Čehovs Antons

Kopoti raksti VIII stāsti 1895-1903

Antons Čehovs

KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

KOPOTI RAKSTI VIII stāsti 1895-1903

.

LAULĀTĀ DRAUDZENE

Es jūs lūdzu manā istabā galdu nekārtot, — Nikolajs Jevgrafičs aizrādīja. — Pēc jūsu kopšanas nekad nekā nevar atrast. Kur ir telegramma? Kur jūs to nomētāt? Meklējiet nu rokā! Tā bija no Kazaņas ar vakardienas datumu.

Istabene — bāla, gauži sīciņa, vienaldzīgu seju atrada pagaldē vairākas telegrammas un, ne vārda nebilzdama, tās pasniedza ārstam, taču visas šīs telegrammas bija vietējās, no pacientiem. Tad meklēšana turpinājās Olgas Dmitrijevnas istabā un arī viesistabā.

Bija jau pusnakts pirmā stunda. Nikolajs Jevgrafičs zināja, ka sieva tik drīz nepārnāks mājās, vismaz ne agrāk par pulksten pieciem. Viņš tai neticēja, un, kad tā ilgi nenāca mājās, viņš negulēja, mocījās, ienīzdams ir sievu, ir viņas gultu, ir viņas spoguli, ir viņas konfekšu kārbiņas, ir šīs maijpuķītes un hiacintes, kuras viņai katru dienu kāds sūtīja un kuras visu māju piepildīja ar puķu veikala salkano smaržu. Šādās naktīs viņš kļuva sīkumains, kaprīzs, kašķīgs, un nu viņam šķita, ka vakar no brāļa saņemtā telegramma ļoti vajadzīga, lai gan šai telegrammā nebija nekā cita kā vien svētku apsveikums.

Sievas istabā uz galda, zem vēstuļpapīru lādītes, viņš atrada kādu telegrammu un pavirši uzmeta tai acis. Tā bija adresēta sievasmātei un nododama Olgai Dmitrijevnai, no Montekarlo, ar parakstu: Michel!… No teksta ārsts nesaprata neviena vārda, jo tas bija kādā svešā, domājams, angļu valodā.

— KaS tas par Mišelu? Kāpēc no Montekarlo? Kāpēc uz sievasmātes vārda?

Pa septiņiem laulības dzīves gadiem viņš bija ieņēmies turēt aizdomās, nojaust, orientēties vainas pierādījumos, un ne vienreiz vien viņam iešāvās prātā, ka, pateicoties šai mājas praksei, no viņa tagad varētu iznākt lielisks slepenpolicists. Ienācis kabinetā un sācis domāt, viņš uzreiz atcerējās, ka pirms apmēram pusotra gada viņš ar sievu bijis Pēterburgā un brokastojis pie Kiba kopā ar kādu savu skolas biedru, satiksmes ceju inženieri, un šis inženieris viņu un viņa sievu iepazīstinājis ar divdesmit divi vai divdesmit trīs gadus vecu jaunekli, vārdā Mihailu Ivaniču; uzvārds gan bijis īss, mazliet dīvains: Rīss. Pēc diviem mēnešiem ārsts sievas albumā ieraudzījis šā jaunā cilvēka fotogrāfiju ar veltījumu franču valodā: «Šodienu pieminēdams un uz rītdienu cerēdams.» Vēlāk viņš reizes divas šo pašu jaunekli bija saticis pie savas sievasmātes… Un tieši tajā laikā sieva sākusi bieži būt projām un mājās nākusi tikai pulksten četros piecos no rīta un allaž lūgusi viņam ārzemju pasi, bet viņš sievas lūgumu vienmēr noraidījis, un viņu mājā caurām dienām notikuši tādi kari, ka bijis jākaunas no apkalpotājiem.

Pirms pusgada viņa biedri ārsti atzina, ka viņam sācies dilonis, un ieteica pamest visu un braukt uz Krimu. Olga Dmitrijevna, to dabūjusi zināt, sataisīja tādu seju, it kā tas viss viņu būtu ļoti sabiedējis; viņa glaudās vīram klāt un centās iegalvot, ka Krimā esot auksti un garlaicīgi, bet labāk būtu doties uz Nicu, ka viņa braukšot līdzi un viņu tur kopšot, sargāšot un lutināšot…

Tagad viņš saprata, kāpēc sievai tā gribas taisni uz Nicu: viņas Mišels dzīvo Montekarlo.

Viņš paņēma angļu-krievu vārdnīcu un, vārdus tulkodams un to nozīmes minēdams, pamazītiņām izlasīja šādu frāzi: «Dzeru uz savas dārgās vismīļās veselību, tūkstošreiz skūpstu mazo kājiņu. Ar nepacietību gaidu atbraucam.» Viņš iedomājās to smieklīgo, nožēlojamo lomu, kādu viņam vajadzētu nospēlēt, ja viņš butu ar mieru braukt kopā ar sievu uz Nicu, un gandrīz vai apraudājās aiz apvainojuma un stipri uzbudināts sāka staigāt pa visām istabām. Viņā sacēlās pašlepnums, plebeja riebums. Dūres vīstīdams un aiz pretīguma vaibstīdamies, viņš sev jautāja, kā gan viņš, sādžas popa dēls, ko audzinājis garīgais seminārs, taisnprātīgs, rupjš cilvēks, ķirurgs pēc nodarbošanās, kā gan viņš bija varējis nonākt verdzībā, tik apkaunojoši pakļauties šim vājajam, niecīgajam, pērkamajam, zemiskajam radījumam.

— Mazā kājiņa! — viņš murmināja, telegrammu burzīdams. — Mazā kājiņa!

No tiem laikiem, kad viņš bija iemīlējies un bildinājis un pēc tam nodzīvojis septiņus gadus, atmiņā palikuši tikai garie, smaržīgie mati, mīksto mežģīņu mežs un mazā kājiņa, patiesi ļoti maza un skaista; un vēl tagad, šķiet, no kādreizējām skaujām rokas un seja jūt zīdu un mežģīnes — bet vairāk nekā. Vairāk nekā, ja neņem vērā histērijas, spiedzienus, pārmetumus, draudus un melus, bezkaunīgus, viltīgus melus .. . Viņš atcerējās, kā tēva mājās, sādžā, reiz no āra nejauši bija ielidojis kāds putns un sācis neprātīgi sisties pret rūtīm un gāzt apkārt visas lietas, tā arī šī pilnīgi svešas vides sieviete bija ielidojusi viņa dzīvē un to pagalam izpostījusi. Dzīves labākie gadi aizskrējuši kā pa elli, cerības uz laimi satriektas un apsmietas, veselības nav, istabās banāli koķeta iekārta, bet no katru gadu nopelnītajiem desmit tūkstošiem viņš nekādi nevar saņemties un nosūtīt savai mātei popienei kaut vai desmit rubļu, un pēc vekseļiem viņam jau ir savi piecpadsmit tūkstoši parādu. Šķiet, ja viņa dzīvoklī būtu apmetusies laupītāju banda, arī tad viņa dzīve netiktu izputināta tik neglābjami, tik nelabojami kā kopdzīvē ar šo sievieti.

Viņam uznāca klepus un elpas trūkums. Vajadzētu atlikties gultā un sasildīties, bet nevar, viņš tik staigāja pa istabām vai arī atsēdās pie galda un nervozi vilka ar zīmuli pa papīru un mehāniski rakstīja:

«Izmēģinu spalvu … Mazā kājiņa …»

Ap pieciem viņš jutās noguris un nu vainoja tikai sevi, tagad viņam likās, ka Olga Dmitrijevna, ja apprecētos ar kādu citu un nokļūtu tā labvēlīgā ietekmē, tad — kas zina? — galu galā viņa varētu vēl kļūt par labu, godīgu sievieti; bet viņš ir slikts psihologs un sievietes dvēseli nepazīst, turklāt vēl viņš ir neinteresants un rupjš…

«Man nav vairs daudz atlicis dzīvot,» viņš prātoja, «esmu mironis un nedrīkstu būt par šķērsli dzīvajiem. Tagad, taisnību sakot, būtu savādi un muļķīgi aizstāvēt kaut kādas savas tiesības. Es izskaidrošos ar viņu; lai viņa iet pie cilvēka, kuru mīl… Došu viņai šķiršanos, vainu ņemšu uz sevi…»

Olga Dmitrijevna beidzot pārbrauca un, kā nākusi, ar balto rotondu, cepuri un galošām, iegāja kabinetā un atkrita krēslā.

—     Riebīgais, resnais puika, — viņa izdvesa, smagi elsodama, un iešņukstējās. — Tas ir pat negodīgi, tas ir nekrietni. — Viņa piesita ar kāju. — Es nevaru, nevaru, nevaru!

—    Kas noticis? — Nikolajs Jevgrafičs jautāja, viņai tuvodamies.

—     Nupat mani pavadīja students Azarbekos un pazaudēja manu somiņu, bet somiņā bija piecpadsmit rubļu. Es tos biju paņēmusi no mātes.

Viņa raudāja tik sirsnīgi, kā raud tikai meitenes, un no asarām bija saslapis ne tikai viņas lakatiņš, bet pat cimdi.

—     Ko lai dara! — ārsts nopūtās. — Ja jau pazaudējis, tad pazaudējis, dievs ar viņu! Nomierinies, man ar tevi jāparunā.

—     Neesmu miljonāre, lai varētu tā šķiesties ar naudu. Viņš solās atdot, bet es tam neticu, viņš ir trūcīgs …

Vīrs lūdza nomierināties un uzklausīt viņu, bet Olga Dmitrijevna tik runāja par studentu un saviem pazaudētajiem piecpadsmit rubļiem.

—    Ak nu, rīt es tev iedošu divdesmit piecus, tikai, lūdzu, apklusti! — viņš sakaitināts noteica.

—    Man jāpārģērbjas! — viņa sāka raudāt. — Es taču nevaru nopietni runāt ar kažoku mugurā! Kā tu to nesaproti!

Novelkot sievai kažoku un galošas, viņš juta, ka nosmaržo baltvīns, tas pats baltvīns, ko viņa labprāt dzēra pie austerēm (viņa gan bija ēteriska, bet ļoti daudz ēda un daudz dzēra). Olga Dmitrijevna aizgāja uz savu istabu un pēc brītiņa atgriezās pārģērbusies, uzpūderējusies, saraudātām acīm, apsēdās un visa ieslīga savā vieglajā, ar mežģīnēm izšūtajā rīta kleitā, un sārto ieloču jūrā vīrs saskatīja tikai vaļā palaistos matus un mazo kājiņu rīta kurpē.

—     Par ko tu gribi runāt? — viņa jautāja, krēslā šūpodamās.

—     Es nejauši uzgāju šo te… — ārsts iesāka un pasniedza telegrammu.

Viņa izlasīja un paraustīja plecus.

—    Nu, un tad? — viņa noteica un šūpojās vēl diktāk. — Tas ir parastais Jaungada apsveikums, un nekas vairāk. Nekādu noslēpumu te nav.

—     Tu paļaujies uz to, ka es neprotu angļu valodu. Jā, es neprotu, bet man ir vārdnīca. Šī telegramma ir no Rīsa, viņš uzdzer savas vismīļās veselībai un tūkstoškārt skūpsta tevi. Bet lai nu tas paliek, lai paliek! — ārsts ar skubu turpināja. — Nepavisam negribu tev pārmest vai taisīt tračus. Diezgan bijis kā traču, tā pārmetumu, pienācis laiks visu izbeigt… Gribu tev, lūk, ko teikt: tu esi brīva un vari dzīvot, kā patīk.

Brītiņu abi klusē. Tad viņa sāk klusi raudāt.

—    Es atbrīvoju tevi no nepieciešamības izlikties un melot, — Nikolajs Jevgrafičs turpināja. — Ja mīli šo jauno cilvēku, tad mīli vien; ja gribi braukt pie viņa uz ārzemēm, brauc. Tu vēl esi jauna, vesela, bet es jau esmu kroplis, man vairs nav atlicis daudz ko dzīvot. Vārdu sakot… tu mani saproti.

Viņš bija uzbudināts un vairāk parunāt nespēja. Olga Dmitrijevna raudādama un tādā balsī, kādā mēdz runāt, kad ir žēl sevis pašas, atzinās, ka viņa Rīsu mīlot un braukusi kopā ar viņu ārpus pilsētas vizināties, bijusi pie viņa viesnīcas numurā un ka patiesībā tagad viņai ļoti gribētos braukt uz ārzemēm.

—    Redzi, es nekā neslēpju, — viņa sacīja nopūzdamās. — Kas man uz sirds, tas uz mēles. Un es vēlreiz tevi lūdzu, esi augstsirdīgs, dod man pasi!

—    Atkārtoju: tu esi brīva.

Viņa pārsēdās uz citu vietu, viņam tuvāk, lai ieskatītos vīra vaibstos. Viņa neticēja un gribēja izdibināt viņa slepenās domas. Viņa nekad nevienam neticēja, un, lai nodomi bija cik cēli būdami, viņa allaž tajos saskatīja maziskus vai nelietīgus dzenuļus un egoistiskus nolūkus. Kad viņa cieši lūkojās vīram sejā, tam likās, ka viņas acīs kā kaķei nozib zaļa uguntiņa.

—    Un kad es to pasi saņemšu? — viņa klusi jautāja.

Viņam pēkšņi gribējās pateikt «nekad», bet viņš savaldījās un noteica:

—    Kad gribi.

—    Es braukšu tikai uz mēnesi.

—     Tu brauksi pie Rīsa uz visiem laikiem. Es tev došu šķiršanos, vainu ņemšu uz sevi, un Rīss varēs tevi precēt.

—     Bet es jau nemaz negribu šķirties! — bez vilcināšanās atbildēja Olga Dmitrijevna un likās izbrīnījusies. — Es taču tev neprasu šķiršanos! Dod man pasi — un cauri!

—     Bet kāpēc tu negribi šķirties? — ārsts prasīja, jau sākdams skaisties. — Tu esi dīvaina sieviete. Cik tu dīvaina! Ja esi nopietni aizrāvusies un arī viņš tevi mīl, tad jūs abi nekā labāka par laulību neizdomāsit. Vai tu tiešām sāksi gudrot, ko izvēlēties — laulību vai laulības pārkāpšanu?

—     Es jūs saprotu, — viņa atbildēja, no vīra atvirzīdamās, viņas sejā iegulās ļaunums un atriebība. — Es jūs ļoti labi saprotu. Esmu jums apnikusi, un jūs gribat tikt no manis vaļā, uzspiest man šo šķiršanos. Paldies, es neesmu tāda muļķe, kā jūs domājat. Šķiršanos es nepieļaušu un no jums projām neiešu, neiešu, neiešu! Pirmkārt, es nevēlos zaudēt stāvokli sabiedrībā, — viņa ātri turpināja, it kā baidīdamās, ka viņai neļaus runāt, — otrkārt, man jau ir divdesmit septiņi gadi, bet Rīsam divdesmit trīs; pēc gada es viņam apnikšu un viņš mani pametīs. Un, treškārt, ja gribat zināt, es negalvoju, ka šī mana aizraušanās varētu turpināties ilgi… Vai dzirdējāt! Prom no jums es neiešu.

—     Bet es tevi padzīšu no mājas! — Nikolajs Jevgrafičs kliedza un sāka dauzīt kājām. — Padzīšu, tu zemiskā, neķītrā sieviete!

—    To mēs vēl redzēsim! — viņa noteica un izgāja.

Arā jau sen bija gaišs, bet ārsts arvien vēl sēdēja pie galda, vilka ar zīmuli svītras pa papīru un, nekā nedomādams, rakstīja:

«Cienījamais kungs … Mazā kājiņa …»

Vai arī soļoja pa viesistabu, brīžiem apstādamies pie fotogrāfijas, kas uzņemta pirms septiņiem gadiem, drīz pēc kāzām, un ilgi tajā raudzīdamies. Te bija visa ģimene: sievastēvs, sievasmāte, viņa sieva Olga Dmitrijevna divdesmit gadu vecumā un viņš pats — jauns, laimīgs vīrs. Sievastēvs, noskuvies, tukls, izplūdis slepenpadomnieks, viltīgs un traks uz naudu, sievasmāte — miesās kupla dāma, ar smalkiem plēsoņas vaibstiem, gluži kā seskam, un neprātīgu mīlestību uz savu meitu, palīdzīga tai visās lietās; ja meita žņaugtu kādu cilvēku, māte viņai neteiktu ne pušplēsta vārda, tik aizsegtu viņu ar saviem brunčiem. Arī Olgai Dmitrijevnai ir smalki plēsoņas vaibsti, tikai izteiksmīgāki un drosmīgāki nekā mātei; Olga Dmitrijevna nav nekāds mazais seskiņš, bet jau īsti pamatīgs zvērs! Pats Nikolajs Jevgrafičs no šās fotogrāfijas raugās kā vientiesis, kā lāga puisis, kā atklāts cilvēks; viņa sejā staro seminārista labsirdīgais smaids, un viņš bērnišķīgi tic, ka šai plēsoņu kompānijā, kurā liktenis viņu nejauši iegrūdis, viņš atradīs ir poēziju, ir laimi, ir visu to, par ko sapņojis jau studenta gados, dziedādams dziesmu: «Nemīlēt — tas ir tikpat kā izpostīt dzīvi…»

Un atkal viņš brīnās un jautā sev, kā gan viņš, sādžas popa dēls, ko audzinājis garīgais seminārs, vienkāršs, rupjš, taisnprātīgs cilvēks, varējis tik gļēvi nonākt šās tukšās, melīgās, nekrietnās, sīkumainās, raksturā viņam pilnīgi svešās būtnes rokās.

Kad pulksten vienpadsmitos viņš vilka mugurā svārkus, lai brauktu uz slimnīcu, kabinetā ienāca istabene.

—    Ko vajag? — viņš noprasīja.

—    Kundze pamodusies, viņa lūdz tos divdesmit piecus rubļus, ko jūs esat pirmīt apsolījuši.

ANNA KAKLĀ

I

Pēc laulībām nebija pat vieglu uzkožamo; jaunais pāris izdzēra pa kausam, pārģērbās un brauca uz staciju. Nevis jautra kāzu balle un vakariņas, mūzika un dejas, bet divi simti verstu garš svētceļojums. Daudzi atzina, ka tas ir labi. aizrādīdami, ka Modests Aleksejičs jau sasniedzis augstu stāvokli un nav vairs jauns, un trokšņainas kāzas varbūt varētu likties ne visai piemērotas; turklāt garlaicīgi klausīties mūziku, kad piecdesmit divus gadus vecs ierēdnis apprec jaunu meiču, kurai tikko astoņpadsmit. Runāja arī, ka šo braucienu uz klosteri Modests Aleksejičs kā cilvēks ar principiem sadomājis īstenībā tādēļ, lai liktu savai jaunajai sievai saprast, ka arī laulībā viņš piešķir pirmo vietu reliģijai un tikumībai.

Jaunlaulātos pavadīja. Darba biedru un radu bars stāvēja ar kausiem rokā un gaidīja, kad vilciens sāks kustēties, lai sauktu «urā», un Pjotrs Leontjičs, jaunās sievas tēvs, cilindru galvā, ģērbies skolotāja frakā, jau iereibis un ļoti bāls, visu laiku stiepa savu glāzi uz loga pusi un lūgdamies teica:

— Aņuta! Aņa! Aņa, uz vienu vārdu!

Aņa liecās pie viņa no loga, un tēvs viņai kaut ko čukstēja, dvesdams sejā alkohola smaržu, pūta ausī — nekā nevarēja saprast — un meta krustu pār viņas seju, krūtīm, rokām; pie tam viņa elpa drebēja un acīs mirdzēja asaras. Bet Aņas brāļi Petja un Andrjuša, ģimnāzisti, raustīja viņu no muguras aiz frakas un mulsi čukstēja:

II

—    Tētiņ, pietiek … Tētiņ, nevajag …

Kad vilciens sāka kustēties, Aņa redzēja, kā viņas tēvs skrēja mazliet līdzi vagonam, grīļodamies un izšļakstīdams savu vīnu, un kāda viņam bija nožēlojama, labsirdīga seja ar vainīguma izteiksmi.

—     Ura-a-ā! — viņš sauca.

Jaunlaulātie palika vieni paši. Modests Aleksejičs palūkojās visapkārt kupejā, sakrāva mantas plauktos un smaidīdams nosēdās pretī savai jaunajai sievai. Viņš bija vidēja auguma ierēdnis, diezgan pilnīgs, apaļš, stipri nobarojies, ar garu vaigu bārdu, bez ūsām, un skūtais, apaļais, asi veidotais zods atgādināja papēdi. Visraksturīgākais viņa sejā bija tas, ka viņam nebija ūsu, šī nesen skūtā, kailā vieta pamazām pārgāja treknos vaigos, kas drebuļoja kā želeja. Viņš izturējās solīdi, viņa kustības bija gausas, manieres lēnas.

—    Nevaru tagad aizmirst vienu apstākli, — viņš smaidīdams sacīja. — Priekš pieciem gadiem, kad Kosorotovs saņēma svētās Annas otras pakāpes ordeni un aizgāja pateikties, viņa gaišība izteicās tā: «Tātad jums tagad trīs Annas: viena pogcaurumā, divas kaklā.» Bet jāsaka, ka toreiz pie Kosorotova bija tikko atgriezusies viņa sieva, ķildīga un vieglprātīga dāma, vārdā Anna. Ceru, ka tad, kad es saņemšu otras pakāpes Annu, viņa gaišībai nebūs iegansta sacīt man to pašu.

Viņš smaidīja ar savām mazajām ačelēm. Un arī viņa smaidīja, uztraukumā domādama, ka šis cilvēks var ik brīdi noskūpstīt viņu ar savām biezajām, valgajām lūpām un ka viņai vairs nav tiesības to noraidīt. Vīra apaļā auguma maigās kustības viņu biedēja, viņu pārņēma gan baigums, gan riebums. Viņš piecēlās, nesteigdamies noņēma no kakla ordeni, novilka fraku un vesti un apģērba rīta svārkus.

—    Lūk, tā, — viņš teica, atsēzdamies Aņai līdzās.

Viņa atcerējās, cik mokpilna bija laulāšanās, kad

viņai šķita, ka mācītājs un viesi, un visi citi baznīcēni bēdīgi noraugās viņā: kādēļ, kādēļ viņa, tik mīlīga un jauka, precas ar šo padzīvojušo, neinteresanto kungu? Vēl šorīt viņa bija sajūsmināta, ka viss tik labi nokārtojies, bet laulāšanas laikā un tagad vagonā jutās vainīga, pievilta un smieklīga. Skat, viņa apprecējusi bagātu vīru, bet naudas viņai tomēr nav, līgavas tērps šūts uz parāda, un, kad šodien viņu pavadīja tēvs un brāļi, no viņu sejām Aņa redzēja, ka viņiem nav ne kapeikas. Vai viņi šovakar ēdīs vakariņas? Un rīt? Viņai nezin kāpēc likās, ka tēvs un zēni sēž tagad bez viņas izsalkuši un jūtas tikpat sērīgi kā pirmajā vakarā pēc mātes bērēm.

«Ai, cik es esmu nelaimīga!» viņa domāja. «Kādēļ gan esmu tik nelaimīga?»

Ar neveiklību, kāda piemīt solīdam cilvēkam, kas nav paradis apieties ar sievietēm, Modests Aleksejičs pieskārās viņas viduklim un papliķēja pa plecu, liet viņa domāja par naudu, par māti, par tās nāvi. Kad māte nomira, viņas tēvs Pjotrs Leontjičs, glītrakstīšanas un zīmēšanas skolotājs ģimnāzijā, sāka dzert, mājās ieradās trūkums; zēniem nebija zābaku un galošu, tēvu aicināja pie miertiesneša, nāca tiesu pristavs un aprakstīja mēbeles … Kāds kauns! Aņai bija jārūpējas par piedzērušo tēvu, jālāpa brāļiem zeķes, jāiet uz tirgu, un, kad slavēja viņas daiļumu, jaunību un smalkās manieres, viņai šķita, ka visa pasaule redz viņas lēto cepurīti un ar tinti apziestos caurumus kurpēs. Un naktīs asaras un neatvairāmās, nemierīgās domas, ka drīz vien tēvu atlaidīs no ģimnāzijas viņa vājības pēc un ka viņš to nepārcietīs un arī nomirs, tāpat kā māte. Bet tad pazīstamas dāmas sāka rosīties un meklēt Aņai krietnu cilvēku. Drīz vien atradās šis pats Modests Aleksejičs, kurš nebija jauns un skaists, bet kuram bija nauda. Bankā viņam ap simt tūkstošu un dzimtmuiža, ko viņš iznomā. Tas ir cilvēks ar principiem, un gaišība par viņu labās domās; Modestam Aleksejičam pavisam viegli, kā Aņai stāstīts, iegūt no viņa gaišības vēstulīti ģimnāzijas direktoram un pat kuratoram, lai Pjotru Leontjiču neatlaiž …

Kamēr viņa visu sīki jo sīki atcerējās, pēkšņi atskanēja mūzika, kas ielauzās pa logu līdz ar balsu troksni. Vilciens bija apstājies dzelzceļa pieturā. Viņpus perona pūlī braši spēlēja harmoniku un lētu, spiedzošu vijoli, bet aiz augstajiem bērziem un papelēm, aiz vasarnīcām, pār kurām vizēja mēnesnīca, skanēja kara orķestra mūzika: laikam gan vasarnīcu rajonā bija deju

vakars. Pa peronu pastaigājās vasarnieki un pilsētnieki, •kas bija šeit atbraukuši paelpot jaukā laikā tīru gaisu. Te bija arī Artinovs, visa šā vasarnīcu rajona īpašnieks, bagāts cilvēks, garš, pilnīgs tumšmatis, sejā līdzīgs armēnim, izvalbītām acīm un dīvainā tērpā. Mugurā krekls, kas uz krūtīm bija atpogāts vaļā, kājās augsti zābaki ar piešiem, un no pleciem nokarājās melns apmetnis, kas vilkās pa zemi kā šlepe. Savus smailos purnus nodūruši, viņam pakaļ gāja divi kurti.

Aņai acīs vēl mirdzēja asaras, taču viņa vairs neatcerējās ne māti, ne naudu, ne savas kāzas, bet spieda roku pazīstamiem ģimnāzistiem un virsniekiem, jautri smējās un ātri runāja:

—    Sveicināti! Kā klājas?

Viņa izgāja uz platformas mēness gaismā un nostājās tā, lai būtu visa redzama savā jaunajā, krāšņajā tērpā un cepuri galvā.

—    Kāpēc mēs še stāvam? — viņa jautāja.

—     Te jāpārmijas vilcieniem, — viņai atbildēja, — gaida pasta vilcienu pienākam.

Pamanījusi, ka viņā raugās Artinovs, viņa koķeti piemiedza acis un sāka skaļi runāt franču valodā, un tāpēc, ka viņas pašas balss skanēja tik jauki un ka viņa dzirdēja mūziku un mēness atspulgojās dīķī, un tāpēc, ka alkatīgi un ziņkāri viņā raudzījās Artinovs, šis pazīstamais donžuāns un nebēdnis, un tāpēc, ka visiem bija līksmi, viņa piepeši sajuta prieku, un, kad vilciens sāka kustēties un pazīstamie virsnieki atvadīdamies lika roku pie cepures, viņa jau dudināja polku, kuras skaņas viņai raidīja pakaļ kara orķestris, kas dārdēja kaut kur aiz kokiem; un viņa atgriezās savā kupejā ar tādu sajūtu, it kā dzelzceļa pieturā būtu guvusi pārliecību, ka katrā ziņa, par spīti visam, kļūs laimīga.

Jaunlaulātie palika klosterī divas dienas, pēc tam atgriezās pilsētā. Viņi dzīvoja kroņa dzīvoklī. Kad Modests Aleksejičs aizgāja darbā, Aņa spēlēja klavieres vai raudāja aiz garlaicības, vai arī nolikās uz kušetes, lasīja romānus un skatīja modes žurnālu. Pusdienās Modests Aleksejičs ēda ļoti daudz un runāja par politiku, par iecelšanām, pārcelšanām un apbalvojumiem, par to, -ka jāstrādā, ka ģimenes dzīve nav izprieca, bet pienākums, ka, krājot kapeiku, var tikt pie rubļa un ka augstāk par visu pasaulē viņš vērtē reliģiju un tikumību. Un, turēdams rokā nazi kā zobenu, viņš teica:

—    Katram cilvēkam ir savi pienākumi!

Aņa klausījās viņā, baidījās un nevarēja ēst, un parasti piecēlās no galda izsalkusi. Pēc pusdienām vīrs atpūtās un skaļi krāca, bet viņa gāja pie savējiem. Tēvs un zēni nolūkojās viņā kaut kā sevišķi, it kā tikko pirms viņas atnākšanas būtu viņu nosodījuši par to, ka viņa naudas dēļ apprecējusies ar nemīlamu, garlaicīgu, neinteresantu cilvēku; viņas čaukstošais tērps, rokassprādzes un vispār dāmas izskats tos mulsināja un aizvainoja; viņai klātesot, zēni mazliet kautrējās un nezināja, ko ar viņu runāt; tomēr tie viņu mīlēja, tāpat kā senāk, un nebija vēl pieraduši bez viņas ēst pusdienas. Viņa sēdās pie galda, un visi kopā ēda kāpostus, biezputru un pēc svecēm smakojošos aitas taukos ceptus kartupeļus. Pjotrs Leontjičs trīcošu roku ielēja no karafītes un izdzēra ātri, ar kāri, ar riebumu, tad dzēra otru glāzīti, pēc tam trešo… Petja un Andrjuša, kalsni, bāli puisēni ar lielām acīm, ņēma nost karafīti un mulsi teica:

—    Nevajag, tētiņ … Diezgan, tētiņ …

Arī Aņa uztraucās un lūdzās, lai vairāk nedzer, bet viņš pēkšņi iekaisa un sita dūri pa galdu.

—     Neatļaušu nevienam mani uzraudzīt! — viņš kliedza. — Zeņķi! Skuķe! Es jūs visus iztriekšu ārā!

Bet viņa balsī bija sadzirdams vārgums, labsirdība, un neviens viņa nebaidījās. Pēc pusdienām parasti viņš uzcirtās: bāls, skujoties sagraizītu zodu, staipīdams vājo kaklu, viņš veselu pusstundu stāvēja pie spoguļa un skaistinājās, gan sukādams matus, gan uzgriezdams savas melnās ūsas, iesmaržojās, apsēja kaklasaiti kā lenti, tad uzvilka rokās cimdus, uzlika galvā cilindru un gāja uz privātstundām. Bet, ja bija svētku diena, viņš palika mājā un zīmēja ar krāsām vai arī spēlēja harmoniju, kas šņāca un krāca; viņš centās izspiest no tā jaukas, harmoniskas skaņas un dziedāja līdzi vai arī skaitās uz zēniem:

—    Nelieši! Neģēļi! Sabojājuši instrumentu!

Vakaros Aņas vīrs spēlēja kārtis ar saviem darba biedriem, kas dzīvoja ar viņu zem viena jumta kroņa namā. Kāršu spēles laikā sanāca kopā ierēdņu sievas, neglītas, bezgaumīgi uzcirtušās, rupjas kā ķēkšas, un dzīvoklī sākās tenkas, tikpat neglītas un bezgaumīgas kā pašas ierēdņu sievas. Dažkārt Modests Aleksejičs gāja ar Aņu uz teātri. Starpbrīžos viņš neatlaida Aņu ne soli no sevis, staigāja ar viņu zem rokas pa gaiteņiem un pa foajē. Ar kādu sasveicinājies, viņš tūda) čukstēja Aņai: «Valsts padomnieks… Viņu pieņem savā mājā pati gaišība …» — vai arī: «Tam ir nauda … pašam savs nams…» Kad viņi gāja garām bufetei, Aņai ļoti gribējās kaut kā salda; viņai garšoja šokolāde un ābolkūkas, bet pašai nebija naudas un palūgt vīram viņa kautrējās. Viņš paņēma bumbieri, spaidīja pirkstos un nedroši jautāja:

—    Cik maksā?

—    Divdesmit piecas kapeikas.

—    Tas par traku! — viņš teica un nolika bumbieri atpakaļ; bet, tā kā bija neveikli aiziet no bufetes, neko nenopirkušam, viņš prasīja zelteri un izdzēra visu pudeli viens pats, kaut arī viņam asaras kāpa acīs, un Aņa ienīda viņu tai brīdī.

Vai arī, pēkšņi viss nosarkdams, viņš ātri teica Aņai:

—    Sveicini šo veco dāmu!

—    Bet es viņu nepazīstu.

—    Vienalga. Tā ir kamerālvaldes pārvaldnieka laulātā draudzene. Sveicini jel, ka tev saka! — viņš neatlaidīgi rūca. — Galva jau tev nenokritīs.

Aņa sveicināja, un galva tiešām viņai nenokrita, bet tas viņai sagādāja mokas. Viņa darīja visu, ko vīrs gribēja, un ļaunojās uz sevi par to, ka vīrs viņu apvedis ap stūri kā pēdējo muļķīti. Viņa bija apprecējusies tikai naudas dēļ, bet naudas viņai tagad bija mazāk nekā pirms precībām. Agrāk tēvs deva kaut vai pa divdesmit kapeikām, bet tagad — nav ne graša. Ņemt slepeni vai lūgt viņa nevarēja, viņa baidījās vīra, drebēja tā priekšā. Viņai šķita, ka bailes no šā cilvēka mīt viņas sirdī jau sen. Agrāk bērnībā visiespaidīgākais un baigākais spēks, kas mācās virsū kā mākonis vai lokomotīve, lūkojot viņu nospiest, viņai allaž likās ģimnāzijas direktors; otrs tāds pats spēks, par ko ģimenē arvien runāja un no kā nez kāpēc baidījās, bija viņa gaišība; un bija vēl kāds desmits sīkāku spēku un viņu vidū ģimnāzijas skolotāji skūtām ūsām, stingri, nepielūdzami, un tagad, rau, beidzot, Modests Aleksejičs, cilvēks ar principiem, kas pat sejā līdzīgs direktoram. Aņas iztēlē visi šie spēki saplūda kopā un briesmīga, milzīga baltā lāča izskatā mācās virsū vārgajiem un vainīgajiem, kāds bija viņas tēvs, un viņa baidījās bilst kaut ko pretī — piespiesti smaidīja un izrādīja liekuļotu tīksmi, kad viņu rupji glāstīja un apgānīja ar skavām, kas viņai iedvesa šausmas.

Tikai vienu reizi Pjotrs Leontjičs uzdrošinājās palūgt viņam, lai aizdod piecdesmit rubļu, ko samaksāt kādu ļoti nepatīkamu parādu, bet kas tās bija par ciešanām!

—    Labi, es jums došu, — Modests Aleksejičs padomājis sacīja, — bet brīdinu, ka vairāk gan jums nepalīdzēšu, kamēr nebūsiet atmetis dzeršanu. Cilvēkam, kas ir valsts darbā, tāda vājība nedara godu. Man jums jāatgādina vispārzināmais fakts, ka daudzus spējīgus cilvēkus šī kaisle pazudinājusi, kamēr atturoties viņi ar laiku varbūt varētu kļūt par augstu stāvošām personām.

Un sākās gari periodi — «saskaņā ar to…», «pamatojoties uz to…», «liekot vērā tikko sacīto», — bet nabaga Pjotrs Leontjičs cieta aiz pazemojuma un izjuta stipru vēlēšanos iedzert.

Arī puisēni, kas nāca viesos pie Aņas parasti cauriem zābakiem kājās un apvalkātās biksēs ģērbušies, bija spiesti noklausīties pamācības.

—    Katram cilvēkam ir savi pienākumi! — Modests Aleksejičs viņiem teica.

Bet naudu nedeva. Toties viņš dāvināja Aņai gredzenus, rokassprādzes un saktas, aizrādīdams, ka nav par ļaunu, ja šādas mantas ir nebaltā dienā. Un bieži viņš slēdza vaļā viņas kumodi un sarīkoja revīziju: vai visas mantas veselas.

II

Tikmēr pienāca ziema. Jau ilgi pirms ziemsvētkiem vietējā laikrakstā bija sludinājums, ka 29. decembrī muižnieku biedrībā notikšot parastā ziemas balle. Ik vakaru pēc kāršu spēles Modests Aleksejičs satraukts sačukstējās ar ierēdņu kundzēm, rūpju pilnām acīm uzlūkodams Aņu, un pēc tam ilgi staigāja no viena kakta otrā, kaut ko domādams. Beidzot reiz vēlu vakarā viņš nostājās Aņas priekšā un sacīja:

—    Tev jāšuj balles tērps. Saproti? Tikai, lūdzu, aprunājies ar Mariju Grigorjevnu un Nataliju Kuzmiņišnu.

Un iedeva viņai simt rubļu. Viņa paņēma; bet, pasūtīdama balles tērpu, neprasīja padoma nevienam, aprunājās tikai ar tēvu un centās iedomāties, kā, iedama uz balli, tērptos viņas māte. Viņas nelaiķa māte pati vienmēr ģērbās pēc pēdējās modes, aizvien noņēmās ar Aņu un tērpa viņu eleganti kā lelli, iemācīja runāt franciski un lieliski dejot mazurku (pirms apprecēšanās māte piecus gadus bija nostrādājusi par guvernanti). Aņa, tāpat kā māte, varēja no veca tērpa pagatavot jaunu, iztīrīt ar benzīnu cimdus, īrēt bijoux un, tāpat kā māte, prata piemiegt acis, izrunāt francisko «r», skaisti pozēt, kad vajadzīgs — sajūsmināties, raudzīties skumji un noslēpumaini. No tēva viņa savukārt bija mantojusi tumšo matu un acu krāsu, nervozitāti un paradumu mūžam skaistināties.

Kad pusstundu pirms došanās uz balli Modests Aleksejičs iegāja pie viņas bez svārkiem, lai pie lielā spoguļa apliktu ap kaklu ordeni, viņš, sievas daiļuma un jaunās, ēteriskās tualetes apburts, pašapmierināts sasukāja savu vaigu bārdu un noteica:

—     Re, kāda tu man esi… Re, kāda! Aņuta! — viņš turpināja, piepeši sākdams runāt svinīgā tonī. — Esmu tevi aplaimojis, bet šodien tu vari aplaimot mani. Lūdzu, stādies priekšā viņa gaišības laulātai draudzenei! Dieva dēļ! Ar viņas palīdzību varu kļūt par vecāko referentu!

Viņi brauca uz balli. Klāt jau muižnieku nams un piebreuktuve ar šveicaru. Priekštelpa ar pakaramiem, kažoki, šurp un turp skraidoši sulaiņi un dekoltētas dāmas, kas aiz vēdekļiem slēpjas no caurvēja; jūtama deggāzes un zaldātu smaka. Kad Aņa, ejot augšā pa kāpnēm zem rokas ar vīru, izdzirda mūziku un ieraudzīja milzīgajā spogulī sevi visu, daudzo uguņu apgaismotu, sirdī modās prieks un tā pati laimes jausma, ko viņa bija izjutusi mēnesnīcā dzelzceļa pieturā. Viņa gāja lepna, pašapzinīga, pirmoreiz juzdamās dāma, nevis meitene, un neviļus atdarināja savas nelaiķes mātes gaitu un manieres. Un pirmoreiz mūžā viņa jutās bagāta un brīva. Pat vīra klātiene viņu nemulsināja, jo, pārkāpusi šī nama slieksni, viņa instinktīvi nojauta, ka vecā vīra tuvums nebūt nepazemo viņu, bet, gluži otrādi, piešķir viņai pikantu noslēpumainību, kas tā patīk vīriešiem. Lielajā zālē jau dārdēja orķestris un bija sākušās dejas. Kad viņu pēc kroņa dzīvokļa apņēma gaisma, raibums, mūzika un troksnis, Aņa raidīja skatienu pāri zālei un nodomāja: «Ai, cik jauki!» — un uzreiz saskatīja pūlī visus savus paziņas, visus, ko bija agrāk sastapusi sarīkojumos vai pastaigās, visus šos virsniekus, skolotājus, advokātus, ierēdņus, muižniekus, viņa gaišību, Artinovu un augstākās sabiedrības dāmas, uzposušās, stipri dekoltētas, skaistas un neglītas, kas jau bija ieņēmušas savas pozīcijas labdarības bazāra teltīs un paviljonos, lai uzsāktu tirdzniecību par labu trūcīgajiem. Milzīgs virsnieks ar uzplečiem — viņa bija ar šo virsnieku iepazinusies Vecajā Kijevas ielā, būdama vēl ģimnāziste, un tagad neatcerējās viņa uzvārdu — izauga it kā no zemes un uzaicināja uz valsi, un viņa aizlidoja no vīra, un viņai jau likās, it kā viņa irtos buru laivā stiprā vētrā un vīrs palicis tālu malā … Viņa dejoja kaisli, aizrautīgi gan valsi, gan polku, gan kadriļu, pāriedama no vienām rokām otrās, reibdama no mūzikas un trokšņa, jaukdama krievu valodu ar franču, izrunādama francisko «r», smiedamās un nedomādama ne par vīru, ne par šo, ne par to. Viņai bija panākumi pie vīriešiem, tas bija skaidrs, un citādi nemaz arī nevarēja būt, viņa aizelsās aiz saviļņojuma, drudžaini spieda rokās vēdekli un gribēja padzerties. Tēvs, Pjotrs Leontjičs, tērpies saburzītā frakā, kas smakoja pēc benzīna, pienāca viņai klāt, pasniegdams šķīvīti ar sarkanu saldējumu.

—     Tu šodien esi burvīga, — viņš teica, ar sajūsmu vērdamies viņā, — un vēl nekad neesmu tā nožēlojis, ka tu pasteidzies apprecēties … Kādēļ? Es zinu, tu to darīji mūsu dēļ, bet… — viņš trīcošām rokām izņēma paciņu naudas un teica: — Šodien es dabūju naudu par stundām un varu atmaksāt tavam vīram parādu.

Viņa iespieda tēvam rokā šķīvīti un, kāda vīrieša satverta, aizlidoja tālu un pāri sava kavaliera plecam neskaidri redzēja, kā tēvs, slīdēdams pa parketu, apskāva kādu dāmu un aiztrauca ar to pa zāli.

«Cik viņš jauks skaidrā prātā!» viņa nodomāja.

Mazurku viņa dejoja ar to pašu milzīgo virsnieku; viņš gāja svarīgi un smagi, it kā formā tērpts baroklis, kustināja plecus un krūtis, tik tikko piesita kājas — viņam briesmīgi negribējās dejot, bet viņa lidinājās ap to, ķircinādama ar savu skaistumu, savu kailo kaklu; viņas acis dega pārgalvībā, kustības bija kaislas, viņš kļuva aizvien vienaldzīgāks un stiepa pēc viņas rokas žēlīgi kā karalis.

—    Bravo! Bravo! … — publikā runāja.

Bet pamazām arī milzīgais virsnieks iekvēlojās; viņš kļuva možāks, satraucās un, jau pakļaudamies burvībai, iegāja azartā un kustējās viegli, jauneklīgi, bet viņa tikai grozīja plecus un skatījās valšķīgi, it kā nu jau viņa būtu karaliene, bet viņš vergs, un tai brīdī viņai šķita, ka viņos lūkojas visa zāle, ka visi šie cilvēki kļūst vai mēmi un apskauž viņus. Tikko milzīgais virsnieks bija paguvis viņai pateikties, kad publika pēkšņi pašķīra ceļu un vīrieši kaut kā savādi izstiepās, nolaižot rokas … Tuvojās viņa gaišība, tērpies frakā ar divām zvaigznēm. Jā, gaišība nāca tieši pie viņas, jo raudzījās tieši viņā, saldeni smaidīja un pie tam šmakstināja lūpas, kā mēdza darīt vienmēr, kad redzēja glītas sievietes.

—    Ļoti priecājos, ļoti priecājos… — viņš iesāka. — Es pavēlēšu iesēdināt jūsu vīru virssardzē par to, ka viņš līdz šim slēpis mums tādu dārgumu. Nāku pie jums savas sievas uzdevumā, — viņš turpināja, sniegdams viņai roku. — Jums jāpalīdz mums … M-jā… Jums būtu piespriežama prēmija par skaistumu … kā Amerikā … M-jā . .. Amerikāņi… Mana sieva jūs nepacietīgi gaida.

Viņš aizveda viņu uz telti pie pusmūža dāmas, kurai sejas apakšdaļa bija nesamērīgi liela, tā ka likās, it kā viņa turētu mutē lielu akmeni.

— Palīdziet mums, — viņa teica dziedošā balsī ar deguna pieskaņu. — Visas glītās sievietes strādā labdarības bazārā, un tikai jūs viena pati nezin kāpēc līksmojat. Kāpēc jūs negribat mums palīdzēt?

Viņa aizgāja, un Aņa nosēdās viņas vietā pie sudraba patvāra ar tasītēm. Tūdaļ sākās rosīga tirgošanās. Par tasīti tējas Aņa ņēma ne mazāk kā rubli un milzīgo virsnieku piespieda izdzert trīs tasītes. Pienāca bagātais Artinovs ar izbolītajām acīm, mocīdamies ar aizdusu, bet viņš vairs nebija tai dīvainajā tērpā, kādā Aņa bija redzējusi viņu vasarā, viņam mugurā bija fraka kā visiem. Nenovērsdams acu no Aņas, viņš izdzēra kausu šampanieša un samaksāja simt rubļu, tad dzēra tēju un iedeva vēl vienu simtu — un to visu viņš darīja klusēdams, mocīdamies ar astmu … Aņa aicināja pircējus un ņēma no tiem naudu, būdama dziļi pārliecināta, ka viņas smaidi un skatieni sagādā šiem cilvēkiem vienīgi lielu prieku. Viņa jau bija sapratusi, ka ir radīta tieši šai trokšņainajai, spožajai, smejošajai dzīvei ar mūziku, dejām, pielūdzējiem, un agrākās bailes no spēka, kas mācas virsū un draud nospiest, viņai likās smieklīgas; viņa nebaidījās vairs neviena un tikai nožēloja, ka nav mātes, kas tagad līdz ar viņu priecātos par viņas panākumiem.

Pjotrs Leontjičs, jau bāls, bet vēl stingri turēdamies kājās, pienāca pie telts un palūdza glāzīti konjaka. Aņa nosarka, jo gaidīja, ka viņš pateiks kaut ko nepiedienīgu (viņa jau kaunējās, ka viņai tik nabags, tik ikdienišķs tēvs), bet viņš izdzēra, izmeta no savas paciņas desmit rubļu un, ne vārda neteicis, svinīgi aizgāja. Brītiņu vēlāk viņa redzēja, kā viņš soļo pāri grand rond'ā un jau grīļojas un kaut ko sauc, ļoti samulsinādams savu dāmu, un Aņa atcerējās, kā priekš trim gadiem ballē viņš bija tieši tāpat grīļojies un kaut ko saucis — un viss beidzies ar to, ka iecirkņa uzraugs aizvedis viņu mājās izgulēties un direktors otrā dienā draudējis atlaist viņu no darba. Cik nevietā šis atmiņas!

Kad teltīs apdzisa patvāri un nogurdinātās labdares nodeva ieņēmumus pusmūža dāmai ar akmeni mutē, Artinovs aizveda Aņu zem rokas zālē, kur bija klāts vakariņu galds visiem labdarības bazāra dalībniekiem. Vakariņās piedalījās ap divdesmit personu, ne vairāk, bet bija ļoti trokšņaini. Viņa gaišība uzsauca tostu: «Šai greznajā ēdnīcā piederas uzdzert, lai zeļ lētās ēdnīcas, kas bija šās dienas bazāra mērķis.» Brigādes ģenerālis lika priekšā uzdzert par «spēku, kura priekšā apklust pat artilērija», un visi tiecās pieskandināt dāmām. Bija ļoti, ļoti jautri.

Kad Aņu pavadīja mājās, ausa jau gaisma un virējas devās uz tirgu. Priecīga, iereibuši, pilna jaunu iespaidu, nomocīta viņa izģērbās, iekrita gultā un tūlīt aizmiga …

Pulkstenis jau rādīja gandrīz divi dienā, kad viņu pamodināja istabene un pieteica, ka ieradies vizītē Artinova kungs. Viņa ātri saģērbās un izgāja viesistabā. Drīz pēc Artinova atbrauca viņa gaišība pateikties par dalību labdarības bazārā. Salkani vērdamies Aņā un šmaukstinādams lūpas, viņš noskūpstīja tai rociņu, izlūdzās atļauju ierasties vēl un aizbrauca, bet Aņa stāvēja zāles vidū pārsteigta, apburta, neticēdama, ka pārmaiņa viņas dzīvē, apbrīnojama pārmaiņa notikusi tik drīz; un tai pašā brīdī ienāca viņas vīrs Modests Aleksejičs .. . Arī viņš tagad stāvēja Aņas priekšā ar to pašu glaimīgo, saldo, verdziski bijīgo izteiksmi, kādu viņa bija paradusi redzēt vīra sejā, varenām un dižciltīgām personām klātesot, un viņa sajūsmināta, sašutusi, pārliecināta, ka viņai par to nekas nenotiks, nicīgi noteica, skaidri izrunādama katru vārdu:

— Ejiet projām, nelga!

Pēc tam Aņai vairs nebija nevienas brīvas dienas, jo viņa piedalījās gan piknikā, gan izbraukumā, gan izrādē. Viņa atgriezās mājās ik dienas pret rīta pusi un apgulās viesistabā uz grīdas un pēc tam aizkustinoši stāstīja visiem, kā guļot zem puķēm. Naudas vajadzēja ļoti daudz, bet viņa vairs nebaidījās Modesta

Aleksejiča un šķieda viņa naudu kā pati savu; viņa nelūdza', neprasīja, tikai nosūtīja viņam rēķinus vai vēstulītes: «Izsniegt šās zīmītes nodevējam 200 rubļu!» — vai: «Nekavējoties samaksāt 100 rubļu.»

Lieldienās Modests Aleksejičs saņēma otras pakāpes Annu. Kad viņš ieradās pateikties, gaišība nolika nost avīzi un iesēdās dziļāk mīkstajā sēdeklī.

—    Tātad jums tagad trīs Annas, — viņš sacīja, apskatīdams savas baltās rokas ar sārtajiem nagiem, — viena pogcaurumā, divas kaklā.

Modests Aleksejičs piesardzīgi pielika divus pirkstus pie lūpām, lai skaļi neiesmietos, un teica:

—    Tagad atliek gaidīt, kad pasaulē ieradīsies mazs Vladimirs. Uzdrošinos lūgt jūsu gaišību par krusttēvu.

Tas bija mājiens uz ceturtās pakāpes Vladimiru, un viņš jau iedomājās, kā visur stāstīs par šo savu asprātīgo kalamburu, kas tik veiksmīgs atjautības un drosmes ziņā, un gribēja pasacīt vēl kaut ko tikpat asprātīgu, taču gaišība atkal iedziļinājās avīzē un pamāja ar galvu …

Bet Aņa tikai vizinājās trijjūgos, braukāja ar Artinovu uz medībām, spēlēja viencēliena ludziņās, piedalījās vakariņās un aizvien retāk un retāk apmeklēja savējos. Viņi tagad ēda pusdienas vieni paši. Pjotrs Leontjičs dzēra vairāk nekā agrāk, naudas nebija, un harmonijs sen jau bija pārdots parādu dēļ. Zēni nelaida viņu tagad vienu pašu uz ielas un allaž uzmanīja, lai viņš nepakristu; un, kad viņi sastapa Vecajā Kijevas ielā Aņu vizinoties divjūgā ar piejūgzirgu un Artinovu kučiera vietā uz bukas, Pjotrs Leontjičs cēla cilindru un grasījās kaut ko uzsaukt, bet Petja un Andrjuša ņēma viņu zem rokas un lūgdamies teica:

—    Nevajag, tētiņ… Būs jau labi, tētiņ …

BALTPIERIS

Izsalkusi vilku māte piecēlās, lai dotos medībās. Viņas vilcēni visi trīs bija cieši aizmiguši, saspiedušies kopā un sildīja cits citu. Viņa aplaizīja tos un aizgāja.

Bija jau pavasara mēnesis marts, bet naktīs koki sprakšķēja no aukstuma kā decembrī, un, kad izbāza mēli, to sāka stipri kniebt. Vilku mātei bija vāja veselība, viņa bija tramīga; no vismazākā trokšņa sarāvās un vienmēr domāja, kaut mājās kāds, viņai promesot, nenodarītu pāri vilcēniem. Viņu biedēja cilvēku un zirgu pēdu smaka, celmi, sakrautā malka un tumšais, mēslotais ceļš, viņai likās, it kā aiz kokiem tumsā stāvētu cilvēki un kaut kur aiz meža gaudotu suņi.

Viņa nebija vairs jauna, un viņas oža bija vājinājusies, tā ka reizēm lapsas pēdas viņa noturēja par suņa pēdām un brīžiem pat, ožas pievilta, nomaldījās no ceļa, kas ar viņu agrāk jaunībā nekad nebija noticis. Vājās veselības dēļ viņa vairs nemedīja teļus un lielos aunus kā agrāk un meta lielu līkumu gar zirgiem ar kumeļiem, pārtikdama tikai no maitas; svaigu gaļu viņai gadījās ēst ļoti reti, tikai pavasaros, kad, uzdūrusies zaķu mātei, viņa atņēma tai bērnus vai arī ielavījās zemnieku kūtī, kur atradās jēri.

Ap četru verstu atstatumā no viņas migas pie pasta ceļa bija ziemas mītne. Tur dzīvoja sargs Ignats, gadu septiņdesmit vecs sirmgalvis, kas vienmēr kāsēja un sarunājās pats ar sevi; naktī viņš parasti gulēja, bet dienu klīda pa mežu ar vienstobreni un uzsvilpa zaķiem. Laikam agrāk viņš bija strādājis par mehāniķi, jo ikreiz, iekām apstājās, viņš sev uzsauca: «Stop, mašīna!» — un iekām iet tālāk: «Ar pilnu tvaiku!» Viņam bija milzīga, melna nezināmas sugas kuce, vārdā More. Kad tā aizskrēja tālu uz priekšu, viņš tai uzsauca: «Atpakaļ!» Reizēm viņš dziedāja, pie tam stipri grīļojās un bieži pakrita (vilku māte domāja, ka tas no vēja) un kliedza: «Nogāja no sliedēm!»

