru-ruru-ru.» Viņa sirmā vaigubārda bija izspūrusi, mati nesukāti, it kā viņš tikko būtu cēlies no gultas. Kabinets ar spilveniem uz dīvāniem, ar vecu papīru kaudzēm kaktos un slimu, netīru pūdeli zem galda radīja tādu pašu jauktu, sarepējušu iespaidu kā viņš pats.

—   Tevi vēlas redzēt mesjē Laptevs, — meita, ienākot kabinetā, sacīja.

—    Ru-ru-ru-ru, — viņš sāka dziedāt skaļāk un, iegriezies viesistabā, sniedza Laptevam roku un jautāja: — Ko labu pastāstīsiet?

Viesistabā bija tumšs. Laptevs, nesēzdamies un turēdams cepuri rokās, sāka atvainoties par traucējumu; viņš pavaicāja, ko darīt, lai māsa naktīs gulētu, un kāpēc viņa tik drausmīgi novājē, un viņu mulsināja doma, ka, šķiet, šos pašus jautājumus viņš uzdevis ārstam šodien viņa rīta vizītes laikā.

—    Sakiet, — viņš jautāja, — vai neaicināt no Maskavas kādu speciālistu iekšējās slimībās? Kā jūs domājat?

Ārsts nopūtās, paraustīja plecus un nenoteikti noplātīja abas rokas.

Bija skaidri redzams, ka viņš apvainojies. Tas bija ārsts, kas ārkārtīgi apvainojās, kļuva aizdomīgs, kam allaž šķita, ka viņam netic, ka viņu neatzīst un pietiekami neciena, ka publika viņu ekspluatē un biedri izturas pret viņu nelabvēlīgi. Viņš mūžīgi zobojās pats par sevi, teica, ka tādi muļķi kā viņš radīti tikai tālab, lai publika viņus izmantotu.

Jūlija Sergejevna aizdedza lampu. Viņa bija baznīcā nogurusi, un to pauda viņas bālā, gurdā seja, ļenganā gaita. Viņai gribējās atpūsties. Viņa atsēdās uz dīvāna, salika rokas uz ceļgaliem un nogrima domās.

Laptevs zināja, ka ir neglīts, un tagad likās — viņš pat fiziski sajūt šo savu neglītumu. Viņš bija pamaza auguma, vājš, sārtiem vaigiem un jau stipri paretiem matiem, tāpēc arī sala galva. Sejas izteiksmē nepavisam nebija tās elegantās vienkāršības, kas padara simpātiskas pat rupjas, neglītas sejas; sieviešu sabiedrībā viņš bija neveikls, nevajadzīgi runīgs, manierīgs. Un tagad viņš gandrīz nicināja sevi par to. Lai Jūlija Sergejevna viņa klātbūtnē negarlaikotos, vajadzēja runāt. Bet par ko? Atkal par māsas slimību?

Viņš sāka runāt par medicīnu to, ko par medicīnu parasti runā, uzslavēja higiēnu un pateica, ka viņam sen gribētos nodibināt Maskavā naktspatversmi un ka jau esot izskaitļota tāme. Pēc viņa plāna strādnieks, ieradies vakarā naktspatversmē, par piecām sešām kapeikām saņemtu porciju karstas skābu kāpostu zupas ar maizi, saņemtu siltu, sausu gultu ar segu un arī vietu, kur izžāvēt drēbes un apavus.

Jūlija Sergejevna, viņam klātesot, parasti klusēja, un viņš dīvainā kārtā, varbūt ar mīlētāja nojautu, uzminēja viņas domas un nolūkus. Arī tagad viņš atģida — ja pēc vakara dievkalpojuma viņa nenāca mājās pārģērbties un padzert tēju, tas nozīmē, ka viņa šovakar vēl kaut kur ies ciemos.

—    Bet es nesteidzos ar naktspatversmi, — viņš runāja tālāk, jau saērcināts un īgni pievēršoties ārstam, kas raudzījās viņā it kā ar izdzisušu, neizpratnes pilnu skatienu, acīm redzot, neatskārzdams, kam viņam ievajadzējusies saruna par medicīnu un higiēnu. — Droši vien es vēl ilgi neizmantošu mūsu tāmi. Baidos, ka mūsu naktspatversme nokļūs svētuļu un labdarības dāmiņu rokās, kas pazudina ikkatru pasākumu.

Jūlija Sergejevna piecēlās un sniedza Laptevam roku.

—    Atvainojos, — viņa sacīja, — man laiks iet. Sveiciniet, lūdzu, savu māsu.

—    Ru-ru-ru-ru, — iedziedājās ārsts. — Ru-ru-ru-ru.

Jūlija Sergejevna izgāja ārā, un Laptevs pēc maza

brītiņa atvadījās no ārsta un devās mājup. Kad cilvēks ir neapmierināts un jūtas nelaimīgs, cik banālas viņam šķiet šīs liepas, ēnas, mākoņi, visi šie pašapmierinātie un vienaldzīgie dabas skaistumi! Mēness jau bija augstu,, un zem tā ātri trauca mākoņi. «Tomēr kāds naivs, provinciāls mēness, cik plāni, nožēlojami mākoņi!» Laptevs domāja. Viņam bija kauns, ka tikko runājis par medicīnu un naktspatversmi, viņš šausminājās, ka arī rīt pietrūks rakstura un viņš atkal mēģinās satikt Jūliju Sergejevnu un runāt ar viņu, un vēlreiz pārliecināsies, ka ir viņai svešs. Parīt — atkal tas pats. Kālab? Kad un ar ko tas viss beigsies?

Mājās viņš iegāja pie māsas. Ņina Fjodorovna izskatījās vēl spēcīga un radīja iespaidu, ka ir labi noaugusi, stipra sieviete, bet ārkārtējais bālums padarīja viņu līdzīgu mirušai, it sevišķi, kad viņa, kā tagad, aizvērtām acīm gulēja uz muguras; viņai līdzās sēdēja viņas vecākā meita Saša, desmit gadu meitene, un lasīja kaut ko priekšā no savas hrestomātijas.

— AJoša atnācis, — vājniece izteica klusi, it kā pati sev.

Sašas un tēvoča starpā sen jau bija nodibinājusies klusa noruna: viņi nomainīja viens otru. Tagad Saša aizvēra savu hrestomātiju un, nebilduši ne vārda, klusi izgāja no istabas; Laptevs paņēma no kumodes vēsturisku romānu un, uzmeklējis vajadzīgo lappusi, atsēdās un sāka lasīt priekšā.

Ņina Fjodorovna bija dzimusi maskaviete. Viņas un divu brāļu bērnība un jaunība pagāja Pjatņickas ielā tirgoņu ģimenē. Bērnība bija ilga, garlaicīga; tēvs izturējās bargi un pat trīs reizes bija pēris viņu ar žagariem, māte ar kaut ko ilgi sirga un nomira; kalpotāji bija netīri, rupji, liekulīgi; mājās bieži nāca popi un mūki, arī rupji un liekulīgi; viņi dzēra un ēda un rupji glaimoja viņas tēvam, kuru nevarēja ciest. Zēniem palaimējās iekļūt ģimnāzijā, bet Ņina tā arī palika neskolota, visu mūžu rakstīja ķeburu ķeburiem un lasīja tikai vēsturiskus romānus. Pirms gadiem septiņpadsmit, kad viņai bija divdesmit divi gadi, vasarnīcā Himkos viņa iepazinās ar savu tagadējo vīru muižnieku Panaurovu, iemīlējās un apprecējās pret tēva gribu, slepeni. Panaurovs, skaists, mazliet nekaunīgs cilvēks, kas iepīpēja pie lampadas un uzsvilpoja, viņas tēvam likās galīga nulle, un, kad vēlāk znots savās vēstulēs pie

prasīja pūru, vecais aizrakstīja meitai, ka nosūta viņai uz laukiem kažokus, sudrablietas un dažādas mantas, kas palikušas pēc mātes nāves, kā ari trīsdesmit tūkstošus naudā, bet nedod tēva svētību; pēc tam atsūtīja vēl divdesmit tūkstošus. Šī nauda un pūrs tika iztērēti, muiža pārdota, un Panaurovs ar ģimeni pārcēlās uz pilsētu, kur sāka strādāt guberņas valdē. Pilsētā viņš nodibināja citu ģimeni, un tas ik dienas izraisīja daudz pārrunu, jo viņa ārlaulības ģimene dzīvoja pilnīgi atklāti.

Ņina Fjodorovna dievināja savu vīru. Arī tagad, klausoties vēsturiskajā romānā, viņa domāja par to, cik daudz pārdzīvojusi, cik pārcietusi visā šai laikā, un, ja kāds attēlotu viņas dzīvi, iznāktu ļoti skumīgi. Tā kā audzējs bija krūtīs, viņa ticēja, ka sirgst aiz mīlas, ģimenes dzīves dēļ un ka iegulusi aiz greizsirdības un asarām.

Bet tad Aleksejs Fjodoričs aizvēra grāmatu un teica:

—    Beigas, un lai slavēts dievs. Rīt sāksim citu.

Ņina Fjodorovna iesmējās. Viņa vienmēr labprāt

smējās, taču tagad Laptevs novēroja, ka viņai slimības dēļ brīžiem it kā prāts kļūst vājāks, viņa smejas par mazākajiem niekiem un pat bez iemesla.

—    Tev promesot, pirms pusdienām bija atnākusi Jūlija, — viņa sacīja. — Kā noskatījos, viņa ne visai uzticas savam tētiņam. Var jau ārstēt mans tētis, viņa saka, tomēr paklusām aizrakstiet svētajam vīram, lai aizlūdz par jums. Te viņām uzradies kāds svētais. Jūlīte aizmirsa pie manis savu saulsargu, aizsūti viņai rīt, — viņa runāja tālāk, brītiņu klusējusi. — Nē, ja jau gals klāt, nelīdzēs ne ārsti, ne svētie vīri.

—   Ņina, kāpēc tu naktīs neguli? — Laptevs vaicāja, lai runātu ko citu.

—   Tāpat vien. Neguļu — un cauri. Valstos pa gultu un domāju.

—    Par ko tad tu domā, mīļā?

—    Par bērniem, par tevi. .. par savu dzīvi. Es taču, Aļoša, esmu daudz pārdzīvojusi. Tiklīdz sāku atcerēties, tiklīdz sāku . . . Ak kungs un dievs! — viņa iesmējās. — Nav nekāds joks, piecas reizes esmu dzemdējusi, trijus apbedījusi. . . Dažkārt taisos dzemdēt, bet

mans Grigorijs Nikolajičs tai brīdī sēž pie citas, nav neviena, ko aizsūtīt pēc vecmātes vai vecenes; izeju priekšnamā vai virtuvē pēc kalpones, bet tur ir žīdi, bodnieki, augļotāji — gaida, kad viņš atgriezīsies mājās. Galva dažkārt reiba… Viņš nemīlēja mani, kaut arī to neteica. Tagad jau esmu aprimusi, sirds vairs nesāp, taču agrāk, kad biju jaunāka, jutos aizvainota — aizvainota, ak, cik aizvainota, mīļais! Reiz — vēl laukos — es viņu pārsteidzu dārzā ar kādu dāmu un aizgāju no mājas . .. gāju, kur kājas nes, un nezinu, kā biju nokļuvusi baznicas priekšā, nokritusi ceļos. «Debesu valdniece!» saucu. Bet laukā nakts, spīd mēness …

Viņa pagura, sāka aizelsties; tad, mazliet atpūtusies, saņēma brāli aiz rokas un runāja tālāk vārgā, neskanīgā balsī:

— Cik tu esi labs, Aļoša… Cik gudrs… Cik labs cilvēks no tevis iznācis!

Pusnaktī Laptevs atvadījās no viņas un aizejot paņēma līdzi Jūlijas Sergejevnas aizmirsto saulsargu. Kaut arī bija vēls laiks, ēdamistabā vīriešu un sieviešu kārtas kalpotāji dzēra tēju. Kāda nekārtība! Bērni negulēja un bija turpat ēdamistabā. Sarunājās klusi, pusbalsī un neievēroja, ka lampa mirgo un drīz nodzisīs. Visi šie lielie un mazie ļautiņi bija noraizējušies par veselu virkni nepatīkamu pazīmju un atradās nomāktā noskaņā: priekšnamā saplīsis spogulis, patvāris dūc ik dienas un, kā par spīti, dūca pat tagad; stāstīja, ka no Ņinas Fjodorovnas kurpītes, kad viņa ģērbusies, izlēkusi pele. Un visu šo pazīmju drausņngā nozīme jau bija zināma bērniem; vecākā meitene Saša, vājiņa tumšmate, nekustīgi sēdēja pie galda, un viņas seja bija baiļu pilna, skumīga, bet jaunākā, septiņus gadus vecā Lida, apaļa gaišmatīte, stāvēja blakus māsai un caur pieri lūkojās lampas ugunī.

Laptevs nogāja lejā savā dzīvoklī, istabās ar zemiem griestiem, kur pastāvīgi smaržoja pēc ģerānijām un bija smacīgs gaiss. Viņa viesistabā sēdēja Panaurovs, Ņinas Fjodorovnas vīrs, un lasīja avīzi. Laptevs pamāja viņam ar galvu un nosēdās pretim. Abi sēdēja un klusēja. Dažkārt viņi tā klusēdami pavadīja veselus vakarus, un šī klusēšana viņus neapgrūtināja.

No augšas nonāca meitenes atvadīties. Panaurovs klusēdams, nesteidzīgi pārmeta abām krustu un deva noskūpstīt roku, viņas taisīja reveransu, tad piegāja pie Lapteva, kam arī vajadzēja viņām pārmest krustu un ļaut noskūpstīt roku. Šī ceremonija ar skūpstiem un reveransiem atkārtojās ik vakaru.

Kad meitenes aizgāja, Panaurovs nolika avīzi un teica:

—    Garlaicīgi jūsu labklājības svētītajā pilsētā! Atzīstos, mans dārgais, — viņš nopūzdamies piebilda, — es ļoti priecājos, ka beidzot esat atradis sev izklaidēšanos.

—    Kā jūs to domājat? — Laptevs jautāja.

—    Nesen redzēju, ka iznācāt no daktera Belavina mājas. Ceru, jūs negājāt turp tētiņa dēļ.

—    Protams, — Laptevs atteica un nosarka.

—    Nu, protams. Starp citu, jāsaka — otrs tāds pāķis kā šis papucis ne ar uguni nav atrodams! Jūs nevarat iedomāties, kas tas par netīrīgu, neapdāvinātu un neveiklu lopu! Pie jums tur, galvaspilsētā, līdz šim pašam laikam par provinci interesējas tikai no liriskās puses, tā sacīt, no peizāžas un Antona Bēduļa viedokļa, taču, zvēru jums, mans draugs, nekādas lirikas nav, ir tikai mežonība, nelietība, zemiskums — un vairāk nekā. Ņemiet šejienes zinātnes priesterus, tā sacīt, inteliģenci. Vai varat iedomāties, še pilsētā ir divdesmit astoņi ārsti, visi viņi iedzīvojušies mantā un paši savos namos, turpretim iedzīvotāji tai pašā laikā, tāpat kā senāk, mīt visnožēlojamākos apstākļos. Rau, ievajadzējās izdarīt Ņinai operāciju, īstenībā niecīgu, bet šim nolūkam bija jāaicina hirurgs no Maskavas, — te neviens neapņēmās. Jūs nevarat iedomāties. Nekā viņi nezina, nesaprot, ne par ko neinteresējas. Pavaicājiet viņiem, piemēram, — kas ir vēzis? Kas? Kā tas rodas?

Un Panaurovs sāka skaidrot, kas ir vēzis. Viņš bija speciālists visās zinībās un izskaidroja zinātniski visu, lai par ko būtu runa. Tomēr viņš visu izskaidroja kaut kā savā veidā. Viņam bija pašam sava asinsrites teorija, sava ķīmija, sava astronomija. Viņš runāja lēni,

maigi, pārliecinoši, vārdus «Jūs nevarat iedomāties» izrunāja lūdzošā balsī, piemiedza acis, gurdi nopūtās, pasmaidīja žēlīgi kā karalis, un varēja redzēt — viņš ar sevi ļoti apmierināts un nepavisam nedomā par to, ka viņam jau piecdesmit gadu.

—    Man iegribējās ēst, — Laptevs sacīja. — Es labprāt ieēstu kaut ko sāļu.

—    Nu, ko tad? To var tūlīt nokārtot.

Pēc maza brītiņa Laptevs un viņa svainis sēdēja augšā ēdamistabā un ēda vakariņas. Laptevs izdzēra glāzīti degvīna un tad sāka dzert vīnu, Panaurovs turpretim nedzēra nekā. Viņš nekad nebija dzēris, nedz arī spēlējis kārtis un tomēr notriecis savu un sievas īpašumu un ietaisījis daudz parādu. Lai nodzīvotu tik daudz un tik īsā laikā, vajag nevis kaislību, bet kaut kā cita, kāda īpaša talanta. Panaurovam patika gardi paēst, viņam patika labi klāts galds, mūzika pusdienu laikā, tosti, sulaiņu klanīšanās, un viņš tiem atmeta pa desmit un pat divdesmit pieciem rubļiem dzeramnaudas; viņš piedalījās vienmēr visās naudas vākšanās un loterijās, sūtīja pazīstamām dāmām vārda dienā puķu pušķus, pirka tases, apakštases, aproču pogas, kaklasaites, spieķus, smaržas, iemutus, pīpes, sunīšus, papagaiļus, japāņu mantiņas, senlietas; naktskrekli viņam bija zīda, melnkoka gulta ar perlamutru, īsti Buhāras rītsvārki u. tml., un par visu to ik dienas aizgāja «šausmu nauda».

Pie vakariņu galda viņš visu laiku nopūtās un grozīja galvu.

—    Jā, visam šai pasaulē pienāk gals, — viņš klusi teica, piemiedzot savas tumšās acis. -1 Jūs iemīlēsieties un cietīsiet, beigsiet mīlēt, piedzīvosiet neuzticību, jo nav tādas sievietes, kas būtu uzticīga, jūs cietīsiet, jūs pārņems izmisums un pats kļūsiet neuzticīgs. Taču pienāks laiks, kad tas viss pārvērtīsies par atmiņām un jūs salti spriedīsiet un uzskatīsiet to par tīriem niekiem …

Laptevs, noguris, viegli iereibis, raudzījās uz viņa skaisto galvu, melno, apcirpto bārdiņu un, kā liekas, saprata, kāpēc gan sievietes tā mīl šo izlutināto, pašpārliecināto un fiziski apburošo cilvēku.

Pēc vakariņām Panaurovs nepalika mājās, bet devās uz savu otro dzīvokli. Laptevs izgāja viņu pavadīt. Visā pilsētā tikai Panaurovs nēsāja cilindru, un līdzās pelēkajiem žogiem, nožēlojamām mājiņām ar trim logiem un nātru puduriem viņa elegantais, švītīgais augums, viņa cilindrs un oranžkrāsas cimdi ik reizes radīja gan dīvainu, gan skumju iespaidu.

No viņa atvadījies, Laptevs bez steigas griezās atpakaļ. Mēness spoži spīdēja, zemē varēja saskatīt ik salmiņu, un Laptevam šķita, ka mēness gaisma glāsta viņa kailo galvu, it kā nezin kas ar kaut ko pūkainu vilktu pāri matiem.

— Es mīlu! — viņš skaļi izteica, un viņam pēkšņi iegribējās skriet, panākt Panaurovu, apskaut viņu, piedot, uzdāvāt viņam daudz naudas un tad skriet kaut kur uz lauku, uz birzi, visu laiku neatskatoties skriet.

Mājās viņš ieraudzīja uz krēsla Jūlijas Sergejevnas aizmirsto saulsargu, saķēra to un kāri noskūpstīja. Tas bija zīda saulsargs, ne vairs jauns, ko kopā saturēja melna gumija; rokturis bija vienkārša balta kaula, lēts. Laptevs atvēra saulsargu, un viņam likās, ka pat jūt laimes smaržu.

Viņš nosēdās ērtāk un, neizlaizdams saulsargu no rokām, sāka rakstīt kādam no saviem draugiem uz Maskavu vēstuli:

«Mīļais, dārgais Koslja, te būs kas no jauna: es atkal mīlu! Saku atkal tāpēc, ka pirms gadiem sešiem biju iemīlējies vienā Maskavas aktrisē, ar kuru man neizdevās pat iepazīties, un pēdējos pusotra gadus dzīvoju ar Jums zināmo «personu» — pavecu, neglītu sievieti. Ak mīļais, man taču vispār nekad nav veicies mīlestībā! Man nekad nav bijis panākumu pie sievietēm, un, ja es saku atkal, tad tikai tāpēc, ka skumji un aizvainojoši atzīties sev pašam — jaunība pagājusi bez mīlas, un pa īstam pirmoreiz mīlu tikai tagad, trīsdesmit četru gadu vecumā. Lai paliek, ka atkal mīlu.

Kaut Jūs zinātu, kāda ir šī jaunava! Par skaistuli viņu nevar nosaukt, — viņai ir plata seja, pati ļoti vāja, bet toties cik burvīga labsirdības izteiksme viņā, kā viņa smaida! Kad viņa runā, šī balss dzied un san. Ar mani viņa nekad neielaižas sarunā, es nezinu, ko viņa domā, taču, kad esmu viņai līdzās, sajūtu viņā reti sastopamu, neparastu būtni, kurā valda prāts un diži* centieni. Viņa ir reliģioza, un Jūs nevarat iedomāties, kā tas mani aizkustina un paceļ viņu manās acīs. Par šo jautājumu esmu ar mieru strīdēties ar Jums bez gala. Jums taisnība, lai Jūs paliekat uzvarētājs, bet es tomēr jūsmoju, kad viņa baznīcā lūdz dievu. Viņa ir provinciete, bet mācījusies Maskavā, mīl mūsu Maskavu, ģērbjas kā maskaviete, un par to es viņu mīlu, mīlu, mīlu … Es redzu, kā Jūs saraucat pieri un ceļaties kājās, lai nolasītu man garu lekciju par to, kas ir mīla un ko var mīlēt, ko ne utt., utt. Bet, mīļais Kostja, kamēr netiku mīlējis, es pats arī ļoti labi zināju, kas ir mīla.

Mana māsa pateicas Jums par sveicienu. Viņa bieži atceras, ka reiz vedusi Kostju Kočevoju iestāties sagatavošanas klasē, un vēl līdz šim sauc Jūs par nabadziņu, jo viņai saglabājusies atmiņa par Jums kā par bārabērnu. Tātad, nabaga bāreni, es mīlu. Pagaidām tas ir noslēpums, nestāstiet tur nekā Jums zināmajai «personai». Tas, man liekas, pats par sevi nokārtosies, vai, kā Tolstoja romānā saka sulainis, būs labi. . .»

Uzrakstījis vēstuli, Laplevs ielikās gultā. Aiz noguruma acis pašas vērās ciet, tomēr nez kāpēc miegs nenāca; šķita, ka traucē ielas troksnis. Garām aizdzina ganāmpulku un pūta tauri, tad drīz vien sāka zvanīt uz agro dievkalpojumu. Gan čīkstēdami brauca garām rati, gan runāja kāda sieva, kas gāja uz tirgu. Un visu laiku čivināja zvirbuļi.

II

Rīts bija jauks, svinīgs. Ap pulksten desmitiem Ņinu Fjodorovnu, kura bija brūnā tērpā un sasukātiem matiem, izveda zem rokām viesistabā, šeit viņa mazliet pastaigāja un pastāvēja pie atvērta loga, viņas smaids bija plats, naivs, un, noraugoties viņā, nāca prātā kāds vietējais mākslinieks, apdzēries cilvēks, kas nosauca viņas seju par dievišķīgu un gribēja viņu izmantot par modeli gleznai, kurā būtu attēlots krievu metenis. Un visiem — bērniem, kalpotājiem un pat brālim Aleksejam Fjodoričam un viņai pašai — pēkšņi radās pārliecība, ka viņa katrā ziņā izveseļosies. Meitenes, spiedzoši smiedamās, dzinās pakaļ tēvocim, ķēra viņu, un mājā sacēlās troksnis.

Nāca sveši ļaudis aptaujāties par viņas veselību, atnesa dievmaizi, stāstīja, ka šodien par viņu gandrīz visās baznīcās noturot aizlūgumu. Ņina Fjodorovna savā pilsētā bija labdare, viņu mīlēja. Labus darbus viņa veica neparasti viegli, tāpat kā brālis Aleksejs, kas dalīja naudu ļoti dāsni, neapsverot, jādod vai ne. Ņina Fjodorovna maksāja par trūcīgiem skolēniem, izdāļāja vecenēm tēju, cukuru, ievārījumu, uzposa nabadzīgās līgavas, un, ja pa rokai gadījās avīze, viņa vispirmām kārtām meklēja, vai nav aicinājuma ziedot vai norādījuma par kādu, kas cieš trūkumu.

Tagad viņai rokās bija zīmīšu kaudzīte, pēc kurām dažādi ubagi, viņas lūdzēji, bija saņēmuši preces pārtikas veikalā un kuras vakar viņai bija atsūtījis tirgonis ar lūgumu samaksāt astoņdesmit divus rubļus.

—    Vai re, cik daudz sapirkušies, nekauņas! — viņa teica, tikko saburtodama zīmītēs savu neglīto rokrakstu. — Vai tas kāds joks? Astoņdesmit divi! Ņemšu un neatdošu.

—    Es šodien samaksāšu, — Laptevs sacīja.

—    Kāpēc, kāpēc? — Ņina Fjodorovna uztraucās. — Pietiek ar to, ka es ik mēnesi saņemu pa divi simti piecdesmit no tevis un brāļa. Lai dievs jūs sarga, — viņa piebilda klusi, lai nedzirdētu kalpotāji.

—    Nu, bet es mēnesī notērēju divi tūkstoši pieci simti, — viņš teica. — Es tev, mīļā, vēlreiz atkārtoju: tev ir tādas pašas tiesības izdot kā man un Fjodoram. Saproti to reizi par visām reizēm. Mēs tēvam esam trīs, un no katrām trim kapeikām viena pieder tev.

Eet Ņina Fjodorovna nesaprata, un viņai bija tāda sejas izteiksme, it kā viņa domās risinātu kādu ļoti grūtu uzdevumu. Un šī neizpratne naudas darīšanās ik reizes satrauca un mulsināja Laptevu. Viņam bija aizdomas, ka māsai vēl ir savi parādi, par kuriem viņa kautrējas brālim sacīt un kuri liek viņai ciest.

Bija dzirdami soļi un smaga elpa: pa kāpnēm nāca augšā ārsts, kā parasti izspūris un nesukājies.

—    Ru-ru-ru, — viņš dungoja. — Ru-ru.

Lai nesatiktos ar viņu, Laptevs izgāja no ēdamistabas, tad nokāpa lejā. Viņam bija skaidrs, ka saieties tuvāk ar ārstu un apmeklēt viņu mājās nav iespējams; ari satikties ar šo «pāķi», kā viņu dēvēja Panaurovs, bija nepatīkami. Un tāpēc viņš tik reti redzēja Jūliju Sergejevnu. Viņš tagad atģida, ka tēva nav mājās, — ja tagad aiznestu Jūlijai Sergejevnai saulsargu, droši vien viņš to satiktu mājās vienu pašu, un sirds viņam aiz prieka sažņaudzās. Ātrāk, ātrāk!

Viņš paņēma saulsargu un, stipri uztraucies, lidoja uz mīlas spārniem. Āra bija karsts. Pie arsta milzīgajā, ar nezālēm un nātrēm aizaugušajā pagalmā pāris desmitu zēnu spēlēja bumbu. Tie visi bija īrnieku, amatnieku bērni un dzīvoja trijās vecās, neizskatīgās sētas mājās, kuras ārsts ik gadu grasījās remontēt un vienmēr atlika. Skanēja skaļas, veselīgas balsis. Stipri atstatu pie savām lievenēm stāvēja Jūlija Sergejevna, aizlikusi rokas aiz muguras, un nolūkojās spēlē.

—    Sveiki! — Laptevs uzsauca.

Viņa atskatījās. Parasti viņš redzēja Jūliju Sergejevnu vienaldzīgu, saltu vai, kā vakar, nogurušu, tagad turpretim viņas sejas izteiksme bija dzīva un žirgta kā zēniem, kas spēlēja bumbu.

—    Palūk, Maskavā nekad tik priecīgi nespēlē, — viņa sacīja, iedama Laptevam pretim. — Nu jā, tur nav tik lielu pagalmu, tur nav, kur skraidīt. Bet tētis tikko aizgāja pie jums, — viņa piebilda, atskatīdamās uz bērniem.

—    Es zinu, taču nāku pie jums, nevis pie viņa, — Laptevs teica, tīksminādamies par viņas jaunību, ko agrāk nemanīja un ko it kā tikai šodien viņā atklāja; viņam šķita, ka Jūlijas Sergejevnas smalko, balto kaklu ar zelta važiņu redzētu tagad tikai pirmoreiz. — Nāku pie jums … — viņš atkārtoja. — Māsa atsūtīja saulsargu, jūs bijāt vakar aizmirsusi.

Viņa pastiepa roku, lai paņemtu saulsargu, bet viņš piespieda to pie krūtīm un izteica kvēli, neatvairāmi, atkal ļaudamies saldajai līksmei, ko bija izjutis pagājušajā naktī, sēdēdams zem saulsarga:

—           Lūdzu, uzdāvājiet to man. Es paglabāšu par piemiņu no jums … no mūsu pazīšanās. Tas ir tik brīnišķīgs!

—          Ņemiet, — viņa teica un nosarka. — Taču brīnišķīga tur nav nekā.

Viņš vērās Jūlijā Sergejevnā aizrautīgi, klusēdams un nezinādams, ko sacīt.

—           Ko tad es jūs turu karstumā? — pēc brītiņa viņa teica un sāka smieties. — Iesim iekšā.

—    Bet vai es jūs netraucēšu?

Viņi iegāja priekšnamā. Jūlija Sergejevnā skrēja augšā, čaukstinādama savu tērpu, baltu, ar ziliem ziediņiem.

—           Mani nemaz nevar traucēt, — viņa atbildēja, apstādamās uz kāpnēm, — es taču nekad nekā nedaru. Man katru dienu ir svētki, no rīta līdz vakaram.

—           Tas, ko jūs runājat, man nav saprotams, — Laptevs, viņai tuvodamies, teica. — Esmu uzaudzis tādā apkārtnē, kur strādā ik dienas visi bez izņēmuma, kā vīrieši, tā sievietes.

—    Un ja nav nekā, ko darīt? — viņa vaicāja.

—           Dzīve jāveido tādos apstākļos, lai darbs būtu nepieciešams. Bez darba nevar būt skaidras un priecīgas dzīves.

Viņš atkal piespieda pie krūlīm saulsargu un sacīja klusi, sev par pārsteigumu, nepazīdams savu balsi:

—          Ja jūs būtu ar mieru kļūt mana sieva, es atdotu it visu. It visu atdotu. . . Nav tādas vērtības, tāda upura, uz ko es nebūtu spējīgs.

Viņa sarāvās un pavērās Laptevā ar izbrīnu un bailēm.

—           Ko jūs runājat, ko jūs runājat! — viņa nobālēdama iesaucās. — Tas nav iespējams, ticiet man. Atvainojiet.

Tad ātri, vēl tāpat čaukstinādama tērpu, devās augšā un nozuda durvīs.

Laptevs saprata, ko tas nozīmē, un viņa garastāvoklis mainījās uzreiz, krasi, it kā dvēselē pēkšņi būtu apdzisusi gaisma. Viņš devās prom nokaunināts, pazemots, kā cilvēks, kas noraidīts, kas nepatīk, no kā bēg,' kas ir pretīgs, varbūt riebīgs.

«Es atdotu it visu,» viņš mēdīja pats sevi, ejot pa tveici mājās un atceroties visus izskaidrošanās sīkumus. «Es atdotu it visu, gluži kā tirgonis. Ļoti vajadzīgs kādam šis tavs viss!»

Viss, ko viņš tikko runājis, viņam likās līdz riebumam muļķīgs. Kāpēc viņš bija melojis, ka uzaudzis apkārtnē, kur strādā visi bez izņēmuma? Kāpēc viņš runājis pamācīgā tonī par skaidru, priecīgu dzīvi? Tas nav gudri, tas ir neinteresanti, neīsti — neīsti pēc Maskavas paraduma. Bet tad pamazām uznāca vienaldzīga oma, kāda pārņem noziedzniekus pēc barga sprieduma, viņš domāja par to, ka, paldies dievam, tagad viss jau garām un nav šās briesmīgās neziņas, nav vairs augām dienām jāgaida, jānīkst, jādomā mūžīgi par vienu un to pašu; tagad viss skaidrs; jāatmet visas cerības uz savu laimi, jādzīvo bez iegribām, bez cerībām, nevajag sapņot, nevajag gaidīt, bet, lai nebūtu šās garlaicības, kas jau tā apnikusi, var sākt nodarboties ar citu darīšanām, svešu laimi, un tad nemanāmi pienāks vecums, dzīve tuvosies galam — un nekā vairs nevajag. Viņam jau viss bija vienaldzīgs, viņš nekā negribēja un varēja ar vēsu prātu spriest, taču sejā, it sevišķi zem acīm, bija kaut kāds smagums, piere savilkta kā gumija, — nupat, nupat sāks birt asaras. Sajuzdams vājumu visā miesā, viņš iegulās gultā un pēc minūtēm piecām cieši aizmiga.

III

Bildinājums, ko tik negaidot izteica Laplevs, iedzina Jūliju Sergejevnu izmisumā.

Viņa pazina Laptevu pavirši, bija iepazinusies ..gadījuma pēc; tas bija bagāts cilvēks, pazīstamas Maskavas firmas «Fjodors Laptevs un dēli» pārstāvis, allaž ļoti nopietns, kā redzams, gudrs, norūpējies par māsas slimību; Jūlijai Sergejevnai šķita, ka Laptevs nepievērš viņai nekādu uzmanību, un pati bija pret viņu gluži vienaldzīga, — un piepeši šī izskaidrošanās uz kāpnēm, šī nožēlojamā, jūsmīgā seja . . .

Bildinājums mulsināja viņu gan ar savu pēkšņumu, gan ar to, ka tika izsacīts vārds sieva, gan ar to, ka bija jāatbild ar atteikumu. Viņa vairs neatcerējās, ko teikusi Laptevam, taču vēl joprojām pārdzīvoja to trauksmaino, nepatīkamo sajūtu, ar kādu bija to noraidījusi. Viņš Jūlijai Sergejevnai nepatika; izskats viņam kā komijam, pats neinteresants, viņa nevarēja atbildēt citādi kā ar noraidījumu, un tomēr viņai bija neveikli, it kā viņa būtu rīkojusies nelāgi.

—    Ak dievs, neiēnākot iekšā, tieši uz kāpnēm, — viņa izmisusi teica, pievērsdamas svētbildītei, kas karājās virs gultas galvgaļa, — un nemaz neizrādīja uzmanību agrāk, bet uzreiz kaut kā dīvaini, neparasti…

Vientulībā ar katru stundu viņas nemiers auga augumā, un viņai vienai nebija pa spēkam tikt ar šo smago sajūtu galā. Vajadzēja, lai kāds viņu uzklausītu un pasacītu, ka viņa rīkojusies pareizi. Tomēr nebija neviena, ar ko parunāt. Mātes viņai jau sen vairs nebija, tēvu viņa uzskatīja par dīvainu cilvēku un nevarēja ar viņu runāt nopietni. Viņš apgrūtināja meitu ar saviem untumiem, pārmērīgo jūtelību un nenoteiktajiem žestiem; vajadzēja tikai ielaisties ar viņu sarunā, kad viņš tūlīt sāka runāt pats par sevi. Arī lūgsnas laikā viņa nebija pilnīgi atklāta, jo droši nezināja, kas viņai īstenībā būtu jālūdz no dieva.

Pasniedza patvāri. Jūlija Sergejevna, ļoti bāla, nogurusi, ar nevarīgu izskatu, iznāca ēdamistabā, uzlēja tēju — tas bija viņas pienākums — un ielēja glāzi tēvam. Sergejs Borisičs savos garajos svārkos pāri ceļgaliem, sarkans, nesasukājies, sabāzis rokas kabatās, staigāja pa ēdamistabu, nevis no viena stūra uz otru, bet kā pagadās, it kā zvērs sprostā. Apstājas pie galda, ar apetīti nodzer no glāzes un atkal staigā un visu laiku kaut ko domā.

—    Mani šodien bildināja Laptevs, — Jūlija Sergejevna teica un nosarka.

Ārsts uzlūkoja viņu un it kā nesaprata.

—    Laptevs? — viņš jautāja. — Panaurovas brālis?

Viņš mīlēja meitu; bija iespējams, ka agri vai vēlu viņa apprecēsies un pametīs tēvu, bet viņš centās par to nedomāt. Viņu biedēja vientulība, un nez kāpēc likās — ja viņš šai lielajā namā paliks viens pats, viņu ķers trieka, taču viņam netikās par to runāt atklāti.

—    Nekas, ļoti priecājos, — viņš sacīja un paraustīja plecus. — No sirds apsveicu tevi. Tagad, tev par lielu prieku, tev radusies lieliska izdevība šķirties no manis. Un es pilnīgi saprotu tevi. Dzīvot pie veca tēva, slima, pusārprātīga cilvēka, tavos gados vajag būt ļoti grūti. Es tevi ļoti labi saprotu. Un, ja es drīzāk nosprāgtu un ja mani parautu velni, visi priecātos. No sirds apsveicu.

—    Es viņu noraidīju.

Ārstam kļuva vieglāk ap sirdi, tomēr viņš vairs nespēja apstāties un turpināja:

—    Es brīnos, sen jau brīnos, kāpēc mani līdz šim nav ietupinājuši trako namā. Kāpēc man mugurā šie svārki, nevis trako krekls? Es vēl ticu taisnībai, labsirdībai, esmu muļķa ideālists, bet vai tad mūsu laikos tas nav ārprāts? Un kā man atbild uz manu taisnību, uz manu godīgo izturēšanos? Mani gandrīz vai nomētā akmeņiem un apceļ. Pat tuvi radi cenšas tikai sēdēt man uz kakla, velns mani rāvis, veco stulbeni…

—    Ar jums nav iespējams cilvēciski runāt! — Jūlija teica.

Viņa strauji piecēlās no galda un aizgāja uz savām istabām ļoti nikna, atcerēdamās, cik bieži tēvs mēdza būt pret viņu netaisns. Taču pēc maza brītiņa viņai jau bija tēva žēl, un, kad viņš devās uz klubu, Jūlija pavadīja tēvu lejā un pati aizslēdza durvis. Bet ārā bija nelāgs, nemierīgs laiks; durvis trīcēja no vēja brāzmām, priekšnamā pūta no visām pusēm — gandrīz nodzisa svece. Savās telpās augšā Jūlija apstaigāja visas istabas un pārmeta krustus visiem logiem un durvīm; vējš gaudoja, un šķita — kāds staigā pa jumtu. Nekad agrāk nebija tik drūmi, nekad viņa nebija jutusies tik vientuļa.

Viņa noprasīja sev, vai rīkojusies labi, noraidot cilvēku tikai tāpēc, ka viņai nepatīk tā āriene. Tiesa, tas nav mīlams cilvēks un saistīties ar viņu nozīmētu uz visiem laikiem atvadīties no saviem sapņiem, saviem jēdzieniem par laimi un laulības dzīvi, bet vai viņa kādreiz sastaps to, par ko sapņo, vai iemīlēs? Viņai jau divdesmit viens gads. Līgavaiņu pilsētā nav. Viņa iedomājās visus pazīstamos vīriešus — ierēdņus, pedagogus, virsniekus, daži no tiem bija jau precējušies, un viņu ģimenes dzīve pārsteidza ar savu tukšumu un garlaicību, citi bija neinteresanti, bāli, ne visai gudri, netikumiski. Laptevs turpretim, lai nu kā, ir maskavietis, beidzis universitāti, runā franciski; viņš dzīvo galvaspilsētā, kur daudz gudru, cēlu, ievērojamu cilvēku, kur daudz kustības, lieliski teātri, mūzikas vakari, teicamas šuvējas, konditorejas . .. Svētajos rakstos sacīts, ka sievai būs mīlēt savu vīru, un romānos mīlestībai piešķir milzu nozīmi, bet vai tas nav pārspīlēts? Vai tarl bez mīlestības nav iespējama ģimenes dzīve? Saka taču, ka mīlestība ātri pārejot un paliekot tikai pieradums un ka pats ģimenes dzīves mērķis neesot vis mīlestība, neesot laime, bet pienākumi, piemēram, bērnu audzināšana, saimniecības rūpes un tā tālāk. Un ari svētajos rakstos varbūt domāta mīlestība uz vīru kā savu tuvāko, cieņa pret viņu, iecietība.

Nakti Jūlija Sergejevna uzmanīgi noskaitīja vakara lūgsnas, tad nometās ceļos un, piespiedusi rokas pie krūtīm, raudzīdamās lampadas guntiņā, izjusti teica:

—   Apskaidro jel mani, dievmāte! Apskaidro, ak kungs!

Viņai savā mūžā bija gadījies sastapt padzīvojušas jaunavas, nabadzīgas un nenozīmīgas, kas rūgti sūrojās un izteica nožēlu, ka reiz noraidījušas savus līgavaiņus. Vai ar viņu nenotiks tas pats? Varbūt iet klosterī vai par žēlsirdīgo māsu?

Viņa izģērbās un apgulās gultā, pārmetot krustu sev un gaisam ap sevi. Pēkšņi gaitenī spalgi un žēlīgi nošķinda zvans.

—    Ak mans dievs! — viņa noteica, sajuzdama, ka šis zvans slimīgi uzbudinājis visu augumu. Viņa gulēja un visu laiku domāja par to, cik šai provinces dzīvē maz notikumu, cik tā vienmuļa un tai pašā laikā nemierīga. Ik brīdi jāsaraujas, no kaut kā jābaidās, jāskaišas vai jājūtas vainīgai, un nervi galu galā sagandējas tiktāl, ka bail pavērties no segas apakšas.

Pēc pusstundas atkal atskanēja zvans un tikpat spalgs. Laikam kalpotāji gulēja un nedzirdēja. Jūlija Sergejevna aizdedza sveci un drebēdama, skaizdamās uz kalpotājiem, sāka ģērbties, un, kad saģērbusies izgāja gaitenī, lejā istabene jau slēdza durvis ciet.

— Domāju, ka kungs, bet bija atbraukuši sakarā ar slimnieku, — viņa sacīja.

Jūlija Sergej evna atgriezās guļamistabā. Viņa izņēma no kumodes kārtis un nolēma — ja labi sajauks un tad pārcels un ja apakšā būs sarkanā kārts, tas nozīmēs jā, tas ir, jāpieņem Lapteva bildinājums, ja turpretim melnā, tad nē. Apakšējā kārts bija pīķa desmitnieks.

Tas viņu nomierināja, viņa aizmiga, taču no rīta atkal vairs nebija ne jā, ne nē, un viņa domāja par to, ka tagad var, ja grib, grozīt savu dzīvi. Domas viņu nogurdināja, viņa iztvīka un jutās slima, tomēr, kad pulkstenis gāja jau uz divpadsmitiem, apģērbās un devās apmeklēt Ņinu Fjodorovnu. Viņai gribējās redzēt Laptevu: varbūt tagad viņš liksies glītāks; varbūt viņa līdz šim kļūdījusies . ..

Viņai bija grūti iet pret vēju, viņa tikko varēja paiet, turēdama abām rokām cepuri, un aiz putekļiem nekā neredzēja.

IV

Iegājis pie māsas un negaidot ieraudzījis Jūliju Sergejevnu, Laptevs atkal izjuta, ka ir pretīgs un atrodas pazemojošā stāvoklī. Viņš secināja — ja viņa pēc vakardienas var tik viegli ierasties pie māsas un satikties ar viņu, Laptevu, tas nozīmē, ka viņu neievēro vai uzskata par pilnīgu nulli. Taču, kad viņš apsveicinājās ar Jūliju Sergejevnu, viņa bāla un bēdīga uzlūkoja Laptevu; viņš saprata, ka arī viņa cieš.

Viņa bija savārgusi. Pasēdēja īsu brītiņu, kādas desmit minūtes, un sāka atvadīties. Un aizejot pateica Laptevam:

— Pavadiet mani uz mājām, Aleksej Fjodorič.

Pa ielu viņi gāja klusēdami, pieturēdami cepures, un viņš, ejot aiz muguras, centās pasargāt Jūliju Sergejevnu no vēja. Šķērsieliņā bija rāmāk, un te viņi abi gāja līdzās.

—    Ja es vakar biju nelaipna, piedodiet, — viņa iesāka, un balss viņai ietrīcējās, it kā viņa taisītos raudāt. — Tā ir tāda mocība! Visu nakti neesmu gulējusi.

—    Bet es lieliski gulēju visu nakti, — Laptevs sacīja, viņā neraudzīdamies, — tomēr tas nenozīmē, ka man būtu labi. Mana dzīve izpostīta, esmu dziļi nelaimīgs un pēc jūsu vakardienas noraidījuma staigāju kā saindēts. Vissmagākais lika pateikts vakar, šodien es jūsu klātbūtnē vairs nejūtos samulsis un varu runāt skaidri un gaiši. Es jūs mīlu vairāk nekā māsu, vairāk nekā nelaiķi māti… Bez māsas un bez mātes es varēju dzīvot un dzīvoju, bet dzīvot bez jums — tas man ir bezjēdzīgi, es nevaru …

Arī tagad, kā parasti, viņš uzminēja viņas nodomus. Viņš saprata, ka Jūlija Sergejevna grib turpināt vakardienas sarunu un tikai tādēļ lūgusi viņu pavadīt, un tagad ved uz savām mājām. Bet ko viņa var vēl piebilst pie sava noraidījuma? Ko jaunu viņa izdomājusi? No visa, no skatieniem, no smaida un pat no tā, kā viņa, ejot līdzās, tur galvu un plecus, viņš redzēja, ka Jūlija Sergejevna joprojām viņu nemīl, ka viņš tai svešs. Ko tad viņa grib vēl sacīt?

Ārsts Sergejs Borisičs bija mājās.

—    Laipni lūdzu, ļoti priecājos redzēt jūs, Fjodor Aleksejič, — viņš teica, sajaukdams vārdu un tēva vārdu. — Ļoti priecājos, ļoti priecājos.

Agrāk viņš nebija tik vēlīgs, un Laptevs secināja, ka ārstam viņa bildinājums jau zināms; arī tas viņam nepatika. Viņš tagad sēdēja viesistabā, un šī istaba likās dīvaina ar savu nabadzīgo, mietpilsonisko iekārtu, savām sliktajām gleznām, un, kaut arī tur bija atzveltņi un milzīga lampa ar abažūru, tomēr tā atgādināja neapdzīvotu telpu, plašu šķūni, un bija skaidri redzams, ka šai istabā var justies kā mājās vienīgi tāds cilvēks kā ārsts; otru istabu, kas bija gandrīz divreiz lielāka, sauca par zāli, un te stāvēja tikai krēsli kā deju zālē. Un Laptevu, kamēr viņš sēdēja viesistabā un sarunājās ar ārstu par savu māsu, sāka mocīt aizdomas. Vai ne tādiļ Jūlija Sergejevna apmeklējusi viņa māsu Ņinu un pēc tam atvedusi Laptevu šurp, lai pavēstītu, ka pieņem viņa bildinājumu? Ai, cik tas drausmīgi, bet visdrausmīgāk, ka viņa dvēsele spējīga uz šādām aizdomām. Viņam ienāca prātā, ka vakar vakarā un naktī tēvs un meita ilgi apspriedušies, varbūt ilgi strīdējušies un tad vienojušies, ka Jūlija rīkojusies vieglprātīgi, atsakot bagātam cilvēkam. Viņa ausīs pat skanēja vārdi, kādus šādos gadījumos vecāki mēdz sacīt:

«Tiesa, tu viņu nemīli, taču padomā, cik daudz laba vari darīt!»

Ārsts devās pie slimniekiem. Laptevs gribēja aiziet ar viņu reizē, bet Jūlija Sergejevna sacīja:

—    Palieciet, es jūs lūdzu.

Viņa bija nomocījusies, zaudējusi drosmi un tagad iegalvoja sev, ka noraidīt kārtīgu, labu cilvēku, kas viņu mīl, tikai tāpēc, ka tas nepatīk, it sevišķi, ja ar šo laulību rodas iespēja pārveidot savu dzīvi — savu skumīgo, vienmuļo, dīko dzīvi, kad jaunība aiziet un nākotnē nav paredzams nekas gaišāks, noraidīt šādos apstākļos ir neprāts, untums un kaprīze, par to dievs var pat sodīt.

Tēvs aizgāja. Kad viņa soļi apklusa, Jūlija Sergejevna piepeši nostājās Lapteva priekšā un teica apņēmīgi, turklāt briesmīgi nobālēdama:

—    Es vakar ilgi domāju, Aleksej Fjodorič … Es pieņemu jūsu bildinājumu.

Viņš noliecās un noskūpstīja viņas roku, viņa neveikli saltām lūpām noskūpstīja Lapteva galvu. Viņš juta, ka šai mīlas atklāsmē trūkst galvenā — viņas mīlas un ir daudz lieka, viņam gribējās iekliegties, aizbēgt, tūdaļ aizbraukt uz Maskavu, taču viņa stāvēja tuvu, likās tik daiļa, un Laptevu pēkšņi pārņēma kaisle, viņš aptvēra, ka spriedelēt jau par vēlu, kvēli apskāva Jūliju Sergejevnu, piekļāva pie krūtīm un, kaut ko murminot, uzrunāja ar tu, skūpstīja uz kakla, tad vaiga, uz galvas . . .

Viņa atkāpās pie loga, baidīdamās šo glāstu, un abi jau nožēloja, ka izskaidrojušies, un abi sev mulsi vaicāja:

«Kāpēc tas notika?»

—    Kaut jūs zinātu, cik esmu nelaimīga! — viņa izteica, rokas žņaudzīdama.

—    Kas jums kait? — viņš jautāja, pieiedams viņai klāt un arī žņaudzīdams rokas. — Mana dārgā, dieva dēļ, sakiet — kas ir? Bet tikai patiesību, lūdzu, tikai patiesību!

—    Nepievērsiet uzmanību, — viņa sacīja un ar varu pasmaidīja. — Apsolu jums, ka būšu uzticīga, paļāvīga sieva … Atnāciet šovakar.

Sēdēdams pēc tam pie māsas un lasīdams vēsturisku romānu, viņš atcerējās visu to un jutās aizvainots, ka uz viņa lieliskajām, skaidrajām, dziļajām jūtām atbildēts tik nenozīmīgi. Viņu nemīl, bet viņa bildinājumu pieņem droši vien tikai tāpēc, ka viņš bagāts, tas ir, augstāk viņā novērtēts tas, ko viņš pats sevī vērtē viszemāk. Var pieļaut, ka Jūlija, tik skaidra un dievticīga sieviete, ne reizes nav domājusi par naudu, bet viņa taču nemīl Laptevu, nemīl, un, acīm redzot, viņai bijis aprēķins, varbūt ne gluži apsvērts, neskaidrs, tomēr aprēķins. Ārsta nams viņam pretīgs ar savu mietpilsonisko iekārtu, pats ārsts šķiet nožēlojams, tukls sīkstulis, kaut kāds operetisks Korneviļas zvanu Gaspārs, pats Jūlijas vārds jau skan vulgāri. Viņš iztēlojās, kā ar savu Jūliju ies pie altāra, īstenībā abi pavisam nepazīstami savā starpā, bez mazākās jūtu kripatas no viņas puses, it kā viņus būtu kopā savedusi preciniece, un viņam tagad atliek tikai viens mierinājums, tikpat banāls kā pati šī laulība, mierinājums, ka viņš nav pirmais un nav pēdējais, ka tā apprecas tūkstošiem cilvēku un ka Jūlija ar laiku, kad labāk viņu iepazīs, varbūt arī iemīlēs.

—    Romeo un Jūlija! — aizverot grāmatu viņš teica un iesmējās. — Es, Ņina, esmu Romeo. Vari mani apsveikt, es šodien bildināju Jūliju Belavinu.

Ņina Fjodorovna domāja, ka viņš joko, bet tad noticēja un apraudājās. Šī jaunā ziņa viņai nepatika.

—    Nekas, apsveicu, — viņa sacīja. — Bet kāpēc tik piepeši?

—    Nē, tas nav piepeši. Tas ilgst kopš marta, tikai tu

nekā nemanīji … Es iemīlejos jau martā, kad iepazinos ar viņu tepat, tavā istabā.

—     Un es domāju, ka tu apprecēsies ar kādu mūsējo, maskavieti, — brītiņu klusējusi, Ņina Fjodorovna noteica. — Mūsu aprindu meitenes būs vienkāršākas. Taču galvenais, Aļoša, kaut tu būtu laimīgs, tas ir pats galvenais. Mans Grigorijs Nikolajičs mani nemīlēja, un, nav iespējams noslēpt, tu redzi, kā mēs dzīvojam. Protams, ikkatra sieviete var tevi iemīlēt tavas labsirdības un gudrības dēļ, taču Juļečka ir institūta audzēkne un muižniece, viņai ar gudrību un labsirdību nepietiek. Viņa ir jauna, bet tu pats, Aļoša, neesi vairs jauns un neesi skaists.

Lai mīkstinātu beidzamos vārdus, viņa noglaudīja brālim vaigu un sacīja:

—    Tu neesi skaists, bet esi ļoti jauks.

Viņa uztraucās, tā ka pat vaigos parādījās viegls sārtums, un aizrautīgi runāja par to, vai būs pieklājīgi, ja viņa svētīs Aļošu ar svētbildi; viņa taču ir vecākā māsa un aizstāj viņam māti; un visu laiku centās pārliecināt savu bēdīgo brāli, ka jānosvin kāzas, kā nākas, svinīgi un līksmi, lai ļaudis neaprunā.

Pēc tam viņš sāka ierasties pie Belaviniem kā līgavainis reizes trīs četras dienā, un viņam vairs neiznāca laika nomainīt Sašu un lasīl vēsturisko romānu. Jūlija pieņēma viņu savās divās istabās, attālu no viesistabas un tēva kabineta, un tās viņam ļoti patika. Tur bija tumšas sienas, kaklā stāvēja svētbilžu skapītis; smaržoja pēc labām smaržām un lampadu eļļas. Viņa dzīvoja visattālākajās istabās, viņas gultai un tualetes piederumiem bija priekšā aizslietņi, durtiņas grāmatu skapī no iekšpuses aizsegtas ar zaļu aizkariņu, viņa staigāja savās telpās pa paklājiem, un soļi nepavisam nebija dzirdami, — no tā viņš secināja, ka Jūlijai ir noslēgts raksturs un ka viņai patīk klusa, mierīga, savrupa dzīve. Mājās viņu vēl uzskatīja par nepilngadīgu, viņai nebija pašai savas naudas, un dažkārt pastaigu laikā viņai bija jāsamulst, ka nav klāt ne kapeikas naudas. Tērpiem un grāmatām lēvs viņai izsniedza mazliet, ne vairāk par simt rubļiem gadā. Arī pašam ār

stam diez vai bija nauda, kaut gan prakse laba. Ik vakaru viņš klubā spēlēja kārtis un allaž zaudēja. Bez tam savstarpējā kredītbiedrībā viņš pirka namus ar parāda pārvedumu un tos izīrēja; īrnieki viņam maksāja nekārtīgi, bet viņš apgalvoja, ka šīs operācijas ar namiem esot ļoti izdevīgas. Savu māju, kur viņš dzīvoja kopā ar meitu, viņš ieķīlāja un par šo naudu nopirka neapbūvētu vietu, un jau sāka celt tur lielu divstāvu namu, lai to ieķīlātu.

Laptevs tagad dzīvoja kā pa miglu, it kā tas nebūtu viņš, bet viņa līdzinieks, un darīja daudz ko tādu, ko nebūtu uzdrošinājies darīt agrāk. Viņš reizes trīs devās ar ārstu uz klubu, ēda kopā vakariņas un pats piedāvāja viņam būvei naudu; viņš pat ieradās pie Panaurova otrā dzīvoklī. Panaurovs aicināja viņu pie sevis pusdienās, un Laptevs bez apdomāšanās piekrita. Viņu sagaidīja gadus trīsdesmit piecus veca dāma, gara un kalsnēja, mazliet iesirma, ar melnām uzacīm, kā redzams, viņa nebija krieviete. Sejā bija balti pūdera plankumi, viņa saldeni smaidīja un strauji paspieda roku — uz baltajām rokām nošķinda rokas sprādzes. Laptevam likās — viņa tā smaida tāpēc, lai slēptu no citiem un pati no sevis, ka ir nelaimīga. Viņš redzēja arī divas piecu un triju gadu vecas meitenes, kas bija līdzīgas Sašai. Pusdienās pasniedza piena zupu, aukstu teļa gaļu ar burkāniem un šokolādi, — tas bija salkani un negaršīgi, toties uz galda mirdzēja zelta dakšiņas, flakoni ar sojas mērci un Kajenas pipariem, ārkārtīgi acīs krītoša menāža, zelta pipartrauks.

Tikai tad, kad bija paēsta piena zupa, Laptevs atģida, cik īstenībā bijis netaktiski, ka viņš nācis šurp pusdienās. Dāma bija samulsusi, visu laiku smaidīja, rādīdama zobus, Panaurovs zinātniski skaidroja, kas ir iemīlēšanās un kā tā rodas.

— Te mums darīšana ar vienu no elektrības parādībām, — viņš runāja franciski, pievērsies dāmai. — Katra cilvēka ādā ir mikroskopiski dziedzerīši, kuros slēpjas strāvas. Ja jūs satiekaties ar personu, kurai strāvas paralēlas jūsējām, tad tā ir mīla.

Kad Laptevs pārnāca mājās un māsa jautāja, kur

viņš bijis, viņam kļuva neveikli, un viņš neka neatbildēja.

Visu laiku līdz kāzām viņš jutās kā uz nepareiza ceļa. Viņa mīla kļuva jo dienas spēcīgāka, un Jūlija viņam šķita poētiska un cildena, taču abpusējas mīlas nebija, būtībā bija tā, ka viņš pirka un viņa pārdevās. Reizēm pārdomādams viņš krita izmisumā un jautāja sev: vai nebēgt? Viņš nevarēja vairs gulēt augām naktīm un visu laiku domāja par to, kā pēc kāzām Maskavā satiksies ar kundzi, ko savās vēstulēs draugiem dēvēja par «personu», un kā viņa tēvs un brālis, smaga rakstura cilvēki, izturēsies pret viņa precībām ar Jūliju. Viņš baidījās, ka tēvs, sastopoties pirmoreiz, ar Jūliju, pateiks viņai kādu rupjību. Bet ar brāli Fjodoru pēdējā laikā notika kaut kas savāds. Savās garajās vēstulēs viņš rakstīja, cik svarīga ir veselība, kā slimības ietekmē cilvēka psihisko stāvokli, rakstīja, kas ir reliģija, bet ne vārda par Maskavu, par darīšanām. Šīs vēstules kaitināja Laptevu, un viņam likās — brāļa raksturs mainās uz Jauno pusi.

Kāzas bija septembrī. Laulības notika Pētera un Pāvila baznīcā pēc pusdienas dievkalpojuma, un tai pašā dienā jaunais pāris aizbrauca uz Maskavu. Kad Laptevs un viņa sieva melnā tērpā ar trēnu, pēc izskata ne vairs jaunava, bet īsta dāma, atvadījās no Ņinas Fjodorovnas, visa slimnieces seja sašķiebās, taču sausajās acīs neparādījās neviena asara. Viņa teica:

—Ja, dievs nedod, es nomirstu, ņemiet pie sevis manas meitenes.

—    Ai, apsolu jums! — Jūlija Sergejevna atbildēja, un arī viņai sāka nervozi raustīties lūpas un plakstiņi.

—    Es atbraukšu pie tevis oktobri, — Laptevs aizkustināts sacīja. — Veseļojies, mana dārgā.

Viņi brauca atsevišķā kupejā. Abiem bija skumji un neveikli. Viņa sēdēja stūrītī, cepuri nenoņēmusi, un izlikās, it kā snaustu, bet viņš gulēja viņai pretim uz dīvāna, un viņu satrauca dažādas domas: par tēvu, par «personu», par to, vai Jūlijai patiks viņa Maskavas dzīvoklis. Un, noraugoties sievā, kas viņu nemīlēja, viņš sērīgi domāja: «Kāpēc tas notika?»

Lapteviem Maskavā piederēja vairumtirdzniecības galantērijas uzņēmums: viņi tirgojās ar bārkstīm, prievītēm, agramantu, kokvilnas adāmdiegiem, pogām un tā tālāk. Kopienākums sasniedza divus miljonus gadā; kāda turpretim bija skaidrā peļņa, neviens, atskaitot veco, nezināja. Dēli un komiji aplēsa šo peļņu aptuveni uz trīssimt tūkstošiem un izteicās, ka tie būtu par kādiem simt tūkstošiem lielāki, ja vecais «nešķaidītos», tas ir, nepiešķirtu kredītu, kam pagadās; beidzamo desmit gadu laikā bezcerīgo vekseļu vien bija uzkrājies ap miljonu, un vecākais pārdevējs, kad sākās runa par to, piemiedza aci un teica vārdus, kuru nozīme ne visiem bija skaidra:

— Psiholoģiskās gadsimta sekas.

Galvenās tirdznieciskās operācijas notika pilsētas tirgū, telpā, ko dēvēja par noliktavu. Ieeja noliktavā bija no pagalma, kur vienmēr valdīja krēsla, oda pēc mašas un smago pajūgu zirgi ar pakaviem dauzīja asfaltu. Arēji ļoti necilās, ar dzelzi apkaltās durvis no pagalma veda istabā ar sienām, kas bija aprakstītas ar ogli, aiz mitruma kļuvušas brūnas un ko apgaismoja šaurs logs ar dzelzs režģiem, tālāk pa kreisi bija otra istaba, lielāka un tīrāka, ar čuguna krāsniņu un diviem galdiem, taču arī te bija cietuma logs: tas bija kantoris, un no šejienes pa šaurām akmens kāpnēm varēja nokļūt otrajā stāvā, kur atradās galvenā telpa. Tā bija diezgan liela istaba, tomēr pastāvīgās krēslas, zemo griestu un šaurības dēļ, kam cēlonis bija kastes, saiņi un ļaudis, kas šaudījās šurp un turp, telpa svešam cilvēkam likās tikpat neizskatīga kā abas apakšējās. Augšā un arī kantorī plauktos stāvēja preces baķos, saiņos un papes kārbās, to izvietošanā nevarēja redzēt ne kārtības, ne glītuma, un, ja šur tur papīra saiņu caurumos nerēgotos gan koši sarkani diegi, gan pušķi, gan bārkstu gali, uzreiz nebūtu iespējams nojēgt, ar ko šeit tirgojas. Uzmetot skatienu šiem saburzītajiem papīra saiņiem un šīm kārbām, nevarēja ticēt, ka par tādiem niekiem ieņem miljonus un ka šeit noliktavā ik dienas nodarbināti piecdesmit cilvēki, neskaitot pircējus.

Kad nākamajā dienā pēc ierašanās Maskavā Laptevs pusdienas laikā ienāca noliktavā, arteļa vīri, iesaiņojot preces, tik skaļi dauzīja pa kastēm, ka pirmajā istabā un kantorī neviens nedzirdēja, ka viņš ienācis; pa kāpnēm lejup devās pazīstams pastnieks ar vēstuļu kaudzīti rokā, tas viebās aiz trokšņa un ari nepamanīja viņu. Pirmais, kas viņu augšā sastapa, bija brālis Fjodors Fjodoričs, tas tik ļoti līdzinājās viņam, ka viņus uzskatīja par dvīņiem. Sī līdzība pastāvīgi atgādināja Laptevam viņa paša izskatu, un tagad, redzot savā priekšā sārtu neliela auguma cilvēku ar plāniem matiem uz galvas, ar vājiem, neizskatīgiem gurniem, ārēji tik neinteresantu un neinteliģentu, viņš sev jautāja: «Vai tiešām es arī esmu tāds?»

—    Kā es priecājos tevi redzēt! — iesaucās Fjodors, skūpstīdamies ar brāli un cieši spiezdams viņam roku.

—    Ar nepacietību gaidīju tevi ik dienas, mans mīļais. Tiklīdz tu atrakstīji, ka precies, mani sāka mocīt ziņkāre, un esmu arī noilgojies, brāl. Pats vari saprast, pusgadu neesam redzējušies. Kas jauns? Ņinai nav labi? Nepavisam?

—    Nepavisam nav labi.

—    Dieva griba, — Fjodors nopūtās. — Nu, un tava sieva? Droši vien skaistule? Es viņu jau mīlu, jo viņa taču iznāk man māšelīte. Kopīgi viņu lutināsim.

Parādījās Laptevam sen pazīstamā, platā, sakumpusī viņa tēva Fjodora Stepaniča mugura. Vecais sēdēja līdzās letei uz ķeblīša un sarunājās ar pircēju.

—    Papiņ, dievs mūs iepriecina! — Fjodors iesaucās.

—   Brālis atbraucis!

Fjodoram Stepaničam bija garš, ārkārtīgi spēcīgs augums, un, par spīti saviem astoņdesmit gadiem un grumbām, viņš vēl arvien izskatījās veselīgs un stiprs. Viņš runāja smagā, sulīgā, dūcošā basa balsī, kas plūda no viņa krūtīm kā no mucas. Vecais vīrs pīpēja cigārus, skuva bārdu, un viņam bija kā zaldātam apcirptas ūsas. Tā kā Fjodoram Stepaničam vienmēr likās karsts, noliktavā un mājās ikkatrā gadalaikā viņš staigāja ērtos audekla svārkos. Nesen viņam bija noņemta katarakta, viņš vāji redzēja un vairs nenodarbojās ar veikala darīšanām, tikai runājās un dzēra tēju.

Laptevs noliecās un noskūpstīja viņam roku, pēc tam lūpas.

—   Sen neesam redzējušies, cienītais kungs, — vecais teica. — Sen gan. Nu, vai var apsveikt ar likumīgu laulību? Nu, ņem par labu, apsveicu.

Un viņš sniedza lūpas skūpstam. Laptevs pieliecās un noskūpstīja.

—    Vai tad arī savu jaunkundzi atvedi? — vecais vaicāja un, nenogaidot atbildi, sacīja, pievēršoties pircējam: — Ar šo paziņoju jums, papiņ, ka noslēdzu laulību ar tādu un tādu jaunavu. Jā. Bet izlūgties papiņa svētību un padomu, tas nav paredzēts. Tagad viņi visu pēc sava prāta. Kad es precējos, man bija pāri četrdesmitiem, taču kritu tēvam pie kājām un lūdzu padomu. Tagad vairs tā nav.

Vecais bija priecīgs, ka dēls ieradies, bet atzina par nepieklājīgu viņu apmīļot un kaut kā izrādīt savu prieku. Viņa balss, izteiksmes veids un «jaunkundze» iedvesa Laptevam to nelāgo omu, kāda viņu ik reizes pārņēma noliktavā. Te katrs sīkums viņam atgādināja pagātni, kad viņu pēra un spieda gavēt; viņš zināja, ka arī tagad zēnus sit un sadauza viņiem degunus līdz asinīm un, kad šie zēni izaugs, arī paši sitīs. Viņam pietika uzkavēties noliktavā minūtes piecas, lai sāktu likties, ka viņu tūdaļ nolamās vai iezvels pa degunu.

Fjodors uzsita pircējam uz pleca un pateica brālim:

—    Te, Aļoša, stādu priekšā — mūsu Tambovas maizes tēvs Grigorijs Timofejičs. Tīrā priekšzīme mūslaiku jaunatnei: jau sestais desmits, bet viņam ir vēl zīdaiņi.

Komiji iesmējās, un arī pircējs, izkāmējis večuks ar bālu seju, sāka smieties.

—   Daba pāri parastajai darbībai, — vecākais pārdevējs, kas stāvēja turpat aiz letes, piebilda. — Kur ticis iekšā, no turienes arī nāks ārā.

Vecākais pārdevējs, garš, gadu piecdesmit vecs vīrs ar tumšu bārdu, brillēm un zīmuli aiz auss, parasti mēdza izsacīt savas domas neskaidri, attāliem noģidumiem, un no viņa viltīgā smaida bija redzams, ka viņš saviem vārdiem piešķir īpašu, izsmalcinātu nozīmi. Savu valodu viņam tikās aizplīvurot ar vārdiem, kas bija aizgūti no grāmatām un ko viņš saprata pēc sava prāta, arī daudzus parastus vārdus viņš bieži lietoja ne tādā nozīmē, kāda tiem piemita. Piemēram, vārdu «turklāt». Kad viņš izsacīja kādu kategorisku domu un negribēja, ka viņam runā pretim, viņš izstiepa uz priekšu labo roku un noteica:

—    Turklāt!

Un visapbrīnojamākais bija tas, ka viņu ļoti labi saprata pārējie pārdevēji un ari pircēji. Viņš, Ivans Vasiļjičs Počatkins, bija dzimis Kaširā. Tagad, apsveicot Laptevu, Počatkins izteicās:

—   Jums ir drosmes nopelns, jo sievietes sirds ir Šamils.

Otra svarīga persona noliktavā bija pārdevējs Makejičevs, tukls, solīds gaišmatis ar vaigubārdu un pilnīgi pliku galvvidu. Viņš piegāja Laptevam klāt un bijīgi, pusbalsī apsveica to:

—   Man ir tas gods … Tas kungs uzklausījis jūsu tēva lūgšanas. Paldies dievam.

Tad sāka nākt citi pārdevēji un apsveikt ar likumīgu laulību. Visi bija ģērbušies pēc modes un izskatījās pēc kārtīgiem, labi audzinātiem cilvēkiem. Viņi runājot uzsvēra burtu «o», izrunāja krievu «r» kā latīņu «g»; tā kā viņi gandrīz ik pēc pāris vārdiem galā lika «s», tad dažs labs viņu ātri izrunātais sveiciens izskanēja kā pātagas cirtiens pa gaisu — «žvisss».

Laptevam tas viss drīz vien apnika un gribējās uz mājām, bet aiziet bija neērti. Pieklājības pēc noliktavā vajadzēja uzkavēties vismaz divas stundas. Viņš atgāja nostāk no letes un sāka iztaujāt Makejičevu, vai vasara pagājusi sekmīgi, vai nav kas jauns, un tas atbildēja godbijīgi, neraugoties viņam acīs. Pelēkā blūzē ģērbies puisēns ar īsi apcirptiem matiem pasniedza Laptevam glāzi tējas bez apakštases; pēc maza brītiņa cits zēns, garām ejot, paklupa pret kasti un tik tikko nepakrita, — solīdajam Makejičevam seja pēkšņi kļuva drausma, ļauna, pārvērtās par nezvēra seju, un viņš uzkliedza zēnam:

—    Staigā kājām!

Pārdevēji priecājās, ka jaunais saimnieks apprecējies un beidzot atbraucis, viņi lūkojās ziņkāri un vēlīgi, un ikviens, garām ejot, uzskatīja par pienākumu godbijīgi pasacīt viņam ko patīkamu. Taču Laptevs bija pārliecināts, ka tas viss nav bez liekulības un viņam glaimo tāpēc, ka no viņa baidās. Viņš nekādi nespēja aizmirst, ka pirms gadiem piecpadsmit viens pārdevējs, psihiski saslimis, izskrēja uz ielas apakšveļā, basām kājām un, draudēdams pret saimnieku logiem ar dūri, kliedza, ka viņu nobeiguši; šo nabadziņu, kad viņš izveseļojās, ilgi izsmēja un viņam atgādināja, ka viņš uz saimniekiem kliedzis: «plantatori!» — nevis «ekspluatatori». Vispār kalpotājiem pie Lapteviem klājās ļoti slikti, par to jau sen runāja viss tirgus. Visļaunākais bija tas, ka vecais Fjodors Stepaničs attieksmē pret tiem pieturējās pie kaut kādas aziātu politikas. Tā nevienam nebija zināms, kādu algu saņem viņa mīluļi Počatkins un Makejičevs; viņi saņēma gadā ne vairāk par trim tūkstošiem, ieskaitot gratifikācijas, vecais turpretim izlikās, it kā maksātu viņiem pa septiņi; gratifikācijas ik gadu saņēma visi pārdevēji, taču slepeni, tāpēc tas, kas saņēma maz, aiz patmīlības bija spiests stāstīt, ka saņēmis daudz; neviens zēns nezināja, kad viņu paaugstinās par pārdevēju; neviens kalpotājs nezināja, vai saimnieks apmierināts ar viņu vai ne. Pārdevējiem nekas netika liegts tieši, un tāpēc viņi nezināja, kas atļauts, kas ne. Viņiem nebija liegts precēties, taču viņi neprecējās, bīdamies ar savu apprecēšanos pazaudēt saimnieka labvēlību un vietu. Viņiem bija atļauts saieties ar paziņām un tos apmeklēt, bet jau pulksten deviņos vakarā vārtus slēdza, un ik rītu saimnieks aizdomīgi aplūkoja visus kalpotājus un pārbaudīja, vai no kāda nenāk šņabja smaka: «Nu, uzpūt dvašu!»

It visos svētkos kalpotāju pienākums bija apmeklēt agro liturģiju un nostāties baznīcā tā, lai viņus visus redzētu saimnieks. Stingri tika ievēroti gavēņi. Svinīgajās dienās, piemēram, saimnieka vai viņa ģimenes locekļa vārda dienā, pārdevēju pienākums bija savākt naudu un pasniegt saldo pīrāgu no Fleja vai albumu. Viņi dzīvoja Pjatņickas ielas nama apakšstāvā un piebūvē, pa trim četriem vienā istabā, un pusdienās ēda no kopējas bļodas, kaut gan katram priekšā stāvēja šķīvis. Ja kāds no saimniekiem iznāca pie viņiem pusdiēnu laikā, viņi visi piecēlās.

Laptevs apzinājās, ka vienīgi vecā audzināšanas samaitātie ļaudis varēja nopietni uzskatīt viņu par labvēli, pārējie turpretim redzēja viņā ienaidnieku un «plantatoru». Tagad, pēc pusgada prombūtnes, viņš nemanīja pārmaiņas uz labo pusi; bija pat kaut kas jauns, kas nevēstīja nekā laba. Brālis Fjodors, agrāk kluss, iejūtīgs un ārkārtīgi delikāts, tagad ļoti nodarbināts un izdarīgs cilvēks, ar zīmuli aiz auss skraidīja pa noliktavu, uzsizdams pircējiem uz pleca un uzkliegdams pārdevējiem: «Draugi!» Kā redams, viņš tēloja kādu lomu, un šai jaunajā lomā Aleksejs viņu nepazina.

Vecā vīra balss dūca nemitīgi. Aiz gara laika vecais pamācīja pircēju, kā jādzīvo un kā jāveic savi darījumi, un pie tam allaž minēja par piemēru pats sevi. Šo lielību, šo autoritatīvo, nomācošo toni Laptevs bija dzirdējis jau pirms desmit, piecpadsmit un divdesmit gadiem. Vecais dievināja sevi; pēc viņa vārdiem iznāca tā, ka savu nelaiķi sievu un tās tuviniekus viņš aplaimojis, bērnus apdāvinājis, pārdevējiem un kalpotājiem bijis labdaris, visu ielu un visus paziņas piespiedis mūžīgi lūgt dievu par sevi; lai ko viņš darījis, viss bijis ļoti labi un, ja cilvēkiem neveicas, tad tikai tāpēc, ka tie nav gribējuši paprasīt viņam padomu; bez viņa padoma nevar izdoties neviens pasākums. Baznīcā viņš arvien mēdza nostāties visiem priekšā un izteica pat piezīmes garīdzniekiem, kad tie, pēc viņa atziņas, nenoturēja dievkalpojumu tā, kā vajag, un pats domāja, ka dievam tas patīk, jo dievs viņu mīl.

Ap pulksten diviem noliktavā visi jau bija nodarbināti, atskaitot veco, kas joprojām dūca, Lai nestāvētu bez darba, Laptevs pieņēma no vienas meistarienes agramantu un atlaida viņu, tad uzklausīja pircēju, Vologdas tirgoni, un pavēlēja pārdevējam nodarboties ar to.

— Stingri, dod, ā! — skanēja no visām pusēm (noliktavā ar burtiem apzīmēja preču cenas un numurus). •— Er, ī, stingri!

Aizejot Laptevs atvadījās tikai no Fjodora.

—    Rīt ar sievu aizbraukšu uz Pjatņickas ielu, — viņš teica, — bet brīdinu, ja tēvs viņai pasacīs kaut vienu rupju vārdu, es ne minūtes tur nepalikšu.

—    Tu vēl vienmēr esi tāds pats, — Fjodors nopūtās. — Apprecējies, bet neesi mainījies. Vajag, brāl, būt iecietīgam pret vecu vīru. Tātad tas nozīmē — rīt ap pulksten vienpadsmitiem. Gaidīsim ar nepacietību. Brauc šurp tieši no liturģijas.

—    Es liturģiju neapmeklēju.

—    Nu, vienalga. Galvenais, ne vēlāk par vienpadsmitiem, lai pagūtu ir dievu pielūgt, ir kopā ieturēt brokastis. Sveicini māšelīti un noskūpsti rociņu. Man tāda nojauta, ka es viņu iemīlēšu, — Fjodors piebilda, pavisam sirsnīgi. — Apskaužu, brāl! — viņš uzsauca, kad Aleksejs jau kāpa lejā.