Vilku māte atcerējās, ka vasaru un rudeni ap ziemas mītni ganījās auns un divi jēri, un, nesen skrienot te garām, viņai izlikās, ka kūtī blēj. Un tagad, tuvodamās ziemas mītnei, viņa aptvēra, ka nu jau ir marts un, spriežot pēc laika, kūtī katrā ziņā jābūt jēriem. Viņu mocīja izsalkums; viņa domāja par to, cik kāri ēdīs jēru, un no tādām domām sāka griezt zobus un acis viņai tumsā dzirkstīja kā divas guntiņas.

Ignata māju, viņa šķūni, kūti un aku iekļāva augstas sniega kupenas. Bija kluss. More laikam gulēja zem šķūņa.

Pa kupenu vilku māte uzrāpās uz kūts un sāka ar ķepām un purnu ārdīt salmu jumtu. Salmi bija sapuvuši un irdeni, tā ka vilku māte gandrīz iegāzās iekšā; pēkšņi tieši viņai purnā iesitās silti garaiņi ar mēslu un aitas piena smaržu. Lejā, sajutis aukstumu, maigi ieblējās jēriņš. Ielēkusi pa caurumu, vilku māte uzkrita ar priekšķepām un krūtīm uz kaut kā mīksta un silta, laikam auna, un tai brīdī kūtī kaut kas iespiedzās, ierējās un sāka smalkā balstiņā smilkstēt, aitas saskrēja pie sienas, un vilku māte izbijusies paķēra zobos pirmo, kas gadījās, un metās ārā …

Viņa skrēja, cik vien spēja, bet tai brīdī More, kas jau bija saodusi vilku, nežēlīgi kauca, ziemas mītnē kladzināja izbiedētās vistas, un Ignats, iznākdams uz lieveņa, sauca:

— Ar pilnu tvaiku! Dod svilpi!

Un svilpa kā mašīna un pēc tam — ho-ho-ho-ho! … Un meža atbalss atkārtoja visus šos trokšņus.

Kad pamazām tas viss apklusa, vilku māte drusku nomierinājās un ievēroja, ka viņas laupījums, ko viņa tur zobos un velk pa sniegu, ir smagāks un it kā cietāks, nekā parasti šai laikā mēdz būt jēri, un it kā smaržo savādāk un izdveš savādas skaņas. .. Vilku māte apstājās un nolika savu nastu sniegā, lai atpūstos un sāktu ēst, bet pēkšņi riebumā atsprāga nost. Tas bija nevis jērs, bet kucēns, melns, ar lielu galvu un garām kājām, lielas sugas, ar tādu pašu baltu plankumu pār visu pieri kā Morei. Spriežot pēc izturēšanās, tas bija nejēga, vienkāršs sētas suns. Viņš laizīja savu izpūrušo, ievainoto muguru un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka vicināt asti un riet vilku māti. Tā ierūcās kā suns un aizbēga no viņa. Kucēns metās tai pakaļ. Viņa atskatījās un noklabināja zobus; suns neizpratnē apstājās un, laikam nolēmis, ka viņa ar to rotaļājas, izstiepa purnu uz ziemas mītnes pusi un sāka skaņi, priecīgi riet, it kā aicinādams savu māti Mori parotaļāties ar viņu un ar vilku māti.

Jau ausa gaisma, un, kad vilku māte pa apšu biezokni līda uz savu migu, bija skaidri saskatāma katra apsīte, jau modās rubeņi, un bieži uzlidoja gaisā skaistie rubeņu gaiļi, kurus bija satraukuši kucēna neuzmanīgie lēcieni un rējieni.

«Kāpēc gan viņš skrien man pakaļ?» vilku māte sapīkusi domāja. «Viņš laikam grib, lai es to apēdu.»

Viņa ar vilcēniem dzīvoja seklā bedrē; pirms gadiem trim stipras vētras laikā ar visu sakni bija izrauta augsta veca priede, un tā radusies šī bedre. Tagad tās dibenā bija vecas lapas un sūnas, turpat mētājās kauli un vēršu ragi, ar kuriem vilcēni rotaļājās. Viņi bija jau uzmodušies un visi trīs, ļoti līdzīgi cits citam, stāvēja savas bedres malā un, lūkodamies, kā atgriežas māte, vicināja astes. Tos ieraudzījis, kucēns pa gabalu apstājās un ilgi vērās viņos; pamanījis, ka arī tie uzmanīgi raugās viņā, kucēns sāka dusmīgi tos riet kā svešus.

Bija jau gaišs un saule uzlēkusi, sniegs mirdzēja visapkārt, bet viņš visu laiku stāvēja pa gabalu un rēja. Vilcēni zīda savu māti, durstīdami ķepiņām viņas vājo vēderu, bet viņa pa to laiku grauza baltu un sausu zirga kaulu; viņu mocīja izsalkums, galva sāpēja no suņa rejām, un viņai gribējās mesties virsū nelūgtajam viesim un to saplosīt.

Beidzot kucēns nogura un aizsmaka; redzēdams, ka no viņa nebaidās un pat neliekas gar viņu zinis, kucēns sāka nedroši — gan aptupdamies, gan palēkdamies — tuvoties vilcēniem. Tagad dienas gaismā viņu varēja labi apskatīt… Baltā piere bija liela un uz pieres puns, kāds mēdz būt ļoti muļķīgiem suņiem; acis bija maziņas, gaišzilas, nespodras, bet visa purna izteiksme ārkārtīgi muļķīga. Tuvodamies vilcēniem, viņš izstiepa uz priekšu platās ķepas, uzlika uz tām purnu un iesāka:

— Mņā, mņā … ngā-ngā-ngā! …

Vilcēni nekā nesaprata, bet sāka vicināt astes. Tad kucēns iesita ar ķepu vienam vilcēnam pa lielo galvu. Vilcēns arī iesita viņam ar ķepu pa galvu. Kucēns nostājās ar sāniem pret viņu un greizi palūkojās, vicinādams asti, tad pēkšņi metās projām un noskrēja vairākus līkumus pa sniegu. Vilcēni dzinās viņam pakaļ, viņš nokrita uz muguras un sacēla kājas uz augšu, bet tie visi trīs sakrita viņam virsū un, sajūsmā smilkstēdami, sāka viņu kost — ne jau sāpīgi, bet pa jokam. Vārnas tupēja augstajā priedē, noraudzījās no augšas viņu cīņā un ļoti uztraucās. Bija trokšņaini un jautri. Saule sildīja jau kā pavasarī, un rubeņi, kas šad tad laidās pāri vētras nogāztajai priedei, saules zaigā izskatījās kā no smaragda veidoti.

Parasti vilku mātes māca savus bērnus medīt, ļaujot viņiem parotaļāties ar laupījumu; un tagad, lūkojoties, kā vilcēni skraida pa sniegu pakaļ kucēnam un plosās ar to, vilku māte domāja:

«Lai pierod.»

Parotaļājušies vilcēni ielīda bedrē un apgūlās. Kucēns mazliet pagaudoja aiz izsalkuma, tad arī viņš izstiepās saulīte. Bet pamodušies viņi sāka atkal rotaļāties.

Visu dienu un vakarā vilku māte atcerējās, kā pagājušajā naktī kūtī blēja jēriņš un kā tur smaržoja aitas piens, un aiz ēstgribas viņa visu laiku grieza zobus un nerimās kāri grauzt veco kaulu, iedomādamās, ka tas ir jērs. Vilcēni zīda, bet kucēns, kuram gribējās ēst, skraidīja apkārt un ošņāja sniegu.

«Apēdīšu viņu …» vilku māte nolēma.

Viņa piegāja tam klāt, bet kucēns nolaizīja viņai purnu un iesmilkstējās, domādams, ka viņa grib ar to parotaļāties. Senos laikos viņa ēda suņus, bet kucēnam bija stipra suņa smaka, un vājās veselības dēļ viņa vairs nevarēja paciest šo smaku; viņai kļuva pretīgi, un viņa atgāja nost…

Pret nakti kļuva vēsāks. Kucēnam tapa garlaicīgi, un viņš aizgāja mājās.

Kad vilcēni bija cieši iemiguši, vilku māte atkal devās medībās. Tāpat kā pagājušajā naktī, viņu uztrauca vismazākais troksnis un biedēja celmi, malka, tumšie, vientuļie paegļu krūmi, kas iztālēm atgādināja cilvēkus. Viņa skrēja gar ceļa malu pa sniegu. Pēkšņi tālu priekšā uz ceļa pazibēja kaut kas tumšs. Viņa sasprindza redzi un dzirdi: tiešām pa priekšu kaut kas gāja, un bija pat dzirdami vienmērīgi soļi. Vai tas nav āpsis? Uzmanīgi, tikko elpodama, turēdamās visu laiku sāņus, viņa aizskrēja tumšajam plankumam garām, atskatījās un pazina to. Nesteigdamies, iedams soļiem, uz ziemas mītni atgriezās kucēns ar balto pieri.

«Kaut viņš atkal mani neiztraucētu,» vilku māte nodomāja un skrēja ātri uz priekšu.

Bet ziemas mītne bija jau tuvu. Viņa atkal pa kupenu uzrāpās uz kūts. Vakardienas caurums bija jau aizbāzts ar vasarāja salmiem, un pa jumtu stiepās divas jaunas kārtis. Vilku māte sāka ātri strādāt ar kājām un purnu, atskatīdamās, vai nenāk kucēns, bet, tiklīdz viņa sajuta siltos garaiņus un mēslu smaku, aiz muguras atskanēja priecīgi, skanīgi rējieni. Bija atgriezies kucēns. Viņš uzlēca pie vilku mātes uz jumta, tad ielēca pa caurumu iekšā un, sajuzdamies mājās, siltumā, pazīdams savas aitas, sāka riet vēl skaļāk… More zem šķūņa pamodās un, saodusi vilku, iegaudojās, vistas sāka kladzināt, un, kad uz lieveņa parādījās Ignats ar savu vienstobreni, pārbiedētā vilku māte bija jau tālu no ziemas mītnes.

— Fjuit! — Ignats iesvilpās! — Fjuit! Dod pilnu tvaiku!

Viņš nospieda gaili — šāviens nesprāga; viņš nospieda vēlreiz — atkal nesprāga; viņš nospieda trešoreiz — un milzīga uguns šalts izšāvās no stobra, atskanēja apdullinošs «bu, bu!». Viņš sajuta stipru atsitienu plecā; un, paņēmis vienā rokā šauteni, otrā cirvi, devās paraudzīties, kas tur par troksni…

Pēc maza brītiņa viņš atgriezās istabā.

•— Kas tur ir? — piesmakušā balsī jautāja cejinieks, kas pie viņa pārgulēja šo nakti un ko bija uzmodinājis troksnis.

—            Nekas … — Ignats atbildēja. — Nieki vien. Mūsu Baltpieris ieņēmies gulēt kopā ar aitām, siltumā. Viņš tikai nesajēdz, ka jāiet iekšā pa durvīm, bet vienmēr grib tikt iekšā pa jumtu. Pagājušo nakti bija izjaucis jumtu un aizgājis pastaigāties, nelietis, bet tagad atgriezies un atkal saārdījis jumtu.

—    Muļķis.

—            Jā, kāda atspere smadzenēs pārtrūkusi. Man nāvīgi nepatīk muļķi! — nopūtās Ignats, rāpdamies uz krāsns. — Nu, dieva vīrs, vēl par agru celties, pagulēsim pilnā gaitā …

Bet no rīta viņš piesauca klāt Baltpieri, sāpīgi saplēsa to aiz ausīm un pēc tam, pērdams viņu ar rīksti, visu laiku teica:

—    Ej pa durvīm! Ej pa durvīm! Ej pa durvīm!

SLEPKAVĪBA

I

Pārmiju stacijā patlaban noturēja vakara dievkalpojumu. Lielas, spilgtās krāsās uz zeltīta fona gleznotas svētbildes priekšā stāvēja pulciņš stacijas kalpotāju, viņu sievas un bērni, kā arī malkas cirtēji un zāģētāji, kas strādāja dzelzceļa līnijas tuvumā. Visi stāvēja klusēdami, it kā apburti no uguņu spožuma un sniegputeņa gaudošanas, kas ne no šā, ne no tā bija sācis ārā plosīties, kaut gan pie durvīm jau bija Marijas pasludināšanas diena. Dievvārdus sacīja Vedeņapinas sirmais mācītājs; dziedāja psalmotājs un Matvejs Terehovs.

Matveja seja laistījās priekā, viņš dziedāja un staipīja kaklu, it kā gribēdams pacelties gaisā. Viņš dziedāja tenoru un arī kanonu lasīja tenorā, lasīja maigi un pārliecinoši. Kad dievlūdzēji dziedāja «Virseņģeļa balsi», viņš vicināja roku kā diriģents un, cenzdamies pieskaņoties psalmotāja dobjajam, vecīgajam basam, ar savu tenoru izlocīja kaut ko brīnum sarežģītu, un no viņa sejas bija redzams, ka viņš izjūt lielu patiku.

Bet tad dievkalpojums beidzās, visi klusītēm izklīda, un tapa atkal tumšs un tukšs, un iestājās tas dziļais klusums, kāds mēdz būt tikai vientuļās lauku vai mežu stacijās, kad ārā gaudo vējš un nekas vairāk nav dzirdams un kad jūtams viss šis apkārtējais tukšums, visa lēni ritošās dzīves smeldze.

Matvejs dzīvoja netālu no stacijas, sava brālēna traktieri. Bet viņam negribējās iet uz māju. Viņš sēdēja pie bufetnieka aiz letes un paklusā balsī stāstīja:

—     Mums krāsns podiņu fabrika bija pašiem savs koris. Un man jums jāsaka, kaut ari mēs bijām vienkārši meistari, bet dziedājām, kā pienākas, lieliski. Mūs bieži aicināja uz pilsētu, un, kad tur vikārbīskapam Joanam labpatika noturēt dievkalpojumu Trīsvienības baznīcā, arhiereja dziedātāji dziedāja labajā klirosā, bet mēs — kreisajā. Bet pilsētnieki sūdzējās, ka mēs ilgi dziedot: fabrikas dziedātāji, viņi apgalvoja, gari velkot. Tas bija tiesa, jo mēs «Andreja dziedājumu» un «Dievmātes slavināšanu» iesākām septiņos, bet beidzām pēc vienpadsmitiem, tā ka dažkārt, kamēr aizgājām mājas uz rūpnīcu, pulkstenis jau bija viens. Toreiz bija labi! — Matvejs nopūtās. — Pat ļoti labi, Sergej Nikanorič! Bet šeit, vecāku mājās, nav itin nekāda prieka. Vistuvākā baznīca piecas verstis, ar manu vājo veselību turp aiziet nav ko domāt, koristu nav. Un mūsu ģimenē nav it nekāda miera, cauru dienu troksnis, lamāšanās, netīrība, visi ēdam no vienas bļodas kā zemnieki, bet kāpostos prusaki… Man dievs nenovēl veselību, citādi jau sen būtu aizstaigājis, Sergej Nikanorič.

Matvejs Terehovs vēl nemaz nebija vecs, viņam bija gadi četrdesmit pieci, bet izskats slimīgs, seja vienās grumbās un šķidrā, caurspīdīgā bārdele jau pavisam nosirmojusi, un tas viņu padarīja par daudziem gadiem vecāku. Viņš runāja vārgā balsī, piesardzīgi un klepodams ar rokām pieturēja krūtis, un šādos brīžos viņa skatiens kļuva nemierīgs un trauksmes pilns kā slimīgu baiļu pārņemtiem cilvēkiem. Viņš nekad skaidri nepateica, kas viņam sāp, bet mēdza gari jo gari stāstīt, kā reiz rūpnīcā cēlis smagu kasti un pārrāvies un kā no tā radusies trūkumkaite, kas viņu piespiedusi atstāt darbu krāsns podiņu fabrikā un atgriezties dzimtajā pusē. Bet, kas trūkumkaite ir, to viņš nemācēja paskaidrot.

—     Taisnību sakot, es savu brāli nemīlu, — viņš turpināja, ieliedams sev tēju. — Viņš par mani ir vecāks, grēks būtu nosodīt, un es bīstos dieva tā kunga, bet nevaru nociesties. Kā cilvēks viņš ir augstprātīgs, rupjš, vienmēr lamājas, saviem radiniekiem un strādniekiem tīrais mocītājs, un nekad nav labā omā. Viņsvētdien es viņam mīļi lūdzu: «Brālīt, brauksim uz Pahomovu uz pusdienas dievkalpojumu!» Bet viņš atcērt: «Es nebraukšu, — tur pops ir kāršu spēlmanis.» Ari uz tejieni šodien nenāca, saka, tāpēc ka Vedeņapinas mācītājs pīpējot un dzerot degvīnu. Viņš nevar ciest garīdzniekus. Pats sev notur ir pusdienas dievvārdus, ir stundu, ir vakara dievkalpojumu, bet māsiņa viņam ir psalmotāja vietā. Viņš dzied: lūgsim to kungu! Bet viņa smalkā balsliņā kā tītarene: kungs, apžēlojies!… Tīrais grēks, un vairāk nekas. Katru dienu es viņam saku: «Nāc pie prāta, brālīt! Nožēlo grēkus, brālīt!» — bet viņš nemaz neklausās.

Bufetnieks Sergejs Nikanoričs ielēja piecas glāzes tējas un uz paplātes nesa tās uz dāmu uzgaidāmo istabu. Tikko viņš tur bija iegājis, tūlīt atskanēja kliedziens:

—   Kā tu pasniedz, sivēns gatavais? Tu nemāki pasniegt!

Tā bija stacijas priekšnieka balss. Tad bija dzirdama bailīga murmināšana, pēc tam atkal dusmīgs un griezīgs kliedziens:

—    Ej ārā!

Bufetnieks atgriezās stipri apmulsis.

—    Bija laiks, kad izdabāju gan grāfiem, gan kņaziem, — viņš klusi noteica, — bet tagad, redziet, nemaku vairs tēju pasniegt… Nolamāja mācītāja un (lamu priekšā.

bufetniekam Sergejam Nikanoričam kādreiz bija daudz naudas, un viņš turēja bufeti pirmās šķiras stac ijā, guberņas pilsētā, kur krustojās divi ceļi. Toreiz viņš valkāja fraku un zelta pulksteni. Bet darīšanas viņam veicās slikti, visu savu naudu viņš izdeva par grezniem traukiem, apkalpotāji viņu apzaga, un, pamaz.im iestidzis parādos, viņš pārcēlās uz citu staciju, kur nebija tik liela rosība; te no viņa aizgāja sieva un aizveda sev līdzi visas sudrablietas, un viņš pārcēlās uz Irešo staciju, vēl sliktāku, kur jau vairs neizsniedza siltus ēdienus. Pēc tam uz ceturto. Bieži mainīdams viei.i . un slīdēdams arvien zemāk un zemāk, viņš beidzot nonāca Pārmiju stacijā un te tirgojās tikai ar tēju, lēto <l■ vjvīnu un uz sviestmaizēm lika novārītas olas un cieto d> >u, kurai bija sveķu smaka un kūru viņš pats zoboti, imies sčiuca par muzikantu desu. Viņam bija pliks pakausis, uz āru izspiedušās gaišzilas acis un bieza, kupla vaigu bārda, kuru viņš bieži pārsukāja ar nelielu ķemmīti, skatīdamies mazā spogulītī. Viņu pastāvīgi mocīja atmiņas par pagātni, viņš nekādi nevarēja pierast pie muzikantu desas, pie stacijas priekšniekā rupjās izturēšanās un pie zemniekiem, kas kaulējās, jo pēc viņa ieskatiem bufetē kaulēties ir tikpat nepieklājīgi kā aptiekā. Viņš kaunējās savas nabadzības un sava pazemojuma, un šis kauns tagad bija viņa dzīves galvenais saturs.

— Bet pavasaris šogad ir vēls, — Matvejs sacīja, uzmanīgi klausīdamies. — Un tā arī labāk, man nepatīk pavasaris. Pavasarī ļoti dubļains, Sergej Nikanorič. Grāmatās raksta: pavasaris, putni dzied, saule noriet, bet kas tur par jaukumu? Putns paliek putns, un vairāk nekas. Man patīk laba sabiedrība, kur var paklausīties cilvēkos, parunāt par leriģiju vai arī korī kaut ko jauku nodziedāt, bet tās tur lakstīgalas un puķītes — nu, dievs ar viņām!

Viņš atkal sāka stāstīt par krāsns podiņu fabriku, par kori, bet aizvainotais Sergejs Nikanoričs nekādi nevarēja apmierināties un visu laiku raustīja plecus un kaut ko murmināja. Matvejs atvadījās un gāja uz māju.

Sala nebija, un no jumtiem jau pilēja, bet sniegs sniga lielām pikām; tās strauji vērpās pa gaisu, un to baltie mākoņi pa ceļa virsu dzinās cits citam pakaļ. Bet ozolu mežs abpus dzelzceļa stigas, ko tikko apspīdēja mēness, kas slēpās kaut kur augstu aiz mākoņiem, šalca drūmi un smagi. Kad stipra vētra loka kokus, cik tad tie izskatās briesmīgi! Matvejs gāja pa šoseju, kas vijās gar dzelzceļu, sargādams no sniega seju un rokas, un vējš grūda viņu no muguras. Pēkšņi parādījās pamazs, apsnidzis zirģelis, ragavas čirkstēdamas šļūca pa kailajiem šosejas akmeņiem, un zemnieks ar satuntuļotu galvu, arī gluži balts, pliukšķināja ar pātagu. Matvejs atskatījās, bet nu vairs nebija ne ragavu, ne zemnieka, it kā tas viņam būtu tikai rēgojies, un, pēkšņi nobijies, pats nezinādams, no kā, viņš paātrināja soļus.

Lūk, pārbrauktuve un tumšā mājiņa, kur dzīvoja sargs. Ceļa bomis stāvēja augšā, un ap to bija saputināti veseli kalni, un sniega mākoņi griezās kā raganas savās nakts orģijās. Šai vietā dzelzceļu šķērsoja vecs izbijis lielceļš, ko vēl tagad dēvēja par traktu. Pa labi, netālu no pārbrauktuves, pašā ceļa malā atradās Terehova traktieris, agrākā iebraucamā vieta. Tur naktis pastāvīgi spīguļoja maza uguntiņa.

Kad Matvejs pārgāja mājās, visās istabās un pat priekšnamā stipri smaržoja vīraks. Viņa brālis Jakovs Ivaničs vēl joprojām turēja vakara dievkalpojumu. Lūgšanas istabā, kur tas notika, priekšējā kaktā stāvēja svētbilžu skapis ar senlaicīgām vectēvu svētbildēm zeltītos apkalumos, bet abas sienas pa labi un pa kreisi bija noklātas ar vecā un jaunā raksta svētbildēm gan ietvaros, gan arī tāpat. Uz galda, kas līdz zemei bija apklāts ar galdautu, stāvēja dievmātes pasludināšanas svētbilde un tai līdzās ciprešu koka krusts un kvēpināmais trauks; dega vaska sveces. Blakus galdam bija analojs. Iedams garām lūgšanas istabai, Matvejs apstājās un ieskatījās pa durvīm. Jakovs Ivaničs patlaban pie analoja lasīja; kopā ar viņu lūdza dievu arī viņa māsa Aglaja, gara, kalsnēja vecene, ģērbusies zilās drēbēs un baltu lakatiņu ap galvu. Tur bija arī Jakova Ivaniča meita Dašutka, gadus astoņpadsmit veca meitene, neglīta, vasaras raibumiem nosētu seju, pa paradumam kailām kājām un tais pašās drēbēs, ar kurām pievakarē bija dzirdījusi lopus.

— Gods tev, kas mums gaismu esi parādījis! — Jakovs Ivaničs izsaucās dziedošā balsī un zemu paklanījās.

Aglaja atbalstīja ar roku zodu un sāka dziedāt smalkā, spiedzošā, stieptā balsī. Bet augšā virs griestiem arī bija dzirdamas tādas kā neskaidras balsis, kuras it kā draudēja vai pareģoja ko ļaunu. Otrajā stāvā pēc ugunsgrēka, kas bija noticis jau labi sen, neviens nedzīvoja, logi bija aizsisti ar dēļiem un uz grīdas starp sijām mētājās tukšas pudeles. Tagad tur klaudzināja un svilpoja vējš, un likās, it kā kāds skraidītu, klupdams pret sijām.

Vienu apakšstāva pusi aizņēma traktieris, otrā dzīvoja Terehova ģimene, un, kad traktieri trokšņoja piedzērušie ceļavīri, tad istabās bija dzirdams pēdējais vārds.'Matvejs dzīvoja līdzās virtuvei, istabā ar lielu krāsni, kur agrāk, kad te vēl bija iebraucamā vieta, katru dienu cepa maizi. Šai pašā istabā aiz krāsns mitinājās arī Dašutka, kurai pašai savas istabas nebija. Naktīs tur pastāvīgi čirkstināja circenis un skraidīja peles.

Matvejs aizdedzināja sveci un sāka lasīt no stacijas žandarma paņemto grāmatu. Kamēr viņš to lasīja, lūgšana bija beigusies un visi likās gulēt. Arī Dašutka apgulās. Viņa tūliņ iekrācās, bet drīz atkal pamodās un žāvādamās teica:

—    Tēvoci Matvej, nededzini par velti sveci.

—     Tā ir mana svece, — Matvejs atbildēja. — Es to nopirku par savu naudu.

Dašutka mazliet pagrozījās un atkal aizmiga. Bet Matvejs vēl ilgi sēdēja — viņam nenāca miegs — un, pabeidzis pēdējo lappusi, izņēma no šķirstiņa zīmuli un uz grāmatas uzrakstīja: «Šo grāmatu lasīju es, Matvejs Terehovs, un atzīstu, ka tā no manis lasītajām ir vislabākā, par ko arī izsaku savu pateikšanu dzelzceļu žandarmērijas pārvaldes apakšvirsniekam Kuzmam Nikolaja dēlam Zukovam kā šās te ļoti vērtīgās grāmatas īpašniekam.» Izdarīt šādus uzrakstus uz svešām grāmatām viņš atzina par pieklājības pienākumu.

II

Dievmātes pasludināšanas dienā, pēc tam kad bija pavadīts pasta vilciens, Matvejs sēdēja bufetē, dzēra tēju ar citronu un stāstīja.

Viņā klausījās bufetnieks un žandarms Zukovs.

— Es, man jums jāsaka, — Matvejs stāstīja, — jau bērna gados biju ļoti pieķēries leriģijai. Man bija tikai divpadsmit gadiņu, kad es jau baznīcā apustuļus lasīju, un mani vecāki par to ļoti priecājās, un katru vasaru mēs ar nelaiķi māmiņu gājām svētceļojumā. Dažkārt citi bērni dziesmas dziedāja vai vēžus ķēra, bet es tai laikā biju ar māmiņu. Lielie mani uzslavēja, un arī man pašam bija priecīgs prāts par savu labo uzvešanos. Un, kad māmiņa man bija devusi savu svētību iet uz fabriku, tad es tur pa vaļas brīžiem dziedāju tenoru mūsu korī, un lielāka prieka par to man nebija. Tas arī saprotams, jo degvīnu es nedzēru, tabaku nepīpēju, ievēroju miesas tīrību, bet tāds dzīves virziens, kā zināms, cilvēku dzimuma ienaidniekam netīk, un bija uzgribējis viņš, nolādētais, mani pazudināt un sāka aptumšot manu prātu, gluži tāpat kā tagad brālim. Vispirms es devu solījumu neēst pirmdienās gavēnī aizliegtos ēdienus un neēst gaļu arī citās dienās, un vispār ar laiku man uznāca fantāzija. Lielā gavēņa pirmajā nedēļā līdz sestdienai svētie tēvi ir noteikuši ēst tikai sausus ēdienus, bet strādājošiem un vārgiem nav grēks arī tējiņu iedzert, taču es līdz pašai svētdienai ne drupatiņas mutē neņēmu un pēc tam visa gavēņa laikā sev neatļāvos eļļu ne pilītes, bet trešdienās un piektdienās pavisam neko neēdu. Tāpat es darīju mazajos gavēņos. Dažkārt Pētera gavēnī mūsu rūpnīcas ļaudis strēba ar zandartu vārītus kāpostus, bet es maliņā sūkāju sausiņu. Katram cilvēkam, protams, ir citāds spēks, bet par sevi es teikšu: gavēņu dienās man nebija grūti, bija pat tā, — jo vairāk centības, jo vieglāk. Est gribas tikai gavēņa pirmajās dienās, bet pēc tam pierod, kļūst arvien vieglāk, un, skaties, nedēļas beigās jau pavisam labi un kājās tāds notirpums, it kā cilvēks vairs nebūtu uz zemes, bet padebešos. Un bez tam es sev uzliku dažādas labprātīgas ciešanas: cēlos naktīs augšā un situ pieri pret zemi, smagus akmeņus vilku no vienas vietas uz otru, kailām kājām gāju laukā sniegā, arī važas, zināms, uzlikos. Tikai pēc laba laika, kad es reiz sūdzēju mācītājam grēkus, man uznāca tāds sapņojums: šis mācītājs taču, es domāju, ir precējies, ēd gavēnī aizliegtus ēdienus un pīpē tabaku; kā tad viņš var uzklausīt manu grēksūdzi, un kāda viņam ir vara atlaist man grēkus, ja viņš ir grēcīgāks par mani? Es pat no gavēņa eļļas izsargājos, bet viņš droši vien ir stori ēdis. Tad es gāju pie cita mācītāja, bet tas, kā par nelaimi, miesās tukls, zīda talārā, čaukst kā dāma, un no viņa arī nāk tabakas smaka. Gāju gavēt klosterī, bet tur tāpat manai sirdij nebija miera, tā vien šķita, ka mūki nedzīvo pēc noteikumiem. Un pēc tam es nekur nevarēju atrast dievkalpojumu, kas būtu man pa prātam: vienā vietā dievvārdus lasa pārāk ātri, otrā skaties —«Lai slavēts, kungs, tavs vārds» vietā nodzied ko citu, trešajā psalmotājs runā caur degunu… Dažkārt, lai tas kungs man, grēciniekam, piedod, stāvu baznīcā, bet sirds man no dusmām trīs. Kāda tad tur var būt lūgšana? Un man šķita, ka ļaudis baznīcā nekrustās, kā vajag, un neklausās, kā vajag; skaties uz kuru skatīdamies, visi dzērāji, gavēņa pārkāpēji, pīpmaņi, netikļi, kāršu spēlmaņi, vienīgi es dzīvoju pēc baušļiem. Viltīgais velns nesnauda, un, jo tālāk, jo vairāk, pārstāju dziedāt korī un vairs nepavisam negāju baznīcā; man bija tāda saprašana, ka es esmu taisns cilvēks un ka baznīca savas nepilnības dēļ man nav piemērota, tas ir, tāpat kā grēkos kritušais eņģelis, es savā augstprātībā biju kļuvis pārlieku iedomīgs. Pēc tam sāku rūpēties par savas baznīcas ierīkošanu. Pie kādas kurlas sīkpilsones tālu aiz pilsētas līdzās kapsētai noīrēju istabeli un iekārtoju tur lūgšanas istabu, tādu pašu kā brālim, tikai man vēl bija baznīcas lukturi un īsts vīraka kvēpināmais trauks. Sai savā lūgšanas istabā es turējos pie «Svētā Atona kalna» noteikumiem, tas ir, visnotaļ katru dienu rīta dievkalpojums man sākās pusnaktī, bet sevišķi svinīgo divpadesmito svētku priekšvakaros nakts dievkalpojums ilga stundas desmit, bet dažreiz arī divpadsmit. Mūki pēc noteikumiem, lasot psalmus un bībeles pantiņus, sēž, bet es gribēju būt pārāks par mūkiem un visu laiku stāvēju kājās. Es lasīju un dziedāju, gari vilkdams, ar asarām un nopūtām, rokas pret debesīm pacēlis, un tieši no lūgšanas negulējis devos uz darbu un pat strādājot skaitīju lūgšanas. Nu pilsētā sāka klīst valodas: Matvejs ir svētais, Matvejs dziedina slimus un garā vājus. Nevienu, protams, es netiku izdziedinājis, bet tā jau zināma lieta: tiklīdz iesākas kāda baznīcas šķelšanās un viltus mācība, tad no sieviešu dzimuma vairs glābiņa nav. Gluži kā mušas uz medu. Sāka nākt pie manis dažādas vecenes un vecas meitas, metas manā priekšā ceļos, skūpsta rokas un sauc, ka es esot svētais un vēl diezin kas, bet viena pat uz manas galvas svēto spožumu bija redzējusi. Lūgšanas istaba kļuva par šauru, es noīrēju lielāku telpu, un tad nu iesākās mums īsts Bābeles sajukums, velns sagrāba mani galīgi un ar saviem nolādētajiem nagiem aizsedza manām acīm gaismu. Mēs visi kļuvām tādi kā traki. Es lasīju, bet vecenes un vecās meitas dziedāja, un tā nu, ilgi neēdušām un nedzērušām kājās nostāvot veselu diennakti vai ilgāk, tām pēkšņi uznāca trīsēšana, it kā tās kratītu drudzis, pēc tam iekliedzās viena, tad otra — un tas bija briesmīgi! Es arī viss raustos kā žīds uz pannas, pats nezinu, aiz kāda iemesla, un mūsu kājas sāk lēkāt. Taisni dīvaini: tu negribi, bet lēkā un plāties ar rokām; un tad šī kliegšana, spiegšana, visi dejām un cits aiz cita skrējām, skrējām līdz galīgam nespēkam. Un tā, būdams dziļā nemaņā, es kritu grēkā.

Žandarms iesmējās, bet, redzēdams, ka neviens vairāk nesmejas, kļuva nopietns un teica:

—    Tas ir molokānisms. Esmu lasījis, ka Kaukāzā visi tā darot.

—     Bet pērkons mani nenospēra, — Matvejs turpināja, pret svētbildi pārmezdams krustu un nokustinādams lūpas. — Laikam viņā saulē nelaiķe māmiņa par mani lūdza dievu. Kad jau visi pilsētā mani godāja par svētu un pat dāmas un smalki kungi sāka slepus braukt pie manis pēc mierinājuma, es reiz iegāju pie mūsu saimnieka Osipa Varlamiča izlīdzināties — toreiz bija izlīdzināmā diena, — un šis tad aizbultēja ar bultiņu durvis, un mēs palikām divatā — aci pret aci. Un nu viņš sāka mani strostēt. Te man jums jāpiebilst, ka Osipam Varlamičam gan trūka izglītības, bet viņš bija cilvēks ar gudru prātu, un visi viņu cienīja un no viņa baidījās, tāpēc ka viņš dzīvoja stingru, dievam tīkamu dzīvi un bija liels darbarūķis. Par pilsētas galvu un vecāko sabija varbūt gadus divdesmit un izdarīja daudz laba; Jauno Maskavas ielu visu noklāja ar granti, nokrāsoja katedrāli un kolonas izrakstīja malaftītam līdzīgas. Nu, aizbultēja durvis un saka — «sen jau es tevi gribēju dabūt rokā, pagāns tāds … Vai tu domā,» viņš saka, «ka esi svēts? Nē, tu vis neesi svēts, bet atkritējs no dieva, ķeceris un ļaundaris! …» Un tā nu gāza un gāza man virsū … Nevaru jums izteikt, kā viņš to runāja, cik sakarīgi un gudri, it kā no grāmatas, un tik aizkustinoši. Runāja stundas divas. Savaldzināja mani ar saviem vārdiem, manas acis atvērās. Es klausījos, klausījos un tad sāku briesmīgi raudāt! «Esi tāds pats cilvēks kā visi pārējie,» viņš saka, «ēd, dzer, ģērbies un lūdz dievu kā visi citi, bet, kas pāri par ikdienišķo, tas ir no velna. Tavas važas,» viņš saka, «ir no velna, tavi gavēņi no velna, tava lūgšanas istaba no velna; tas viss,» viņš saka, «ir augstprātība.» Otrā dienā, lielā gavēņa pirmdienā, dievs man lika saslimt. Es pārrāvos, un mani aizveda uz slimnīcu; mocījos ārkārtīgi un rūgti raudāju un drebēju. Domāju, ka no slimnīcas mans tiešais ceļš ir uz elli, un tikko nenomiru. Sanīku slimības gultā gandrīz pusgadu, bet, kad izrakstījos, tad vispirms, kā nākas, izgavējos un kļuvu atkal par cilvēku. Osips Varlamičs atlaida mani uz mājām un stingri piekodināja: «Paturi prātā, Matvej, kas pāri par ikdienišķo, tas ir no velna.» Un tagad es ēdu un dzeru tāpat kā visi un lūdzu dievu tāpat kā visi… Ja tagad kādreiz gadās, ka no priestertētiņa nāk tabakas vai vīna smaka, es neuzdrīkstos viņu nosodīt, tāpēc ka arī priestertētiņš ir ikdienišķs cilvēks. Bet, līdzko sāk runāt, ka pilsētā vai sādžā uzradies kaut kāds svētais, kas nedēļām neēd un ieved savus noteikumus, tad es tūdaļ saprotu, kas to izdarījis. Tad nu redzat, mani cienītie kungi, kāds notikums ir bijis manā dzīvē. Tagad arī es, tāpat kā Osips Varlamičs, allaž mācu brāli un māsiņu un pārmetu viņiem, bet tas ir tikpat kā saucēja balss tuksnesī. Nav mani dievs apveltījis ar runas dāvanām.

Matveja stāsts, acīm redzot, neatstāja nekādu iespaidu. Sergejs Nikanoričs neko neteica un sāka novākt no letes uzkožamos, bet žandarms uzsāka valodu par to, cik bagāts ir Matveja brālis Jakovs Ivaničs.

— Vismaz tūkstoši trīsdesmit viņam būs, — viņš teica.

Žandarms Zukovs bija rūsganiem matiem, tuklu seju (kad viņš gāja, viņam ļumēja vaigi), veselīgs, labi nobarojies, parasti, kad nebija klāt neviena augstāka, sēdēja izgāzies un pārlicis vienu kāju pār otru; runādams viņš šūpojās un nevērīgi reizēm iesvilpās, un tādā reizē viņa sejā bija pašapmierināta, sāta izteiksme, it kā viņš tikko būtu paēdis. Nauda viņam turējās, un viņš vienmēr par lo runāja kā liels lietpratējs. Viņš nodarbojās ar starpniecību, un, ja kādam vajadzēja pārdot muižu, zirgu vai lietotu ekipāžu, tad griezās pie viņa.

—      Jā, trīsdesmit tūkstoši, jādomā, būs gan, — Sergejs Nikanoričs piebalsoja. — Jūsu vectēvam bija milzum daudz mantas, — viņš teica, pagriezdamies pret Matveju. — Milzum daudz! Viss pēc tam palika jūsu tēvam un jūsu tēvocim. Jūsu tēvs nomira vēl gados jauns, un pēc viņa nāves visu pievāca tēvocis, bet pēc tam, protams, Jakovs Ivaničs. Kamēr jūs ar māmiņu staigājāt svētceļojumos un fabrikā tenoru dziedājāt, te bez jums nesnauda.

—     Jums pienākas kādi tūkstoši piecpadsmit, — žandarms šūpodamies sacīja. — Traktieris jums ir kopējs. Jā. Jūsu vietā es jau sen būtu iesniedzis tiesā. Tiesā es būtu iesniedzis, tas pats par sevi, bet, kamēr lieta velkas, zem četrām acīm visu purnu viņam līdz asinīm …

Ļaudis Jakovu Ivaniču neieredzēja, jo, tiklīdz kāds tic citādi nekā pārējie, tas uzreiz nepatīkami uztrauc pat tādus cilvēkus, kas citādi pret reliģiju ir vienaldzīgi. Bet žandarms viņu neieredzēja vēl turklāt tādēļ, ka arī viņš pārdeva zirgus un lietotas ekipāžas.

—     Jums netīk tiesāties ar brāli, tāpēc ka pašam savas naudas daudz, — bufetnieks sacīja Matvejam, raudzīdamies uz viņu ar skaudību. — Labi tam, kam ir līdzekļi, bet es, lūk, droši vien šai stāvoklī arī nomiršu …

Matvejs sāka apgalvot, ka viņam naudas nepavisam neesot, bet Sergejs Nikanoričs viņā vairs neklausījās; kā vilnis viņam uzvēlās atmiņas par bijušo, par apvainojumiem, kurus viņš katru dienu cietis; viņa plikā galva nosvīda, viņš nosarka un sāka mirkšķināt acis.

—    Nolādētā dzīve! — viņš sirdīgi noteica un trieca desu pret grīdu.

III

Stāstīja, ka iebraucamo vietu jau Aleksandra I laikā uzcēlusi kāda atraitne, kura šeit apmetusies uz dzīvi kopā ar savu dēlu; viņa saukusies par Avdotju Terehovu. Tiem, kuriem senāk te gadījies braukt garām ar pasta tirgiem, it īpaši mēness naktīs, tumšais pagalms ar nojumi un pastāvīgi aizslēgtie vārti iedvesuši baiguma un neapzināta uztraukuma sajūtu, it kā šai pagalmā dzīvotu burvji vai laupītāji; un ikreiz, jau pabraucis garām, pasta puisis paskatījies atpakaļ un skubinājis zirgus. Te apmetās nelabprāt, jo saimnieki vienmēr bija nelaipni un no cejavīriem prasīja loti dārgu maksu. Pagalmā bija netīrs pat vasarā; tur dubļos vārtījās milzīgas treknas cūkas un savā vaļā klaiņoja zirgi, ar kuriem Terehovi tirgojās, un bieži vien zirgi, kad tiem bija kļuvis garlaicīgi, metās laukā no pagalma un kā traki drāzās pa ceļu, baidīdami svētceļnieces. Tai laikā šeit bija liela kustība; garām brauca vezumu rindas ar precēm, te notika dažādi gadījumi, līdzīgi tam, kāds bija pirms trīsdesmit gadiem, kad vezumnieki sadusmojušies uzsāka kautiņu un nogalināja garāmbraucošu tirgotāju, un kādu pusversti no iebraucamās vietas vēl šobaltdien stāv sašķiebies krusts; garām brauca pasta trijjūgi ar zvārguļiem un smagas kungu guļamkarietes; maurodami un putekļu mākoņus saceldami, garām gāja liellopu bari.

Kad izbūvēja dzelzceļu, sākumā šai vietā bija tikai pusstacija, ko sauca vienkārši par dzelzceļa pārmiju, bet vēlāk, pēc gadiem desmit, uzcēla tagadējo Pārmiju staciju. Kustība pa veco pasta ceļu gandrīz apstājās, un pa to vairs brauca vienīgi turienes muižnieki un zemnieki, bet pavasaros un rudeņos gāja strādnieku pūļi. Iebraucamā vieta pārvērtās par traktieri; augšējais stāvs izdega, jumts no rūsas kļuva dzeltens, nojume pamazām sagāzās, bet pagalmā dubļos arvien vēl vārtījās milzīgās treknās cūkas, sārtas un riebīgas. Tāpat kā senāk, reizēm no pagalma izskrēja zirgi un, astes sacēluši, mežonīgi drāzās pa ceļu. Traktierī tirgojās ar tēju, sienu, auzām, miltiem, kā arī ar degvīnu un alu — gan dzeršanai uz vietas, gan promnešanai; alkoholiskus dzērienus pārdeva piesardzīgi, tāpēc ka patentu nekad neņēma.

Terehovi vispār vienmēr izcēlās ar savu reliģiozitāti, tā ka viņus pat iesauca par Dievlūdzējiem. Bet varbūt tāpēc, ka viņi dzīvoja savrup kā lāči, vairījās no cilvēkiem un pie visa nonāca ar savu prātu, viņiem bija tieksme uz sapņošanu un svārstīšanos ticībā, un gandrīz katra paaudze ticēja kaut kā savdabīgi. Vecāmāte Avdotja, kas uzcēla iebraucamo vietu, bija vecticībniece, bet viņas dēls un abi mazdēli (Matveja un Jakova tēvi) gāja pareizticīgo baznīcā, uzņēma savā mājā garīdzniekus un jauno svētbilžu priekšā lūdza dievu ar tādu pašu godbijību kā veco priekšā; dēls vecumā neēda gaļu un uzlika sev labprātīgu klusēšanu, uzskatīdams par grēku jebkuru sarunu, bet mazdēliem bija tāda īpatnība, ka viņi svētos rakstus saprata ne vienkārši, bet arvien meklēja lajos kādu apslēptu jēgu, apgalvodami, ka ikvienā svētā vārdā jābūt kādam noslēpumam. Avdotjas mazdēla dēls Matvejs jau no pašas bērnības cīnījās ar sapņojumiem un tikko neaizgāja bojā, otrs mazdēla dēls Jakovs Ivaničs bija pareizticīgs, bet pēc sievas nāves pēkšņi pārstāja iet baznīcā un lūdza dievu mājā. Viņu vērodama, no pareiza ceļa noklida arī māsa Aglaja; pati negāja baznīcā un ari Dašulku nelaida. Par Aglaju vēl stāstīja, ka jaunības gados viņa staigājusi uz Vedeņapinu pie sektantiem un ka slepenībā viņa joprojām esot sektante un tāpēc, lūk, staigājot ar baltu lakatiņu.

Jakovs Ivaničs bija desmit gadu vecāks par Matveju. Tas bija ļoti skaists vecs vīrs, liela auguma, ar platu, sirmu bārdu, gandrīz līdz jostas vielai, biezām uzacīm, kas viņa sejai piešķīra bargu, pat ļaunu izskatu. Viņš valkāja garu, viducī sakrokotu pasvārci, kas bija šūts no labas vadmalas, vai arī melnu, no Romanovas aitādām šūdinātu puskažociņu — vispār centās ģērbties tīri un pieklājīgi; galošas valkāja pat sausā laikā. Baznīcā viņš negāja tāpēc, ka pēc viņa ieskatiem tur stingri neievēroja noteikumus, un arī tāpēc, ka mācītāji dzēra vīnu aizliegtā laikā un pīpēja tabaku. Mājā viņš katru dienu lasīja svētos rakstus un dziedāja kopā ar Aglaju. Vedeņapinā rīta dievkalpojumā kanonu nelasīja nemaz un vakara dievvārdus neturēja pat lielos svētkos, viņš turpretim mājā izlasīja itin visu, kas katrai dienai bija nolikts, neizlaizdams nevienu rindu un nesteigdamies, bet vaļas brīžos skaļi lasīja svēto dzīves gājumus. Arī ikdienas dzīvē viņš stingri turējās pie noteikumiem; tā, piemēram, ja lielajā gavēnī kādā dienā pēc noteikumiem bija atļauts dzert vīnu «dienas darba dēļ,» tad viņš katrā ziņā dzēra vīnu, pat ja viņam negribējās.

Viņš lasīja, dziedāja, kvēpināja un gavēja ne tādēļ, lai no dieva saņemtu kādus labumus, bet kārtības dēļ. Cilvēks nevar dzīvot bez ticības, bet ticībai jāizpaužas pareizi, no gada gadā, no dienas dienā zināmā kārtībā, lai katru rītu un katru vakaru cilvēks griežas pie dieva tieši ar tiem vārdiem un domām, kādi šai dienai un stundai piederas. Vajag dzīvot un tātad arī lūgt dievu tā, kā tas dievam ir patīkami, un tādēļ katru dienu vajag lasīt un dziedāt tikai to, kas dievam labpatīk, tas ir, kas pienākas pēc noteikumiem, tā Jāņa evaņģēlija pirmo nodaļu vajag lasīt tikai pirmajās lieldienās, bet no lieldienām līdz debessbraukšanas dienai nevar dziedāt «Lai slavēts» un citas. Šās kārtības un tās svarīguma apzināšanās Jakovam Ivaničam lūgšanas laikā darīja lielu prieku. Kad viņam kādas nepieciešamības dēļ nācās šo kārtību izjaukt, piemēram, aizbraukt uz pilsētu pēc precēm vai uz banku, tad viņu mocīja sirdsapziņa un viņš jutās nelaimīgs.

Brālis Matvejs, kas negaidot atbrauca no fabrikas un apmetās uz dzīvi traktierī kā savā mājā, jau tūliņ pirmajās dienās sāka šo kārtību traucēt. Viņš negribēja kopīgi lūgt dievu, ēda un dzēra tēju nelaikā, cēlās vēlu no rītiem, trešdienās un piektdienās dzēra pienu it kā vārgās veselības dēļ; gandrīz katru dienu lūgšanas laikā gāja iekšā lūgšanas istabā un sauca: «Nāc jel pie prāta, brālīt! Nožēlo grēkus, brālīt!» No šiem vārdiem Jakovam Ivaničam karsts vien pārskrēja pār kauliem, bet Aglaja, nevarēdama izturēt, sāka bārties. Vai arī nakti, zagšus pielīdis, Matvejs iegāja lūgšanas istabā un klusi teica: «Brālīt, jūsu lūgšana dievam nav patīkama. Tāpēc ka ir sacīts: saderies papriekš ar savu brāli un tad nāc un upurē savu dāvanu. Bet jūs taču naudu aizdodat uz augļiem, ar šņabīti tirgojaties. Nožēlojiet grēkus!»

Matveja vārdos Jakovs saskatīja vienīgi tukšu un nevīžīgu cilvēku parasto aizbildināšanos, jo viņi runā par mīlestību pret savu tuvāko, par izlīgšanu ar brāli un tā joprojām tikai tādēļ, lai nelūgtu dievu, negavētu un nelasītu svētās grāmatas, un ar nicināšanu izsakās par iedzīvošanos un procentiem tikai tāpēc, ka negrib strādāt. Jo būt nabagam, neko nekrāt un neko netaupīt ir daudz vieglāk nekā būt bagātam.

Tomēr viņš bija uztraukts un vairs nevarēja lūgt dievu tā kā agrāk. Tikko viņš iegāja lūgšanas istabā un šķīra vaļā grāmatu, kad jau sāka baidīties, ka tik neienāk brālis un viņu neiztraucē; un patiešām — drīz parādījās Matvejs un drebošā balsī sauca: «Nāciet jel pie prāta, brālīt! Nožēlojiet grēkus, brālīt!» Māsa bārās, un arī Jakovs zaudēja savaldīšanos un kliedza: «Ej ārā no manas mājas!» Bet tas viņam pretī: «Sī māja mums ir kopēja.»

Jakovs sāka no jauna lasīt un dziedāt, taču nevarēja vairs nomierināties un, pats to nemaz nemanīdams, pēkšņi, pārlicis pār grāmatu, nogrima pārdomās; kaut gan brāļa vārdus viņš uzskatīja par blēņām, tomēr diezin kādēļ arī viņam pēdējā laikā sāka mākties virsū doma, ka bagātam ir grūti nonākt debesu valstībā, ka pirms trim gadiem viņš ļoti izdevīgi bija nopircis zagtu zirgu, ka vēl nelaiķes sievas laikā reiz viņa traktierī no degvīna bija nomiris kāds dzērājs …

Naktīs viņš tagad gulēja slikti, caurā miegā, un dzirdēja, ka arī Matvejs neguļ un visu laiku smagi pūš, ilgodamies pēc savas krāsns podiņu rūpnīcas. Un Jakovam nakti, kamēr viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nāca atmiņā gan zagtais zirgs, gan dzērājs, gan evaņģēlija vārdi par kamieli.

Bija tā, it kā viņam atkal sāktu rādīties sapņu tēli. Un, kā par spīti, katru dienu, kaut gan jau bija marta beigas, sniga sniegs, un mežs šalca tāpat kā ziemā, un vairs negribējās ticēt, ka kādreiz vēl atnāks pavasaris. Laiks noskaņoja ir uz nomāktību, ir uz strīdiem, ir uz naidu; bet nakti, kad virs griestiem gaudoja vējš, likās, it kā tur augšā tukšajā stāvā kāds dzīvotu; tad sapņi pamazām gula virsū prātam, galva dega un nenāca miegs.

IV

Klusās nedēļas pirmdienas rītā Matvejs savā istabā dzirdēja, ka Dašutka saka Aglajai:

—    Tēvocis Matvejs viendien teica, ka gavēt, viņš teica, nevajagot.

Matvejs atcerējās visu sarunu, kas viņam dienu iepriekš bija bijusi ar Dašutku, un pēkšņi jutās aizvainots.

—    Meitēn, negrēko! — viņš sacīja vaidošā balsī kā slimnieks. — Bez gavēņiem iztikt nevar, pats mūsu kungs ir gavējis četrdesmit dienu, es tev tikai paskaidroju, ka ļaunam cilvēkam arī gavēšana nekāda labuma nedod.

—     Sāc tikai klausīties fabrikas ļaudīs, viņi jau gan tev ko labu iemācīs, — zobgalīgi noteica Aglaja, mazgādama grīdu (darbdienās viņa parasti mazgāja grīdas un tad bija sirdīga uz visiem). — Ir jau zināms, kāds fabrikā bija gavēnis. Tu, rau, paprasi viņam, tam savam tēvocim, paprasi par sirsniņu, kā viņš ar viņu, šo odzi, gavēņa dienās pienu rijis. Citus viņš zina mācīt, bet pats savu odzi ir aizmirsis. Paprasi viņam: kam viņš naudu atstājis, kam?

Matvejs kā kādu netīru brūci rūpīgi no visiem slēpa, ka tai pašā dzīves posmā, kad lūgšanu laikā kopā ar viņu lēkāja un skraidīja vecenes un vecas meitas, viņš bija nācis sakaros ar kādu pilsoņu kārtas sievieti un piedzīvojis ar to bērnu. Braukdams uz mājām, viņš atdeva šai sievietei visu, ko fabrikā bija ietaupījis, bet sev ceļam naudu aizņēmās no saimnieka, un tagad viņam bija tikai daži rubļi, par kuriem viņš pirka tēju un sveces. «Sirsniņa» pēc tam viņam paziņoja, ka bērns nomiris, un vēstulē jautāja, kā rīkoties ar naudu. Šo vēstuli no stacijas atveda strādnieks, Aglaja to viņam izķēra no rokām un izlasīja un pēc tam katru dienu Matvejam skandināja par «sirsniņu».