«Kālab gan viņš mūžīgi kaut kā kautrīgi velkas čokurā, it kā viņam liktos, ka ir kails?» Laptevs domāja, iedams pa Nikoļskas ielu un cenzdamies saprast Fjodorā notikušo pārmaiņu. «Pat valoda viņam it kā citāda k]uvusi: brāl, mīļo brāl, dievs žēlastību parādījis, pielūgsim dievu, — tieši kā Ščedrina Juduška.»

VI

Otrā dienā, svētdienā, pulksten vienpadsmitos viņš jau brauca ar sievu pa Pjatņickas ielu vieglā pajūgā ar vienu zirgu. Viņš baidījās no Fjodora Stepaniča izlēcieniem, un jau iepriekš viņam bija nepatīkami. Pēc divām vīra mājā pavadītajām naktīm Jūlija Sergejevna jau bija atzinusi savu laulību par kļūdu, nelaimi, un, ja būtu jādzīvo ar vīru nevis Maskavā, bet kādā citā pilsētā, viņa, šķiet, nepārciestu šīs šausmas. Taču Maskava viņu izklaidēja; ielas, nami un baznīcas viņai loti palika, un, ja varētu braukāt pa Maskavu šais skaistajās kamanās ar dārgiem zirgiem, braukāt augu dienu no rīta līdz vakaram un ļoti straujā braucienā ieelpot salto rudens gaisu, viņa varbūt nejustos tik nelaimīga.

Pie baltas, nesen apmestas divstāvu mājas kučieris pieturēja zirgu un sāka griezt pa labi. Šeit jau gaidīja.

Pie vārtiem stāvēja jaunos svārkos ģērbies sētnieks aijgstiem zābakiem un galošām kājās, kā arī divi gorodovoji; visa apkaime no ielas vidus līdz vārtiem un pagalmā līdz lievenēm bija svaigām smiltīm nokaisīta. Sētnieks noņēma cepuri, gorodovoji atdeva godu. Pie lievenēm ar ļoti nopietnu seju sagaidīja Fjodors.

—    Ļoti priecājos iepazīties, māšelīt, — viņš teica, skūpstīdams Jūlijai roku. — Laipni lūdzam.

Viņš veda Jūliju zem rokas pa kāpnēm augšā, tad pa gaiteni cauri kaut kādu vīriešu un sieviešu baram. Ari priekšnamā bija drūzma, smaržoja pēc vīraka.

—    Es jūs tūlīt iepazīstināšu ar mūsu tētiņu, — Fjodors pačukstēja svinīgajā kapa klusumā. — Cienīgs večukiņš, paler familias.

Lielā zālē pie dievkalpojumam sagatavota galda, acīm redzot, gaidot stāvēja Fjodors Stepaničs, garīdznieks ar kamilavku galvā un diakons. Vecais sniedza Jūlijai roku un neteica ne vārda. Visi klusēja. Jūlija samulsa.

Garīdznieks un diakons sāka ģērbties. Atnesa kvēpināmo trauku, no kura bira dzirkstis un vēdīja vīraka un ogļu smarža. Aizdedza sveces. Pārdevēji uz pirkstgaliem ienāca zālē un divās rindās nostājās gar sienu. Valdīja klusums, neviens pat neiekāsējās.

—    Svētī, ak valdniek, — diakons iesāka.

Dievkalpojums tika noturēts svinīgi, nekā neizlaižot,

un lasītas divas slavas dziesmas: vismaigākajam Jēzum un visusvētajai dievmātei. Koristi dziedāja tikai pēc notīm, ļoti ilgi. Laptevs ievēroja, kā pirmīt samulsa viņa sieva; kamēr lasīja slavas dziesmas un koristi visādos veidos atskaņoja trīskāršo «kungs, apžēlojies», viņš iekšēji saspringti gaidīja, ka nupat, nupat vecais atskatīsies un izsacīs kādu piezīmi, piemēram, «jūs neprotat pārmest krustu»; un viņš saīga: kam šis pūlis, kam visa šī ceremonija ar popiem un koristiem? Tas bija pārlieku tirgoņu garā. Tomēr, kad viņa kopā ar veco palika galvu zem evaņģēlija un pēc tam vairākkārt nometās ceļos, viņš saprata, ka Jūlijai tas patīk, un nomierinājās.

Dievkalpojuma beigās, dziedot «ilgu mūžu», garīdznieks lika noskūpstīt krustu vecajam un Aleksejam, bet, kad pienāca Jūlija Sergejevna, viņš aizsedza krustu ar roku un lika saprast, ka vēlas runāt. Koristiem pamāja, lai tie apklustu.

—    Pravietis Zāmuels, — garīdznieks iesāka, — ieradās Betlēmē pēc tā kunga pavēles, un tad pilsētas vecajie jautāja viņam ar-sirds drebēšanu: «Vai tu nāc ar mieru, ai gaišredzētāj?» Un pravietis sacīja: «Ar mieru, esmu nācis tam kungam upurēt, topiet svētīti un līksmojiet līdz ar mani.» Vai ari mēs, dieva kalpone Jūlija, jautāsim tev, vai tu nāc ar mieru šai namā? …

Jūlija saviļņojumā piesarka. Mācītājs pabeidzis deva viņai noskūpstīt krustu un sacīja jau gluži citādā balsī:

—    Tagad jāapprecina Fjodors Fjodoričs. Ir laiks.

Koristi sāka atkal dziedāt, ļaudis sakustējās, un iešal-

cās troksnis. Aizgrābtais vecais vīrs asaru pilnām acīm trīs reizes noskūpstīja Jūliju, pārmeta viņas sejai krustu un sacīja:

—    Tā ir jūsu māja. Man, vecam vīram, nekas nav vajadzīgs.

Pārdevēji vēlēja laimes un kaut ko teica, bet koristi dziedāja tik skaļi, ka nekas nebija sadzirdams. Tad ēda brokastis un dzēra šampanieti. Viņa sēdēja blakus vecajam, un viņš runāja ar viņu par to, ka nav labi dzīvot šķirti, jādzīvo kopā vienā mājā, bet dalīšana un nevienprātība noved līdz postam.

—    Es krāju, bet bērni tikai šķiež, — viņš teica. — Tagad dzīvojiet ar mani vienā mājā un krājiet. Man, vecam vīram, laiks atpūsties.

Jūlijas acu priekšā visu laiku rēgojās Fjodors, kas bija ļoti līdzīgs viņas vīram, taču kustīgāks un arī kautrīgāks; viņš šaudījās apkārt un bieži skūpstīja viņai roku.

—    Mēs, māšelīt, esam vienkārši cilvēki, — viņš sacīja, un viņam parādījās sarkani plankumi sejā. — Mēs dzīvojam vienkārši, pēc krievu paraduma, kā kristīgi cilvēki, māšelīt.

Kad viņi atgriezās mājās, Laptevs, būdams ļoti apmierināts, ka viss pagājis laimīgi un pretēji viņa gaidām nekas sevišķs nav noticis, teica sievai:

—    Tu brīnies, ka lielam, plecīgam tēvam tādi sīki bērni ar vājām krūtīm, kā es un Fjodors. Jā, bet tas tik saprotams! Tēvs apprecēja manu māti, kacl viņam bija četrdesmit pieci gadi, bet viņai tikai septiņpadsmit. Viņa bālēja un trīcēja, tēvam klātesot. Ņina piedzima pirmā, piedzima no samērā veselas mātes un tāpēc stiprāka un veselīgāka par mums; es un Fjodors turpretim bijām ieņemti un piedzimām, kad māte bija jau pastāvīgu baiļu novārdzināta. Atceros, tēvs sāka mani mācīt jeb vienkārši kaustīt, kad man vēl nebija pieci gadi. Viņš pēra mani ar žagariem, plēsa aiz ausīm, sita pa galvu, un es pamostoties ik rītu vispirmām kārtām domāju: vai šodien mani pērs? Rotaļāties un plosīties man un Fjodoram bija aizliegts; mums bija jāiet uz rīta dievkalpojumu un agro liturģiju, jābučo popiem un mūkiem roka, mājās jālasa slavas dziesmas. Tu jau esi reliģioza, un tev tas viss patīk, bet es baidos reliģijas, un, kad eju garām baznīcai, nāk prātā mana bērnība un kļūst baigi. Kad man bija astoņi gadi, mani jau paņēma uz noliktavu; es strādāju kā vienkāršs zēns, un tas bija neveselīgi, jo tur mani sita gandrīz ik dienas. Vēlāk, kad mani nodeva ģimnāzijā, es līdz pusdienām mācījos, bet no pusdienām līdz vakaram man bija jāsēž tai pašā noliktavā, un tā līdz divdesmit gadiem, kamēr universitātē iepazinos ar Jarcevu, kas mani pārliecināja aiziet no tēva mājām. Šis Jarcevs darījis man daudz laba. Zini ko, — Laptevs sacīja un tīksmē iesmējās, — brauksim tūlīt ar vizīti pie Jarceva. Tas ir viscēlākais cilvēks! Cik viņš būs aizkustināts!

VII

Kādā novembra sestdienā simfoniskajā koncertā diriģēja Antons Rubinšteins. Bija ļoti daudz publikas un karsts. Laptevs stāvēja aiz kolonām, bet viņa sieva un Kostja Kočevojs sēdēja tālu priekšā, trešajā vai ceturtajā rindā. Pašā starpbrīža sākumā viņam garām gluži negaidot pagāja «persona» Polīna Nikolajevna Rassudina. Pēc kāzām viņš bieži ar bažām bija domājis par iespējamo satikšanos ar viņu. Kad viņa tagad pavērās Laptevā atklāti un tieši, viņš atģida, ka līdz šim, it kā slēptos no viņas, vēl nav saņēmies, lai izskaidrotos ar viņu vai draudzīgi uzrakstītu kaut divas trīs rindiņas; viņš nokaunējās un nosarka. Viņa cieši un strauji paspieda tam roka un pajautāja:

—    Vai redzējāt Jarcevu?

Un, nenogaidot atbildes, devās tālāk ātri, lieliem soļiem, it. kā kāds viņu grūstu no muguras.

Viņa bija ļoti vāja un neglīta, ar garu degunu, allaž nogurušu, izmocītu seju, un šķita, ka viņai vajadzīga liela piepūle, lai turētu acis vaļā un nepakristu. Viņai bija skaistas, tumšas acis un gudra, labsirdīga, sirsnīga sejas izteiksme, bet kustības stūrainas, asas. Sarunāties ar viņu nebija viegli, jo viņa neprata mierīgi klausīties un runāt. Un mīlēt viņu bija smagi. Dažkārt viņa, palikusi ar Laptevu divatā, ilgi smējās, aizsegusi seju rokām, un apgalvoja, ka mīlestība viņai dzīvē neesot galvenais, klīrējās kā septiņpadsmit gadu meitene, un, iekām skūpstījās ar viņu, Laptevam vajadzēja nodzēst visas sveces. Viņai bija jau trīsdesmit gadu, viņa bija precējusies ar pedagogu, tomēr sen vairs nedzīvoja ar vīru. Dzīvei līdzekļus pelnīja, pasniegdama mūzikas stundas un piedalīdamās kvartetos.

Devītās simfonijas laikā viņa atkal pagāja garām it kā nejauši, bet vīriešu bars, kas kā bieza siena stāvēja aiz kolonām, nelaida tālāk, un viņa apstājās. Laptevs ieraudzīja viņai mugurā to pašu samta jaciņu, ar kuru Polīna Nikolajevna apmeklēja koncertus pagājušajā un aizpagājušajā gadā. Cimdi bija jauni, arī vēdeklis jauns, bet lēts. Viņai patika greznoties, taču viņa to neprata, žēloja naudu, ģērbās slikti un nekārtīgi, parasti uz ielas, kad viņa steidzīgi un platiem soļiem gāja uz stundu, viņu viegli varēja noturēt par jaunu klostera brāli.

Publika aplaudēja un sauca bis.

—    Jūs šodien pavadīsiet vakaru ar mani, — teica Polīna Nikolajevna, tuvodamās Laptevam un skaudri uzlūkodama viņu. — No šejienes mēs brauksim kopā tēju dzert. Vai dzirdat? Es to pieprasu. Jūs man esat daudz pateicības parādā, un jums nav morālas tiesības atsacīt man šo nieku.

—    Labi, brauksim, — Laptevs piekrita.

Pēc simfonijas māksliniekus sauca ārā neskaitāmas reizes. Publika cēlās augšā no vietām un gāja ārā ārkārtīgi lēnām, bet Laptevs nevarēja aizbraukt, nepateicis sievai. Bija jāstāv pie durvīm un jāgaida.

—    Man briesmīgi gribas tējas, — Rassudina sūrojās.

—   Iekšas deg.

—    Te var padzert, — Laptevs teica. — Iesim uz bufeti.

—   Man nav naudas, ko šķiest bufetniekam. Neesmu tirgone.

Viņš piedāvāja roku, viņa atsacījās, izteikusi garu, nogurdinošu teikumu, ko viņš bija dzirdējis jau daudzkārt, proti, ka viņa nepieskaita sevi pie vājā, daiļā dzimuma un viņai nav vajadzīgi vīriešu kungu pakalpojumi.

Sarunādamās ar Laptevu, viņa raudzījās publikā un bieži sasveicinājās ar paziņām; tās bija viņas Gerjē kursu un konservatorijas biedrenes, skolēni un skolnieces. Viņa spieda rokas cieši un strauji, it kā raustītu. Bet tad viņa sāka grozīt plecus kā drudzī un drebēt, un beidzot izteica klusi, ar šausmām veroties Laptevā:

—    Ko jūs esat apprecējis? Kur jums bija acis, jūs ārprātīgais cilvēk? Kas jūs valdzināja šai muļķīgajā, nenozīmīgajā skuķē? Es jūs mīlēju prāta, dvēseles dēļ, bet šai porcelāna lellei vajadzīga tikai jūsu nauda!

—    Lai nu paliek, Polīn, — viņš lūdzošā balsī teica.

—   Visu, ko jūs varat sacīt par manām precībām, esmu jau daudzreiz pats sev teicis . . . Nedariet man no jauna sāpes.

Parādījās Jūlija Sergejevna melnā tērpā un ar lielu briljanta brošu, ko vīratēvs bija atsūtījis pēc dievkalpojuma; viņai sekoja svīta: Kočevojs, divi pazīstami ārsti, virsnieks un tukls, jauns cilvēks studenta formā, uzvārdā Kišs.

—    Brauc ar Kostju, — Laptevs teica sievai. — Es aizbraukšu vēlāk.

Jūlija pamāja ar galvu un devās tālāk. Polīna Nikolajevna pavadīja viņu ar skatienu, viscaur trīcēdama un nervozi saraudamās, un šis skatiens bija pretīguma, naida un sāpju pilns.

Laptevs baidījās braukt pie viņas, paredzot nepatī

kamu izskaidrošanos, skarbumu un asaras, un aicināja doties dzert tēju kādā restorānā. Bet viņa sacīja:

—    Nē, nē, brauksim pie manis. Nepieminiet man restorānus.

Viņai nepatika apmeklēt restorānus, jo restorānu gaiss šķita tabakas un vīriešu elpas saindēts. Pret visiem nepazīstamiem vīriešiem viņa izturējās ar dīvainiem aizspriedumiem, uzskatīja viņus visus par izvirtuļiem, kas spējīgi ikbrīd mesties viņai virsū. Bez tam restorāna mūzika viņu kaitināja, un viņai no tās sāpēja galva.

Izgājuši no Muižnieku biedrības, viņi paņēma važoni, lai brauktu uz Ostoženku, Savelova šķērsieliņu, kur dzīvoja Rassudina. Laplevs visu ceļu domāja par viņu. Tik tiešām, par daudz ko viņš tai pateicību parādā. Viņš iepazinās ar Rassudinu pie sava drauga Jarceva, kuram viņa mācīja mūzikas teoriju. Viņa iemīlēja Laptevu stipri, pavisam nesavtīgi un, sagājusies ar to, joprojām gāja uz stundām un strādāja kā agrāk, līdz pagurumam. Viņas nopelns bija tas, ka Laptevs sāka saprast un mīlēt mūziku, pret ko agrāk bija pilnīgi vienaldzīgs.

—    Pusvalstības par glāzi tējas! — viņa iesaucās dobjā balsī, aizsedzot muti ar uzroci, lai nesaaukstētos.

—   Biju piecās stundās, velns parāvis! Skolēni tādi stulbeņi, tādi slumdeņi, ka tikko nenomiru aiz dusmām. Nezinu, kad beigsies šī katorga. Esmu nomocījusies. Tiklīdz sakrāšu trīssimt rubļu, pametīšu visu un braukšu uz Krimu. Nogulšos krastmalā un rīšu skābekli. Kā es mīlu jūru, ai, kā es mīlu jūru!

—    Nekur jūs neaizbrauksiet, — Laptevs sacīja.

—   Pirmkārt, jūs nekā nesakrāsiet, un, otrkārt, jūs esat skopa. Piedodiet, es atkal atkārtošu: vai tiešām šos trīssimt rubļus pa grašiem savākt no dīkiem cilvēkiem, kas aiz gara laika mācās pie jums mūziku, ir mazāk pazemojoši nekā aizņemties tos no jūsu draugiem?

—    Man nav draugu! — viņa saērcināta iebrēcās.

—    Un, lūdzu, nerunājiet muļķības. Strādnieku šķirai, pie kuras es piederu, ir viena priekšrocība: savas nenopērkamības apziņa, tiesība nebūt parādā tirgonīšiem

un tiesība nicināt. Nē, mani jūs nenopirksiet! Neesmu Juječka!

Laptevs nemēģināja maksāt važonim, zinādams, ka tas izraisīs veselu straumi vārdu, kādi jau daudzkārt dzirdēti. Samaksāja viņa pati.

Polīna Nikolajevna īrēja nelielu istabu ar mēbelēm un uzturu vientuļas dāmas dzīvoklī. Viņas lielās Bekera klavieres pagaidām stāvēja pie Jarceva Lielās Ņikitskas ielā, un viņa ik dienas gāja turp spēlēt. Viņas istabā bija sēdekļi ar pārvalkiem, gulta ar baltu vasaras segu un saimnieces puķes, pie sienām karājās oleogrāfijas un nebija nekā, kas atgādinātu, ka šeit dzīvo sieviete un agrākā kursiste. Nebija ne tualetes galdiņa, ne grāmatu, pat ne rakstāmgalda. Bija redzams, ka viņa liekas gulēt, tikko pārnāk mājās, un, ceļoties no rīta, tūlīt dodas prom no mājas.

Virēja atnesa patvāri. Polīna Nikolajevna uzlēja tēju un, aizvien vēl drebēdama — istabā bija auksts,— sāka lamāt dziedoņus, kas dziedāja Devītajā simfonijā. Acis viņai aiz noguruma vērās ciet. Viņa izdzēra vienu glāzi, tad otru, pēc tam trešo.

—    Tātad jūs esat apprecējies, — viņa sacīja. — Taču neuztraucieties, es nedēdēšu, es pratīšu izraut jūs no sirds. Tikai nepatīkami un rūgti, ka jūs esat tāds pats draņķis kā visi, ka jums sievietē vajadzīgs nevis prāts, intelekts, bet miesa, skaistums, jaunība … Jaunība! — Viņa nošņāca degunā, it kā mēdīdama kādu, un sāka smieties. — Jaunība! Jums vajadzīga Reinheit! Reinheil! — viņa smējās, atspiežoties pret atzveltņa muguru. — Reinheit!

Kad viņa beidza smieties, acis bija saraudātas.

—    Vai esat vismaz laimīgs? — viņa vaicāja.

—    Nē.

—    Vai viņa jūs mīl?

—    Nē.

Laptevs satraukts, juzdamies nelaimīgs, piecēlās un sāka slaigāt pa istabu.

—    Nē, — viņš atkārtoja. — Ja gribat zināt, Polīn, esmu ļoti nelaimīgs. Ko iesākt? Izdarīta muļķība, tagad nekas vairs nav labojams. Vajag raudzīties filozofiski. Viņa precējās bez mīlestības, muļķīgi, varbūt arī

aiz aprēķina, nepārdomājot un tagad, acīm redzot, apzinās savu kļūdu un cieš. Es to redzu. Nakti mes guļam, bet dienā viņa baidās palikt ar mani divatā kaut piecas minūtes un meklē izklaidēšanos, sabiedrību. Ar mani viņai kauns un bailes.

—    Tomēr naudu ņem no jums?

—    Muļķīgi, Polīn! — Laptevs iekliedzās. — Viņa ņem no manis naudu tāpēc, ka viņai gluži vienalga, vai ir nauda vai nav. Viņa ir godīgs, skaidrs cilvēks. Nāca pie manis vienkārši tāpēc, ka viņai gribējās aiziet no tēva, tas ir viss.

—    Bet vai esat pārliecināts, ka viņa ietu pie jums, ja jūs nebūtu bagāts? — Rassudina jautāja.

—    Ne par ko neesmu pārliecināts, — Laptevs skumīgi noteica. — Ne par ko. Es nekā nesaprotu. Dieva dēļ, Polīn, nerunāsim par to.

—    Vai jūs viņu mīlat?

—    Ārprātīgi.

Tad iestājās klusums. Viņa dzēra ceturto glāzi, jjn viņš staigāja un domāja, ka sieva laikam tagad ir Ārstu klubā, ēd vakariņas.

—    Bet vai tad var mīlēt, nezinot, par ko? — Rassudina vaicāja un paraustīja plecus. — Nē, ar jūsu muti runā dzīvnieciska kaisle! Jūs esat noreibis! Jūs esat saindēts ar šās Reinheit skaisto miesu! Ejiet prom no manis, jūs esat netīrs! Ejiet pie viņas!

Viņa atmeta Laptevam ar roku, tad paņēma viņa cepuri un svieda viņam ar to. Viņš klusēdams apvilka kažoku un izgāja ārā, taču viņa izskrēja priekšnamā un drudžaini ieķērās viņam rokā pie pleca un sāka raudāt.

—    Rimstieties, Polīn! Pietiek! — viņš teica un nekādi nespēja atbrīvoties no viņas pirkstiem. — Apmierinieties, es jūs lūdzu!

Viņa aizvēra acis un nobālēja, un viņas garais deguns ieguva nepatīkamu vaska krāsu kā mirušai, bet Laptevs vēl arvien nevarēja atbrīvoties no viņas pirkstiem. Viņa bija noģībusi. Viņš uzmanīgi pacēla viņu un noguldīja gultā un pasēdēja pie viņas minūtes desmit, kamēr viņa atģidās. Rokas viņai bija aukstas, pulss vājš, ar pārsitieniem.

— Ejiet mājās, — viņa sacīja, atvērusi acis. — Ejiet, citādi es atkal sākšu kaukt. Jāsaņem sevi rokās.

No viņas izgājis, Laptcvs devās nevis uz Ārstu klubu, kur viņu gaidīja kompānija, bet mājup. Visu ceļu viņš sev pārmezdams jautāja: kāpēc nav nodibinājis ģimenes dzīvi ar šo sievieti, kas viņu tā mīl un īstenībā jau bijusi viņam sieva un draugs? Tas ir vienīgais cilvēks, kas viņam pieķēries, un bez tam vai tas nebūtu pateicīgs, cienīgs uzdevums dot laimi, patvērumu un mieru šai gudrajai, lepnajai un darba nomocītajai būtnei? Vai viņam piestāv, — viņš sev jautāja, — šīs pretenzijas pēc skaistuma, jaunības, pēc tās pašas laimes, kuras nevar būt un kura, it kā par sodu vai izsmieklu, jau trīs mēnešus tur viņu drūmā, nomāktā noskaņā? Medusmēnesis jau sen pagājis, bet viņš, taisni jāsmejas, nezina vēl, kas par cilvēku ir viņa sieva. Savām institūta draudzenēm un tēvam viņa raksta garas vēstules uz piecām lapām un atrod taču, par ko rakstīt, bet ar viņu runā tikai par laiku un par to, ka jāsēžas pie pusdienu vai vakariņu galda. Kad pirms gulētiešanas viņa ilgi lūdz dievu un tad skūpsta savus krustiņus un svētbildītes, Laptevs, veroties viņā, naidīgi domā: «Re, viņa lūdz dievu, bet par ko lūdz? Par ko?» Domās viņš apvaino viņu un sevi, sacīdams, ka, apguldamies kopā ar sievu un ņemdams to savās skavās, viņš ņem to, par ko maksā, un tas iznāk briesmīgi; ja tā būtu veselīga, drosmīga, grēcīga sieviete, bet te taču ir jaunība, reliģiozitāte, maigums, nevainīgas, skaidras acis . .. Kad viņa bija līgava, viņas reliģiozitāte Laptevu aizkustināja, tagad turpretim šī nosacītā uzskatu un pārliecības noteiktība liekas viņam kā aizsegs, aiz kura nav redzama patiesa īstenība. Viņa ģimenes dzīvē viss ir mokpilns. Kad sieva, sēžot viņam līdzās teātrī, atvelk elpu un sirsnīgi smejas, viņam ir rūgti, ka viņa priecājas viena un negrib dalīties savā jūsmā ar vīru. Un apbrīnojami, viņa sadraudzējusies ar visiem Lapteva draugiem, un tie visi jau zina, kas viņa par cilvēku, taču viņš nezina nekā, tikai skumst un aiz greizsirdības klusē.

Pārnācis mājās, Laptevs apvilka rītsvārkus un mājas kurpes un atsēdās savā kabinetā lasīt romānu. Sievas nebija mājās. Bet pagāja ne vairāk par pusstundu, kad priekšnamā zvanīja un dobji noskanēja Pjotra soļi, kad viņš skrēja atdarīt. Tā bija Jūlija. Viņa ienāca kabinetā, ģērbusies kažociņā, ar salā nosārtušiem vaigiem.

—    Presņā liels ugunsgrēks, — viņa aizelsusies sacīja. — Milzīga blāzma. Es braukšu turp ar Konstantinu Ivaniču.

—    Brauc laimīga!

Veselība, svaigums un bērnišķās bailes acis nomierināja Laptevu. Viņš palasīja vēl kādu pusstundu un gāja gulēt.

Otra diena Polīna Nikolajevna atsūtīja viņam uz noliktavu divas grāmatas, ko kādreiz bija no viņa paņēmusi, visas viņa vēstules un ģīmetnes; turklāt bija vēstulīte ar vienu vienīgu vārdu: «Beigas!»

VIII

Jau oktobra beigās Ņinai Fjodorovnai skaidri parādījās recidīvs. Viņa strauji novājēja un pārvērtās sejā. Par spīti stiprajām sāpēm, viņa iedomājās, ka jau sāk atveseļoties, un ik rītu apģērbās kā vesela un tad visu dienu gulēja gultā apģērbusies. Uz beigām viņa kļuva ļoti runīga. Guļ uz muguras un ar varēm, smagi elpodama, kaut ko klusi stāsta. Viņa nomira pēkšņi un šādos apstākļos.

Bija skaidrs, mēness apmirdzēts vakars, cilvēki vizinājās pa piesnigušajām ielām, un istabā no ielas skanēja iekšā troksnis. Ņina Fjodorovna gulēja gultā uz muguras, bet Saša, kuru nebija vairs kam nomainīt, sēdēja blakus un snauda.

— Viņa tēva vārdu vairs neatceros, — Ņina Fjodorovna klusām stāstīja, — bet viņu sauca Ivans, uzvārdā Kočevojs, viņš bija nabaga ierēdnis. Briesmīgs dzērājs, lai viņam debesu valstība. Mēdza nākt pie mums, un ik mēnesi mēs viņam izsniedzām pa mārciņai cukura un pa astotdaļmārciņai tējas. Dažkārt, protams, arī naudu. Jā … Tad tāds notikums: mūsu Kočevojs sāka traki dzert un nomira, sadega no šņabja. Palika pēc viņa dēlēns, gadus septiņus vecs puišelltis. Bārenītis …

Mēs paņēmām viņu un paslēpām pie pārdevējiem, un tā viņš dzīvoja veselu gadu, papiņš nemaz nezināja. Un, kad papiņš ieraudzīja, atmeta tikai ar roku un nekā neteica. Kad Kosljam, tam bārenītim, sākās devītais gadiņš — es tolaik biju jau līgava, — es viņu izvadāju pa visām ģimnāzijām. Šur tur, nekur nepieņem. Un viņš raud … «Ko tad tu, saku, muļķīt, raudi?» Aizvedu viņu uz Razguļaju, uz Otro ģimnāziju, un tur, lai dievs dod veselību, pieņēma. .. Sāka puišelītis staigāt kājām ik dienas no Pjatņickas uz Razguļaju un no Razguļajas uz Pjatņicku .. . Aļoša maksāja par viņu… Ar dieva žēlastību zēns sāka labi mācīties, iedziļināties zinībās, un no viņa iznāca lietas koks … Tagad ir advokāts Maskavā, Aļošas draugs, tikpat augstu zinību vīrs. Re, nepametām cilvēku novārtā, pieņēmām savā mājā, un tagad viņš droši vien par mums dievu lūdz … Jā …

Ņina Fjodorovna sāka runāt aizvien klusāk, ar ilgiem starpbrīžiem, tad, mazlietiņ klusējusi, piepeši pacēlās un apsēdās.

—    Bet man tā … it kā nelabi, —viņa teica. — Kungs apžēlojies. Ai, nevaru paelpot!

Saša zināja, ka mātei drīz jāmirst; tagad, ieraudzījusi, kā pēkšņi satumst viņas seja, meitene atskārta, ka tās ir beigas, un izbijās.

—   Māmiņ, tā nevajag! — viņa sāka raudāt. — Tā nevajag!

—   Aizskrej uz virtuvi, lai aiziet pakaļ tēvam. Man pat ļoti nelabi.

Saša skraidīja pa visām istabām un sauca, bet visā mājā nebija neviena kalpotāja, tikai ēdamistabā uz lādes gulēja Lida apģērbusies un bez spilvena. Saša tāda, kāda bija, bez galošām izskrēja sētā, tad uz ielas. Aiz vārtiem uz soliņa sēdēja aukle un noraudzījās slidošanā. No upes, kur bija slidotava, atskanēja kara orķestra mūzika.

—   Aukle, māmiņa mirst! — Saša raudādama iesaucās. — Jāaiziet pakaļ tētim!

Aukle uzgāja guļamistabā un, pavērusies vājniecē, ielika viņai rokās aizdedzinātu vaska sveci. Saša šausmās rosījās un lūdza, pati nezinot, ko, aiziet pakaļ lētim, tad uzvilka mēteli, apsēja lakatu un izskrēja uz ielas. No kalpotājiem viņa zināja, ka tēvam ir vēl otra sieva un divas meitenes, ar kurām viņš dzīvo Tirgus ielā. Viņa skrēja pa kreisi no vārtiem, raudādama un svešu ļaužu baidīdamās, un drīz vien sāka stigt sniegā un salt.

Viņai brauca pretim važonis tukšā, bet viņa to nenolīga: var vēl aizvest aiz pilsētas, aplaupīt un pamest kapsētā (tēju dzerot, kalpotāji stāstīja: bijis tāds gadījums). Viņa visu laiku gāja un gāja, aizelšoties no noguruma un raudot. Izgājusi uz Tirgus ielas, viņa jautāja, kur šeit dzīvo Panaurova kungs. Kāda nepazīstama sieviete ilgi skaidroja viņai un, redzēdama, ka viņa nekā nesaprot, pieveda pie vienstāva mājas ar lieveni. Durvis nebija aizslēgtas. Saša izskrēja cauri priekšnamam, tad gaitenim un beidzot atradās gaišā, siltā istabā, kur pie patvāra sēdēja tēvs un kopā ar viņu dāma un divas meitenes. Taču viņa nevarēja vairs izrunāt ne vārda un tikai raudāja. Panaurovs saprata.

—   Laikam māmiņai nav labi? — viņš vaicāja. — Saki, meitiņ: māmiņai nav labi?

Viņš uztraucās un aizsūtīja pēc važoņa.

Kad viņi atbrauca, Ņina Fjodorovna sēdēja aplikta spilveniem un ar sveci rokā. Seja bija satumsusi, acis jau ciet. Guļamistabā pie durvīm stāvēja aukle, virēja, istabene, Prokofijs un vēl kādi nepazīstami vienkārši ļaudis. Aukle čukstus lika kaut ko darīt, bet viņu nesaprata. Istabas dibenā pie loga stāvēja Lida, bāla, samiegojusies, un skaudri lūkojās no turienes mātē.

Panaurovs izņēma Ņinai Fjodorovnai no rokām sveci un, nicīgi viebdamies, uzsvieda uz kumodes.

—    Tas ir briesmīgi! — viņš noteica, un viņam nodrebēja pleci. — Ņina, tev vajag apgulties, — viņš laipni sacīja. — Noliecies, mīļā.

Viņa paraudzījās un nepazina vīru… Viņu noguldīja uz muguras.

Kad atnāca garīdznieks un ārsts Sergejs Borisičs, kalpotāji jau dievbijīgi meta krustus un aizlūdza par viņu.

—    Re, kā notiek! — ārsts pārdomās teica, iziedams viesistabā. — Vēl taču jauna, nav ne četrdesmit.

Bija dzirdamas skaļas meiteņu raudas. Panaurovs, bāls, valgām acīm, piegāja pie ārsta un sacīja vārgā, gurdenā balsī:

— Mans dārgais, esiet tik laipns, nosūtiet uz Maskavu telegrammu. Man nemaz nav spēka.

Ārsts sameklēja tinti un uzrakstīja meitai šādu telegrammu: «Panaurova mirusi astoņos vakarā. Pasaki vīram: Muižnieku ielā pārdodams nams ar parāda pārvedumu, jāpiemaksā deviņi. Ūtrupe divpadsmitajā. Ieteicu nepalaist garām.»

IX

Laptevs dzīvoja kādā no Mazās Dmitrovkas šķērsieliņām, netālu no vecās Pimena baznīcas. Bez lielā ielas nama viņš īrēja vēl divstāvu piebūvi sētā savam draugam Kočevojam, zvērināta advokāta palīgam, ko visi Laptevi dēvēja vienkārši par Kostju, jo tas bija uzaudzis viņu acu priekšā. Sai piebūvei pretim stāvēja otra, arī divstāvu ēka, kur dzīvoja kāda franču ģimene: vīrs, sieva un piecas meitas.

Bija ap divdesmit grādu sals. Logi nosarmojuši. No rīta piecēlies, Kostja ar rūpju pilnu izskatu iedzēra piecpadsmit pilienu kaut kādu zāļu, tad, izņēmis no skapja divas svaru bumbas, sāka vingrot. Viņš bija gara auguma, ļoti vājš, ar lielām, rudām ūsām; taču visievērojamākais viņa ārējā izskatā bija viņa neparasti garās kājas.

Pjotrs, pusmūža vīrs, ģērbies svārkos un katūna biksēs, kas bija sabāztas augstajos zābakos, atnesa patvāri un uzlēja tēju.

—    Šodien ļoti jauks laiks, Konstantin Ivanič, —viņš teica.

—   Jā, jauks, tikai, brālīt, žēl, ka mums abiem neklājas visai labi.

Pjotrs aiz pieklājības nopūtās.

—    Ko meitenes dara? — Kočevojs jautāja.

—   Baznīckungs nav atnācis, Aleksejs Fjodoričs pats ar viņām nodarbojas.

Kostja atrada logā neaizsalušu vietiņu un sāka skatīties ar binokli, pievērsdams to logiem, kur mita franču ģimene.

—    Nevar redzēt, — viņš sacīja.

Pa to laiku lejā Aleksejs Fjodoričs mācīja Sašai un Lidai ticības mācību. Nu jau pusotra mēneša, kā viņas dzīvoja Maskavā piebūves apakšstāvā kopā ar savu guvernanti, un trīs reizes nedēļā pie viņām nāca pilsētas skolas skolotājs un mācītājs. Saša mācījās Jauno derību, un Lida nesen bija iesākusi Veco. Pēdējā reizē Lidai bija uzdots atkārtot līdz Ābramam.

—    Tātad Ādamam un Ievai bija divi dēli, — Laptevs teica. — Lieliski. Bet kā viņus sauca? Atceries!

Lida, skaudra kā agrāk, klusēja, raudzīdamās uz galdu, un tikai kustināja lūpas; vecākā — Saša lūkojās viņai sejā un mocījās.

—    Tu ļoti labi zini, tikai nevajag uztraukties, — Laptevs sacīja. — Nu, kā tad sauca Ādama dēlus?

—    Ābels un Kābels, — Lida čukstēja.

—    Kains un Ābels, — Laptevs izlaboja.

Lidai pa vaigu noripoja liela asara un uzpilēja uz grāmatas. Arī Saša nodūra acis un nosarka, viņa bija tuvu raudām. Laptevs aiz žēluma vairs nevarēja parunāt, asaras sakāpa viņam kaklā; viņš piecēlās no galda un aizpīpēja papirosus. Tai brīdī no augšas nonāca Kočevojs ar avīzi rokās. Meitenes piecēlās un, neraugoties viņā, iztaisīja reveransu.

—    Dieva dēļ, Kostja, nodarbojieties ar viņām, — Laptevs griezās pie viņa. — Baidos, ka pats sākšu raudāt, man līdz pusdienām vēl jāaizbrauc uz noliktavu.

—    Labi.

Aleksejs Fjodoričs aizgāja. Kostja ar ļoti nopietnu seju, sarauktu pieri atsēdās pie galda un pievilka sev klāt bībeles stāstus.

—    Nu? — viņš jautāja. — Ko tad jūs mācījāties?

—    Viņa zina par ūdensplūdiem, — Saša teica.

—    Par ūdensplūdiem? Labi, vicosim par ūdensplūdiem. Gāz vaļā par ūdensplūdiem. — Kostja pārlaida acis pār ūdensplūdu īso aprakstu grāmatā un sacīja: — Man jums jāaizrāda, ka tādu ūdensplūdu, par kādiem te stāstīts, īstenībā nebija. Arī nekāda Noāsa nebija. Vairākus tūkstošus gadu pirms Kristus dzimšanas virs zemes bija ārkārtīgi plūdi, tie minēti ne tikai ebreju bībelē, bet arī citu seno tautu, piemēram, grieķu, haldejiešu, indiešu grāmatās. Taču, lai cik lieli būtu plūdi, tie nespētu pārplūdināt visu zemi. Ielejas applūdināja, bet kalni gan laikam palika. Šo grāmatu jūs varat lasīt, tomēr sevišķi tai neticiet.

Lidai atkal sāka ritēt asaras, viņa novērsās un pēkšņi ieraudājās tik skaļi, ka Kostja sarāvās un stipri samulsis piecēlās.

—   Es gribu uz mājām, — viņa sacīja. — Pie tētes un pie aukles.

Arī Saša sāka raudāt. Kostja uzgāja augšā savā istabā un pa telefonu pateica Jūlijai Sergejevnai:

—    Mīlulīt, meitenes atkal raud. Neko nav iespējams darīt.

Jūlija Sergejevna atskrēja no lielās mājas bez mēteļa, tikai ar adītu lakatu, sala apsvilināta, un sāka mierināt meitenes.