—    Vai tas ir kāds joks — deviņsimt rubļu! — Aglaja turpināja. — Atdeva deviņsimt rubļu svešai odzei, fabrikas ķēvei, kaut tu nosprāgtu! — Aglajai jau dusmas bija sprukušas vaļā, un viņa kliedza spiedzošā balsī: — Tu man klusē? Es tevi gabalos būtu saplēsusi, nešpetni! Deviņsimt rubļu kā kapeiciņu! Būtu labāk no

rakstījis Dašutkai — taču savējā, ne svešiniece, — varēji aizsūtīt arī uz Beļevu nelaimīgajiem Marijas bāreņiem. Un pat neaizrijās tava odze, lai viņa, nešķīstā, trīskārt nolādēta, velna mātīte, lai viņa gaišo dienu neredzētu!

Jakovs Ivaničs viņu pasauca; bija jau laiks sākt stundu dievkalpojumu. Viņa nomazgājās, apsēja baltu lakatiņu un klusa un lēnprātīga gāja uz lūgšanas istabu pie sava mīļā brāļa. Kad Aglaja runāja ar Matveju vai traktierī zemniekiem pasniedza tēju, viņa bija kalsna, ļauna vecene urbīgām acīm, turpretim lūgšanas istabā viņas seja bija apskaidrota, svētlaimīga, pati viņa it kā kļuva jaunāka, klīrīgi tupstījās un pat savilka lūpas.

Jakovs Ivaničs sāka lasīt psalmus klusā, sērīgi skumīgā balsī, kā viņš vienmēr lielajā gavēnī mēdza lasīt. Brītiņu palasījis, viņš apstājās, lai vērīgi ieklausītos mierā, kāds valdīja visā mājā, un tad atkal lasīja tālāk, pie tam izjuzdams lielu labpatiku; viņš salika rokas kā lūgšanā, grieza acis uz augšu, klanīja galvu un raidīja nopūtas. Te pēkšņi atskanēja balsis. Pie Matveja atnāca ciemos žandarms un Sergejs Nikanoričs. Jakovs Ivaničs kautrējās lasīt skaļi un dziedāt, kad mājā bija sveši cilvēki, un tagad, izdzirdis balsis, sāka lasīt čukstus un lēnām. Lūgšanas istabā varēja dzirdēt bufetnieku runājam:

—    Tatārs Sčepovā iznomā savu uzņēmumu par pusotru tūkstoti. Tagad viņam var iedot piecsimt, bet par pārējo vekseli. Tad nu, Matvej Vasiļjič, dāviniet man savu uzticību un aizdodiet šos piecsimt rubļus. Es jums maksāšu divus procentus mēnesī.

—     Kāda man var būt nauda! — Matvejs brīnījās. — Kāda man var būt nauda!

—    Divi procenti mēnesī, tas jums tikpat kā no debesīm, — žandarms paskaidroja. — Bet, guļot pie jums, jūsu naudu tikai ēd kodes un labuma nekāda.

Tad viesi aizgāja un iestājās klusums. Bet, tiklīdz Jakovs Ivaničs sāka atkal skaļi lasīt un dziedāt, aiz durvīm atskanēja balss:

—     Brālīt, atļaujiet man paņemt zirgu braukšanai uz Vedeņapinu!

Tas bija Matvejs. Un Jakovam sirds atkal kļuva nemierīga.

—    Ar kādu tad jūs brauksiet? — drusku padomājis, viņš jautāja. — Ar bēro strādnieks aizveda cūku, bet ar ērzelēnu es pats braukšu uz Šuteikinu, tiklīdz te pabeigšu.

—    Brālīt, kāpēc tad jūs varat izrīkoties ar zirgiem, bet es ne? — Matvejs apskaities vaicāja.

—    Tāpēc, ka es braucu darīšanās, bet ne izpriecā.

—    Manta mums ir kopēja, tātad arī zirgi kopēji, un tas jums, brālīt, jāsaprot.

Iestājās klusums. Jakovs nelūdza dievu un gaidīja, kamēr Matvejs aizies no durvīm.

—    Brālīt, — Matvejs runāja tālāk, — es esmu slims cilvēks, negribu nekādas mantas, lai tā dieva rokā, valdiet to, bet dodiet kaut mazu daļiņu iztikai manas slimības laikā. Dodiet, un es aiziešu.

Jakovs klusēja. Viņam ļoti gribējās tikt vaļā no Matveja, bet dot tam naudu viņš nevarēja, jo visa nauda bija apgrozībā; bez tam visā Terehovu dzimtā vēl nebija bijis tāda gadījuma, kur brāļi būtu dalījušies mantā; dalīties — tas būtu tikpat kā izputēt.

Jakovs klusēja un nepacietīgi gaidīja, kad Matvejs aizies, un arvien skatījās uz māsu, baidīdamies, ka tik viņa neiejaucas starpā un atkal nesākas tāda pati lamāšanās kā no rīta. Kad beidzot Matvejs aizgāja, viņš turpināja lasīšanu, bet prieka viņam vairs nebija, no klanīšanās pret zemi galva kļuva smaga un ap acīm metās tumšs, un bija garlaicīgi klausīties savā klusajā, sēri skumīgajā balsī. Kad tāda nospiestība viņam uznāca naktīs, viņš to izskaidroja ar bezmiegu, turpretim dienā tā iedvesa bailes, un viņam sāka likties, ka uz galvas un uz pleciem sēž velni.

Steigā nobeidzis dievvārdus, neapmierināts un dusmīgs viņš aizbrauca uz Šuteikinu. Izgājušajā rudenī zemes racēji pie Pārmiju stacijas bija rakuši robežgrāvi un traktierī noēduši astoņpadsmit rubļus, tagad nu vajadzēja Šuteikinā sastapt viņu darba uzņēmēju un no tā šo naudu dabūt. Atkusnis un puteņi bija sagandējuši ceļu, tas izskatījās melns un bedrains un vietām jau bija izšķīdis; sniegs gar malām noplacis zemāk par pašu

ceļu, tā ka nācās braukt kā pa šauru uzbērumu un pagriezt ceļu pretimbraucējam bija loti grūti. Debess apmācās jau no paša rīta, un pūta mitrs vējš…

Pretim brauca gara vezumu rinda: sievas veda ķieģeļus. Jakovam vajadzēja nogriezties no ceļa; viņa zirgs iegrima sniegā līdz vēderam, vienjūga kamanas sasvērās uz labo pusi, bet viņš pats, lai neizgāztos, saliecās uz kreiso pusi un tā sēdēja visu laiku, kamēr viņam garām lēni aizvilkās vezumi; cauri vējam viņš dzirdēja, kā čirkstēja ragavas un elsoja vājie zirgi un kā sievas par viņu runāja: «Dievlūdzējs brauc,» — bet viena, līdzcietīgi paskatījusies uz viņa zirgu, aši noteica:

—    Rādās, ka sniegs pat līdz Jurģiem nenoies. Esam galīgi nomocījušies.

Jakovs sēdēja neērti, saliecies un miedza acis no vēja, bet viņa priekšā arvien vēl ņirbēja gan zirgi, gan sarkanie ķieģeļi. Un varbūt tāpēc, ka viņam bija neērti un sāpēja sāni, pēkšņi uznāca dusmas, un darīšanas, kurās viņš patlaban brauca, izlikās nesvarīgas, un viņš apsvēra, ka uz Šuteikinu varētu rīt aizsūtīt strādnieku. Atkal diez kāpēc, tāpat kā izgājušajā bezmiega naktī, viņš atcerējās vārdus par kamieli, un viņam sāka mākties virsū dažādas atmiņas — gan par zemnieku, kas pārdeva zagto zirgu, gan par dzērāju, gan par sievām, kuras nesa pie viņa ieķīlāt patvārus. Protams, katrs tirgonis cenšas ņemt vairāk, bet Jakovs šai brīdī izjuta nogurumu tādēļ, ka viņš bija tirgotājs, viņam gribējās aizvien kaut kur tālāk no šās kārtības, un kļuva garlaicīgi, iedomājoties, ka šodien vēl vajadzēs noturēt vakara dievvārdus. Vējš sitās tieši sejā un pūta apkaklē, un šķita, ka tas viņam čukst visas šīs domas, atnesdams tās no plašā, baltā klajuma… Raugoties uz šo klajumu, kas viņam bija pazīstams kopš bērnības, Jakovs atcerējās, ka gluži tāds pats nemiers un tādas pašas domas viņam bija bijušas jaunības gados, kad uznāca sapņošana un svārstījās ticība.

Viņam bija baigi palikt vienam laukā; Jakovs pagrieza zirgu atpakaļ un lēnām brauca vezumu rindai nopakaļ, bet sievas smējās un stāstīja:

—    Dievlūdzējs atgriezās atpakaļ.

Tā kā bija gavēnis, tad mājā neko nevārīja un nelika

patvāri, un tādēļ diena likās ļoti gara. Jakovs Ivaničs jau sen bija nojūdzis zirgu, nosūtījis uz staciju miltus un pāris reižu uzsācis lasīt Dāvida dziesmu grāmatu, bet vakars vēl bija tālu. Aglaja jau bija izmazgājusi visas grīdas un aiz gara laika kravājās pa savu lādīti, kuras vāks no iekšpuses viscaur bija izlipināts ar pudeļu etiķetēm. Izsalcis un drūms Matvejs sēdēja un lasīja vai arī reizēm piegāja pie Holandes krāsns un ilgi raudzījās podiņos, kas viņam atgādināja rūpnīcu. Dašutka gulēja, pēc tam pamodās un gāja dzirdīt lopus. Velkot no akas ūdeni, viņai pārtrūka virve un spainis iekrita akā. Strādnieks sāka meklēt ķeksi, lai spaini izvilktu, bet Dašutka pa netīro sniegu gāja viņam nopakaļ basām kājām, kas bija sarkanas kā zosu mātītei, un atkārtoja: «Tur dziļoksnis!» Viņa gribēja pateikt, ka akā ir dziļāks, nekā var sniegt ķeksis, bet strādnieks viņu nesaprata, un, acīm redzot, viņas uzplīšanās vīru kaitināja, jo viņš pēkšņi apgriezās un izlamāja Dašutku nelabiem vārdiem. Jakovs Ivaničs, kas šai brīdī bija izgājis pagalmā, dzirdēja, kā Dašutka strādniekam atbildēja, bērdama kā no maisa rupju rupjos lamu vārdus, kurus viņa bija varējusi iemācīties vienīgi traktierī no piedzērušajiem zemniekiem.

— Ko tad tu, nekauņa? — viņš tai uzkliedza un pat nobijās. — Kas tie tev par vārdiem?

Bet viņa truli un apmulsusi raudzījās tēvā, nesaprazdama, kāpēc tādus vārdus nedrīkst izrunāt. Viņš meitai gribēja nolasīt pamācību, bet viņa izskatījās tik mežonīga, tik tumša, un pirmo reizi pa visu laiku, kamēr viņam bija meita, viņš atskārta, ka tai nav nekādas ticības. Un visa šī dzīve mežā, sniegā, ar piedzērušiem zemniekiem un lamāšanos viņam likās tikpat mežonīga un tumša kā šī meitene, un, nelasījis vairs viņai pamācību, Jakovs tikai atmeta ar roku un gāja atpakaļ istabā.

Sai brīdī pie Matveja atkal atnāca žandarms un Sergejs Nikanoričs. Jakovs Ivaničs atcerējās, ka arī šiem cilvēkiem nav nekādas ticības un ka tas viņus it nemaz neuztrauc, un dzīve viņam sāka likties dīvaina, aplama un bezcerīga kā suņa dzīve; viņš bez cepures drusku pagājās pa pagalmu, tad izgāja uz ceļa un sāka iet, rokas sažņaudzis dūrēs, — patlaban sniegs sniga lielām pārslām, — bārda vējā plivinājās, viņš visu laiku purināja galvu, jo kaut kas viņam spieda galvu un plecus, it kā tur sēdētu velni, un viņam likās, ka neiet vis viņš, bet kāds zvērs, milzīgs, briesmīgs zvērs, un, ja viņš sāks kliegt, tad viņa balss kā rēkoņa atskanēs pa visu klajumu un mežu un izbiedēs visus …

V

Kad viņš pārgāja mājās, žandarma vairs nebija, bet bufetnieks sēdēja Matveja istabā un kaut ko skaitīja ar skaitāmajiem kauliņiem. Viņš arī agrāk visai bieži, gandrīz katru dienu, mēdza ierasties traktierī; sākumā viņš nāca pie Jakova Ivaniča, bet pēdējā laikā pie Matveja. Viņš arvien skaitīja ar kauliņiem, un tad viņa seja bija sasprindzināta un nosvīdusi, vai atkal lūdza naudu, vai arī, vaigu bārdu braucīdams, stāstīja, kā senāk pirmās šķiras stacijā viņš virsniekiem gatavojis boli un svinīgos mielastos pats lējis šķīvjos sterletu viru. Sai pasaulē viņu interesēja vienīgi bufetes, un viņš prata runāt tikai par ēdieniem, galda klāšanu un vīniem. Kādreiz, pasniegdams tēju kādai jaunai sievietei, kas ar krūti baroja bērnu, un gribēdams tai pateikt kaut ko patīkamu, viņš izteicās šādi:

—    Mātes krūts — tā mazulītim ir bufete.

Skaitīdams ar kauliņiem Matveja istabā, viņš lūdza

naudu, teica, ka Pārmiju stacijā viņam vairs neesot iespējams dzīvot, un vairākas reizes to atkārtoja tādā balsī, it kā taisītos raudāt:

—    Kur tad lai es eju? Sakiet, lūdzami, — kur lai es tagad eju?

Pēc tam Matvejs iegāja virtuvē un sāka mizot vārītu kartupeli, ko viņš bija noglabājis droši vien no vakardienas. Bija kluss, un Jakovam Ivaničam šķita, ka bufetnieks ir aizgājis. Sen jau bija laiks sākt vakara dievkalpojumu; viņš pasauca Aglaju un, domādams, ka mājā neviena nav, nekautrēdamies sāka skaļi dziedāt. Viņš dziedāja un lasīja, bet domās izrunāja citus vārdus: «Kungs, piedod! Kungs, glāb!» — un visu laiku bez apstājas klanījās pret zemi, it kā gribēdams sevi nogurdināt, un purināja galvu, tā ka Aglaja skatījās uz viņu ar izbrīnu. Viņš baidījās, ka neienāk Matvejs, un bija pārliecināts, ka tas ienāks, un juta pret viņu naidu, ko nevarēja apspiest ne ar lūgšanu, ne biežo klanīšanos pret zemi.

Matvejs klusi atvēra durvis un iegāja lūgšanas istabā.

—     Grēks, ak, kāds grēks! — viņš pārmezdams teica un nopūtās. — Nožēlojiet grēkus! Atjēdzieties, brālīt!

Jakovs Ivaničs, sažņaudzis dūres, uz viņu neskatīdamies, lai neiesistu, ātri atstāja lūgšanas istabu. Tāpat kā pirmāk uz ceļa, juzdamies līdzīgs milzīgam, briesmīgam zvēram, viņš caur priekšnamu iegāja pelēkā, netīrā, pēc garaiņiem un dūmiem dvakojošā istabā mājas otrā pusē, kur zemnieki parasti dzēra tēju, un tur ilgi staigāja no viena kakta otrā, soļus smagi sperdams, tā ka trauki uz plauktiem skanēja un galdi zvārojās. Jakovam Ivaničam jau bija skaidrs, ka viņš ir neapmierināts ar savu ticību un vairs nevar lūgt dievu tā kā agrāk. Vajadzētu nožēlot grēkus, vajadzētu atjēgties, nākt pie prāta, dzīvot un lūgt dievu kaut kā citādi. Bet kā lūgt? Varbūt viņu tikai velns mulsina un nekas tāds nav vajadzīgs? … Ko iesākt? Ko darīt? Kas varētu pamācīt? Cik briesmīga nevarība! Viņš apstājās un, saņēmis galvu rokās, sāka domāt, bet sajūta, ka tuvumā atrodas Matvejs, viņam traucēja mierīgi visu aptvert. Un viņš straujiem soļiem devās uz savām istabām.

Matvejs sēdēja virtuvē pie kartupeļu bļodas un ēda. Turpat pie krāsns viena otrai pretim sēdēja Aglaja un Dašutka un tina dziju. Starp krāsni un galdu, pie kura sēdēja Matvejs, bija uzlikts gludināmais dēlis; uz tā stāvēja auksts gludeklis.

—    Māsiņ, — Matvejs lūdza, — atļaujiet man eļļiņu!

—     Kurš tad tādā dienā ēd eļļu? — Aglaja jautāja.

—     Es, māsiņ, neesmu mūks, bet pasaulīgs cilvēks. Un vārgās veselības dēļ man ir atļauta ne tikai eļļa vien, bet pat piens.

—    Jā, pie jums jau rūpnīcā visu ko var.

Aglaja paņēma no plaukta pudeli ar augu eļļu un nolika to Matvejam priekšā, dusmīgi pagrūzdama, ar ļauni priecīgu smaidu, acīm redzot, apmierināta, ka viņš tāds grēcinieks.

—    Bet es tev saku, ka tu nevari ēst eļļu! — Jakovs kliedza.

Aglaja un Dašutka nodrebēja, bet Matvejs, it kā nekā nebūtu dzirdējis, ielēja ejļu bļodiņā un ēda tālāk.

—    Bet es tev saku, ka tu nevari ēst eļļu! — Jakovs kliedza vēl skaļāk, pietvīka gluži sarkans un pēkšņi paķēra bļodiņu, pacēla to virs galvas un ar visu spēku svieda pret zemi, tā ka lauskas vien pajuka. — Tu man neiedrošinies runāt! — viņš kliedza briesmīgā balsī, kaut gan Matvejs neteica ne vārda. — Neiedrošinies! — viņš atkārtoja un uzsita ar dūri pa galdu.

Matvejs nobālēja un piecēlās.

—    Brālīt! — viņš teica, vēl arvien gremodams. — BrāJ.īt, atjēdzieties!

—    Arā no manas mājas, uz pēdām! — Jakovs kliedza; viņam derdzās Matveja krunkainā seja, tāpat viņa balss, ūsās aizķērušās drupatas, kā arī tas, ka viņš patlaban ēd. — Arā, es tev saku!

—    Brālīt, rimstiet! Jūs ir sagrābis velna lepnums!

—    Klusē! (Jakovs sāka dauzīt kājām.) Ej projām, sātan!

—    Jūs, ja vēlaties zināt, — Matvejs turpināja skaļā balsī, arī sākdams dusmoties, — jūs esat bezdievis un ķeceris. Velni, nolādētie, ir aizseguši jums patieso gaismu, jūsu lūgšana dievam nav patīkama. Nožēlojiet grēkus, kamēr nav par vēlu! Grēcinieka nāve ir briesmīga! Nožēlojiet grēkus, brālīt!

Jakovs saņēma viņu aiz pleciem un vilka nost no galda, bet viņš vēl vairāk nobālēja un izbijies un apmulsis sāka murmināt: «Kas tad nu? Kas tad nu?» — un, atsperdamies un cenzdamies atbrīvolies no Jakova rokām, neviļus ieķērās viņa kreklā pie kakla un pārplēsa apkaklīti, bet Aglajai šķita, ka viņš Jakovam grib sist, viņa iekliedzās, paķēra pudeli ar augu eļļu un no visa spēka zvēla ar to ienīstajam brālim pa pakausi. Matvejs sagrīļojās, un viņa seja vienā mirklī kļuva mierīga un vienaldzīga; Jakovs, smagi elsodams, uzbudināts un izjuzdams tīksmi par to, ka pudele, atsizdamās pret galvu, iežņirkstējās kā dzīva, neļāva viņam nokrist zemē un vairākas reizes (to viņš atminējās ļoti labi) ar pirkstu norādīja Aglajai uz gludekli, un tikai tad, katj pa viņa rokām sāka plūst asinis un atskanēja Dašutkas skaļā raudāšana un kad ar troksni nogāzās gludināmais dēlis un uz tā smagi novēlās Matvejs, Jakovam pārgāja niknums un viņš saprata, kas noticis.

—     Lai nosprāgst, fabrikas ērzelis! — ar riebumu noteica Aglaja, neizlaizdama no rokām gludekli; baltais ar asinīm apslacītais lakatiņš bija noslīdējis viņai uz pleciem un sirmie mati izjukuši. — To viņam vajadzēja.

Viss bija drausmīgi. Dašutka sēdēja pie krāsns uz grīdas ar dziju rokās, šņukstēja un klanījās vienā klanīšanā, ikreiz līdzi nosakot: «Ham! Ham!» Bet nekas Jakovam neizskatījās tik baismīgs kā asinīm notašķītais vārītais kartupelis, kam viņš baidījās uzmīt, bet bija vēl kaut kas briesmīgs, kas viņu sāka žņaugt kā baigs sapnis un likās visbīstamākais un ko viņš pirmajā mirklī nekādi nevarēja aptvert. Tas bija bufetnieks Sergejs Nikanoričs, kas stāvēja uz sliekšņa ar skaitāmajiem kauliņiem rokās ļoti bāls un ar šausmām raudzījās uz to, kas norisinājās virtuvē. Tikai tad, kad viņš apgriezās un steigšus izgāja priekšnamā, bet no turienes ārā, Jakovs apjēdza, kas viņš ir, un devās viņam pakaļ.

Ejot slaucīdams rokas sniegā, viņš domāja. Pazibēja doma, ka strādnieks izprasījās pārgulēt pa nakti savā mājā sādžā un aizgāja jau labi sen; vakar kāva cūku, un milzīgi asins plankumi bija uz sniega, uz ragavām, un pat akas grodiem viena puse bija nošļakstīta ar asinīm, tā ka, ja tagad vai visa Jakova ģimene būtu notriepta asinīm, tas nevarētu likties aizdomīgi. Noslēpt slepkavību būtu briesmīgi, bet tas, ka ieradīsies no stacijas žandarms, kurš svilpos un zobgalīgi smaidīs, atnāks zemnieki un stingri sasies rokas Jakovam un Aglajai un uzvaras priekā vedīs viņus uz pagastu, bet no turienes uz pilsētu, un pa ceļam visi uz viņiem rādīs un priecādamies sacīs: «Re, kur Dievlūdzējus ved!» — tas Jakovam likās briesmīgāks par visu, un gribējās kaut kā pavilkt garumā laiku, lai šo kaunu pārdzīvotu ne tagad, bet kaut kad vēlāk.

—     Es jums varu aizdot tūkstoš rubļu… — viņš sacīja, panācis Sergeju Nikanoriču. — Ja jūs kādam pateiksiet, no tā nekāda labuma nebūs… Bet cilvēku tik un tā vairs neuzmodināt, — un, tikko spēdams tikt līdzi bufetniekam, kas neskatījās atpaka] un centas iet arvien ātrāk, viņš turpināja: — Arī pusotra tūkstoša varu dot…

Viņš apstājās, jo bija aizkusis, bet Sergejs Nikanoričs gāja tālāk vēl arvien tikpat ātri, droši vien baidīdamies, ka arī viņu nenogalina. Tikai ticis garām pārbrauktuvei un nogājis pusi šosejas, kas veda no pārbrauktuves līdz stacijai, viņš mazliet atskatījās un sāka iet lēnām. Stacijā un gar dzelzceļa sliedēm jau dega ugunis, sarkanas un zaļas; vējš bija pierimis, bet sniegs vēl joprojām sniga lielām pārslām, un ceļš atkal kļuva balts. Bet tad gandrīz jau pie pašas stacijas Sergejs Nikanoričs apstājās, brītiņu padomāja un droši gāja atpakaļ. Uznāca tumsa.

— Lūdzu, dodiet pusotra tūkstoša, Jakov Ivanič, — viņš klusi teica, viss drebēdams. — Esmu ar mieru.

VI

Jakova Ivaniča nauda atradās pilsētas bankā un pret ķīlu zīmēm bija aizdota tālāk; pie sevis mājā viņš turēja maz, tikai tik daudz, cik vajadzēja apgrozībai. Iegājis virtuvē, viņš sataustīja skārda kārbiņu ar sērkociņiem un, kamēr dega sēra zilā uguns, paspēja saskatīt Matveju, kas vēl tāpat gulēja uz grīdas pie galda, bet nu jau bija pārklāts ar baltu palagu, varēja redzēt vienīgi viņa zābakus. Čirkstināja circenis. Aglajas un Dašutkas istabās nebija: abas viņas sēdēja tējnīcā aiz letes un klusēdamas tina dziju. Jakovs Ivaničs ar lampiņu iegāja savā istabā un izvilka no pagultes lādīti, kurā glabāja rīcības naudu. Šoreiz tur saskaitot iznāca pavisam četrsimt divdesmit sīkā papīra naudā un trīsdesmit pieci rubļi sudrabā; no papīra naudas nāca nelaba, smaga smaka. Sagrābis naudu cepurē, Jakovs Ivaničs izgāja pagalmā, pēc tam laukā pa vārtiem. Viņš gāja un skatījās apkārt, bet bufetnieka nebija.

— Hop! — Jakovs uzsauca.

Pie pašas pārbrauktuves no barjeras atdalījās tumšs stāvs un nedroši nāca viņam klāt.

—     Ko jūs visu laiku staigājat un staigājat? — Jakovs dusmīgi noteica, pazīdams bufetnieku. — Še, ņemiet: tur daudz netrūkst no pieci simti… Mājā vairāk nav.

—     Labi… Esmu jums ļoti pateicīgs, — nomurmināja Sergejs Nikanoričs, alkatīgi kampdams naudu un bāzdams to kabatās; viņš viss drebēja, un to varēja manīt, kaut gan bija tumsa. — Bet jūs, Jakov Ivanič, varat būt mierīgi… Kāpēc man pļāpāt? Kas man daļas, es biju un aizgāju. Kā mēdz sacīt, ne es ko esmu redzējis, ne dzirdējis… — un nopūzdamies vēl piemetināja: — Nolādētā dzīve!

Kādu brītiņu viņi stāvēja klusēdami, viens otrā neskatīdamies.

—     Un tas jums iznāca par niekiem, dievs viņu zina kā… — bufetnieks sacīja drebēdams. — Es sēžu, visu laiku skaitu un pēkšņi — troksnis… Paskatos pa durvīm, bet jūs eļļas dēļ… Kur viņš patlaban ir?

—    Guļ virtuvē.

—    Labāk būtu viņu kaut kur aizveduši… Kamdēļ gaidīt?

Jakovs pavadīja viņu līdz stacijai klusēdams, pēc tam pārgāja mājās un aizjūdza zirgu, lai aizvestu Matveju uz Limarovu. Viņš bija nolēmis aizvest viņu uz Limarovas mežu un atstāt tur uz ceļa, bet pēc tam visiem teikt, ka Matvejs aizgājis uz Vedeņapinu un nav atgriezies, un tad visi domās, ka viņu nogalinājuši ceļavīri. Viņš zināja, ka ar to nevienu nepiemānīs, bet kustēties, kaut ko darīt, rosīties nebija tik mokoši kā sēdēt un gaidīt. Viņš pasauca Dašutku un kopā ar viņu aizveda Matveju. Bet Aglaja palika mājā apkopt virtuvi.

Kad Jakovs ar Dašutku brauca atpakaļ, viņus pie pārbrauktuves aizturēja priekšā aizlaistā barjera. Nāca garš preču vilciens, ko vilka divas lokomotīves, smagi tusnīdamas un no velkmes caurumiem sviezdamas laukā tumši sarkanus dzirksteļu kūļus. Pie pārbrauktuves, tuvojoties stacijai, priekšējā lokomotīve griezīgi iesvilpās.

—    Svelpj… — Dašutka noteica.

Beidzot vilciens bija garām un sargs nesteigdamies pacēla barjeru.

—    Vai tas esi tu, Jakov Ivanič? — viņš vaicāja. — Nepazinu, laikam būsi bagāts.

Visupēc, kad viņi pārbrauca mājās, vajadzēja iet gulēt. Aglaja un Dašutka apgulās blakus, uztaisījušas sev guļvietu tējnīcā uz grīdas, bet Jakovs nolikās uz letes. Pirms gulētiešanas viņi dievu nelūdza un svētbilžu lampiņas neiededza. Visi trīs neaizmiga līdz pašam rītam, bet ari nebilda neviena vārda, un visu nakti viņiem likās, ka augšā tukšajā stāvā kāds staigā.

Pēc divām dienām no pilsētas atbrauca stanovojs un izmeklēšanas tiesnesis un izdarīja kratīšanu vispirms Matveja istabā, pēc tam visā traktieri. Kā pirmo nopratināja Jakovu, un viņš liecināja, ka Matvejs pirmdienas pievakarē aizgājis uz Vedeņapinu gavēt un ka droši vien ceļā viņu nogalējuši malkas zāģētāji, kas tagad strādājot gar dzelzceļa stigu. Bet, kad izmeklēšanas tiesnesis viņam jautāja, kā tas var būt, ka pats Matvejs atrasts uz ceļa, bet viņa cepure palikusi mājā, — vai gan viņš uz Vedeņapinu būtu gājis bez cepures? Un kāpēc ap viņu uz ceļa sniegā nav atrasts neviens piliens asiņu, kaut gan galva tam sadragāta un seja un krūtis no asinīm gluži melnas. Jakovs samulsa, apjuka un atbildēja:

—    To es nevaru zināt.

Un notika tieši tas, no kā Jakovs visvairāk bija baidījies: atnāca žandarms, uradņiks pīpēja lūgšanas istabā, un Aglaja sāka to visādi lamāt un sarunāja rupjības stanovojam, un, kad pēc tam Jakovu un Aglaju veda laukā no pagalma, pie vārtiem drūzmējās zemnieki un runāja: «Dievlūdzēju ved!» — un likās, ka visi bija priecīgi.

Žandarms nopratināšanā skaidri sacīja, ka Matveju nogalinājuši Jakovs un Aglaja, lai ar viņu nebūtu jādalās mantā, un ka Matvejam bijusi pašam sava nauda, bet, ja tā kratīšanā nav atrasta, tad, acīm redzot, to pievākuši Jakovs un Aglaja. Arī Dašutku pratināja. Viņa stāstīja, ka tēvocis Matvejs un krustmāte Aglaja katru dienu bārušies un gandrīz vai plēsušies naudas dēļ, bet tēvocis bijis bagāts, jo viņš pat kādai savai sirsniņai uzdāvinājis deviņsimt rubļu.

Dašutka palika traktierī viena pati; neviens vairs te nenāca dzert ne tēju, ne degvīnu, un viņa brīžiem kopās paistabām, brīžiem dzēra medaļu un ēda barankas; bet pēc dažām dienām tika nopratināts pārbrauktuves sargs, un viņš teicās redzējis, ka pirmdien vēlu vakarā Jakovs ar Dašutku braukuši no Limarovas. Arī Dašutku apcietināja, aizveda uz pilsētu un ielika cietumā. Drīz pēc tam no Aglajas izteicieniem nāca zināms, ka slepkavības brīdī bijis klāt Sergejs Nikanoričs; viņa mājā izdarīja kratīšanu un pavisam neparastā vietā — tūbas zābakā zem krāsns atrada naudu, un šī nauda visa bija sīka, papīra rubļu vien bija trīssimt. Viņš dievojās, ka šo naudu esot nopelnījis tirgodamies un ka traktieri viņš neesot bijis jau vairāk nekā gadu, bet liecinieki liecināja, ka viņš bijis nabags un pēdējā laikā viņam ļoti bijusi vajadzīga nauda, un viņš gājis uz traktieri katru dienu, lai to no Matveja aizņemtos, arī žandarms stāstīja, ka slepkavības dienā viņš pats divas reizes ar bufetnieku gājis uz traktieri, lai viņam palīdzētu dabūt aizņēmumu. Starp citu, atcerējās vēl to, ka pirmdienas vakarā Sergejs Nikanoričs nav iznācis bufetē preču un pasažieru vilciena laikā, bet kaut kur aizgājis. Arī viņu apcietināja un aizsūtīja uz pilsētu.

Pēc vienpadsmit mēnešiem bija tiesa.

Jakovs Ivaničs bija stipri novecojis, kļuvis vājš un runāja klusā balsī kā slimnieks. Viņš jutās vārgs, nožēlojams, augumā par visiem mazāks, un šķita, ka no sirdsapziņas mokām un sapņojumiem, kas arī cietumā viņu neatstāja, viņa dvēsele ir tāpat novecojusi un novājējusi kā miesa. Kad iznāca runa par to, ka viņš neiet baznīcā, priekšsēdētājs viņam jautāja:

—    Vai jūs esat vecticībnieks?

—    To es nevaru zināt, — viņš atbildēja.

Viņam vairs nebija nekādas ticības, viņš nekā nezināja un nesaprata, bet līdzšinējā ticība viņam tagad bija pretīga un likās nejēdzīga un tumša. Aglaja ne drusciņ nebija kļuvusi lēnprātīgāka un arvien vēl lamāja nelaiķi Matveju, visas nelaimes likdama viņa vainā. Sergejam Nikanoričam vaigu bārdas vietā bija izaugusi pilnbārda; tiesā viņš svīda, sarka un, acīm redzot, kaunējās no pelēkā halāta un no tā, ka viņš nosēdināts uz viena sola ar vienkāršiem zemniekiem.

Viņš neveikli taisnojās un, gribēdams pierādīt, ka traktierī viņš nav bijis veselu gadu, uzsāka strīdu ar katru liecinieku, un publika smējās par viņu. Dašutka cietuma laikā bija kļuvusi tuklāka; tiesā viņa nesaprata uzdotos jautājumus un tikai stāstīja, ka tad, kad tēvoci Matveju galējuši, viņa ļoti nobijusies, bet pēc tam nomierinājusies.

Visi četri tika atzīti par vainīgiem slepkavībā mantkārīgos nolūkos. Jakovam Ivaničam piesprieda divdesmit gadu katorgas darbos, Aglajai — trīspadsmitarpus, Sergejam Nikanoričam — desmit, Dašutkai — seši.

VII

Duesas reidā Sahalīnā vēlu vakarā piestāja kāds ārzemju kuģis un pieprasīja ogles. Komandieri lūdza pagaidīt līdz rītam, bet viņš pat ne stundu negribēja gaidīt, teikdams, ja nakti laiks rādīšoties uz slikto pusi, viņam būšot jāaizbrauc bez oglēm. Tatāru jūras šaurumā laiks var strauji grozīties pat vienā pusstundā, un tad Sahalīnas krasti kļūst bīstami. Jau pūta dzestrs vējš un sāka celties krietni viļņi.

No Vojevodas cietuma, kas ir visbaismīgākais un drūmākais no visiem Sahalīnas cietumiem, dzina uz raktuvēm grupu arestantu. Bija ar oglēm jāpiekrauj liellaivas, pēc tam tās lauvā ar tvaika kuteri jāaizvelk līdz kuģim, kas stāvēja vairāk nekā pusversti no krasta, un tur nu vajadzēja sākties moku pilnajiem pārkraušanas darbiem, kad liellaivu triec pret kuģi un strādnieki jūras slimības dēļ tikko turas uz kājām. Katordznieki, nupat kā piecelti no guļas, samiegojušies soļoja gar krastu, tumsā klupdami un važas žvadzinādami. Pa kreisi tik tikko bija saskatāms augsts, stāvs, ārkārtīgi drūms krasts, bet pa labi bija bieza, necaurredzama tumsa, kurā vaidēja jūra, raidīdama uz malu gari stieptu, vienmuļu skaņu: «A… ā… ā… ā…» — un tikai tad, kad uzraugs aizpīpēja pīpi un pie tam mazliet tika apgaismots konvojs ar šauteni un divi trīs tuvākie arestanti ar rupjām sejām vai arī kad viņš ar laternu piegāja tuvu pie ūdens, varēja saskatīt priekšējo viļņu baltās krēpes.

Sai grupā bija arī Jakovs Ivaničs, kas katorgā bija iesaukts par Pirtsslotu savas garās bārdas dēļ. Vārdā un tēva vārdā viņu sen vairs neviens negodāja, bet sauca vienkārši par Jašku. Viņu te slikti ieredzēja, jo pēc kādiem trim mēnešiem pēc ierašanās katorgā, juzdams stipras, nepārvaramas ilgas pēc dzimtenes, viņš padevās kārdināšanai un bēga, bet drīz viņu notvēra, piesprieda mūža katorgu un piedevām vēl četrdesmit sitienu ar pletni; pēc tam vēl divas reizes sodīja ar rīkstēm par valsts drēbju izšķērdēšanu, kaut gan šīs drēbes abas reizes viņam bija nozagtas. Ilgas pēc dzimtenes viņam sākās kopš tā laika, kad viņu veda uz Odesu un arestantu vilciens nakti apstājās Pārmiju stacijā, un Jakovs, pieplacis pie loga, centās saskatīt savu dzimto sētu, bet tumsā nekā neredzēja.

Nebija neviena, ar ko parunāt par dzimto pusi. Māsu Aglaju nosūtīja katorgā caur Sibīriju, un nebija zināms, kur viņa patlaban atrodas. Dašutka bija Sahalīnā, bet viņu atdeva kādam izsūtītajam par piedzīvotāju uz tālu ciematu; par viņu nebija nekādu ziņu, tikai reiz kāds izsūtītais, kas bija iekļuvis Vojevodas cietumā, Jakovam stāstīja, ka Dašutkai it kā jau esot trīs bērni. Sergejs Nikanoričs kalpoja par sulaini pie kāda ierēdņa turpat netālu, Duē, bet nebija cerību ar viņu kādreiz satikties, jo viņš kaunējās no pazīšanās ar katordzniekiem, kas bija cēlušies no zemas kārtas.

Grupa nonāca raktuvēs un novietojās piestātnē. Runāja, ka nebūšot jākrauj, jo laiks metoties arvien sliktāks un kuģis taisoties braukt prom. Bija redzamas trīs ugunis. Viena no tām kustējās: tur tvaika kuteris brauca uz kuģi un tagad laikam jau griezās atpakaļ, lai paziņotu, vai darbs būs vai ne. Drebēdams no rudens aukstuma un jūras drēgnuma, tīstīdamies savā īsajā, noplīsušajā kažociņā, Jakovs Ivaničs cieši, acis nemirkšķinādams, raudzījās uz to pusi, kur bija viņa dzimtene. Kopš tā laika, kamēr viņš dzīvoja vienā cietumā kopā ar cilvēkiem, kas te bija sadzīti no dažādām malām, — ar krieviem, mazkrieviem, tatāriem, gruzīniem, ķīniešiem, somiem, čigāniem, ebrejiem — un kopš viņš bija sācis ieklausīties viņu sarunās, ieskatīties viņu ciešanās, viņš atkal sāka griezties pie dieva, un viņam šķita, ka nu viņš beidzot ir atradis īsto ticību, to ticību, pēc kuras tik ļoti bija slāpusi un tik ilgi meklējusi un neatradusi visa viņa dzimta, sākot ar vecomāti Avdotju. Nu viņš visu zināja un saprata, zināja, kur ir dievs un kā tam jākalpo, tikai viena lieta tam bija nesaprotama — kāpēc cilvēku liktenis ir tik dažāds, kāpēc šī vienkāršā ticība, ko citi saņem no dieva par velti kopā ar dzīvību, viņam bija maksājusi tik dārgi, ka no visām šīm šausmām un ciešanām, kuras, acīm redzot, nerimdamas turpināsies līdz pat viņa nāvei, viņam, gluži kā dzērājam, trīc rokas un kājas? Sasprindzinātu skatienu viņš raudzījās tumsā, un viņam šķita, ka cauri šai tumsai, cauri tūkstošiem verstu viņš redz dzimteni, redz dzimto guberņu, savu apriņķi, Pārmiju, redz tumsību, mežonību, cietsirdību un turienes cilvēkus, kurus viņš bija atstājis, trulo, dzedro, lopisko vienaldzību; viņa acis aizmigloja asaras, bet viņš arvien vēl raudzījās tālumā, kur tik tikko spīguļoja kuģa blāvās ugunis, un sirds viņam smeldza ilgās pēc dzimtenes un gribējās dzīvot, atgriezties mājās, stāstīt tur par savu jauno ticību un izglābt no pazušanas kaut vai vienu cilvēku, un nodzīvot bez ciešanām kaut tikai vienu dienu.

Kuteris pienāca, un uzraugs skaļi paziņoja, ka nebūs jākrauj.

— Atpakaļ! — viņš nokomandēja. — Mierā!

Bija dzirdams, kā uz kuģa ievilka enkura ķēdi. Jau pūta stiprs, griezīgs vējš, un kaut kur augšā stāvajā krastā čīkstēja koki. Laikam sākās vētra.

ARIADNA

Uz tvaikoņa, kas brauca no Odesas uz Sevastopoli, kāds diezgan glīts kungs ar apaļiski apcirptu bārdiņu pienāca uz klāja pie manis aizsmēķēt un sacīja:

—     Pievērsiet uzmanību vāciešiem, kas sēž blakus kapteiņa kajītei. Tiklīdz sanāk kopā vācieši vai angļi, viņi runā par vilnas cenām, par ražu, par savām personiskajām darīšanām; bet nez kāpēc, kad sanākam kopā krievi, mēs runājam tikai par sievietēm vai par abstraktiem jautājumiem. Taču galvenais — par sievietēm.

Šī kunga seja man jau bija pazīstama. Iepriekšējā vakarā atgriezāmies no ārzemēm vienā vilcienā, un Voločiskā redzēju, ka viņš muitas pārbaudes laikā stāvēja blakus dāmai, savai ceļabiedrei, iepretim veselam kalnam čemodānu un grozu, kas pilni ar sieviešu apģērba piederumiem, redzēju, ka viņš bija samulsis un nomākts, kad vajadzēja maksāt muitu par kādu zīda lupatu, bet viņa ceļabiedre protestēja un draudēja sūdzēties; pēc tam ceļā uz Odesu pamanīju, ka viņš uz kuģa dāmu nodaļu nesa gan pīrādziņus, gan apelsīnus.

Gaiss bija mazliet mitrs, tvaikonis drusku šūpojās, un dāmas sagāja savās kajītēs. Kungs ar apaļo bārdiņu apsēdās man blakus un turpināja:

—     Jā, tiklīdz krievi sanāk kopā, tūlīt tērzē par abstraktiem jautājumiem un par sievietēm. Mēs esam tik inteliģenti, tik nopietni, ka klāstām vienīgi patiesības un risinām tikai cildenas problēmas. Krievu aktieri ne

prot draiskuļoties, vodeviļās viņi tēlo dziļdomīgi; tāpat arī mēs: ja gadās runāt par niekiem, mēs tos iztirzājām vienīgi no kaut kāda augstāka viedokļa. Tas liecina, ka mums trūkst drosmes, vaļsirdības un vienkāršības. Bet par sievietēm, man liekas, tik bieži runājam tāpēc, ka neesam apmierināti. Mēs pārāk ideāli raugāmies uz sievietēm un izvirzām prasības, kas nav samērīgas ar to, ko var dot īstenība, mēs ne tuvu negūstām to, ko vēlamies, un galu galā — neapmierinātība, sagrautas cerības, garīgas ciešanas, bet katrs jau runā par to, kas viņam uz sirds. Vai jums nav garlaicīgi turpināt šo sarunu?

—    Nē, nepavisam ne.

—     Tādā gadījumā atļaujiet minēt savu vārdu, — sarunas biedrs sacīja, mazliet pieceldamies. — Ivans Iļjičs Šamohins, savā ziņā Maskavas muižnieks… Bet jūs es labi pazīstu.

Viņš apsēdās un turpināja, laipni un atklāti lūkodamies man sejā:

—     Viduvējs filozofs, piemēram, Maksis Nordaus, šīs nemitīgās sarunas par sievietēm izskaidrotu ar erotisku ārprātu vai ar to, ka esam dzimtbūšanas aizstāvji un tā tālāk, bet es uz šo problēmu skatos citādi. Atkārtoju: mēs neesam apmierināti, jo esam ideālisti. Mēs gribam, lai būtnes, kas dzemdē mūs un mūsu bērnus, būtu cildenākas nekā mēs, lai tās būtu pašas cildenākās visā pasaulē. Jaunības gados poetizējam un dievinām tās, kurās iemīlamies; mīlestība un laime mūsu izpratnē ir sinonīmi. Pie mums Krievijā laulības bez mīlestības nicina, juteklību uzskata par smieklīgu, tā mums iedveš riebumu, un vislielākos panākumus gūst tie romāni un stāsti, kuros sievietes ir skaistas, poētiskas, cēlas, un, ja krievu cilvēks kopš sendienām jūsmo par Rafaēla madonnu vai ir norūpējies par sieviešu emancipāciju, tad apgalvoju, ka tā nav nekāda liekulība. Taču nelaime meklējama citur. Kad apprecamies vai kļūstam tuvi sievietei un aizrit pāris gadu, mēs jau jūtamies vīlušies, piekrāpti; kļūstam tuvi citām, un atkal vilšanās, atkal šausmas, un galu galā pārliecināmies, ka sievietes ir melīgas, sīkumainas, pasaulīgas, nepatiesas, neattīstītas, cietsirdīgas, — vārdu sakot, nevis augstākas,

bet nesalīdzināmi zemākas par mums, vīriešiem. Un tad mums, 'neapmierinātajiem, piekrāptajiem, atliek vienīgi kurnēt un allaž runāt par to, ka esam tik nežēlīgi pievīlušies.

Kamēr Šamohins runāja, vēroju, ka krievu valoda un krievu dzīve viņam sagādā lielu prieku. Laikam tāpēc, ka ārzemēs viņš ļoti noilgojies pēc dzimtenes. Cildinādams krievus un piedēvēdams viņiem reti sastopamu ideālismu, viņš nerunāja slikti par ārzemniekiem, un tas darīja viņu simpātisku. Varēja arī manīt, ka ap sirdi viņam ir nelādzīgi un vairāk gribas runāt par sevi pašu nekā par sievietēm un ka man nenovēršami būs jānoklausās garš, grēksūdzei līdzīgs stāsts.

Patiešām, kad pasūtījām pudeli vīna un izdzērām pa glāzei, viņš ierunājas:

—    Atceros, ka vienā no Veltmaņa darbiem kāds saka: «Tas nu gan ir stāsts!» Bet otrs viņam atbild: «Nē, tas nav stāsts, bet tikai stāsta introdukcija.» Tāpat arī tas, ko līdz šim esmu jums teicis, ir tikai introdukcija, bet man, patiesību sakot, gribas izklāstīt savu pēdējo mīlas romānu. Piedodiet, vēlreiz jautāšu: vai nebūs garlaicīgi klausīties?

Teicu, ka garlaicīgi nebūs, un viņš turpināja:

—      Darbības vieta viens no Maskavas guberņas ziemeļu apriņķiem. Man jums jāteic — daba tur ir brīnišķīga. Mūsu muiža atrodas augstā straujas upītes krastā pie tā sauktās rumbas, kur ūdens šalc dienu un nakti; jel iedomājieties lielu vecu dārzu, tīkamas puķu dobes, dravu, sakņu dārzu, lejā upi ar kuplu vītolāju, kas lielā rasā šķiet it kā blāvs, it kā sirmgans, bet viņpus upes ir pļava, aiz pļavas uz pakalna plešas baismīgs, tumšs sils. Šai silā rudmieses aug veselām rindām un dziļi biezulājā dzīvo aļņi. Es nomiršu, manu zārku aiznaglos, bet, šķiet, pat kapā man rādīsies agrīni rīti, kad saule tik spoža, ka cērt acīs, vai arī brīnišķīgi pavasara vakari, kad dārzā un aiz dārza pogo lakstīgalas, griež griezes, no sādžas plūst harmoniku skaņas, muižā spēlē klavieres, šalc upe, — vārdu sakot, tāda simfonija, ka gribas gan raudāt, gan skaļi dziedāt. Aramzemes mums nav daudz, bet mūs glābj pļavas, kuras kopā ar mežu ik gadus dod apmēram divi tūkstoši ienākuma.

Es tēvam esmu vienīgais dēls, abi esam pieticīgi, un no šīs naudas, pieskaitot vēl tēva pensiju, pilnīgi varēja iztikt. Pēc universitātes beigšanas pirmos trīs gadus nodzīvoju uz laukiem, saimniekoju un visu laiku gaidīju, ka mani kaut kur ievēlēs, bet galvenais — biju dedzīgi iemīlējies neparasti skaistā, valdzinošā jaunavā — mana kaimiņa māsā. Šis kaimiņš muižturis Kotlovičs bija izputējis lielskungs, kura muižā auga ananasi, vareni persiki, bija zibeņnovedēji, pagalma vidū strūklaka un tai pašā laikā — ne kapeikas naudas. Kotlovičs neko nedarīja, neko neprata, izskatījās tāds kā mīkstčaulis, gluži kā no vārīta rāceņa izdrāzts; zemniekus viņš ārstēja ar homeopātiskiem līdzekļiem un aizrāvās ar spiritismu. Lai gan jāpiebilst, ka Kotlovičs bija smalkjūtīgs, diezgan gudrs vīrs ar labu sirdi, taču man nepatīk šādi kungi, kas tērzē ar gariem un sādžas meitiešus ārstē ar magnētismu. Pirmkārt, intelektuāli nebrīviem ļaudīm vienmēr ir jēdzienu juceklis, sarunāties ar viņiem ārkārtīgi grūti, un parasti viņi nevienu nemīl, ar sievietēm tuvības viņiem nav, un šī noslēpumainība nepatīkami ietekmē jūtīgus cilvēkus. Arī Kotloviča izskats man nepatika. Viņš bija resns liela auguma vīrs, gaišu ādu, mazu galvu, ar mazām, spīdošām acīm, ar baltiem, tukliem pirkstiem. Viņš otram roku nevis spieda, bet mīcīja. Un allaž atvainojās. Kaut ko lūdz — atvainojas, dod — arī atvainojas. Bet, kas attiecas uz viņa māsu, tad tā bija persona no citas operas. Jāpiebilst, ka bērnībā un jaunībā nebiju pazīstams ar Kotlovičiem, jo mans tēvs strādāja par profesoru N. pilsētā, mēs ilgi dzīvojām provincē, un, kad iepazinos ar Kotlovičiem, šai jaunavai jau bija divdesmit divi gadi, viņa jau sen bija paspējusi gan institūtu pabeigt, gan pāris gadu padzīvot Maskavā pie bagātas krustmātes, kas viņu vadājusi pa augstākās sabiedrības ballēm. Kad iepazinos ar Kotloviča māsu un pirmoreiz gadījās ar viņu sarunāties, vispirms jutos pārsteigts, ka viņai reti sastopams un skaists vārds — Ariadna. Šis vārds viņai tik ļoti piederējās! Ariadna bija tumšmate, ļoti kalsena, ļoti tieva, lokana, smuidra, ārkārtīgi gracioza, ar skaistu, visai cildenu seju. Arī viņai mirdzēja acis, taču brālim tās mirdzēja salti un

salkani kā stiklenes, bet māsas skatienā dzirkstīja jaunība — daiļa, lepna. Viņa mani galīgi savaldzināja jau pirmajā pazīšanās dienā — un citādi nemaz nevarēja būt. Pirmie iespaidi bija tik neatvairāmi, ka vēl līdz šim netieku vaļā no ilūzijām, man arvien vēl gribas domāt, ka dabai, kad tā radījusi šo sievieti, bijusi kāda liela, apbrīnojama iecere. Ariadnas balss, viņas soļi, cepurīte un pat viņas kāju pēdas smilšainajā upes krastā, grunduļus makšķerējot, radīja manī prieku, kaismīgas dzīves alkas. Pēc Ariadnas skaistās sejas un daiļā auguma spriedu par viņas garīgo būtni, un ikviens Ariadnas vārds, ikviens smaids mani sajūsmināja, iedvesmoja un lika domāt, ka viņai ir cildena dvēsele. Ariadna bija laipna, valodīga, jautra, vienkārša pret citiem, dzejiski ticēja dievam, dzejiski sprieda par nāvi, un Ariadnas garīgais satvars bija tik bagāts ar nokrāsām, ka pat saviem trūkumiem viņa prata piešķirt neparastas, jaukas īpašības. Viņai, piemēram, ievajadzējies jauna zirga, taču naudas nav, — bet vai tā kāda nelaime? Var kaut ko pārdot vai ieķīlāt, bet, ja muižas pārvaldnieks dievojas, ka neko nevar ne pārdot, ne ieķīlāt, tad taču var noplēst piebūvēm skārda jumtus, aizšķūrēt tos uz fabriku vai pašā karstākajā darba laikā aizvest darba zirgus uz tirgu un pārdot tur par pusvelti. Šādas neapvaldītas iegribas reizēm noveda izmisumā visu muižu, taču Ariadna pauda tās tik daiļrunīgi, ka galu galā viņai visu piedeva un visu atļāva, gluži kā dievietei vai Cēzara sievai. Mana mīlestība bija tik jūsmīga, ka drīz to visi pamanīja: gan inans tēvs, gan kaimiņi, gan zemnieki. Un visi juta man līdzi. Reizēm, kad pacienāju strādniekus ar degvīnu, viņi zemu klanījās un teica:

— Lai dievs dod jums apprecēt Kotloviču jaunkundzi!

Arī pati Ariadna zināja, ka es viņu mīlu. Viņa bieži atjāja pie mums vai atbrauca ar vaļēju ekipāžu un dažkārt kopā ar mani un manu tēvu pavadīja veselas dienas. Ar manu večuku viņa sadraudzējās, tēvs pat iemācīja Ariadnu braukalēt ar divriteni — tā bija viņa vismīļākā izprieca. Atceros, reiz vakarā viņi taisījās braukt, es palīdzēju Ariadnai uzkāpt uz divriteņa, un tobrīd viņa bija tik daiļa, ka man likās, — viņai pieskardamies, esmu apdedzinājis sev rokas, es trīcēju sajūsmā, un, kad viņi abi, mans vecais un Ariadna, skaisti, stalti aizripoja pa šoseju, pretimbraucēja — muižas pārvaldnieka melnis metās sāņus, un man šķita, ka viņš metās sāņus tāpēc, ka arī bija pārsteigts par Ariadnas daiļumu. Mana mīlestība, mana dievināšana aizkustināja Ariadnu, padarīja viņu jūsmīgu, un viņa dedzīgi vēlējās justies tikpat savaldzināta kā es un atbildēt uz manu mīlestību ar pretmīlestību. Tas taču būtu tik dzejiski!