—    Ticiet man, ticiet, — viņa lūdzošā balsī sacīja, piekļaudama sev gan vienu, gan otru, — jūsu tētiņš atbrauks šodien, viņš atsūtīja telegrammu. ēl māmiņas, arī man žēl, sirds lūst, bet ko lai dara? Nevar taču sacelties pret dievu!

Kad raudas mitējās, Jūlija satuntuļoja viņas un aizveda pavizināties. Sākumā viņas brauca pa Mazo Dmitrovku, tad garām Strasnajam uz Tveras ielu; pie Iveras kapličas apstājās, nolika pa svecītei un, ceļos nometušās, pielūdza dievu. Atceļā piestāja pie Fiļipova un nopirka gavēņa barankas ar magonēm.

Pusdienas Laptevi ēda pēc pulksten diviem. Ēdienus pasniedza Pjotrs. Šis Pjotrs dienā skraidīja gan uz pastu, gan uz noliktavu, gan uz apgabaltiesu Kostjas vajadzībās, apkalpoja pie galda; vakaros viņš pildīja papirosus, nakti skrēja atdarīt durvis, jau pirms pieciem no rīta kurināja krāsnis, un neviens nezināja, kad viņš guļ. Viņam ļoti patika taisīt vaļā zeltera pudeles, un to viņš izdarīja viegli, bez trokšņa, neizlejot ne piliena.

—   Lai dievs dod! — Kostja teica, izdzerot pirms zupas glāzīti degvīna.

Kostja sākumā Jūlijai Sergejevnai nepatika; viņa bass, izteicieni, piemēram, «izkruķēja laukā, iegāza pa purnu, draņķis, uzšauj patvārlti», viņa paradums pieskandināt un buldurēt, dzerot glāzīti, viņai šķita triviāli. Taču, iepazinusi Kostju tuvāk, viņa sāka justies Kostjas klātbūtnē ļoti brīvi. Viņš bija ar Jūliju Sergejevnu vaļsirdīgs, mēdza vakaros pusbalsī parunāties par šo un to un pat deva viņai lasīt paša sacerētos romānus, kas līdz šim bija noslēpums pat tādiem viņa draugiem kā Laptevs un Jarcevs. Viņa lasīja šos romānus un, lai neapbēdinātu Kostju, slavēja, un viņš priecājās par to, jo cerēja agri vai vēlu kļūt par pazīstamu rakstnieku. Savos romānos viņš attēloja tikai laukus un muižas, kaut gan laukus redzēja ļoti reti, tikai ciemodamies vasarnīcā pie paziņām, bet muižu bija apmeklējis tikai reizi mūžā, kad brauca uz Volokolamsku tiesas darīšanās. No mīlestības viņš vairījās, it kā kaunējās, dabu attēloja ļoti bieži un mēdza lietot tādus izteicienus kā fantastiskās kalnu kontūras, dīvaina veida mākoņi vai noslēpumaino saskaņu akords… Viņa romānus nekur neiespieda, un viņš to izskaidroja ar cenzūras apstākļiem.

Advokāta darbs Kostjam patika, taču par savu galveno nodarbību viņš uzskatīja nevis advokatūru, bet šos romānus. Kostjam likās, ka viņam ir smalka, mākslinieciska struktūra, un viņu allaž bija saistījusi māksla. Pats viņš nedziedāja un nespēlēja nevienu instrumentu, un viņam nepavisam nebija muzikālās dzirdes, tomēr viņš apmeklēja visus simfoniskās mūzikas un filharmonijas sarīkojumus, rīkoja labdarības koncertus, iepazinās ar dziedoņiem …

Pusdienas laikā risinājās saruna.

—    Apbrīnojami, — Laptevs teica, — mani atkal iedzinis strupceļā mans Fjodors! Jādabū, viņš saka, zināt, kad mūsu firmai apritēs simt gadu, lai pacenstos dabūt muižnieku kārtu, un runā to visnopietnākā veidā. Kas viņam lēcies? Atklāti sakot, es sāku uztraukties.

Viņi runāja par Fjodoru, par to, ka tagad uznākusi mode kaut kā izlēkt. Piemēram, Fjodors cenšas izlikties'par vienkāršu tirgotāju, lai gan nav vairs tirgotājs, un, kad pie viņa atnāk pēc algas skolotājs no tās skolas, kur vecais Laptevs ir kurators, viņš pat pārgroza balsi un gaitu un izturas pret skolotāju kā priekšnieks.

Pēc pusdienām nebija nekā, ko darīt, viņi iegāja kabinetā. Sprieda par dekadentiem, par «Orleānas jaunavu», un Kostja norunāja veselu monologu; viņam šķita, ka viņš ļoti veiksmīgi atdarina Jermolovu. Tad sēdās spēlēt vintu. Meitenes negāja uz savu piebūvi, bet bālas, bēdīgas sēdēja abas vienā atzveltnī un klausījās ielas troksnī: vai nebrauc tēvs? Vakaros, tumsā un sveču gaismā, viņas pārņēma ilgas. Sarunas, vintu spēlējot, Pjotra soļi, sprakstoņa kamīnā satrauca viņas, un negribējās skatīties ugunī; vakaros pat raudāt vairs negribējās, tomēr bija baigi un žņaudza sirdi. Nebija saprotams, kā gan varēja kaut ko runāt un smieties, kad mirusi māmiņa.

—    Ko jūs šodien redzējāt binoklī? — Jūlija Sergejevna jautāja Kostjam.

—    Šodien nekā, bet vakar pats vecais francūzis gāja vannā.

Pulksten septiņos Jūlija Sergejevna un Kostja aizbrauca uz Mazo teātri. Laptevs palika pie meitenēm.

—    Būtu gan laiks jūsu tētim atbraukt, — viņš teica, raudzīdamies pulkstenī. — Laikam vilciens nokavējies.

Meitenes sēdēja atzveltnī klusēdamas, piespiedušās viena otrai kā zvēriņi, kuriem salst, bet viņš visu laiku staigāja pa istabām un nepacietīgi vērās pulkstenī. Mājā valdīja klusums. Bet tad, pirms desmitiem, kāds piezvanīja. Pjotrs gāja atvērt durvis.

Izdzirdušas pazīstamo balsi, meitenes iekliedzās, sāka raudāt un metās uz priekšnamu. Panaurovs bija ģērbies krāšņā kažokā ar ādām ārpusē un iekšpusē, bārda un ūsas viņam bija salā nosarmojušas.

—    Tūlīt, tūlīt, — viņš murmināja, bet Saša un Lida raudādamas un smiedamās skūpstīja viņa aukstās rokas, cepuri, kažoku. Skaists, gurdens, mīlas izlutināts, viņš nesteigdamies apglāstīja meitenes, tad iegāja kabinetā un sacīja, rokas berzēdams:

— Esmu pie jums uz neilgu laiku, mani draugi. Rīt braucu uz Pēterburgu. Mani sola pārcelt uz citu pilsētu.

Viņš bija apmeties «Drēzdenē».

X

Laptevus bieži apmeklēja Ivans Gavriličs Jarcevs. Tas bija veselīgs, stiprs cilvēks melniem matiem, ar gudru, patīkamu seju; viņu uzskatīja par skaistu, taču beidzamajā laikā Jarcevs bija sācis pieņemties miesās, un tas bojāja viņa seju un augumu; bojāja arī tas, ka viņš stipri apcirpa matus, gandrīz līdz ādai. Kādreiz universitātē varenā auguma un spēka dēļ studenti bija dēvējuši viņu par ārā sviedēju.

Viņš reizē ar brāļiem Lapteviem beidza filoloģijas fakultāti, tad iestājās dabaszinātņu fakultātē un tagad bija ķīmijas maģistrs. Uz katedru viņš necerēja un nebija pat nekur laborants, bet mācīja fiziku un dabaszinātnes reālskolā un divās meiteņu ģimnāzijās. Par saviem skolniekiem un it sevišķi skolniecēm viņš bija sajūsmināts un izteicās, ka tagad augot brīnišķīga jaunatne. Bez ķīmijas viņš mājās nodarbojās vēl ar socioloģiju un Krievijas vēsturi un savus nelielos sacerējumus reizēm iespieda laikrakstos un žurnālos, parakstīdamies ar burtu «J». Kad viņš runāja kaut ko par botāniku vai zooloģiju, tad atgādināja vēsturnieku, turpretim, kad risināja kādu vēstures jautājumu, atgādināja dabaszinātnieku.

Savs cilvēks pie Lapteviem bija arī Kišs, ko dēvēja par mūžīgo studentu. Trīs gadus viņš bija studējis medicīnas fakultātē, tad pārgājis uz matemātiku un katrā kursā sēdēja pa divi gadi. Viņa tēvs, provinces aptieķnieks, sūtīja viņam četrdesmit rubļu mēnesī, un māte, slepeni no tēva, vēl desmit, un šās naudas viņam pietika iztikai un pat tādai greznībai kā mētelim ar poļu bebrādas apkakli, cimdiem, smaržām un ģīmetnēm (viņš bieži fotografējās un dāvāja savus attēlus paziņām). Tīrīgs, pieticīgs, ar zeltainu vaigubārdu gar ausīm un mazliet pliku pakausi — viņš allaž izskatījās pēc cilvēka, kas gatavs pakalpot. Viņš mūžīgi nodarbojās ar citu darīšanām: gan skraidīja apkārt ar parakstu listi, gan kopš agra rīta sala pie teātra kases, lai nopirktu pazīstamai dāmai biļeti, gan kāda cilvēka uzdevumā devās pasūtīt vainagu vai ziedu pušķi. Par viņu allaž mēdza izteikties: Kišs aizies, Kišs izdarīs, Kišs nopirks. Uzdevumus viņš lielākoties veica vāji. Viņu apbēra pārmetumiem, bieži vien viņam aizmirsa samaksāt par pirkumiem, taču viņš vienmēr klusēja un grūtos brīžos tikai nopūtās. Nekad viņš sevišķi nepriecājās, neskuma, stāstīja arvien gari un garlaicīgi, un viņa asprātības ikreiz izraisīja smieklus tikai tāpēc, ka nebija jocīgas. Tā reiz, lai pajokotu, viņš sacīja Pjotram: «Петр, ты не осетр,» — un tas sacēla vispārējus smieklus, arī pats viņš ilgi smējās, apmierināts, ka veiksmīgi pajokojis. Kad apbedīja kādu profesoru, viņš gāja pa priekšu kopā ar lāpu nesējiem.

Jurcevs un Kišs parasti ieradās vakarā uz tēju. Ja saimnieki nebrauca uz teātri vai koncertu, vakara tēja ieilga līdz vakariņām. Kādā februāra vakarā ēdamistabā notika šāda saruna.

—    Mākslas darbs tikai tad ir nozīmīgs un lietderīgs, ja savā idejā ietver kādu nopietnu sabiedrisku uzdevumu, — Kostja sacīja, nikni uzlūkodams Jarcevu. — Ja sacerējumā ir protests pret dzimtbūšanu vai autors saceļas pret augstāko sabiedrību ar tās nelietībām, tāds darbs ir nozīmīgs un lietderīgs. Turpretim tie romāni un stāsti, kur «ai» un «vai», šī viņu iemīlējusi, bet viņš šo pametis, — tādi sacerējumi, es saku, ir niecīgi, un lai velns tos rauj.

—    Es jums piekrītu, Konstantin Ivanič, — Jūlija Sergejevna teica. — Viens attēlo mīlētāju satikšanos, otrs — neuzticību, trešais — atkalredzēšanos pēc šķiršanās. Vai tiešām nav citu sižetu? Ir taču ļoti daudz slimu, nelaimīgu, trūkuma nomocītu cilvēku, kuriem droši vien riebjas to visu lasīt.

Laptevam bija nepatīkami, ka viņa sieva, jauna sieviete, kurai nav vēl ne divdesmit divi gadi, tik nopietni un salti spriež par mīlestību. Viņš noprata, kāpēc tas tā.

—   Ja dzeja neatrisina jautājumus, kas jums šķiet nopietni, — Jarcevs sacīja, — pievērsiet uzmanību sacerējumiem par fiziku, policijas un finansu tiesībām, lasiet zinātniskus rakstus. Kam tas vajadzīgs, lai «Romeo un Džuljetā» runātu nevis par mīlestību, bet, pieņemsim, par mācīšanas brīvību vai par cietumu dezinfekciju, ja jūs to atradīsiet speciālos rakstos un rokasgrāmatās?

—    Tēvoc, tās ir galējības! — Kostja viņu pārtrauca. — Mēs nerunājam par tādiem milzeņiem kā Šekspīrs vai Gēte, mēs runājam par simtiem talantīgu un viduvēju rakstnieku, kas darītu daudz vairāk laba, ja atnestu mīlestību un padomātu par to, kā masām sniegt zināšanas un humānas idejas.

Kišs, runādams caur degunu un nošņākuļodams «r», sāka atstāstīt kādas noveles saturu, ko bija nesen lasījis. Viņš stāstīja pamatīgi, bez steigas; pagāja trīs minūtes, tad piecas, desmit, bet viņš joprojām runāja, un viņa seja kļuva aizvien vienaldzīgāka, acis apdzisa.

—    Kiš, stāstiet ātrāk, — Jūlija Sergejevna neizturēja, — tās taču ir tīrās mokas!

—    Rimsties, Kiš! — Kostja viņam uzsauca.

Visi sāka smieties, arī pats Kišs.

Atnāca Fjodors. Sejā sarkani plankumi, viņš steigšus apsveicinājās un aizveda brāli uz kabinetu. Pēdējā laikā viņš vairījās no plašākām sanāksmēm un atzina par labāku viena cilvēka sabiedrību.

—     Lai jaunieši tur smejas, bet mēs abi šeit izrunāsimies no sirds, — viņš teica, iesēzdamies dziļā atzveltnī, attālāk no lampas. —Sensenīm, brāļuk, neesam tikušies. Cik ilgi tu neesi bijis noliktavā? Droši vien kādu nedēļu.

—    Jā. Man tur pie jums nav ko darīt. Arī vecais apnicis, jāatzīstas.

—    Protams, bez manis un tevis noliktavā var iztikt, taču vajadzīga kāda nodarbība. Sviedriem vaigā tev būs savu maizi ēst, kā mēdz sacīt. Dievam patīk, ka cilvēks strādā.

Pjotrs atnesa uz paplātes glāzi tējas. Fjodors izdzēra bez cukura un palūdza vēl. Viņš dzēra daudz tējas un vienā vakarā varēja izdzert savas desmit glāzes.

—    Zini ko, brāl? — viņš sacīja, pieceļoties un tuvojaties brālim. — Bez lielas gudrošanas balotējies par domnieku, un mēs pamazītiņām, klusītiņām ievēlēsim tevi par valdes locekli, pec tam arī par galvas biedru. Tālāk — vēl vairāk, tu esi gudrs, izglītots cilvēks, tevi ievēros un uzaicinās uz Pēterburgu, — zemstes un pilsētu darbinieki tur tagad modē, brālīt, un, pielūko, tev vēl nebūs ne piecdesmit, kad būsi jau slepenpadomnieks ar lenti pār plecu.

Laptevs nekā neatbildēja; viņš saprata, ka tā visa — kā slepenpadomnieka, tā lentes — gribas pašam Fjodoram, un nezināja, ko atbildēt.

Brāļi sēdēja un klusēja. Fjodors atvāza savu pulksteni un ilgi, ļoti ilgi saspringtā uzmanībā raudzījās tanī, it kā gribētu novērot rādītāju kustību, un viņa sejas izteiksme Laptevam likās dīvaina.

Viņus aicināja vakariņās. Laptevs aizgāja uz ēdamistabu, bet Fjodors palika kabinetā. Strīds bija mitējies, un Jarcevs runāja kā profesors, kas lasa lekciju.

—    Klimata, enerģijas, gaumes, vecuma atšķirību dēļ cilvēku vienlīdzība ir fiziski neiespējama. Taču kulturāls cilvēks var padarīt šo atšķirību nekaitīgu, tāpat kā viņš to jau izdarījis ar purviem un lāčiem. Kāds zinātnieks taču panāca, ka viņam kaķis, pele, kukaiņu vanadziņš un zvirbulis ēda no viena šķīvja, un audzināšana, cerams, izdarīs to pašu ar cilvēkiem. Dzīve aizvien attīstās un attīstās, kultūrai mūsu acu priekšā ir milzu panākumi, un, acīm redzot, pienāks laiks, kad, piemēram, fabrikas strādnieku tagadējais stāvoklis izliksies tikpat absurds kā mums tagad dzimtbūšana, kad mainīja skuķus pret suņiem.

—    Tas nebūs tik drīz, nepavisam ne, — Kostja noteica un pasmīnēja, — ne tik drīz Rotšildam sāks likties absurdi viņa zelta pagrabi, bet līdz tam laikam strādniekam jāliec mugura un jāpampst aiz bada. Nu nē, tēvoc. Nav vis jāgaida, bet jācīnās. Ja kaķis ar peli ēd no viena šķīvja, vai tad jūs domājat, ka tas kļuvis apzinīgs? Lika drusku pagaidīt. To piespieda ar varu.

—    Mēs ar Fjodoru esam bagāti, mūsu tēvs ir kapitālists, miljonārs, pret mums ir jācīnās! — Laptevs sa-

clja un noslaucīja ar plaukstu pieri. — Cīnīties pret mani — es to nekādi nespēju saprast! Esmu bagāts, bet ko man līdz šim devusi nauda, ko man devis šis spēks? Kādā ziņā esmu laimīgāks par jums? Bērnība man bija īstā katorga, un nauda nepaglāba mani no rīkstēm. Kad Ņina sirga un mira, viņai nelīdzēja mana nauda. Ja mani nemīl, es nevaru piespiest sevi mīlēt, kaut arī izšķiestu simt miljonu.

—    Toties jūs varat darīt daudz laba, — Kišs teica.

—    Kas tur par labumu! Jūs vakar lūdzāt man par kādu matemātiķi, kas meklē darbu. Ticiet man, es varu viņa labā izdarīt tikpat maz kā jūs pats. Es varu iedot naudu, bet tas taču nav tas, ko viņš grib. Reiz kādam pazīstamam mūziķim es lūdzu dot darbu nabaga vijolniekam, un viņš atbildēja tā: «Jūs griezāties pie manis tieši tāpēc, ka neesat mūziķis.» Tā arī es jums atbildēšu: jūs griežaties pie manis pēc palīdzības tik droši tālab, ka pats ne reizes vēl neesat juties kā bagāts cilvēks.

—    Nesaprotu, kāds nolūks šeit salīdzinājumam ar pazīstamu mūziķi! — Jūlija Sergejevna izteica un nosarka. — Kāda nozīme šeit pazīstamam mūziķim!

Viņas seja nodrebēja naidā, un viņa nodūra acis, lai slēptu šīs jūtas. Viņas sejas izteiksmi saprata ne vien viņas vīrs, bet arī tie, kas sēdēja pie galda.

Iestājās klusums. Pjolrs pasniedza irbes, tomēr neviens tās neēda, visi ēda tikai salātus. Laptevs vairs neatcerējās, ko teicis, taču viņam bija skaidrs, ka naidu modina nevis viņa vārdi, bet jau tas vien, ka viņš iejaucies sarunā.

Pēc vakariņām viņš iegāja savā kabinetā; saspringti, ar sirds drebēšanu gaidot vēl jaunus pazemojumus, viņš ieklausījās, kas notiek zālē. Tur atkal sākās strīds; pēc tam Jarcevs nosēdās pie klavierēm un nodziedāja jūsmīgu romanci. Viņš bija Joti vispusīgs: dziedāja, spēlēja, prata pat rādīt trikus.

—    Kā jums tīk, kungi, bet es nevēlos sēdēt mājās, — Jūlija teica. — Jābrauc kaut kur.

Viņi nolēma braukt ārpus pilsētas un aizsūtīja Kišu uz Tirgotāju klubu pēc trijjūga. Laptevu viņi neaicināja līdzi, jo viņš parasti nemēdza braukt ārpus pilsētas

un pie viņa tagad sēdēja brālis, taču viņš to saprata tā, ka viņa sabiedrība tiem garlaicīga, ka ir gluži lieks šai' jautrajā, jauneklīgajā sabiedrībā. Un Lapteva sapīkums, viņa rūgtums bija tik stiprs, ka viņš tik tikko neapraudājās; viņš pat priecājās, ka pret viņu izturas tik nelaipni, ka viņu pamet novārtā, ka viņš ir muļķīgs, garlaicīgs vīrs, zelta maiss, un viņam šķita, ka būtu vēl priecīgāks, ja sieva šo pašu nakti kļūtu neuzticīga ar vislabāko draugu un tad atzītos, naidīgi raudzīdamās viņam acīs . .. Laptevs bija greizsirdīgs uz pazīstamiem studentiem, aktieriem, dziedoņiem, Jarcevu, pat uz pretimnācējiem, un tagad viņam kvēli gribējās, lai sieva patiešām kļūtu neuzticīga, gribējās pārsteigt viņu ar kādu, pēc tam noindēties, reizi par visām reizēm atbrīvoties no šīm šausmām. Fjodors trokšņaini dzēra lēju. Tomēr arī viņš grasījās aiziet.

— Mūsu večukiņam tagad galīga tumsība, — viņš sacīja, ap vilkdams kažoku. — Pavisam vāji redz.

Arī Laptevs apģērba kažoku un izgāja ārā. Pavadījis brāli līdz Strastnijam, viņš iesēdās važonī un brauca uz «Jaru».

«Un to sauc par ģimenes laimi!» viņš zobojās pats par sevi. «Tā esot mīlestība!»

Viņam klabēja zobi, un viņš nezināja, vai tā ir greizsirdība vai kas cits. «Jarā» viņš pagājās gar galdiem, noklausījās zālē kupletistu; ja iznāktu satikties ar savējiem, viņam nebija sagatavots neviens teikums, un viņš bija iepriekš pārliecināts, ka, sastopoties ar sievu, tikai nožēlojami un muļķīgi pasmaidīs, un visi sapratīs, kādas jūtas viņu spiedušas braukt šurp. No elektriskās gaismas, skaļās mūzikas, pūdera smaržas un no tā, kā garām slīdošas dāmas nolūkojās viņā, Laptevam reiba galva. Viņš apstājās pie durvīm, centās skatīties un klausīties, kas notiek kabinetos, un viņam šķita, ka viņš kopā ar kupletistu un šīm dāmām spēlē kaut kādu nicināmu, zemisku lomu. Tad viņš aizbrauca uz «Streļnu», bet arī tur nesatika neviena no savējiem, un tikai tad, kad, griežoties atpakaļ, atkal tuvojās «Jaram», viņu ar troksni panāca trijjūgs; piedzēries važonis kliedza, un bija dzirdams, kā Jarcevs smējās: «Ha-ha-ha!»

Mājās Laptevs atgriezās pēc pulksten trim. Jūlija

Sergejevna bija jau gultā. Pamanījis, ka viņa neguļ, tas piegāja viņai klāt un asi teica:

—    Es saprotu jūsu pretīgumu, jūsu naidu, taču jūs varētu mani pasaudzēt, citiem klātesot, varētu noslēpt šīs jūtas.

Viņa atsēdās gultā, nolaidusi kājas. Lampadas gaismā viņas acis šķita lielas, melnas.

—    Es lūdzu mani atvainot, — viņa izdabūja pār lūpām.

Satraukts un viss trīcēdams, Laptevs nespēja vairs izteikt ne vārda, stāvēja viņas priekšā un klusēja. Arī viņa drebēja un sēdēja kā noziedzniece, gaidīdama spriedumu.

—    Kā es ciešu! — viņš beidzot izteica un saķēra galvu. — Esmu kā ellē, esmu zaudējis prātu!

—    Un vai tad man ir viegli? — viņa aizlūzušā balsī jautāja. — Dievs vien zina, kā man ir.

—    Tu jau pusgadu esi mana sieva, bet tavā sirdī nav pat mīlestības dzirksts, nav nekādas cerības, nekāda gaismas stara! Kāpēc tu nāci pie manis? — Laptevs izmisis turpināja. — Kāpēc? Kāds dēmons tevi grūda manās skavās? Uz ko tu cerēji? Ko tu gribēji?

Jūlija Sergejevna šausmās vērās viņā, it kā baidoties, ka vīrs viņu nogalinās.

—    Vai es tev patiku? Vai tu mani mīlēji? — viņš aizelsies turpināja. — Nē! Nu kas tad? Kas? Saki: kas? — viņš uzkliedza. — Ai, nolādētā nauda! Nolādētā nauda!

—    Zvēru pie dieva, nē! — viņa iesaucās un pārmeta krustu; viņa visa it kā sarāvās mazāka aiz apvainojuma, un viņš pirmoreiz dzirdēja, kā viņa raud. — Zvēru pie dieva, nē! — viņa atkārtoja. — Es nedomāju par naudu, tā man nav vajadzīga, man vienkārši likās, es nerīkošos labi, ja tevi noraidīšu. Es baidījos sagandēt dzīvi tev un sev. Un tagad ciešu savas kļūdas dēļ, neizturami ciešu!

Viņa sāka rūgti raudāt, un viņš saprata, cik Jūlijai sāpīgi, un, nezinādams, ko sacīt, nometās uz paklāja viņas priekšā.

—    Pietiek, pietiek, — viņš murmināja. — Es tevi apvainoju tāpēc, ka ārprātīgi mīlu. — Viņš pēkšņi

noskūpstīja Jūlijai kāju un kaisli apskāva viņu. — Kaut dziiksti mīlas! — viņš murmināja. — Nu melo man! Melo! Nesaki, ka tā ir kļūda! . ..

Tomēr viņa joprojām raudāja, un viņš juta, ka sieva pacieš viņa glāstus kā savas kļūdas nenovēršamās sekas. Un kāju, ko viņš bija noskūpstījis, Jūlija piekļāva sev klāt kā putns. Viņam kļuva tās žēl.

Viņa apgulās un apsedza galvu, viņš izģērbās un arī nolikās gulēt. No rīta viņi abi bija samulsuši un nezināja, par ko runāt, un viņam pat šķita, ka sieva nekāpj droši ar to kāju, ko viņš noskūpstījis.

Pirms pusdienām atbrauca atvadīties Panaurovs. Jūlijai neatturami iegribējās būt mājās, dzimtajā pusē; labi būtu aizbraukt, viņa domāja, un atpūsties no ģimenes dzīves, no šās mulsas un pastāvīgās apziņas, ka rīkojusies nelāgi. Pie pusdienu galda tika nolemts, ka viņa brauks kopā ar Panaurovu un paciemosies pie tēva divas trīs nedēļas, kamēr kļūs garlaicīgi.

XI

Viņa un Panaurovs brauca atsevišķā kupejā; viņam galvā bija dīvaina jērādas cepure.

—    Jā, Pēterburga mani neapmierināja, — viņš, nošķirot katru vārdu, nopūzdamies sacīja. — Sola daudz, bet nekā noteikta. Jā, mana dārgā. Esmu bijis miertiesnesis, pastāvīgais loceklis, miertiesnešu sapulces priekšsēdētājs, galu galā guberņas valdes padomnieks; šķiet, esmu diezgan kalpojis tēvijai, un man būtu tiesība uz uzmanību, taču še tev: nekādi nevaru panākt, lai mani pārceļ uz citu pilsētu .. .

Panaurovs aizvēra acis un nogrozīja galvu.

—    Mani neatzīst, — viņš it kā iemigdams turpināja. — Protams, neesmu nekāds ģeniāls administrators, toties kārtīgs, godīgs cilvēks, un mūsu laikos arī tas ir retums. Atzīstos, reizēm esmu mazliet vīlis sievietes, tomēr pret Krievijas valdību allaž bijis džentlmenis. Bet diezgan par to, — viņš, acis atvērdams, teica, — runāsim par jums. Kā jums ienāca prātā piepeši braukt pie papiņa ciemos?

—   Tā, maza nesaprašanās ar vīru, — sacīja Jūlija, noraugoties viņa cepurē.

—    Jā, viņš jums tāds dīvains. Visi Laptevi ir dīvaini. Jūsu vīrs vēl nekas, var iztikt, bet viņa brālis Fjodors ir galīgs stulbenis.

Panaurovs nopūtās un nopietni vaicāja:

—    Vai mīļākais jums jau ir?

Jūlija izbrīnījusies pavērās viņā un pasmīnēja.

—    Dievs zina ko jūs runājat.

Lielā stacijā pēc pulksten desmitiem abi izkāpa un paēda vakariņas. Kad vilciens devās tālāk, Panaurovs novilka mēteli, noņēma cepuri un atsēdās Jūlijai līdzās.

—    Jūs esat ļoti jauka, man jums jāsaka, — viņš iesāka. — Atvainojiet par kroga izteicienu, jūs man atgādināt svaigi sālītu gurķīti; tas, tā sacīt, vēl smaržo pēc siltumnīcas, taču jau satur sevī mazliet sāls un diļļu smaržu. Jūs pamazītiņām veidojaties par lielisku sievieti, brīnišķīgu, elegantu sievieti. Ja šis mūsu ceļojums būtu noticis pirms kādiem pieciem gadiem, — viņš nopūtās, — es uzskatītu par patīkamu pienākumu iestāties jūsu pielūdzēju rindās, taču tagad, ak vai, esmu invalīds.

Viņš skumji un tai pašā laikā žēlsirdīgi pasmaidīja un apskāva Jūliju ap vidu.

—    Jūs esat traks! — viņa teica, nosarka un izbijās tā, ka rokas un kājas kļuva aukstas. — Mierā, Grigorij Nikolajič!

—    No kā tad jūs baidāties, mīļā? — viņš maigi jautāja. — Kas tur briesmīgs? Jūs vienkārši neesat pieradusi.

Ja sieviete protestē, viņam tas tikai nozīmēja, ka viņš guvis piekrišanu un patīk. Turēdams Jūliju ap vidu, pilnā pārliecībā, ka sagādā viņai ar to lielu prieku, viņš cieši noskūpstīja Jūlijai vaigu, tad lūpas. Jūlija atguvās no bailēm un mulsas un sāka smieties. Panaurovs noskūpstīja viņu vēlreiz un sacīja, uzlikdams savu jocīgo cepuri:

—    Tas arī viss, ko jums var sniegt invalīds. Viens turku pašā, labs vecītis, saņēma no kāda cilvēka dāvinājuma vai, liekas, mantojuma veidā veselu harēmu.

Kad viņa jaunās, skaistās sievas nostājās viņa priekšā rindā, viņš apstaigāja tās, noskūpstīja katru un pateica: «Tas arī ir viss, ko tagad spēju jums sniegt.» To pašu saku arī es.

Tas viss Jūlijai šķila muļķīgi, neparasti un uzjautrināja viņu. Gribējās patrakot. Uzkāpusi uz dīvāna un dungodama, viņa noņēma no plaukta konfekšu kārbu un uzsauca, metot šokolādes gabaliņu:

—    Ķeriet!

Viņš noķēra; Jūlija, skaļi smiedamās, svieda viņam otru konfekti, tad trešo, un viņš ik reizes ķēra un lika mutē, noraugoties viņā lūdzošām acīm, un viņai šķita, ka Panaurova sejā, vaibstos un izteiksmē ir daudz sievišķīga un bērnišķīga. Kad viņa aizelsusies atsēdās uz dīvāna un, joprojām smiedamās, uzlūkoja Panaurovu, viņš ar diviem pirkstiem pieskārās tās vaigam un noteica it kā pikti:

—    Nelietīgais skuķi!

—    Ņemiet, — viņa sacīja, sniegdama viņam kārbu. — Man negaršo saldumi.

Viņš apēda it visas konfektes un ieslēdza tukšo kārbu savā čemodānā; viņam patika kārbas ar bildītēm.

—   Tomēr pietiek niekoties, — viņš teica. — Invalīdam laiks čučēt.

Viņš izņēma no portpleda savus Buhāras rītsvārkus un spilvenu, apgulās un apsedzās ar rītsvārkiem.

—    Ar labu nakti, dūjiņ! — viņš klusi noteica un nopūtās tā, it kā viņam sāpētu visa miesa.

Drīz vien bija dzirdama krākšana, Nemaz nekautrēdamās, arī viņa nolikās un drīz vien aizmiga.

Kad otrā rītā viņa savā dzimtajā pilsētā brauca no stacijas mājup, ielas likās tukšas, neapdzīvotas, sniegs pelēks un mājas maziņas, it kā tās kāds būtu piespiedis pie zemes. Viņai pretim nāca procesija: līdz ar baznīcas karogiem vaļējā šķirstā nesa mironi.

«Runā, ka satikt mironi nozīmējot laimi,» viņai ienāca prātā.

Tai mājā, kur kādreiz dzīvoja Ņina Fjodorovna, logiem bija pielipinātas baltas lapiņas.

Ar sirds drebēšanu viņa iebrauca savā pagalmā un piezvanīja pie durvīm. Atvēra sveša istabene, tukla, samiegojusies, siltu, vatētu jaku mugurā. Ejot pa kāpnēm, Jūlija atcerējās, kā šeit viņai atklājis mīlestību Laptevs, bet tagad kāpnes bija nemazgātas, viscaur nostaigātas. Augšā aukstajā gaitenī gaidīja kažokos ģērbušies slimnieki. Un nez kāpēc viņai stipri dauzījās sirds, un viņa aiz satraukuma tikko spēja paiet.

Ārsts, kas bija kļuvis vēl resnāks, dzēra tēju sarkans kā ķieģelis un izspūrušiem matiem. Ieraudzījis meitu, viņš kļuva ļoti priecīgs un pat nobirdināja asaru; viņa iedomāja, ka ir vienīgais prieks šā vecā vīra dzīvē, aizkustināta cieši apskāva tēvu un sacīja, ka dzīvos pie viņa ilgi, līdz lieldienām. Kad, savā istabā pārģērbusies, Jūlija ienāca ēdamistabā, lai kopā padzertu tēju, tēvs staigāja no viena kakta uz otru, sabāzis rokas kabatās, un dungoja: «Ru-ru-ru,» — tātad bija ar kaut ko neapmierināts.

—    Tev Maskavā klājas ļoti jautri, — viņš sacīja. — Ļoti priecājos par tevi… Man, vecam vīram, gan nekas nav vajadzīgs. Es drīz nosprāgšu un atpestīšu jūs visus. Un jābrīnās, kā gan man tik cieta āda, ka esmu vēl dzīvs! Apbrīnojami!

Viņš teica, ka esot vecs, sīksts ēzelis, uz kura visi jājot. Viņam uzkrāvuši Ņinas Fjodorovnas ārstēšanu, rūpes par viņas bērniem, viņas bēres; šis āksts Panaurovs ne par ko nav licies ne zinis, pat aizņēmies no viņa simt rubļu un līdz šim laikam neatdodot.

—    Paņem mani līdzi uz Maskavu un ietupini tur trako namā! — ārsts sacīja. — Esmu ārprātīgs, esmu naivs bērns, jo vienmēr vēl ticu patiesībai un taisnībai!

Tad viņš apvainoja meitas vīru tuvredzībā: nepērk namus, ko tik izdevīgi pārdod. Un tagad Jūlijai jau šķita, ka viņa nav vienīgais prieks šā vecā vīra dzīvē. Kad viņš pieņēma slimniekus un tad aizbrauca praktizēt, viņa staigāja pa visām istabām, nezinādama, ko darīt un par ko domāt. Viņa bija jau atradinājusies no dzimtās pilsētas un dzimtās mājas; viņai atgad negribējās iet ne uz ielas, ne pie paziņām un, atceroties agrāko laiku draudzenes un savu jaunavas dzīvi, nekļuva skumīgi un nebija žēl pagātnes.

Vakarā viņa apģērbās lepnāk un aizgāja uz liturģija. Taču baznīcā bija tikai vienkāršie ļaudis, un viņas greznais kažoks un cepure neradīja nekāda iespaida. Un viņai likās, it kā notikusi kāda pārmaiņa kā baznīcā, tā viņā pašā. Agrāk viņai patika, kad liturģijā lasīja kanonu un koristi dziedāja irmosus, piemēram, «Atdaru savas lūpas», viņai patika lēnām virzīties cauri pūlim pie mācītāja, kas stāvēja baznīcas vidū, un tad sajust uz savas pieres svēto svaidāmo eļļu, tagad turpretim viņa tikai gaidīja, kad beigsies dievkalpojums. Un, ejot laukā no baznīcas, viņa jau baidījās, kaut ubagi nelūgtu dāvanas; būtu garlaicīgi apstāties un meklēt kabatās, turklāt kabatās viņai vairs nebija vara naudas, bija tikai rubļi.

Viņa nolikās gultā agri, bet aizmiga vēlu. Sapņos visu laiku rādījās kaut kādas ģīmetnes un bēru gājiens, ko viņa bija redzējusi no rīta; vaļējo šķirstu ar mironi ienesa pagalmā un apstājās pie durvīm, tad ilgi šūpoja šķirstu ar dvieļiem un no visa spēka trieca ar to pa durvīm. Jūlija pamodās un šausmās uzlēca kājās. Tik tiešām, lejā klauvēja pie durvīm, un zvana stieple švījestēja gar sienu, bet zvans nebija dzirdams.

Ārsts iekāsējās. Lūk, var dzirdēt, kā istabene noiet lejā, tad atkal atgriežas.

—    Kundze! — viņa teica un pieklauvēja pie durvīm. — Kundze!

—    Kas ir? — Jūlija vaicāja.

—    Jums telegramma!

Jūlija ar sveci izgāja pie viņas. Istabenei aiz muguras stāvēja ārsts apakšveļā, mēteli mugurā, arī ar sveci.

—    Mums sabojājies zvans, — viņš sacīja žāvādamies, tikko pamodies no miega. — Sen vajadzēja izlabot.

Jūlija atplēsa telegrammu un izlasīja: «Dzeram uz jūsu veselību. Jarcevs, Kočevojs.»

—    Ai, kādi muļķi! — viņa noteica un sāka smieties; ap sirdi kļuva viegli un līksmi.

Atgriezusies savā istabā, viņa klusām nomazgājās, apģērbās, tad ilgi kravāja savas mantas, kamēr uzausa gaisma, un pusdienas laikā aizbrauca uz Maskavu.

Klusajā nedēļā Laptevi apmeklēja izstādi Glezniecības skolā. Turp viņi devās visi, pa Maskavas paradumam paņēmuši līdzi abas meitenes, guvernanti un Kostju.

Laptevam bija pazīstami visu ievērojamo mākslinieku vārdi, un viņš nepalaida garām nevienu izstādi. Vasarās reizēm viņš pats vasarnīcā mēdza gleznot ainavas, un pašam likās, ka viņam ir laba gaume un, ja viņš būtu mācījies, no viņa varbūt varēja iznākt labs mākslinieks. Ārzemēs viņš dažkārt iegriezās antikvariātos un ar lietpratēja skatienu aplūkoja senlietas un izsacīja savas domas, nopirka kaut ko, antikvārs noprasīja, cik gribēja, pirkums vēlāk stāvēja ratnīcā kastē un tad nez kur nozuda. Vai arī, ieejot estampu veikalā, viņš ilgi un vērīgi skatīja gleznas, bronzu, izteica dažādas piezīmes un piepeši nopirka kādu banālu rāmīti vai kasti nevērtīga papīra. Mājās viņam bija galvenokārt liela izmēra sliktas gleznas; labās turpretim bija slikti novietotas. Ne reizi vien viņam gadījās samaksāt dārgi par to, kas vēlāk izrādījās rupjš atdarinājums. Un tīrais brīnums — viņš, kas vispār dzīvē bija bikls, gleznu izstādēs kļuva ārkārtīgi drosmīgs un pašapzinīgs. Kāpēc?