Bet mīlēt pa īstam, kā mīlēju es, Ariadna nespēja, jo bija salta un jau pietiekami samaitāta. Viņā jau mājoja nelabais, kas dienu un nakti Ariadnai čukstēja, ka viņa ir apburoša, dievišķīga, un viņa, nepavisam nezinādama, kāpēc īsti ir radīta un kāpēc viņai dāvāta dzīvība, spēja iztēloties, ka nākamībā viņa katrā ziņā būs bagāta, dižciltīga, viņai sapņos rādījās balles, zirgu auļošanas sacīkstes, livrejas, grezna viesistaba, savs salons un vesels spiets grāfu, kņazu, diplomātu, slavenu mākslinieku un aktieru, un tie visi viņu dievina, jūsmo par viņas skaistumu un tualetēm… Šī varaskāre un personisko panākumu alkas un šīs allaž vienā virzienā vērstās domas atsaldē cilvēkus, un Ariadna bija salta: gan pret mani, gan pret dabu, gan pret mūziku. Taču laiks ritēja, bet diplomātu arvien vēl nebija, Ariadna joprojām dzīvoja pie sava brāļa — spiritista, saimnieciskais stāvoklis kļuva arvien ļaunāks, viņa vairs nespēja nopirkt sev kleitas un cepurītes, vajadzēja vilt un mānīties, lai slēptu savu nabadzību.

Turklāt, kad viņa vēl dzīvojusi Maskavā pie krustmātes, Ariadnu bildinājis kāds kņazs Maktujevs, bagāts, bet pavisam necils vīrs. Ariadna strupi pateikusi «nē». Taču tagad Ariadnu lāgiem grauza nožēlu tārps: kāpēc viņa teikusi «nē»? Tāpat kā mūsu zemnieki šķebinādamies pūš elpu kvasa krūzē, kurā peld tarakāni, un tomēr dzer, tāpat arī viņa šķebinādamās viebās, atcerēdamās kņazu, un tomēr klāstīja man par viņu:

— Sakiet ko sacīdams, bet no dižciltības dveš kaut kas neizskaidrojams, valdzinošs…

Viņa sapņoja par kņaza titulu, par spožumu, bet tanī pašā laikā gribēja pieturēt arī mani. Lai nu sieviete sapņo cik sapņodama par diplomātiem, taču sirds nav akmens un žēl kļūst savas jaunības. Ariadna centās iemīlēties, izlikās mīlam un pat zvērēja man, ka viņa mani mīlot. Taču es esmu nervozs, smalkjūtīgs cilvēks; ja mani kāds mīl, es to jūtu jau pa gabalu bez jebkādiem apgalvojumiem, zvērestiem, bet toreiz man no viņas uzdvesa aukstums, un, kad Ariadna teica, ka viņa mani mīlot, šķita, ka dzirdu metāla lakstīgalas balsi. Ariadna pati juta, ka viņai trūkst sirsnības, viņa īgņojās, un vairākkārt redzēju viņu raudam. Un reiz, iedomājieties, viņa pēkšņi mani trauksmaini apskāva un noskūpstīja — tas notika vakarā, upes krastā, — taču redzēju pēc Ariadnas acīm, ka viņa mani nemīl, bet apskāvusi tikai aiz ziņkāres, lai sevi pārbaudītu: sak, kas tagad notiks. Mani pārņēma baismas. Satvēru viņas rokas un izmisumā sacīju:

—   Šādi apkampieni bez mīlestības man sagādā ciešanas!

—    Esat gan jūs… jocīgs! — Ariadna īgni atteica un atgāja no manis.

Droši vien aizritētu vēl pāris gadu, es viņu apprecētu un ar to viss šis stāsts beigtos, bet liktenim bija labpaticis mūsu romānu pavirzīt citādi. Pie mūsu apvāršņa parādījās kāds cits vīrietis. Pie Ariadnas brāļa atbrauca paciemoties viņa studiju biedrs Lubkovs, Mihails Ivaničs, jauks cilvēks, par kuru kučieri un sulaiņi teica: «I-i-interesants kungs!» Vidēja auguma, kalsens, pliku pauri, seja kā lādzīgam buržujam, neinteresanta, bet smalka, bala, ar sarainām, rūpīgi koptām ūsām, kakls kā ar zosādu apaudzis, pumpains, ar lielu ādamabolu. Viņš nēsāja platā, melnā lentā iekārtu pensneju, svepstēja, nespēja izteikt ne «r», ne «1», tāpēc, piemēram, vārdu «darīts» izrunājot, viņš teica «daīts». Lubkovs allaž bija jautrs, par visu smējās. Viņš bija apprecējies neparasti muļķīgi divdesmit gadu vecumā, pūrā dabūjis divus namus Maskavā netālu no Devičjes klostera, sācis tos pielabot un celt pirti, galīgi izputējis, un tagad viņa sieva un četri bērni mitinājās «Austrumu mēbelētajās istabās», cieta trūkumu, lai gan Lubkovam vajadzēja viņus uzturēt, — un viņš smējās ari par to. Lubkovs bija trīsdesmit sešus gadus vecs, viņa sievai jau četrdesmit divi gadi, — un arī tas likās jocīgi. Lubkova māte, klīrīga, uzpūtusies persona ar muižnieces pretenzijām, nicināja vedeklu un dzīvoja citur kopā ar veselu baru suņu, kaķu, un dēlam vajadzēja maksāt viņai īpaši — septiņdesmit piecus rubļus ik mēnesi; arī viņš pats bija cilvēks ar gaumi, viņam palika ieturēt brokastis «Slāvu bazārā» un pusdienot «Ermitāžā»; naudas vajadzēja ļoti daudz, taču krusttēvs izsniedza tikai divus tūkstošus gadā, ar to nepietika, un Lubkovs caurām dienām skraidelēja pa Maskavu, kā mēdz teikt, mēli izkāris, un meklēja, no kā varētu aizņemties naudu, — un arī tas likās jocīgi. Viņš teica, ka atbraucis pie Kotloviča, lai pie dabas krūts atpūstos no ģimenes dzīves. Pusdienas, vakariņas ēdot, pastaigājoties viņš mums stāstīja par savu sievu, par māti, par kreditoriem, tiesu pristaviem un zobojās par tiem; zobojās arī par sevi un apgalvoja, ka ar savu aizņemšanās talantu viņš esot ieguvis daudzus patīkamus paziņas. Viņš zobojās nepārtraukti, un zobojāmies arī mēs. Lubkova klātbūtnē arī laiku sākām pavadīt citādi. Es sliecos vairāk uz klusiem, tā sakot, idiliskiem priekiem: man patika makšķerēt, vakaros pastaigāties, sēņot, bet Lubkovs deva priekšroku izbraukumiem zaļumos, uguņošanai, medībām ar dzinējsuņiem. Viņš reizes trīs nedēļā organizēja izbraukumus zaļumos, un Ariadna ļoti nopietni, jūsmīgi uzrakstīja uz zīmītes, cik austeru, šampanieša, konfekšu man jāatved no Maskavas, protams, nevaicādama, vai nauda man ir. Un zaļumos tosti, smiekli, dzīvespriecīgi stāsti par to, cik veca esot viņa sieva, cik nobaroti mātes sunīši, cik jauki cilvēki esot kreditori .. .

Lubkovam palika daba, taču viņš raudzījās uz to kā uz kaut ko sen zināmu, turklāt būtiski daudz mazvērtīgāku nekā viņš pats un radītu vienīgi viņa priekam. Dažkārt viņš apstājās, vērodams lielisku ainavu, un teica: «Šeit būtu jauki dzert tēju!» Reiz, ieraudzījis Ariadnu, kas notālēm gāja ar saulessargu, viņš pamāja ar galvu uz Ariadnas pusi un sacīja:

— Viņa ir kalsena, un tas man patīk. Tuklas sievietes nav manā gaumē.

Nespēju savaldīt dusmas. Palūdzu Lubkovu manā klātbūtnē par sievietēm tā nerunāt. Viņš izbrīnā palūkojās uz mani un sacīja:

—    Vai tas kas ļauns, ja man patīk kalsenās un nepatīk resnās?

Man nebija viņam ko atbildēt. Vēlāk, būdams lieliskā omā un mazliet iereibis, Lubkovs teica:

—    Esmu novērojis, ka jūs patīkat Ariadnai Grigorjevnai. Brīnos, kāpēc jūs turat rokas klēpī.

Man kļuva neveikli, šādus vārdus dzirdot, un es apjucis klāstīju viņam savus uzskatus par mīlestību un sievietēm.

—    Nezinu, — Lubkovs nopūzdamies sacīja. — Manuprāt, sieviete ir sieviete, vīrietis ir vīrietis. Kaut arī Ariadna Grigorjevna ir dzejiska un cildena, kā jūs to sakāt, taču tāpēc jau viņai nav jābūt ārpus dabas likumiem. Jūs pats redzat, ka viņa ir jau tanī vecumā, kad vajadzīgs vīrs vai mīļākais. Es cienu sievietes ne mazāk kā jūs, bet domāju, ka zināmās attiecības neizslēdz dzejiskumu. Dzejiskums ir dzejiskums, un mīļākais ir mīļākais. Gluži tāpat kā lauksaimniecībā: dabas skaistums ir kaut kas viens, bet ienākums no mežiem un laukiem kaut kas cits.

Kad es kopā ar Ariadnu makšķerēju grunduļus, Lubkovs zvilnēja turpat blakus smiltīs, vieglītēm vilka mani uz zoba vai mācīja, kā jādzīvo.

—    Cienīts kungs, brīnos, kā jūs varat dzīvot bez iemīlēšanās! — viņš sacīja. — Jūs esat jauns, skaists, interesants, — vārdu sakot, vīrietis bez vainas, bet dzīvojat kā mūks. Ai, kā man apnikuši šie divdesmit astoņus gadus vecie vecīši! Esmu gandrīz desmit gadus vecāks nekā jūs, bet kurš no mums ir jauneklīgāks? Ariadna Grigorjevna, kurš?

—    Protams, jūs, — Ariadna viņam atbildēja.

Kad Lubkovam apnika mūsu klusēšana un lielā uzmanība, ar kādu lūkojāmies uz pludiņiem, viņš gāja mājās, bet Ariadna sacīja, dusmīgi uz mani lūkodamās:

—    Patiešām, jūs esat nevis vīrietis, bet, lai dievs man piedod, īsts mūlāps, vīrietim vajag aizrauties, trakot, darīt aplamības, ciest! Sieviete jums piedos pārdrošību un nekaunību, bet nekad nepiedos šādu apdomību.

Ariadna dusmojās pa īstam un turpināja:

—     Lai gūtu panākumus pie sievietēm, vīrietim vajag būt apņēmīgam un drosmīgam. Lubkovs nav tik glīts kā jūs, bet viņš ir interesantāks un vienmēr patiks sievietēm, jo Lubkovs nav tāds kā jūs, viņš ir vīrietis…

Ariadnas balsī izskanēja pat tāds kā niknums. Reiz, vakariņas ēdot, nevērsdamās pie manis, Ariadna sāka klāstīt — ja viņa būtu vīrietis, viņa nekvernētu uz laukiem, bet daudz ceļotu, ziemā dzīvotu ārzemēs, piemēram, Itālijā. Ai, Itālija! Tobrīd mans tēvs neviļus ielēja eļļu ugunī; viņš ilgi stāstīja par Itāliju, cik tur jauki, cik tur brīnišķīga daba, kādi tur muzeji! Ariadnu pēkšņi pārņēma kvēla vēlēšanās braukt uz Itāliju. Viņa pat uzsita ar dūri pa galdu, un viņas acis iedzirkstījās: jābrauc!

Pēc tam sākās sarunas, cik jauki būs Itālijā, — ai, Itālija, «ai» un «ah» — un tā katru dienu, un, kad Ariadna lūkojās man pār plecu, pēc viņas saltās un spītīgās sejas redzēju, ka savos sapņos viņa jau iekarojusi Itāliju ar visiem tās saloniem, dižciltīgajiem ārzemniekiem un tūristiem un ka viņu apvaldīt vairs nav iespējams. Es ieteicu mazliet uzgaidīt, vēl pāris gadu nebraukt, bet Ariadna nicīgi saviebās un sacīja:

—    Jūs esat apdomīgs kā veca sieva.

Turpretim Lubkovs ceļošanu atbalstīja. Viņš apgalvoja, ka tas iznākšot ļoti lēti, arī viņš labprāt braukšot uz Itāliju un tur atpūtīšoties no ģimenes dzīves. Atklāti sakot, es izturējos naivi kā ģimnāzists. Ne jau aiz greizsirdības, bet, juzdams, ka tuvojas kaut kas briesmīgs, neparasts, es centos, kad vien bija iespējams, neatstāt viņus divatā, un viņi allaž pazobojās par mani; piemēram, kad gāju iekšā, viņi izlikās, it kā nule būtu skūpstījušies, un tā tālāk.

Bet tad kādā jaukā rītā pie manis ieradās Ariadnas izblīdušais, bālādainais brālis spiritists un teica, ka vēloties parunāties ar mani bez lieciniekiem. Sim cilvēkam nemaz nebija gribas spēka; par spīti labai audzināšanai un smalkjūtībai, viņš nekādi nespēja nociesties neizlasījis cita vēstuli, ja vien tā bija viņa acu priekša uz galda. Ari tagad sarunājoties viņš atziņas, ka nejauši esot izlasījis Ariadnai rakstīto Lubkova vēstuli.

—     No tās uzzināju, ka Ariadna drīz brauc uz ārzemēm. Mīļais draugs, esmu ļoti satraukts! Dieva dēļ, paskaidrojiet man, es neko nesaprotu.

To sacīdams, viņš smagi elpoja, dvesa man tieši sejā, un no viņa mutes plūda vārītas gaļas smaka.

—     Atvainojiet, ka izpaužu jums šajā vēstulē rakstīto noslēpumu, — viņš turpināja, — bet jūs esat Ariadnas draugs, viņa jūs ciena! Varbūt jūs kaut ko zināt. Viņa grib braukt projām, bet kopa ar ko? Arī Lubkova kungs taisoties braukt viņai līdzi. Atvainojiet, bet Lubkova kunga rīcība ir pat dīvaina. Viņš ir precēts cilvēks, viņam ir bērni, bet viņš tomēr atklaj mīlestību, raksta Ariadnai, uzrunādams viņu ar tu. Atvainojiet, bet tas ir dīvaini!

Pār muguru man pārskrēja šermuļi, rokas un kājas sastinga, krūtīs iesmeldzās sāpe, it kā tur būtu iestrēdzis trīssturains akmens. Kotlovičs, gluži kā bez spēka, atslīga krēslā, rokas viņam karājās kā pātagas.

—    Ko tad es tur varu darīt? — es jautāju.

—     Iestāstīt viņai, pārliecināt… Padomājiet: kas tad Lubkovs viņai ir? Vai Lubkovs viņai piemērots? Ak dievs, cik tas šausmīgi, cik šausmīgi! — Kotlovičs turpināja, sakampdams galvu. — Ariadnai ir tik brīnišķīgi precinieki, kņazs Maktujevs un ,.. un citi. Kņazs Ariadnu dievina, un vēl nupat pagājušās nedēļas trešdienā viņas nelaiķa vectēva Ilariona gars — tikpat nešaubīgi kā divreiz divi ir četri — apgalvoja, ka Ariadna reiz būšot Maktujeva sieva. Nešaubīgi! Vectēvs Ilarions ir miris, bet viņš bija apbrīnojami gudrs cilvēks. Viņa garu mēs izsaucam katru dienu.

Pēc šās sarunas negulēju visu nakti, gribēju nošauties. No rīta uzrakstīju piecas vēstules, visas saplēsu driskās, pēc tam muižas rijā skaļi raudāju, pēc tam paņēmu no tēva naudu un aizbraucu uz Kaukāzu, ne no viena neatvadījies.

Protams, sieviete ir sieviete, un vīrietis ir vīrietis, bet vai tiešām mūsdienās tas viss ir tikpat vienkārši kā pirms ūdensplūdiem un vai patiešām man, kulturālam cilvēkam, ar sarežģītu intelektu jāizskaidro spēcīgā tiekšanās uz sievieti tikai ar to, ka augums viņai citāds nekā man? Ai, cik tas būtu šausmīgi! Man gribas domāt, ka cilvēka ģēnijs, kas cīnījies pret dabu, cīnījies arī pret fizisko iekāri kā pret ienaidnieku, un, kaut arī cilvēkam to nav izdevies uzvarēt, tomēr viņam to izdevies sasaistīt mīlestības un draudzības važās; arī man mīlestība vairs nav tikai mana organisma dzīvnieciska funkcija kā sunim vai vardei, bet īstas jūtas, un no ikviena apskāviena dveš skaidra garīga tieksme un pret sievieti vērsta cieņa. Patiešām, riebums pret dzīvniecisko instinktu ir audzināts gadsimtiem paaudžu paaudzēs, to esmu mantojis līdz ar asinīm, tā ir manas būtnes daļa, un, ja tagad es mīlestībai piedēvēju dzejiskumu, tad tas mūsdienās ir tikpat dabiski un nepieciešami kā tas, ka manas ausis nespēj kustēties un ka neesmu apaudzis ar vilnu. Man šķiet, lielākā daļa kulturālu cilvēku domā tāpat kā es, jo mūsdienās tikumisko un dzejisko pazīmju trūkumu mīlestībā jau uzskata par atavismu; mēdz teikt, ka tas esot deģenerēšanās, daudzu vājprāta veidu simptoms. Tiesa, poetizēdami mīlestību, mēs piedēvējam tiem, kurus mīlam, labas īpašības, kādu viņiem bieži vien nav, un šī piedēvēšana kļūst mums par nemitīgu kļūdu un nemitīgu ciešanu avotu. Bet, manuprāt, labāk lai ir tā, tas ir, labāk ciest nekā mierināt sevi ar to, ka sieviete ir sieviete un vīrietis ir vīrietis.

Tiflisā saņēmu no tēva vēstuli. Viņš rakstīja, ka Ariadna Grigorjevna tādā un tāda datumā aizbraukusi uz ārzemēm un gribot tur dzīvot visu ziemu. Pēc mēneša atgriezos mājās. Bija jau rudens. Katru nedēļu Ariadna sūtīja manam tēvam uz smaržīga papīra rakstītu vēstuli — ļoti interesantu, lieliska literārā valodā. Turos pie uzskata, ka ikviena sieviete var būt rakstniece. Ariadna ļoti sīki attēloja, cik grūti viņai bijis salīgt mieru ar savu krustmāti, izlūgties no viņas tūkstoš rubļu ceļa naudas un cik ilgi viņa Maskavā meklējusi kādu tālu radinieci, vecu vecenīti, lai pierunātu to ceļot kopā ar viņu. Šī detaļu pārmērība jau gauži oda pēc fanlazēšanas, un es, protams, nojautu, ka nekādas ceļabiedrenes Ariadnai nav. Pēc laiciņa arī es saņēmu no vyjas vēstuli — arī smaržīgu un literāru. Ariadna rakstīja, ka ilgojoties pēc manis, pēc manām skaistajām, gudrajām mīloša cilvēka acīm, draudzīgi pārmeta, ka es samaitājot savu jaunību, kvernēdams uz laukiem, lai gan es, tāpat kā viņa, varētu dzīvot paradīzē zem palmām un ieelpot apelsīnu koku smaržu. Paraksts bija šāds: «Jūsu pamestā Ariadna.» Pēc pāris dienām saņēmu vēl vienu līdzīgu vēstuli ar parakstu: «Jūsu aizmirstā.» Man sāka reibt galva. Es Ariadnu kaisli mīlēju, viņa man rādījās sapņos katru nakti, bet tagad vēl «pamestā», «aizmirstā» — kādēļ tas? Kālab? — un tad vēl lauku garlaicība, garie vakari, nebeidzamās domas par Lubkovu . . . Nezināšana mani mocīja, sagandēja manas dienas un naktis, es nespēju vairs to paciest. Neizturēju un braucu.

Ariadna aicināja mani uz Abāciju. Ierados tur skaidrā, siltā dienā pēc nule nolijuša lietus, kura lāses vēl karājās kokos, un apmetos tanī pašā milzīgajā, kazarmai līdzīgajā dependance, kur dzīvoja Ariadna un Lubkovs. Viņi nebija mājās. Devos uz turienes parku, paklaiņāju pa alejām, pēc tam apsēdos. Garām pagāja Austrijas ģenerālis, aizlicis rokas aiz muguras, viņam bija tādi paši sarkani lampasi kā mūsu ģenerāļiem. Ratiņos aizstūma zīdaini, un riteņi čirkstēja valgajās smiltīs. Garām aizgāja vārgs, ar dzelteno kaiti sirgstošs vecis, vairākas anglietes, ksendzs, pēc tam atkal Austrijas ģenerālis. Uz būdu slāja armijas muzikanti ar spīguļojošām taurēm, tikko atbraukuši no Fiumes; sāka spēlēt mūzika. Vai esat kādreiz bijis Abācijā? Tā ir netīra slāvu pilsētele ar vienu vienīgu ielu, kura smird un pa kuru pēc lietus nevar izbrist bez galošām. Es tik daudz un ikreiz ar tik lielu jūsmu biju lasījis par šo zemes paradīzi, ka vēlāk, kad, bikses uzrotījis, piesardzīgi gāju pāri šaurajai ielai un aiz garlaicības pirku cietus bumbierus no vecas sievas, kura, atskārtusi, ka esmu krievs, sacīja «čatri,» «dividesmit», un kad neizpratnē sev jautāju, kur tad man galu galā te jāiet un kas man te jādara, un kad vienmēr sastapu krievus, kuri bija piekrāpti tāpat kā es, mani pārņēma īgnums un kauns. Te ir kluss līcis, pa kuru braukā tvaikoņi un laivas ar krāsainām burām; no šejienes redzama Fiume un tālas, mēļu miglu klatas salas, tas viss būtu gleznaini, ja līča ainavu neaizsegtu nejēdzīgā, mietpilsoniskā arhitektūrā būvētas viesnīcas un to dependance, ar kurām mantkārīgie veikalnieki apbūvējuši visu šo zaļo krastu, un tāpēc šajā paradīzē mēs lielāko tiesu neredzējām neko citu kā vien logus, terases un laukumiņus ar baltiem galdiņiem un melnām sulaiņu frakām. Tur ir parks, kādu tagad var ieraudzīt ikvienā ārzemju kūrvietā. Un tumšā, nekustīgā, klusā palmu zaļotne un spilgti dzeltenā aleju smilts, un koši zaļie soli, un kareivju rēcošo tauru spīguļošana, un ģenerāļa sarkanie lampasi — tas viss apnīk desmit minūtēs. Bet mums nez kāpēc jādzīvo šeit desmit dienas, desmit nedēļas! Gribot negribot vazādamies pa šīm kūrvietām, arvien vairāk pārliecinājos, cik neērta un skopa dzīve ir pārtikušajiem un bagātajiem, cik vārga un vāja ir viņu iztēle, cik nedroša viņu gaume un vēlēšanās. Un cik daudzkārt laimīgāki tie vecie un jaunie tūristi, kam nav naudas, lai dzīvotu viesnīcās, un kas tāpēc dzīvo, kur pagadās, priecājas par jūras ainavām, lūkodamies no kalnu augstienes, zvilnēdami zaļā zālē, un kas staigā kājām, iet cauri mežiem, ciemiem, vēro šīs zemes parašas, klausās šīs zemes dziesmās, iemīlas šīs zemes sievietēs…

Kamēr sēdēju parkā, sāka tumst, un krēslā ieraudzīju nākam savu Ariadnu — elegantu un greznu kā princesi; aiz viņas nāca Lubkovs, viscaur tērpies jaunā, ērtā, droši vien Vīnē pirktā apģērbā.

—    Ko jūs tusmojaties? — viņš teica. — Ko jums esmu notarījis?

Ieraudzījusi mani, Ariadna priekā iekliedzās un, ja tas nenotiktu parkā, droši vien kristu man ap kaklu; viņa cieši spieda manas rokas un smējās, smējos arī es un gandrīz raudāju aiz saviļņojuma. Sākās taujāšana: kas jauns sādžā, kā jūtoties mans tēvs, vai viņas brāli es esot sastapis un tā tālāk. Ariadna uzstāja, lai es lūkojoties viņai acīs, un jautāja, vai es atceroties grunduļus, mūsu mazās ķildas, braucienus zaļumos …

—    Patiesību sakot, cik tas viss bija jauki, — Ariadna teica un nopūtās. — Taču mēs negarlaikojamies arī šeit. Mums ir daudz paziņu, mans mīļais, mans labais! Rītdien šeit iepazīstināšu jūs ar kādu krievu ģimeni. Tikai lūdzu — nopērciet sev citu platmali. — Viņa pētīgi pārlaida man acis un saviebās. — Abācija nav sādža, — viņa teica. — Te vajag būt komilfo.

Pēc tam gājām uz restorānu. Ariadna visu laiku smējās, draiskuļojās, sauca mani par mīļo, labo, gudro un it kā neticēja pati savām acīm, ka esmu viņai blakus. Tā mēs nosēdējām apmēram līdz vienpadsmitiem un šķīrāmies Joti apmierināti gan ar vakariņām, gan viens ar otru. Nākamajā dienā Ariadna stādīja mani priekšā krievu ģimenei: «Slavena profesora dēls, viņa muiža ir blakus mūsējai.» Ariadna runāja ar šo ģimeni tikai par muižām un ražām un runādama visu laiku atsaucās uz mani. Viņai gribējās izlikties par ļoti bagātu muižnieci, un tiešām — tas viņai izdevās. Ariadna izturējās lieliski — kā īsta aristokrāte, un jāpiebilst, ka pēc izcelšanās viņa tiešām bija aristokrāte.

—    Ja jūs zinātu, kāda ir mana krustmāte! — Ariadna pēkšņi teica, raudzīdamās manī un smaidīdama. — Mēs mazliet saķildojāmies, un viņa aizdrāzās uz Merānu. Kā jums tas patīk?

Vēlāk, kad abi pastaigājāmies parkā, es vaicāju:

—    Par kādu krustmāti jūs pirmīt runājāt? Kas tā par krustmāti?

—     Gribot negribot man bija jāmelo, — Ariadna smiedamas teica. — Citi šeit nedrīkst zināt, ka esmu bez ceļabiedrenes. — īsu brīdi klusējusi, Ariadna piekļāvās man un teica: — Labiņais, mīļais, sadraudzējieties ar Lubkovu! Viņš ir tik nelaimīgs! Viņa māte un sieva ir tiešām briesmīgas.

Ariadna uzrunāja Lubkovu ar «jūs» un, iedama gulēt, atvadījās no viņa, tāpat kā no manis, «līdz rītam», arī dzīvoja viņi katrs savā stāvā, — tas man ļāva cerēt, ka visas tenkas ir blēņas, nekāda romāna viņiem nav, un, sastapdams Lubkovu, jutos tīri labi. Kad reiz Lubkovs man lūdza, lai aizdodot viņam trīssimt rubļu, es viņam tos iedevu ar lielu prieku.

Katru dienu mēs tikai izklaidējāmies un izklaidējāmies. Gan klaiņājām pa parku, gan ēdām, gan dzērām. Pamazām pieradu — ja ieiešu parkā, katrā ziņā sastapšu ar dzelteno kaiti sirgstošo veci, ksendzu un Austrijas ģenerāli, kas nēsāja sev līdzi mazu kāršu kavu un, kur vien varēja, apsēdās un lika pasjansu, nervozi raustīdams plecus. Ari orķestris spēlēja vienas un tās pašas meldijas. Mājās, uz laukiem, man bija kauns no zemniekiem, ja darbdienā ar draugiem braucu zaļumos vai makšķerēju, tāpat ari šeit man bija kauns no sulaiņiem, kučieriem, pretimnākošiem strādniekiem; man arvien šķita, ka viņi skatās uz mani un domā: «Kāpēc tu neko nestrādā?» Un šo kaunu es jutu no rīta līdz vakaram, katru dienu. Dīvains, nepatīkams, vienmuļš laiks; varbūt vienīgā dažādība, ka Lubkovs aizņēmās no manis reizēm simt, reizēm piecdesmit guldeņus, naudu dabūjis, uzreiz kļuva žirgts kā morfinists pēc morfija devas un saka skaļi zoboties par savu sievu, par sevi vai par kreditoriem.

Bet sākās lietavas, laiks kļuva auksts. Mēs braucām uz Itāliju, un es telegrafēju tēvam, lai viņš, dieva dēļ, atsūta man uz Romu ar pārvedumu kādus astoņsimt rubļus. Apstājāmies Venēcijā, Buloņā, Florencē un katrā pilsētā allaž nokļuvām dārgā viesnīcā, kur no mums vēl plēsa gan par apgaismošanu, gan par apkalpošanu, gan par brokastu maizi, gan par tiesībām pusdienot ārpus kopējās zāles. Mēs ēdām drausmīgi daudz. No rīta mums pasniedza cale complet. Pulksten vienos brokastis: gaļu, zivi, omleti, sieru, augļus un vīnu. Pulksten sešos pusdienas ar astoņiem ēdieniem, gariem starpbrīžiem, kuru laikā dzērām alu un vīnu. Pēc astoņiem tēja. Pirms pusnakts Ariadna paziņoja, ka viņai griboties ēst, un pieprasīja šķiņķi un mīksti novārītas olas. Kompānijas dēļ ēdām arī mēs. Bet ēšanas starplaikos skraidījam pa muzejiem un izstādēm, par to vien domādami, vai laikā paspēsim atgriezties uz pusdienām vai brokastīm. Skumu, lūkodamies gleznās, ilgojos nokļūt viesnīcā un pagulēt, es noguru, ar skatienu meklēju krēslu un liekulīgi atkārtoju līdzi citiem: «Kāds jaukums! Cik daudz gaisa!» Mēs kā pierijušās žņaudzējčūskas pievērsām uzmanību tikai spožiem priekšmetiem, veikalu skatlogi mūs hipnotizēja, mēs jūsmojām par neīstām brošām un pirkām milzumu nevajadzīgu, negaumīgu mantiņu.

Tas pats bija ari Romā. Tur lija lietus, pūta auksts vējš. Pēc treknām brokastīm braucām apskatīt Pētera katedrāli, un, tāpēc ka bijām sātni paēduši un varbūt sliktā laika dēļ, katedrāle mūs nepavisam neietekmēja, un mēs, pārmezdami cits citam vienaldzību pret mākslu, gandrīz sastrīdējāmies.

Tēvs atsūtīja naudu. Gāju to saņemt, cik atceros — no rīta. Man līdzi nāca Lubkovs.

—    Tagadne nevar būt pilnīga un laimīga, ja ir pagātne, — viņš sacīja. — Man no pagātnes palikusi uz pleciem smaga nasta. Lai gan, ja būtu nauda, šī nasta nebūtu nekāda nelaime, bet tagad — jo pliks jo traks … Ticiet vai neticiet, bet man vairs ir tikai astoņi franki, — viņš turpināja klusākā balsī, — lai gan jāsūta sievai simt franku un mātei tikpat. Un arī šeit vajag dzīvot. Ariadna ir gluži kā bērns, negrib saprast manus apstākļus un šķiež naudu kā hercogiene. Kādēļ viņai vakar vajadzēja pirkt pulksteni? Un sakiet — kāpēc mums arvien vēl jātēlo svētuļi? Tas, ka viņa un es slēpjam no kalpotājiem un paziņām savas attiecības, katru dienu mums izmaksā desmit vai piecpadsmit frankus, jo es viesnīcās dzīvoju atsevišķā istabā. Kam tas vajadzīgs?

Sirdi man skāra tikpat kā asa akmens šķautne. Neziņa bija beigusies, tagad nu viss skaidrs, pār muguru pārskrēja drebuļi, tūlīt radās lēmums: nesastapt vairs viņus, bēgt no viņiem, bez vilcināšanās braukt mājās …

—    Sievietei tuvam kļūt ir viegli, — Lubkovs turpināja, — vajag tikai sievieti izģērbt, bet vēlāk cik tas viss ir grūti, cik tas viss ir apnicīgi!

Kad skaitīju saņemto naudu, Lubkovs teica:

—   Ja nepalienēsiet man tūkstoš franku, būšu pagalam. Jūsu nauda man ir vienīgais glābiņš.

Iedevu Lubkovam naudu, viņš tūlīt kļuva mundrs, sāka zoboties par savu tēvoci, savādnieku, kas nemācējis noslēpt sievai viņa adresi. Pārnācis viesnīcā, sakravājos un samaksāju rēķinu. Vēl tikai vajadzēja atvadīties no Ariadnas.

Pieklauvēju pie viņas durvīm.

—    Entrez!

Ariadnas istabā nekārtība, kā jau no rīta: uz galda tējas trauki, iekosta baltmaizīte, olu čaumalas; stipra,

smacīga smaržu dvaka. Gulta neuzklāta, un skaidri redzams, ka gulējuši divi. Pati Ariadna tikai nesen bija piecēlusies, nesasukājusies, ar flaneļa blūzi mugurā.

Sasveicinājos, brīdi pasēdēju, neteikdams ne vārda, kamēr viņa centās sakārtot matus, un tad jautāju, trīcēdams no galvas līdz kājām:

—    Kādēļ… kādēļ jūs mani aicinājāt šurp uz ārzemēm?

Laikam viņa noskārta, par ko es domāju; viņa saņēma manu roku un teica:

—    Gribu, lai jūs būtu šeit. Jūs esat tik tīrs!

Man kļuva kauns par savu satraukumu, savu trīcēšanu. Ja nu es pēkšņi sākšu skaļi raudāt! Izgāju, neteikdams vairs ne vārda, un pēc stundas jau sēdēju vagonā. Visu ceļu nez kāpēc domāju, ka Ariadna ir stāvoklī, viņa bija man pretīga, un visas sievietes, ko redzēju vagonos un stacijās, nez kāpēc likās uz grūtām kājām un arī bija pretīgas un nožēlojamas. Biju gluži kā tas alkatīgais, rijīgais mantrausis, kas pēkšņi uzzinājis, ka visi viņa červonci ir viltoti. Šķīstie, graciozie tēli, kurus tik ilgi loloja mana mīlas gumdītā fantāzija, manas ieceres, cerības, manas atmiņas, mani uzskati par mīlestību un sievieti — tas viss tagad ņirdza par mani un rādīja man mēli. «Vai tiešām Ariadnai,» es sev jautāju ar šausmām, «šai jaunajai, izcili skaistajai, inteliģentajai meitenei, senatora meitai, ir intīms sakars ar tik viduvēju, neinteresantu, banālu cilvēku? Bet kāpēc gan lai viņa nemīlētu Lubkovu?» es pats sev atbildēju. «Vai viņš sliktāks nekā es? Lai jau viņa mīl, kuru vien grib, bet kāpēc viņa man melo? Lai gan kādēļ viņai jābūt vaļsirdīgai pret mani?» Un tā tālāk tādā pašā garā, kamēr gluži apdullu. Vagons bija auksts. Braucu pirmajā klasē, bet tur uz dīvāna sēž trīs pasažieri, dubultlogu nav, ārdurvis veramas tieši uz kupeju, un es jutos kā bluķī iespīlēts, sažņaugts, pamests, nožēlojams, kājas briesmīgi sala, un tai pašā laikā atkal un atkal bija jādomā, cik valdzinoša Ariadna bija šodien savā blūzītē un ar vaļējiem matiem, un pēkšņi mani pārņēma tik liela greizsirdība, ka, sirdij iesmeldzoties, pielēcu kājās, bet kaimiņi skatījās uz mani ar izbrīnu un pat ar bailēm.

Mājās jau bija kupenas un divdesmit grādu sals. Man patīk ziema, patīk, jo mājās šajā gada laikā, pat spelgoņas salā, es jūtos sevišķi labi. Ir patīkami uzvilkt puskažociņu, velteņus un skaidrā, aukstā ziemas dienā kaut ko darīt dārzā, pagalmā vai arī lasīt savā karsti sakurinātajā istabā, sēdēt tēva kabinetā pie kamīna, mazgāties savā lauku pirtī… Bet, ja mājās nav mātes, māsas vai bērnu, tad ziemas vakaros ir baismīgi, tie liekas neparasti gari un klusi. Un, jo siltāk un mājīgāk, jo vairāk tas jūtams. Tanī ziemā, kad atgriezos no ārzemēm, vakari bija gari jo gari, es Joti skumu un aiz skumjām nespēju pat lasīt; dienā vēl nekas — gan dārzu tīrīju no sniega, gan vistas un teļus pabaroju, bet vakaros — jābeidzas vai nost.

Senāk man ciemiņi nepatika, bet toziem priecājos par tiem, jo zināju, ka sarunas vienmēr novirzīsies uz Ariadnu. Bieži atbrauca spiritists Kotlovičs, lai parunātos par māsu, un dažreiz atveda līdzi savu draugu kņazu Maktujevu, kurš bija iemīlējies Ariadnā tikpat kvēli kā es. Sēdēt Ariadnas istabā, citu pēc cita skart viņas klavieru taustiņus, skatīties viņas notīs — kņazam tā bija nepieciešamība, un viņš bez tās nespēja dzīvot, bet vectēva Ilariona gars joprojām pareģoja, ka agri vai vēlu Ariadna kļūšot par kņaza sievu. Pie mums kņazs parasti sēdēja ilgi jo ilgi, no brokastīm līdz pusnaktij, un visu laiku klusēja; klusēdams izdzēra pāris pudeļu alus un tikai retumis, lai parādītu, ka arī viņš piedalās sarunā, smējās aprautiem, sērīgiem, padumjiem smiekliem. Pirms mājās braukšanas viņš katrreiz paveda mani sāņus un klusītēm vaicāja:

— Kad pēdējo reizi redzējāt Ariadnu Grigorjevnu? Vai viņa vesela? Manuprāt, viņa tur negarlaikojas?

Pienāca pavasaris. Vajadzēja iet medībās, pēc tam sēt vasarājus un āboliņu. Bija skumji, bet nu jau pavasarīgi skumji: gribējās samierināties ar zaudējumu. Strādājot uz lauka un klausoties cīruļus, es sev vaicāju: vai reizi par visām reizēm neizbeigt šo personiskās laimes problēmu, vai bez jebkādām ilūzijām neapprecēt vienkāršu zemnieku meiteni? Bet tad pēkšņi pašā karstākajā darba laikā saņēmu vēstuli ar Itālijas pastmarku. Gan āboliņš, gan bišu drava, gan teļi, gan zem

nieku meitene — viss izkūpēja kā dūmi. Šoreiz Ariadna rakstīja, ka viņa esot dzi]i, bezgalīgi nelaimīga. Viņa man pārmeta, ka neesmu sniedzis viņai palīdzīgu roku, bet palūkojies uz viņu no savas tikumības augstumiem un pametis viņu briesmu brīdī. Tas viss bija izklāstīts lieliem, nervoziem burtiem, ar labojumiem un tintes traipiem, un bija redzams, ka viņa steigšus rakstījusi un cietusi. Beigās Ariadna mani lūgtin lūdza braukt uz Itāliju un viņu glābt.

Atkal pametu visu un ļāvos straumei. Ariadna dzīvoja Romā. Ierados pie viņas vēlu vakarā, un Ariadna, mani ieraudzījusi, sāka skai raudāt un krita man ap kaklu. Pa ziemu viņa nepavisam nebija pārvērtusies un izskatījās arvien vēl tikpat jauna un jauka. Kopā paēdām vakariņas, pēc tam līdz rītausmai vizinājāmies pa Romu, un viņa visu laiku man stāstīja par savu dzīvīti. Pajautāju, kur ir Lubkovs.

—    Nelieciet man domāt par to rāpuli! — viņa iekliedzās. — Viņš man ir pretīgs un riebīgs!

—    Bet jūs taču, šķiet, viņu mīlējāt, — es teicu.

—     Nekad! Sākumā viņš man likās savdabīgs un modināja pret sevi žēlumu — tas arī ir viss. Viņš ir bezkauņa, paņem sievieti ar joni, un tas šķiet kārdinoši. Bet nerunāsim par viņu. Tā ir mana mūža nožēlojamā lappuse. Viņš aizbrauca uz Krieviju pēc naudas — lai brauc vesels! Teicu, lai viņš vairs neuzdrošinās braukt atpakaļ.

Ariadna vairs nedzīvoja viesnīcā, bet divistabu dzīvoklī, kuru iekārtojusi pēc savas gaumes — nemājīgi un grezni. Pēc Lubkova aizbraukšanas viņa aizņēmusies no paziņām apmēram, piecus tūkstošus franku, un es atbraukdams viņu patiešām izglābu. Biju cerējis aizvest Ariadnu uz laukiem, bet man tas neizdevās. Viņa skuma pēc dzimtenes, taču atmiņas par pārciesto nabadzību, par trūkumu, par brāļa mājas sarūsējušo jumtu radīja Ariadnā riebumu, drebuļus, un, kad aicināju viņu braukt mājās, viņa krampjaini sažņaudza man rokas un sacīja:

—    Nē, nē! Tur es nomiršu aiz skumjām.

Pēc tam mana mīlestība iegāja pēdējā fāzē, gluži kā mēness savā pēdējā ceturksnī.

—    Esat labiņš tāpat kā senāk, mīliet mani mazliet, —

Ariadna sacīja, pieliekdamās pie manis. — Jūs esat drūms un ļoti prātīgs, baidāties ļauties jūtu uzplūdiem un visu laiku domājat par sekām, bet tas ir garlaicīgi. Taču lūdzu jūs, ļoti lūdzu, esat laipns!… Mans sirdsšķīstais, mans svētais, mans mīļais, es jūs ļoti, ļoti mīlu!

Kļuvu par Ariadnas mīļāko. Vismaz kādu mēnesi biju kā prātā jucis, dzīvoju nerimtīgā jūsmošanā. Turēt savos apkampienos jaunu, brīnišķīgu augumu, priecāties par to, ikreiz, no miega mostoties, just viņas siltumu un atskārst, ka viņa ir blakus, viņa, mana Ariadna, — ai, pie tā pierast nav viegli! Bet es tomēr pieradu un pamazām ar skaidru prātu sāku vērtēt savu jauno stāvokli. Vispirms sapratu, ka Ariadna, tāpat kā senāk, mani nemīl. Taču viņa gribēja dziļi mīlēt, viņa baidījās vientulības, bet galvenais — es biju jauns, veselīgs, spēcīgs, bet viņa bija jūtelīga, kā vispār visi saltie cilvēki, — un mēs abi izlikāmies, ka dzīvojam kopā savstarpējas kaislas mīlestības dēļ. Vēlāk sapratu arī šo to citu.

Mēs dzīvojām Romā, Neapolē, Florencē; reiz aizbraucām uz Parīzi, bet tur mums šķita, ka laiks ir auksts, un atgriezāmies Itālijā. Visur iepazīstoties teicām, ka esam vīrs un sieva, bagāti muižnieki, visi ar mums labprāt iepazinās, un Ariadnai bija lieli panākumi. Tā ka viņa privātstundās mācījās gleznot, visi viņu dēvēja par mākslinieci, un iedomājieties — Ariadnai tas ļoti piederējās, lai gan talanta viņai nebija itin nemaz. Katru dienu viņa gulēja līdz pulksten diviem vai trijiem; kafiju dzēra un brokastoja gultā. Pusdienās viņa strēba viru, ēda languslu, zivis, gaļu, sparģeļus, medījumus, pēc tam, kad apgūlās, es viņai gultā pasniedzu, piemēram, rostbifu, un viņa to apēda sērīga, norūpējusies, bet, naktī pamodusies, ēda ābolus un apelsīnus.

Šīs sievietes galvenā, tā sakot, pamatīpašība bija apbrīnojama viltība. Viņa mānījās pastāvīgi, ik brīdi, kā redzams, bez jebkādas vajadzības, bet it kā instinkta skubināta, paklausīdama tādām pašām tieksmēm, kuru dēļ zvirbuļi čiepst vai tarakāni kustina ūsas. Viņa mānījās ar mani, ar sulaiņiem, ar portjē, ar pārdevējiem veikalos, ar paziņām; bez šķobīšanās un vaikstīšanās nenotika neviena saruna, neviena sastapšanās. Tiklīdz viesnīcā mūsu istabā ienāca kāds vīrietis — vienalga kas — oficiants vai negociants, — viņa sāka lūkoties citādi, viņas izturēšanās, balss un pat auguma apveids pārvērtās. Ja jūs būtu tolaik viņu kaut reizi redzējis, jūs sacītu, ka smalkāku un bagātāku cilvēku nekā mēs nav visā Itālijā. Nevienu mākslinieku un mūziķi Ariadna nepalaida garām nesamelojusi viņam daždažādas blēņas par viņa izcilo talantu.

—     Jums ir izcils talants! — viņa sacīja saldā, dziedošā balsī. — Jūsu klātbūtnē kļūst pat baismīgi. Manuprāt, jūs redzat cilvēkus caur un cauri.

Un tas viss tādēļ, lai patiktu, gūtu panākumus, lai būtu pievilcīga! Katru rītu viņa modās ar vienu vienīgu domu: «Patikt!» Tas bija viņas dzīves mērķis un jēga. Ja es viņai būtu pasacījis, ka tādā un tādā ielā tādā un tādā mājā dzīvo cilvēks, kuram viņa nepatīk, Ariadna ļoti ciestu. Katru dienu viņa gribēja citus apburt, valdzināt, padarīt neprātīgus. Tas, ka es biju viņas varā un viņas burvestību dēļ pārvērtos par galīgu nerru, Ariadnai sagādāja tādu pašu baudu, kādu uzvarētāji sendienās guvuši turnīros. Ar manis pazemošanu viņai vēl nepietika, viņa naktīs gultā, vaļīgi zvilnēdama, gluži kā tīģeru mātīte, kaila — Ariadnai vienmēr bija karsti — lasīja Lubkova atsūtītās vēstules; viņš gauži lūdza Ariadnu atgriezties Krievijā, viņš zvērēja, ka pretējā gadījumā kādu apzagšot vai noslepkavošot, lai tikai dabūtu naudu un atbrauktu pie viņas. Ariadna nīda Lubkovu, taču viņa verdziskās, kaislās vēstules Ariadnu satrauca. Savu miesas burvestību viņa vērtēja neparasti augsti; viņai šķita, ja kādā lielā sanāksmē ļaudis redzētu, cik viņai daiļš augums un kāda viņai ādas krāsa, — viņa uzvarētu visu Itāliju, visu pasauli. Šī runāšana par savu miesu, par ādas krāsu mani aizvainoja, un, to pamanījusi, viņa, būdama dusmīga, lai mani saīdzinātu, runāja visādas salkanības un mani kaitināja; nonācām pat tiktāl, ka reiz vasarnīcā pie kādas dāmas viņa sadusmojās un man sacīja:

—     Ja nerimsieties un arvien vēl uzplīsieties ar savām apnicīgajām pamācībām, tūliņ pat izģērbšos un kaila iegulšos šajos ziedos!

Bieži vien, skatīdamies, kā viņa ēd vai guļ vai cenšas piešķirt savam skatienam naivitāti, es domāju: kālab dievs viņai devis šo neparasto daiļumu, grāciju, prātu? Vai tiešām tikai tādēļ, lai vāļātos gultā, ēstu un melotu, melotu bez gala? Bet vai viņa patiesi bija gudra? Viņa baidījās no trim svecēm, no skaitļa trīspadsmit, viņu pārņēma šausmas no ļaunas acs, no sliktiem sapņiem, par brīvu mīlestību un vispār par brīvību viņa spriedelēja kā veca svētule, apgalvoja, ka Boļeslavs Markevičs rakstot labāk nekā Turgeņevs. Taču viņa bija velnišķīgi viltīga, asprātīga un sabiedrībā prata izlikties par ļoti izglītotu un progresīvu.

Pat labā omā viņai bija tīrais nieks apvainot kādu kalpotāju, nogalināt kukainīti; viņai patika vēršu cīņas, patika lasīt par slepkavībām, un viņa dusmojās, ja apsūdzētos attaisnoja.

Dzīvojot tā, kā dzīvojām mēs ar Ariadnu, mums vajadzēja daudz naudas. Nelaimīgais tēvs sūtīja man visu savu pensiju, visus savus nelielos ienākumus, aizņēmās manis dēļ visur, kur vien varēja, un, kad reiz viņš man atbildēja «non habeo», aizsūtīju viņam izmisuma pilnu telegrammu, kurā ļoti lūdzu ieķīlāt muižu. Pēc laiciņa lūdzu viņu izkaulēt naudu pret otro hipotēku. Gan vienu, gan otru lūgumu viņš izpildīja bez kurnēšanas un atsūtīja man visu naudu līdz pēdējai kapeikai. Taču Ariadna nīda dzīves īstenību, viņa par visu to nelikās ne zinis un, kad es, izšķiezdams tūkstošiem franku viņas neprātīgo iegribu apmierināšanai, čīkstēju kā vecs koks, viņa vieglu sirdi dungoja «Addio, bella Napoli». Pamazām atsalu pret viņu un sāku kaunēties no mūsu sakara. Man nepatīk grūtniecība, dzemdības, bet tolaik es jau dažreiz ilgojos pēc bērna, kas būtu vismaz formāls šādas mūsu dzīves attaisnojums. Lai galīgi pats sev neapriebtos, sāku staigāt pa muzejiem un gleznu galerijām, lasīt grāmatas, maz ēdu un atmetu dzeršanu. Tā es dzenāju sevi kā kordā no rīta līdz vakaram, un ap sirdi man kļuva it kā vieglāk.

Arī es apniku Ariadnai. Jāpiebilst, ka cilvēki, kuri par viņu jūsmoja, visi bija viduvēji ļautiņi, diplomātu un sava salona Ariadnai arvien vēl nebija, naudas nepietika, tas Ariadnu aizvainoja un lika viņai nevaldāmi raudāt, un beidzot Ariadna man paziņoja, ka viņa neiebilstu, ja mēs dotos atpakaļ uz Krieviju. Un tagad mēs braucam. Pēdējos mēnešos pirms aizbraukšanas viņa čakli sarakstījās ar savu brāli, viņai, kā redzams, bija slepeni nodomi, bet kādi — dievs vien to zina. Man jau apnicis pētīt viņas viltīgās izdarības. Taču mēs pašlaik braucam nevis uz laukiem, bet uz Jaltu, vēlāk brauksim no Jaltas uz Kaukāzu. Tagad Ariadna varot dzīvot tikai kūrvietās, bet, ja jūs zinātu, cik ļoti nīstu visas šīs kūrvietas, man tur trūkst elpas un uzmācas kauns. Man tagad vajadzētu tikt uz laukiem! Man tagad vajadzētu strādāt, pelnīt maizi vaiga sviedros, izpirkt savas kļūdas. Tagad jūtu sevī spēku pārpilnību un man šķiet — ka, sasprindzinājis šos spēkus, es izpirktu muižu piecos gados. Bet atkal, kā redzat, sarežģījums. Seit nav ārzemes, bet māmuļa Krievija, jādomā par likumīgu laulību. Protams, aizraušanās jau beigusies, no senākās mīlestības vairs nav ne vēsts, bet, lai nu būtu kā būdams, man ir pienākums viņu apprecēt.

Sava stāsta satrauktais Šamohins un es nokāpām lejā un joprojām runājām par sievietēm. Bija jau vēls. Izrādījās, ka abi esam ievietoti vienā kajītē.

— Pagaidām vēl tikai uz laukiem sievietes nepaliek iepakaļ vīriešiem, — Šamohins teica, — tur viņas domā, jūt tāpat kā vīrieši un tikpat centīgi kā vīrieši cīnās ar dabu kultūras labā. Turpretim pilsētu, buržuāzijas, inteliģentās sievietes jau sen palikušas iepakaļ un atgriežas savā pirmatnējā stāvoklī, viņas jau pa pusei ir cilvēki — zvēri, un viņu dēļ ļoti daudz kas no tā, ko iekarojis cilvēku ģēnijs, jau zudis; sievietes pamazām izvirst, viņu vietā sarodas pirmatnējās mātītes. Sī inteliģento sieviešu atpalicība draud sagādāt kultūrai lielas briesmas; savā regresīvajā kustībā viņas cenšas aizraut sev līdzi vīriešus un aizkavē viņu virzīšanos uz priekšu. Tas ir neapšaubāmi.

Es ievaicājos: kādēļ vispārināt, kādēļ pēc vienas Ariadnas spriest par visam sievietēm? Jau tas vien, ka sievietes tiecas uz izglītību un dzimumu vienlīdzību, ko es saprotu kā tiekšanos pēc taisnīguma, jau tas vien izslēdz jebkādu pieņēmumu par regresīvu kustību. Taču Šamohins klausījās manī pa ausu galam un neuzticīgi smīnēja. Viņš jau bija dedzīgs, pārliecināts sieviešu ienaidnieks, un citādai pārliecībai viņu pievērst nebija iespējams.

—     Eh, rimstieties! — viņš mani pārtrauca. — Ja sieviete saskata manī nevis cilvēku, nevis sev līdzīgu būtni, bet tēviņu un visu savu mūžu rūpējas vienīgi par to, lai mani valdzinātu, tas ir, lai iegūtu mani, vai tad tur var būt runa par vienlīdzību? Ai, neticiet sievietēm, viņas ir ļoti, ļoti viltīgas! Mēs, vīrieši, pūlamies padarīt viņas brīvas, bet viņas nemaz negrib šo brīvību un tikai izliekas, it kā to gribētu. Viņas ir briesmīgi viltīgas, drausmīgi viltīgas!

Man šis strīds jau kļuva garlaicīgs un nāca miegs. Pagriezos ar seju pret sienu.

—     Jā, — es dzirdēju aizmigdams. — Jā. Vainīga tikai mūsu audzināšana, cienīts kungs. Pilsētās visu sievietes audzināšanu un izglītību, ja dziļāk palūkojamies, sašaurina tiktāl, lai sievieti padarītu par cilvēku — zvēru, tas ir, lai viņa patiktu tēviņam un lai viņa prastu pievārēt šo tēviņu. Jā, — Šamohins nopūtās. — Jāpanāk, lai meitenes audzinātu un izglītotu kopā ar zēniem, lai vieni un otri vienmēr būtu kopā. Sievietes jāaudzina tā, lai viņas spētu, līdzīgi vīriešiem, apzināties, ka viņas var būt arī netaisnas, jo citādi sievietēm, pēc viņu domām, vienmēr ir taisnība. Iedvesiet meitenēm no bērna autiņiem, ka vīrieši vispirms ir nevis kavalieri, nevis līgavaiņi, bet viņu tuvākie cilvēki un vienlīdzīgi sievietēm itin visur. Pieradiniet sievietes loģiski domāt, vispārināt un neiegalvojiet viņām, ka sieviešu smadzeņu svars mazāks nekā vīriešu smadzeņu svars un tāpēc viņas var būt vienaldzīgas pret zinātni, mākslu, vispār pret kultūras pasākumiem. Zēnam, amatnieka māceklim, kurpniekam vai krāsotājam arī ir mazākas smadzenes nekā pieaugušam vīrietim, bet viņi tomēr piedalās kopējā cīņā par eksistenci, strādā, cieš. Jāatmet arī paradums — atsaukties uz fizioloģiju, uz grūtniecību un dzemdībām, jo, pirmkārt, sievietes nedzemdē katru mēnesi, otrkārt, ne jau visas sievietes dzemdē, un, treškārt, normālas lauku sievietes strādā tīrumā pat pēdējā dienā pirms dzemdībām — un nekas slikts viņām nenotiek. Bez tam ikdienišķajā dzīvē jābūt pilnīgai vienlīdzībai. Ja vīrietis pasniedz dāmai krēslu vai paceļ nokritušu kabatas lakatiņu, lai sieviete atmaksā vīrietim ar to pašu. Man nebūs iebildumu, ja labas ģimenes meitene palīdz man uzvilkt mēteli vai pasniegs man glāzi ūdens …

Vairāk neko nedzirdēju, jo aizmigu. Nākamajā dienā no rīta, kad tuvojāmies Sevastopolei, bija nepatīkams, mitrs laiks. Krietni šūpoja. Abi ar Šamohinu sēdējām kabīnē, viņš kaut ko domāja un klusēja. Vīrieši ar uzslietām mēteļu apkaklēm, dāmas ar bālām, miegainām sejām, tiklīdz zvanīja uz tēju, tūlīt kāpa lejup. Viena dāma, jauna un ļoti skaista, tā pati, kas Voločiskā dusmojās uz muitas ierēdņiem, apstājās iepretim Šamohinam un sacīja viņam kaprīza, izlutināta bērna balsī:

—    2an, tavam putniņam kļuva slikta dūša!

Vēlāk, dzīvodams Jaltā, redzēju, ka šī skaistā dāma joņoja ar aidinieku un viņai tik tikko spēja turēties līdzi divi virsnieki, bet reiz no rīta viņa ar friģiešu cepurīti galvā, apsējusies priekšautiņu, gleznoja studiju, sēdēdama krastmalā, un liels bars stāvēja gabaliņu nostāk un ar labpatiku skatījās. Arī es iepazinos ar šo gleznotāju. Viņa cieši jo cieši paspieda manu roku un, jūsmīgi lūkodamās manī, saldā dziedošā balsī pateicās man par prieku, ko es viņai sagādājot ar saviem sacerējumiem.

—    Neticiet, — Šamohins man pačukstēja, — viņa nevienu jūsu darbu nav lasījusi.

Reiz pievakarē, pastaigādamies pa krastmalu, sastapu Šamohinu; viņš nesa lielus saiņus ar uzkodām un augļiem.

—     Kņazs Maktujevs ir šeit! — viņš priecīgi stāstīja. — Vakar atbrauca kopā ar Ariadnas brāli spiritistu. Tagad saprotu, par ko viņa toreiz sarakstījās ar brāli! Ak dievs, — Šamohins turpināja, skatīdamies uz debesīm un spiezdams saiņus pie krūtīm, — ja viņai kaut kas sanāks ar kņazu, tad taču es būšu brīvs, tad varēšu braukt uz laukiem, pie tēva!

Šamohins steidzās tālāk.

—     Es sāku ticēt gariem! — viņš man uzsauca, paskatīdamies atpakaļ. — Vectēva Ilariona gars, šķiet, būs pareģojis pareizi! Ai, kaut nu tā būtu!

Nākamajā dienā pēc šās sastapšanās aizbraucu no Jaltas, un, kā beidzās Šamohina romāns, — to es nezinu.

MĀJA AR MEZONĪNU

Mākslinieka stāsts

I

Tas bija pirms gadiem sešiem septiņiem, kad dzīvoju kādā T. guberņas apriņķī — muižnieka Belokurova muižā. Belokurovs bija jauns cilvēks, cēlās ļoti agri, staigāja, vamzī ģērbies, vakaros dzēra alu un vienmēr man sūdzējās, ka nekur un nevienā cilvēkā nerodot atsaucības. Viņš dzīvoja darza mājā, bet es — vecajā kungu mājā, lielā zālē ar kolonām, kur tik vien mēbeļu kā platais dīvāns, uz kura gulēju, un galds, uz kura liku pasjansu. Te vienmēr, pat rāmā laikā, kaut kas dunēja vecajās podiņu krāsnīs, bet negaisa laikā visa māja drebēja un likās plaisājam gabalos, un bija drusku baigi, sevišķi naktī, kad visus desmit lielos logus pēkšņi apgaismoja zibens.

Ar likteņa lēmumu pakļauts pastāvīgai bezdarbībai, es nedarīju it neka. Stundām ilgi skatījos pa saviem logiem uz debesīm, putniem, alejām, lasīju visu, ko man atveda no pasta, gulēju. Dažreiz aizgāju no mājām un kaut kur klejoju līdz vēlam vakaram.

Reiz, nākot atpakaļ, neviļus iemaldījos svešā muižā. Saule jau grima, un par ziedošajiem rudziem slīga vakara ēnas. Divas vecu, tuvu stādītu, ļoti augstu egļu rindas stāvēja kā divas ciešas sienas, izveidodamas tumšu, skaistu gatvi. Bez pūlēm pārkāpu pāri aizžogojumam un gāju pa šo gatvi, slīdēdams pa egļu skujām, kas te sprīža biezumā pārklāja zemi. Te bija klusums, tumsa, un tikai augstu galotnēs vietām trīsēja spilgta, zeltaina gaisma un varavīksnes krāsās laistījās zirnekļa tīklos. Stipri, gandrīz smacīgi smaržoja skujas. Pēc tam iegriezos garā liepu gatvē. Arī te vēdīja pamestība un vecums; pērngadējās lapas skumīgi čaukstēja zem kājām, un krēslā starp kokiem slēpās ēnas. Pa labi, vecā augļu dārzā, vārgā balsī, it kā negribēdama dziedāja vālodze, laikam arī vecīte. Bet tad liepas beidzās; es pagāju garām baltai mājai ar terasi un mezonīnu, un negaidot manu acu priekšā atklājās skats uz muižas sētu un plašu dīķi ar peldētavu, ar zaļu vītolu skupsnu, ar ciemu viņā krastā, ar augstu, šauru baznīcas torni, kurā, rietošo sauli atspulgodams, mirdzēja krusts. Uz mirkli mani apdvesa burvība, kurā slēpās, šķiet, kaut kas tuvs, labi pazīstams, it kā es jau kādreiz bērnībā būtu redzējis šo ainavu.

Pie baltiem mūra vārtiem, pa kuriem varēja iet no sētas uz lauku, pie senatnīgiem, stipriem vārtiem ar lauvām stāvēja divas jaunavas. Viena no tām, vecākā, tieva, bāla, ļoti skaista, veselu ērkuli kastaņkrāsas malu virs galvas, mazu, spītīgu muti, skatījās stingri un gandrīz nepievērsa man uzmanību; otra, vēl pavisam jauniņa, — viņai bija septiņpadsmit astoņpadsmit gadu, ne vairāk, — ari tieva un bāla, lielu muti un lielām acīm, izbrīnā paskatījās manī, kad gāju garām, kaut ko pasacīja angliski un apmulsa, Un man likās, ka abas šīs mīlīgās sejas man sen jau pazīstamas. Un es atgriezos mājās ar tādu sajutu, it kā būtu redzējis jauku sapni.

Drīz pēc tam kādā dienvidū, kad abi ar Belokurovu pastaigājāmies ap māju, negaidot, pa zāli švīkstēdami, sētā iebrauca atsperu rati, kuros sēdēja viena no šīm jaunavām. Tā bija vecākā. Viņa bija atbraukusi ar ziedojumu lapu par labu ugunsgrēkā cietušajiem. Uz mums neskatīdamās, viņa ļoti nopietni un pamatīgi mums izklāstīja, cik māju nodedzis Sijanovas ciemā, cik vīriešu, sieviešu un bērnu palicis bez pajumtes un ko vispirms domājot iesākt ugunsgrēkā cietušo palīdzības komiteja, kuras locekle viņa tagad esot. Pasniegusi mums lapu, lai tajā parakstāmies, viņa atkal paņēma to un tūlīt sāka atvadīties.

— Jūs, Pjotr Petrovič, esat mūs pavisam aizmirsis, — viņa sacīja Belokurovam, sniegdama tam roku. — Atbrauciet! Un, ja monsieur N (viņa nosauca manu uzvārdu) vēlētos redzēt, kā dzīvo viņa talanta cienītāji, un ierastos pie mums, māte un es būsim ļoti priecīgas.

Es palocījos.

Kad viņa bija aizbraukusi, Pjotrs Petrovičs sāka stāstīt. Šī jaunava, viņš teica, esot no labas ģimenes, viņas vārds — Lidija Volčaņinova, un muižu, kurā tā dzīvojot ar māti un māsu, tāpat arī ciemu dīķa otrā krastā saucot par Šelkovku. Viņas tēvs kādreiz Maskavā ieņēmis ievērojamu vietu un miris, kad bijis jau sasniedzis slepenpadomnieka pakāpi. Volčaņinovas, kaut arī krietni pārtikušas, nepārtraukti, vasaru un ziemu, dzīvojot uz laukiem, un Lidija esot Šelkovkā zemstes skolas skolotāja un saņemot divdesmit piecus rubļus mēnesī. Viņa savām vajadzībām izdodot tikai šo naudu un esot lepna, ka dzīvojot no sava darba.

—     Interesanta ģimene, — Belokurovs sacīja. — Varbūt kādreiz aiziesim pie viņām. Viņas par jums ļoti priecāsies.

Reiz kādā svētku dienas pēcpusdienā mēs atminējāmies Volčaņinovas un devāmies uz Šelkovku. Viņas, māte un abas meitas, bija mājās. Māte, Jekaterina Pavlovna, kādreiz, redzams, bijusi skaista, tagad turpretim izblīdusi vairāk, nekā viņas vecumā parasts, ar aizdusu sirgstoša, skumīga, izklaidīga, centās mani ieinteresēt ar sarunu par glezniecību. Dabūjusi no meitas zināt, ka varbūt ieradīšos Šelkovkā, viņa bija steidzīgi atcerējusies divas trīs manas ainavas, kuras redzējusi izstādēs Maskavā, un tagad jautāja, ko esmu gribējis tajās izteikt. Lidija jeb Lida, kā viņu mājās sauca, vairāk sarunājās ar Belokurovu nekā ar mani. Nopietni, nesmaidīdama viņa jautāja Belokurovam, kāpēc viņš nestrādājot zemstē un kāpēc līdz šim ne reizi neesot bijis nevienā zemstes sēdē.

—    Nav labi, Pjotr Petrovič, — viņa pārmezdama iesaucās. — Nav labi! Kauns!

—    Pareizi, Lida, pareizi, — māte pievienojās. — Nav labi!

—     Viss mūsu apriņķis atrodas Balagina rokas, — turpināja Lida, pievērsdamās man. — Pats viņš valdes priekšsēdētājs un visus amatus apriņķī piešķīris saviem krustdēliem un znotiem un dara, ko grib. Vajag cīnīlies. Jaunatnei jāizveido stipra partija, bet jūs redzat, kāda ir mūsu jaunatne. Kauns, Pjotr Petrovič!

Jaunākā māsa Zeņa, kamēr tika runāts par zemsti, klusēja. Nopietnās sarunās viņa nepiedalījās, ģimenē viņu vēl neuzskatīja par pieaugušu un sauca kā mazu meiteni par Misjus, tāpēc ka bērnībā viņa tā bija saukusi miss, savu audzinātāju. Visu laiku viņa vērās manī ar ziņkāri un, kad aplūkoju albumā fotogrāfijas, skaidroja man: «Tas ir tēvocis… Tas — krusttēvs,» — un vilka ar pirkstiņu pa ģīmetnēm, un tai brīdī kā bērns skāra mani ar savu plecu, un es tuvumā redzēju viņas vārgās, neattīstītās krūtis, kalsnos plecus, bizi un vājo, cieši sajozto augumu.

Mēs spēlējām kroketu un tenisu, pastaigājāmies pa dārzu, dzērām tēju, vēlāk ilgi ēdām vakariņas. Pēc lielās, tukšās zāles ar kolonām es jutos labi šai nelielajā, mājīgajā namā, kur nebija pie sienām oleogrāfiju un kalpotājus uzrunāja ar jūs, un viss man likās jauns un tīrs, tāpēc ka še bija Lida un Misjus, un viss šķita krietnuma apdvests. Pie vakariņu galda Lida atkal runāja ar Belokurovu par zemsti, Balaginu, par skolu bibliotēkām. Tā bija mundra, sirsnīga, pārliecības pilna jaunava, un klausīties viņā bija interesanti, kaut gan viņa runāja daudz un skaļi — varbūt tāpēc, ka bija ieradusi runāt skola. Turpretim mans Pjotrs Petrovičs, kuram vēl no studenta laikiem bija palikusi paraša katru sarunu novadīt uz strīdu, runāja garlaicīgi, gausi un gari, acīm redzot, vēlēdamies izlikties gudrs un progresīvs. Žestikulēdams viņš ar piedurkni apgāza mērces trauku, un uz galdauta izplūda liels traips, bet neviens, atskaitot mani, likās, to nepamanīja.

Kad devāmies mājās, bija tumsa un klusums.

— Būt labi audzinātam nozīmē nevis neizliet mērci uz galdauta, bet neievērot, ja to izdara kāds cits, — sacīja Belokurovs un nopūtās. — Jā, jauka, inteliģenta ģimene. Esmu atrāvies no labiem cilvēkiem, ak, cik ļoti atrāvies! Vienmēr darbs! Darbs darba galā!

Viņš stāstīja, cik daudz jāstrādā, ja cilvēks grib būt priekšzīmīgs lauksaimnieks. Bet es domāju: cik smags un slinks tips! Runājot par kaut ko nopietni, viņš saspīlēti vilka «ē-ē-ē-ē» un strādāja tāpat, kā runāja, — lēni, vienmēr nokavēdams, palaizdams īsto laiku garām. Viņa izdarībai lāgā neticēju jau tāpēc vien, ka vēstules, ko nodevu viņam nosūtīt uz pastu, viņš veselām nedējām nēsāja savās kabatās.

— Vissmagāk, — viņš murmināja, iedams man līdzās, — vissmagāk ir tas, ka cilvēks strādā un nerod nevienā atsaucības. Nekādas atsaucības!

II

Es sāku apmeklēt Volčaņinovas. Parasti sēdēju uz terases apakšējās kāpītes; mani mocīja neapmierinātība ar sevi pašu, bija žēl savas dzīves, kas aiziet tik ātri un neinteresanti, un es vienmēr domāju, cik labi būtu izraut no savām krūtīm sirdi, kas man kļuvusi tik smaga. Bet tikmēr uz terases risinājās sarunas, bija dzirdama drēbju čaukstoņa, tika šķirstīta grāmata. Drīz vien biju pieradis pie tā, ka dienā Lida pieņēma slimniekus, izsniedza grāmatas un bieži gāja uz ciemu kailu galvu, ar saulessargu, bet vakarā skaļi runāja par zemsti, par skolām. Šī slaidā, skaistā, vienmēr noteiktā jaunava ar mazo, glezni iezīmēto muti ikreiz, kad sākās lietišķa saruna, vēsi teica man:

— Jums tas nav interesanti.

Es viņai biju nesimpātisks. Nepatiku viņai tāpēc, ka gleznoju ainavas un savas gleznās netēloju tautas vajadzības, un, kā viņai likās, biju vienaldzīgs pret to, kam viņa tik stipri ticēja. Atceros, braukdams pa Baikāla krastu, reiz satiku burjatu meiteni jāšus zirgā, zilā kokvilnas kreklā un biksēs; es jautāju, vai viņa man nepārdos savu pīpi, un, kamēr mēs sarunājāmies, viņa nicīgi vēroja manu eiropieša seju un manu platmali, tad pēkšņi meitenei apnika ar mani sarunāties, viņa skaļi iekliedzās un aizaulekšoja. Arī Lida nicināja mani kā kaut ko svešu. Arēji viņa savu nepatiku pret mani neizrādīja, bet es to jutu un, sēdēdams uz terases apakšējās kāpītes, saīdzis runāju, ka ārstēt zemniekus, ja neesi ārsts, nozīmē tos mānīt un ka viegli būt labdarim, ja tev divi tūkstoši desetīnu zemes.

Viņas māsai, Misjus, nebija nekādu rūpju, un viņa vadīja savas dienas pilnīgā bezdarbībā tāpat kā es. No rīta piecēlusies, viņa tūlīt ņēma rokā grāmatu un lasīja, sēdēdama uz terases dziļā atzveltnī, kājiņām tikko skarot zemi, vai arī paslēpās ar grāmatu liepu gatvē, vai gaja aiz vārtiem laukos. Viņa lasīja augu dienu, kāri vērdamās grāmatā, un tikai pēc tā, ka viņas skatiens brīžiem kļuva noguris, mulss un seja stipri nobālēja, varēja nojaust, ka lasīšana nogurdina viņas smadzenes. Kad es atnācu, viņa, mani ieraugot, mazliet nosarka, atlika grāmatu un mundri, raudzīdamās man sejā ar savām lielajām acīm, stāstīja to, kas noticis: piemēram, to, ka saimes mājā aizdegušies sodrēji vai ka strādnieks dīķī noķēris lielu zivi. Darbdienās viņa parasti staigāja gaišā blūzītē un tumšzilos svārciņos. Mēs kopā pastaigajāmies, plūcām ķiršus ievārījumam, braucām ar laivu, un, kad viņa palēcās, lai saķertu ķirsi, vai cilāja airus, caur platajām piedurknēm paspīdēja viņas tievās, vārgās rokas. Vai arī es gleznoju etīdi, viņa stāvēja blakus un ar sajūsmu raudzījās manī.

Kādā svētdienā jūlija beigās es ierados pie Volčaņinovām agri no rīta, ap pulksten deviņiem. Es staigāju pa parku, turēdamies tālāk no mājas, un meklēju baravikas, kuru tai vasarā bija ļoti daudz, un pieliku pie tām zīmes, lai vēlāk salasītu kopā ar Zeņu. Pūta silts vējš. Es redzēju, ka Zeņa ar māti, abas gaišos svētdienas tērpos, nāca mājās no baznīcas un Zeņa pieturēja cepuri, lai vējš to nenopūstu. Pēc tam dzirdēju, kā uz terases dzēra tēju.

Man, bezrūpīgam cilvēkam, kas meklē attaisnojumu savai pastāvīgai bezdarbībai, šie vasaras svētrīti mūsu muižās vienmēr likušies neparasti pievilcīgi. Kad zaļais, vēl no rasas valgais dārzs viss laistās saulē un šķiet laimīgs, kad ap māju smaržo rezēdas un oleandri, jaunieši tikko atgriezušies no baznīcas un dzer dārzā tēju, kad visi tik jauki ģērbušies un ir jautri un kad cilvēks zina, ka visi šie veselīgie, paēdušie, skaistie ļaudis visu garo dienu nekā nedarīs, tad gribas, lai visa dzīve būtu tāda. Un tagad es domāju to pašu un staigāju pa dārzu, sagatavojies tā klīst bez darba un mērķa visu dienu, visu vasaru.

Atnāca Zeņa ar grozu; viņai bija tāds izskats, it kā viņa būtu zinājusi vai nojautusi, ka dārzā saliks mani. Mēs lasījām sēnes un sarunājāmies, un, kad viņa kaul ko jautāja, tad pagājās uz priekšu, lai redzētu manu seju.

—     Vakar mūsu ciemā notika brīnums, — viņa teica. — Klibā Pelageja vārga visu gadu, nekādi ārsti un zāles nelīdzēja, bet vakar viena vecene papūta — un Pelagejai sāpes rimās.

—     Tas nav svarīgi, — es ieteicos. — Nevajag meklēt brīnumus tikai slimajos un vecenēs. Vai tad veselība nav brīnums? Un pati dzīve? Kas nesaprotams, tas ir brīnums.

—    Bet vai jums nav bail no tā, kas nesaprotams?

—     Nē. Parādībām, kuras nesaprotu, es tuvojos drosmīgi un nepakļaujos tām. Es stāvu augstāk par tām. Cilvēkam jāapzinās, ka viņš stāv augstāk par lauvām, tīģeriem, zvaigznēm, augstāk par visu dabu, pat augstāk par to, kas nesaprotams un liekas brīnumains, citādi viņš būtu nevis cilvēks, bet pele, kas baidās it visa.

Zeņa domāja, ka es kā mākslinieks zinu ļoti daudz un varu pareizi nojaust to, ko nezinu. Zeņa gribēja, lai es viņu ievestu mūžības un skaistuma valstībā, tai augstākajā pasaulē, kur es, pēc viņas domām, esmu kā mājās, un viņa runāja ar mani par dievu, par mūžīgo dzīvošanu, par brīnumaino. Un, nepieļaudams, ka es un mana iztēle pēc nāves zudīs uz mūžu, atbildēju: «Jā, cilvēki ir nemirstīgi. Jā, mūs sagaida mūžīga dzīvošana.» Un viņa klausījās, ticēja un neprasīja pierādījumu.

Kad gājām uz māju, viņa pēkšņi apstājās un teica:

—     Mūsu Lida ir lielisks cilvēks. Vai nav tiesa? Es viņu ļoti mīlu un katru mirkli varētu ziedot viņas labā savu dzīvību. Bet sakiet, — Zeņa pieskārās manai piedurknei ar pirkstu, — sakiet — kāpēc jūs ar viņu vienmēr strīdaties? Kāpēc jūs esat īgns?

—    Tāpēc, ka viņa ir netaisna.

Zeņa noliegdama pakratīja galvu, un acīs parādījās asaras.

—    Cik tas nesaprotami! — viņa noteica.

Tai brīdī Lida bija tikko no kaut kurienes atgriezusies un, stāvēdama pie lieveņa ar jājampātagu rokā,

slaida, skaista, saules apmirdzēta, kaut ko pavēlēja strādniekam. Steigdamās un skaņi runādama, viņa pieņēma divus trīs slimniekus, pēc tam lietpratīgu, rūpju pilnu izskatu staigāja pa istabu, atdarīja gan vienu, gan otru skapi, gāja uz mezonīnu; viņu ilgi meklēja un sauca pusdienās, un viņa ieradas, kad mēs jau beidzām strēbt zupu. Visus šos mazos sīkumus es nezin kāpēc atminos, un man tie patīk, un spilgti atminos visu to dienu, kaut arī nenotika nekas sevišķs. Pēc pusdienas Zeņa lasīja, dziļā krēslā atlaidusies, un es sēdēju uz terases apakšējās kāpītes. Mēs klusējām. Visa debess pārklājās mākoņiem, un sāka līņāt neliels, sīks lietus. Bija karsts, vējš sen jau rimis, un likās, ka šī diena nekad nebeigsies. Pie mums uz terases iznāca Jekaterina Pavlovna — samiegojusies, ar vēdekli rokā.

—   Ai, māmiņ, — iesaucās Zeņa, skūpstīdama viņai roku, — tev dienā kaitīgi gulēt.

Viņas dievināja viena otru. Kad viena izgāja dārzā, otra jau stāvēja terasē un, skatīdamās kokos, sauca: «U-ū, Zeņa!» — vai: «Māmiņ, kur tu esi?» Abas vienmēr kopā lūdza dievu, un abas vienādi ticēja un labi saprata viena otru — pat klusēdamas. Arī pret cilvēkiem tās izturējās vienādi. Jekaterina Pavlovna tikpat ātri pierada pie manis un pieķērās man, un, ja es divas trīs dienas neaizgāju, sūtīja uzzināt, vai esmu vesels. Arī viņa skatījās uzmanām etīdēm ar aizgrābtību un ar tādu pašu valodīgumu un vaļsirdību kā Misjus stāstīja man, kas noticis, un bieži uzticēja man savus mājas noslēpumus.

Viņa juta bijību pret savu vecāko meitu. Lida nekad neglaudās klāt, runāja tikai par nopietnām lietām; viņa dzīvoja savu īpatnēju dzīvi un bija mātei un māsai tikpat svēta, mazliet mīklaina persona kā matrožiem admirālis, kas vienmēr sēž savā kajītē.

—   Mūsu Lida ir lielisks cilvēks, — māte bieži teica. — Vai nav tiesa?

Arī tagad, kamēr līņāja lietus, mēs runājām par Lidu.

—   Viņa ir lieliska, — māte sacīja un piebilda pusbalsī kā sazvērniece, bailīgi atskatīdamās: — Tādu var meklēt ar uguni dienas laikā, lai gan, vai zināt, es sāku par viņu mazliet uztraukties. Skolas, aptieciņas,

grāmatiņas — tas viss ir labi, bet kāpēc krist galējībā? Viņai -taču jau divdesmit ceturtais gads, laiks nopietni padomāt par sevi. Tā ar grāmatiņām un aptieciņām pat nepamanīs, kā paies dzīve … Jātiek pie vīra.

Zeņa, bāla no lasīšanas, sajukušiem matiem, pacēla galvu un, raudzīdamās uz māti, sacīja it kā sevī:

—    Māmiņ, viss ir dieva ziņā!

Un atkal nogrima lasīšanā.

Ieradās Belokurovs vamzī un rakstītu kreklu mugurā. Mēs spēlējām kroketu un tenisu, pēc tam, kad satumsa, ilgi vakariņojām, un Lida atkal runāja par skolām un Balaginu, kas sagrābis savās rokās visu apriņķi. Aizejot tai vakarā no Volčaņinovām, es aiznesu sev līdzi gargaras, bezdarbīgas dienas iespaidu līdz ar skumīgu sajūtu, ka šai pasaulē viss beidzas, lai tas būtu cik garš būdams. Līdz vārtiem mūs pavadīja Zeņa, un varbūt tāpēc, ka viņa bijusi ar mani visu dienu no rīta līdz vakaram, es sajutu, ka bez viņas man ir it kā sēri un ka man tuva visa šī mīļā ģimene; un pirmoreiz pa visu šo vasaru man iegribējās gleznot.

—     Sakiet — kāpēc jūs dzīvojat tik garlaicīgi, tik bezkrāsaini? — es jautāju Belokurovam, iedams kopā ar viņu uz mājām. — Mana dzīve ir garlaicīga, smaga, vienmuļa, tāpēc ka esmu mākslinieks, savāds cilvēks, no jaunām dienām skaudības izmocīts, neapmierināts ar sevi, zaudējis ticību savam darbam, vienmēr bez naudas, klaidonis, bet jūs, jūs esat veselīgs, normāls cilvēks, muižnieks, kungs, — kāpēc jūs dzīvojat tik neinteresanti, tik maz ņemat no dzīves? Kāpēc, piemēram, jūs līdz šim laikam neesat iemīlējies ne Lidā, ne Zeņā?

—    Jūs aizmirstat, ka mīlu citu sievieti, — Belokurovs atbildēja.

To viņš sacīja par savu draudzeni Ļubovu Ivanovnu, kas dzīvoja kopā ar viņu dārza namā. Ik dienas redzēju, kā šī ļoti pilnīgā, tuklā, svinīgā dāma, kas atgādināja nobarotu zosumātlti, pastaigājās pa dārzu nacionālā krievu tērpā ar krellēm, vienmēr ar saulessargu, un apkalpotāja sauca viņu gan ēst, gan tēju dzert. Pirms gadiem trim viņa bija noīrējusi vienu no dārza mājām par vasarnīcu un tā arī palikusi dzīvot pie Belokurova, kā redzams, uz visiem laikiem. Viņa bija par Beloku-

rovu gadus desmit vecāka un valdīja viņu stingri, tā ka, aizejot no mājām, viņam bija no tās jāprasa atļauja. Viņa bieži raudāja vīrieša balsī, un tad es liku viņai pateikt — ja viņa nerimsies, es braukšu projām; un viņa rimās.

Kad pārnācām mājās, Belokurovs apsēdās uz dīvāna un iegrima drūmās domās, bet es sāku staigāt pa zāli, izjuzdams klusu saviļņojumu, it kā būtu iemīlējies. Man gribējās runāt par Volčaņinovām.

—     Lida spēj iemīlēties tikai zemstes darbiniekā, kas, tāpat kā viņa, aizrāvies ar slimnīcām un skolām, — es sacīju. — Ak, tādas meitenes dēļ var ne tikai kļūt par zemstes darbinieku, bet, kā pasakā teikts, pat noplēst dzelzs zābakus. Un Misjus? Cik jauka šī Misjus!

Gari vilkdams «ē-ē-ē-ē …», Belokurovs sāka runāt par gadsimta kaiti — pesimismu. Viņš runāja pašpārliecināti un tādā noskaņā, it kā es ar viņu strīdētos. Simtiem verstu tuksnesīgas, vienmuļas, izdegušas stepes nevar radīt tādu grūtsirdību kā viens pats cilvēks, kad viņš sēž, runā un nav zināms, kad aizies.

—    Galvenais nav ne pesimisms, ne optimisms, — es sacīju sakaitināts, — bet tas, ka deviņdesmit deviņiem no simta trūkst sajēgas.

Belokurovs to attiecināja uz sevi, apvainojās un aizgāja.

III

—     Malozjomovā viesojas kņazs un liek tevi sveicināt, — Lida sacīja mātei, no kaut kurienes atgriezusies un vilkdama nost cimdus. — Stāstīja daudz interesanta … Apsolīja guberņas sapulcē no jauna ierosināt jautājumu par medicīnas punktu Malozjomovā, taču teica: maz cerību. — Un, pagriezusies pret mani, piebilda: — Atvainojiet, es vienmēr piemirstu, ka jūs tas neinteresē.

Es jutos saērcināts.

—     Kāpēc gan neinteresē? — es.jautaju un paraustīju plecus. — Jūs nevēlaties zināt manu spriedumu, bet es jums apgalvoju, ka šis jautājums mani ļoti interesē.

—    Jā?

—   "Jā. Pēc manām domām, medicīnas punkts Malozjomovā nepavisam nav vajadzīgs.

Mans īgnums pārņēma arī viņu; viņa paskatījās uz mani, acis piemiegusi, un jautāja:

—    Kas tad vajadzīgs? Ainavas?

—    Arī ainavas nav vajadzīgas. Nekas tur nav vajadzīgs.

Viņa beidzot novilka cimdus un atvēra avīzi, ko nupat bija atvedusi no pasta; pēc mirkļa viņa sacīja klusi, acīm redzot, savaldīdamās:

—    Pagājušajā nedēļā dzemdībās nomira Anna, bet, ja tuvumā būtu medicīnas punkts, viņa paliktu dzīva. Arī ainavu gleznotāju kungiem, man šķiet, vajadzētu būt kaut kādiem uzskatiem šai ziņā.

—    Man šai ziņā ir ļoti noteikti uzskati, ticiet man, — es atbildēju, bet viņa, it kā negribētu mani uzklausīt, sāka lasīt avīzi. — Man šķiet, ka tagadējos apstākļos medicīnas punkti, skolas, bibliotēciņas, aptieciņas kalpo tikai verdzībai. Tauta saistīta milzīgā važā, un jūs neraujat šo važu, bet pievienojiet klāt tikai jaunus posmus — lūk, mana pārliecība.

Viņa pacēla uz mani acis un zobgalīgi pasmīnēja, bet es turpināju, cenzdamies nezaudēt savu galveno domu:

—     Ne jau tas svarīgi, ka Anna nomira dzemdībās, bet gan tas, ka visas šīs Annas, Mavras un Pelagejas no agra rīta līdz tumsai liec muguras, slimo neveicama darba deļ, visu mūžu trīc par saviem neēdušajiem un slimajiem bērniem, visu mūžu baidās no nāves un slimībām, visu mūžu ārstējas, agri novīst, agri noveco un mirst netīrumos un smirdoņā; viņu bērni pieaugot sāk to pašu, un tā paiet simtiem gadu, un miljardiem cilvēku dzīvo nelāgāk kā lopi — tikai maizes kumosa dēļ, pastāvīgās bailēs. Visšausmīgākais viņu stāvoklī ir tas, ka viņiem nav vaļas domāt par dvēseli, padomāt par savu cilvēka ģīmi un līdzību; bads, aukstums, dzīvnieciskas bailes, nebeidzami darbi kā grūstoši sniega blāķi aizsprosto visus ceļus uz garīgo darbību, taisni uz to, kas cilvēku atšķir no dzīvnieka un kalab vienīgi vērts dzīvot. Jūs nakat tiem palīgā ar slimnīcām un skolām, bet ar to neatbrīvojat viņus no važām, taisni otrādi — vēl vairāk verdzināt, jo, ieviešot viņu dzīvē jaunus aizspriedumus, jūs pavairojat viņu vajadzības, nemaz nerunājot par to, ka par plāksteriem un grāmatelēm tiem jāmaksā zemstei un tātad vēl vairāk jāliec mugura.

—     Es ar jums nestrīdēšos, — sacīja Lida, avīzi nolaizdama. — Esmu to jau dzirdējusi. Teikšu jums tikai vienu: nevar sēdēt saliktām rokām. Tiesa, mēs neglābjam cilvēci un varbūt daudzās lietās maldāmies, bet mēs darām to, ko spējam, un taisnība ir mūsu pusē. Visaugstākais un svētākais kulturāla cilvēka pienākums ir kalpot saviem tuvākiem, un mēs mēģinām kalpot, kā protam. Jums tas nepatīk, bet visiem jau nevar iztapt.

—    Taisnība, Lida, taisnība, — māte noteica.

Lidai klātesot, viņa vienmēr kautrējās un runājot nemierīgi skatījās uz meitu, baidīdamās izteikt ko lieku un nevietā; nekad nerunāja tai pretī, bet vienmēr piekrita: taisnība, Lida, taisnība.

—     Zemnieku lasītprasme, grāmateles ar nožēlojamām pamācībām un frāzēm, tāpat medicīnas punkti nespēj samazināt ne nezināšanu, ne mirstību, tāpat kā jūsu logu gaisma nespēj apgaismot šo lielo dārzu, — es sacīju. — Jūs nekā nedodat, iejaukdamies šo cilvēku dzīvē, jūs tikai radāt jaunas vajadzības, jaunu iemeslu darbam.

—     Ak dievs, bet vajag taču kaut ko darīt! — Lida sapīkusi iesaucās, un no viņas balss bija vērojams, ka viņa uzskata manus spriedumus par nenozīmīgiem un nicina tos.

—     Cilvēkus vajag atbrīvot no smagā fiziskā darba, — es sacīju. — Vajag atvieglot viņu jūgu, ļaut tiem atvilkt elpu, lai visa viņu dzīve nepaietu pie krāsnīm, silēm un lauku darbos un lai viņiem būtu arī laiks padomāt par dvēseli, par dievu, lai viņi varētu plašāk attīstīt savas garīgās spējas. Katrs cilvēks aicināts garīgai darbībai — pastāvīgi meklēt dzīves patiesību un jēgu. Padariet tiem nevajadzīgu rupjo, dzīvniecisko darbu, ļaujiet tiem justies brīviem — un tad jūs redzēsiet, kāds izsmiekls patiesībā ir šīs grāmateles un aptieciņas. Ja cilvēks apzinās savu palieso aicinājumu, tad viņu \-ar apmierināt tikai reliģija, zinātne, māksla, nevis šie nieki.

—     Atbrīvot no darba! — Lida smīnēja. — Vai tad tas iespējams?

—     Jā. Uzņemieties daļu viņu darba. Ja mēs visi, pilsētnieki un laucinieki, visi bez izņēmuma vienotos sadalīt darbu savā starpā, to darbu, kas vispār cilvēcei nepieciešams, lai apmierinātu savas fiziskās vajadzības, tad katram no mums būtu jāstrādā varbūt tikai divas trīs stundas dienā. Iedomājieties, ka mēs visi, bagātie un nabagie, strādājam tikai trīs stundas dienā, bet pārējais laiks mums brīvs. Iedomājieties vēl, ka mēs, lai vēl mazāk būtu atkarīgi no savas miesas un mazāk strādātu, izgudrojam mašīnas, kas aizstaj strādnieku, cenšamies samazināt savas vajadzības līdz pēdējam. Mēs norūdām sevi, savus bērnus, lai viņi nebaidītos bada, aukstuma un mēs vienmēr nedrebētu par viņu veselību, kā dreb Anna, Mavra, Pelageja. Iedomājieties, ka mēs neārstējamie.?, neierīkojam aptiekas, tabakas fabrikas, degvīna dedzinātavas, — cik daudz brīva laika mums galu galā atliek! Mēs visi kopīgi veltījam šo brīvo laiku zinātnei un mākslām. Kā dažkārt zemnieki visi kopā labo ceļu, tā mēs visi kopīgi meklētu dzīves patiesību un jēgu un — esmu par to pārliecināts — atrastu patiesību ļoti ātri, cilvēks atbrīvotos no šīm pastāvīgajām, moku pilnajām, nomācošajām nāves bailēm un pat no pašas nāves.

—     Jūs tomēr runājat pats sev pretī, — Lida ieteicās. — Jūs sakāt — zinātne, zinātne, bet pats noliedzat lasītprasmi.

—     Lasīlprasme, kad cilvēks spēj lasīt tikai krogu izkārtnes un paretam grāmateles, kuras tas nesaprot, — tāda lasītprasme pastāv pie mums kopš Rjurika laikiem, Gogoļa Petruška jau sen prot lasīt, bet sādža, kāda bija Rjurika laikā, tāda arī palikusi līdz mūsu dienām. Nevis lasītprasme vajadzīga, bet brīvība plašai gara spēju izpausmei. Nevis skolas vajadzīgas, bet universitātes.

—    Jūs noliedzat arī medicīnu.

—     Jā. Tā būtu vajadzīga, tikai lai pētītu slimības kā dabas parādības, nevis lai tās ārstētu. Ja jau ārstēt, tad nevis slimības, bet to cēloņus. Novērsiet galveno cēloni — fizisko darbu, tad nebūs slimību. Es neatzīstu zinātni, kas ārstē, — uztraukts turpināju. — Zinātnes un mākslas, kad tās ir īstas, virzās nevis uz īslaicīgiem, daļējiem mērķiem, bet uz mūžīgo, vispārējo, — tās meklē dzīves jēgu un patiesību, meklē dievu, dvēseli, bet, ja tās saista pie ikdienas vajadzībām un rūpēm, pie aptieciņām un bibliotēciņām, tās tikai sarežģī, aizsprosto dzīvi. Mums ir daudz mediķu, farmaceitu, juristu, saradies daudz mācītu ļaužu, bet pavisam nav biologu, matemātiķu, filozofu, dzejnieku. Viss prāts, visa dvēseles enerģija aiziet, lai apmierinātu īslaicīgas, pārejošas vajadzības… Zinātnieki, dzejnieki, mākslinieki strādā strauji, ar viņu žēlastību dzīves ērtības pieaug ar katru dienu, miesas prasības vairojas, bet līdz patiesībai vēl tālu, un cilvēks joprojām paliek visplēsīgākais un nešķīstākais dzīvnieks, un viss virzās uz to, ka cilvēce savā vairumā izvirst un var uz visiem laikiem zaudēt dzīvotspēju. Tādos apstākļos mākslinieka dzīvei nav jēgas, un, jo viņš talantīgāks, jo dīvaināka un nesaprotamāka viņa loma, tāpēc ka pārbaudot jāatzīst, ka viņš strādā plēsīga un nešķīsta dzīvnieka baudai, balstot tagadējo dzīves iekārtu. Bet es negribu strādāt un nestrādāšu… Nekas nav vajadzīgs, lai visa zeme gāžas ellē!

—   Misjus, izej, — Lida sacīja māsai, kā redzams, atzīdama manus vārdus par kaitīgiem tik jaunai meitenei.

Zeņa skumīgi paskatījās uz māsu un māti un izgāja.

—   Tādus vārdus parasti saka tad, kad grib attaisnot savu vienaldzību, — Lida teica. — Noliegt slimnīcas un skolas ir vieglāk nekā ārstēt un mācīt.

—    Taisnība, Lida, taisnība, — māte piekrita.

—    Jūs piedraudat, ka nestrādāsiet, — Lida turpināja. — Redzams, ka jūs augsti vērtējat savus darbus. Beigsim strīdēties, mēs nekad nevienosimies, jo visnepilnīgāko no visām tām bibliotēciņām un aptieciņām, par kurām jūs nupat tik nicīgi izteicāties, es ieskatu pārāku par visām ainavām pasaulē. — Un tūdaļ, pievērsdamās mātei, viņa sāka runāt pavisam citādā balsī: — Kņazs ļoti novājējis un stipri pārmainījies kopš tā laika, kad bija pie mums. Viņu sūta uz Visi.

Viņa stāstīja mātei par kņazu, lai nebūtu jārunā ar mani! Seja viņai kvēloja, un, lai noslēptu savu uztraukumu, viņa zemu noliecās pār galdu, it kā būtu tuvredzīga, un izlikās lasām avīzi. Mana klātbūtne bija nepatīkama. Es atvadījos un gāju uz mājām.

IV

Arā valdīja klusums; ciems viņpus dīķa jau snauda, nebija redzama neviena guntiņa, un tikai dīķī tik tikko atspulgojās bālās zvaigžņu mirgas. Pie vārtiem ar lauvu skulptūrām nekustīgi stāvēja Zeņa, gaidīdama mani, lai pavadītu.

—     Ciemā visi guļ, — es viņai sacīju, cenzdamies tumsā saskatīt viņas seju, un ieraudzīju man pievērstas tumšas, skumjas acis. — Ir krodzinieks, ir zirgu zagli mierīgi gul, bet mēs, kārtīgie cilvēki, kaitinām cits citu un strīdamies.

Bija skumja augusta nakts — skumja tāpēc, ka jau smaržoja pēc rudens; zem tumšsārta mākoņa cēlās mēness un tikko apgaismoja ceļu un tumšos ziemāju laukus gar ceļmalām. Bieži krita zvaigznes. Zeņa nāca man blakus pa ceļu un centās neskatīties uz debesīm, lai neredzētu krītošās zvaigznes, kas nezin kāpēc viņu biedēja.

—     Man liekas, jums taisnība, — viņa sacīja, drebedama nakts dzestrumā. — Ja cilvēki visi kopīgi varētu nodoties garīgai darbībai, viņi drīz vien zinātu visu.

—     Protams. Mēs esam augstākie radījumi, un, ja mēs tiešām apzinātos visu cilvēka ģēnija spēku un dzīvotu tikai augstākiem mērķiem, mēs galu galā būtu kā dievi. Bet tas nekad nenotiks, — cilvēce izvirtīs, un no ģēnija nepaliks ne pēdu.

Kad vārti vairs nebija redzami, Zeņa apstājās un steidzīgi paspieda man roku.

—    Ar labu nakti, — viņa sacīja drebēdama; viņas plecus sedza tikai blūzīte, un viņa bija sarāvusies aiz aukstuma. — Atnāciet rīt!

Man kļuva baigi, iedomājoties, ka palikšu viens, uzbudināts, nemierā ar sevi un cilvēkiem; un tagad ari es centos neskatīties uz krītošajām zvaigznēm.

—    Palieciet vēl bridi pie manis, — es sacīju. — Es jūs lūdzu!

Es mīlēju Zeņu. Laikam mīlēju tāpēc, ka viņa mani sagaidīja un pavadīja, tāpēc, ka viņa skatījās uz mani ar maigumu un sajūsmu. Cik aizgrābjoši skaista bija viņas bālā seja, slaidais kakls, slaidās rokas, viņas vārgums, viņas bezdarbība, viņas grāmatas. Bet prāts? Man likās, ka viņai ir neparasts prāts, mani sajūsmināja viņas uzskatu plašums, varbūt tāpēc, ka viņa domāja citādi nekā stingrā, skaistā Lida, kura nevarēja mani ciest. Es paliku Zeņai kā mākslinieks, biju uzvarējis viņas sirdi ar savu talantu, un man kaislīgi gribējās gleznot tikai viņu, un es sapņoju par viņu kā par savu mazo karalieni, kurai kopā ar mani piederēs šie koki, lauki, migla, rīta ausma, šī brīnišķīgā, burvīgā daba, kurā līdz šim jutos bezgalīgi vientuļš un lieks.

—     Palieciet vēl brīdi, — es teicu. — Es jūs ļoti lūdzu!

Es novilku mēteli un apsedzu viņas nosalušos plecus;

bīdamās ar vīrieša mēteli izskatīties smieklīga un neglīta, viņa iesmējās un nometa to, un tai brīdī es viņu apskāvu un sāku apklāt skūpstiem viņas seju, plecus, rokas.

—     Līdz rītdienai! — viņa čukstēja un apdomīgi, it kā bīdamās traucēt nakts klusumu, apskāva mani. — Mums nav noslēpumu, man tūlīt viss jāizstāsta mātei un māsai… Tas ir tik baigi! Māte nekas, mātei jūs patīkat, bet Lidai!

Viņa skrēja uz vārtu pusi.

—    Ardievu! — viņa iesaucās.

Vēl pāris minūtes dzirdēju, kā viņa skrien. Man negribējās iet mājās, nebija arī nekādas vajadzības iet. Kādu brīdi pastāvēju, domās nogrimis, un klusi devos atpakaļ, lai vēl paskatītos uz māju, kur viņa dzīvoja, uz mīļo, vienkāršo veco māju, kas šķita, ar sava mezonīna logiem kā acīm vēroja mani un saprata it visu. Es pagāju garām terasei, apsēdos uz sola pie tenisa laukuma tumsā zem vecas gobas un no šejienes skatījos uz māju. Mezonīnā, kur dzīvoja Misjus, iedzirkstījās spilgta gaisma, tad mierīga, zaļa — spuldzi, redzams, pārklāja ar abažūru. Sāka kustēties ēnas… Es biju pilns maiguma, klusuma un apmierināts ar sevi, apmierināt?;, ka spēju aizrauties un iemīlēties, un tai pašā laikā sajutu nepatiku, domājot, ka tepat dažus soļus no manis vienā no šās mājas istabām dzīvo Lida, kas mani necieš, varbūt ienīst. Es sēdēju un visu laiku gaidīju, vai neiznāks Zeņa, klausījos, un man likās, ka mezonīnā sarunājas.

Pagāja kāda stunda. Zaļā gaisma nodzisa, un ēnas nebija redzamas. Mēness jau stāvēja augstu pār māju un apgaismoja snaudā iegrimušo dārzu un celiņus; ģeorģīnes un rozes dobēs mājas priekšā bija skaidri saredzamas un likās visas vienādā krāsā. Kļuva stipri vēss. Es izgāju no dārza, pacēlu uz ceļa savu mēteli un nesteigdamies devos uz mājas pusi.

Kad nākošajā dienā pēc pusdienas ierados pie Volčaņinovām, stikla durvis uz dārzu bija plaši vaļā. Pasēdēju uz terases, gaidīdams, ka nupat laukumā aiz puķu dārza vai kādā no gatvēm parādīsies Zeņa vai arī atskanēs viņas balss no istabām; tad iegāju viesistabā, ēdamistabā. Tur nebija neviena. No ēdamistabas pa garu gaiteni izgāju priekšistabā, tad devos atpakaļ. Te gaitenī bija vairākas durvis, un aiz vienām skanēja Lidas balss.

—     Bija dievs reiz… vārnai… — viņa runāja, skaļi un gari stiepdama vārdus, laikam diktēja. — Vārnai devis gabaliņu siera … Bija dievs reiz… Kas tur ir? — viņa pēkšņi jautāja, izdzirdējusi manus soļus.

—     Tas esmu es.

—    Jūs! Atvainojiet, nevaru pašlaik pie jums iziet, es nodarbojos ar Dašu.

—    Vai Jekaterina Pavlovna dārzā?

—    Nē, viņa šorīt ar māsu aizbrauca pie krustmātes uz Penzas guberņu. Bet ziemā viņas laikam brauks uz ārzemēm… — viņa piebilda pēc brīža. — Bija dievs reiz… vā-ārnai devis ga-ba-li-ņu siera … Vai uzrakstīji?

Es izgāju priekšistabā un, neko nedomādams, stāvēju un no turienes skatījos uz dīķi un ciemu, bet manu dzirdi aizsniedza vārdi:

—    Gabaliņu siera… Bija dievs reiz vārnai devis gabaliņu siera…

Un es aizgāju no muižas pa to pašu ceļu, pa kuru biju pirmoreiz atnācis, tikai pretējā virzienā: vispirms no sētas dārzā, garām mājai, tad pa liepu gatvi… Te mani panāca kāds zēns un pasniedza zīmīti. «Es izstāstīju visu māsai, un viņa pieprasa, lai šķiros no Jums,» es lasīju. «Man nebija spēka viņu apbēdināt ar savu nepaklausību. Dievs dos Jums laimi, piedodiet man. Ja Jūs zinātu, cik rūgti mēs abas ar māti raudam!»

Tālāk tumšā egļu gatve, sagāzies žogs… Pa to lauku, kur toreiz ziedēja rudzi un kliedza paipalas, tagad klīda govis un sapīti zirgi. Šur tur pakalnus sedza košs ziemāju zelmenis. Mani pārņēma saprātīgs, ikdienišķs noskaņojums, man kļuva kauns par visu to, ko biju runājis pie Volčaņinovām, un, tāpat kā iepriekš, bija garlaicīgi dzīvot. Pārnācis mājās, sakravājos un vakarā aizbraucu uz Pēterburgu.

Volčaņinovas vairs neesmu redzējis. Nesen, braucot uz Krimu, vagonā sastapu Belokurovu. Viņam, kā agrāk, bija mugurā vamzis un izrakstīts krekls un, kad viņam jautāju par veselību, atbildēja: «Dievs uzklausa jūsu lūgšanas!» Mēs sākām runāties. Savu muižu viņš bija pārdevis un nopircis citu, mazāku, uz Ļubovas Ivanovnas vārda. Par Volčaņinovām viņš pastāstīja nedaudz. Lida, kā senāk, dzīvojot Šelkovkā un mācot skolā bērnus; pamazām viņai izdevies savākt ap sevi pulciņu tai simpātisku cilvēku, kas izveidojuši spēcīgu partiju un pēdējās zemstes vēlēšanās «izgāzuši» Balaginu, kurš līdz tam laikam turējis savās rokās visu apriņķi. Turpretim par Zeņu Belokurovs pavēstīja tikai tik daudz, ka viņa nedzīvojot mājās un neesot zināms, kur viņa atrodas.

Man jau sāk aizmirsties māja ar mezonīnu, un tikai dažbrīd, kad gleznoju vai lasu, pēkšņi ne no šā, ne no tā atmiņā ataust gan zaļā uguns logā, gan manu soļu troksnis, kas atskanēja laukos naktī, kad iemīlējies atgriezos mājās un berzēju rokas aiz aukstuma. Un vēl retāk, tais brīžos, kad mani moka vientulība un skumjas, es neskaidri atceros, un nezin kāpēc man pamazām sāk likties, ka arī mani atceras, mani gaida un ka mēs tiksimies…

Misjus, kur tu esi?

MANA DZĪVE

Provinciāla stāsts

I

Pārvaldnieks man pateica: «Turu jūs vienīgi aiz cienības pret jūsu godājamo tētiņu, citādi jau sen jūs būtu izlidojis.» Es viņam atbildēju: «Pārlieku glaimojat man, jūsu augstdzimtība, domādami, ka protu lidot.» Un tad es dzirdēju, kā viņš teica: «Aizvāciet šo kungu, viņš bojā man nervus.»

Pēc pāris dienām mani atlaida. Un tā pa visu laiku, kopš skaitos pieaudzis, par lielu sarūgtinājumu manam tēvam, pilsētas arhitektam, esmu mainījis deviņus amatus.

Biju kalpojis dažādos resoros, bet visi šie deviņi amati līdzinājās cits citam kā ūdens pilieni: man vajadzēja sēdēt, rakstīt, paciest muļķīgas vai rupjas piezīmes un gaidīt, kad mani atlaidīs.

Kad es ierados pie tēva, viņš aizvērtām acīm sēdēja, dziļi iegrimis atzveltnī. Šaurā, kalsnā seja ar zilganu lāsmojumu skūtajās vielās pauda pazemību un padevību (pēc izskata viņš atgādināja vecu katoļu ērģelnieku). Neatbildēdams uz manu sveicienu un acis neatvērdams, viņš teica:

— Ja mana dārgā sieva, tava māte, vēl dzīvotu, tad tavs dzīves veids būtu bijis viņai pastāvīgu skumju avots. Viņas pāragrajā nāvē es saskatu dieva pirkstu. Lūdzu tevi, nelaimīgais, — viņš, acis atvēris, turpināja, — pamāci: ko lai ar tevi iesāku?

Agrāk, kad es biju jaunāks, radinieki un paziņas zināja, ko ar mani darīt: vieni deva padomu iestāties savvaļniekos, citi — aptiekā, trešie — telegrāfā; bet tagad, kad man jau pāri divdesmit pieciem un deniņi sāk sirmot, kad esmu jau bijis gan savvaļniekos, gan farmaceitos, gan telegrāfistos, viņiem šķita, ka visas iespējas zemes virsū man jau piedāvātas, un vairs nekādus padomus nedeva, bet tikai nopūtās vai grozīja galvas.

—    Ko tu domā par sevi? — tēvs turpināja. — Tavos gados jauniem cilvēkiem jau ir drošs sabiedriskais stāvoklis, bet paraugies, kas tu esi: proletārietis, ubags, dzīvo tēvam uz kakla!

Un, ka parasts, viņš sāka runāt par to, ka šolaiku jaunieši aiziet postā, iet bojā aiz neticības, materiālisma un pārspīlētās iedomības, ka jāaizliedz teātru pulciņi, jo tie aizviļ jauniešus no reliģijas un pienākuma.