Jūlija Sergejevna raudzījās gleznās, tāpat kā viņas vīrs, caur dūri vai binokli un brīnījās, ka cilvēki gleznās izskatās kā dzīvi un koki kā īsti; bet viņa nesaprata, viņai šķita, ka izstādē daudz vienādu gleznu un ka tas tieši ir mākslas mērķis, lai gleznās, kad uz tām raugās caur dūri, cilvēki un priekšmeti liktos kā īsti.

— Tas ir Siškina mežs, — vīrs viņai skaidroja. — Viņš aizvien glezno vienu un to pašu … Pievērs uzmanību: tāda ceriņkrāsas sniega nekad nav . . . Un šim puisēnam kreisā roka īsāka par labo.

Kad visi bija noguruši un Laptevs devās meklēt Kostju, lai brauktu mājās, Jūlija nostājās pie nelielas ainavas un vienaldzīgi vērās tanī. Priekšplānā upīte, tai pāri baļķu tiltiņš, viņā pusē taciņa, kas gaist tumšā zālē, laukā, tad pa labi meža stūrītis, pie tā ugunskurs: droši vien pieguļnieki. Un tālumā dziest vakarblāzma.

Jūlija iztēlojās, kā viņa pati iet pa tiltiņu, tad pa taciņu, arvien tālāk un tālāk, visapkārt ir klusums, griež nomiegojušās griezes, tālumā mirgo uguns. Un nez kāpēc viņai pēkšņi sāka likties, ka šos pašus mākonīšus gar sārto debesmalu, šo mežu un lauku viņa redzējusi jau sen un daudzkārt, viņu pārņēma vientulība, un viņai iegribējās iet, iet un iet pa šo taciņu; tur, kur bija vakarblāzma, dusēja kaut kāds viņpasaules, mūžības atspulgs.

—    Cik tas skaisti uzgleznots! — viņa sacīja, brīnīdamās, ka glezna viņai pēkšņi kļuvusi saprotama. — Paskaties, Aļoša! Vai tu jūti, kāds šeit klusums?

Viņa centās izskaidrot, kāpēc viņai tā patīk šī ainava, taču ne vīrs, ne Kostja viņu nesaprata. Viņa visu laiku vērās ainavā ar skumju smaidu, un viņu uztrauca tas, ka citi neredz tur nekā sevišķa; tad viņa atkal sāka staigāt pa zālēm un apskatīt gleznas, gribēja tās izprast, un viņai tagad vairs nelikās, ka izstādē ir daudz vienādu gleznu. Kad, pārnākusi mājās, viņa pirmoreiz pa visu laiku pievērsa uzmanību lielai gleznai, kas karājās zālē virs klavierēm, viņa sajuta naidīgumu pret to un teica:

—    Ir gan prieks turēt šādas gleznas!

Un pēc tam zeltotās dzegas, Venēcijas spoguļi ar ziediem un gleznas, līdzīgas tai, kas karājās virs klavierēm, kā arī vīra un Kostjas spriedelējumi par glezniecību sāka izraisīt viņā garlaicību un īgnumu, brīžiem pat naidu.

Dzīve ritēja kā parasti, no dienas dienā, nesolīdama nekā sevišķa. Teātru sezona bija jau beigusies, kļuvis siltāks. Laiks pastāvīgi bija lielisks. Kādā rītā Laptevi bija saposušies doties uz apgabaltiesu paklausīties Kostju, kas, tiesas nozīmēts, kādu aizstāvēja. Viņi aizkavējās un nonāca tiesā, kad tur jau bija sākusies liecinieku nopratināšana. Apvainots tika rezerves ierindnieks par ielaušanās zādzību. Bija daudz liecinieču — veļas mazgātāju; tās liecināja, ka apsūdzētais bieži apmeklējis saimnieci, veļas mazgātavas īpašnieci; krusta pacelšanas priekšvakarā viņš ieradies vēlu vakarā un sācis lūgties naudu, lai salāpītu paģiras, bet neviens viņam nav devis; tad viņš aizgājis, taču pēc stundas atgriezies un atnesis alu un piparkūkas meičām. Visi dzēruši un dziedājuši gandrīz līdz gaismai, un, kad no rita attapušies, bēniņu atslēga bijusi uzlauzta un no veļas pazuduši trīs vīriešu krekli, sieviešu brunči un divi palagi. Kostja katrai lieciniecei zobgalīgi vaicāja: vai viņa krusta pacelšanas priekšvakarā nav dzērusi to alu, ko atnesis apsūdzētais? Acīm redzot, viņš tēmēja uz to, ka veļas mazgātājas pašas sevi apzagušas. Savu runu viņš teica bez mazākā satraukuma, nikni lūkojoties uz zvērinātajiem.

Viņš paskaidroja, ko nozīmē ielaušanās zādzība un vienkārša zādzība. Viņš runāja sīki jo sīki, pārliecinoši, atklājot neparastas spējas runāt ilgi un nopietni par to, kas jau sen visiem zināms. Un grūti bija saprast, ko viņš īstenībā grib. No viņa garās runas zvērinātais varēja rast tikai vienu secinājumu: «Uzlauzts bija, bet nebija zādzības, jo veļu nodzērušas pašas mazgātājas, un, ja arī bijusi zādzība, tad bez uzlaušanas.» Bet, kā redzams, viņš runāja tieši to, kas vajadzīgs, jo viņa runa aizkustināja zvērinātos un publiku un ļoti patika. Kad pasludināja attaisnojošu spriedumu, Jūlija māja Kostjam ar galvu un pēc tam cieši paspieda viņam roku.

Maijā Laptevi pārcēlās uz vasarnīcu Sokoļņikos. Tolaik Jūlija jau bija uz grūtām kājām.

XIII

Bija pagājis vairāk nekā gads. Sokoļņikos, netālu no Jaroslavas dzelzceļa stigas, zālē sēdēja Jūlija un Jarcevs; mazliet attālāk gulēja Kočevojs, palicis rokas zem galvas, un raudzījās debesīs. Visi trīs jau bija izstaigājušies un gaidīja, kad pulksten sešos paies garām vasaras vilciens, lai ietu mājās tēju dzert.

— Mātes saskata savos bērnos kaut ko neparastu, — tā jau daba iekārtojusi, — Jūlija teica. — Veselām stundām māte stāv pie gultiņas, skatās, kādas bērnam austiņas, actiņas, kāds deguntiņš, un jūsmo. Ja svešs cilvēks skūpsta viņas bērnu, viņai, nabadzītei, liekas — tas viņam sagādā lielu prieku. Un māte nerunā ne par ko citu kā tikai par bērnu. Es pazīstu šo mātes vājību un uzmanu sevi, bet tik tiešām mana Oļa ir neparasta. Kā viņa raugās, kad zīž! Kā smejas! Viņai tikai astoņi mēneši, bet, nudien, tik gudras acis neesmu redzējusi pat trīs gadus veciem bērniem.

—    Sakiet, starp citu, — Jarcevs jautāja, — ko jūs mīlat vairāk: vīru vai bērnu?

Jūlija paraustīja plecus.

—    Nezinu, — viņa atbildēja. — Vīru nekad neesmu stipri mīlējusi, un Oļa, patiesību sakot, ir mana pirmā mīlestība. Jūs zināt, ne jau aiz mīlas es precējos ar Alekseju. Agrāk biju muļķo, mocījos, visu laiku domāju, ka esmu pazudinājusi kā viņa, tā savu dzīvi, bet tagad redzu, nekāda mīlestība nav vajadzīga, viss ir blēņas.

—    Ja ne mīlestība, kādas jūtas tad jūs saista pie vira? Kāpēc jūs dzīvojat ar viņu?

—    Nezinu . .. Tāpat, laikam ieradums. Es viņu cienu, man garlaicīgi, kad viņa ilgi nav, bet tā nav mīlestība. Viņš ir gudrs, godīgs cilvēks, un manai laimei ar to pietiek. Viņš ir ļoti labs, vienkāršs . . .

—    Aļoša gudrs, Aļoša labs, — noteica Kostja, laiski paceļot galvu, — bet, mana mīļā, lai izzinātu, ka viņš ir gudrs, labs un interesants, vajag kopā izdzert aku ūdens . . . Un kāda jēga viņa labsirdībai vai gudrībai? Naudu viņš jums nobērs, cik uziet, taču, kur jāparāda raksturs, kur jādod pretspars nelietim un nekauņam, tur viņš samulst un zaudē drosmi. Tādi cilvēki kā jūsu mīļais Aleksejs ir lieliski ļaudis, taču viņi nepavisam nav derīgi cīņai. Un vispār nekam neder.

Beidzot parādījās vilciens. No skursteņa vēlās ārā un stīdza pāri birzij gluži sārti tvaiki, un divi logi pēdējā vagonā pēkšņi tik spoži atmirdzēja saulē, ka sāpēja acis skatoties.

—    Iesim dzert tēju! — pieceldamās sacīja Jūlija Sergej evna.

Beidzamajā laikā viņa bija kļuvusi pilnīgāka, un gaita viņai jau bija kā dāmai, mazliet laiska.

—    Un tomēr bez mīlas nav labi, — Jarcevs, viņai sekodams, teica. — Mēs mūžīgi tikai runājam un lasām par mīlu, bet paši maz mīlam, un tas patiešam nav labi.

—    Tas viss ir nieki, Ivan Gavrilič, — Jūlija sacīja. — Tā nav īstā laime.

Tēju visi dzēra dārziņā, kur ziedēja rezēdas, lefkojas, tabaka un jau plauka agrīnās gladiolas. Jarcevs un Kočevojs no Jūlijas Sergejevnas sejas redzēja, ka viņa pārdzīvo laimīgu dvēseles miera un līdzsvara periodu, ka viņai nekas cits nav vajadzīgs kā vien tas, kas jau ir, un viņiem pašiem kļuva ap sirdi mierīgi, jauki. Lai kāds saka ko sacīdams, viss iznāk labi un saprātīgi. Priedes ir skaistas, brīnišķi smaržo pēc sveķiem kā nekad agrāk, krējums ir ļoti gards, Saša ir gudra, laba meitene…

Pēc tējas Jarcevs dziedāja romances, pavadīdams pats uz klavierēm, bet Jūlija un Kočevojs sēdēja klusēdami un klausījās, un tikai Jūlija paretam piecēlās un klusi izgāja no istabas, lai palūkotos uz bērnu un Lidu, kura jau divas dienas gulēja vienā drudzī un nekā neēda.

—    «Mans draugs, mans maigais draugs…» — Jarcevs dziedāja. — Nē, mīļie, sitiet nost, — viņš teica un papurināja galvu, — es nesaprotu, kāpēc jūs esat pret mīlestību! Ja es nebūtu nodarbināts piecpadsmit stundu dienā, katrā ziņā iemīlētos.

Vakariņu galdu uzklāja verandā; bija silti un klusi, taču Jūlija vīstījās lakatā un žēlojās par mitrumu. Kad satumsa, viņai nez kāpēc kļuva nelabi, viņa ik pa brīdim nodrebēja un lūdza viesus pasēdēt ilgāk; viņa cienāja tos ar vīnu un pēc vakariņām lika pasniegt konjaku, lai ciemiņi neaizietu. Viņai negribējās palikt vienai ar bērniem un kalpotājiem.

—    Mēs, vasarnieces, rīkojam šeit izrādi bērniem, — viņa sacīja. — Mums viss jau ir — gan teātris, gan aktieri, nav tikai lugas. Mums atsūtīja pārdesmit dažādu lugu, tomēr neviena neder. Lūk, jums patīk teātris, un jūs labi zināt vēsturi, — viņa pievērsās Jarcevam, — uzrakstiet mums vēsturisku lugu.

—    Labi, to var.

Viesi izdzēra visu konjaku un taisījās mājup. Pulkstenis gāja jau uz vienpadsmitiem, bet vasarniekiem tas ir vēls laiks.

—    Tik tumšs, ka dur vai acis laukā! — Jūlija teica, izvadīdama viņus pa vārtiem. — Nemaz nezinu, kā jūs, kungi, aiziesiet. Ir tomēr auksts!

Viņa satinās ciešāk un aizgāja atpakaļ uz lievenēm

—    Mans Aleksejs droši vien kaut kur spēlē kārtis! — viņa iesaucās. — Ar labu nakti!

Iznākot no gaišajām istabām, viņi ārā nekā nevarēja saredzēt. Jarcevs un Kostja, taustīdamies kā akli, nokļuva līdz dzelzceļa stigai un pārgāja tai pāri.

—    Ne velna nevar saskatīt! — Kostja apstājoties noteica basā un pavērās debesīs. — Bet zvaigznes, zvaigznes, kā jauni piecpadsmitkapiķi. Gavrilič!

—    Jā? — kaut kur atsaucās Jarcevs.

—    Es saku: nekā nevar saskatīt. Kur jūs esat?

Jarcevs uzsvilpodams pienāca klāt un paņēma viņu zem rokas.

—   Ei, vasarnieki! — pēkšņi Kostja iekliedzās visā rīklē. — Sociālists noķerts!

Jautrā prātā viņš allaž bija ļoti nemierīgs, klaigāja, piesējās gorodovojiem un ormaņiem, dziedāja, neganti smējās.

—    Daba, lai velns tevi rāvis! — viņš kliedza.

—    Nu, nu, — Jarcevs viņu klusināja. — Tā nevajag. Es jūs lūdzu.

Drīz vien draugi pierada pie tumsas un sāka atšķirt augsto priežu un telegrāfa stabu siluetus. No Maskavas stacijām reizēm atskanēja svilpieni, un žēli dūca stieples. Pati birzs turpretim neizdvesa ne skaņas, un šai klusēšanā bija jūtams kaut kas lepns, spēcīgs, noslēpumains, un tagad naktī šķita, ka priežu galotnes gandrīz skar debesis. Draugi atrada savu meža stigu un gāja pa to. Te bija pavisam tumšs, un tikai pēc garās, zvaigžņotās debess joslas un arī pēc tā, ka zem kājām bija nomīdīta zeme, viņi zināja, ka iet pa aleju. Abi gāja līdzās klusēdami, un tiem šķita, it kā pretim nāktu kādi cilvēki. Reibums bija pārgājis. Jarcevam iešāvās prātā, ka varbūt šai birzī tagad lidinās

Maskavas caru, bajāru un patriarhu dvēseles, viņš gribēja to pasacīt Kostjam, bet atturējās.

Kad viņi aizgāja līdz pilsētas aizkārtnei, debesis tikko svīda gaisma. Joprojām klusējot, Jarcevs un Kočevojs gāja pa ielu garām lētajām vasarnīcām, traktieriem, koku noliktavām; zem dzelzceļa atzarojuma tilta viņus pārņēma patīkams mitrums līdz ar liepu smaržu, tad parādījās plata, gara iela, un uz tās ne dzīvas dvēseles, ne gaismiņas . . . Kad viņi aizgāja līdz Sarkandīķim, ausa jau gaisma.

—    Maskava ir pilsēta, kurai vēl būs daudz jācieš, — Jarcevs teica, noraugoties uz Alekseja klosteri.

—    Kā tas jums ienācis prātā?

—    Tāpat vien. Es mīlu Maskavu.

Kā Jarcevs, tā Kostja bija dzimuši Maskavā un dievināja to, nez kāpēc izturējās naidīgi pret citām pilsētām; viņi bija pārliecināti, ka Maskava ir brīnišķīga pilsēta un Krievija — brīnišķīga zeme. Krimā, Kaukāzā un ārzemēs viņiem bija garlaicīgi, nemājīgi, neērti, un savus pelēcīgos Maskavas laika apstākļus viņi atzina par vispatīkamākajiem un veselīgākajiem. Dienas, kad logos šļāc salts lietus un agri pienāk krēsla, māju un baznīcu sienas iegūst brūnu, bēdīgu krāsu un kad, izejot uz ielas, nav zināms, ko vilkt mugurā, — tādas dienas viņus patīkami satrauca.

Beidzot pie stacijas viņi paņēma važoni.

—    Tik tiešām, labi būtu uzrakstīt vēsturisku lugu,— Jarcevs sacīja, — taču, ziniet, bez Ļapunoviem un bez Godunoviem, tikai no Jaroslava vai Monomaha laikiem … Es neciešu krievu vēsturiskās lugas, atskaitot Pimena monologu. Kad saduramies ar kādu vēstures avotu un kad lasām pat Krievijas vēstures grāmatu, šķiet, ka Krievijā visi ir ārkārtīgi talantīgi, apdāvināti un interesanti, taču, kad skatos teātrī vēsturisku lugu, krievu dzīve man sāk likties pelēcīga, neveselīga, neoriģināla.

Pie Dmitrovkas draugi izšķīrās, un Jarcevs aizbrauca tālāk uz savām mājām Ņikitskas ielā. Viņš snauda, grīļojās un visu laiku domāja par lugu. Pēkšņi viņš iztēlojās negantu troksni, šķindoņu, kliedzienus kādā nesaprotamā, it kā kalmiku valodā; un kādu sādžu viscaur liesmās un līdzās tai nosarmojušus, ugunsgrēkā maigi sārtus mežus, kas redzami tālu visapkārt un tik skaidri, ka iespējams atšķirt ik eglīti; kaut kādi mežonīgi cilvēki, jātnieki un kājnieki, joņo pa sādžu, viņu zirgi un viņi paši ir tik sarkani kā ugunsgrēka blāzma debesīs.

«Tie ir polovcieši,» Jarcevs domā.

Viens no tiem — vecs, baigs, ar asiņainu seju, viss apdedzis — sien pie segliem jaunu meiteni ar baltu, krievisku seju. Vecais kaut ko neganti kliedz, bet meitene raugās skumīgi, gudri. .. Jarcevs nopurināja galvu un atjēdzās.

— «Mans draugs, mans maigais draugs …» — viņš sāka dziedāt.

Norēķinoties ar ormani un pēc tam dodoties pa kāpnēm uz savu dzīvokli, viņš nekādi nespēja atģisties un redzēja, kā liesma pāriet uz kokiem, iesprakšķas un sāk dūmot mežs; milzīgs meža kuilis, aiz šausmām prātu zaudējis, brāžas pa sādžu … Un pie segliem piesietā meitene visu laiku skatās.

Kad viņš iegāja savā istabā, bija jau gaišs. Uz klavierēm blakus notīm dzisa divas sveces. Uz dīvāna gulēja Rassudina melnā tērpā ar jostu, avīzi rokās, cieši aizmigusi. Laikam bija ilgi spēlējusi, gaidot, kad atgriezīsies Jarcevs, un nesagaidījusi ieslīgusi miegā.

«Tad ta nomocījusies!» viņš nodomāja.

Jarcevs piesardzīgi izņēma viņai no rokām avīzi, apsedza viņu ar apmetni, nodzēsa sveces un iegāja savā guļamistabā. Likdamies gulēt, viņš domāja par vēsturisko lugu, un viņam no prāta neizgāja melodija «Mans draugs, mans maigais draugs …».

Pēc divām dienām pie viņa uz mirkli iegriezās Laptevs, lai pasacītu, ka Lida sasirgusi ar difteriju un ka no viņas tā pielipusi Jūlijai Sergejevnai un bērnam, un vēl pēc piecām dienām pienāca ziņa, ka Lida un Jūlija Sergejevna veseļojas, bet bērns nomiris un ka Laptevi aizbēguši no savas Sokoļņiku vasarnīcas uz pilsētu.

XIV

Laptevam vairs nebija patīkami pavadīt ilgāku laiku mājās. Viņa sieva bieži mēdza iet uz sētas māju — it kā tāpēc, lai nodarbotos ar meitenēm, taču viņš zināja, ka Jūlija iet turp nevis nodarboties, bet paraudat pie Kostjas. Pienāca devītā diena, pēc tam divdesmitā, tad četrdesmitā, un mūžīgi bija jābrauc uz Alekseja kapsētu noturēt dvēseles aizlūgumu un tad mocīties visu dienu un nakti, domāt tikai par šo nelaimīgo bērnu un sacīt sievai par mierinājumu visādus banālus vārdus. Viņš tagad reti mēdza ierasties noliktavā un nodarbojās tikai ar labdarību, izgudrojot sev dažādas rūpes un raizes, un priecājās, ja kāda nieka dēļ vajadzēja nobraukāt veselu dienu. Pēdējā laikā viņš taisījās braukt uz ārzemēm, lai tur iepazītos, kā iekārtojamas naktspatversmes, un šī doma tagad viņu izklaidēja.

Bija rudens diena. Jūlija tikko bija aizgājusi uz sētas māju raudāt, Laptevs gulēja kabinetā uz dīvāna un gudroja, kurp varētu doties. Tieši tai brīdī Pjotrs paziņoja, ka atnākusi Rassudina. Laptevu pārņēma liels prieks, viņš uzlēca kājās un devās pretim negaidītajai viešņai, savai agrākajai draudzenei, kuru jau gandrīz sāka aizmirst. Kopš tā vakara, kad viņš Rassudinu beidzamo reizi redzēja, viņa nepavisam nebija pārvērtusies un bija aizvien tāda pati.

—    Polīna! — viņš teica, sniegdams viņai abas rokas. — Cik ilgs laiks pagājis! Kaut jūs zinātu, kā priecājos jūs redzēt! Laipni lūdzu!

Rassudina apsveicinoties parāva viņu aiz rokas un, nenovelkot mēteli, nenoņemot cepuri, iegāja kabinetā un apsēdās.

—     Es pie jums uz vienu mirkli, — viņa sacīja. — Par niekiem nav laika runāt. Lūdzu apsēsties un klausīties. Vai jūs priecājaties mani redzēt vai ne, man gluži vienalga, jo žēlīgā vīriešu kungu uzmanība manās acīs nav graša vērta. Taču, ja esmu pie jums atnākusi, tad tāpēc, ka biju šodien jau piecās vietās un visur saņēmu noraidījumu, kaut arī mana vajadzība ir neatliekama. Klausieties, — viņa turpināja, veroties Laptevam acīs, — pieci man pazīstami studenti, aprobežoti

un stulbi cilvēki, tomēr neapšaubāmi nabadzīgi, nav iemaksājuši mācību maksu, un viņus tagad izslēdz. Jūsu bagātība uzliek jums pienākumu aizbraukt tūlīt uz universitāti un par viņiem samaksāt.

—    Labprāt, Polīna.

—           Te būs viņu uzvārdi, — Rassudina teica, pasniegdama Laptevam zīmīti. — Brauciet tūlīt, baudīt ģimenes laimi pagūsiet vēlāk.

Tai brīdī aiz durvīm, kas gāja uz viesistabu, atskanēja troksnis: laikam kasījās suns. Rassudina piesarka un uzlēca kājās.

—          Jūsu dulcineja noklausās! — viņa sacīja. — Tas ir riebīgi!

Laptevs apvainojās Jūlijas dēļ.

—           Viņas šeit nav, viņa ir sētas mājā, — viņš teica. — Un nerunājiet par viņu tā. Mums nomiris bērns, un viņai tagad briesmīgas bēdas.

—          Varat viņu nomierināt, — Rassudina pavīpsnāja, atkal atsēzdamās, — būs vēl desmit gabalu. Lai bērnus dzemdētu, cik tur gan vajag prāta?

Laptevs atcerējās, ka to pašu vai ko līdzīgu viņš bija dzirdējis daudzkārt senāk, un viņam uzvēdīja pagātnes poēzija, vientuļas vecpuiša dzīves brīvība, kad viņam likās, ka ir jauns un spēj visu, ko grib, un kad nebija ne mīlas uz sievu, ne atmiņu par bērnu.

—    Brauksim kopā, — viņš nostaipīdamies sacīja.

Kad viņi atbrauca uz universitāti, Rassudina palika

pie vārtiem, bet Laptevs devās uz kanceleju; pēc maza brītiņa viņš atgriezās un pasniedza Rassudinai piecas kvītis.

—    Kurp jūs tagad? — viņš jautāja.

—    Pie Jarceva.

—    Es braukšu jums līdzi.

—    Bet jūs taču traucēsiet viņu strādāt.

—          Nē, ticiet man! — viņš teica un lūdzoši uzlūkoja Rassudinu.

Viņai bija galvā melna, it kā sēru cepurīte ar krepa garnitūru un ļoti īss, nonēsāts mētelis ar izspriestām kabatām. Viņas deguns izskatījās garāks nekā agrāk un sejā, par spīli aukstajam laikam, nebija ne asins lāses. Laptevam bija patīkami doties viņai līdzi, pa

kļauties viņai un klausīties viņas ņurdēšanā. Viņš gāja un domāja: kādam gan jābūt šās sievietes dvēseles spēkam, ja, būdama tik neglīta, stūraina, nemierīga, neprazdama kārtīgi apģērbties, allaž nekārtīgi izspūrusi un vienmēr tāda kā lempīga, viņa tomēr ir burvīga.

Pie Jarceva viņi iegāja pa otrām kāpnēm cauri virtuvei, kur viņus saņēma virēja, tīra vecenīte ar sirmām sprogām; viņa ļoti apjuka, saldi pasmaidīja, pie tam viņas mazā seja kļuva līdzīga kūkai, un sacīja:

—    Lūgtum.

Jarceva nebija mājās. Rassudina apsēdās pie klavierēm un uzsāka garlaicīgus, grūtus vingrinājumus, pavēlējusi Laptevam viņu netraucēt. Un viņš neizklaidēja 1o sarunām, sēdēja malā un šķirstīja «Vestņik Jevropi». Nospēlējusi divas stundas — tā bija viņas dienas deva, — viņa uzkoda kaut ko virtuvē un aizgāja pie skolniekiem. Laptevs izlasīja kāda romāna turpinājumu, tad ilgi sēdēja nelasīdams, neizjuzdams garlaicību un būdams apmierināts, ka jau nokavējis mājās pusdienas.

—    Ha-ha-ha! — atskanēja Jarceva smiekli, un ienāca viņš pats, veselīgs, možs, sarkaniem vaigiem, jaunā frakā ar gaišām pogām. — Ha-ha-ha!

Draugi kopā paēda pusdienas. Tad Laptevs atgulās uz dīvāna, Jarcevs apsēdās blakus un aizpīpēja cigāru. Iestājās krēsla.

—    Es laikam sāku novecot, — Laptevs teica. — Kopš tā laika, kad nomira māsa Ņina, nez kāpēc esmu sācis bieži domāt par nāvi.

Viņi sāka runāt par nāvi, par dvēseles nemirstību, par to, ka īstenībā būtu labi atdzimt un tad aizlidot kaut kur uz Marsu, būt mūžīgi brīvam un laimīgam un, galvenais, domāt kaut kā sevišķi, ne tā kā uz zemes.

—    Tomēr negribas mirt, — Jarcevs klusām sacīja. — Nekāda filozofija nespēj samierināt mani ar nāvi, un es raugos uz to vienkārši kā uz bojā eju. Gribas dzīvot.

—    Vai jūs mīlat dzīvi, Gavrilič?

—    Jā, mīlu.

—    Bet es gan nekādi nevaru sevi šai ziņā saprast. Man' brīžiem ir drūma noskaņa, brīžiem vienaldzīga. Esmu bikls, man trūkst pašpārliecības, man ir gjēva sirdsapziņa, es nekādi nespēju pielāgoties dzīvei, kjūt par tās noteicēju. Dažs runā muļķības vai blēdās un dara to tik dzīvespriecīgi, turpretim es dažkārt apzinīgi daru labu un pie tam izjūtu tikai nemieru vai pilnīgu vienaldzību. To visu, Gavrilič, es izskaidroju ar to, ka esmu vergs, dzimtcilvēka mazdēls. Iekām mēs, netīreļi, izlauzīsimies uz īstā ceļa, daudz mūsējo noliks savas galviņas!

—    Tas viss ir labi, mīļais, — Jarcevs teica un nopūtās. — Tas tikai lieku reizi parāda, cik bagāta, daudzpusīga ir krievu dzīve. Ak, cik bagāta! Zināt, es ar katru dienu aizvien vairāk pārliecinos, ka mēs dzīvojam vislielākā triumfa priekšvakarā, un man gribētos līdz tam nodzīvot, pašam piedalīties. Ticat vai ne, bet, manuprāt, tagad aug brīnišķīga paaudze. Kad nodarbojos ar bērniem, it sevišķi ar meitenēm, es izjūtu baudu. Burvīgi bērni!

Jarcevs piegāja pie klavierēm un uzsita akordu.

—    Esmu ķīmiķis, domāju ķīmiski un nomiršu kā ķīmiķis, — viņš turpināja. — Bet esmu alkatīgs un baidos, ka nomiršu nepiesātināts; man nepietiek ar ķīmiju vien, es ķēros pie Krievijas vēstures, mākslas vēstures, pedagoģijas, mūzikas … Reiz vasarā jūsu sieva teica, lai es uzrakstot vēsturisku lugu, un tagad man gribas rakstīt, rakstīt; tā vien, šķiet, nosēdētu trīs dienas un naktis nepiecēlies un visu laiku rakstītu. Iedomu tēli nokausējuši mani, galvā trūkst telpas, un es jūtu, kā man smadzenēs sit pulss. Es nepavisam negribu, lai no manis iznāktu kas sevišķs, lai es radītu ko diženu, bet man vienkārši gribas dzīvot, sapņot, cerēt, visu pagūt . . . Dzīve, draudziņ, ir īsa, un tā jānodzīvo jo labi.

Pēc šās draudzīgās sarunas, kas beidzās tikai pusnaktī, Laptevs sāka apciemot Jarcevu gandrīz ik dienas. Laptevu kaut kas it kā vilka pie viņa. Parasti viņš ieradās pievakarē, nolikās un, nejuzdams ne mazākās garlaicības, pacietīgi gaidīja, kad ieradīsies Jarcevs. Jarcevs, pārnācis no darba un paēdis pusdienas, sēdās pie darba, bet Laptevs viņam kaut ko pajautāja, sākās saruna, prāts vairs nenesās uz darbu, un pusnakti draugi šķīrās, ļoti apmierināti viens ar otru.

Taču tas nevilkās ilgi. Reiz, atnācis pie Jarceva, Laplevs sastapa tur tikai Rassudinu, kas sēdēja pie klavierēm un spēlēja savus vingrinājumus. Viņa salti, gandrīz naidīgi pavērās Laptevā un vaicāja, nesniedzot roku:

—    Sakiet, lūdzu, — kad tam pienāks gals?

—    Kam tam? — Laptevs nesaprazdams atjautāja.

—    Jūs nākat šurp ik dienas un neļaujat Jarcevam strādāt. Jarcevs nav nekāds kupcītis, viņš ir zinātnieks, katrs viņa dzīves brīdis ir dārgs. Vajag taču saprast un būt kaut mazliet delikātam!

—    Ja jums liekas, ka es traucēju, — Laptevs kautrīgi, samulsis sacīja, — es izbeigšu savus apciemojumus.

—   Tas būs lieliski. Nu tad ejiet, jo viņš var katru brīdi atnākt un jūs šeit sastapt.

Veids, kādā tas tika pateikts, un Rassudinas vienaldzīgās acis viņu galīgi samulsināja. Viņai vairs nebija nekādu jūtu pret Laptevu, atskaitot vēlēšanos, lai viņš drīzāk aizietu, — un cik maz tas atgādināja senāko mīlu! Viņš aizgāja, nepaspiedis viņai roku, un viņam šķita, ka Rassudina pasauks viņu atpakaļ, taču atskanēja atkal gammas, un viņš, lēnām kāpdams lejup, saprata, ka jau ir viņai svešs.

Pēc dienām trim Jarcevs atnāca pie viņa, lai kopā pavadītu vakaru.

—    Man ir jauna ziņa, — viņš teica un pasmīnēja. — Polīna Nikolajevna pārvākusies pie manis pavisam. — Viņš mazdrusciņ samulsa un pusbalsī turpināja: — Nu un tad? Protams, mēs neesam viens otrā iemīlējušies, taču, man šķiet, tas… tas ir vienalga. Esmu priecīgs, ka varu dot viņai patvērumu un mieru, iespēju nestrādāt gadījumā, ja viņa saslimtu, un viņai liekas — tālab, ka sagājusies ar mani, manā dzīvē būs vairāk kārtības un viņas ietekmē es kļūšu par lielu zinātnieku. Tā viņa domā. Un lai domā vien. Dienvidniekiem ir paruna: iedoma muļķi padara bagātu. Haba-ha!

Laptcvs klusēja. Jarcevs pagājās pa kabinetu, noraudzījās gleznās, ko bija jau daudzreiz redzējis, un nopūzdamies sacīja:

— Jā, mans draugs. Esmu trīs gadus vecāks par jums, un man jau pārāk vēlu domāt par īstu mīlu, patiesībā tāda sieviete kā Polīna Nikolajevna man ir atradums, un, protams, es labi nodzīvošu ar viņu līdz pašam vecumam, tomēr, velns viņu sazin, aizvien kaut kā žēl, aizvien kaut kā gribas, un man mūžīgi šķiet, ka es guļu Dagestānas ielejā un sapņoju par balli. Vārdu sakot, cilvēks nekad nav apmierināts ar lo, kas viņam ir.

Viņš iegāja viesistabā un, it kā nekas nebūtu noticis, dziedāja romances, bet Laptevs sēdēja savā kabinetā, acis aizvēris, cenzdamies saprast, kāpēc Rassudina sagājusies ar Jarcevu. Pēc tam viņš visu laiku skuma, ka nav stabilu, pastāvīgu simpātiju, bija sapīcis par to, ka Polīna Nikolajevna sagājusies ar Jarcevu, un dusmojās uz sevi, ka viņa jūtas pret sievu vairs nepavisam nav tādas kā senāk.

XV

Laptevs sēdēja atzveltnī un šūpodamies lasīja; Jūlija bija turpat kabinetā un arī lasīja. Likās, nav ko runāt, un abi kopš rīta klusēja. Retumis viņš pāri grāmatai uzmeta acis sievai un domāja: vai nav vienalga — apprecēties aiz kvēlas mīlas vai pavisam bez mīlas? Un laiks, kad viņš bija greizsirdīgs, uztraucās, cieta, tagad viņam šķita tāls. Viņš bija jau paguvis paceļot pa ārzemēm un tagad atpūtās no brauciena, un cerēja, pavasarim iestājoties, atkal aizbraukt uz Angliju, kur viņam bija ļoti iepaticies.

Jūlija Sergejevna bija apradusi ar savām bēdām, viņa negāja vairs uz sētas māju raudāt. Šoziem viņa vairs nebraukāja pa veikaliem, neapmeklēja teātrus un koncertus, bet palika mājās. Jūlijai nepatika lielās istabas, un viņa allaž mājoja vai nu vīra kabinetā, vai savā istabā, kur viņai stāvēja svētbildes, ko bija saņēmusi pūrā, un pie sienas karājās tā pati ainava, kas viņai tā bija patikusi izstādē. Naudu savām vajadzībām viņa gandrīz nemaz neizdeva un tagad tērēja tikpat maz kā kādreiz tēva mājās.

Ziema ritēja skumji. Maskavā visur spēlēja kārtis, taču, ja izgudroja kādu citu izklaidēšanos, piemēram, dziedāja, deklamēja, zīmēja, iznāca vēl garlaicīgāk. Un tāpēc, ka Maskavā bija maz talantīgu cilvēku un visos sarīkojumos piedalījās tie paši dziedoņi un deklamētāji, pati mākslas bauda pamazām apnika un daudziem pārvērtās par garlaicīgu, vienmuļu pienākumu.

Turklāt Lapteviem neviena diena nepagāja bez sarūgtinājumiem. Vecais Fjodors Stepaničs redzēja ļoti vāji un nemēdza vairs ierasties noliktavā, acu ārsti pareģoja, ka viņš drīz vien kļūšot akls; Fjodors arī nez kāpēc vairs negāja uz noliktavu, bet sēdēja visu laiku mājās un kaut ko rakstīja. Panaurovs bija pārcelts uz citu pilsētu līdz ar paaugstināšanu par īsteno valsts padomnieku, dzīvoja tagad «Drēzdenē» un gandrīz vai ik dienas brauca pie Lapteva lūgt naudu. Kišs beidzot bija pametis universitāti un gaidīdams, kamēr Laptevi viņam atradīs kādu vietu, sēdēja pie viņiem veselām dienām, stāstot nebeidzamus, garlaicīgus nolikumus. Tas viss kaitināja, nogurdināja un padarīja nepatīkamu ikdienas dzīvi.

Kabinetā ienāca Pjotrs un pavēstīja, ka atnākusi kāda nepazīstama dāma. Uz vizītkartes, ko viņš pasniedza, bija rakstīts: «Zozefīna Josifovna Milane».

Jūlija Sergejevna laiski piecēlās un izgāja no istabas, mazliet klibojot, jo viņai bija notirpusi kāja. Durvīs parādījās dāma, vāja, ļoti bāla, ar tumšām uzacīm, viscaur melnā tērpā. Viņa sažņaudza uz krūtīm rokas un lūgšus izteica:

—    Mesjē Laptev, glābiet manus bērnus.

Rokas sprādžu šķindoņu un seju ar pūdera traipiem Laptevs pazina: tā bija tā pati dāma,'pie kuras tik dīvainā kārtā reiz pirms kāzām viņam bija jāietur pusdienas. Tā bija Panaurova otrā sieva.

—   Glābiet manus bērnus! — viņa atkārtoja, viņas seja nodrebēja un pēkšņi kļuva veca un nožēlojama, acis piesarka. — Tikai jūs vienīgais varat mūs glābt, un es atbraucu pie jums uz Maskavu par pēdējo naudu! Mani bērni nomirs badā!

Viņa izdarīja tādu kustību, it kā gribētu mesties ceļos. Laptevs izbijās un satvēra viņu aiz rokām virspus elkoņa.

—   Sēdiet, sēdiet… — viņš murmināja, viņu apsēdinādams. — Lūdzu, sēdiet.

—    Mums tagad nav naudas, lai nopirktu sev maizi,— viņa teica. — Grigorijs Nikolajičs aizbrauc uz jaunu vietu, bet mani ar bērniem negrib ņemt līdzi un to naudu, ko jūs, augstsirdīgais cilvēks, mums sūtījāt, izdod tikai savām vajadzībām. Ko gan mums darīt? Ko? Nabaga nelaimīgie bērni!

—    Apmierinieties, lūdzu. Es pavēlēšu kantorī, lai šo naudu nosūta uz jūsu vārda.

Viņa sāka raudāt, tad nomierinājās, un Laptevs ievēroja, ka no asarām viņai pa pūderētajiem vaigiem notecējuši celiņi un ka viņai aug ūsas.