—    Rīt iesim abi divi, tu atvainosies pārvaldniekam un apsolīsi kalpot godīgi, — viņš nobeidza. — Nevienu dienu tu nedrīksti palikt bez stāvokļa sabiedrībā.

—    Lūdzu jūs uzklausīt arī mani, — es drūmi teicu, no šās sarunas negaidīdams nekā laba. — Tas, ko jūs saucat par stāvokli sabiedrībā, ir kapitāla un izglītības privilēģija. Bet mazturīgie un neizglītotie ļaudis sagādā sev maizes riecienu ar fizisku darbu, un es neredzu iemesla, kālab man vajadzētu būt izņēmumam.

—    Kad tu sāc runāt par fizisko darbu, tad iznāk muļķīgi un banāli! — tēvs derdzīgi teica. — Saproti taču, stulbeni, saproti, tukšpauri, ka tevī bez rupjā fiziskā spēka ir arī dieva dzirksts, svētā liesma, ar ko tu visvairāk atšķiries no ēzeļa vai rāpuļa un tuvojies dievībai! Šo liesmu labākie cilvēki gādājuši tūkstošiem gadu. Tavs vecvectēvs Polozņevs, ģenerālis, cīnījās pie Borodinas, tavs vectēvs bija dzejnieks, orators un muižniecības maršals, tēvocis — pedagogs, beidzot, es, tavs tēvs, — arhitekts! Visi Polozņevi, izrādās, tālab vien glabājuši svēto liesmu, lai tu to izdzēstu!

—    Jābūt tomēr taisnīgam, — es sacīju. — Fizisko darbu strādā miljoniem cilvēku.

—    Nu, lai arī strādā! Neko citu tie darīt neprot! Fizisku darbu var strādāt ikviens, pat galīgs muļķis un noziedznieks, šis darbs ir verga un barbara pazīme, bet svētā liesma dota tikai nedaudziem!

Turpināt šo sarunu bija veltīgi. Tēvs dievināja sevic un pārliecināt viņu varēja tikai tas, ko teica viņš pats. Turklāt es ļoti labi zināju, ka pamatos šai augstprātībai, ar kādu viņš izteicās par melno darbu, ne tik daudz bija rūpes par svēto liesmu, cik slepenas bailes, ka es kļūšu par strādnieku un tā likšu visai pilsētai par sevi runāt; taču galvenais tas, ka visi citi manā vecumā jau sen tikuši galā ar universitāti un atradās uz zaļa zara, ka Valsts bankas kantora pārvaldnieka dēls jau bija kolēģijas asesors, tikai es, vienīgais dēls, it nekas! Turpināt sarunu bija veltīgi un nepatīkami, tomēr es sēdēju un vārgi pretojos, cerēdams, ka mani beidzot sapratīs. Jautājums bija vienkāršs un skaidrs un attiecās tikai uz veidu, kā man pašam tikt savā maizē, taču tēvs šo vienkāršību neredzēja, salkani nogludinātās frāzēs man stāstīja par Borodinu, par svēto liesmu, par tēvoci, par aizmirsto dzejnieku, kas kādreiz rakstījis sliktas un neīstas dzejas, rupji saukāja mani par tukšpauri un stulbeni. Bet kā es vēlējos, kaut mani saprastu! Un tomēr es mīlu tēvu un māsu, un manī kopš bērnības iesēdies paradums lūgt viņiem atļauju, iesēdies tik dziļi, ka diez vai jebkad tikšu no tā vaļā; vienalga vai esmu vainīgs vai neesmu, aizvien es baidos viņus sarūgtināt, baidos, ka viņu neķer trieka, raugies, aiz uztraukuma jau pietvīkst izdēdējušais kakls.

—     Sēdēt piesmakušā istabā, — es ierunājos, — pārrakstīt, sacensties ar rakstāmmašīnu — tas cilvēkam manos gados ir kauns un apvainojums. Vai te maz var runāt par svēto liesmu!

—     Tomēr tas ir garīgs darbs, — tēvs sacīja. — Bet pietiek, izbeigsim šo sarunu, un ievēro, brīdinu tevi: ja tu nestāsies atkal dienestā, bet ļausies savām nīstamajām tieksmēm, tad es un mana meita atņemsim tev mūsu mīlestību. Zvēru pie augstā dieva — izslēgšu tevi no mantojuma!

Lai rādītu, cik tīras ir manas domas, kurām vajadzēja būt vadītājām visā manā dzīvē, es ar skaidru sirdi teicu:

—    Mantojums man nav svarīgs. Jau laikus no visa atsakos.

Nez kāpēc, man pilnīgi negaidot, šie vārdi stipri aizvainoja tēvu. Viņš piesarka.

—          Neuzdrīksties tā runāt ar mani, nelga! — viņš kliedza smalkā spiedzīgā balsī. — Nelieti! — Strauji un veikli ierastām kustībām viņš iesita man pa vaigu un cirta vēl vienu pjauku. — Tu sāc aizmirsties!

Bērnībā, kad tēvs man sita, man vajadzēja stāvēt taisni, nolaistām rokām un skatīties viņam tieši sejā. Arī šoreiz, kad viņš sita, es pilnīgi apjuku un, it kā mana bērnība aizvien vēl turpinātos, izstiepos taisns, un centos skatīties tēvam tieši acīs. Mans tēvs bija vecs un ļoti kalsns, bet viņa plānie muskuļi, jādomā, bija kā siksnas, jo viņš sita gaužām sāpīgi.

Kāpdamies atpakaļ, nonācu priekšnamā, bet te tēvs satvēra savu lietussargu un vairākas reizes iezvēla man pa galvu un pleciem; tai mirklī, lai uzzinātu, kādēļ tāds troksnis, māsa atvēra viesistabas durvis, bet tūdaļ ar šausmu un žēluma izteiksmi sejā pavērsās prom, neteikusi manā labā neviena vārda.

Mans nodoms — neatgriezties kancelejā, bet uzsākt jaunu — strādnieka dzīvi bija nesatricināms. Atlika vienīgi izvēlēties pašu arodu, un tas nelikās sevišķi grūti, jo man šķita, ka esmu ļoti stiprs, izturīgs un spēju strādāt vissmagāko darbu. Manā turpmākajā dzīvē bija paredzams vienmuļš darbs un pusbads, smirdoņa un rupja apkārtne, nemitīgas bažas par nopelnīšanu un maizes gabalu. Un — kas zina? — vai, atgriežoties no darba pa Lielo Muižniecības ielu, es varbūt ne reizi vien apskaudīšu inženieri Dolžikovu, kas pārtiek no garīgā darba, bet tagad jutos it līksmi, domājot par visām šīm manas nākamības likstām. Agrāk biju sapņojis par garīga darba arodu, iztēlodamies sevi gan par skolotāju, gan par ārstu, gan par rakstnieku, bet sapņi tā arī palika tikai sapņi. Sliecība uz garīgām baudām, piemēram, uz teātri un lasīšanu, bija izaugusi manī līdz kaislībai, bet, vai man bija spējas garīgam darbam, — nezinu. Ģimnāzijā jutu neparvaramu riebumu pret grieķu valodu, un mani vajadzēja izņemt no ceturtās klases. Ilgi nāca repetitori un gatavoja mani uz piekto klasi, pēc tam kalpoju dažādos resoros, pavadīdams dienas lielāko daļu pilnīgi dīkā, bet man teica, ka tas esot — garīgais darbs; manas mācību un ierēdņa gaitas neprasīja ne prāta sasprindzinājuma, ne talanta, ne personīgu spēju, ne radoša lidojuma; tās bija mehāniskas;

bet šādu garīgo darbu es vērtēju zemāk par fizisko, nicinu to un nedomāju, ka tas kaut uz mirkli varētu būt attaisnojums dīkai, bezrūpīgai dzīvei, jo tas nav nekas cits kā vienīgi viltus, viens no slaistīšanās veidiem, īstu garīgu darbu es droši vien nekad neesmu pazinis.

Pienāca vakars. Mēs dzīvojām Lielaja Muižniecības ielā — tā bija pilsētas galvenā iela, pa kuru vakaros, jo īsta pilsētas dārza nebija, pastaigājās mūsu beau monde. Šī skaistā iela varēja aizstāt dārzu, tai abās pusēs auga papeles, no kurām plūda jauka smarža, sevišķi pēc lietus, un pāri žogiem no dārziņiem pārkārās akācijas, augsti ceriņkrūmi, ievas, ābeles. Maija mijkrēslī vīd pavasara maigo lapotņu ēnas, smaržo ceriņi, dūc vaboles, kluss, silts, — cik jauns un neparasts tas viss, lai gan pavasaris atkārtojas ik gadu! Es stāvēju pie dārza vārtiņiem un vēroju staigātājus. Ar vairumu no tiem kādreiz kopā augu un piedalījos nerātnībās, bet tagad mans tuvums varētu viņus mulsināt, jo biju nabadzīgi ģērbies, ne pēc modes, un par manām ļoti šaurajām biksēm un lielajiem, lācīgajiem zābakiem mēļoja, ka tie esot makaroni uz kuģiem. Bez tam pilsētā man bija slikta reputācija, tāpēc ka nevarēju lepoties ar sabiedrisko stāvokli un lētajos traktieros bieži spēlēju biljardu, un vēl varbūt arī tāpēc, ka mani divas reizes bez kāda iemesla veda pie žandarmu virsnieka.

Lielajā namā pāri ielai, inženiera Dolžikova dzīvoklī, spēlēja klavieres. Tumsa sabiezēja, un pie debesīm iemirdzējās zvaigznes. Lūk, uzlicis galvā veco cilindru, kam platās malas uzliektas augšup, ar māsu zem rokas lēnītēm, atbildēdams uz sveicinājumiem, garām pagāja tēvs.

— Raugies! — viņš saka māsai un rāda uz debesīm ar to pašu lietussargu, ar kuru viņš man nesen kā bija sitis. — Raugies uz debesīm! Zvaigznes — pat vismazākās — katra ir vesela pasaule! Cik niecīgs gan cilvēks salīdzinājumā ar Visumu!

Un to viņš pateica tādā tonī, it kā viņam ārkārtīgi glaimotu un būtu patīkami tas, ka viņš tik niecīgs. Kas viņš gan par seklu cilvēku! Diemžēl pie mums viņš bija vienīgais arhitekts, un pēdējos piecpadsmit, divdesmit gados, cik vien atceros, pilsētā nav uzcelta ne

viena krietna māja. Kad viņam pasūtīja plānu, tad parasti viņš sāka ar zāli un viesistabu; gluži tāpat kā bijušajos laikos ģimnāzistes mācēja sākt deju tikai no krāsns, tā arī viņa mākslinieciskā ideja varēja sākties un raisīties tikai no zāles un viesistabas. Tām viņš zīmēja klāt ēdamistabu, bērnistabu, kabinetu, savienodams istabas ar durvīm, pēc tam tās visas izrādījās caurstaigājamas un katrā bija divas vai pat trīs liekas durvis. Jādomā, ka ideja viņam bija neskaidra, ārkārtīgi juceklīga, nabadzīga; un katru reizi, it kā juzdams, ka kaut kā trūkst, viņš centās glābties ar dažāda veida piebūvēm, lipinādams tās citu pie citas, un kā šodien es redzu šaurus priekšnamiņus, šaurus gaitenīšus, greizas kāpnītes, kas veda uz antresoliem, kur varēja stāvēt, tikai saliecoties, kur grīdas vietā — trīs milzīgi pakāpieni kā pirts lāvas; bet virtuve katrā ziņā bija zem mājas, ar velvēm un ķieģeļu grīdu. Fasādei strupa, cietsirdīga izteiksme, sausas, vārgas līnijas, jumts zems, ieplacis, bet resnajiem, it kā uzblīdušajiem skursteņiem katrā ziņā uzbāzti stiepļu kupoli ar melniem, čīkstošiem vēj rādītājiem. Un nezinu, kāpēc, bet visas šīs tēva celtās mājas, kas bija līdzīgas cita citai, man miglaini atgādināja tēva cilindru, viņa kaulaino un spītīgo pakausi. Ar laiku pilsētā pie tēva bezgaumības pierada, tā iesakņojās un kļuva par mūsu stilu.

Šo stilu tēvs ieviesa arī manas māsas dzīvē. Vispirms jau ar to vien, ka viņš to nosauca par Kleopatru (mani viņš bija nosaucis par Misailu). Kad viņa vēl bija meitene, viņš to biedēja ar atgādinājumiem par zvaigznēm, par senajiem filozofiem, par mūsu senčiem un bez sava gala skaidroja tai, kas ir dzīve, kas pienākums; arī tagad, kad tai jau bija divdesmit seši gadi, viņš turpinaja tāpat, ļāva tai pastaigāties tikai ar viņu zem rokas, nez kāpēc iedomādamies, ka agri vai vēlu jāierodas kadam pieklājīgam jaunam cilvēkam, kas vēlēsies doties ar to laulībā aiz cieņas pret tēva personīgajām īpašībām. Bet māsa dievināja tēvu, baidījās no tā un ticēja viņa neparastajam prātam.

Satumsa pilnīgi, un iela pamazām kļuva tukša. Mūzika pretējā namā apklusa; plaši atvērās vārti, un, zvārguļiem maigi skanot, pa mūsu ielu rotaļīgi aizripoja

trijjūgs; inženieris ar savu meitu izbrauca vizināties. Jāief gulēt!

Man bija sava istaba mājā, taču es dzīvoju pagalma mājelē (zem viena jumta ar mūra šķūni), kas kādreiz, domājams, celta aizjūgu glabāšanai, — sienās sadzīti lieli vadži, — tagad tā nevienam nebija vajadzīga, un tēvs jau gandrīz trīsdesmit gadu te glabāja savas avīzes, kuras nez kāpēc deva iesiet pa pusgadiem un neļāva nevienam aiztikt. Dzīvodams mājelē, es retāk pagadījos acīs tēvam un viņa viesiem, un man šķita, — ja nedzīvoju labā istabā un tikai šad tad eju uz māju pusdienot, tad tēva vārdi, ka sēžu viņam uz kakla, it kā vairs nebūtu tik apvainojoši.

Mani gaidīja māsa. Slepus no tēva viņa bija atnesusi man vakariņas: nelielu gabaliņu aukstas teļa gaļas un šķēlīti maizes. Mūsu mājās bieži mēdza atkārtot: «nauda jāskaita», «kas kapeiku netaupa, pie rubļa netiek» un vēl kaut ko tādu, un māsa, šo pliekanību nomākta, cik spēdama pūlējās samazināt izdevumus, tādēļ mūsu uzturs bija slikts. Uzlikusi šķīvi uz galda, viņa apsēdās uz manas gultas un sāka raudāt.

—    Misail, — viņa ierunājās, — kāpēc tu mūs sāpini?

Seju viņa neslēpa, asaras ritēja uz krūtīm un rokām,

un vaibstos bija dziļas skumjas. Nodrebēdama ar visu augumu un šņukstēdama, viņa nokrita ar galvu uz spilvena un ļāva vaļu asarām.

—    Tu atkal pameti dienestu… — viņa izdvesa.

—   Cik tas ir briesmīgi!

—     Bet saproti taču, māšel, saproti… — es teicu, un tādēļ, ka viņa raudāja, mani pārņēma izmisums.

Kā par spīti, manā lampiņā petroleja gāja uz beigām, lampiņa kūpēja un grasījās nodzist, vecie vadži sienās izskatījās bargi, un to ēnas raustījās.

—    2ēlo mūs! — māsa pieceldamās sacīja. — Tēvs ir pārlieku nelaimīgs, bet es esmu gluži kā slima, vai prātu varu zaudēt. Kas gan ar tevi notiks? — viņa vaicāja, raudādama un stiepdama man pretim savas rokas.

—    Lūdzos tevi no visas sirds, mūsu mirušās mātes vārdā lūdzu: stājies atkal dienestā!

—    Nevaru, Kleopatra, — es sacīju un jutu, ka vēl mazliet — un es padošos. — Nevaru.

— Kāpēc? — māsa neatlaidās. — Kāpēc? Nu, ja nevarēji satikt ar priekšnieku, meklē sev citu vietu. Vai tu, piemēram, nevarētu dienēt uz dzelzceļa? Nupat es runāju ar Aņutu Blagovu, viņa apgalvo, ka tevi pieņemšot uz dzelzceļa, un pat solījās parūpēties par to. Dieva dēļ, Misail, apdomā! Lūdzu, lūdzu, padomā!

Mēs vēl mazliet parunājām, un es padevos. Teicu, ka domas par dienestu uz jaunceļamā dzelzceļa man vēl ne reizes nebija ienākušas prātā un ka es patiesi varu pamēģināt.

Viņa priecīgi pasmaidīja caur asarām un paspieda man roku, tomēr nemitējās raudāt, jo nevarēja tik viegli aprimt, bet es devos uz virtuvi pēc petrolejas.

II

Labdarības izrāžu, koncertu un dzīvo bilžu rīkotāju vidū pilsētā pirmā vieta piederēja Ažoginiem, kas dzīvoja paši savā namā Lielajā Muižniecības ielā: katru reizi tie deva telpas un paši uzņēmās visas rūpes un izdevumus. Šai bagātajai muižnieku ģimenei apriņķī piederēja ap trīs tūkstoši desetīnu zemes un lieliska muiža, bet laukus viņi nemīlēja un ziemu vai vasaru dzīvoja pilsētā. Ģimenē bija tikai māte, gara, kalsna, delikāta dāma īsiem matiem, īsu jaciņu un šauriem angļu svārkiem, un trīs meitas, kuras, par tām runājot, nesauca vis vārdā, bet vienkārši: vecākā, vidējā un jaunākā. Tās visas bija ar neglītiem gariem zodiem, tuvredzīgas, sakumpušas, ģērbušās tāpat kā māte, nepatīkami svepstēja, bet, nevērojot to, katrā ziņā piedalījās ikvienā izrādē un pastāvīgi kaut ko darīja labdarīgos nolūkos — spēlēja, deklamēja, dziedāja. Viņas bija ļoti nopietnas un nekad nesmaidīja, pat lomas dziesmu spēlēs viņas tēloja bez mazākās jautrības, ar tik lietišķu izskatu, it kā nodarbotos ar grāmatvedību.

Šīs izrādes man ļoti patika, bet vēl vairāk biežie, mazliet juceklīgie, trokšņainie mēģinājumi, pēc kuriem mūs aizvien cienāja ar vakariņām. Lugu izvēle un lomu sadalīšana notika bez manis. Manā ziņā bija aizkulišu darbs. Gleznoju dekorācijas, pārrakstīju lomas, suflēju, grimēju, un manos uzdevumos ietilpa arī visādi efekti: pērkons, lakstīgalas pogošana un tamlīdzīgi. Tā kā man nebija sabiedriskā stāvokļa un pieklājīga apģērba, tad mēģinājumos es turējos nomaļus aiz kulisēm un kautrīgi klusēju.

Dekorācijas gleznoju Ažoginu šķūnī vai pagalmā. Man palīdzēja krāsotājs vai, kā viņš pats sevi dēvēja, krāsotāju darbu uzņēmējs Andrejs Ivanovs, gadus piecdesmit vecs, garš, ļoti kalsns un bāls vīrs iekritušām krūtīm, iekritušiem deniņiem un ziliem lokiem zem acīm, izskatā pat mazliet briesmīgs. Viņš slimoja ar kādu mokošu kaiti, katru rudeni un pavasari par viņu runāja, ka nupat jau dziestot, bet šis pagulējis cēlās augšā un, pats brīnīdamies, runāja: «Un atkal es nenomiru!»

Pilsētā viņu sauca par Rutku un stāstīja, ka tas esot viņa īstais uzvārds. Teātris viņam bija tikpat mīļš kā man, un, tiklīdz viņu aizsniedza baumas, ka atkal paredzama kāda izrāde, viņš pameta visus savus darbus un devās pie Ažoginiem gleznot dekorācijas.

Otrā dienā pēc izskaidrošanās ar māsu es no rīta līdz vakaram strādāju pie Ažoginiem. Mēģinājumam vajadzēja sākties septiņos vakarā, bet jau stundu pirms sākuma zālē bija sanākuši visi dalībnieki, ar burtnīcām rokās staigāja vecākā, vidējā un jaunākā un kaut ko lasīja. Garā, rūsganā mētelī, ar šallē ievīstītu kaklu, atspiedies ar deniņiem pret sienu, zālē jau stāvēja Rutks un svētlaimīgi skatījās uz skatuvi. Vecā Ažogina piegāja te pie viena, te pie otra viesa un katram pateica kaut ko patīkamu. Viņai bija paradums cieši lūkoties sejā un runāt klusi, it kā slepus.

— Dekorācijas gleznot laikam gan ir grūti, — pienākusi pie manis, viņa klusi teica. — Mēs ar Mufkes kundzi pašreiz runājām par aizspriedumiem, kad redzēju jūs ienākam. Ak dievs, es visu mūžu esmu cīnījusies pret aizspriedumiem! Lai pārliecinātu kalpotājus, ka viņu bailes ir tīrās blēņas, es savās istabās vienmēr dedzinu trīs sveces un visus svarīgākos darbus sāku trīspadsmitajā datumā.

Ieradās inženiera Dolžikova meita — skaista, apaļīga blondīne, ģērbusies, kā mēdza pie mums teikt, gluži kā parīziete. Lomas viņa neņēma, bet mēģinājumos viņai aizvien bija krēsls uz skatuves, tāpat izrādes nesāka, iekām viņa, starodama un pārsteigdama visus ar savu tērpu, nebija ieradusies pirmajā rindā. Kā jau lielpilsētas putnam, mēģinājumos viņai bija atļauts izteikt piezīmes, un viņa ar mīļu, iecietīgu smaidu to arī darīja, un varēja redzēt, ka mūsu izrādes viņa uzskatīja par bērnu niekošanos. Stāstīja, ka viņa esot mācījusies dziedāt Pēterburgas konservatorijā un it kā pat veselu ziemu dziedājusi privātā operā. Man viņa ļoti patika, un mēģinājumos, tāpat izrāžu laikā no viņas ne acu nenolaidu.

Jau paņēmu burtnīcu, lai sāktu suflēt, kad pēkšņi ieradās māsa. Tāpat ar visu apmetni un cepuri viņa pienāca pie manis un teica:

—     Lūdzu tevi, iesim!

Es gāju. Aiz skatuves durvīs stāvēja Aņuta Blagova, arī ar cepuri galvā un tumšu plīvurīti pār acīm. Tā bija tiesas priekšsēdētāja biedra meita, viņas tēvs mūsu pilsētā dienēja jau labi sen, gandrīz vai kopš pašas apgabaltiesas dibināšanas. Lielā, staltā auguma dēļ viņas piedalīšanos dzīvajās bildēs uzskatīja par obligātu, un, kad viņa tēloja kādu feju vai arī Slavu, viņas seja pietvīka aiz kauna; lugās viņa nepiedalījās, bet mēģinājumu laikā parādījās uz mirkli kaut kādās darīšanās un zālē negāja. Arī tagad bija redzams, ka viņa iegriezusies tikai uz brīdi.

—    Mans tēvs ir runājis par jums, — sarkdama un uz mani neskatīdamās, viņa dzedri teica. — Dolžikovs apsolījis jums vietu uz dzelzceļa. Rīt viņš būs mājās, aizejiet!

Es paklanījos un pateicos par rūpēm.

—    Bet šo jums vajadzētu atmest, — viņa sacīja, rādīdama uz burtnīcu.

Viņas abas ar māsu devās pie Ažoginas un pāris minūšu ar to sačukstējās, lāgiem paskatīdamās uz mani. Acīm redzot, kaut ko apsprieda.

—    Tik tiešām, — pienākusi man klāt un cieši raudzīdamās sejā, Ažogina klusi teica, — patiesi, ja tas jūs atrauj no nopietna darba, — viņa vilka burtnīcu man no rokām, — tad varat to nodot kādam citam. Neuztraucieties, mans draugs, ejiet ar dievpalīgu!

AlVadijos un samulsis gāju prom. Ejot lejā pa kāpnēm, redzēju, kā, dzīvi sarunādamās, aiziet arī māsa un Aņuta Blagova; laikam jau runāja par manu iestāšanos darbā uz dzelzceļa, un abas ļoti steidzās. Māsa nekad agrāk uz mēģinājumiem nebija nākusi, un tagad, jādomā, viņu mocīja sirdsapziņa un bailes, ka tik tēvs nedabū zināt, ka bez tā atļaujas bijusi pie Ažoginiem.

Otrā dienā pulksten vienos ierados pie Dolžikova. Sulainis mani ieveda ļoti skaistā istabā, kas inženierim bija reizē viesistaba un darba kabinets, te viss bija mīksts, gaumīgs un tādam neieradušam cilvēkam kā man izlikās pat dīvains. Dārgi paklāji, milzīgi atzveltņi, bronza, gleznas zelta un plīša ietvaros; izklaidus pie sienām fotogrāfijas, no kurām raugās ļoti skaistas, gudras sievietes daiļām sejām un brīvu stāju; viesistabai durvis tieši uz dārzu, uz balkona var redzēt ceriņus, brokastīm klātu galdu, daudz pudeļu, rožu pušķi, smaržo pavasaris un dārgs cigārs, dveš laime, — un itin viss šeit, tā vien liekas, pauž, ka dzīvojis, lūk, cilvēks, pūlējies un sasniedzis laimi, kāda vien iespējama zemes virsū. Aiz rakstāmgalda sēdēja inženiera meita un lasīja avīzi.

—     Jūs pie tēva? — viņa vaicāja. — Viņš tūliņ atgriezīsies no dušas. Lūdzu, pasēdiet!

Apsēdos.

—    Jūs, kā liekas, dzīvojat mums pretim? — pēc dažiem klusuma mirkļiem viņa iejautājās.

—    Jā.

—     Aiz gara laika es katru dienu skatos pa logiem, neņemiet ļaunā, — viņa turpināja, avīzē skatīdamās, — un bieži vien redzu jūs un jūsu māsu. Viņa vienmēr tāda labsirdīga, domīga.

Ienāca Dolžikovs. Viņš slaucīja kaklu ar dvieli.

—    Tēt, monsieur Polozņevs, — meita sacīja.

—     Jā, jā, Blagovs man jau teica, — roku nesniegdams, viņš moži uzrunāja mani. — Bet, padomājiet taču, ko gan es varu jums piedāvāt! Kur tad man tās vietas tā ir? Dīvaini ļaudis jūs esat, mani kungi! — viņš skaļi turpināja tādā balsī, kā izteikdams man rājienu.

— Tādu kā jūs nāk pa divdesmit katru dienu, tīri vai iedomājušies, ka man vesels departaments! Līnija, kungi, līnija man ir, īsti katorgas darbi; man vajadzīgi mehāniķi, atslēdznieki, zemes racēji, galdnieki, aku urbēji, bet jūs visi sēdēt un rakstīt vien varat, it neko vairāk! Rakstnieki atradušies!

No viņa dvesa tā pati laime, kas plūda no grīdsegām un atzveltņiem. Apaļš, veselīgs, sārtiem vaigiem, platām krūtīm, nomazgājies, katūna kreklā un platās biksēs, kā porcelāna važonis. Viņam bija apaļa, sacirtojusies bārdiņa — un neviena sirma matiņa, deguns ar mazu kumpiņu, bet acis tumšas, skaidras, nevainīgas.

—     Ko tad jūs protat? — viņš turpināja. — Nekā jūs neprotat! Es, kungi, esmu inženieris, nodrošināts cilvēks, bet, iekām man šo ceļa būvi iedeva, es ilgi vilku jūgu, braucu par mašīnistu, divus gadus Beļģijā biju vienkāršs eļļotājs. Padomājiet, dārgumiņ, pats, kādu gan darbu varu jums piedāvāt!

—     Protams, tā jau nu ir… — es murmināju spējā mulsumā, nevarēdams izturēt viņa skaidro, nevainīgo acu skatienu.

—    Vai jūs vismaz protat rīkoties ar aparātu? — viņš padomājis jautāja.

—    Jā, esmu strādājis telegrāfā.

—    Hm … nu, paskatīsimies. Pagaidām dodieties uz Dubečņu. Tur man jau viens sēž, bet šausmīgs draņķis.

—    Kādi būs mani pienākumi? — es jautāju.

—     Redzēsim uz vietas. Posieties turp, es došu rīkojumu. Tikai, lūdzu, nežūpot un ne ar kādiem lūgumiem mani netraucēt! Aiztriekšu ratā!

Viņš aizgāja prom no manis un pat nepamāja ar galvu. Paklanījos viņam un viņa meitai, kas lasīja avīzi, un izgāju āra. Sirdij bija uzgūlis tik pārliecīgs smagums, ka nevarēju izsacīt ne vārda, kad māsa sāka taujāt, kā inženieris mani uzņēmis.

Lai nokļūtu Dubečņā, es piecēlos agri, ap saules lēktu. Uz mūsu Lielās Muižniecības ielas nebija neviena cilvēka, visi vēl gulēja, un mani soļi skanēja vientuļi un dobji. Rasotās papeles piesātināja gaisu ar maigu smaržu. Bija skumji un negribējās aiziet no pilsētas. Es mīlēju savu dzimto pilsētu. Tā man šķita tik skaista un silta!

Es mīlēju šo zaļumu, klusos, saulainos rītus, mūsu zvanu balsis1 ; bet cilvēki, ar kuriem kopā es dzīvoju šai pilsētā, bija garlaicīgi, sveši un dažkārt pat pretīgi. Tos es nemīlēju un nesapratu.

Nevarēju saprast, kālab un no kā dzīvo visi šie sešdesmit pieci tūkstoši cilvēku. Zināju, ka Kimri gūst iztiku ar zābaku izgatavošanu, Tula darina patvārus un šautenes, Odesa ir osta, bet, kas ir mūsu pilsēta un ko tā ražo, — to es nezināju. Lielā Muižniecības iela un vēl divas tīrākās ielas dzīvoja no kapitāliem un algām, ko ierēdņi saņēma no valsts kases; bet, no kā dzīvoja pārējās astoņas ielas, kas paralēli cita citai stiepās turpat vai trīs verstis un izzuda aiz paugura, — tā man aizvien bija neatminama mīkla. Un kauns stāstīt, kā šie cilvēki dzīvoja! Ne dārza, ne teātra, ne jēdzīga orķestra; pilsētas un kluba bibliotēkas apmeklēja tikai ebreju pusaudži, žurnāli un jaunās grāmatas mēnešiem ilgi palika ar neatgrieztām lapām; bagātie un inteliģentie ļaudis gulēja piesmakušās, šaurās guļamistabās, blakšu apsēstās koka gultās, bērnus turēja riebīgi netīrās telpās, kuras dēvēja par bērnistabām, bet kalpotāji, pat veci un cienījami, gulēja virtuvē uz grīdas un sedzās ar skrandām. Gavēņu dienās mājas oda pēc saulespuķu eļļā ceptas stores, bet pārējā laikā — pēc boršča. Eda negaršīgu ēdienu, dzēra neveselīgu ūdeni. Pilsētas domē, pie gubernatora, pie arhiereja — visās vietās un malās daudzus gadus runāja, ka mūsu pilsētā nav laba un lēta ūdens, ka būtu jāaizņemas no valsts divsimt tūkstoši ūdensvada ierīkošanai; paši bagātākie ļaudis, kādu mūsu pilsētā bija savi trīs desmiti, kas ne reizi vien nospēlēja uz kārtīm veselas muižas, dzēra to pašu draņķīgo ūdeni un visu mūžu aizrautīgi runāja par aizņēmumu — un es nevarēju to saprast; man likās, ka būtu daudz vienkāršāk izņemt šos divsimt tūkstošus no savas kabatas.

Visā pilsētā es nepazinu neviena godīga cilvēka. Mans tēvs ņēma kukuļus un iedomājās, ka tos viņam dod aiz cieņas pret viņa dvēseles īpašībām; ģimnāzisti, lai tiklu pāri no vienas klases uz otru, apmetās pansijā pie saviem skolotājiem, un tie rauša no viņiem milzīgu naudu; kara apriņķa priekšnieka sieva iesaukuma laikā ņēma no rekrūšiem kukuļus, ļāva pat sevi pacienāt un reiz baznīcā, stāvēdama uz ceļiem, nekā nav varējusi tikt augšā, jo bijusi pavisam apdzērusies; rekrūšu laikā kukuļus ņēma arī ārsti, bet pilsētas ārsts un veterinārs uzlika nodevas gaļas tirgotavām un traktieriem; apriņķa skolā tirgojās ar apliecībām, kas deva trešās kategorijas priekšrocības; prāvesti ņēma no pārzinātajām draudzēm un baznīcu vecākajiem; pilsētas, apriņķa, veselības un visās citās valdēs katram lūdzējam kliedza pakaļ: «Pateikties vajag!» — un lūdzējs griezās atpakaļ, lai atstātu trīsdesmit četrdesmit kapeiku. Bet tie, kas neņēma kukuļus, piemēram, tiesu resora ierēdņi, bija uzpūtīgi, sasveicinoties sniedza divus pirkstus, izcēlās ar vēsumu un prāta šaurību, daudz spēlēja kārtis, daudz dzēra, precēja bagātnieces, un tiem, bez šaubām, bija kaitīga, samaitājoša ietekme uz sabiedrību. Vienīgi no meitenēm dvesa morāla tīrība; lielai tiesai no tām bija cēli, godīgi centieni, tīras dvēseles; bet viņas nesaprata dzīvi un ticēja, ka kukuļus dod aiz cieņas pret dvēseles īpašībām. Pēc apprecēšanās viņas ātri novecoja, pagrima un bezcerīgi noslīka derdzīgajā mietpilsoņu dzīves zaņķī.

III

Mūsu apvidū būvēja dzelzceļu. Svētku priekšvakaros pa pilsētu veseliem pūļiem klaiņoja skrandaiņi, no kuriem visi baidījās un kurus sauca par «bānūžniekiem». Bieži vien redzēju, ka šādu skrandaini ar asiņainu seju, bez cepures veda policija, bet tam pa pēdām kā lietišķu pierādījumu nesa patvāri vai tikko mazgātu, vēl neizžuvušu veļu. «Bānūžnieki» parasti drūzmējās ap dzertuvēm un tirgos; tie dzēra, ēda, rupji lamājās un katru garāmejošu viegla rakstura sievieti pavadīja griezīgiem svilpieniem. Mūsu bodnieķeļi, lai uzjautrinātu šos izbadējušos baskājus, dzirdīja suņus un kaķus ar degvīnu vai piesēja sunim pie astes skārda bundžu, uzsvilpa, un, šausmās smilkstēdams, suns joņoja ar dārdošo bundžu pa ielu; sunim šķita, ka to vajā kāds briesmonis, tas skrēja tālu ārpus pilsētas, laukos, līdz zaudēja spēkus; pilsētā bija vairāki suņi ar ierautām astēm, tie pastāvīgi trīcēja, un ļaudis zināja stāstīt, ka šie suņi nav izturējuši šādus jokus un sajukuši.

Staciju cēla piecas verstis no pilsētas. Runāja, ka par to, lai dzelzceļš pienāktu klāt pie pašas pilsētas, inženieri prasījuši piecdesmit tūkstošus rubļu lielu kukuli, bet pilsētas valde bij usi ar mieru dot tikai četrdesmit, nav varējusi vienoties desmit tūkstošu dēļ, un nu pilsētnieki nožēlojot, jo līdz stacijai būšot jābūvē šoseja, kas pēc aprēķina izmaksāšot dārgāk. Visā līnijas garumā jau bija uzlikti gulšņi un sliedes un gāja dienesta vilcieni, kas veda būvmateriālus un strādniekus, kavēja tikai tilti, kurus būvēja Dolžikovs, un šur tur vēl stacijas nebija pabeigtas.

Dubečņa — tā saucās mūsu pirmā stacija — atradās 17 verstis no pilsētas. Gāju kājām. Rīta saules apņemti, spilgti zaļoja ziemāji un vasarāji. Apvidus bija līdzens, jauks, un tālumā skaidri varēja saskatīt staciju, kurgānus, tālās mājas… Cik labi tādā brīvē! Un man tā gribējās izbaudīt šo brīvības apziņu, kaut šo vienīgo rītu, nedomāt par to, kas notiek pilsētā, nedomāt par savām vajadzībām, negribēt ēst! Nekas tā netraucēja dzīvot kā skaudrā bada izjūta, kad manas labākās domas dīvaini sajaucās ar domām par griķu biezputru, par kotletēm, par ceptām zivīm. Tā nu es stāvu viens klajā laukā un raugos augšup uz cīruli, kas, lidinādamies gaisā, trallina kā histērijā, bet sevī domāju: «Tagad derētu uzkost maizi ar sviestu!» Vai atkal: nosēžos ceļmalā un aizveru acis, lai atpūstos un ieklausītos šai brīnišķīgajā maija čalojumā, bet atmiņā vīd karstu kartupeļu smarža. Samērā ar savu lielo un spēcīgo augumu es vispār dabūju maz ēst, un tāpēc mana galvenā sajūta cauru dienu bija izsalkums, un varbūt tādēļ es labi sapratu, kālab tik daudz ļaužu strādā vienīgi maizes dēļ un runā tikai par ēdienu.

Dubečņā patlaban veica stacijas iekšējā apmetuma darbus un cēla ūdenstorņa augšējo koka stāvu. Bija karsts, smaržoja pēc kaļķiem, un strādnieki gurdi kāpelēja pa skaidu un atkritumu gubām; pie savas būdas gulēja pārmijnieks, un saule svilināja viņa seju. Neviena koka. Vāji sīca telegrāfa stieple, un uz tās šur tur atpūtās vanagi. Nezinādams, ko iesākt, ari es kāpelēju pa kaudzēm un atcerējos, ka inženieris uz jautājumu, kādi būs mani pienākumi, atbildēja: «Redzēsim uz vietas.» Bet ko īsti varēja redzēt šai tuksnesī? Apmetēji runāja par desmitnieku un kādu Fedotu Vasiļjevu, bet es no tā nekā nesapratu, un pamazām mani pārņēma garlaicība — fiziska garlaicība, kad cilvēks jūt savas rokas, kājas un visu savu lielo ķermeni, bet nezina, ko ar to iesākt, kur likties.

Nostaigājis vismaz stundas divas, es pamanīju, ka prom no stacijas kaut kur pa labi aizvirzās telegrāfa stabu rinda un verstis pusotras vai divas no līnijas izbeidzas pie kāda balta mūra žoga; strādnieki pateica, ka tur esot kantoris, un beidzot es apjēdzu, ka taisni turp man jādodas.

Tā bija ļoti veca, sen pamesta muiža. 2ogs no baltiem porainiem akmeņiem, kas vietām jau bija izdēdējuši un sabrukuši, bet piebūvei, kuras aklā siena bija pavērsta pret tīrumu, jumts bija sarūsējis, un uz tā šur tur spīdēja skārda ielāpi. Pa vārtiem varēja redzēt plašu, nezālēm aizaugušu pagalmu un vecu kungu māju ar žalūziju logiem un stāvu jumtu, kas bija sarkans no rūsas. Mājai abos galos pa labi un kreisi bija uzceltas divas vienādas piebūves: vienai logi aizsisti ar dēļiem, pie otras, ar vaļējiem logiem, bija izžauta veļa un klaiņoja teļi. Pēdējais telegrāfa stabs atradās pagalmā, un stieple no tā vilkās līdz tās piebūves logam, kas ar aklo sienu bija pavērsts pret tīrumu. Durvis bija atvērtas, un es devos iekšā. Aiz galda pie telegrāfa aparāta sēdēja kāds kungs tumšiem, sprogainiem matiem, ģērbies buru audekla svārkos; viņš bargi, caur pieri paskatījās uz mani, bet tūdaļ pasmaidīja un sauca:

— Sveiks, mazā peļņa!

Tas bija Ivans Ceprakovs, mans ģimnāzijas biedrs, kuru izslēdza no otrās klases par smēķēšanu. Kādreiz rudeņos mēs kopīgi ķērām cigļus, ķivuļus, dižknābjus un agri no rīta pārdevām tirgū, kamēr mūsu vecāki vēl gulēja. Kad putni lidoja uz dienvidiem, mēs šāvām ar smalkām skrotīm uz strazdu bariņiem un pievācām ievainotos, no kuriem daži mira briesmīgās mokās (vēl šobrīd atceros, kā tie naktīs vaidēja manā būrītī), bet citus, kas izveseļojās, mēs pārdevām, pie tam bezkaunīgi 'dievodamies, ka tie visi ir tēviņi. Reiz tirgū man bija atlicies tikai viens strazds, ko ilgi piedāvāju pircējiem un beidzot atdevu par kapeiku. «Un tomēr maza peļņa!» bāzdams kabatā šo kapeiku, teicu sev par mierinājumu, un kopš tā laika ielas puikas un ģimnāzisti saukāja mani par mazo peļņu, arī vēl tagad puikas un bodnieki reizēm tāpat kaitināja mani, lai gan, atskaitot mani, neviens vairs neatcerējās, kā radās šī palama.

Čeprakova augums nebija spēcīgs: šauras krūtis, pats sakumpis, garas kājas. Kaklasaite savērpusies kā aukla, vestes pavisam nebija, bet zābaki sliktāki par manējiem — ar nošķiebtiem papēžiem. Viņš reti mirkšķināja acis, sejā tāda izteiksme, it kā grasītos kaut ko sakampt, un aizvien likās steidzamies.

—    Bet pagaidi, — viņš uztraukdamies sacīja. — Paklausies! … Jā, par ko tad es nupat runāju?

Sākām sarunu. Dabūju zināt, ka muiža, kurā es tagad atrados, nesen vēl piederējusi Čeprakoviem un tikai pērnruden to ieguvis inženieris Dolžikovs, kas domāja, ka izdevīgāk ieguldīt naudu īpašumos nekā turēt papīros, un mūsu pusē vien jau bija nopircis, uzņemdamies parādu samaksu, trīs prāvas muižas. Čeprakova māte, muižu pārdodot, bija aizrunājusi sev tiesības vēl divus gadus dzīvot vienā no piebūvēm, bet dēlam izlūgusies vietu kantorī.

—     Kas tad šim ko nepirkt! — Čeprakovs teica par inženieri. — No uzņēmējiem vien cik nenoplēš! No visiem plēš!

Pēc tam viņš veda mani pusdienot un steigšus nolēma, ka dzīvosim abi kopā, bet ēdīsim pie viņa mātes.

—    Viņa ir gatavā sīkstule, — tas sacīja, — bet no tevis daudz neplēsīs.

Mazajās istabās, kur dzīvoja viņa māte, bija ļoti šauri; tās visas, pat lievenis un priekšnams, bija pieblīvētas mēbelēm, kas pēc muižas pārdošanas atvāktas šurp no lielās mājas; mēbeles bija tikai veclaiku, visas sarkankoka. Čeprakova kundze, ļoti apaļa, padzīvojusi dāma ar šķībām ķīniešu acīm, sēdēja pie loga lielā atzveltnī un adīja zeķi. Viņa uzņēma mani visai manierīgi.

—    Tas, māmiņ, ir Polozņevs, — Čeprakovs mani iepazīstināja. — Viņš te dienēs.

—    Vai esat muižnieks? — viņa jautāja savādā, nepatīkamā balsī; man tā vien likās, ka viņai rīklē guldz tauki.

—    Jā, — es atbildēju.

—    Sēdieties!

Pusdienas bija negaršīgas. Pasniedza tikai rausi ar rūgtu biezpienu un piena zupu. Jeļena Ņikiforovna, namamāte, visu laiku dīvaini mirkšķināja te vienu, te otru aci. Viņa runāja, ēda, bet visā viņas augumā jau bija kaut kas nedzīvs un šķilās jaušama pat līķa smaka. Dzīvība tik tikko kvēloja viņā, kvēloja arī apziņa, ka viņa ir lielmāte, muižniece, kurai reiz bijuši savi dzimtcilvēki, ka viņa ir ģenerāļa atraitne, kas kalpotājiem jāuzrunā ar «jūsu augstība», un, kad šīs nožēlojamās dzīvības atliekas uz kādu mirkli vēl uzliesmoja, viņa mēdza aizrādīt dēlam:

—    2an, nazis tā nav jātur!

Vai arī, smagi elsodama, ar namamātes klīrību, vēlēdamās pakavēt viesim laiku, stāstīja man:

—     Bet mēs, zināt, pārdevām savu muižu. Protams, žēl, esam te pieraduši, bet Dolžikovs solīja iekārtot Zanu par Dubečņas stacijas priekšnieku, tātad projām no šejienes mēs nebrauksim, dzīvosim tepat stacijā, bet tas jau ir tikpat kā muižā. Lāga cilvēks tas inženieris! Vai jums neliekas, ka viņš ir ļoti skaists?

Vēl nesen Čeprakovi bija bagāti, bet pēc ģenerāļa nāves viss kļuva citādi. Jeļena Ņikiforovna sāka ķildoties ar kaimiņiem, tiesāties, nemaksāja pārvaldniekiem un strādniekiem visu nolīgto algu, dzīvoja vienās bailēs, ka tik viņu neaplaupa, — un pēc kādiem gadiem desmit Dubečņu vairs nevarēja pazīt.

Aiz lielās mājas bija vecs dārzs — sen nekopts, nezāļu un krūmu nomākts. Izgāju terasē, kas bija vēl stipra un skaista; pa stikla durvīm varēja redzēt istabu ar parketa grīdu, jādomā, viesistabu; senatnīgas klavieres, pie sienām platos sarkankoka rāmjos vecas gravīras — un vairāk nekā. No kādreizējām puķu dobēm bija saglabajušās tikai pujenes un magones, kas pāri nezālēm slēja augšup savas baltās un koši sarkanās galvas; uz celiņiem auga blīva, izstīdzējušu kļavu un vīksm'i jaunaudze, ko govis jau applūkājušas. Visur biezoknis, un dārzs šķita necaurejams, bet tā bija tikai mājas tuvumā, kur vēl auga papeles, priedes un vecas viena stādījuma liepas, agrāko aleju paliekas, bet aiz šiem kokiem dārzu jau tīrīja siena pļaušanai, un te vairs nebija tik sulīgi, zirnekļu tīkli nelīda mutē un acīs, pūta vējiņš; jo tālāk, jo klajāk, un te brīvi auga ķirši, plūmes, gangrēnas un balstu izķēmotas ābeles, un tik augstas bumbieres, ka radās šaubas, vai tās maz ir bumbieres. Šo dārza daļu nomāja mūsu pilsētas tirgotājas, un to sargāja no zagļiem un strazdiem kāds plānprātis, kas dzīvoja zaru būdā.

Kļūdams arvien retāks un atgādinādams jau īstu pļavu, dārzs sniedzās lejup līdz zaļām niedrēm un kārkliem aizaugušai upei; pie dzirnavu dambja upe izpletās, bija dziļa un zivīm bagāta; te nikni šņāca nelielas, salmiem jumtas dzirnavas un neganti kurkstēja vardes. Gludo ūdens spoguli reizēm saviļņoja riņķi, un, jautru zivju aizskartas, ietrīsējās ūdens lilijas. Viņpus upītes bija Dubečņas sādžiņa. Klusais, zilais ūdens klājs vilināja pie sevis, solīja dzestrumu un mieru. Un tas viss — ūdens un dzirnavas, un mājīgie krasti tagad piederēja inženierim!

Sākās mans jaunais dienests. Es pieņēmu telegrammas un sūtīju tās tālāk, sastādīju dažādus sarakstus un pārrakstīju pieprasījumu zīmes, pretenzijas un raportus, ko mums uz kantori sūtīja neizglītotie desmitnieki un meistari. Dienas lielāko daļu es nedarīju nekā un, gaidīdams telegrammas, staigāju pa istabu vai arī nosēdināju piebūvē kādu zēnu, bet pats klaiņoju pa dārzu, kamēr zēns atskrēja pateikt, ka ieklaudzējies aparāts. Pusdienas ēdu pie Čeprakova kundzes. Gaļu deva visai reti, lielāko tiesu bija piena ēdieni, bet trešdienās un piektdienās bija gavēņa ēdieni, un tad ēdienu pasniedza uz sārtiem šķīvjiem, kurus sauca par gavēņa šķīvjiem. Čeprakova pastāvīgi mirkšķināja ar vienu aci — tas viņai bija tāds paradums, bet man no tā ikreiz kļuva neomulīgi.

Ta kā piebūvē nepielika darba pat vienam cilvēkam, tad Čeprakovs nedarīja neko, tikai gulēja vai arī gāja ar bisi uz upi pīles medīt. Vakaros viņš sādžā vai stacijā piedzērās un pirms gulētiešanas skatījās spogulī un kliedza:

— Esi sveicināts, Ivan Čeprakov!

Dzērumā viņš bija ļoti bāls, nemitīgi berzēja rokas un smējās, kas izklausījās kā zirga zviegšana: ī-ī-haha-ā! Ākstības pēc viņš izģērbās pavisam kails un pliks skraidīja pa lauku. Ēda mušas un stāstīja, ka tās esot skābas.

IV

Reiz pēc pusdienām viņš ieskrēja piebūvē gluži aizelsies un teica:

—    Ej, tava māsa atbraukusi.

Es izgāju ārā. Patiešām pie lielās mājas lieveņa stāvēja pilsētas ormaņa rati. Atbraukusi bija mana māsa, bet viņai līdzi Aņuta Blagova un vēl kāds kungs karavīra tērpā. Piegājis tuvāk, karavīru pazinu: tas bija Aņutas brālis, ārsts.

—    Atbraucām pie jums zaļumos, — viņš sacīja. — Vai drīkst?

Māsai un Aņutai gribējās jautāt, kā es dzīvoju, bet abas klusēja un tikai skatījās manī. Arī es klusēju. Viņas saprata, ka man te nepatīk, un māsai saskrēja asaras acīs, bet Aņuta Blagova pietvīka sarkana. Devāmies uz dārzu. Ārsts gāja visiem pa priekšu un jūsmoja:

—    Tas tik ir gaiss! Velns parāvis, tas tik ir gaiss!

Pēc izskata viņš vēl arvien bija students. Arī runāja

un staigāja kā students, un pelēko acu skatiens bija tikpat možs, vienkāršs un atklāts kā krietnam studentam. Līdzās savai staltajai un skaistajai māsai viņš izskatījās vājš, sīks; bārdiņa bija plāniņa, un balss — smalks tenoriņš, gan tīri patīkams. Viņš dienēja kādā pulkā un tagad bija atbraucis atvaļinājumā pie savējiem un stāstīja, ka rudeni Pēterburgā likšot medicīnas doktora eksāmenu. Viņam jau bija sava ģimene — sieva un trīs bērni; apprecējies agri, būdams vēl otrā kursā, un tagad pilsētā stāstīja par viņu, ka ģimenes dzīvē viņš esot nelaimīgs, ar sievu kopā vairs nedzīvojot..

—    Cik tagad pulkstenis? — māsa bažījās. — Vajadzētu gan atgriezties laikus, jo tēvs atlaida mani pie brāļa tikai līdz sešiem.

—    Ir gan tas jūsu tēvs! — ārsts nopūtās.

Uzliku patvāri. Tēju dzērām lielās mājas terases priekšā uz paklāja, un ārsts, uz ceļiem nometies, dzēra no apakštases un teica, ka izjūtot svētlaimi. Tad Ceprakovs aizgāja pēc atslēgas, atslēdza stikla durvis un mēs visi iegājām mājā. Te bija noslēpumaina krēsla, oda pēc sēnēm un mūsu soļi skanēja dobji, it kā zem grīdas būtu pagrabs. Tapat kājās stāvēdams, ārsts pieskārās klavieru taustiņiem, un tās atbildēja ar vāju, trīsošu, aizsmakušu, bet vēl skanīgu akordu, viņš uzņēma balsi un sāka dziedāt kādu romanci, viebās un nepacietīgi piesita kāju, ja kāds no taustiņiem izrādījās mēms. Mana māsa vairs neposās uz mājām, bet saviļņojumā staigāja pa istabu un runāja:

—    Esmu līksma! Ļoti, ļoti līksma!

Balsī skanēja pārsteigums, it kā viņai liktos neticami, ka arī viņai var būt tik labi. Pirmo reizi mūžā redzēju viņu tik priecīgu. Arī skaistāka viņa bija kļuvusi. Profilā viņa bija neglīta, deguns un mute pastiepti uz priekšu un likās pūšam, taču viņai bija lieliskas tumšas acis, bāla, ļoti maiga sejas krāsa, aizkustinoša labsirdība un skumjas vaibstos, bet, kad runāja, viņa izskatījās piemīlīga un pat skaista. Mēs abi, es un viņa, bijām atsitušies mātē — platiem pleciem, spēcīgi, izturīgi, bet viņas bālums bija slimīgs, viņa bieži klepoja, un acīs reizēm saskatīju izteiksmi, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas ir nopietni slimi, taču nez kāpēc to slēpj. Viņas tagadējais prieks likās bērnišķīgs, naivs, it kā jautrība, ko mūsu bērnībā apspieda un nomāca bargā audzināšana, pēkšņi būtu pamodusies sirdī un izlauzusies brīvībā.

Bet, kad pienāca vakars un padeva zirgus, māsa apklusa, saplaka un kāpa droškā ar tādu izskatu, it kā sēstos uz apsūdzēto sola.

Un nu viņi visi ir prom, rīboņa izgaisusi… Ienāca prātā, ka Aņuta Blagova nebija pārmijuši ar mani nevienu vārdu.

«Dīvaina meitene!» es nodomāju. «Dīvaina meitene!»

Pienāca Pēterdienas gavēnis, un mums katru dienu deva gavēņa ēdienus. Aiz dīkdienības un stāvokļa nenoteiktības mocījos ar fiziski jūtamām skumjām, biju nemierā ar sevi, gurdens, izsalcis, slaistījos pa muižu un tik gaidīju piemērotu noskaņojumu, lai aizietu pavisam.

Kādā pievakarē, kad piebūvē pie mums sēdēja Rutks, negaidot ienāca Dolžikovs — stipri iededzis un noputējis pelēks. Trīs dienas viņš sabijis savā iecirknī un Dubečņā ieradies ar lokomotīvi, bet no stacijas līdz mums nācis kājām. Gaidīdams pajūgu, kam vajadzēja ierasties no pilsētas, viņš kopā ar pārvaldnieku apstaigāja muižu un skaļā balsī deva rīkojumus, tad veselu stundu nosēdēja mūsu piebūvē un rakstīja vēstules; tai laikā uz viņa vārdu nāca telegrammas, un viņš pats klaudzināja atbildes. Mēs visi trīs stāvējām kā sveces un klusējām.

—     Kāda nekārtība! — ieskatījies sarakstos, viņš nicīgi noteica. — Pēc divām nedēļām es pārceļu kantori uz staciju un patiesi nezinu, ko ar jums, kungi, lai iesāku.

—    Cenšos, jūsu augstdzimtība, — ierunājās Ceprakovs.

—     Es jau redzu, kā jūs cenšaties. Tik vien protat kā algu saņemt, — skatīdamies uz mani, inženieris turpināja. — Aizvien cerat uz protekcijām, lai drīzāk un vieglāk faire la cairieie. Nu, man tādas protekcijas bijušas nebijušas. Par mani neviens nerūpējās. Pirms man ceļu iedeva, es braucu par mašīnistu, strādāju Beļģijā par vienkāršu eļļotāju. Bet ko tu, Pantelej, te dari? — viņš vaicāja, pagriezies pret Rutku. — Vai kopā ar viņiem pļēguro?

Visus vienkāršos cilvēkus viņš nezin kāpēc sauca par Pantelejiem, bet tādus kā es un Čeprakovs nicināja un aiz muguras saukāja par žūpām, lopiem, neliešiem. Pret mazajiem kalpotājiem viņš vispār bija bargs, bieži uzlika naudas sodus un ar vēsu prātu padzina tos no dienesta bez kādiem paskaidrojumiem.

Beidzot ieradās gaidītais pajūgs. Atvadoties viņš nosolījās mūs visus pēc divām nedēļām atlaist, pārvald-

nieku nosauca par lamzaku un tad, ratos atgāzies, laida uz pilsētu.

—    Andrej Ivanič, — teicu Rutkam, — ņemiet mani pie sevis par strādnieku!

—    Lai notiek!

Un mēs kopā devāmies uz pilsētu. Kad stacija un muiža bija palikušas tālu aiz mums, es ieprasījos:

—     Andrej Ivanič, kālab jūs pirmīt ienācāt Dubečņā?

—     Pirmkārt, tālab, ka mani puiši strādā uz līnijas, otrkārt, nācu maksāt ģenerālienei procentus. Pērngad aizņēmos no viņas pussimtu — un tagad ik mēnesi maksāju pa rublim.

Krāsotājs apstājās un saņēma mani aiz pogas.

—     Misail Aleksandrič, lāga cilvēk, — viņš turpināja, — es saprotu tā — ja kāds vienkāršs cilvēks vai kungs ņem kaut pašu mazāko procentu, tad tas jau ir ļaundaris. Tāds cilvēks nevar būt taisnīgs.

Vājais, bālais, baisais Rutks aizvēra acis, nogrozīja galvu un filozofa balsī pavēstīja:

—    Tārps grauž lapu, rūsa — dzelzi, bet viltus — dvēseli. Kungs, žēlo mūs, grēciniekus!

V

Rutks bija nepraktisks un vājš aprēķinātājs; viņš uzņēmās vairāk darbu nekā spēja izpildīt, norēķinoties uztraucās, apjuka un gandrīz vai vienmēr cieta zaudējumus. Viņš krāsoja, lika rūtis, tapsēja sienas un uzņēmās pat jumiķa darbus, un atceros, ka viņš reizēm niecīga pasūtījuma dēļ trīs dienas skraidīja, jumiķus meklēdams. Viņš bija lielisks amatnieks, dažkārt nopelnīja pat desmit rubļu dienā, un, ja nebūtu šās vēlēšanās — lai tur lūst vai plīst — būt galvenajam un saukties par uzņēmēju, tad viņam, jādomā, aizvien kabatā turētos krietns žūksnis naudas.

Pats viņš saņēma apmaksu par gabaldarbu, bet man un citiem puišiem maksāja dienas algu no septiņdesmit kapeikām līdz rublim par dienu. Kamēr laiks bija karsts un sauss, mēs veicām dažādus ārdarbus, visbiežāk krā

sojam jumtus. Manas neieradušas kajas dega, it ka es staigatu pa nokaitētu plīti, bet, kad uzvilku velteņus, kājas izsūta. Bet tā tas bija tikai pirmajā laikā, pēc tam apradu un viss gāja gludi. Tagad dzīvoju starp ļaudīm, kuriem darbs bija nepieciešams un neizbēgams un kuri strādāja kā vezuma zirgi, bieži vien neapzinādamies darba tikumisko nozīmi, un nekad savās runās nelietoja pat vārdu «darbs»; viņu vidū arī es jutos kā vezuma vilcējs, arvien vairāk saaugu ar apziņu, ka viss, ko daru, ir obligāts un nenovēršams; tas atviegloja man dzīvi, pasargāja no jebkurām šaubām.

Pirmajā laikā viss mani saistīja, viss bija jauns, it kā es būtu no jauna piedzimis. Varēju gulēt uz zemes, varēju staigāt basām kājām — un tas ir gaužām patīkami; varēju, neviena nemulsinādams, stāvēt vienkāršo ļaužu pulī, un, kad uz ielas paklupa ormaņa zirgs, skrēju un palīdzēju to uzcelt, nebaidīdamies notašķīt savas drēbes. Un svarīgākais — dzīvoju pats uz sava rēķina un nebiju nevienam par nastu!

Jumtu krāsošanu, sevišķi ar mūsu pernicu un krāsu, uzskatīja par ļoti ienesīgu, un tāpēc no šā rupjā, garlaicīgā darba nevairījās pat tik krietni meistari kā Rutks. īsās biksītēs, tievām, zilganām kājām viņš staigāja pa jumtu kā stārķis, un es bieži dzirdēju, kā viņš, otu vilkdams, smagi nopūtās un sacīja:

—    Bēdu dienas, bēdu dienas mums, grēciniekiem!

Pa jumtu viņš staigāja tikpat brīvi un droši kā pa

grīdu. Lai gan slims un bāls kā mironis, viņš bija sevišķi izveicīgs; viņš, gluži tāpat kā jaunie, baznīcas jumolus krāsoja bez sastatnēm, izlīdzoties vienīgi ar kāpnēm un virvēm, un kļuva mazliet baigi, kad viņš tik augstu virs zemes izslējās visā augumā un nez kam pasludināja:

—    Tārps grauž lapu, rūsa — dzelzi, bet viltus — dvēseli!

Vai arī, kaut ko domādams, pats skaļi atbildēja savām domām:

—    Viss var gadīties! Viss var gadīties!

Kad nācu no darba mājā, visi tie, kas sēdēja uz soliem pie vārtiem, visi pārdevēji, puikas un viņu saimnieki raidīja man nopakaļus dažādas piezīmes —

ņirdzīgas un ļaunas. Sākumā las mani satrauca un likās necilvēcīgi.

—    Mazā peļņa! — skanēja no visām pusēm. — Mālderis! Okers!

Taču neviens pret mani neizturējās tik nežēlīgi kā tieši tie, kas vēl pavisam nesen bija tādi paši vienkārši cilvēki un ar melno darbu sagādāja sev maizes kumosu. Kad tirgū gāju garām dzelzs lietu tirgotavai, man it kā nejauši lēja virsū ūdeni un reiz pat svieda ar koku. Kāds zivju tirgotājs, sirms vecis, aizstājās man ceļā un, nikni skatīdamies acīs, sacīja:

—    Ne jau tevis žēl, muļķi! 2ēl tava tēva!

Bet mani paziņas, sastopot mani, nez kāpēc jutās neveikli. Vieni uzskatīja mani par savādnieku un ākstu, citi žēloja, bet trešie nezināja, kā pret mani izturēties, un bija grūti viņus saprast. Reiz dienā kādā šķērsieliņā netālu no mūsu Lielās Muižniecības ielas sastapu Aņutu Blagovu. Gāju uz darbu un nesu divas garas otas un spaini ar krāsu. Pazinusi mani, Aņuta pietvīka.

—     Es jūs lūdzu mani uz ielas nesveicināt… — roku nesniegdama, viņa teica nervozi, skarbi, drebošā balsī, un viņas acīs pēkšņi iemirdzējās asaras. — Ja jūs domājat, ka tas viss ir vajadzīgs, tad lai jau… lai, tikai lūdzu jūs — nebūsim pazīstami!

Nedzīvoju vairs Lielajā Muižniecības ielā, bet priekšpilsētā Makarihā pie savas aukles Karpovnas, sirsnīgas, bet drūmas vecenītes, kura aizvien paredzēja kaut ko nelabu, baidījās no visiem sapņiem un saskatīja ļaunu zīmi pat bitēs un lapsenēs, kas ielidoja viņas istabā. Arī tas, ka biju kļuvis par strādnieku, pēc viņas domām, nesolīja neko labu.

—    Pagalam tu esi! — galvu grozīdama, viņa bēdīgi teica. — Pagalam!

Kopā ar viņu mājiņā dzīvoja viņas audžudēls Prokofijs, miesnieks, gadu trīsdesmit vecs, milzīgs, lempīgs puisis rudiem matiem, sarainām ūsām. Tikdamies ar mani priekšnamā, viņš klusi un godbijīgi deva ceļu un, ja bija piedzēries, tad sveicināja mani, visus piecus pirkstus likdams pie cepures. Vakariņu laikā dzirdēju cauri dēļu sienai, kā, dzerdams glāzīli pēc glāzītes, viņš krekšķēja un nopūtās.

—    Māt! — viņš pusbalsī sauca.

—    Nu? — atsaucās Karpovna, kas savu audžudēlu neprātīgi mīlēja. — Ko gribi, dēliņ?

—    Es jums, māt, varu parādīt labvēlību. Šīspasaules dzīvē vecuma dienās barošu jūs šai bēdu ielejā, bet, kad nomirsiet, uz sava rēķina apbedīšu. Ja pateicu — tad tā arī būs.

Ik rītu cēlos pirms saules lēkta, gūlos agri. Mēs, krāsotāji, ēdām daudz un gulējām cieši, tikai naktīs nez kāpēc stipri dauzījās sirds. Ar biedriem neķildojos. Lamas, pārdroši zvēresti un, piemēram, tādi vēlējumi — kaut tev acis izsprāgtu, vai tu kolerā galu dabūtu — nemitējās augu dienu, bet, lai nu kā, tomēr visā visumā dzīvojām draudzīgi. Puišiem bija aizdomas, ka es esmu ticīgs sektants, un viņi labsirdīgi zobojās par mani, teikdami, ka pat tēvs no manis atteicies, bet tūdaļ stāstīja, ka viņi paši arī reti kad iegriežoties dieva templi un ka daudzi no viņiem gadu desmit neesot bijuši pie dievgalda, un šādu savu izlaidību attaisnoja ar to, ka krāsotājs cilvēku vidū esot tikpat kā kovārnis starp putniem.

Puiši mani cienīja un izturējās godbijīgi; viņiem, jādomā, patika, ka es nedzeru, nepīpēju un dzīvoju kārtīgi, klusi. Viņus nepatīkami mulsināja tikai tas, ka nepiedalos pernicas zagšanā un neeju kopā ar viņiem diedelēt dzeramnaudu no pasūtītājiem. Saimnieka pernicas un krāsas zagšana krāsotājiem bija palikusi par ieradumu, un to par zādzību neviens neuzskatīja, un ievērības vērts tas, ka pat tik taisnīgs cilvēks kā Rutks, no darba aiziedams, katru reizi paņēma līdzi nedaudz pernicas un baltās krāsas. Lūgt dzeramnaudu nekaunējās pat cienījamie veči, kuriem Makarihā piederēja mājas, un bija derdzīgi un kauns, kad vesels bars puišu vēlēja laimes kaut kādam stulbenim sakarā ar darbu sākšanu vai beigšanu un, saņēmuši no tā desmit kapeiku, pazemīgi tencināja.

Pret pasūtītājiem viņi izturējās kā viltīgi galminieki, un man vai katru dienu nācās atcerēties Šekspīra Poloniju.

—   Laikam jau bus lietus, — teica pasūtītājs, debesīs skatīdamies.

—    Būs, katrā ziņā būs! — krāsotāji piekrita.

—   'Tie tomēr nav lietus mākoņi. Lietus, jādomā, nebūs.

—    Nebūs, jūsu augstdzimtība! Tik tiešām, nebūs!

Pasūtītājiem aiz muguras viņi ironizēja par tiem, un,

ja, piemēram, redzēja kungu sēžam uz balkona ar avīzi rokā, tad tūdaļ noteica:

—    Avīzi gan lasa, bet tukšu vēderu kasa.

Mājās pie savējiem negāju. No darba pārnākdams, bieži atradu savā istabā zīmītes, īsas un satraucošas, kurās māsa rakstīja par tēvu: te viņš pie pusdienu galda bijis tāds neparasti domīgs un neesot nekā ēdis, te sagrīļojies, te ieslēdzies istabā un ilgi nenācis ārā. Tādas vēstis mani uztrauca, nevarēju gulēt un reizēm naktīs staigāju pa Lielo Muižniecības ielu gar mūsu māju, vērodams tumšos logus un cenzdamies uzminēt, vai tikai mājās viss kārtībā. Svētdienās mani apmeklēja māsa, bet slepus, it kā nāktu nevis pie manis, bet pie aukles, un, ja arī ienāca manā istabā, tad bija ļoti bāla, saraudātām acīm un tūdaļ pat sāka raudāt.

—     Mūsu tēvs to nepārcietīs! — viņa sacīja. — Ja, nedod dievs, ar viņu kas noliks, tad tevi visu mūžu mocīs sirdsapziņa. Tas ir šausmīgi, Misail! Mūsu mātes vārdā lūdzos tevi: labojies!

—     Mīļā māsiņ, — es teicu, — kā es varu laboties, ja esmu pārliecināts, ka rīkojos pēc sirdsapziņas? Saproti taču!

—     Es zinu, ka tu rīkojies pēc sirdsapziņas, bet varbūt to var kaut kā citādi, lai nevienu nesarūgtinātu.

—    Ak tu tētīt! — aiz durvīm nopūtās večiņa. — Pagalam tu esi! Notiks nelaime, mani mīļie, noliks nelaime!

VI

Kādu dienu negaidot pie manis ieradās ārsts Blagovs. Viņam bija karavīra svārki un zīda krekls mugurā un lakoti zābaki kājās.

— Nācu pie jums! — viņš uzsāka, stingri spiezdams man roku, kā to mēdz darīt studenti. — Diendienā dzirdu par jums un arvien pošos pie jums, lai parunātos, kā saka, no sirds. Pilsētā šausmīgi garlaicīgi, nav nevienas dzīvas dvēseles, nav ar ko vārdu pārmīt. Tavu karstumu, tavu elles karstumu! — viņš turpināja un novilka svārkus, palikdams vienīgi zīda kreklā. — Ļaujiet, draudziņ, parunāties ar jums!

Arī man pašam bija garlaicīgi un sen jau gribējās pabūt kopā ar ļaudīm, kas nav krāsotāji. No sirds priecājos par viņa ierašanos.

— Sākšu ar to, — viņš teica, apsēzdamies uz manas gultas, — ka jūtu jums līdzi no visas sirds un dziļi cienīju šo jūsu dzīvi. Pilsētā jūs nesaprot, un nav jau arī neviena, kas varētu saprast, jo te, kā paši zināt, ar ļoti maziem izņēmumiem tik cūku purni vien ir, kā teiktu Gogolis. Jau toreiz zaļumos es uzreiz biju skaidrībā par jums. Jūs esat cēla dvēsele, godīgs, cildens vīrs! Cienīju jūs un uzskatu par lielu godu spiest jums roku! — viņš jūsmīgi turpināja. — Lai tik spēji un krasi mainītu savu dzīvi, kā jūs to esat izdarījis, vajadzēja tikt pāri ļoti sarežģītam garīgam procesam, un tagad, lai turpinātu šo dzīvi un pastāvīgi atrastos savas pārliecības augstumos, jums diendienā spraigi jānodarbina ir prāts, ir sirds. Bet tagad, sarunu uzsākot, sakiet — ja šo gribas spēku, šo sasprindzinājumu, visu šo potenci jūs būtu izlietojuši kaut kam citam, piemēram, lai ar laiku kļūtu par lielu zinātnieku vai mākslinieku, vai jums neliekas, ka jūsu dzīve tad būtu daudz plašāka, dziļāka un produktīvāka visās nozīmēs?

Saruna vedās, un, kad nonācām pie runas par fizisko darbu, es izteicu šādu domu: vajadzētu tā, lai stiprie neverdzinātu vājos, lai mazākums nebūtu parazīts vairākumam vai sūknis, kas hroniski izsūc tā labākos spēkus, tas ir, vajadzētu, lai visi bez izņēmuma — stiprie un vājie, bagātie un nabagie — vienlīdz piedalītos cīņā par eksistenci, katrs pats par savu, bet šai ziņā nav labāka nivelētāja līdzekļa kā fiziskais darbs, kas būtu vispārīgs, visiem obligāts pienākums.

—   Tātad, pēc jūsu domām, fiziskais darbs jāstrādā visiem bez izņēmuma? — ārsts noprasīja.

—    Jā.

—        Bet vai jums neliekas, — ja visi, tai skaitā arī labākie cilvēki, domātāji un lielie zinātnieki, cīņā paši par āavu eksistenci izšķiedis laiku, akmeņus skaldot un jumtus krāsojot, ka tas var radīt nopietnas briesmas progresam?

—     Kas par briesmām? — es jautāju. — Progress taču izpaužas mīlestības darbos, tikumības principu pildīšanā. Ja jūs nevienu neverdzināt, neesat nevienam par nastu, kāds progress tad jums vēl vajadzīgs?

—    Bet atvainojiet! — Blagovs pēkšņi iekaisa. — Bet atvainojiet! Ja gliemezis savā čaulā nodarbojas ar sevis paša pilnveidošanu un knibinās ap tikumības principiem, tad to jūs saucat par progresu?

—     Kāpēc gan knibinās? — es apvainojos. — Ja jūs neliekat saviem tuvākajiem sevi barot, apģērbt, vadāt, aizstāvēt pret ienaidniekiem, vai tad dzīvē, kas viscaur balstās uz verdzību, tas nebūtu progress? Manuprāt, tas ir visīstākais progress un, liekas, arī vienīgi iespējamais un cilvēkam vajadzīgais.

—    Vispārcilvēciskā, visas pasaules progresa robežas aiziet bezgalībā, un runāt par kaut kādu «iespējamu» progresu, ko ierobežo mūsu vajadzības vai īslaicīgi uzskati, tas, piedodiet, skan tā savādi.

—    Ja progresa robežas, kā jūs sakāt, sniedzas bezgalībā, tad tas nozīmē, ka progresa mērķi ir nenoteikti, — es teicu. — Jādzīvo, skaidri nezinot, kālab dzīvo!

—     Lai! Bet šis «nezinot» nav tik garlaicīgs kā jūsu «zinot». Es eju pa kāpnēm, kuras dēvē par progresu, civilizāciju, kultūru, kāpju vienā kāpšanā, īsti nezinādams, kurp, bet, patiesi, šo brīnišķo kāpņu dēļ vien ir vērts dzīvot; bet jūs zināt, kādēļ dzīvojat, — tādēļ, lai vieni neverdzinātu citus, lai mākslinieks un tas, kas viņam sagatavo krāsas, ēstu vienādi. Bet tā taču ir mietpilsoniskā, dzīves pelēkā virtuves puse, un vienīgi tās labā dzīvot — vai tad tas nav pretīgi? Ja vieni mūdži verdzina citus, nu, lai tad arī parauj tos velns, lai rij cits citu! Ne jau par tiem mums jādomā, — viņi tik un tā nomirs un sapūs, lai kā tos pūlētos glābt no verdzības, vajag domāt par to lielo iksu, kas sagaida visu cilvēci tālā nākotnē.

Blagovs strīdējās man pretī dedzīgi, tomēr bija manāms, ka viņu satrauc kāda blakus doma.

—    Jūsu māsa laikam gan neatnāks, — viņš sacīja un paskatījās pulkstenī. — Vakar viņa bija pie mūsējiem un stāstīja, ka nākšot pie jums. Jūs vienā laidā sakāt — verdzība, verdzība… — viņš turpināja. — Bet tas taču ir atsevišķs jautājums, un visus šādus jautājumus cilvēce atrisina pamazām, pakāpeniski.

Sākām runāt par pakāpenību. Es teicu, ka jautājumu — darīt labu vai ļaunu — katrs izšķir pats sevī, negaidot, kamēr cilvēce nokļūs pie šā jautājuma izšķiršanas pakāpeniskas attīstības ceļā. Turklāt pakāpenība ir abpusēji griezīgs zobens. Līdzās humāno ideju pakāpeniskās attīstības procesam vērojama arī citādu ideju pakāpeniska augšana. Dzimtbūšanas vairs nav, toties aug kapitālisms. Un visdedzīgākajā atbrīvošanās ideju plaukumā, gluži tāpat kā Batija laikos, vairākums ēdina, ģērbj un sargā mazākumu, pats palikdams badā, kails un neapsargāts. Tāds iekārtojums lieliski saderas ar jebkurām strāvām un virzieniem, tādēļ ka arī verdzināšanas māksla pakāpeniski attīstās tālāk. Mēs savus sulaiņus vairs neperam zirgu staļļos, bet dodam verdzībai izsmalcinātākas formas, vismaz protam katrā atsevišķā gadījumā to attaisnot. Idejas mums paliek — tikai idejas, bet, ja tagad, XIX gadsimta beigās, varētu novelt uz strādniekiem arī mūsu visnepatīkamākās fizioloģiskās funkcijas, mēs arī tās uzveltu, un tad, protams, sev par attaisnojumu teiktu, ka, redziet, ja labākie cilvēki, domātāji un lielie zinātnieki sāks tērēt savu dārgo laiku šādām funkcijām, tad progresam var draudēt nopietnas briesmas.

Šai brīdī ieradās māsa. Ieraudzījusi ārstu, viņa uztraucās, kļuva nemierīga un tūdaļ sāka runāt, ka viņai laiks doties mājup pie tēva.

—    Kleopatra Aleksejevna, — teica Blagovs, cenzdamies viņu pārliecināt, abas rokas pie sirds piespiedis, — nekas nenotiks ar jūsu tētiņu, ja jūs pavadīsiet ar mani un brāli kādu pusstundiņu.

Viņš bija sirsnīgs un prata savu pacilātību iedvest arī citiem. Mirkli padomājusi, māsa iesmējās un pēkšņi kļuva jautra, tikpat negaidot kā toreiz zaļumos. Mēs

Dzirnavās tika malts ar diviem gaņģiem dienu un nakti. Es gāju Stepanam palīgā, man patika to darīt, un, tiklīdz viņš kaut kur aizgāja, es labprāt stājos viņa vietā.

XI

Pēc siltajām, skaidrajām dienām iestājās dubļu laiks; lieti lija visu maiju, un bija auksts. Dzirnavu ratu troksnis un lietus cilvēku darīja laisku un miegainu. Dreb grīda, smaržo milti, un sāk uzmākties snaudiens. Puskažociņu mugurā, dziļām vīriešu galošām kājās pāris reižu dienā atnāca sieva, un vienmēr tai sakāms bija viens un tas pats:

—    Un tā esot vasara! Sliktāk kā oktobrī!

Mēs dzērām tēju, vārījām biezputru vai arī stundām ilgi klusēdami sēdējām un gaidījām, vai nepāries lietus. Reiz, kad Stepans bija uz tirgu aizgājis, Maša palika dzirnavās visu nakti. Kad piecēlāmies, nevarējām vien attapt, cik pulkstenis, visa debess bija vienos lietus mākoņos; tikai Dubečņā dziedāja miegainie gaiļi, un pļavā grieza grieze; vēl bija ļoti, ļoti agrs… Mēs ar sievu devāmies uz līci un izvilkām murdu, ko Stepans bija ielicis vakar, mums klātesot. Tajā pērās pamatīgs asars un, spīles uz augšu izcēlis, kustējās vēzis.

—    Laid atpakaļ! — Maša sacīja. — Lai arī tie ir laimīgi.

Tāpēc, ka šorīt bijām cēlušies ļoti agri un pēcāk nekā nedarījām, šī diena mums likās ļoti gara, pati garākā manā mūžā. Pavakarē atgriezās Stepans, uti es gāju uz mājām, uz muižu.

—    Šodien bija atbraucis tavs tēvs, — man pastāstīja Maša.

—    Kur viņš ir? — es jautāju.

—    Aizbrauca. Es viņu nepieņēmu.

Redzēdama, ka es stāvu un klusēju, ka man žēl sava tēva, viņa noteica:

—     Jābūt konsekventam. Es nepieņēmu un liku pateikt, lai viņš turpmāk sevi neapgrūtina un šurp nebrauc.

Pēc mirkļa es jau atrados aiz vārtiem un gāju uz pilsētu, lai izskaidrotos ar tēvu. Arā dubļi, auksts, slidens. Pirmo reizi pēc kāzām man pēkšņi kļuva skumji, un manās smadzenēs, ko bija nogurdinājušas garās, pelēcīgās dienas, pazibēja doma, ka varbūt nedzīvoju tā, kā vajadzētu dzīvot. Es nomocījos, pamazām mani pārņēma mazdūšība, laiskums, man negribējās kustēties, domāt, un, gabaliņu pagājis, es atmetu ar roku un griezos atpakaļ.

Pagalma vidū stāvēja inženieris ādas mētelī ar kapuci un skaļi runāja:

—    Kur palikušas mēbeles? Bija skaistas ampīra stila mēbeles, bija gleznas, bija vāzes, bet tagad tik tukšs kā izslaucīts. Es pirku muižu ar visām mēbelēm, velns lai parauj!

Viņam līdzās, cepuri rokās ņurcīdams, stāvēja ģenerālienes strādnieks Moisejs, gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, izkrities, vasaras raibumiem nosētu seju un šaurām, nekaunīgām acīm; viens vaigs tam resnāks nekā otrs, it kā būtu nogulēts.

—     Jums, jūsu augstlabdzimtība, labpatika muižu pirkt bez mēbelēm, — viņš nedroši ieteicās. — Es atceros.

—    Turi muti! — inženieris kliedza, viss piesarkdams un drebēdams, un dārzā skaļi atbalsojās viņa kliedziens.

XII

Kad es dārzā vai pagalmā kaut ko darīju, Moisejs stāvēja blakām un, rokas uz muguras salicis, ar savām mazajām ačelēm laiski un nekaunīgi skatījās uz mani. Tas mani tā kaitināja, ka es pametu darbu un gāju projām.

No Stepana mēs dabūjām zināt, ka šis Moisejs bija ģenerālienes mīļākais. Es ievēroju, ka tie, kas atnāca pie viņas pēc naudas, vispirms griezās pie Moiseja, un reiz pat redzēju, ka kaut kāds vīrs, viscaur melns, laikam ogļinieks, metās viņa priekšā ceļos; citu reizi atkal padudinājis viņš izmaksāja naudu pats, lielmātei nekā neteikdams, tādēļ es spriedu, ka izdevīgā brīdī viņš rīkojas pats uz savu galvu.

Viņš ložņāja dārzā gar mūsu logiem, vilka ārā ēdamo no mūsu pagraba, bez prasīšanas ņēma zirgus; un mēs sašūtām, vairs neticējām, ka Dubečņā ir mūsu, un Maša bālēdama mēdza sacīt:

—    Vai tiešām mums ar šiem neliešiem jādzīvo kopā vēl pusotra gada?

Ģenerālienes dēls Ivans Čeprakovs dienēja par konduktoru uz mūsu ceļa. Pa ziemu viņš tik stipri izkritās un novājēja, ka noreiba jau no vienas glāzītes un sala kaut kur pavēnī. Konduktora tērpu viņš valkāja ar riebumu un kaunējās no tā, bet savu vietu uzskatīja par izdevīgu, jo varēja zagt sveces un tās pārdot. Mans jaunais stāvoklis modināja viņā ir izbrīna, ir skaudības jūtas, ir juceklīgas nojautas, ka arī ar viņu varētu notikt kaut kas tamlīdzīgs. Sajūsmas pilnām acīm viņš pavadīja Mašu, apjautājās, ko es tagad ēdot pusdienās, un viņa iekritušajā, neglītajā sejā iegulās skumjas un mīlīgums, un viņš ņirbināja pirkstus, it kā gribēdams sataustīt manu laimi.

—     Paklausies, tu mazā peļņa, — viņš nemierīgi sacīja, raudams sērkociņu pēc sērkociņa; kur viņš stāvēja, vienmēr bija netīrība, jo, vienu papirosu aizpīpējot, viņš iztērēja desmitiem sērkociņu. — Klausies, dzīve man tagad tik riebīga, cik vien riebīga var būt. Galvenais, ka katrs praporščiks var uzkliegt: «Tu, konduktor! Tu!» Apnicis, mīļais, klausīties vagonos visvisādu muldēšanu, un, vai zini, es saprotu, ka dzīve ir riebīga. Postā mani iedzinusi māte. Vagonā kāds ārsts man pateica: ja vecāki izvirtuši, tad no viņu bērniem iznāk žūpas vai noziedznieki. Are, kas par lietu!

Reiz viņš pagalmā ienāca grīļodamies. Acis bezjēdzīgi kaut kur blenza, elpa smaga; viņš smējās, raudaja un kaut ko runāja kā pa dziļiem murgiem, un no viņa juceklīgās runāšanas es sapratu tikai to: «Mana māte! Kur ir mana māte?» — un šos vārdus viņš izrunāja raudādams, kā bērns, kas pūlī pazaudējis savu māti. Es aizvedu viņu sev līdzi uz dārzu un noguldīju zem koka, pēc tam mēs visu dienu un nakti ar Mašu pēc kārtas sēdējām pie viņa. Viņam nebija labi, bet Maša ar pretīgumu raudzījās uz viņa bālo, slapjo seju un teica:

— Vai tiešām vēl pusotra gada šie nelieši dzīvos mūsu mājās? Tas ir šausmīgi! Tas ir šausmīgi!

Un cik daudz visādu sarūgtinājumu mums sagādāja zemnieki! Cik daudz smagu vilšanos pirmajā laikā, pavasara mēnešos, kad mums gribējās būt laimīgiem! Mana sieva cēla skolu. Es uzzīmēju skolas plānu sešdesmit zēniem, un zemstes valde to apstiprināja, bet ieteica skolu celt Kurilovkā, lielajā ciemā, trīs verstis no mums; starp citu, Kurilovkas skola, kurā mācījās bērni no četrām sādžām, tai skaitā arī no mūsu Dubečņas, bija veca un maza, un pa tās sapuvušo grīdu bija bīstami staigāt. Marta beigās Mašu pēc pašas vēlēšanās iecēla par Kurilovkas skolas kuratori, bet aprīļa sākumā trīs reizes aicinājām uz sapulci zemniekus un pūlējāmies tos pārliecināt, ka viņu skola ir maza un veca un ka jāceļ jauna. Ieradās zemstes valdes loceklis un tautskolu inspektors un arī pūlējās pārliecināt. Pēc katras sapulces mūs apstāja zemnieki un lūdza naudu, ko nopirkt spaini degvīna; ļaužu barā mums bija karsti, mēs drīz nogurām un atpakaļ uz māju gājām neapmierināti un mazliet apkaunoti. Beigu beigās zemnieki ierādīja skolai zemi un apņēmās ar saviem zirgiem piegādāt no pilsētas visus būvmateriālus. Un, tiklīdz viņi nokopa vasarāju, tūlīt pirmajā svētdienā no Kurilovkas un Dubečņas brauca pajūgi pēc ķieģeļiem skolas pamatiem. Izbrauca mazā gaismiņā, bet atgriezās vēlu vakarā; zemnieki bija piedzērušies un stāstīja, ka esot pārmocījušies.

Kā par spīti, lietus un aukstums turējās visu maiju. Ceļš slikts, dubļains. Pajūgi ceļā no pilsētas uz mājām parasti iebrauca mūsu sētā — un kas tās bija par šausmām! Te vārtos parādās zirgs, priekškājas iepletis un ar lielu vēderu; pirms iebraukšanas pagalmā tas skurina galvu; uz raspuskas pagalmā ieslīd divpadsmit aršīnu garš baļķis, kas izskatās slapjš, apglumis; tam blakām, no lietus cieši satinies, uz zemi neskatīdamies, no peļķēm nevairīdamies, soļo zemnieks, aiz jostas aizspraudis stērbeli. Te parādās atkal viens pajūgs — ar plāniem dēļiem, tad trešais — ar baļķi, ceturtais…

un mājas priekša pamazām pieblīvējas ar zirgiem, baļķiem, dēļiem. Vīri un sievas ar satītajām galvām un uzspraustajiem brunčiem ar niknumu skatās uz mūsu logiem, trokšņo un prasa, lai kundze iznākot pie viņiem ārā; dzirdamas rupjas lamas. Bet sāņus stāv Moisejs, un mums šķiet, ka viņš priecājas par mūsu negodu.

—    Diezgan vests! — kliedz zemnieki. — Esam pārmocījušies! Ved pati!

Maša, bāla, apstulbusi, domādama, ka kuru katru mirkli pie viņas var ielauzties, liek iznest naudu pusspainim degvīna; pēc tam troksnis norimst, un garie baļķi cits pēc cita atkal aizslīd no pagalma.

Kad taisījos iet uz būves vietu, sieva uztraucās un teica:

—     Zemniekus pārņēmis niknums. Ka tik viņi tev ko ļaunu nenodara! Nē, pagaidi, es iešu tev līdzi.

Mēs kopā braucām uz Kurilovku, un namdari mums tur lūdza dzeramnaudu. Guļbūve jau bija gatava, laiks bija likt pamatus, bet mūrnieki nenāca; darbi kavējās, un namdari kurnēja. Bet, kad beidzot mūrnieki atnāca, tad izrādījās, ka nav smilšu: nez kā bija piemirsies, ka vajadzīgas arī smiltis. Izmantodami mūsu bezizejas stāvokli, zemnieki noprasīja trīsdesmit kapeiku par vezumu, lai gan no būvvietas līdz upei, kur smilts tika ņemta, nebija pat ceturtdaļversts, bet pavisam vajadzēja vairāk nekā piecsimt vezumu. Pārpratumiem, lamām un diedelēšanai nebija gala, sieva uzbudinājās, bet darbu uzņēmējs mūrnieks Tits Petrovs, septiņdesmit gadus vecs sirmgalvis, paņēma viņu aiz rokas un sacīja:

—     Nāc un paskaties! Nāc un paskaties! Atved man tik smilti, tad es vienā rāvienā tev sadzīšu desmit cilvēkus — un divās dienās viss būs darīts! Nāc un paskaties!

Smilts tika atvesta, pagāja divas, pagāja četras dienas, pagāja vesela nedēļa, taču nākamo pamatu vietā arvien vēl rēgojās grāvis.

—     Tā jau prātu var zaudēt! — sieva uztraucās. — Kas tie par cilvēkiem! Kas tie par cilvēkiem!

Visu šo pārpratumu laikā pie mums braukāja inženieris Viktors Ivaničs. Viņš vienmēr veda sev līdzi ceļakuli ar vīniem un uzkožamiem, ēda ilgi, pēc tam likās gulēt terase un kraca tā, ka strādnieki kratīja galvas un teica:

—    Redz, ko!

Maša par viņa atbraukšanu nepriecājās, viņa neticēja tēvam, bet padomu viņam tomēr prasīja; kad viņš, pēc pusdienām izgulējies un nelabā garastāvoklī piecēlies, slikti izteicās par mūsu saimniecību vai izsacīja nožēlu, ka nopircis Dubečņu, kas viņam sagādājusi tik daudz zaudējumu, tad nabaga Mašas sejā parādījās skumjas; viņa tam žēlojās, bet viņš žāvājās un teica, ka zemniekus vajagot sist.

Mūsu apprecēšanos un mūsu dzīvi viņš sauca par komēdiju, teica, ka tas viss esot kaprīze, blēņošanās.

—    Ar viņu kas tamlīdzīgs reiz jau bija, — viņš zināja stāstīt man par Mašu. — Reiz viņa bija iedomājusies, ka ir operas dziedātāja, un aizgāja no manis; es viņu meklēju divus mēnešus un, mans mīļais, par telegrammām vien iztērēju tūkstoš rubļu.

Nu viņš mani vairs nesauca ne par sektantu, ne krāsotāja kungu, ne arī izturējās ar cieņu pret manu darba dzīvi kā agrāk, bet teica:

—     Jūs esat savāds cilvēks! Jūs esat nenormāls cilvēks! Neuzdrošinos pareģot, bet jūsu dzīve slikti beigsies!

Bet Maša naktīs slik, i gulēja un, pie mūsu guļamistabas loga sēdēdama, arvien par kaut ko domāja. Pie vakariņu galda vairs nebija ne smieklu, ne jauko vaibstu. Es cietu, un, kad lija, katra lietus pile kā skrots urbās mana sirdī, un es biju gatavs mesties Mašas priekšā ceļos un lūgt piedošanu par laiku. Arī tad es jutos vainīgs, kad pagalmā trokšņoja zemnieki. Stundām ilgi nekustīgi sēdēju, domādams tikai par to, kas par lielisku, kas par brīnišķīgu cilvēku ir Maša. Es viņu kaislīgi mīlēju un biju sajūsmā par visu, ko viņa darīja, par visu, ko viņa runāja. Viņa sliecās uz klusām kabineta nodarbībām, viņai patika ilgi lasīt, kaut ko pētīt; viņa, kas saimniekot prata tikai pēc grāmatām, mūs visus pārsteidza ar savām zināšanām, un visi viņas dotie padomi lieti derēja, neviens no tiem saimniecībā nebija velts. Bez tam tāds cēlums, gaume un labsirdība, tāda labsirdība, kāda mēdz būt tikai lieliski audzinātiem cilvēkiem!

Apstākļi, kādos mēs tagad dzīvojām, ar sīkajām rūpēm, nekārtībām un nepatikšanām šo sievieti ar veselīgu, stingru prātu mocīja nost; es to redzēju un pats nevarēju naktīs gulēt, galvā rosījās domas, un asaras aizžņaudza kaklu. Es mocījos un nezināju, ko iesākt.

Es aulekšoju uz pilsētu un vedu Mašai grāmatas, avīzes, konfektes, puķes, kopā ar Stepanu ķēru zivis, lietum līstot, veselām stundām brizdams līdz kaklam pa auksto ūdeni, lai noķertu kādu vēdzeli un mūsu ēdiens kļūtu dažādāks; pazemodamies lūdzu zemniekus netrokšņot, dzirdīju viņus ar šņabi, uzpirku, daudz ko viņiem sasolīju. Un cik daudz citu muļķību es nepastrādāju!

Lietus beidzot mitējās, zeme nosusēja. Cēlos no rīta tā ap pulksten četriem, gāju dārzā — puķēs mirdz rasa, rosās putni un kukaiņi, pie debesīm neviena mākonīša; un dārzs, un pļava, un upe tik skaisti, bet tad uzreiz — atmiņas par zemniekiem, par pajūgiem, par inženieri! Mēs kopā ar Mašu izbraucām vieglajos ratos uz lauku apskatīt auzas. Viņa turēja grožus, es sēdēju aiz muguras; Mašas pleci bija uzrauti uz augšu, un vējš plivināja viņas matus.

—    Turies pa labi! — viņa sauca pretimbraucējiem.

—    Tu izskaties pēc īsta braucēja, — es ieteicos.

—     Var jau būt! Jo mans vectēvs, inženiera tēvs, bija braucējs. Vai tu to nezināji? — viņa noprasīja, pret mani pagriezusies, un tūlīt ņēmās rādīt, kā dzied un uzkliedz braucēji.

«Nu, paldies dievam!» es domāju, viņā klausoties. «Paldies dievam!»

Un atkal atmiņas par zemniekiem, par pajūgiem, par inženieri…

XIII

Ar velosipēdu atbrauca ārsts Blagovs. Bieži sāka ierasties māsa. Atkal runas par fizisko darbu, par progresu, par noslēpumaino iksu, kas sagaida cilvēci tālajā nākotnē. Mūsu saimniecība dakterim nebija pa prātam, jo tā traucēja mums strīdēties, un viņš apgalvoja, ka art, pļaut, ganīt teļus brīvam cilvēkam neklājoties un ka visus šos rupjos eksistences cīņas veidus cilvēki ar laiku uzkraušot dzīvniekiem un mašīnām, bet paši nodošoties tikai zinātniskiem pētījumiem. Bet māsa aizvien lūdza ļaut viņai laikāk iet uz mājām, un, ja viņa palika līdz vēlam vakaram vai nakšņoja, tad uztraukumam nebija gala.

—    Ak dievs, jūs vēl esat tikpat kā bērns! — ar pārmetumu sacīja Maša. — Galu galā tas pat ir smieklīgi.

—    Jā, smieklīgi, — māsa piekrita, — es apzinos, ka tas ir smieklīgi; bet ko lai dara, ja man nav spēka sevi pārvarēt? Man vienmēr šķiet, ka rīkojos muļķīgi.

Siena laikā man, kā jau nepieradušam, sāpēja visa miesa; vakarā, sēžot terasē ar savējiem un sarunājoties, pēkšņi aizmigu, un visi par mani skaļi smējās. Mani modināja augšā un sēdināja pie vakariņu galda, tad mani atkal pieveica snauda un es kā pa sapņiem redzēju ugunis, sejas, šķīvjus, dzirdēju balsis, tās saprast nevarēdams. Bet no rīta, agri piecēlies, tūlīt ķēros pie izkapts vai arī gāju uz būvi un strādāju visu dienu.

Svētdienās es paliku mājās un manīju, ka sieva un māsa no manis kaut ko slēpj un pat it kā vairās no manis. Sieva pret mani bija tikpat maiga kā agrāk, bet viņai bija kaut kādas savas domas, kuras viņa man neizpauda. Nebija šaubu, ka viņas dusmas pret zemniekiem auga, ka dzīve viņai kļuva arvien smagāka, taču žēloties viņa man vairs nežēlojās. Ar ārstu viņa tagad sarunājās labprātāk nekā ar mani, un es nevarēju saprast, kāpēc tas tā.

Mūsu guberņā bija tāda paraša: siena un labības pļaujas laikā pa vakariem kunga pagalmā sanāca strādnieki un viņus uzcienāja ar šņabi, pat jaunās meitas izdzēra pa glāzei. Mēs tā nedarījām; pļāvēji un sievas, uz šņabi gaidīdami, nostāvēja mūsu sētā līdz vēlam vakaram un tad lamādamies gāja projām. Bet Maša visu laiku dusmīgi rauca pieri un klusēja vai arī uzbudināta pusbalsī teica ārstam:

—     Mežoņi! Pečeņegi!

Sādžā jaunos ienācējus saņem nelaipni, gandrīz vai naidīgi, tāpat kā skolā. Tā tikām saņemti arī mēs. Pirmajā laikā uz mums skatījās kā uz dumjiem un paviegliem cilvēkiem, kas nopirkuši sev muižu tikai tāpēc, ka naudu nav bijis kur likt. Par mums smējās. Mūsu mežā un pat dārzā zemnieki ganīja savus lopus, mūsu govis un zirgus aizdzina uz savām sētām sādžā un tad nāca un prasīja ķīlas naudu. Sanāca veseliem bariem mūsu sētā un skaļi ņēmās stāstīt, ka mēs pļaujot esot ieķēruši kādā tur mums nepiederošajā Bišejevkas vai Semeņihas pļavā; un, tā kā mēs savas zemes robežas vēl stingri nezinājām, tad ticējām uz vārda un maksājām soda naudu; taču pēcāk izrādījās, ka bijām pļāvuši pareizi. Mūsu mežā lūkiem plēsa liepiņas. Kāds Dubečņas zemnieks, budzis, kas ar šņabi tirgojās bez patenta, uzpirka mūsu strādniekus un uz vienu roku ar tiem krāpa mūs visnodevīgākā veidā: mūsu ratu jaunos riteņus apmainīja pret veciem, paņēma mūsu aramās sakas un mums pašiem pārdeva un tā tālāk. Bet visvairāk sāpēja tas, kas nolika Kurilovkā būves vietā; sievas tur pa naktīm zaga dēļus, ķieģeļus, krāsns podiņus, dzelzis; sādžas vecākais ar lieciniekiem izkratīja viņas, sapulce katru sievu nosodīja ar diviem rubļiem, un pēc tam šīs soda naudas visi pagasta zemnieki ņēma un pulkā nodzēra.

Kad Maša to dabūja zināt, viņa ar sašutumu stāstīja ārstam vai manai māsai:

—    Kādi lopi! Tās ir šausmas! Šausmas!

Un ne vienreiz vien man nācās dzirdēt viņu nožēlojam, ka uzsākusi būvēt skolu.

—    Saprotiet, — ārsts centās viņu pārliecināt, — saprotiet, ja jūs būvējat šo skolu un vispār darāt labu darbu, tad ne jau šo zemnieku dēļ, bet kultūras labad, nākotnes labad. Un, jo Jaunāki šie zemnieki, jo vairāk iemeslu būvēt skolu. Saprotiet!

Viņa balsij tomēr trūka pārliecības, un man likās, ka viņš un Maša nīst zemniekus.

Maša bieži gāja uz dzirnavām un ņēma līdzi māsu, un abas smiedamās teica, ka ejot palūkoties uz Stepanu, uz tā skaistumu. Stepans, kā izrādījās, bija gauss un nerunīgs tikai ar vīriešiem, bet sieviešu sabiedrībā viņš izturējās vaļīgi un runāja vienā runāšanā. Reiz, aizgājis uz upi peldēties, es nejauši noklausījos kādā sarunā. Maša un Kleopatra, abas baltās drēbēs, sēdēja krastmalā platā ēnā zem vītola, bet Stepans stāvēja blakus, rokas uz muguras salicis, un runāja:

—    Vai tad zemnieki ir cilvēki? Tie nav vis cilvēki, bet, atvainojiet, zvēru bars, šarlatāni. Kāda tad ir zemnieka dzīve? Viņam tik vajag ēst un dzert, lētāku pārtiku, traktierī pilnā rīklē bļaustīties kā neprātim; ne viņam krietnas valodas, ne uzvedības, ne pieklājības kādas, īsts tumsonis! Ir pats viņš netīrīgs, ir sieva netīrīga, netīrīgi arī bērni, gulēt liekas ar visām drēbēm, kartupeļus no kāpostiem ņem ārā tāpat ar pirkstiem, kvasu dzer ar visu tarakānu — būtu kaut vai papūtis nost!

—    Viss tās pašas nabadzības dēļ! — māsa iebilda.

—    Kas par nabadzību! Ir jau tiesa, trūkums ir, bet trūkums mēdz būt dažāds, cienīta kundze. Redziet, ja cilvēks sēž cietumā vai arī, teiksim, ir akls vai bez kājām, tad to tiešām lai dievs nedod nevienam, bet, ja cilvēks ir brīvs, pie pilna prāta, acis un rokas ir, spēka diezgan, dievs sirdī, kā vēl tam vajag? Ālēšanās, cienītā, tumsība, nevis nabadzība. Ja jūs, teiksim, kā krietni, izglītoti kungi aiz žēlsirdības gribētu kādam palīdzēt, tad viņš jūsu naudu kā nelietis ņems un nodzers vai, vēl labāk, pats ierīkos dzertuvi un par jūsu naudu sāks aplaupīt ļaudis. Jūs teicāt — nabadzība. Bet vai bagātais zemnieks dzīvo labāk? Atvainojiet, arī tas dzīvo tāpat kā cūka. Rupjš tēviņš, bļauris, stulboņa, resns kā guba, ģīmis uzpūsts, sarkans — tā vien gribētos ņemt un smērēt viņam, šim neģēlim. Vai Dubečņas Larions nav bagāts, bet lūkus jūsu mežā laikam gan plēš ne sliktāk par nabago; ir pats lamājas, ir bērni lamājas, bet, līdzko vairāk iedzēris, uz deguna peļķē iekšā un guļ nost. Tie visi, cienītā kundze, nekam nav vērti. Cilvēks padzīvo ar viņiem sādžā un jūtas kā ellē. Apnikusi man te tā sādža līdz kaklam, un, lai slavēts dievs tas kungs, debesu ķēniņš, esmu paēdis un apģērbies, savu laiku dragūnos nokalpoju, trīs gadus par stārastu sabiju, un nu esmu brīvs kazaks: kur gribu, tur dzīvoju. Sādžā dzīvot nevēlos, un nevienam nav tiesību mani uz to piespiest. Saka — man esot sieva. Man jādzīvojot mājās un esot jābūt kopā ar sievu. Bet kāpēc? Pie viņas par kalpu neesmu līdzis.

—    Sakiet, Stepan, — vai jus apprecējāties aiz mīlestības? — Maša noprasīja.

—    Kas mums, lauciniekiem, par mīlestību? — Stepans atteica un pasmīnēja. — Taisnību sakot, cienītā kundze, ja gribat zināt, esmu precējies jau otru reizi. Pats neesmu no Kurilovkas, bet no Zaļegoščas, bet uz Kurilovku aizgāju iegātņos. Vecāki negribēja atstāt mūsu pašu mājā mūs, visus piecus brāļus, es tad pateicu ardievas un nozudu, ņēmu un aizgāju uz svešu sādžu iegātņos. Bet mana pirmā sieva nomira pavisam jauna.

—    No kā tad nomira?

—    Aiz muļķības. Bija pasākusi raudāt, raudāja kā muļķe vienā raudāšanā, un tā arī izdila. Aizvien dzēra kaut kādas zālītes, lai būtu smukāka, taču laikam samaitāja iekšas. Bet mana otrā sieva, kurilovkiete, — kas tad viņa ir? Lauku sieva, zemniecīte, un nekas vairāk. Kad man viņu precināja, es biju visu iedomājies pavisam citādi: viņa ir jauna, balta no vaiga, dzīvo tīrīgi. Viņas māte gluži kā hlistiete arī kafiju dzer, bet galvenais, ka tīrīgi dzīvo. Nu, un tā es apprecējos, bet otrā dienā, kad sasēdāmies pie pusdienu galda, lieku, lai sievasmāte padod man karoti, ko šī padod ar, bet, skatos, karoti izberzē ar pirkstu. Te nu bija, es nodomāju, redz, kāda jums te tā tīrība. Nodzīvoju ar viņiem gadu un aizgāju. Varbūt vajadzēja apprecēt pilsētnieci, — pēc brītiņa viņš turpināja. — Tā jau saka — sieva vīram esot palīdze. Kam man palīdze, es pats sev varu palīdzēt, bet labāk ar mani parunājies, nevis tā, ka visu laiku tikai te-te-te-te, bet tā prātīgi, sirsnīgi. Bez labas aprunāšanās — vai tad tā maz dzīve!

Stepans pēkšņi apklusa un tūlīt sāka ulināt savu garlaicīgo, vienmuļo «u-lu-lū-lū». Tas nozīmēja, ka viņš pamanījis mani.

Maša bieži ieradās dzirnavās, un runāties ar Stepanu viņai, acīm redzot, patika: Stepans tik sirsnīgi un droši lamāja zemniekus, ka Mašai šurp vien gribējās nākt. Katru reizi, kad viņa atgriezās no dzirnavām, plānprātis-zemnieciņš, kas sargāja dārzu, kliedza viņai pretim:

—    Palaška, meičiņ! Sveika, meičiņ, Palaška! — Un rēja uz viņu kā suns: — Vau, vau!

Bet viņa apstājās un skatījās uz viņu ar tādu uzmanību, it kā šā plānprātiņa riešanā saklausītu atbildi uz savām domām, un laikam jau viņu tas valdzināja tāpat kā Stepana lamāšanās. Bet mājā viņu gaidīja kāda ziņa, vai nu, piemēram, ka sādžas zosis izbradājušas kāpostus mūsu sakņu dārzā, vai arī ka Larions nozadzis grožus, tad viņa, plecus paraustījusi, nosmīnēja:

— Ko jūs no šiem cilvēkiem varat gribēt!

Viņa bija pilna sašutuma, sirds kāpa kaklā, bet es turpretim pamazām saradu ar zemniekiem un jutu, ka viņi arvien vairāk mani saista. Lielāko tiesu tie bija nervozi, aizkaitināti, aizvainoti cilvēki; tie bija cilvēki ar nomāktu skatienu, rupji, ar nabadzīgu, blāvu gara apvārsni, visi ar vienām un tām pašām domām par pelēko zemi, par pelēkajām dienām, par melno maizi, tie bija cilvēki, kuri gan blēdījās, bet kuri, tāpat kā putni, aiz koka paslēpa galvu vien — un rēķināt neprata. Viņi nenāca pie mums pļaut sienu par divdesmit rubļiem, bet nāca par pusspaini degvīna, lai gan par divdesmit rubļiem viņi būtu varējuši nopirkt četrus spaiņus. Tiešām gan netīrība, gan žūpošana, gan muļķība, gan krāpšana, taču bija jaušams, ka zemnieka dzīvei vispār ir stiprs, veselīgs kodols. Lai cik lempīgs zvērs izskatītos zemnieks, kad staigā pakaļ savam arklam, lai kā viņš sevi apdullina ar degvīnu, tomēr, ielūkojoties viņā dziļāk, jūtams, ka zemniekā ir kaut kas tāds, kas ir vajadzīgs un ļoti svarīgs un kā nav, piemēram, Mašā un ārstā, proti, zemnieks tic, ka zemes virsū galvenais ir taisnība un ka viņa un visas tautas glābiņš ir vienīgi tikai taisnībā, un tāpēc vairāk par visu pasaulē viņš mīl taisnīgumu. Es ieteicos sievai, ka viņa redz plankumus uz stikla, bet neredz pašu stiklu; uz to viņa vai nu klusēja, vai dungoja kā Stepans: «U-lu-lū-lū …» Kad šī krietnā, gudrā sieviete bālēja aiz sašutuma un drebošā balsī runāja ar ārstu par žūpošanu un krāpšanu, es nevarēju saprast un nobrīnīties par viņas aizmāršību. Kā viņa varēja aizmirst, ka dzēra arī viņas tēvs, inženieris, dzēra daudz, un ka nauda, par kuru tika nopirkta Dubečņā, bija iegūta ar daudzām nekrietnām, bezkaunīgām krāpšanām? Kā viņa to varēja aizmirst?