—    Jūs esat bezgala augstsirdīgs, mesjē Laptev. Taču esiet mūsu eņģelis, mūsu labā feja, pierunājiet Grigoriju Nikolajiču, lai viņš nepamet mani, bet ņem līdzi. Es taču viņu mīlu, mīlu neprātīgi, viņš ir mans prieks.

Laptevs iedeva viņai simt rubju, apsolīja parunāt ar Panaurovu un, pavadot viņu līdz priekšnamam, visu laiku baidījās, kaut viņa neapraudātos vai nemestos ceļos.

Pēc viņas atnāca Kišs. Tad ieradās Kostja ar fotoaparātu. Beidzamajā laikā viņš aizrāvās ar fotografēšanu, ik dienas vairākkārt uzņēma mājās visus, un šī jaunā nodarbība sagādāja viņam daudz sarūgtinājumu, viņš pat novājēja.

Pirms vakara tējas ieradās Fjodors. Atsēdies kabineta kaktā, viņš atvēra grāmatu un ilgi lūkojās visu laiku vienā lappusē, acīm redzot, nelasīdams. Pēc tam viņš ilgi dzēra tēju; seja viņam bija sarkana. Viņa klātbūtnē Laptevs sajuta iekšēju smagumu; pat viņa klusēšana bija nepatīkama.

—    Vari apsveikt Krieviju ar jaunu publicistu, — Fjodors sacīja. — Starp citu, joki pie malas, es, brālīt, izspiedu no sevis vienu rakstiņu, izmēģināju spalvu, tā sakot, un atnesu tev parādīt. Izlasi, mīļais, un pasaki savas domas. Tikai pa īstam.

Viņš izņēma no kabatas burtnīciņu un pasniedza brālim. Raksts saucās «Krievu dvēsele»; uzrakstīts bija garlaicīgi, nevarīgā valodā, kā parasti mēdz rakstīt neapdāvināti, klusībā patmīlīgi cilvēki, un galvenā doma tanī bija tāda: inteliģentam cilvēkam ir tiesība neticēt pārdabiskām parādībām, bet viņa pienākums ir slēpt šo savu neticību, lai neradītu kārdināšanu un nesatricinātu ļaudīs ticību; bez ticības nav ideālisma, bet ideālismam paredzēts glābt Eiropu un norādīt cilvēcei īsto ceļu.

—   Taču tu šeit neraksti, no kā Eiropa jāglābj, — Laptevs teica.

— Tas saprotams pats par sevi.

—    Nekas nav saprotams, — Laptevs sacīja un satraukts sāka staigāt. — Nav saprotams, kādēļ tu esi Lo rakstījis. Kaut gan tā tava darīšana.

—    Gribu to izdot atsevišķā brošūrā.

—    Tā tava darīšana.

Viņi brītiņu klusēja. Fjodors nopūtās un pateica:

—    Dziļi, bezgalīgi žēl, ka mēs abi dažādi domājam. Ak Aļoša, Aļoša, manu mīļo brāl! Mēs abi esam krievu cilvēki, pareizticīgi, ar plašu vērienu; vai tad mums piestāv visas šīs vāciskās un žīdiskās idejiņas? Mēs taču abi esam nevis kaut kādi nelieši, bet slavenas tirgotāju dzimtas pārstāvji.

—    Kas par slavenu dzimtu? — Laptevs noteica, apvaldīdams dusmas. — Slavena dzimta! Mūsu vectēvu kaustīja muižnieki, un ikkatrs pēdējais ierēdnieķelis gāza tam pa purnu. Tēvu kaustīja vectēvs, mani un tevi kaustīja tēvs. Ko mums abiem devusi šī slavenā dzimta? Kādus nervus un kādas asinis esam saņēmuši mantojumā? Tu jau gandrīz trīs gadus spriedelē kā ķesteris, runā visvisādas aplamības un, rau, esi uzrakstījis, — tie taču ir verga murgi! Un es un es? Palūkojies uz mani… Ne lokanības, ne drosmes, ne stipras gribas; es bīstos par katru savu soli, it kā mani pērs, es mulstu iepretim nullēm, idiotiem, lopiem, kas garīgi un morāli stāv neizmērojami zemāk par mani; es bīstos no sētniekiem, šveicariem, gorodovojiem, žandarmiem, es bīstos no visiem, jo mani dzemdējusi vajāta māte, kopģ bērnības esmu nomākts un iebiedēts! … Mēs abi darīsim labi, ja mums nebūs bērnu. Ai, kaut dievs dotu, lai ar mums izbeigtos šī slavenā tirgotāju dzimta!

Kabinetā ienāca Jūlija Sergejevna un atsēdās pie galda.

—    Jūs te par kaut ko strīdaties? — viņa jautāja. — Vai netraucēju?

—    Nē, māšelīt, — Fjodors atbildēja, — mums bija principiāla saruna. Re, tu saki: šāda tāda dzimta, — viņš pievērsās brālim, — taču šī dzimta radījusi miljoniem vērtu uzņēmumu. Tas taču kaut ko nozīmē!

—    Liela muiža — miljoniem vērts uzņēmums! Cilvēks bez sevišķa prāta, bez spējām nejauši kļūst par tirgoni, pēc tam par bagātnieku, tirgojas diendienā, bez kādas sistēmas, bez mērķa, pat nealkdams naudas, tirgojas mehāniski, un nauda pati nāk pie viņa, nevis viņš pie tās. Visu mūžu viņš sēž uzņēmumā, un tikai tāpēc tas viņam patīk, ka var komandēt pārdevējus, ņirgāties par pircējiem. Viņš ir baznīcas vecākais tāpēc, ka tur var komandēt koristus un liekt tos ragā; viņš ir skolas kurators tāpēc, ka viņam patīk apzināties — skolotājs ir viņa apakšnieks un viņš var uzstāties kā priekšnieks. Tirgonim patīk nevis tirgoties, bet komandēt, un jūsu noliktava ir nevis tirdzniecības iestāde, bet moku kambaris! Jā, tādai tirdzniecībai kā jūsējā vajadzīgi bezpersoniski, dzīves atstumti pārdevēji, un jūs paši sev tādus gatavojat, piespiezdami tos kopš bērnības klanīties jums līdz zemei maizes rieciena dēļ, un kopš bērnības jūs viņus pieradināt pie domām, ka esat viņu labdari. Kazi cilvēku ar universitātes izglītību tu pie sevis noliktavā neņemsi!

—   Cilvēki ar universitātes izglītību mūsu uzņēmumā neder.

—    Nav tiesa! — Laptevs iesaucās. — Tie ir meli!

—    Atvaino, man šķiet, tu spļauj akā, no kuras dzer, — Fjodors noteica un piecēlās. — Tu nīsti mūsu uzņēmumu, taču izmanto tā ienākumus.

—    Ahā, esam aizrunājušies! — Laptevs iesaucās un sāka smieties, nikni raudzīdamies brālī. — Jā, ja es nepiederētu pie jūsu slavenās dzimtas, ja man būtu kaut par grasi gribas un drosmes, es sen jau būtu aizsviedis šos ienākumus un devies pelnīt sev maizi. Bet jūs savā noliktavā kopš bērnības esat padarījuši mani bezpersonisku! Esmu jūsējais!

Fjodors pavērās pulkstenī un sāka steidzīgi atvadīties. Viņš noskūpstīja roku Jūlijai un gāja ārā, taču nevis priekšnamā, bet viesistabā, tad guļamistabā.

—    Esmu aizmirsis, kā izvietotas istabas, — viņš teica stipri apjucis. — Dīvains nams. Vai nav tiesa, dīvains nams?

Velkot mugurā kažoku, viņš bija it kā apstulbis, un viņa sejā atplaiksnījās sāpes. Laptevs vairs neizjūta dusmu; viņš izbijās, un tai pašā laikā viņam kļuva žēl Fjodora, un tā siltā, labā brāļa mīlestība, kura, kā likās, šais trijos gados bija apdzisusi, tagad atmodās viņa krūtīs, un viņš sajuta stipru tieksmi parādīt šo mīlestību.

—   Atnāc, Fedja, rīt pie mums pusdienās, — viņš sacīja un noglāstīja brālim plecu. — Vai atnāksi?

—    Jā, jā. Bet iedodiet man ūdeni.

Laptevs pats aizskrēja uz ēdamistabu, paķēra no bufetes pirmo trauku, kas viņam gadījās pa rokai, — tā bija augsta alus krūze, — ielēja ūdeni un atnesa brālim. Fjodors sāka kāri dzert, tad pēkšņi^ iekodās krūzē, atskanēja čirkstoņa, pēc tam raudas. Ūdens uzlija uz kažoka, uz svārkiem. Laptevs, kas nekad agrāk nebija redzējis raudošus vīriešus, mulsā un izbailēs stāvēja un nezināja, ko darīt. Viņš apjucis lūkojās, kā Jūlija un istabene novilka Fjodoram kažoku un aizveda viņu atpakaļ, un pats devās līdzi viņām, juzdamies vainīgs.

Jūlija apguldīja Fjodoru un nometās pie viņa ceļos.

—    Tas nekas, — viņa mierināja. — Tie ir nervi…

—   Dūjiņ, man tik grūti! — viņš teica. — Esmu nelaimīgs, nelaimīgs … bet visu laiku slēpu, slēpu!

Viņš apskāva Jūlijas kaklu un pačukstēja viņai ausī:

—  Ik nakti redzu māsu Ņinu. Viņa atnāk, atsēžas atzveltnī pie manas gultas …

Kad pēc stundas viņš atkal priekšnamā vilka mugurā kažoku, tad jau smaidīja un viņam bija kauns no istabenes. Laptevs aizbrauca viņu pavadīt uz Pjatņickas ielu.

—    Atbrauc rīt pie mums pusdienās, — viņš teica ceļā, turēdams brāli zem rokas, — un pa lieldienām brauksim kopā uz ārzemēm. Tev jāizklaidējas, citādi tu esi pavisam saskābis.

—   Jā, jā. Es braukšu, braukšu . . . Arī māšelīti paņemsim līdzi.

Atgriezies mājās, Laptevs atrada sievu stiprā nervu satraukumā. Notikums ar Fjodoru bija viņu satriecis, un viņa nekādi nespēja nomierināties. Viņa neraudāja, bet bija ļoti bāla, svaidījās pa gultu un cieši tvēra aukstiem pirkstiem segu, spilvenu, vīra rokas. Acis viņai bija lielas, izbiedētas.

—    Neaizej no manis, neaizej, — viņa sacīja vīram. — Pasaki, Aļoša, — kāpēc esmu mitējusies dievu lūgt? Kur mana ticība? Ai, kāpēc jūs, man klātesot, runājāt par reliģiju? Jūs mani samulsinājāt —tu un tavi draugi. Es vairs nelūdzu dievu.

Viņš lika Jūlijai uz pieres kompreses, sildīja rokas, dzirdīja ar tēju, un viņa izbailēs spiedās Laptevam klāt. . .

Pret rītu viņa nogura un aizmiga, bet Laptevs sēdēja līdzās un turēja viņas roku. Tā viņš arī nepaguva aizmigt. Visu dienu pēc tam viņš jutās salauzts, truls, ne par ko nedomāja un gurdi klaiņāja pa istabām.

XVI

Ārsti atzina, ka Fjodors ir garīgi slims. Laptevs nezināja kas notiek Pjatņickas ielā, bet tumšā noliktava, kur vairs nerādījās ne vecais, ne Fjodors, radīja viņā kapličas iespaidu. Kad sieva viņam teica, ka nepieciešams ik dienas ierasties noliktavā un Pjatņickas ielā, viņš vai nu klusēja, vai arī saērcināts sāka runāt par savu bērnību, par to, ka nespēj tēvam piedot savu pagātni, ka nīst Pjatņickas ielu un noliktavu un tā tālāk.

Kādā svētdienas rītā Jūlija pati aizbrauca uz Pjatņickas ielu. Viņa atrada veco Fjodoru Stepaniču tai pašā zālē, kur kādreiz viņas atbraukšanas gadījumā bija noturēts dievkalpojums. Viņš ar audekla svārkiem mugurā, bez kaklasaites, rītakurpēm kājās, nekustēdamies sēdēja atzveltnī un mirkšķināja aklās acis.

—    Tā esmu es, jūsu vedekla, — viņa teica, tuvojoties vīratēvam. — Esmu atbraukusi jūs apraudzīt.

Viņš saviļņojumā sāka smagi elpot. Viņa nelaimes, viņa vientulības aizkustināta, Jūlija noskūpstīja viņam roku, bet viņš aptaustīja vedeklas seju un galvu un, it kā pārliecinājies, ka tā ir viņa, pārmeta Jūlijai krustu.

—    Paldies, paldies, — viņš sacīja. — Es, rau, esmu pazaudējis acis un nekā neredzu… Logu tik tikko saskatu un uguni arī, bet cilvēkus un priekšmetus nemanu. Jā, es kļūstu akls, Fjodors sasirdzis, un bez saimnieka acs tagad grūti. Ja gadās kāda nekārtība, nav kas sodītu; ļaudis izlaižas. Bet no kā Fjodors sasirdzis? No apaukstēšanās, vai? Es gan nekad neesmu slimojis un neesmu ārstējies. Nekādus dakterus neesmu pazinis.

Un vecais, kā paradis, sāka lielīties. Pa to laiku kalpotāji steidzīgi klāja zālē galdu, lika virsū uzkodas un vīna pudeles. Salika kādas desmit pudeles, un viena no tām izskatījās pēc Eifeļa torņa. Pasniedza pilnu bļodu karstu pīrādziņu, kas smaržoja pēc vārītiem rīsiem un zivs.

—    Lūdzu dārgo viešņu uzkost, — vecais sacīja.

Viņa paņēma vīratēvu zem rokas, pieveda pie galda

un ielēja viņam degvīnu.

—    Atbraukšu pie jums arī rīt, — viņa teica, — un atvedīšu līdzi jūsu mazmeitiņas, Sašu un Lidu. Viņas pažēlos un apmīļos jūs.

—    Nevajag, nevediet. Viņas nav likumīgas.

—    Kāpēc tad nav likumīgas? Viņu tēvs un māte taču bija salaulājušies.

—    Bez manas atļaujas. Neesmu viņas svētījis un negribu pazīt. Lai dievs viņām palīdz.

—   Savādi jūs runājat, Fjodor Stepanič, — Jūlija sacīja un nopūtās.

—   Evaņģēlijā stāv rakstīts: bērniem būs cienīt savus vecākus un bīties no tiem.

—   Nekā tamlīdzīga. Evaņģēlijā sacīts, ka mums jāpiedod pat saviem ienaidniekiem.

—    Mūsu uzņēmumā nav iespējams piedot. Ja visiem piedos, pēc trim gadiem izputēs.

—    Taču piedot, pasacīt laipnu, sirsnīgu vārdu cilvēkam, pat vainīgam cilvēkam — tas stāv pāri uzņēmumam, pāri bagātībai!

Jūlijai gribējās likt vecajam atmaigt, iedvest viņam žēluma jūtas, modināt viņā nožēlu, tomēr visu, ko viņa teica, viņš uzklausīja tikai kā no augšienes, kā pieaugušie noklausās bērnos.

—    Fjodor Stepanič, — Jūlija noteikti sacīja, — jūs esat jau vecs, un drīz vien dievs aicinās jūs pie sevis; viņš neprasīs jums, kā esat tirgojies un vai jūsu uzņēmums plaucis, bet prasīs, vai esat bijis žēlīgs pret ļaudīm, vai neesat bijis bargs pret tiem, kas vājāki par jums, piemēram, pret kalpotājiem, pārdevējiem.

—    Saviem kalpotājiem vienmēr esmu bijis labvēlis, un viņiem mūžīgi jālūdz par mani dievs, — vecais ar pilnu pārliecību noteica; taču Jūlijas sirsnības aizkustināts un vēlēdamies darīt tai prieku, viņš sacīja: — Labi, atvediet rīt mazmeitiņas. Likšu nopirkt tām dāvaniņas.

Vecais bija nekārtīgi ģērbies, uz krūtīm un ceļgaliem viņam bija cigāru pelni; acīm redzot, neviens nespodrināja viņam zābakus, nedz arī tīrīja drēbes. Rīsi pīrādziņos nebija pilnīgi izvārīti, galdauts smaržoja pēc ziepēm, kalpotāji trokšņaini dauzīja kājas. Kā vecais, tā viss šis nams Pjatņickas ielā bija it kā pamests, un Jūlijai, kas to sajuta, kļuva kauns kā sevis, tā vīra dēļ.

—    Es katrā ziņā rīt atbraukšu pie jums, — viņa teica.

Viņa pagājās pa istabām un pavēlēja uzkopt vecā guļamistabu un aizdegt pie viņa lampadu. Fjodors sēdēja savā istabā un nelasīdams vērās attaisītā grāmatā; Jūlija parunājās ar viņu un lika uzpost arī pie viņa, tad nokāpa lejā pie pārdevējiem. Tās istabas vidū, kur ēda pārdevēji, stāvēja nekrāsota koka kolona, kas balstīja griestus, lai tie neiegrūlu; griesti šeit bija zemi, sienas aplīmētas ar lētām tapetēm, gaiss smacīgs un oda pēc virtuves. Svētku gadījumā visi pārdevēji bija mājās un sēdēja savās gultās, gaidot pusdienas. Kad ienāca Jūlija, viņi uzlēca no savām vietām un uz viņas jautājumiem atbildēja bikli, uzlūkojot viņu caur pieri kā arestanti.

—    Kungi, kādas jums sliktas telpas! — viņa teica, noplātot rokas. — Vai jums šeit nav par šauru?

—     Ja labi satiek, tad vietas pietiek, — Makejičevs sacīja. — Esam daudzkārt ar jums apmierināti un raidām mūsu lūgšanas žēlīgajam dievam.

—    Dzīves atbilstība personības ambīcijai, — Počatkins teica.

Un, ievērojis, ka Jūlija nav sapratusi Počatkinu, Makejičevs steidzās paskaidrot:

—   Mēs esam mazi ļautiņi, un mums jādzīvo saskaņā ar savu kārtu.

Viņa apskatīja zēnu telpas un virtuvi, iepazinās ar saimnieci un palika ļoti neapmierināta.

Atgriezusies mājās, viņa pateica vīram:

—    Mums pēc iespējas drīzāk jāpārvācas uz Pjatņickas ielu un jādzīvo tur. Un tu ik dienas brauksi uz noliktavu.

Pēc tam abi sēdēja kabinetā līdzās un klusēja. Viņam bija smagi ap sirdi un negribējās ne uz Pjatņickas ielu, ne uz noliktavu, bet viņš atģida, ko domā sieva, un nebija spējīgs viņai pretoties. Viņš noglaudīja Jūlijai vaigu un sacīja:

—    Man ir tāda sajūta, it kā mūsu dzīve būtu jau beigusies, un tagad mums sāktos pelēkā pusdzīve. Kad dabūju zināt, ka brālis Fjodors bezcerīgi slims, es apraudājos; esam kopā nodzīvojuši savu bērnību un jaunību, kādreiz es viņu mīlēju no visas sirds, un nu ir klāt katastrofa, un man šķiet, ka, zaudējot viņu, galīgi sarauju sakarus ar savu pagātni. Bet tagad, kad tu pateici, ka mums nepieciešams pārvākties uz Pjatņickas ielu, uz šo cietumu, man sāka likties, ka nav vairs arī nākotnes.

Viņš piecēlās un aizgāja pie loga.

—    Lai būtu kā būdams, jāatvadās no domām par laimi, — viņš sacīja, raudzīdamies uz ielu. — Tās nav. Man tās nav bijis nekad, un laikam tās nemaz nav. Kaut gan reizi mūžā es biju laimīgs, kad naktī sēdēju zem tava saulsarga. Atceries, reiz pie māsas Ņinas tu aizmi/si savu saulsargu? — viņš jautāja, pievērsies sievai. — Es toreiz biju tevi iemīlējies un, atminos, visu nakti nosēdēju zem šā saulsarga un jutos svētlaimīgs.

Kabinetā pie grāmatu skapjiem stāvēja sarkankoka kumode ar bronzas izrotājumiem, kurā Laptevs glabāja dažādas nevajadzīgas mantas, ari saulsargu. Viņš izņēma to un pasniedza sievai:

—    Te tas ir.

Jūlija kādu bridi vērās saulsargā, pazina to un skumji pasmaidīja.

—    Es atceros, — viņa teica. — Kad tu man atzinies mīlestībā, tu turēji to rokās, — un, pamanījusi, ka viņš grasās aiziet, Jūlija sacīja: — Ja iespējams, lūdzu, nāc drīzāk mājās. Bez tevis man garlaicīgi.

Pēc tam viņa iegāja savā istabā un ilgi raudzījās saulsargā.

XVII

Kaut gan uzņēmums bija sarežģīts un apgrozība liela, noliktavā grāmatveža nebija, un no kantorista grāmatām nekā nevarēja saprast. Ik dienas noliktavā ieradās komisionāri, vācieši un angļi, ar kuriem pārdevēji sarunājās par politiku un reliģiju; ieradās nodzēries muižnieks, vārgs, nožēlojams cilvēks, kas kantori tulkoja ārzemju korespondenci; pārdevēji saukāja viņu par punduri un dzirdīja ar tēju, kurai bija piebērta sāls. Un vispār visa šī tirdzniecība Laptevam likās loti dīvaina.

Viņš ik dienas ieradās noliktavā un centās nodibināt jaunu kārtību; viņš aizliedza pērt puikas un ņirgāties par pircējiem, iedegās dusmās, kad pārdevēji, līksmi smiedamies, pārdeva kaut kur uz provinci neejošu un nederīgu preci par visjaunāko un modernāko. Tagad viņš bija galvenā persona noliktavā, taču, kā senāk, viņam nebija jausmas, cik liels viņa īpašums, vai darbi sokas labi, cik algas saņem vecākie pārdevēji un tā tālāk. Počatkins un Makejičevs uzskatīja viņu par

jaunu un nepieredzējušu, daudz ko slēpa no viņa un ik vakarus slepeni sačukstējās par kaut ko ar aklo veci.

Reiz jūnija sākumā Laptevs un Počatkins iegāja Bubnova traktieri, lai ieturētu brokastis un pie tā paša parunātos par uzņēmumu. Počatkins kalpoja pie Lapteviem jau sen un bija pie viņiem iestājies astoņu gadu vecumā. Viņš bija savs cilvēks, viņam pilnīgi uzticējās, un, kad, aizejot no noliktavas, viņš paņēma no kases visu ieņēmumu un piebāza ar to kabatas, tas neradīja nekādu aizdomu. Viņš bija galvenais noliktavā un mājā, kā ari baznīcā, kur vecā vīra vietā pildīja vecākā pienākumus. Par nežēlīgo apiešanos ar apakšniekiem pārdevēji un zēni bija iesaukājuši viņu par Maļutu Skuratovu.

Kad viņi ieradās traktierī, viņš pameta ar galvu apkalpotājam un teica:

—    Iedod mums, brālīt, pusbrīnuma un divdesmit četras nepatikšanas.

Apkalpotājs pēc maza brītiņa pasniedza uz paplātes pusstopu un vairākus šķīvjus ar dažādām uzkodām.

—    Zini ko, mīļais, — Počatkins viņam sacīja, — iedod mums porciju galvenā tenku un ķengu meistara ar kartupeļu biezeni.

Apkalpotājs nesaprata un apjuka, gribēja kaut ko pateikt, bet Počatkins stingri pavērās viņā un iesaucās:

—    Turklāt!

Apkalpotājs saspringti domāja, tad aizgāja aprunāties ar biedriem un galu galā tomēr uzminēja, atnesa porciju mēles. Kad bija izdzerts pa divām glāzītēm un uzkosts, Laptevs vaicāja:

—   Sakiet, Ivan Vasiļjič, — vai tiesa, ka mūsu uzņēmums pēdējos gados sācis slīdēt uz leju?

—    Nepavisam ne.

—    Sakiet man vaļsirdīgi, skaidri un gaiši, — cik mēs saņēmām un saņemam peļņas un cik liela ir mūsu bagātība? Nav taču iespējams taustīties pa tumsu. Nesen mums bija noliktavas aprēķins, taču, piedodiet, es šim aprēķinam neticu; jūs atrodat par vajadzīgu šo to no manis slēpt un sakāt patiesību tikai tēvam. Jūs kopš agrīniem gadiem esat pieradis pie politikas un

vairs nevarat bez tās iztikt. Bet kam tā vajadzīga? Tātad, lūdzu, esiet vaļsirdīgs. Kādā stāvoklī ir mūsu uzņēmums?

—   Viss atkarīgs no kredīta svārstībām, — Počatkins padomājis atbildēja.

—    Ko jūs saprotat ar kredīta svārstībām?

Počatkins sāka skaidrot, tomēr Laptevs nekā nesaprata un aizsūtīja pēc Makejičeva. Tas tūdaļ ieradās, pielūdzis dievu, uzkoda un savā solīdā, sulīgā baritona balsī sāka vispirms runāt par to, ka pārdevēju pienākums esot dienu un nakti lūgt dievu par saviem labdariem.

—    Lieliski, tikai atļaujiet man neskaitīt sevi par jūsu labdari, — Laptevs teica.

—    Neviens cilvēks nedrīkst aizmirst, kas viņš ir, un viņam jāapzinās sava kārta. Jūs saskaņā ar dieva prātu esat mūsu tēvs un labdaris, un mēs jūsu vergi.

—    Tas viss man beidzot apnicis! — Laptevs saskaitās. — Lūdzu, esiet tagad mans labdaris, paskaidrojiet, kādā stāvoklī ir mūsu uzņēmums. Nedomājiet mani uzskatīt par zeņķi, citādi es jau rīt aizslēgšu noliktavu. Tēvs kļuvis akls, brālis trako namā, manas krustmeitas vēl jaunas; šo uzņēmumu es ienīstu, labprāt aizietu no tā, taču nav neviena, kas spētu mani aizstāt, jūs pats to zināt. Atmetiet jel politiku, dieva dēļ!

Viņi devās uz nolikavu rēķināt. Pēc tam vakarā rēķināja mājās, pie tam palīdzēja vecais pats; uzticēdams dēlam savus komerciālos noslēpumus, viņš runāja tā, it kā nodarbotos nevis ar tirdzniecību, bet burvestību. Izrādījās, ka ieņēmumi ik gadu pieaug par desmito daļu un ka Laptevu īpašums, rēķinot tikai naudā un vērtspapīros, ir seši miljoni rubļu.

Kad pēc rēķināšanas Laptevs pusnaktī izgāja svaigā gaisā, viņš jutās šo skaitļu burvībā. Bija klusa, tveicīga mēnesnakts; viņpus Maskavas upes namu baltās sienas, smagie, aizslēgtie vārti, klusums un melnās ēnas visumā radīja cietokšņa iespaidu, trūka tikai sargkareivja ar šauteni. Laptevs iegāja dārziņā un atsēdās uz sola pie sētas, kas šķīra viņu no kaimiņu mājas, kur arī bija dārziņš. Ziedēja ievas. Laptevs atcerējās, ka šīs ievas viņa bērnībā bijušas tikpat kroplas un lielas

un nepavisam nav pārvērtušās kopš tā laika. Ik stūrītis dārzā un pagalmā atgādināja viņam tālo pagātni. Arī bērnībā, tāpat kā tagad, cauri retajiem kokiem bija redzams viss mēness gaismas apspīdētais pagalms, tikpat noslēpumainas un skaudras bija ēnas, tāpat sētsvidū gulēja melns suns un pārdevējiem logi bija līdz galam vajā. Un tās visas nebija priecīgas atmiņas.

Aiz sētas svešajā pagalmā atskanēja viegli soļi.

— Mana dārgā, mana mīļā… — čukstēja vīrieša balss pie paša žoga, tā ka Laptevs dzirdēja pat elpu.

Tur skūpstījās. Laptevs bija pārliecināts, ka miljoni un uzņēmums, kas nebija pie sirds pieaudzis, sagandēs viņam dzīvi un galīgi pārvērtīs viņu par vergu; viņš iztēlojās, kā pamazām apradīs ar savu stāvokli, pamazām iejutīsies tirdzniecības firmas vadoņa lomā, sāks notrulināties, novecot un galu galā nomirs, kā vispār mirst mietpilsoņi, nejēdzīgi, šķērmi, padarot grūtsirdīgus tos, kas ap viņu. Bet kas tad nejauj viņam pamest šos miljonus, šo uzņēmumu un aiziet no šā dārziņa un pagalma, ko viņš nīdis jau kopš bērnības?

Čuksti un skūpsti aiz žoga viņu satrauca. Viņš izgāja pagalma vidū un, atpogājis uz krūtīm kreklu, lūkojās uz mēnesi, un viņam šķita — viņš tūlīt liks atslēgt vārtiņus, izies pa tiem un nekad vairs šeit neatgriezīsies; sirds saldi sažņaudzās brīves priekšsajūtā, viņš priecīgi smējās un iztēlojās, cik brīnišķīga, dzejiska, varbūt pat svēta dzīve tā varētu būt…

Taču viņš visu laiku stāvēja un jautāja sev: «Kas gan mani šeit tur?» Un viņam bija dusmas uz sevi un uz šo melno suni, kas valstījās uz akmeņiem, bet negāja laukā, mežā, kur tas būtu neatkarīgs, priecīgs. Kā viņam, tā šim sunim, acīm redzot, neļāva aiziet no pagalma viens un tas pats: pieradums pie nebrīves, pie verga stāvokļa . . .

Otrā dienā pusdienas laikā viņš aizbrauca pie sievas un, lai nebūtu garlaicīgi, uzaicināja sev līdzi Jarcevu. Jūlija Sergejevna dzīvoja vasarnīcā Butovā, un viņš nebija tur bijis jau piecas dienas. Atbraukuši §tacijā, draugi iesēdās kalešā, un Jarcevs visu laiku dziedāja un jūsmoja par' lielisko laiku. Vasarnīca atradās netālu no stacijas lielā parkā. Tur, kur sākās galvenā aleja,

soļus divdesmit no vārtiem, zem vecas, kuplas papeles sēdēja Jūlija Sergejevna, gaidīdama viesus. Viņai bija mugurā viegls, elegants tērps, mežģinēm rotāts, gaišs krēma krāsas tērps un rokās aizvien vēl tas pats vecais pazīstamais saulsargs. Jarcevs apsveicinājās ar viņu un devās uz vasarnīcu, no kuras bija dzirdamas Sašas un Lidas balsis, bet Laptevs atsēdās viņai blakus, lai parunātos par darīšanām.

—    Kāpēc tevis tik ilgi nebija? — viņa jautāja, neatlaižot vīra roku. — Es augas dienas sēžu šeit un raugos: vai tu nebrauc? Man garlaicīgi bez tevis!

Viņa piecēlās, pārlaida roku pār Lapteva matiem un ziņkāri vēroja tā seju, plecus, cepuri.

—    Tu zini, es mīlu tevi, — viņa sacīja un nosarka. — Tu esi man dārgs. Re, tu atbrauci, es redzu tevi un esmu tik laimīga, ka pat nevaru izteikt. Nu, parunāsimies. Pastāsti man kaut ko.

Viņa atklāja tam mīlestību, bet Laptevam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu precējies ar Jūliju jau desmit gadu, un gribējās ēst brokastis. Viņa apskāva vīra kaklu, kutinādama tam vaigu ar sava tērpa zīdu; viņš uzmanīgi atvairīja viņas roku, piecēlās un, neteicis ne vārda, devās uz vasarnīcu. Viņam pretim skrēja meitenes.

«Kā tās izaugušas!» viņš domāja. «Un cik daudz pārmaiņu šais trijos gados … Bet varbūt vajadzēs dzīvot vēl trīspadsmit, trīsdesmit gadu .. . Kas gan vēl gaida mūs nākotnē! Dzīvosim — redzēsim.»

Viņš apskāva Sašu un Lidu, kas uzkārās viņam kaklā, un teica:

—    Vectētiņš jūs sveicina .. . Krusttēvs Fedja drīz mirs, krusttēvs Kostja atsūtījis vēstuli no Amerikas un liek jūs sveicināt. Viņš izstādē noilgojies un drīz vien atgriezīsies. Bet krusttēvam Aļošam gribas ēst.

Tad viņš sēdēja verandā un redzēja, kā pa aleju lēnām iet viņa sieva, nākdama uz vasarnīcu. Viņa kaut ko domāja, un viņas sejā bija skumja, burvīga izteiksme, acīs mirdzēja asaras. Tā nebija vairs agrākā tievā, trauslā, bālā meitene, bet nobriedusi, skaista, spēcīga sieviete. Un Laptevs pamanīja, ar kādu jūsmu viņai veras pretim Jarcevs, kā šī jaunā, daiļā izteiksme atspoguļojas viņa sejā, arī skumjā un jūsmīgā. Šķita, ka Laptevs redz savu sievu pirmoreiz mūžā. Un, kad viņi ēda verandā, Jarcevs kaut kā priecīgi un kautrīgi smaidīja un visu laiku lūkojās uz Jūliju, uz viņas skaisto kaklu. Laptevs nevi]us vēroja viņu un domāja, ka būs jādzīvo vēl varbūt trīspadsmit, trīsdesmit gadu … Un kas būs jāpārdzīvo šai laikā? Kas mūs sagaida nākotnē?

Un domāja:

«Dzīvosim — redzēsim.»

PIEZĪMES

SIEVA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Северный вестник», 109. g., 1. nr. Ar autora atjauju pārdrukāts avīzē «Орловский вестник», 189. g., 64., 66. un 74. nr. Publicēts izdevniecības «Посредник» sērijā «Inteliģentiem lasītājiem», M., 1893. g. (. un 3. izd., M., 1894 un 1899). Pārstrādātā veidā autors šo stāstu uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Kopotiem rakstiem teksts ievērojami saīsināts, izdarīti daudzi stilistiski labojumi. Vairāk koncentrētas ainas, kas raksturo varoņa attieksmes ar sievu, tāpat varoņa domas par saviem pārdzīvojumiem, arī Ivana Ivanoviča un Soboja runas.

«Sievā» Cehovs stāsta par to, kā apsīkst garīgā pasaule cilvēkam, kam trūkst sabiedrisku interešu un dzīvas, rosīgas cilvēkmīlas. Viņš var atgūt garīgo līdzsvaru tikai tad, kad pārspēj vienaldzību pret citu ciešanām. Stāsta pirmajā redakcijā pats varonis aizstāvēja vienaldzības filozofiju, kas pēc viņa atzinuma palīdzējusi atgūt dvēseles mieru. Daudzi kritiķi dibināti norādīja, ka varoņa izteicieni neatbilst viņa garīgās atdzimšanas attēlojumiem. Stāstu pārstrādājot, Cehovs svītrojis daudz vietu, kur runāts par vienaldzību kā pozitīvu cilvēka īpašību.

Tā, piemēram, VI nodaļā pēc vārdiem «padevīgi apgulos» agrāk bija lasāms:

««Esmu zaudējis prātu, esmu slikts, mazvērtīgs cilvēks,» es domāju, slēpdams seju siltajā spilvenā, «bet nevienam to neteikšu. Lai jau .. .»

Un tūliņ man sapņos sāka rādīties sieva, viņas istaba, stacijas priekšnieks ar naidīgo seju, sniega kaudzes, ugunsgrēks teātrī; deg teātra iekšiene, bet es aukstasinīgi, it kā nekas nebūtu noticis, ceļu augšā pakritušos un norādu tiem, kur izeja, pēc tam soļoju no teātra mājās un nejautāju sev, kāpēc izcēlies ugunsgrēks, — tā ir labāk.»

VII nodaļā pēc vārdiem «Sabulis man atbildēja vēl vienkāršāk: labi» bija šāds teksts:

«— Pie pusdienu galda jūs runājāt par klimatu, — es teicu. — Jā, tādā klimatā, tādos plašumos, neizbēgami nožēlojamā kultūras stāvoklī un tai apbrīnojamā necilvēcībā (es atcerējos, kāds biju līdz šim), kuru esmu novērojis savā mūžā un it sevišķi tad, kad vēl strādāju ministrijā, mūsu vienīgais glābiņš, no vienas puses, ir vienkāršās cilvēku attiecībās, kas at]auj, ka cits citam saka patiesību, un, no otras puses, pilnīgā vienaldzībā. Bailes, izmisums, mūsu pastāvīgās rūpes par sevi — tas viss tikai padara briesmas sarežģītākas. Tomēr brauksim. Laiks braukt.»

Stāsta beigās pēc vārdiem «un es viņai līksmi uzsmaidu» Cehovs nosvītrojis: «Kopš tā laika, kad sāku sekot vienaldzīgiem cilvēkiem, esmu pats kļuvis vienaldzīgs, un man ir labi.»

1891. gada rudenī Čehovs bija apsolījis atsūtīt žurnālam «Северный вестник» kādu jaunu darbu. Taču šim nolūkam paredzēto «Nezināmā cilvēka stāstu» viņš atzina par nepiemērotu izdevumam, kas pakļauts cenzūrai.

. oktobri Cehovs ziņoja redaktoram M. N. Albovam, ka raksta žurnālam jaunu darbu, un drīz vien pavēstīja ari nosaukumu — «Sieva». 0. novembrī Cehovs stāstu izsūtīja, bet ar jaunu nosaukumu — «Uz laukiem» («В деревне»), kas, pēc viņa domām, esot «vispārīgāks, kaut arī garlaicīgāks». Tai pašā vēstulē Cehovs lūdza pēc iespējas drīzāk izsūtīt stāsta korektūru. «Es to izlasīšu saņemšanas dienā un neaizturēšu. Droši vien manos stāstos ir daudz visādu kļūdu, jo mana influence joprojām tur mani žņaugos un galva pavisam atsakās strādāt. Gurdenums un pilnīga vienaldzība. Kļūdas vajadzēs labot korektūrā.»

Pirmais virsraksts Albovam šķita izdevīgāks. «Tas bija pikantāks, un mūsu laikos kaut kas tāds nemaz nav par Jaunu,» viņš 6. novembrī rakstīja Cehovam. Stāsts laimīgi izgāja cauri cenzūrai, un žurnāla izdevēja L. Gureviča ziņoja autoram, ka «nav izmests neviens vārds. Es jau baidījos: mūsu cenzūrai ne visai patīk, ka izvirza jautājumu par badu.»

Kritika atzīmēja, ka Cehovs pēdējos gados sliecas uz ētiskām problēmām, taču nebija apmierināta ar to, kā attēlota varoņa garīgā atdzimšana.

Visasāka bija reakcionārās avīzes «Гражданин» kritika. Sai kritikā sakarā ar stāsta «Sieva» publicēšanu tika novērtēta Cehova daiļrade visumā. Kritiķis nosodīja kā jaunā darba temalu, tā ari autora māksliniecisko izveidojumu. Rakstnieku apvainoja pārmērīgā radošā «drosmē», kas izpaužoties parasto literāro kanonu neievērošanā. (Novēršanos no šiem kanoniem kritiķi jau sen saskatīja tai apstāklī, ka Čehovs atsakās tieši izpaust autora attieksmi pret to, ko tēlo, ka viņš saasina uzmanību uz vienkāršām, parastām dzīves parādībām, padziļina psiholoģisko analīzi, «nenoslēdz» sižetu.) Kritikā bija teikts: «… viņš neievēro literāro skolu un pamet novārtā autoritātu literāros paraugus; neievēro lasītāju māksliniecisko gaumi (varbūt ari nelāgu, tomēr dominējošu) un, paļaujoties tikai uz savu prātu (nevis talantu), divos trijos lēcienos grib tikt pāri plašajam un ērkšķainajam mākslinieciskās attīstības novadam un iesākt ar to, ar ko viņa laikmeta labākie pārstāvji beiguši.»

C'esl raison — tas ir pareizi. (Fr.)

Tres laciunt collegium. — Trīs jau ir padome. (Lat.)

«Gāja traki pie Poltavas» — pirmā rinda I. J. Molčanova (1809— 1881) dzejolī, kas savā laikā bija plaši pazīstams kā dziesma.

Repetitia est mater studiorum. — Atkārtošana ir mācību māte. (Lat.)

Kārno Sadi (1837—1894) — Francijas politisks darbinieks, kopš 1887. g. — republikas prezidents.

VEJAGRĀBSLE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Север», 189. g., 1. un . nr. Ar nelieliem labojumiem ievietots Čehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M., 1898). Pēc nelielām pārgrozibām autors to uzņēmis Kopotu rakstu VIII sējumā. Saglabājies stāsta tīrraksts ar nosaukumu «Dižais cilvēks».

Žurnāla korektūrā Cehovs stāstu labojis stilistiski, nosvītrojis dažas deta]as un arī teikumu otrajā nodaļā: «Viņai likās — ja satiktu īstu, dižu cilvēku, piemēram, Puškinu vai Gļinku, viņa nomirtu aiz sajūsmas, un viņa cerēja, ka agri vai vēlu satiks tādu cilvēku.»

1891. gada 1. septembri žurnāla «Север» redaktors V. A. Tiho novs lūdzis Cehovam atsūtīt kādu stāstu. Dodot savu piekrišanu līdzdarboties žurnālā, rakstnieks tomēr atteicies norādīt sava nākošā darba virsrakstu, kas būtu vajadzīgs sludinājumam par abonentu parakstīšanos. 1891. gada 14. septembrī viņš rakstījis Tihonovam: «Stāstu es aizsūtīšu … bet pateikt, kā tas sauksies, es nevaru. Nosaukt to tagad tikpat grūti kā noteikt, kāda krāsa būs vistai, kas

izšķilsies no vēl neizdotas olas.» Nākošajā vēstulē (11. oktobri) Celi о vs> raksta, ka «vēl nekā neesmu izdomājis» un ka sludinājumā var minēt «vienkārši «Stāstu» vai «Mietpilsoņus». Abi virsraksti būs piemēroti.»

Cehovs iesācis rakstīt 1. novembrī un jau 30. novembrī aizsūtījis stāstu «Dižais cilvēks» līdz ar šādu vēstuli: «Aizsūtu Jums mazu, sentimentālu romānu, ģimenes lasāmvielu. Tie ir tie paši «Mietpilsoņi», bet, stāstu uzrakstījis, kā redzat, esmu piešķīris tam citu — vairāk piemērotu nosaukumu.» Bet arī jaunais virsraksts neapmierināja Cchovu. Izlasījis korektūru, viņš 1891. gada 14. decembrī raksta Tihonovam: «Tik tiešām nezinu, ko darīt ar mana stāsta virsrakstu! «Dižais cilvēks» man nemaz nepatīk. Vajag nosaukt kaut kā citādi — katrā ziņā. Nosauciet tā — «Vējagrābsle». Tātad «Vējagrābsle», neaizmirstiet pārgrozīt.»

189. gada 9. aprīlī Cehovs rakstījis L. A. Avilovai: «Vakar biju Maskavā, bet tikko nenosmaku aiz garlaicības un dažādām klizmām. Vai varat iedomāties, viena mana paziņa, 4 gadus veca dāma (S. P. Kuvšiņņikova), pazinusi sevi manas «Vējagrābsles» («Север», 1. un . nr.) divdesmitgadīgajā varonē, un visa Maskava apvaino mani, ka esot uzrakstījis paskvilu. Galvenais pierādījums — ārējā līdzība: dāma glezno, viņas vīrs ir ārsts, un viņa dzīvo ar gleznotāju.» Šā stāsta dēļ kādu laiku pārtrūkuši draudzīgie sakari starp Cehovu un gleznotāju I. I. Levitanu, kas bija saskatījis «Vējagrābslē» norādījumu uz viņa attieksmēm ar Kuvšiņņikovu. «Vējagrābsli» ļoti atzinīgi uzņēma lasītāji. Dzejnieks un kritiķis S. A. Andrejevskis recenzijā par Cehova krājumu «Garie un īsie stāsti» rakstīja: ««Vējagrābsle», bez šaubām, pieder pie mūsu noveļu pērlēm. Jūs neatradīsiet cita stāsta, kur cēla, īsti diža cilvēka vienkāršība un iecietība tik uzvaroši, ar tādu oreolu paceltos pār viņa glītās, graciozās un dievinātās sievas nervozo niecību.» («Новое время», 1895, 6784. nr.)

1907. gada 9. martā D. P. Makovickis, Ļ. N. Tolstoja mājas ārsts, ierakstījis savā dienasgrāmatā rakstnieka atsauksmi par viņa skaļi nolasīto stāstu «Vējagrābsle»: «Lieliski, lieliski! Sākumā humors un pēc tam šī nopietnība… Un, kā jūtams, pēc vīra nāves viņa būs atkal gluži tāda pati.»

I. A. Buņins ierindojis «Vējagrābsli», pēc viņa domām, labāko Cehova darbu skaitā ar šādu ierunu: «Stāsts labs, bet nosaukums šausmīgs.»

Soclete — sabiedrība. (Fr.)

Madzīni Andželo (1845—196) — itāliešu dziedātājs.

«Nāc un parādi vielu man tādu …» — revolucionāru un inteliģentu aprindās populāra dziesma, fragments no Ņekrasova «Pārdomām pie parādes durvīm» (1858).

Po/enovs Vasilijs Dmilrijcvičs (1844—197) — gleznotājs.

Barnajs Ludvigs (184—194) — vācu aktieris.

«Осип охрип, а Архип осип» — kalamburs: «Osips piesmaka, un Arhips aizsmaka.» Gogoļa Osips — personāžs Gogoļa komēdijā «Revidents» (1836).

PĒC TEĀTRA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Петербургская газета», 189. g., 94. nr., ar virsrakstu «Prieks». Izlabojis tekstu un piešķīris stāstam jaunu virsrakstu, autors to uzņēmis Kopotu rakstu ii sējumā.

Pārstrādājot stāstu, Cehovs izdarījis nelielus stilistiskus labojumus, saīsinājis Nadjas vēstuli un viņas atmiņas par studentu Gruzdevu.

kāda tirdzniecības uzņēmuma vēsture

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 189. g., 18. nr. Paraksts: Krauķis.

Mihailovskis Nikolajs Konstantinovičs (184—1904) — narodņiku teorētiķis, publicists un literatūras kritiķis. «Rodnoje slovo» — skolas hrestomātija.

«Vestņik Jevropi» — liberālī buržuāzisks mēnešraksts, iznāca Pēterburgā kopš 1866. gada.

TRIMDĀ

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Всемирная иллюстрация», 189. g., 0. nr., ar apakšvirsrakstu Ant. P. Čehova tēlojums. Pēc labojumiem ievietots Cehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M„ 1898). Autors to uzņēmis Kopotu rakstu V sējumā.

Pārstrādājot stāstu krājumam, izdarīti ievērojami saīsinājumi, it sevišķi Prātīgā runās. Žurnāla tekstā izsūtīto pameta sieva un pēc tam meita; otrajā redakcijā Cehovs liek Prātīgajam stāstīt nevis par meitas bēgšanu, bet par viņas slimību, līdz ar to pārveidojot stāsta kompozīciju.

Izsvītrotais teksts bija šāds. Pēc vārdiem «un strūga smagi atsitās pret piestātni» varēja lasīt:

«Krastā stāvēja tarantass ar nolaistu augšu, trijjūgs; zvārgulīši bija uzsieti. Tarantasā sēdēja drēbēs ievīstīts sievietes stāvs; ap zirgiem staigāja kučieris un kāds vīrs ar melnu un kuplu bārdu, ģērbies puskažokā, bebrādas cepuri galvā, acīm redzot, ierēdnis vai caurbraucējs.

—    Drīzāk, drīzāk! — viņš steidzināja, palīdzēdams izjūgt zirgus. — Kustieties!

Zirgus izjūdza un uzveda pa laipām uz strūgas, pēc tam uzvilka tur arī tarantasu ar sievieti. Pārcēlāji nosēdās pie airiem. Prātīgais uzgula ar vēderu uz stūres, un strūga atīrās no krasta. Vīrs ar bebrādas cepuri aizpīpēja papirosu un kaut ko pateica franciski. No tarantasa viņam atbildēja arī franciski.

—    Ātrāk, Semjon! Dosim dzeramnaudu! — ieteicās sieviete.

—    Nemaz nepazinu jūs, jaunkundz, — Prātīgais iesmējās. — Būsiet bagāta. Vai tālu brauksiet?

—    Tālu, vectēv… Tik tālu, tik tālu, ka taisni bail…

—   T-tā … Laimīgu ceļu. Un kā klājas tētiņam?

—    Nekas, vesels, — jaunkundze izteica un nopūtās. — Es tomēr teikšu, — viņa pēkšņi pagriezās pret vīrieti, — veltīgi mēs neatstājām vēstuli.

—    Blēņas, mīļā … — vīrietis atbildēja un dedzīgi kaut ko nobēra franciski.

Kad otrā krastā iejūdza zirgus, vīrietis nosēdās līdzās jaunkundzei un apskāva viņu ap vidu, un, kad atsēja siksniņas zem loka un atbrīvoja zvārgulīšus, tarantass skanēdams devās ceļā, jaunkundze atskatījās un iesaucās:

—    Ardievu, vectēv. Nekad vairs netiksimies!

Vectēvs iesmējās un nogrozīja galvu.

—    Kā vilku piemin, tā vilks klāt, — viņš teica tatāram, kad zvārgulīši sāka pagaist. — Tā ir Vasilija Sergejiča meita, tā paša, par kuru nupat stāstīju. Redzi, viss iznāk pēc mana prāta. Kā no grāmatas… Jā … Esmu tikpat kā pūce — atsaucu nelaimi. ..

Pārcēlāji iegāja būdā gulēt, bet Prātīgais un tatārs atkal nosēdās pie ugunskura.

—    Aizbrauca… — vecais teica, kādu brīdi klusējis, un nogrozīja galvu. — Skuķe pieaugusi, nopratusi savu vērtību. Re, kādu bārdaini noķērusi! Velna skuķe … Un ja arī apdomā: kāda joda pēc viņai te dzīvot? Tēvs paliek tēvs, bet ari par sevi vajag padomāt. Kas viņai par prieku ar tēvu? Viņš mīl, nevar vien noskatīties uz viņu, tas tiesa, tomēr, brālīt, viņš nav ar pliku roku ņemams: stingrs, bargs vecis. Bet jaunām skuķēm nav vajadzīga stingrība … Jā … Ak tavu sūru dieniņu! — Semjons nopūtās un smagi piecēlās. — Viss sīvais izdzerts, tātad laiks gulēt … Ko? Es iešu, brālīt. . .»

Pēc vārdiem «Kad Semjons piegāja viņam klāt un smaidīdams noņēma cepuri» agrāk bija: «Viņš jautāja:

—    Te vajadzēja nakti braukt manai meitai… Cikos viņa bija te?

—   Liekas, pulksten divos, varbūt arī agrāk, mums jau pulksteņu nav, Vasilij Sergejič . ..

Viņi uzvilka tarantasu …»

Pēc vārdiem «iesēdās tarantasā un aizbrauca» agrāk bija:

«— Viss iznāk kā no grāmatas! — Semjons, līksmi smiedamies, iesaucās. — Kā teicu, tā arī notika, kad tevi deviņi! Re, dzenas paka], muļķa cilvēks.. . Nu jā, dzenies pakaļ vējam laukā, tver velnu aiz astes!

Tatārs piegāja klāt Prātīgajam.»

Stāsts, kas bija vērsts pret pasīvu dzīves uztveri, neguva piekrišanu toreizējā presē. Vēlāk to augstu novērtēja krievu un ārzemju kritika. Tā, piemēram, angļu rakstniece K. Mensfilde 190. gada decembri rakstīja: «. .. jāsaka — Cehovs man tiešām šķiet apbrīnojams rakstnieks. Esmu pārliecināta, ka tādus stāstus kā «Trimdā» un «Bēglis» vienkārši nav iespējams ne ar ko salīdzināt.» (Литературное наследство», 68. sēj., M., 1960, 817. lpp.)

ZIVS MĪLESTĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Осколки», 189. g., 4. nr. Paraksts: Cilvēks bez liesas.

189. gada 7. jūnijā Ļeikins rakstīja Cehovam: «Ak kungs! Ko cenzūra dara! Kas gan var būt nevainīgāks par Jūsu stāstu «Zivs mīlestība», bet arī to cenzūra aizturēja divas nedēļas, apsprieda cenzoru kopsapulcē un, lai gan atļāva iespiest, taču ar vairāku vārdu svītrojumiem.»

I.eda — Spartas valdnieka Tindareja sieva; saskaņā ar antīko mitoloģiju kļuvusi par dieva Zeva mīļāko, Zevam pārvēršoties par gulbi.

KAIMIŅI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Книжки недели», 189. g„ 7. nr. Pārstrādātā veidā ievietots Cehova krājumā «Garie un isie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M., 1898). Pēc jauniem pārlabojumiem uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

1894. gada redakcijā Kašincevi pārdēvēti par Ivašiniem, teksts saīsināts un stilistiski pārveidots.

Stāsta beigās sašaurinātas Pjotra Mihailoviča pārdomas. Svītrotais teksts bija šāds. Vārdiem «Olivjērs rīkojās necilvēcīgi» sekoja: ««bet viņš tūkstošreiz vairāk līdzīgs cilvēkam nekā es,» Pjotrs Mihailovičs domāja, raudzīdamies tumšajā stāvā, kas atgādināja rēgu. «Viņš runāja un darīja to, ko domāja.» Pjotrs Mihailovičs jautāja sev: kāpēc es šodien kā puika samelojos ispravņikam un kāpēc vienmēr runāju kaut ko citu, nekā domāju? Ja agrāk būtu radis droši izteikt savas domas, tad Zīna neaizietu pie Vlasiča un nākotnes izredzes tagad nebūtu tik drūmas. Vai tad katru dienu neapgalvoju visiem, ka man tādi paši ieskati kā Vlasičam? Vai tad neesmu mulsi atteicies no savām domām? Un kāpēc, kāda iemesla dēļ šodien sacīju Zinai, ka viņai taisniba un viņa labi rīkojusies, ja tas nav tā?

«Jā, es viņus padarīju laimīgus uz vienu vakaru, bet kas būs pēc tam?» viņš domāja, piejādams pie tumšā veidola: tas bija vecs, trūdošs stabs, kas palicis no kādas ēkas. «Kas gan pēc tam? Es jāju, lai atrisinātu jautājumu, bet nevienam dzīves jautājumam taču nav speciāla atrisinājuma; katrā atsevišķā gadījumā jārunā un jādara tas, ko domā, — tur slēpjas visu jautājumu atrisinājums.»

No birzs un Koltoviča mājas stipri vēsmoja kreimenes un medus saldas zāles.»

Pārstrādājot stāstu Kopotiem rakstiem, Čehovs nedaudz labojis to stilistiski un atkal saīsinājis Pjotra Mihailoviča pārdomas par savu bezdarbību un nenoteiktību. Pēc vārdiem «tam vienmēr trūka dūšas pretoties» stāstu krājumā bija lasāms:

«Viņš baidījās, ka viņa domas liksies neveiklas un dīvainas un viņu pašu noturēs par atpalikušu, stūrgalvīgu un smagu cilvēku. Dažkārt radās kvēla tieksme atvieglot sirdi un izsacīt skaļi savas domas, bet viņš baidījās, ka Vlasičs pēkšņi apvainosies un cietīs, līdz ar viņu vilsies Zina un visi paziņas. Viņš loloja savas domas un gribēja būt brīvs un drosmīgs; bet kas varēja galvot, ka viņa domas ir pareizas? Pastāvīgi radās šaubas… Un tad vēl visu Ivašinu pastāvīgā ģimenes īpašība: delikāta, maiga, laiska sirds — mīkstmiesis, nevis sirds. Šķiet, nupat atnāks kāds, uzsēdīsies Pjotram Mihailovičam mugurā, un viņš neteiks ne vārda, varbūt vēl atvainosies, ka viņam nav pietiekami ērti pleci.»

Agrāk žurnāla redakcijā šim tekstam bija vēl 1894. gada pārstrādājumā nosvītrotais turpinājums:

««Viņš taču nodarījis man pāri, sabojājis man dzīvi kā visļaunākais ienaidnieks,» Pjotrs Mihailovičs domāja. «Taisnību sakot, man vajadzētu ar varu aizvest no viņa māsu un pat nogalināt viņu, bet es mierīgi sēžu un blisinu acis. Zīna un viss apriņķis domā, ka man tāds pats viedoklis kā Vlasičam un esmu ar viņu vienis prātis. Domās, ka esmu svētījis viņu kopdzīvi… Cik tas nejēdzīgi!»»

Vlasiča vārdi «Ja tev kādreiz ievajadzēsies manas dzīvības, tad nāc un ņem to» minēti Cehova lugas «Kaija» trešajā cēlienā kā Trigorina grāmatas citāts.

Stāstu «Kaimiņi» Cehovs sarakstījis 189. gada martā — jūnijā. Par to viņš 4. jūnijā rakstīja Suvorinam: «Rakstu stāstu — nelielu mīlas noveli. Rakstu ar baudu, man patīk pats rakstīšanas process, un šis process man ir pedantisks, lēns.» Stāsts autoru tomēr nav apmierinājis. «… iznācis kaut kas tāds,» viņš 4. oktobrī rakstījis L. L. Sčeglovam, «ko nevajadzētu iespiest: ne sākuma, ne beigu, kaut kāds noplucis viducis.»

Šis darbs, kas atklāja autora negatīvo attieksmi pret liberālo narodņiku tipa dogmatiķiem, tādiem kā Vlasičs, neradīja lielu sajūsmu presē. Pozitīvas atsauksmes nāca no lasītājiem.

Iļja Repins 1895. gada 13. februārī rakstīja Cehovam par krājumu «Garie un īsie stāsti»: «…atšķīris Jūsu grāmatu, nevarēju vairs atrauties no tās: jau ar skumjām lasīju pēdējo stāstu, pēdējo lappusi. Beidzās šie tik dzīvie, tik dziļas jēgas pilnie stāsti; darbības personas kā dzīvas iet manu acu priekšā, es bīstos palaist tās garām, gribu skriet tām pakaļ, lai dabūtu zināt, kas tālāk noticis ar tām šai vienkāršajā, parastajā dzīvē. Vai paveiks kaut ko gudru Anna Akimovna? («Sievu valstība».) Vai mainīs savus pasaules uzskatus Olga Ivanovna? («Vējagrābsle».) Vai vēl daudz interesantu upuru prasīs melnā mūka rēgs?… Un «Kaimiņu» žēl. Jā, visi šie cilvēki nezin kāpēc kļuvuši man tuvi, un ļoti gribētos vēl kaut ko dzirdēt par tiem.»

Alma mater — sens augstskolas nosaukums. (Lat.)

Dons Kihots — Servantesa romāna «Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots» varonis.

Iloma Bruts — Gogoļa stāsta «Vijs» varonis.

SESTĀ PALĀTA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Русская мысль», 189. g„ 11. nr. Ar jaunu iedalījumu nodalās un nelieliem labojumiem ievietots Čehova stāstu krājumā «Sestā palāta» (Р., 1893) un arī nākamajos — no . līdz 7. izdevumam (1893—1899). Ar cenzūras svītrojumu parādījies «Posredņika» sērijā «Inteliģentiem lasītājiem», M,, 1893. g. (. un 3. izd., M., 1894 un 1899). Pēc nelieliem grozījumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu VI sējumā.

Pirmās ziņas par to, ka Čehovs raksta «Sesto palātu», atrodamas rakstnieka 189. gada 31. marta vēstulē A. S. Suvorinam: «Rakstu stāstu. Pirms iespiešanas gribētu aizsūtīt to Jums cenzūrai… Stāstā daudz prātojumu un trūkst mīlas elementa. Ir fabula, samezglojums un atrisinājums. Liberāls virziens. Apmēri — divas iespiedloksnes.» Par šo pašu darbu Čehovs 189. gada 9. aprīlī rakstījis L. A. Avilovai: «Beidzu rakstīt stāstu, ļoti garlaicīgu, jo tajā pilnīgi trūkst sievietes un mīlas elementa. Nevaru ciest tādus stāstus, uzrakstīju kaut kā nejauši, aiz vieglprātības.»

Drīz vien pēc tam, kad stāsts bija iespiests, V. G. Čertkovs 6. novembrī atsūtīja Cehovam sajūsmas pilnu vēstuli un pēc tam 1893. gada 15. janvārī lūdza atļauju stāstu publicēt «Posredņika» sērijā «Inteliģentiem lasītājiem». Par «Sesto palātu» viņš rakstīja arī nākamajā — 0. janvāra vēstulē: «Mums no visām pusēm norāda uz šo darbu. Vēl nesen mēs saņēmām ļoti labvēlīgi noskaņotu Ļ. N. Tolstoja atsauksmi.»

Čehovs 0. janvārī atbildēja, ka viņa stāstu jau iespiež krājumā, kuru izdod Suvorins. Bet tas netraucēja Čertkovu panākt šā stāsta plašu popularizēšanu.

«Posredņika» izdevumā cenzūra svītroja XV nodaļā šo vietu: «Tiesa, viņš nebija kalpojis godīgi, bet pensiju taču saņem visi kalpotāji bez izšķirības, vienalga, vai viņi godīgi vai ne. Šolaiku taisnīgums rodams tieši tai apstāklī, ka ar pakāpēm, ordeņiem un pensijām apbalvo nevis morālas īpašibas un spējas, bet vispār darbu, lai tas būtu kāds būdams.» Nosūtīdams korektūru, I. I. Gorbunovs-Posadovs 1893. gada 13. martā ziņoja autoram: «Tur ir neliels cenzūras svītrojums. Ļoti smalka un laba vieta, bet ko lai dara? Jau tā pret «Sesto palātu» viņi (iepriekšējā cenzūrā) bijuši delikātāki nekā pret citiem oriģināliem.» 8. martā Čehovs atbildēja: «Es nedomāju, ka Maskavas cenzūra būs pret manu «Sesto palātu» tik žēlsirdīga.»

Progresīvā inteliģence saņēma stāstu ar lielu sajūsmu. «Sestajā palātā» Čehovs asi uzstājās pret Krievijas tālaika īstenību, atmaskoja bezdarbības filozofiju, kas samierinājās ar pastāvošo ļaunumu.

Kā jaunais V. I. Ļeņins novērtējis šo stāstu, atceras viņa māsa А. I. Uļjanova-Jeļizarova: «Runājot par šā stāsta izcilību, par tā spēcīgo ietekmi, — Volodjam vispār patika Cehovs, — viņš šo ietekmi vislabāk raksturoja šādiem vārdiem: «Kad vakar vakarā beidzu lasīt šo stāstu, man kļuva tieši baigi, es nevarēju palikt savā istabā, piecēlos un izgāju ārā. Man bija tāda sajūta, it kā pats būtu ieslēgts sestajā palātā.»» (А. I. Uļjanova-Jeļizarova, «Atmiņas par Iļjiču». Krāj. «В. И. Ленин о литературе и искусстве». М., 1960, 616. 1рр.)

«Sesto palātu» daudzi Čehova laikabiedri, tai skaitā arī V. G. Koroļenko, uzskatīja par darbu, kas ievada rakstnieka jaunu daiļrades laikmetu. Viņi saistīja Čehova «jauno noskaņu», kas izpaudās tieksmē raksturot dzīves jēgu un nosodīt sociālo indiferentismu, ar viņa demokrātisko uzskatu padziļināšanos.

Lasītāji atzīmēja jaunā darba izcilo māksliniecisko vienkāršību un izteiksmīgumu. Iļja Repins rakstīja Cehovam 1893. gada aprīlī: «Cik daudz pateicības esmu Jums parādā … par Jūsu «Sesto palātu». Kāds drausmīgs ietekmes spēks šim darbam! Nav pat saprotams, kā no šāda vienkārša, primitīva, pat satura ziņā nabadzīga stāsta beigās rodas tik neatvairāma, dziļa un kolosāla cilvēcības ideja!! Nē, kā lai es novērtēju šo brīnišķo darbu… Esmu pārsteigts, apburts, priecīgs, ka vēl neatrodos Andreja Jefimoviča stāvoklī… Paldies, paldies, paldies! Kas jūs par spēkavīru! Tas tik ir darbs!»

Rakstnieks А. I. Ertelis novērtēja «Sesto palātu» 189. gada 14. decembra vēstulē V. M. Lavrovam: «Cik māksliniecisks un dziļš darbs ir «Sestā palāta», lai gan ne bez iebildumiem Puškina skaidrības un lietišķības ziņā. Tā nav pati dzīve, bet beletristiskas pārdomas par dzīvi — un tomēr talants līdzīgs «plejādes» talantam,» — t. i., Puškina laika ievērojamāko rakstnieku talantiem.

Pēc N. S. Ļeskova domām, «Sestajā palātā» miniatūrā attēloti mūsu vispārējie apstākļi un raksturi. Visur ir sestā palāta. Tā ir Krievija … Čehovs pats nav domājis to, ko uzrakstījis (viņš man to teica), bet tā tas ir. Viņa palāta — tā ir Krievzeme!» (А. П. Чехов в воспоминаниях современников, М., 1947, 316. lpp.)

Taču lielākā daļa kritiķu turpināja pretēji īstenībai runāt par Čehova pasaules uzskatu un viņa idejiskās pozīcijas nenoteiktību. Atzīstot «Sesto palātu» par izcilu darbu, šie kritiķi tomēr uzskatīja, ka šā stāsta sabiedriskā jēga ir neskaidra, un nelabvēlīgi izteicās par rakstnieka mākslinieciskiem paņēmieniem. N. K. Mihailovskis rakstīja, ka Čehova talanta atzinēji dalās divās grupās: «vieni padara viņa rakstības savdabīgo veidu par principu» — it viss ir attēlošanas cienīgs, citi «skumst par šā lielā talanta neizvēlīgu izšķiešanu»! Mihailovskis «Sestajā palātā», kā ari citos Cehova darbos saskatījis tikai talantīgus uzmetumus bez vispārējas idejas. («Русские ведомости», 189, 335. nr.)

Sakarā ar jautājumu, vai Čehovam izdevies radīt Krievijas apstākļu vispārinātu ainavu, presē izcēlās polemika. «Sestā palāta» izraisīja reakcionārās preses naidu; tā apšaubīja, ka stāstā attēlotās parādības būtu tipiskas. Avīzes «Гражданин» kritiķis M. Južnijs rakstīja: «Kur autors ņēmis tādu nedzīvu pilsētu — nedzīvu nevis tāpēc, ka tanī būtu maz cilvēku, bet tāpēc, ka tanī nemaz nav iespējama dzīve, cilvēciska dzīve?» Tomēr apgalvojumos, ka autora attēlotā Krievijas pilsēta nav tipiska, pretēji kritikas nolūkiem izskanēja atziņa, ka «Sestajai palātai» ir liels, iespaidīgs spēks.

Čehovu aizstāvēja liberāli buržuāziskais kritiķis А. M. Skabičevskis («Новости и биржевая газета», 189. g., 334. un 341. nr.), kas uzsvēra, ka «Sestajā palātā» satricinošu iespaidu rada ne tikai Čehovam raksturīgā smalkā un «dziļā analīze», bet arī «provinces pilsētiņas sabiedrības vispārējā ainava, kur dzīve nogājusi līdz tādai nejēdzibai, ka absolūti zūd apziņa, kuru šai vidē var uzskatīt par veselu, kuru par vājprātīgu cilvēku, kur beidzas sestā palāta un it kā sākas veselā saprāta sfēra».

Pirogovs Nikolajs Ivanovičs (1810—1881) — ķirurgs un pedagogs, krievu karalaūka ķirurģijas nodibinātājs.

Pastērs Luiļs (18—1895) — franču bakteriologs un ķīmiķis, modernās bakterioloģijas un lipīgo slimību apkarošanas nodibinātājs.

Kohs Roberts (1843—1910) — vācu bakteriologs; atklājis tuberkulozes, Sibīrijas mēra un holeras baktērijas.

Dostojevska vai Voltēra darbos kāds saka: ja dieva nebūtu, viņu izdomātu cilvēki. — Franču rakstnieka, filozofa un publicista F. Voltēra vārdi «Ja dieva nebūtu, viņu vajadzētu izdomāt» ņemti no viņa «Vēstijuma autoram, kas sarakstījis jaunu grāmatu par trim viltvāržiem» (1769). Šis pats citāts ar piebildumu «Un tiešām cilvēks izdomāja dievu» ir Ivana Karamazova runā F. Dostojevska romāna «Brāļi Karamazovi» piektās grāmatas trešajā nodaļā.

Diogens (ap 404.—33. g. p. m. ē.) — grieķu filozofs. Par viņa dzīvi saglabājušās daudzas teikas. Stāsta, ka viņš, būdams askētisma piekritējs, dzīvojis mucā un it kā dienas gaismā meklējis ar lukturi cilvēku, kam būtu tiesība tā saukties.

Marks Aurēlijs (11—180) — Romas ķeizars, filozofs. Čehova personīgā bibliotēkā (Taganrogā) ir grāmata «Ķeizara Marka Aurēlija Antonīna pārdomas par to, kas derīgs pašam sev» (Tula, 188) ar daudzām rakstnieka atzīmēm. «Sestajā palātā» minētais citāts ņemts no šās grāmatas.

BAILES Mana drauga stāsts

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Новое время», 189. g., 6045. nr. Ar nedaudzām pārmaiņām ievietots Čehova stāstu krājumā «Sestā palāta» (Р., 1893) un arī nākamajos — no . līdz 7. izdevumam (1893—1899). Ar dažiem labojumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu VI sējumā.

Uz V. G. Certkova un А. M. Hirjakova lūgumu 1893. gada martā atļaut ievietot šo stāstu vienā no «Posredņika» krājumiem Čehovs atbildējis: «… man neliekas, ka «Bailes» derētu «Posredņikam».» (1893. gada 8. marta vēstulē I. I. Gorbunovam-Posadovam.)

NEZINĀMA CILVĒKA STĀSTS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Русская мысль», 1893. g., . un 3. nr. Pārstrādātā veidā uzņemts Kopotu rakstu VI sējumā.

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Čehovs to stipri saīsinājis un stilistiski labojis (saīsināts teksts, kas atklāj Orlova un Zinaīdas Fjodorovnas attieksmes, «nezināmā cilvēka» izskaidrošanos, stāstā attēloto personu raksturojumus).

Tā, piemēram, XI nodaļā pēc vārdiem «Sen vairs nespēlēju» izsvītrots šāds teksts:

«Viņš negribot apsēdās un, brīdi padomājis, sāka spēlēt Bēthovena quasi — fantāziju. Cik skaisti viņš spēlēja! Sākumā gribējās raudāt un nezin kāpēc ienāca prātā vecā vīra apciemojums, kas izšķīra manu likteni, pēc tam sāka likties, ka mana dzīve nemaz nav tik slikta, kā esmu domājis, un ka šodien varu sākt savu dzīvi no jauna. Dilonis nebūs par šķērsli, no tā var izveseļoties Kairā vai Madeirā. Sai pasaulē tik daudz vielas priecīgai, vērtīgai un cildenai dzīvei! Es aizsapņojos, bet, man par lielu īgnumu, Gruzins drīz vien sāka kļūdīties un fantazēt.

—■ Kūm! — Zinaīda Fjodorovna ar nožēlu iesaucās.

—• Esmu visu aizmirsis! — Gruzins nopūtās.

Raudzīdamies griestos un atcerēdamies, viņš ar brīnišķu izteiksmi un siltumu nospēlēja divus Čaikovska skaņdarbus: «Barkarolu» un, liekas, «Sniegpulkstenīti».»

VIII noda]ā pēc vārdiem «Pie durvīm sen jau gaidīja ormaņi» agrāk bija:

«Jefims un Daņilo, Orlova favorīti, bija izlutināti ar viņa dzeramnaudām un izlikās, it kā ar saviem zirgiem eksistētu tikai viņa viena paša dēļ. Abi tie bija labi paēduši, mantrausīgi un nicīgi rupji pret mani. Šveicars man stāstīja, it kā viņi abi brīvā laikā vizinot vakaros Poļu, par to šī esot viņu mīļākā un piegādājot mantas, kuras nozagusi no kungiem. Tādi viri kā Orlovs nemaz nenojaušot, kāda auglīga zeme esot viņu nauda un pat viņu dzīve visai šai nejaukajai pelējumu kārtai, kas apklājot pusi Pēterburgas.»

XIII nodaļā pēc vārdiem «Kurp jūs domājat doties» svītrots šāds teksts:

«Es piegāju pie viņas, runāju tālāk maigi, ar asaram balsī: — Lūdzu, uzticieties man. Jums Pēterburgā nav neviena tuva cilvēka, toties ir drošs, uzticīgs kalps. Jūs taču atļausiet man sevi tā nosaukt? Es jūs sirsnīgi lūdzu, neatgriezieties vairs pie šiem cilvēkiem! Te ir nelabs, piesmacis gaiss! Siem pliekanajiem džentlmeņiem jūs esat vajadzīga tikai tad, kad tie ir labā formā un visvairāk noskaņoti mīlas izpausmēm, — tā viņš pats teica, — jūs esat vajadzīga tikai grezni ģērbta, asprātīga, mākslota un tad, kad veikli pieviļat savu viru, bet jūtu trauksme, šķīstība, skaidrs prāts, godīgi ieskati — tas ir turgeņevisms, slikti stāsti, tas ir garlaicīgi un traucē dzīvot. Jūs devāties pie Orlova un domājāt, ka darāt savu pienākumu, bet jūs izsmēja un apvaldīja jau pirmajā dienā; jūs savā paļāvīgajā sirsnībā ticējāt, ka esat idejisks cilvēks, bet patiesībā iznāca, ka esat smieklīga, uzmācīga mīļākā, no kuras nekādi nevar tikt vaļā. Viņš ir jūsu upuris. Visai Pēterburgai jau zināms, ka viņam, nabadziņam, jūsu labad nav vairs pašam sava dzīvokļa; viņš it visur sūdzas un cenšas jo skaļi smieties, jo viņam kauns, kauns, ka tik muļķīgi iekritis, nav paredzējis skandāla, tas ir, ka jūs pārnāksiet pie viņa. Dzīvot kopā ar šiem cilvēkiem, mīlēt tos, just ar tiem kaut ko kopīgu — nozīmē atrasties nožēlojamā, pazemojošā lomā. Tālāk no tiem! — es turpināju kvēli, ar sajūsmu, kādas man sen vairs nebija, dziļi ticēdams tam, ko saku un gribu teikt. — Pametiet šos nelaimīgos, sev svešos cilvēkus, un dosimies citā sabiedrībā. Tur jūs ieņemsiet sev cienīgu stāvokli …»

Stāsta iecere radusies 80. gadu beigās. 1893. gada . maijā Cehovs pavēstījis L. J. Gurevičai, ka «Nezināma cilvēka stāstu» viņš «sācis rakstīt 1887./88. gadā, nevēlēdamies to kaut kur iespiest, pēc tam atmetis…»; 1891. gadā rakstnieks atkal atgriezies pie šā darba.

30. septembrī viņš rakstījis M. N. Albovam, kas bija lūdzis viņu atjaunot līdzdarbību žurnālā «Северный вестник»: «…man būtu Jums gandrīz jau gatavs neliels stāsts: uzmests, bet vēl nav izstrādāts un pārrakstīts. Palicis darba 1— nedēļām, ne vairāk. Saucas tā: «Mana pacienta stāsts». Bet mani vajā diezgan nopietnas bažas: vai cenzūra to laidīs cauri? Jo «Северный вестник» ir cenzūrai pakļauts izdevums, un mans stāsts, lai gan nepropagandē kaitīgas idejas, taču ar tanī attēlotajām personām nevar patikt cenzoriem. Stāsta bijušais sociālists, un kā varonis figurē iekšlietu ministra biedra dēls. Kā sociālists, tā arī ministra biedra dēls man ir rāmi cilvēki un ar politiku stāsLā nenodarbojas, tomēr bīstos vai vismaz uzskatu par priekšlaicīgu ziņot par šo stāstu publikai. Es stāstu aizsūtīšu. Jūs to izlasīsiet un nolemsiet, ko iesākt.» Sis bažas kļuva arvien lielākas. . oktobrī Cehovs rakstīja Albovam: «Stāstu, kuru minēju pēdējā vēstulē, esmu pagaidām atlicis pie malas. Ka tas neies cauri cenzūrai, par to pašlaik nav nekādu šaubu, un sūtīt to Jums nozīmētu tikai veltīgi šķiest laiku un atstāt Jūs bez stāsta, ko gribat saņemt no manis katrā ziņā janvāra numuram. Maskavā nesen bija Suvorins un, kad es viņam nolasīju stāsta pirmās divdesmit rindas un izstāstīju sižetu, viņš teica: «Es neuzdrošinātos to iespiest.» Tāpēc esmu mazliet samulsis un nolēmu tā: pagaidām atlikšu šo stāstu un uzrakstīšu Jums kaut ko citu.»

Stāsts tika pabeigts 189. gada rudenī un atdots žurnālam «Русская мысль». Tomēr tas radīja bažas, kā būs ar cenzūru, un tāpēc redakcija nolēma to iespiest pēc «Sestās palātas», kas arī bija tai nodota. Bažas radās it sevišķi tā iemesla dēļ, ka žurnālā bija parādījušies vairāki «ķecerīgi» kritiski un publicistiski raksti.

«Esmu pilnīgi pārliecināts,» V. M. Lavrovs rakstīja Cehovam 5. oktobrī, «ka nākamajā gadā «Mana pacienta stāsts» neradīs nekādas grūtības, bet tagad, kad cenzūra sākusi ausīties un raugās uz mums zvērīgām acīm, es bīstos, ka neiznāk kāda cūcība.» Taču stāsts laimīgi izgāja cauri cenzūrai.

Virsraksts «Mana pacienta stāsts» Čehovu neapmierināja. Kad Lavrovs pieprasija galīgo stāsta nosaukumu, rakstnieks 1893. gada 9. februārī atbildēja: ««Mana pacienta stāsts» galīgi neder: ož pēc slimnīcas. «Sulainis» arī neder: neatbilst saturam un izklausās rupji.

Ko lai izdomā? 1) Pēterburgā. ) Mana paziņas stāsts. Pirmais virsraksts garlaicīgs, otrs it kā par garu. Varētu vienkārši «Paziņas stāsts». Bet tālāk: 3) Astoņdesmitajos gados. Tas ir pretenciozi. 4) Bez virsraksta. 5) Stāsts bez nosaukuma. 6) «Nezināma cilvēka stāsts». Pēdējais, šķiet, piemērots. Vai patīk? Ja patīk, tad ir labi.»

Lasot stāsta korektūru, Cehovs, acīm redzot, pamatīgi īsinājis tekstu. «Es to stipri apcirpu,» viņš rakstījis 189. gada 30. decembrī V. A. Golcevam.

S. A. Andrejevskīs, kas sācis lasīt «Nezināma cilvēka stāstu» korektūrā, izsacījis savu nožēlu par autora svītrojumiem. «Es bīstos, ka Jūs pārspīlējat ar labojumiem,» viņš rakstījis 1893. gada 5. janvārī Cehovam. «Daudzus Jūsu svītrojumus atzīstu par neveiksmīgiem. Šķiet, Jūs esat nelāgā garastāvoklī un nevarat krietni pārstrādāt. Labāk atstājiet, kā ir, un sūtiet man šodien visu pārējo šurp.»

Stāsta beigas nav Cehovu apmierinājušas. «Beigas Jums nepatiks, jo esmu tās sablīvējis,» Cehovs rakstījis 1893. gada 4. februārī Suvorinam. «Vajadzēja garāk. Bet rakstīt garāk ari būtu bīstami, jo varoņu maz, un, kad vai 3 lappusēs vienmēr tās pašas personas, tad kļūst garlaicīgi un šīs divas personas izplūst.» Un nākamajā vēstulē 4. martā: «Nezinu, ko Jūs teiksiet par mana stāsta beigām. Šķiet, sprieguma nav, darbība rit gludi un sakarīgi. Ļoti steidzos, un tas ir nelabi. Droši vien steigā būs pasprukusi kāda nelietība, un izlietu ūdeni vēlāk vairs nevar sasmelt. Gribēju pievienot no sevis nelielu epilogu par to, kā nezināmā cilvēka manuskripts nokļuvis pie manis, un uzrakstīju šo epilogu, bet atliku līdz tam laikam, kad stāsts parādīsies atsevišķā grāmatā.»

Cehovs ar pilnu tiesību bijās no cenzūras. Viņa stāsta tēma bija aktuāla: varonis tika uztverts kā viens no narodovoļcu darboņiem, kas kļuvis neuzticīgs saviem agrākajiem uzskatiem.

Rakstnieka korespondenti augstu novērtēja jauno darbu. Stāsts par cilvēku, kas atteicies no tieksmes pretoties ļaunumam ar varu un atzīst, ka dzīves jēga slēpjas vienīgi «pašaizliedzīgā mīlā pret savu tuvāko» (XVII nodaļā), izraisīja šādu Gorbunova-Posadova atzinumu vēstulē Cehovam: «… ne tikai asaras man bija acīs stāsta beigās, bet sirdī radās ari līksma sajūta, prieks par mūsu literatūru.»

«Cehova stāsts ir lielisks,» N. S. Ļeskovs rakstījis V. A. Goļcevam. Stāstu slavējis arī Ļevs Tolstojs.

Kā konservatīvā, tā liberālā kritika vienprātīgi atzina, ka pareizi raksturota ierēdņu sabiedrība un Pēterburgas dzīves specifika. «Sis Pekarskis, šis cilvēks ar mehānismu sirds vietā, — tas, bez šaubām, ir dzīvs cilvēks, tā sakot, ar miesu un asinīm ņemts no dzīves, un

tai pašā laikā viņā prasmīgi koncentrētas visas tās raksturīgās īpašības, kas piemīt Pēterburgas tipa cilvēkiem, tā ka īpašvārdu «Pekarskis» droši var pieņemt par sugas vārdu.» («Гражданин», 1893, 95. nr.) «Pēterburgas ierēdņi Orlovs un viņa draugi ir dzīvi, spilgti tagadējās banalitātes nn tikumiskās pagrimšanas tipi.» («Русские ведомости», 1893, 8. nr.)

Bet nezināmā cilvēka tēls tika stingri kritizēts. Rakstnieka atteikšanās tieši atklāt autora attieksmi pret to, ko viņš attēlo, izraisīja kritikas neapmierinātību. Vieni (galvenam kārtām liberālās preses kritiķi), pēc būtības nepretojoties tam, ka attēlo neseno dienu varoni, tomēr atzina, ka nav skaidra autora attieksme pret savu varoni, nav pietiekami motivēts narodņika-terorista pasaules uzskata lūzums: viņi nevarēja izprast — Čehovs nosoda vai attaisno bijušo revolucionāru; citi (it sevišķi reakcionārās preses līdzstrādnieki) neslēpa savu naidu pret narodovoļciem un bija sašutuši par to, ka Cehovs izturas līdzjūtīgi pret atbrīvošanās idejām.

Atteicies no sociālistiskiem ieskatiem un reālas cīņas par dzīves pārveidošanu, Cehova varonis, subjektīvi godīgs un kārtīgs cilvēks, izrādījās salauzts un tukšs. Sis tukšums kļuva liktenīgs viņam un Zanaīdai Fjodorovnai, kas bija viņam noticējusi. Cehovs ar izsmalcinātiem līdzekļiem parādīja, kā varonis pārvēršas mietpilsonī. Satikšanās ar augsti stāvošo Orlova tēvu (XI nodaļā) atvēra acis bijušajam sociālistam, kāda milzīga pārmaiņa notikusi viņa pasaules uzskatā. Vēlākā sadursme ar Kukuškinu skaidri atsedza šo pārmaiņu: sociālais naids zudis, bet radies naids pret morālo netīrību, garīgo liekulību. «Nezināmā cilvēka» atmaskojošā vēstule atmaskoja ne tikai Georgiju Orlovu, bet ari vēstules autoru.

«Posredņiks» — kultūras un izglītības izdevniecība, kuru 1884. gadā Maskavā nodibināja V. G. Certkovs ar Ļ. N. Tolstoja līdzdalību.

«Prutkova aforisms» … — Kozma Prutkovs — brāļu Л. M. un V. M. Zeinčužņikovu un А. K. Tolstoja kolektīvs pseidonīms.

«Ko diena nākamā man sola?» — vārdi no Ļenska ārijas Čaikovska operā «Jevgeņijs Oņegins» (1878).

Nemirstīgie — tā Francijā dēvēja Literatūras un mākslas akadēmijas locekļus.

Cēzars Gajs Jūlijs (100. — 44. g. p. m. ē.) — Romas valstsvīrs, karavadonis, rakstnieks un orators.

Cicerons Marks Tullijs (106.—43. g. p. m. ē.), Katons Marks Porcijs (34.—149. g. p. m. ē.) — Romas valstsvīri, rakstnieki un oratori.

Kontans, Donons — Pēterburgas restorānu īpašnieki.

Licentia poelica — dzejiska vaļība. (Lat.)

Vieni pensando a me segretamenle! — Ak, nāc, par mani slepeni domājot! (It.)

«Es neesmu Turģeņeva varonis, un, ja man kādreiz levajadzēsles atbrīvot Bulgāriju…» — domāts Insarovs, romāna «Priekšvakarā» varonis.

«Mums, sievietēm, nav vēlēts tām Jaut valu pašu pārdomām» — neprecīzs citāts no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» (184).

Sen-Sanss Kamlls (1835—191) — franču komponists.

Līdzīgi bībeles stipriniekam … — domāts Simsons.

Kādā Dostojevska stāstā vecis mīda kājām mīļotās meitas ģīmetni — romānā «Pazemotie un apvainotie» (1861), pirmās daļas 13. nodaļā.

«Laupītājs, kas karājās pie krusta, prata atgūt dzīvesprieku…» — Saskaņā ar bībeles leģendu Kristus sists krustā kopā ar diviem laupītājiem: viens no tiem rupji ņirgājies par Kristu, otrs ticējis, ka Kristus ir dieva dēls un ņems viņu līdzi debesu valstībā.

Bijoux — dārglietas. (Fr.)

«Pиre Goriot» — «Gorio tēvs», Onorē de Balzaka (1799—1850) romāns.

Kanova Antonio (1757—18) — itāliešu skulptors.

Marīno Faljēri (178—1355) — Venēcijas dodžs, nogalināts par mēģinājumu nodibināt Venēcijā demokrātisku republiku.

Madame est partie. — Kundze aizbraukusi. (Fr.)

«Ak radītāj, tās gan ir mokas par tēvu mazai meitai būt!» — neprecīzs citāts no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime».

LIELAIS VOLODJA UN MAZAIS VOLODJA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Русские ведомости», 1893. g., 357. nr. Ar nelielām pārmaiņām ievietots Cehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M„ 1898). Pēc jauniem labojumiem un saīsinājumiem uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

Čehovs bija sašutis par to, kā rīkojusies laikraksta «Русские ведомости» redakcija, kura «aiz bailības un šķīstības daudz ko izlaidusi no stāsta teksta» (1894. gada 7. marta vēstulē J. A. Legram). Stāsta iespiešanas dienā Čehovs rakstīja V. A. Goļcevam: «Ak vai, mans stāsts apcirpts tik cītīgi, ka līdz ar matiem nogriezta arī galva. Šķīstība pavisam bērnišķīga un bailība apbrīnojama. Ja būtu izlai

dusi dažas rindas — vēl nekas, bet izšņāpuši lafu visu vidu, nograuzuši beigas, un mans stāsts lā applūkāts, ka kļūst taisni nelabi.»

Par dйpit — aiz īgnuma. (Fr.)

Pardon, Ie ne suis pas seul. — Atvainojiet, es neesmu viens. (Fr.)

«Svētīja viņu kā Deržavins Puškinu.» — G. R. Deržavins (1743— 1816) apsveica jauno dzejnieku, kas bija nolasījis savu dzejoli Carskoje selo licejā 1815. gada 8. janvārī.

Sopenhauers Artūrs (1788—1860) — reakcionārs vācu filozofs.

MELNAIS MOKS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Артист», 1894. g., 1. nr. Pārgrozot divus vārdus, ievietots Cehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M„ 1898). Uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

1893. gada 8. jūlijā Cehovs pavēstījis Suvorinam, ka uzrakstījis nelielu «stāstiņu». Suvorina priekšlikumu iespiest to «Новое время» slejās rakstnieks noraidījis. Cehovs dēvējis savu stāstu par «medicīnisku», kurā attēlots «jauns cilvēks, kas slimo ar lieluma māniju». Acīm redzot, uz Suvorina norādījumu, ka autors atspoguļojis «Melnajā mūkā» savu dvēseles stāvokli, Cehovs 1894. gada 5. janvārī viņam rakstījis: «… ja autors attēlo psihiski slimu cilvēku, tas nenozīmē, ka viņš pats slims. «Melno mūku» es rakstīju bez kādām drūmām domām, pēc vēsa apsvēruma. Vienkārši iegribējās attēlot lieluma māniju. Mūku, kas trauc pa lauku, es redzēju sapnī un, no rīta pamodies, izstāstīju to Mišām.»

Ļ. N. Tolstojs 1894. gada . aprīlī ar sevišķu maigumu izteicies par «Melno mūku»: «Burvīgil Ai, cik burvīgi!»

Kritika vispār uzskatīja «Melno mūku» par «psihiatrisku etīdi», ko radījis rakstnieks, būdams arī ārsts. Bet stāsta varoni Kovriku novērtēja ļoti dažādi. Kritiķi uzsvēra, ka šai stāstā nav skaidra autora idejiskā pozīcija. Laikraksta «Русские ведомости» kritiķis atzīmēja, ka Cehovs gribējis parādīt varoņa augsto ideālu nesaskaņu ar pašreizējo dzīves īstenību. Pievērsis lasītāju uzmanību stāsta mākslinieciskai meistarībai, kritiķis rakstīja par Cehovu:

«Starp daudzajiem viņa atveidotajiem sīkajiem ļautiņiem ar viņu sīkajām ciešanām, ar pedantisku urbšanos savās izjūtās un neatlaidīgām domām par savu niecīgumu Cehovs nav radījis gandrīz neviena tā saucamā pozitīvā tēla, kas būtu spēcīgs domās un jūtās, spēcīgs vispārējam labumam veltītā darbā. Cehovs mēģinājis iemiesot šo tēlu stāsta «Divkauja» zoologā, bet šis mēģinājums nepavisam

nav izdevies. Šoreiz mūsu priekšā ir ļoti spriegi attēlots cilvēks ar prātu, jūtām un tieksmi darīt labu savam tuvākam, bet šis cilvēks ir ārprātīgs.» («Русские ведомости», 1894, 4. nr.)

Rakstnieks S. T. Semjonovs atceras Gorbunova-Posadova sarunu ar Cehovu, pie tam Cehovs teicis, ka kritika nav viņa stāstu sapratusi.

«Mācīļās pazīstamo Braga serenādi» — «Valahu leģendu». M. P. Cehovs atceras, ka «Melnā mūka» autors saskatījis šai leģrndā kaut ko mistisku, daiļa romantisma apdvestu.

SIEVU VALSTĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Русская мысль», 1894. g., 1. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Ar nelieliem labojumiem un bez apakšvirsraksta ievietots Čehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M„ 1898). So stāstu izdevis ari I. D. Sitins, M., 1896. Pēc dažām pārmaiņām stāsts uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

Spriežot pēc Čehova 1893. gada 5. novembra vēstules Suvorinam, viņš šo stāstu pabeidzis 1893. gada novembrī.

Gorbunovs-Posadovs rakstījis Čehovam 1894. gada 5. februārī: ««Sievu valstība» lieliski uzrakstīta. Visas personas stāv manu acu priekšā kā dzīvas un rada skumjas un noteiktas pārdomas.» Turklāt Gorbunovs-Posadovs sevišķi uzsvēris stāsta sociālo ievirzi. Autoram esot izdevies parādīt, ka «strādnieku pasaule ir nomākta spēka pasaule, viss ir tālumā, it kā neparādās uz skatuves, bet visu laiku jūtams».

S. A. Andrejevskis rakstīja par Čehova plašo vērienu dzīves parādību uztverē: ««Sievu valstībā» sastopams vesels bars tipisku tēlu, tāpat kā Repina «Krusta gājienā». Te ir maz pazīstamu Maskavas dzīves nostūru interesantas žanra ainiņas, te ir sociālais jautājums, ticība, svētulība, dzīves alkas, taisnības alkas.» («Повое время», 1895, 6784. nr.)

Par neapšaubāmu rakstnieka veiksmi kritika vienprātīgi atzina no tirgoņu aprindām ņemto jaunas sievietes tēlu visā tā daudzveidībā. Tika izteikta nožēla, ka rakstnieks savu stāstījumu nav izvērsis plašāk. Bureņins, piemēram, rakstīja, ka «Sievu valstība» atgādinot «liela romāna sākumu, ko autors aprāvis tieši tad, kad lasītājs gaida šā interesantā sākuma tālāku attīstību». («Новое время», 1895, 6794. nr.)

Tikai advokāta Liseviča tēlu daļa kritiķu atzina par tīši karikatūristisku, bet rakstnieks Buņins uzskatīja, ka «Sievu valstiba» ir viens no labākajiem Cehova stāstiem.

Leconte de Lisle — Lekonts de Lisls Saris Mari (1818—1894), franču dzejnieks, «parnasiešu» dzejas skolas vadonis; «parnasieši» uzstājās ar lozungu «mākslu mākslai».

Dūze Eleonora (1859—194) — izcila itāliešu aktrise

Fin de siиcle sieviete — gadsimta beigu sieviete. (Pr.)

Džosiāna, Guinplēns — Džosiāna (Viktora Igo romānā «Cilvēks, kas smejas», 1859) — skaista hercogiene, kas iemīlējusi komediantu Guinplēnu.

I i

ROTŠILDA VIJOLE

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Русские ведомости», 1894. g., 37. nr. Ar nedaudzām pārmaiņām ievietots Cehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd. M., 1898). Pēc jauniem labojumiem uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

LITERATŪRAS SKOLOTĀJS

Pirmā nodaļa iespiesta laikrakstā «Повое время», 1889. g., 4940. nr., ar virsrakstu «Mietpilsoņi» un veltījumu ārstam N. N. Oboļenskim, kas bija ārstējis Cehova brāli Nikolaju Pavloviču. Otrā nodaļa publicēta laikrakstā «Русские ведомости», 1894. g., 188. nr., ar virsrakstu «Literatūras skolotājs» un apakšvirsrakstu Stāsts. Ar nelieliem labojumiem un virsrakstu «Literatūras skolotājs», bez veltījuma, abas nodaļas iespiestas Cehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M„ 1894. g (. izd., M„ 1898). Pēc dažām pārmaiņām «Literatūras skolotājs» uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

«Mietpilsoņi» uzrakstīti 1889. gada novembra pirmajā pusē. «Jūsu līdzstrādnieks A. Cehovs sācis dzemdēt «sestdienas stāstus» … Sākumam var iztikt,» Cehovs 1889. gada 1. novembrī rakstījis Suvorinam. 1. novembrī viņš ziņo tam pašam: «Nosūtu stāstu feļetonam. Nenopietns jociņš no provinces jūras cūciņu dzīves. Piedodiet manu draiskulību… Starp citu, šim stāstam ir sava smieklīga vēsture. Es biju iecerējis to pabeigt tā, lai no maniem varoņiem ne slapjš nepaliek pāri, bet nelabais mani gumdīja nolasīt skaļi savējiem, — tie sāka lūgties: saudzē jel, saudzē! Es saudzēju savus varoņus, un tāpēc stāsts iznāca tik šķērms.» Vēlāk, stāsta otrā nodaļā, Čehovs parādīja, ka viņa varonim «ataust gaisma» un viņš jūt sīkpilsonības šausmas.

A. N. Pļeščcjevs 1889. gada 9. novembrī rakstīja Celiovam par «Mietpilsoņiem»: «Tā ir jauka dzīves ainiņa, kur viss daiļums sīkumos, mazos spalvas vilcienos, «gaismas plankumos», kā saka gleznotāji. Tie visi ir dzīvi cilvēki, kurus esmu saticis, redzējis, pazinis.»

Grand-rond — lielais riņķis, sens kadriļas gājiens. (Fr.)

«Grēciniece» (1858) — A. K. Tolstoja dzeja.

Lesings Gotholds Elraims (179—1781) — vācu rakstnieks un kritiķis, uzstājies pret klasicismu.

«Ak, ne Jau velti, ne velti tā huzāram smaidus velti!» — neprecīzi citēta epigramma «Tolstojal» no Ļermontova «Jaungada madrigāliem un epigrammām» (1831).

MUIA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Русские ведомости», 1894. g., 37. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Ar stilistiskiem labojumiem un teksta īsinājumiem, bez apakšvirsraksta ievietots Čehova krājumā «Garie un īsie stāsti», M., 1894. g. (. izd., M., 1898). Pēc izdarītām nelielām pārmaiņām uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

Pirmajā redakcijā Čehovs tēloja Raševiču kā tukšgrabi, kas sajūsmināts pats par savu daiļrunību, otrajā ieviesa viņa izteikumos spilgti reakcionāru nokrāsu.

Minēsim 1894. gada izdevumā svītrotās Raševiča pārdomas. Pēc vārdiem «droši vien runāja par garlaicīgo dzīvi, par pazudināto jaunību» nāca šāds teksts: «Abas meitenes bija daiļas un aizkustinošas. Raševičam gribējās pieklauvēt pie viņu durvīm un sacīt, ka viņam nav bijis ne prātā apvainot nabaga Meijeru. Vai tad viņš varējis paredzēt, ka saruna beigsies tik negaidīti muļķīgi? Viņš taču ar prieku atdotu Zeņu Meijeram, kaut arī tas cēlies no sīkpilsoņiem, viņš pats taču apprecējis raznočinca meitu, un, ja nesen iesāka runāt par muižnieku dzimumu, tad tikai tāpēc, ka domāja — viņa domas ir jaunas un oriģinālas, vēl ari tāpēc, ka gribējās izdabāt un iepatikties tam pašam Meijeram. Ar kādu prieku viņš tagad panāktu izmeklētāju un uzsāktu citu garu sarunu, bet nu jau par inteliģenci, kas nākusi no tautas, par svaigiem, atjaunotiem spēkiem un tā tālāk. Un kā viņš ņemtu uz grauda šo izdaudzināto muižnieku dzimumu!»

Fridrihs II Lielais (171—1786) — Prūsijas karalis.

Ričards 1, Lauvassirds (1157—1199) — Anglijas karalis; izkaroja daudzus karus, piedalījās 3. krusta karā.

Fridrihs I Barbarosa (ap 115.—1190. g.) — tā sauktās «Svētās Romas impērijas» ķeizars.

Flamarions Kamils (184—195) — franču astronoms, sarakstījis daudzas populāras astronomijas grāmatas.

VECĀKA DĀRZNIEKĀ STĀSTS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «Русские ведомости», 1894. g., 356. nr. Ar nelieliem labojumiem ievietots krājumā «Darba ceļš. D. Tihomirova 35 gadu literāri pedagoģiskās darbības atcerei». M., 1901. Ar labojumiem un saīsinājumiem uzņemts Kopotu rakstu XI (pēcnāves) sējumā.

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs, acīm redzot, izlietojis avīzes tekstu, jo nav ņēmis vērā 1901. gada labojumus.

I. I. Gorbunovs-Posadovs 1894. gada 5. decembra vēstulē rakstīja Čehovam: «Nupat izlasīju Jūsu «vecākā dārznieka» stāstu un nopriecājos par tā skaistajām domām. Tas viss ir pats Īstenākais; ja pie mums vairāk rakstītu un, galvenais, domātu un justu tāpat, tad pasaulē būtu vieglāk elpot. Ceru, ka atļausiet mums to tūdaļ publicēt tautas izdevumā… Būtu ļoti labi, ja līdz ar atļauju «Vecākā dārznieka stāsta» publicēšanai Jūs pats aizstātu dažus tautai ne visai saprotamus vārdus ar vienkāršākiem. Ja Jums nav laika to izdarīt, tad atļaujiet to darīt mums un piesūtīt Jums caurskatei.» Cehovs bija ar mieru: «Atdodu «Vecākā dārznieka stāstu» Jūsu pilnīgā rīcībā. Manuprāt, tas nav piemērots tautas izdevumam, un dažu vārdu apmaiņa nepadarīs to saprotamu. Bet tā ir Jūsu darīšana. Korektūru atsūtiet līdz ar labojumu projektu — un es izpildīšu Jūsu vēlēšanos. «Русские ведомости» — piezīmēšu ā propos — lielās izbailēs izmetuši no dārznieka runas šos vārdus: «Ticēt dievam nav grūti. Viņam ticēja arī inkvizitori, arī Bīrons, arī Arakčejevs. Nē, noticiet cilvēkam!»» (1894. gada 31. decembra vēstulē.) Stāstu «Posredņiks» tomēr neizdeva.

Cehovs nav atjaunojis šos teikumus stāsta jaunos izdevumos, lai gan, kā redzams no vēstules, pārmetis avīzes redakcijai svītrošanu.

Mūsu izdevuma svītrotie teikumi parādās pamattekstā. Tā kā nav iespējams konstatēt šo teikumu īsto vietu stāstā, tad tie ievietoti sevišĶās iekavās pēc vārdiem — «Vai tad šī ticība cilvēkam pati par sevi nav augstāka par jebkādiem ikdienas apsvērumiem?».

Ibsens Henriks (188—1906) — norvēģu dramaturgs.

«Jo mūsu apstulbotos, trulos laikos lūdz tikums grēku, zemu liekdamies» — Šekspīra traģēdijā «Hamlets» (1601), trešajā cēlienā, ceturtajā ainā.

TRIS GADI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Русская мысль», 1895. g., 1. un . nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Pārstrādātā veidā bez apakšvirsraksta uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

Sagatavojot stāstu Kopotiem rakstiem, Čehovs stipri labojis stilu, ievērojami samazinājis sadzīves sīkumus un personu raksturojumus; sevišķi stipri pārveidots Lapteva raksturojums, Lapteva un viņa draugu sarunas, viņa attiecības ar Jūliju.

Tā IV nodaļā pēc vārdiem «jānosvin kāzas, kā nākas, svinīgi un līksmi, lai ļaudis neaprunā» svītrots šāds teksts:

«Viņu pārņēma šausmas, domājot, kā gan nabaga Jūlija tagad tiks galā bez mātes; jārūpējas taču par pūru, lai viss būtu pieklājīgi; tas briesmonis, kā viņa dēvēja ārstu, jau nekā nesaprot.

Pret vakaru laiks uzlabojās, un Laptevs ar Jūliju devās uz pilsētas dārzu. Pastaigādamies ar viņu rokrokā, viņš stāstīja Jūlijai par savu bērnību, par universitāti, vispār par Maskavas dzīvi, — viņa klausījās ļoti uzmanīgi. Tumšā alejā viņš nenoturējās, kaisli apskāva viņu un noskūpstīja uz lūpām, un viņa noskūpstīja Laptevu uz vaiga. So skūpstu uz vaiga un viņas nopietno uzmanību Laptevs atdotu par vienu vienīgu viņas smaidu; viņu traucēja tas, ka viņa jau taisījās iedzīvoties «uzticīgas un paļāvīgas» sievas lomā; viņš nevarēja aizmirst, ka Jūlija viņu nemīl.

I nodaļā pēc vārdiem «sieviešu sabiedrībā viņš bija neveikls, nevajadzīgi runīgs, manierīgs» agrāk bija: «Un tagad viņš gandrīz nicināja sevi par savu nespēku un varēja ar ļaunu prieku pārmest sev, ka, par spīti saviem patiesībā milzīgajiem līdzekļiem, nespēj nopirkt sev skaistumu, vingrumu un talantus, kaut arī viltotus.»

IX nodaļā pēc vārdiem «atklāti sakot, es sāku uztraukties», risinājās saruna par «modernām» strāvām inteliģencē:

«Viņi ilgi runāja par Fjodoru un par to, ka krievu inteliģencē tagad kļūst par modernu parādību misticisms, tumsonība, rupjība un gara nabadzība, un daudzi pat maina savu balsi un gaitu, lai tikai varētu izlikties rupji un smagnēji. Piemēram, Fjodors cenšas izlikties par vienkāršu tirgotāju, lai gan vairs nav tirgotājs, un, kad pie viņa atnāk pēc algas skolotājs no tās skolas, kur vecais Laptevs ir kurators, viņš izturas pret skolotāju kā priekšnieks.

— Kur valda mākslotība, tur ieviešas māņticība, — Laptevs teica, — un, ja kādam smadzenes slimīgi tiecas uz visādām penterēm, tāds vairs neizķepurosies, beigts un pagalam. Un esmu novērojis, ka visu to, kas ir nesaprotams, neskaidrs, miglains, nepierādīts, — visu to šie kungi gāž vienā kaudzē, un iznāk dīvaina biezputra. Ja kāds no mūsējiem nodarbojas ar spiritismu vai magnētismu, tas katrā ziņā ir arī homeopāts, metafiziķis, simbolists, tic trim svecēm un trīspadsmitajam skaitlim, lamā civilizāciju un ceļ debesīs sinoloģiju, par kuru tam nav ne mazākās jēgas, jo viņš nav bijis Ķīnā, un zinātne, pēc viņa domām, drīkst būt tikai nacionāla. Tāda prāta ievirze, protams, viņu nevar apmierināt, cilvēks miglaini jūtas nemierā ar sevi, viņš vienmēr ir saīdzis, ļauns un, pretrunu apsēsts, spēj vienkārši aiz patmīlības apgalvot, ka krievu cilvēka ideāli ir gara tumsība, rīkstes, nabadzība…»

XII nodaļas sākumā ievērojami saīsināta Lapteva izlikšanās par mākslas «pazinēju». Žurnāla redakcijā autors atklāja, kāpēc viņa varonis tik pašapzinīgs mākslas izstādēs. Kopotu rakstu tekstā Cehovs atļāva lasītājam pašam apjaust, kā ceļas šī pašpārliecība. Pēc vārdiem «ja viņš būtu mācījies, no viņa varbūt varēja iznākt labs mākslinieks» agrāk bija: «Bet viņam uznāca sevišķa garastāvokļa brīži, kad viņš nešaubījās, ka glezniecība un skulptūra neatstāj uz viņu nekāda iespaida un ka viņš nekā no tām nesaprot. Ārzemēs viņš dažkārt iegriezās antikvariātos un ar lietpratēja skatienu aplūkoja senlietas un izsacīja savas domas; antikvārs klausījās uzmanīgi un piekrita, — acīm redzot, glaimoja viņa neizglītībai un sirdī nicināja viņu; Laptevs juta to un aiz stūrgalvības nopirka kaut ko, antikvārs varēja no viņa pratāt, cik vien gribēja, un antīkais pirkums vēlāk stāvēja ratnīcā kastē un tad nez kur nozuda. Vai arī, ieejot estampu veikalā, viņš ilgi un vērīgi skatīja gleznas, bronzu, visādus nieciņus, izteica dažādas piezīmes un piepeši nopirka kādu banālu rāmīti vai kastīti nederīga papīra — un izrādīja savu nemākulību. Mājās viņam bija galvenokārt liela izmēra sliktas gleznas; labās turpretim bija slikti izvietotas. Ne reizi vien viņam gadījās samaksāt dārgi par to, kas vēlāk izrādījās rupjš atdarinājums. Un tādu piemēru bija daudz. Turpretim viņš nevarēja atcerēties neviena fakta, kas liecinātu par attīstītu nojautu un izkoptu gaumi. Un tīrais brīnums: bikls dzīvē, teātri, noliktavā — viņš bija drosmīgs un pašapzinīgs gleznu izstādēs. Apziņa, ka viņš var nopirkt visas šīs gleznas, vairoja viņa pārliecību, ikreiz viņš pieķēra sevi pie tā un jutās neērti. Kad viņš, stāvēdams kādas gleznas priekšā, skali izteica savu spriedumu, tad kaut kur sirds dzijumos laikam sirdsapziņa čukstēja viņam, ka tās ir tirgoņa — īsta biezgalvja asinis, kas verd viņā, un ka viņš, tik droši kritizēdams mākslinieku, maz atšķiras no sava brāļa Fjodora, kad tas strostē skolotāju vai komiju, kas kaut ko nogrēkojies.»

1804. gada . septembrī Čehovs ziņoja savai māsai M. P. Čehovai, ka raksta «romānu no Maskavas dzīves» žurnālam «Русская мысль», un nosauca rakstīšanas procesu par «ļoti pedantisku». Jaunā darba novērtējumu viņš izsacīja 1894. gada 4. decembra vēstulē J. M. Savrovai: «Iecere bija viena, bet iznāca kaut kas cits, diezgan slābans un nevis zīda, kā es gribēju, bet batista … Apnicis vienmēr rakstīt vienu un to pašu, gribas rakstīt par velniem, par drausmīgām sievietēm, kas ir kā vulkāns, par burvjiem, bet — ak vai! — pieprasa lojālus garos un īsos stāstus no Ivanu Gavriliču un viņu laulāto draudzeņu dzīves.»

Autors ieteica Goļcevam likt jaunajam darbam apakšvirsrakstā «Ģimenes dzīves ainas» vai «Stāsts». Goļcevs izšķīrās par pēdējo variantu.

Stāstu iespieda ar cenzūras svītrojumiem. «Žurnāla janvāra numuru aizturēja, pēc tam apžēloja,» Čehovs 1895. gada 19. janvārī rakstīja Suvorinam. «No mana stāsta cenzūra izmetusi rindas, kas attiecas uz reliģiju. «Русская мысль» taču sūta savus darbus iepriekšējai cenzūrai. Tas atņem jebkuru tieksmi rakstīt brīvi, jāraksta un visu laiku jājūt, ka kaklā iespriedies kauls.»

«Trīs gadi» radīja daudzas, pa lielākajai daļai asas atsauksmes presē. Čehova attēlotais kapitāla uzkrāšanas process, kas noris pilsētas tirgotāju aprindās, bija jauna parādība literatūrā, un šās tēmas attīstībā Čehovs bija aizsteidzies priekšā M. Gorkija darbiem par krievu kapitālismu.

Apsveicot autora mēģinājumu attēlot moderno tikumu ainu, kritika tomēr neuztvēra, cik ļoti dziļi ir Čehova dzīves novērojumi. Buržuāziskie kritiķi nevarēja un negribēja atzīt šo skaudro ainu par tipisku. Viņi pārmeta autoram, ka stāsta iecere ir neskaidra un personas tikai ieskicētas.

Pozitīvu atsauksmi par stāstu sniedza А. M. Skabičevskis, kas pievērsa sevišķu uzmanību Aleksejam Laptevam. Uzskatot par lielu radošu veiksmi Čehova attēloto «Hamletu aiz Maskavas upes», viens no kritiķiem rakstīja: «Laptevs ir dzīvs, eksistējošs cilvēks, uz katra soļa dzīvē sastopams tips, tas ir tiešs melnās valstības mantojums, tās loģiskas sekas. Viņš tā vien tiecas pēc vispārinājuma visplašākā veidā, un nav grūti pierādīt, ka ikvienā no mums līdzās oblomovismam ir laptevisms, mēs vienā vai otrā ziņā esam Laptevi!» («Новости и биржевая газета», 1895, 107. nr.)

Sakarā ar to, ka parādījās jauni Čehova darbi — «Sestā palāta», «Nezināma cilvēka stāsts», «Sievu valstība», «Trīs gadi», — kritikā radās domstarpības par Čehovu, jaunās literatūras pārstāvi. V. P. Bureņins, kas jau kopš 80. gadu beigām bija uzstājies ar krasiem Cehova darbu novērtējumiem, nāca klajā ar apgalvojumu, ka viņa talants ir zemāks par tagad gluži aizmirstā V. A. Sļepcova talantu un ka viņš nav radījis nekā līdzīga Sļepcova «Pēcnācējai». Taču lielākā daļa kritiķu, nepārprotami cenzdamās pazemināt Čehova daiļrades sociālo patosu, atzina viņu par ievērojamāko jaunās literatūras pārstāvi. S. A. Andrejevskis apgalvoja, ka Cehovā «visi saskata mūsu lielo rakstnieku vispāratzītu princi — troņmantnieku».

Antons Bēdulis — D. V. Grigoroviča tāda paša nosaukuma romāna (1847) varonis; šai gadījumā domāta abstrakti līdzjūtīga attieksme pret sādžu.

«Kā Tolstoja romānā saka sulainis…» — romānā «Anna Kareņina» (1873—1877), 1. daļā, . nodaļā.

«Kornevijas zvani» — franču komponista R. Planketa (1848—1903) operete.

Samils (ap 1798.—1871. g.) — Dagestānas un Čečnas kalniešu reliģiski nacionālās kustības vadonis; divdesmit piecus gadus karoja pret Krieviju.

Ščedrina Juduška — M. J. Saltikova-Sčedrina romāna «Golovļevu kungi» (1875—1860) varonis.

I'ater iamilias — ģimenes tēvs. (Lat.)

Rcinlteit — skaidrība, nevainība. (Vāc.)

«Orleānas jaunava» — F. Sillera traģēdija (1801).

Jermolova Marija Nikolajevna (1853—198) — ievērojama krievu aktrise.

«Петр, ты не осетр» — atskaņots kalamburs; tulkojumā: «Pjotr, tu neesi store.»

«Jars» — Maskavas ārpilsētas restorāns.

Siškins Ivans Ivanovičs (183—1898) — gleznotājs peizāžists.

«Mans draugs, mans maigais draugs…» — frāze A. G. Rubinšteina romancē ar Puškina vārdiem (dzejolis «Nakts», 183).

Dulcineja — Servantesa romāna «Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots» persona, pārnestā nozīmē — «sirdsdāma».

«Lai bērnus dzemdētu, cik tur gan vajag prāta?» — neprecīzs citāts no Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime», trešais cēliens, trešais skats.

«Es gu)u Dagestānas ielejā» — M. Ļermontova dzejolī «Sapnis» (1841).

Maļuta Skuratovs — viens no Ivana Bargā opričņīkiem; piedalījies daudzās ļaundarībās.

SATURS

Sieva. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………………………….. 7

Vējagrābsle. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………… 5

Pēc teātra. Tulkojis Valdis Grēviņš………………………………………………. 78

Kāda tirdzniecības uzņēmuma vēsture. Tulkojis Valdis

Grēviņš……………………………………………………………………… 81

Trimdā. Tulkojusi Anna Grēviņa……………………………………………….. 85

Zivs mīlestība. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………. 95

Kaimiņi. Tulkojusi Marija Sūmane…………………………………………….. 98

Sestā palāta. Tulkojusi Anna Grēviņa……………………………………. 117

Bailes. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………. 17

Nezināma cilvēka stāsts. Tulkojusi Marija Sūmane . . 185

Lielais Volodja un mazais Volodja. Tulkojusi Anna

Grēviņa……………………………………………………………………… 6

Melnais mūks. Tulkojusi Aina Rudzroga………………………………. 75

Sievu valstība. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………….. 307

Rotšilda vijole. Tulkojusi Marija Sūmane …. 347

Literatūras skolotājs. Tulkojusi Laima Rūmnlece . . 357

Muižā. Tulkojusi Laima Rūmniece……………………………………………. 381

Vecākā dārznieka stāsts. Tulkojis Valdis Grēviņš . . 390

Trīs gadi. Tulkojis Valdis Grēviņš……………………………………………… 396

Piezīmes……………………………………………………………………… 487

A. Čehovs KOPOTI RAKSTI

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors A. Jēgcrs. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore T. Pētersone. Nodota salikšanai 1968. g. . janvāri. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 30. aprīlī. Iespiedpapīrs Nr. 1. Formāts 84X108/3. 16.31 īiz. iespiedi.; 6.75 uzsk. iespiedi.; 8.06 izdevu. I. Metiens 15 000 eks. Maksa ) rbl. 1 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 4. Izdevn. Nr. 17-D11. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 51. K1

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti VII desmit sējumos Stāsti 1892-1894

SIEVA

VĒJAGRĀBSLE

PĒC TEĀTRA

KĀDA TIRDZNIECĪBAS UZŅĒMUMA VĒSTURE

TRIMDĀ

ZIVS MĪLESTĪBA

KAIMIŅI

SESTĀ PALĀTA

BAILES

NEZINĀMĀ CILVĒKA STĀSTS

LIELAIS VOLODJA UN MAZAIS VOLODJA

MELNAIS MŪKS

SIEVU VALSTĪBA

ROTŠILDA VIJOLE

LITERATŪRAS SKOLOTĀJS

MUIŽA

VECĀKĀ DĀRZNIEKA STĀSTS

TRĪS GADI

PIEZĪMES

SATURS