XIV

Arī māsa dzīvoja savu īpašu dzīvi, ko rūpīgi slēpa no manis. Viņa bieži sačukstējās ar Mašu. Kad es gāju viņai klāt, viss viņas augums sarāvās un viņa raudzījās vainīgām, lūdzošām acīm; droši vien viņas dvēselē notika kaut kas tāds, no kā viņa baidījās vai kaunējās. Lai nebūtu jāsastopas dārzā vai jāpaliek ar mani divatā, viņa visu laiku turējās pie Mašas, un man reti kad iznāca ar viņu sarunāties, tikai pie pusdienu galda.

Kādu vakaru, no būves nākdams, lēnām gāju caur dārzu. Jau metās tumšs. Māsa, kas mani nebija pamanījusi un manus soļus nebija dzirdējusi, klusītiņām, kā kāda parādība staigāja ap veco, kuplo ābeli. Mugurā melnas drānas, un viņa soļoja ātri pa vienu un to pašu vietu turpu šurpu, galvu nodūrusi. Nokrita kāds ābols, un no kritiena trokšņa viņa sarāvās, apstājās un saņēma galvu rokās. Tai pašā brīdī es piegāju viņai klāt.

Pēkšņi manu sirdi pārņēmušās maigās mīlestības uzpludā, asarām acīs, nez kāpēc atcerēdamies mūsu māti, mūsu bērnību, es apkampu māsu aiz pleciem un noskūpstīju.

—    Kas tev vainas? — es jautāju. — Tu ciet, es to redzu jau sen. Saki — kas tev vainas?

—    Man ir baigi… — viņa drebēdama sacīja.

—    Bet kas tev vainas? — es jautāju. — Dieva dēļ, esi atklāta!

—     Es būšu, būšu atklāta, izstāstīšu tev taisnību. No tevis slēpt — tas ir tik smagi, tik mokoši! Misail, es mīlu… — viņa čukstēja. — Es mīlu, es mīlu… Es esmu laimīga, bet kāpēc man tik baigi?

Bija dzirdami soļi, starp kokiem parādījās ārsts Blagovs zīda kreklā, garos zābakos. Acīm redzot, te pie ābeles viņi bija norunājuši satikšanos. Viņu ieraudzījusi, brāzmaini, ar sāpju kliedzienu māsa metās viņam pretim, it kā viņai kāds to gribētu atņemt:

—    Vladimir! Vladimir!

Viņa glaudās tam klāt un ar alkainu skatienu lūkojās viņa sejā, un tikai tagad es ievēroju, cik vāja un bāla māsa kļuvusi beidzamajā laikā. Tas bija sevišķi nomanāms pēc mežģīņu apkaklītes, kas man bija tik sen zināma un tagad viņas tievo un garo kaklu apņēma vaļīgāka nekā jebkad agrāk. Ārsts apjuka, bet tūdaļ atkal saņēmās un, viņas matus glāstīdams, sacīja:

—    Nu, apmierinies, apmierinies .. . Kāpēc tā jānervozē? Nu, redzi, esmu atbraucis.

Mēs, viens uz otru šad tad kautri paskatīdamies, klusējām. Tad gājām trijatā un es dzirdēju, ka ārsts man saka:

—    Kulturāla dzīve pie mums vēl nav sākusies. Vecie sevi mierina — ja arī tagad nekā neesot, tad toties kaut kas esot bijis četrdesmitajos vai sešdesmitajos gados; tā runā vecie, bet mēs esam jauni, mūsu smadzenes vēl nav skārusi marasmus senilis, mēs nevaram sevi mierināt ar tādām ilūzijām. Krievzemes sākums ir astoņsimt sešdesmit otrajā gadā, bet kulturālās Krievzemes sākuma, tā es to saprotu, vēl nav bijis.

Bet šais prātojumos iedziļināties es nepūlējos. Bija kaut kā savādi, negribējās ticēt, ka māsa iemīlējusies, ka viņa, rau, iet un turas pie rokas svešam cilvēkam un maigi raugās viņā. Mana māsa, šī nervozā, iebiedētā, nomāktā, nebrīvā būtne, mīl cilvēku, kas jau precējies, kam ir bērni! Man kļuva žēl kaut kā, bet, kā īsti, — es nezinu; ārsta klātbūtne nezin kāpēc man vairs nebija patīkama, un es nekādi nevarēju saprast, kas no šās viņu mīlestības var iznākt.

XV

Es un Maša braucām uz Kurilovku — uz skolas iesvētīšanu.

— Rudens, rudens, rudens … — klusi sacīja Maša, apkārt vērdamās. — Vasara pagājusi. Putnu nav, un zaļo vairs tikai vītoli.

Jā, vasara jau pagājusi. Iestājušās skaidras, siltas dienas, bet no rītiem dzestrums, gani iet laukā jau aitādu kažokos, bet mūsu dārzā rasa no asterēm nenožūst visu dienu. Nerimst žēlabainas skaņas, un nevar saprast, vai tie ir slēģi, kas čīkst savās ierūsējušajās eņģēs, vai laižas dzērves — un sirds kļūst viegla un tik ļoti gribas dzīvot!

—     Vasara pagājusi… — Maša sacīja. — Nu mēs varam aprēķināt iznākumu. Mēs esam daudz strādājuši, daudz domājuši, tas mūs padarījis labākus — gods un slava mums, — mums ir panākumi personīgā rakstura izkopšanā; bet vai šie mūsu panākumi kaut cik ietekmējuši apkārtējo dzīvi, vai no tiem kaut vai vienam bijis kāds labums? Nē. Tumsonība, rokām taustāma netīrība, žūpošana, pārsteidzoši liela bērnu mirstība, — viss palicis, kā jau bijis, un no visa tā, ka tu ari un sēji, bet es tērēju naudu un lasīju grāmatiņas, nevienam nav kļuvis labāk. Acīm redzot, strādājuši esam tikai sevis labā un dziļas domas domājuši tikai sevis labā.

Šādas pārdomas jauca man galvu, un es nevarēju saprast, ko lai iesāk.

—    No sākuma līdz beigām mēs bijām patiesi, — es teicu, — bet, kas patiess, tam arī taisnība.

—     Vai tad kāds ko saka? Mums bija taisnība, bet mēs nepareizi realizējām to, kur mums bija taisnība. Vispirms, ja aplūkojam šos pašus mūsu ārējos paņēmienus — vai tie nebija aplami? Tu gribi būt noderīgs ļaudīm, bet jau ar to vien, ka tu pērc muižu, tu pašā sākumā atņem sev katru iespēju veikt viņu labā kaut ko derīgu. Tālāk, ja tu strādā, ģērbies un ēd tāpat kā zemnieks, tad tu ar savu autoritāti it kā apstiprini, ka tam tā jābūt, ka zemniekiem ir smags, lempīgs apģērbs, šausmīgi mājokļi un šīs te nejēdzīgās bārdas… No otras puses, pieņemsim, ka tu strādā ilgi, ļoti ilgi, visu mūžu, ka galu galā ir kādi praktiski rezultāti, bet ko tie, šie tavi rezultāti, iespēj pret tādiem stihiskiem spēkiem kā bara mežonība, bads, aukstums, izvirtība? Tas ir piliens jūrā! Te vajadzīgi citādi cīņas līdzekļi — spēcīgi, drosmīgi, strauji! Ja tu tiešām gribi būt noderīgs, tad pamet šo šauro parastās darbības loku un centies uzreiz ietekmēt masu! Vispirms vajadzīga skaļa, enerģiska sludināšana. Kāpēc mākslai, piemēram, mūzikai, tik sīksta dzīvība, kāpēc tā īstenībā ir tik populāra un tik spēcīga? Lūk, tāpēc, ka mūziķis vai dziedātājs uzreiz ietekmē tūkstošus. Ak, jaukā, jaukā māksla! — viņa turpināja un sapņaini raudzījās debesīs. — Maksla

spārno un aiznes cilvēku tālu, tālu! Kam apnikuši dubļi, sīkās graša intereses, kas sašutis un aizvainots, tas mieru un gandarījumu var rast tikai skaistumā.

Kad tuvojāmies Kurilovkai, laiks turējās skaidrs un jauks. Vienā otrā sētā kūla, smaržoja pēc rudzu salmiem. Aiz zedeņu žogiem slējās koši sarkani pīlādži, un koki, kur vien veries, izskatījās zeltaini vai sarkani. Baznīcas tornī zvana, uz skolu nes svētbildi, un var dzirdēt dziedam: «Aizstāve, dievmāte.» Bet gaiss tik dzidrs, tik augstu lido baloži!

Klases telpās noturēja dievkalpojumu. Pēc tam Kurilovkas zemnieki pasniedza Mašai svētbildi, bet Dubečņas zemnieki — lielu kliņģeri un apzeltītu sālnīcu. Un Maša saka skaļi šņukstēt.

— Ja nu ir izteikts kads liekāks vārds vai neapmierinātība, tad piedodiet, — sacīja kāds vecs vīrs un paklanījās pret viņu un mani.

Atceļā uz mājām Maša skatījās atpakaļ uz skolu; manis krāsoto un tagad saulē spīdošo jumtu mēs vēl ilgi varējām redzēt. Un es jutu, ka Mašas raidītie skatieni bija ardievu skatieni.

XVI

Vakarā viņa bija sataisījusies aizbraukt uz pilsētu.

Pēdējā laikā viņa bieži brauca uz pilsētu un palika tur pa nakti. Viņai promesot, es nevarēju strādāt, rokas man nolaidās un pagura; mūsu lielā sēta šķita nepatīkama, riebīga postaža, dusmīgi šalca dārzs, un māja, koki, zirgi bez viņas man vairs nelikās «mūsu».

Es nekur no mājas neizgāju, bet tikai sēdēju pie viņas galda, pie viņas skapja ar lauksaimniecības grāmatām, šīm kādreizējām, tagad vairs nevajadzīgajām favorītēm, kas tik apmulsušas skatījās manī. Caurām stundām, kamēr sita septiņi, astoņi, deviņi, kamēr aiz logiem satumsa rudens nakts, melna kā sodrēji, es cilāju viņas veco cimdu vai rakstāmspalvu, ar kuru viņa vienmēr rakstīja, vai arī viņas mazās šķērītes; es nekā nedarīju un skaidri sapratu — ja agrāk kaut ko darīju,

ja es aru, pļavu, cirtu, tad tikai tāpēc, ka viņa to gribēja. Ik ja viņa butu mani sutījusi iztīrīt kadu dziļu aku, kur man būtu jāstāv līdz jostas vietai ūdenī, es, negudrodams, vai tas vajadzīgs vai ne, būtu laidies iekšā arī akā. Bet tagad, kad viņas nebija blakām, Dubečņā ar saviem gruvešiem, netīrību, ar slēģu klaudzoņu, zagļiem — tiklab naktīs, kā dienās — man šķita kā haoss, kur jebkāds darbs būtu veltīgs. Un kam lai es strādātu, kam rūpes un domas par nākamību, ja jutu, ka man zem kājām zūd pamats, ka mana loma šeit, Dubečņā, jau nospēlēta, ka mani, vārdu sakot, gaida tāds pats liktenis, kāds ķēris lauksaimniecības grāmatas? Ak, kas tās gan bija par skumjām naktī, vientulības stundās, kad es katru mirkli satraukts klausījos, it kā gaidīdams kuru katru mirkli kādu uzsaucam, ka laiks man iet projām. Man nebija žēl Dubečņas, man bija žēl savas mīlestības, kurai arī, acīm redzot, bija pienācis rudens. Kas tā par lielu laimi mīlēt un tikt mīlētam, un kas tās par šausmām just, ka tu sāc gāzties lejup no šā augstā torņa!

No pilsētas Maša atgriezās otras dienas pievakarē. Viņa bija ar kaut ko neapmierināta, bet slēpa to un tikai brīnījās, kāpēc ielikti visi ziemas logi — tā jau varot nosmakt. Es izņēmu divus logus. Est mums negribējās, bet mēs tomēr apsēdāmies un paēdām vakariņas.

—    Ej nomazgā rokas, — sieva sacīja. — No tavām rokām nāk ķites smaka.

No pilsētas viņa pārveda jaunus ilustrētus žurnālus, un mēs pēc vakariņām tos kopā šķirstījām. Gadījās pielikumi ar zīmētiem modes tērpiem un piegrieztnēm. Maša tām pavirši uzmeta acis un nolika sāņus, lai pēcāk apskatītu vēlreiz pamatīgāk; bet viena kleita — ar platiem, zvanam līdzīgiem, gludiem svārkiem un lielām piedurknēm viņu ieinteresēja, un kādu brītiņu viņa raudzījās tajā nopietni un vērīgi.

—    Tīri jauka, — viņa sacīja.

—    Jā, šī kleita tev ļoti piestāvētu, — es teicu. — Ļoti!

Un, sajūsmā skatīdamies uz kleitu, priecādamies par šo pelēko plankumu tikai tāpēc vien, ka tas bija iepaticies viņai, ar mīļumu balsī turpināju:

—    Burvīgā, lieliskā kleita! Skaistā, brīnum jaukā Maša! Mana dārgā Maša!

Un uz zīmējumu sāka pilēt asaras.

—    Brīnum jaukā Maša … — es murminu. — Mīļā, dārgā Maša …

Viņa aizgāja un apgulās, bet es vēl kādu stundu sēdēju un skatījos ilustrācijas.

—    Gluži velti tu izņēmi ziemas logus, — viņa teica no guļamistabas. — Baidos, ka būs auksti. Redz, kā velk!

Es šo to izlasīju žurnālos — par lētas tintes pagatavošanu un par vislielāko briljantu pasaulē. Es atkal nejauši uzšķīru viņai patikušās modernās kleitas zīmējumu un iedomājos viņu ballē ar vēdekli, kailiem pleciem, apburošu, greznu, kas saprot ir mūziku, ir glezniecību, ir literatūru, un cik maza un niecīga tad likās mana loma!

Mūsu sastapšanās, šī mūsu laulības kopdzīve bija tikai epizode, kādu vēl ne mazums būs šās možās, ļoti apdāvinātās sievietes dzīvē. Viss, kas pasaulē bija pats labākais, kā jau teicu, bija viņas rīcībā un viņai sasniedzams gluži par velti, tā ka pat idejas un modernā gara dzīve viņai kalpoja kā baudas objekti, padarot viņas dzīvi daudzveidīgāku, bet es biju tikai braucējs, kas viņu aizveda no vienas aizraušanās līdz otrai. Nu es viņai vairs neesmu vajadzīgs, viņa aizspurgs projām, un es palikšu viens pats.

Un it kā atbilde uz manām domām pagalmā atskanēja izmisuma kliedziens:

—    Pa-lī-gā!

Tā bija smalka sievietes balss, un, it kā gribēdams to nerrot, skurstenī tādā pašā smalkā balsī iekaucās vējš. Pagāja sava pusminūte, tad atkal cauri vēja trokšņiem atskanēja kliedziens, bet nu jau it kā no pagalma otra gala:

—    Pa-lī-gā!

—    Misail, vai dzirdi? — sieva klusi jautāja. — Vai dzirdi?

No guļamistabas viņa iznāca pie manis tikai naktskreklā, ar vaļējiem matiem un, tumšajā logā raudzīdamās, sāka klausīties.

—      Tur kādu grib nožņaugt! — viņa izmeta. — Tā tik vēl trūka!

Es paņēmu bisi un izgāju laukā. Arā bija ļoti tumšs, pūta stiprs vējš, tā ka bija grūti noturēties kājās. Pagājos uz vārtu pusi un klausījos: šalc koki, svilpo vējš, un dārzā — laikam pie plānprātīgā zemnieciņa kūtri gaudo suns. Aiz vārtiem elles tumsa, uz dzelzceļa nevienas uguntiņas. Un kaut kur pie tās piebūves, kurā pērn bija kantoris, pēkšņi atskanēja apspiests kliedziens:

—    Pa-lī-gā!

—     Kas tur ir? — es uzsaucu.

Cīnījās divi cilvēki. Viens grūda ārā, bet otrs turējās pretī, un abi smagi elsoja.

—      Laid! — teica viens, un es pazinu Ivanu Ceprakovu; tas bija viņš, kas kliedza smalkā sievietes balsī. — Laid, nolādētais, citādi es tev rokas sakodīšu!

Otrajā es pazinu Moiseju. Es viņus izšķīru, nevarēju atturēties un iesitu Moisejam divas reizes pa seju. Viņš pakrita, tad piecēlās, un es situ vēlreiz.

—      Viņš gribēja mani nogalināt, — Moisejs murmināja. — Viņš zagās pie māmiņas kumodes … Drošības labad es viņu gribēju ieslēgt piebūvē.

Bet Ceprakovs bija piedzēries, mani nepazina un visu laiku smagi elsoja, it kā ievilkdams gaisu, lai atkal sauktu palīgā.

Es viņus atstāju vienus un atgriezos mājās; sieva, jau saģērbusies, gulēja gultā. Es viņai pastāstīju, kas ārā noticis, un pat neslēpu, ka Moisejam situ.

—      Baigi dzīvot sādžā, — viņa noteica. — Un cik gara šī nakts, pasargi, dievs.

—    Pa-lī-gā! — pēc brītiņa skanēja atkal.

—    Es iešu viņus savaldīt, — es sacīju.

—      Nē, lai viņi tur viens otram pārkož rīkles, — viņa noteica ar riebumu.

Viņa skatījās griestos un klausījās, bet es sēdēju blakām un nedrīkstēju uzsākt ar viņu sarunu, un jutos it kā vainīgs, ka pagalmā sauc «palīgā» un ka nakts tik gara.

Mes klusējam, un es ar nepacietību gaidīju, kad logos svīdīs gaisma. Bet Maša visu laiku raudzījās tā, it kā būtu atmodusies no nemaņas, un tagad brīnījās, kā gan viņa, tik gudra, labi audzināta, tik tīrīga, bija varējusi nok]ūt šai nožēlojamajā provinces nomalē sīkumaino, nožēlojamo cilvēku barā un kā viņa bija varējusi tiktāl aizmirsties, ka bija pat aizrāvusies ar vienu no šiem cilvēkiem un vairāk nekā pusgadu bijusi viņam par sievu. Man likās, ka viņai jau bija vienalga — vai es, vai Moisejs, vai Čeprakovs; viss viņai saplūda šajā nodzerto, mežonīgo balsu kliedzienā — «palīgā» — ir es, ir mūsu laulība, ir mūsu saimniecība un rudens slapjdraņķis; kad viņa nopūtās vai pakustējās, lai ērtāk apgultos, viņas sejā varēja lasīt: «Ak, kaut jel drīzāk pienāktu rīts!»

No rīta viņa aizbrauca.

Dubečņā es nodzīvoju vēl trīs dienas, viņu gaidīdams, tad saliku visas mūsu mantas vienā istabā, noslēdzu to un devos uz pilsētu. Kad piezvanīju pie inženiera durvīm, bija jau vakars un mūsu Lielajā Muižniecības ielā dega laternas. Pavils pateica, ka mājās neviena neesot: Viktors Ivaničs aizbraucis uz Pēterburgu, bet Marija Viktorovna laikam esot mēģinājumā pie Ažoginiem. Atceros, cik satraukts pēc tam gāju pie Ažoginiem, kā sita un stājās mana sirds, kad kāpu augšā, kur ilgi kavējos kāpņu posmā, nedrīkstēdams ieiet šai mūzu svētnīcā! Zālē uz galdiņa, uz klavierēm, uz skatuves dega sveces, visur pa trim, un pirmā izrāde bija paredzēta trīspadsmitajā datumā, un pirmais mēģinājums nu bija nolikts pirmdienā — grūtā dienā. Cīņa pret aizspriedumiem! Visi skatuves mākslas mīļotāji jau bija kopā; vecākā, vidējā un jaunākā staigāja pa skatuvi, lasīja savas lomas no burtnīciņām. Nost no visiem, deniņus pie sienas piespiedis, nekustīgi stāvēja Rutks un ar bijību raudzījās uz skatuvi, gaidīdams, kad sāksies mēģinājums. Viss kā senāk.

Es gāju pie namamātes — vajadzēja apsveicināties, bet pēkšņi visi sāka šņākāt, māt man, lai es neklaudzinot kājām. Klusums. Pacēla klavieru vāku, piesēdās kāda dāma, ar savām tuvredzīgajām, piemiegtajām acīm skatīdamās uz notīm, un pie klavierēm pienāca mana Maša — uzposusies skaista, bet skaista kaut kā

īpaši, citādi, nemaz vairs nebūdama tā Maša, kas pavasarī nāЈa pie manis uz dzirnavām; viņa sāka dziedāt: Kāpēc es mīlu levi, gaišā nakts?

Visā mūsu pazīšanās laikā tā bija pirmā reize, kad es dzirdēju viņu dziedam. Viņai bija laba, sulīga, spēcīga balss, un, kamēr viņa dziedāja, man likās, ka ēdu ienākušos, saldu, smaržīgu meloni. Kad Maša pabeidza, viņai aplaudēja, un viņa loti apmierināta smaidīja, acīm mīlinādama, notis šķirstīdama, savu apģērbu sakārtodama, kā putns, kas beidzot izsprucis no sprosta un brīvībā nu izpleš savus spārnus. Matus viņa bija sasukājusi uz ausīm, bet sejā nelabs izaicinājums, it kā viņa visus gribētu izaicināt vai mums uzkliegt kā zirgiem: «Ei jūs, mīļie!»

Un laikam tobrīd viņa ļoti izskatījās pēc sava vectēva, braucēja.

—    Tu arī esi te? — viņa jautāja, man roku sniegdama. — Vai dzirdēji, kā es dziedu? Nu, kā tev liekas? — un, manu atbildi nenogaidījusi, viņa turpināja: — Ļoti labi, ka esi šeit. Šonakt es aizbraucu uz Pēterburgu uz neilgu laiku. Vai tu laidīsi mani?

Pusnaktī es viņu vadīju uz staciju. Viņa mani maigi apskāva, jādomā, aiz pateicības, ka es nekā lieka nejautāju, un viņa solījās man rakstīt, bet es ilgi cieši turēju viņas rokas un skūpstīju tās, tikko asaras valdīdams un ne vārda viņai neteikdams.

Bet, kad viņa bija aizbraukusi, es stāvēju, skatījos gaistošajos uguņos, domās glāstīju viņu un čukstēju:

—    Mana mīļā Maša, brīnum jaukā Maša …

Nakti es pārlaidu Makarihā pie Karpovnas, bet no rīta abi ar Rutku tapsējām mēbeles kādam bagātam tirgonim, kas precināja ārstam savu meitu.

XVII

Svētdien pēc pusdienas pie manis atnāca māsa, un mēs abi dzērām tēju.

— Tagad es ļoti daudz lasu, — viņa teica un rādīja man grāmatas, kuras, pie manis nākdama, bija paņēmusi no pilsētas bibliotēkas. — Paldies tavai sievai un Vladimiram, viņi atmodināja mani pašapziņu. Viņi mani izglāba, panāca to, ka tagad es jūtos kā cilvēks. Agrāk bija tā, ka naktis gulēt neļāva dažādie rūpesti: «Ak vai, pa nedēļu mums tik daudz cukura izgājis! Vai die, ka tik gurķus nepārskābētu!» Arī tagad es neguļu, bet nu jau man ir gluži citas domas. Es mokos ar to, ka tik muļķīgi, tik gļēvi pagājusi puse manas dzīves. Savu pagātni es nicinu, man ir kauns no tās, bet uz tēvu tagad skatos kā uz savu ienaidnieku. Cik gan pateicīga esmu tavai sievai! Un Vladimirs? Tas ir tik brīnišķīgs cilvēks! Viņi atvēra man acis.

—    Nav labi, ka tu pa naktīm neguli, — es teicu.

—    Vai tu domā — es esmu slima? It nemaz. Vladimirs mani izklausīja un teica, ka es esot pilnīgi vesela. Bet runa jau nav par veselību, ne jau veselība ir svarīgākais … Tu pasaki: vai man nav taisnība?

Viņai trūka morāliska atbalsta — tas bija skaidrs. Maša bija aizbraukusi, ārsts Blagovs atradās Pēterburgā, un pilsētā bez manis nebija neviena, kas viņai varētu pateikt, ka viņai ir taisnība. Māsa cieši skatījās man sejā, pūlēdamās nolasīt manas slepenās domas, un, ja es viņas klātbūtnē iegrimu domās un klusēju, tad viņa to attiecināja uz sevi un kļuva bēdīga. Visu laiku vajadzēja būt uzmanīgam, un, kad viņa man jautāja, vai viņai taisnība, es steidzos atbildēt, ka taisnība un ka es viņu dziļi cienu.

—     Vai zini? Pie Ažoginiem man iedeva lomu, — viņa turpināja. — Gribu tēlot uz skatuves. Gribu dzīvot, vārdu sakot, gribu dzert no pilna kausa. Talanta man nav nekāda, un visa loma tikai desmit rindiņas, bet tas viss taču ir nesalīdzināmi augstāks un cēlāks nekā piecreiz dienā liet tēju un raudzīties, vai tik virēja nav apēdusi lieku gabalu. Bet galvenais, lai tēvs beidzot redz, ka arī es esmu spējīga protestēt.

Pēc tējas viņa atlaidās manā gultā un gulēja kādu brīdi aizvērtām acīm un ļoti bāla.

—     Kāds nespēks! — viņa sacīja pieceldamās. — Vladimirs apgalvo, ka visas pilsētas sievietes un jaunavas esot mazasinīgas aiz dīkdienības. Cik Vladimirs gudrs cilvēks! .Viņam taisnība, pilnīga taisnība. Vajag strādāt!

Pēc divām dienām viņa atnāca pie Ažoginiem uz mēģinājumu, līdzi paņēmusi burtnīciņu. Māsai mugurā bija melna kleita, ap kaklu koraļvirkne, pie krūtīm sakta, kas iztālēm izskatījās pēc kārtaina pīrādziņa, bet ausīs iekārti lieli auskari, kuros laistījās pa briljantam. Kad es viņu uzskatīju, man kļuva neērti: mani pārsteidza bezgaumība. Ka nav bijusi īstā reize viņai kārt sev auskarus un briljantus un ka viņa ir dīvaini apģērbusies, to manīja arī pārējie; viņu sejās es redzēju smaidus un dzirdēju, ka kāds pasmējās:

—    Ēģiptes Kleopatra.

Viņa pūlējās turēties kā augstākās sabiedrības dāma — brīvi, mierīgi un tāpēc izskatījās manierīga un dīvaina. Vienkāršība un piemīlība bija viņu atstājušas.

—     Nupat es tēvam paziņoju, ka aizeju uz mēģinājumu, — viņa iesāka, pienākdama pie manis, — un viņš atkliedza, ka atraujot man savu svētību, un viņš man bezmaz vai iesita. Vai tu saproti, es nemāku savu lomu, — viņa sacīja, reizēm ieskatīdamās burtnīciņā. — Man katrā ziņā sajuks. Nu tā, kauliņi ir mesti, — viņa turpināja stipri satraukta. — Kauliņi ir mesti…

Viņai šķita, ka visi uz viņu skatās un ka visus pārsteidz viņas nopietnais solis, par kādu viņa izšķīrusies, ka visi no viņas gaida kaut ko sevišķu, un nebija iespējams viņu pārliecināt, ka tik maziem un neinteresantiem cilvēciņiem, kāds esmu es un viņa, neviens pat nepievērš uzmanību.

Līdz trešajam cēlienam viņai nebija ko darīt, un viešņas — provinces kūmas lomā, kas bija viņai iedalīta, tik vien vajadzēja kā pastāvēt pie durvīm, lai it kā noklausītos, un tad norunāt īsu monologu. Līdz iziešanai uz skatuves vismaz savas stundas pusotras, kamēr citi staigāja pa skatuvi, lasīja, dzēra tēju un strīdējās, viņa neatgāja no manis un visu laiku murmināja savu lomu un nervozi ņurcīja burtnīciņu; un, iedomādamās, ka visi uz viņu skatās un gaida viņu iznākam, viņa trīsošu roku kārtoja matus un sacīja man:

—     Man katrā ziņā sajuks… Cik man grūta sirds, kaut tu zinātu! Man tik šausmīgas bailes, it kā mani vestu uz nāves sodu.

Beidzot pienākusi viņas kārta.

—    Kleopatra Aleksandrovna, jums! — režisors teica.

Viņa iznāca skatuves vidū ar šausmām sejā, neglīta,

stūraina, un kādu pusminūti nostāvēja kā krampjos, pilnīgi nekustīga, vienīgi lielie auskari kustējās.

—    Pirmo reizi var no burtnīciņas, — kāds ierunājās.

Man bija skaidrs, ka viņa dreb un drebuļi neļauj viņai runāt un atšķirt burtnīciņu un ka loma viņai nepavisam nav prātā; es jau taisījos pieiet viņai klāt un kaut ko pateikt, kad viņa pēkšņi noslīga skatuves vidū uz ceļiem un sāka skaļi raudāt.

Viss gāja juku jukām, vienīgi es, notikušā satriekts, nesaprazdams, nezinādams, ko man iesākt, paliku stāvam atspiedies pie kulisēm. Es redzēju, ka viņu paceļ un aizved. Es redzēju, ka pie manis pienāk Aņuta Blagova; pirms tam zālē viņu nebiju manījis, un nu viņa stāvēja kā no zemes izaugusi. Galvā platmale, sejai priekšā plīvurs, un, kā vienmēr, viņa izskatījās tā, it kā būtu ienākusi tikai uz īsu brītiņu.

—     Es viņai teicu, lai viņa nepiedalās, — viņa dusmīgi sacīja, sarkdama un aprauti izrunādama katru vārdu. — Tas ir neprāts! Jums vajadzēja viņu atturēt!

Atrā solī pienāca Ažogina-māte, viņai mugurā īsa jaciņa ar īsām piedurknēm, uz krūtīm tabakas pelni, pati kalsna un plakana.

—     Mans draugs, tas ir šausmīgi, — viņa sacīja, rokas lauzīdama un, kā parasts, cieši raudzīdamās man sejā. — Tas ir šausmīgi! Jūsu māsa ir stāvoklī… Viņa ir grūta! Vediet viņu prom, es jūs lūdzu …

Aiz uztraukuma viņa smagi elpoja. Bet savrup stāvēja trīs meitas, tādas pašas kā viņa, kalsnas un plakanas, un nobijušās spiedās cita citai klāt. Tās bija satrauktas, apstulbušas, it kā viņu mājās tikko būtu noķerts katordznieks. Kāds kauns, kādas šausmas! Bet šī cienījamā ģimene taču visu savu mūžu bija cīnījusies pret aizspriedumiem; tā, acīm redzot, domāja, ka visi cilvēces aizspriedumi un maldi meklējami tikai trijās svecēs, trīspadsmitajā datumā, nelaimīgā dienā — pirmdienā! '

— Lūdzu jūs . .. lūdzu … — Ažogina kundze atkārtoja, lūpas šķobīdama, izrunājot zilbi «dzu», kas viņai izskanēja kā «dzju». — Lūdzu, vediet viņu uz mājām!

XVIII

Pēc brītiņa mēs ar māsu gājām pa ielu. Es viņu apņēmu ar sava mēteļa malu; mēs steidzāmies, izvēlējāmies šķērsielas, kur nebija lukturu, izvairījāmies no pretimnācējiem, un tas izskatījās pēc bēgšanas. Viņa vairs neraudāja, bet skatījās manī sausām acīm. Līdz Makarihai, uz kurieni es to vedu, ko iet bija tikai minūtes divdesmit, un, cik savādi, tik īsā laikā mēs paguvām pārcilāt atmiņā visu savu dzīvi, mēs visu izrunājām, pārdomājām savu stāvokli, visu apsvērām …

Mēs nospriedām, ka šajā pilsētā mēs vairs nevaram palikt un, tiklīdz es sadabūšu mazliet naudas, pārcelsimies uz kādu citu vietu. Dažās mājās jau gulēja, dažās spēlēja kārtis; šīs mājas mēs nīdām, baidījāmies no tām un runājām par fanātismu, pat cietsirdību, par niecību, kas piemīt šīm cienījamām ģimenēm, šiem dramatiskās mākslas cienītājiem, kurus mēs bijām tā nobiedējuši, un es vaicāju, ar ko tad šie dumjie, cietsirdīgie, slinkie, negodīgie cilvēki ir labāki nekā piedzērušie un māņticīgie Kurilovkas zemnieki, vai ar ko viņi ir labāki nekā dzīvnieki, kas arī apmulst, ja kāda nejaušība iztraucē viņu instinktu ierobežotās dzīves vienmuļību. Kas tagad notiktu ar māsu, ja viņa būtu palikusi dzīvot mājās? Kādas morāliskas mokas viņa izciestu, ar tēvu sarunājoties, diendienā liekoties ar paziņām? Es visu to iedomājos, un tūdaļ man nāca prātā cilvēki, visi pazīstami cilvēki, kurus pamazām iedzina kapā viņu tuvinieki un radi, atcerējos nomocītos suņus, kas kļuvuši traki, atcerējos zvirbuļus, ko puikas bija dzīvus applūkājuši līdz ādai un tad iesvieduši ūdenī, — un daudz, daudz citu lēnu, klusu ciešanu, ko es biju vērojis šai pilsētā kopš pašas bērnības, un es nevarēju saprast, ar ko piepilda savu dzīvi šie sešdesmit tūkstoši iedzīvotāju, kālab viņi lasa evaņģēliju, kālab viņi lūdz dievu, kālab lasa grāmatas un žurnālus. Kāds labums viņiem no visa līdz šim rakstītā un runātā, ja viņiem arvien vēl tā pati gara tumsība un pret brīvību tāds pats riebums, kāds bijis pirms simt vai trīssimt gadiem? Namdaris uzņēmējs visu savu mūžu būvē pilsētā mājas un tomēr līdz pašai nāvei «galerijas» vietā saka «galdarēja», un tāpat arī šie sešdesmit tūkstoši iedzīvotāju no paaudzes paaudzē lasa un klausās par taisnību, par žēlsirdību un brīvību un tomēr līdz pašai nāvei melo no rīta līdz vakaram, moka cits citu, bet no brīvības vairās un nīst to kā ienaidnieku.

— Tātad mans liktenis izšķirts, — māsa sacīja, kad bijām pārnākuši mājās. — Pēc visa notikušā es vairs nevaru griezties atpakaļ uz turieni. Ak kungs, cik tas ir labi! Sirds man kļuva tik viegla.

Viņa tūlīt iegūlās gultā. Māsai skropstās mirdzēja asaras, bet izskats bija laimīgs, viņa gulēja cieši un saldi, un varēja redzēt, ka tiešām sirds viegla un ka viņa atpūšas. Jau kur tas laiks, kopš viņa nebija tā gulējusi!

Un tā nu mēs sākām dzīvot kopā. Viņa allaž dziedāja un stāstīja, ka jūtoties ļoti labi, un grāmatas, ko mēs ņēmām no bibliotēkas, es nesu atpakaļ nelasītas, jo lasīt viņa vairs nevarēja; viņai gribējās tikai sapņot un runāt par nākotni. Lāpot man veļu un palīdzot Karpovnai pie krāsns, viņa vai nu klusām dziedāja, vai runāja par savu Vladimiru, par viņa prātu, skaistajām manierēm, labsirdību, par viņa neparasto gudrību, un es viņai piekritu, lai gan viņas ārsts man vairs nepatika. Viņa gribēja strādāt, dzīvot patstāvīgi, iztikt pati ar sevi un stāstīja, ka iešot par skolotāju vai feldšeri, līdzko atļaušot veselība, un pati mazgāšot grīdas un veļu. Ar visu sirdi un dvēseli viņa jau mīlēja savu maziņo; pasaulē viņa vēl nebija, bet māsa jau zināja, kādas tam acis, kādas rokas un kā viņš smejas. Viņai patika parunāt par audzināšanu, bet, tā kā labākais cilvēks pasaulē bija Vladimirs, tad visi viņas prātojumi par audzināšanu galu galā nebija nekas cits kā tikai vēlēšanās, lai puisītis būtu tikpat burvīgs kā viņa tēvs. Runām nebija gala, un viss, ko viņa teica, modināja viņā dzīvinošu prieku. Dažreiz priecājos arī es, pats nezinādams, par ko.

Laikam savu sapņainību viņa bija man pielaidusi. Arī es nekā nelasīju un tikai sapņoju; vakaros, lai gan biju noguris, staigāju pa istabu no kakta kaktā, rokas kabatās sabāzis, un runāju par Mašu.

—     Kā tu domā, — es prasīju māsai, — kad viņa atgriezīsies? Man šķiet, viņa atbrauks uz ziemsvētkiem, ne vēlāk. Ko viņa tur darīs?

—    Ja viņa tev neraksta, tad, acīm redzot, pārbrauks ļoti drīz.

—     Tas tiesa, — es piekritu, lai gan ļoti labi zināju, ka Mašai nav nekādas vajadzības braukt atpakaļ uz mūsu pilsētu.

Es biju ļoti noilgojies pēc viņas un vairs nespēju sevi nemānīt un centos, lai arī citi mani māna. Māsa gaidīja savu ārstu, bet es — Mašu, un mēs abi runājām vienā runāšanā, smējāmies un nemaz nemanījām, ka neļaujam gulēt Karpovnai, kas ierīkojusies uz krāsns un visu laiku dudināja:

—    Patvāris no rīta sī-īca, sī-īca! Nav uz labu, mīļie, nav uz labu.

Neviens pie mums nenāca, izņemot pastnieku, kas atnesa māsai vēstules no ārsta, tad vēl Prokofijs, kas šad tad vakaros iegriezās mūsu galā un, klusēdams paskatījies uz māsu, gāja projām, un, tikai kad jau bija ienācis savā virtuvē, sacīja:

—     Katrai ļaužu kārtai jātur prātā sava vieta, bet, kas savā lepnībā to negrib saprast, tam «bēdu ieleja».

Viņam patika šis teiciens «bēdu ieleja». Reiz — tas bija starp ziemsvētkiem un trijkungu dienu, — kad es devos pāri tirgum, viņš iesauca mani savā skārnī un, roku man nesniedzis, paziņoja, ka viņam vajagot ar mani parunāt kādā ļoti svarīgā lietā. Viņš bija sarkans no aukstuma un degvīna; viņam blakus aiz letes asiņainu nazi rokā stāvēja Ņikolka ar laupītāja seju.

—     Es vēlētos jums pateikt, kas man uz sirds, — Prokofijs iesāka. — Sis stāvoklis nevar ilgi turpināties, jūs jau pats to saprotat, par šādu te bēdu ieleju ļaudis neslavēs ne mūs, ne jūs. Māmiņa, protams, aiz žēluma nespēs jums pateikt nepatīkamo, lai jūsu māsa sava stāvokļa dēļ pārvāktos uz citu dzīvokli, bet es vairāk nevēlos, tāpēc ka viņas rīcību nevaru atzīt par pareizu. Es viņu sapratu un izgāju no skārņa. To pašu dienu

es un māsa pārvācāmies pie Rutka. Mums nebija naudas, par ko paņemt ormani, un mēs gājām kājām; es nesu uz muguras saini ar mūsu mantām, māsai nebija nekā rokās, bet viņa aizkusa, klepoja un pastāvīgi apprasījās, vai drīz mēs būšot galā.

XIX

Beidzot pienāca vēstule no Mašas.

«Mīļais, jaukais M. A.,» viņa rakstīja, «labais, maigais «mūsu eņģelis», kā Jūs sauca vecais krāsotājs, ardievu, es aizbraucu ar tēvu uz Ameriku, uz izstādi. Pēc dažām dienām es skatīšu okeānu — tik tālu no Dubečņas, ka bail pat domāt! Tas ir tik tālu un neaptverami kā debess, un man gribas turp, būt brīvībā, es gavilēju, es trakoju, un Jūs redzat, cik nesakarīga ir mana vēstule. Mīļais, labais, ļaujiet man brīvību, drīzāk saraujiet saiti, kas vēl turas un saista mani un Jūs. Tas, ka es sastapu un iepazinu Jūs, bija man debess gaisma, kas apmirdzēja manu dzīvi; bet tas, ka es kļuvu Jūsu sieva, bija kļūda, Jūs to saprotat, un tagad šās kļūdas apzināšanās mani nomāc, un es, ceļos mezdamās, Jūs lūdzu, mans augstsirdīgais draugs, labi drīz līdz manai izbraukšanai okeānā telegrafējiet, ka piekrītat labot mūsu kopīgo kļūdu, noņemt šo vienīgo akmeni no maniem spārniem, un mans tēvs, kas uzņemsies visas pūles pats, apsola man pārāk Jūs neapgrūtināt ar formalitātēm. Tātad vai esmu brīva un varu doties uz visām četrām debess pusēm? Vai jā?

Esiet laimīgs, lai dievs Jūs svētī, piedodiet man, grēciniecei!

Esmu dzīva, vesela. Šķiežos ar naudu, pastrādāju daudz muļķību un ik brīdi pateicos dievam, ka tik sliktai sievietei kā es nav bērnu. Es dziedu, un man ir panākumi, bet tā nav aizraušanās, nē, tā ir mana mājas vieta, mana celle, kur tagad es rodu mieru. Ķēniņam Davidam bijis gredzens ar uzrakstu: «Viss paiet.» Kad ir skumji, tad šie vārdi dara priecīgu, bet, kad ir priecīgi, tad kļūst skumji. Arī es sev iegādājos šādu gredzenu ar ebreju burtiem, un šis talismans mani pasargās no aizraušanās. Viss paiet, paiet arī dzīve, tātad nekas nav vajadzīgs. Vajadzīga varbūt tikai brīvības apzināšanās, jo, kad cilvēks ir brīvs, tad viņam nekā, nekā, nekā nevajag. Saraujiet šo saiti! Jūs un māsu sirsnīgi apkampdama. Piedodiet un aizmirstiet savu M.»

Māsa gulēja vienā istabā, Rutks, kas bija atkal slimojis, bet nu jau atveseļojās, — otrā. Tieši tad, kad saņēmu šo vēstuli, māsa klusi iegāja pie krāsotāja, apsēdās viņam līdzās un sāka lasīt. Katru dienu viņa tam lasīja Ostrovski vai Gogoli, un viņš, vienā punktā skatīdamies, klausījās, nesmējās, kratīja galvu un šad tad dudināja sevī:

—    Var jau būt! Var jau būt!

Ja lugā tika tēlots kaut kas neglīts, nejēdzīgs, tad viņš sacīja it kā ar ļaunu prieku, grāmatu ar pirkstu bakstīdams:

—    Tad ta meli! Vai tu redz, ko meli taisa!

Lugās viņu saistīja ir saturs, ir morāle, ir to sarežģītā,meistarīgā uzbūve, un Rutks brīnījās par viņu, nekad viņu vārdā nesaukdams :

—    Cik viņš veikli visu to nostrādājis!

Šoreiz māsa klusītēm izlasīja tikai vienu lappusi un vairāk nevarēja; aizkusa balss. Rutks paņēma viņu aiz rokas un, izkaltušās lūpas pačāpstinājis, aizsmakušā balsī čukstēja:

—     Taisnajam dvēsele ir balta un gluda kā krīts, bet grēcīgajam — kā velnakmens. Taisnajam dvēsele kā gaiša pernica, bet grēcīgajam — kā piķis. Pūlēties vajag, skumdēties vajag, just līdzi vajag, — viņš turpināja, — bet cilvēkam, kas nepūlas un neskumdējas, tam debesu valstības neiemantot. Vai tam, kas paēdis, vai tam, kas varens, vai tam, kas bagāts, vai tam, kas augļo! Debess valstību tiem neredzēt. Uts saēd zāli, rūsa — dzelzi…

—    Bet meli — dvēseli, — māsa turpināja un iesmējās.

Es velreiz izlasīju vēstuli. Tobrīd virtuvē ienāca zaldāts, kas mums divreiz nedēļā nez no kā atnesa tēju, franču maizītes un irbes, no kurām nāca smaržūdeņu dvesma. Darba man nebija, biju spiests cauram dienam sēdēt mājās, un jādomā, ka tas, kas mums šīs maizītes sūtīja, zināja, ka mēs ciešam trūkumu.

Es dzirdēju, ka māsa sarunājas ar zaldātu un jautri smejas. Pēc tam viņa atlaidusies ēda baltmaizi un man stāstīja:

—     Kad tu negribēji būt par ierēdni un aizgāji par krāsotāju, es un Aņuta Blagova jau pašā sākumā zinājām, ka tev taisnība, bet mums bija bail to pateikt skaļi. Saki man, kas tas par spēku, kas neļauj izteikt to, ko cilvēks domā! Kaut vai tā pati Aņuta Blagova. Viņa tevi mīl, dievina, viņa zina, ka tev taisnība; arī mani viņa mīl kā māsu un zina, ka man taisnība, un droši vien sirdī apskauž mani, bet kaut kāds spēks neļauj viņai atnākt pie mums, viņa vairās no mums, baidās.

Māsa sakrustoja rokas uz krūtīm un jūsmīgi sacīja:

—     Kā viņa tevi mīl, ja tu to zinātu! Šai mīlestībā viņa atzinās tikai man vienai — un arī tad paslepus, tumsā. Reizēm viņa paņēma mani pie rokas, aizveda uz dārza tumšo aleju un sāka čukstēt, cik tu viņai dārgs. Tu redzēsi, viņa nekad neapprecēsies, tāpēc ka mīl tevi. Vai tev viņas žēl?

—    Jā.

—     Ta ir viņa, kas atsutijusi baltmaizi. Jocīga, nudien, kāpēc slēpties? Es arī biju jocīga un dumja, bet, re, ņēmu un aizgāju no turienes un neviena vairs nebaidos, domāju un runāju skaļi par visu, ko vien gribu, — un esmu laimīga. Kad dzīvoju mājās, man ir jēgas nebija par laimi, bet tagad es nemainītos pat ar karalieni.

Atnāca ārsts Blagovs. Viņš bija ieguvis doktora grādu un tagad dzīvoja mūsu pilsētā pie tēva, atpūtās un teicās atkal drīz braukt uz Pēterburgu. Viņš gribēja nodoties tīfa un, šķiet, arī holeras potes pētījumiem; viņš taisījās braukt uz ārzemēm papildināties un pēc tam dabūt katedru. Viņš jau bija izstājies no karadienesta un valkāja platus ševiota svārkus, ļoti platas bikses un skaistas kaklasaites. Māsa bija sajūsmā par viņa spraudītēm, podziņām un sarkano zīda mutautiņu, kuru viņš laikam jau aiz koķetērijas vienmēr nēsāja svārku mazajā kabatiņā. Reiz aiz gara laika mēs ar māsu sākām tāpat pēc atmiņas skaitīt viņa uzvalkus, un iznāca, ka viņam to ir vismaz desmit. Nebija šaubu, ka viņš arvien vēl mīlēja manu māsu, bet viņš pat pa jokam nevienu reizi nebija ierunājies, ka ņems viņu līdzi uz Pēterburgu vai uz ārzemēm, un man nebija skaidrs, kas ar māsu notiks, ja viņa paliks dzīva, kas notiks ar viņas bērnu. Bet viņa tik sapņoja vienā gabalā, par nākotni nopietni nedomāja un teica, lai viņš braucot, kur gribot, un pat lai pametot viņu, ja vien pats varot būt laimīgs, bet viņai pietiekot ar to, kas bijis.

Parasti, pie mums atnācis, viņš izklausīja māsu ļoti uzmanīgi un ieteica viņai dzert pienu ar kaut kādām zālēm. Arī šoreiz notika tāpat. Viņš izklausīja un deva izdzert glāzi piena; pēc tam mūsu istabās sāka smirdēt kreozots.

—    Tas ir labi, — viņš sacīja, glāzi no viņas saņemdams.— Tu nedrīksti daudz runāt, bet beidzamajā laikā tu pļāpā kā žagata. Lūdzu, klusē!

Viņa iesmējās. Pēc tam ārsts ienāca Rutka istabā, kur sēdēju es, un mīļi paplikšķināja man pa plecu.

—    Nu, kas ir, večukiņ? — viņš jautāja, noliecies pie slimā.

—    Jūsu augstlabdzimtība… — Rutks iesāka, lūpas mazdrusciņ pačāpstinājis, — jūsu augstlabdzimtība, uzdrošinos ziņot… visi esam dieva ziņā, jāmirst ir visiem … Atļaujiet pateikt taisnību… Jūsu augstlabdzimtība, debesu valstību jums neiemantot!

—    Ko lai dara, — ārsts atjokoja, — kādam taču jābūt arī ellē.

Un pēkšņi kaut kas notika ar manu apziņu; es redzu, it kā būtu ziema, nakts un es stāvētu lopkautuves pagalmā, bet man līdzās Prokofijs, no kura nak piparu šņabja smaka; es saņemu visus spēkus un izberžu acis, un tūdaļ man rādās, ka eju pie gubernatora izskaidroties. Nekas tamlīdzīgs man negadījās ne pirms, ne pēc tam, un šīs dīvainās, sapņiem līdzīgās atmiņas es izskaidroju ar nervu pārpūli. Es pārdzīvoju ir lopkautuvi, ir izskaidrošanos ar gubernatoru un tai pašā laikā neskaidri apzinājos, ka īstenībā nekā tamlīdzīga nav.

Kad atmodos, es redzēju, ka vairs neesmu mājās, bet uz ielas un līdzās ārstam stāvu pie laternas.

— Bēdīgi, bēdīgi, — viņš sacīja, un asaras viņam ritēja pār vaigiem. — Viņa ir jautra, vienmēr smejas, cer, bet viņas stāvoklis, mīļais, ir bezcerīgs. Jūsu Rutks mani nīst un arvien grib likt saprast, ka pret viņu esmu izturējies nekrietni. Sava taisnība viņam ir, bet arī man ir savs viedoklis, un notikušo es it nemaz nenožēloju. Mīlēt vajag, mums visiem ir jāmīl — vai nav tiesa? — bez mīlestības nebūtu dzīves; kam bail un kas vairās no mīlestības, tas ir nebrīvs.

Pamazām viņš pārgāja uz citiem tematiem, sāka runāt par zinātni, par savu disertāciju, kas patikusi Pēterburgā; viņš runāja aizrautīgi, un viņam vairs nebija prātā ne mana māsa, ne paša bēdas, ne es. Viņu valdzināja dzīve. Tai tur — Amerika un gredzens ar uzrakstu, domāju es, bet šim te — doktora grāds un zinātnieka karjera, un tikai es un māsa palikām, kur bijuši.

No viņa atvadījies, piegāju pie laternas un vēlreiz izlasīju vēstuli. Un es atcerējos, skaidri atcerējos, kā pavasara rītā viņa bija atnākusi pie manis uz dzirnavām, kā atgulās un pārsedzās ar kažociņu — viņai gribējās izskatīties pēc vienkāršas sievas. Bet, kad citu reizi — arī kādu rītu — mēs vilkām murdu no ūdens, uz mums no krastmalas vītoliem krita prāvas lietus lāses, un mēs smējāmies …

Mūsu māja Lielajā Muižniecības ielā bija tumša. Pārrāpos pār sētu un, kā jau biju darījis agrāk, pa sētas durvīm iegāju virtuvē, lai tur paņemtu lampiņu. Virtuvē neviena nebija; pie krāsns sīca patvāris, manu tēvu gaidīdams. «Kurš tad tagad,» es nodomāju, «tēvam lej tēju?» Paņēmis lampiņu, es gāju uz savu būdeli, uzrīkoju sev guļamo no vecām avīzēm un likos gulēt. Sienas vadži raudzījās tikpat bargi kā agrāk, un to ēnas raustījās. Sala un radās tāda sajūta, it kā nupat vajadzētu atnākt māsai un atnest man vakariņas, bet tūlīt es arī atcerējos, ka viņa ir slima un guļ Rutka mājā, un man šķita savādi, ka esmu pārkāpis pār sētu un guļu nekurinātā būdelē. Prāti mulsa, un es iztēlojos visādas muļķības.

Zvana. Kopš bērnības dzirdētas skaņas: vispirms gar

sienu notrīs stieple, tad virtuvē notirkšķ īsa, žēlabaina skaņa. No kluba pārnācis tēvs. Es piecēlos un devos uz virtuvi. Virēja Aksiņja, mani ieraudzījusi, sasita plaukstas un nezin kāpēc apraudājās.

—     Mans mīļais! — viņa klusi iesāka. — Dārgais! Ak kungs!

Aiz uztraukuma viņa sāka ņurcīt priekšautu. Uz palodzes stāvēja lielas pudeles ar ogām un degvīnu. Es ielēju sev tējas tasīti un kāri izdzēru, jo man patiešām ļoti gribējās dzert. Aksiņja tikko bija mazgājusi galdu un solus, un virtuvē vēdīja tā smarža, kas mēdz būt tīrīgu virēju gaišajās mājīgajās virtuvēs. Sī smarža un circeņa čirkstināšana kādreiz bērnībā mūs, bērnus, vilināja šurp uz virtuvi klausīties pasakas un spēlēt ķēniņus …

—     Bet kur Kleopatra? — elpu aizturējusi, klusi, ātri jautāja Aksiņja. — Kur tev cepure, dieviņ tētīt? Un vai tiesa, ka sieva uz Pēterburgu aizbraukusi?

Aksiņja pie mums kalpoja jau mūsu mātes laikā un kādreiz bija mazgājusi silītē mani un Kleopatru, un arī tagad mēs viņai arvien vēl bijām pamācāmi bērni. Kādā stundas ceturksnī viņa man nolika priekšā visus savus apsvērumus, kādus ar vecas kalpones saprātu bija krājusi šās virtuves klusumā visu laiku, kopš nebijām redzējušies. Viņa sacīja, ka ārstu varot piespiest Kleopatru apprecēt, — vajagot tik viņam likt trūkties, un, ja labi uzrakstīšot lūgumrakstu, tad arhibīskaps viņa pirmo laulību šķiršot; ka būtu labi paslepus no sievas Dubečņu pārdot, bet naudu nolikt bankā uz mana vārda; ka, ja es un māsa kristu tēvam pie kājām un labi nolūgtos, tad, kas zina, vai viņš mums nepiedotu; ka vajadzētu likt noturēt debess ķēniņienei par godu dievvārdus…

—     Nu, ej nu, mīļumiņ, parunā ar viņu, — viņa mudināja, kad tēvs ieklepojās. — Ej parunā, palūdzies, galva jau nenokritīs.

Es gāju. Tēvs jau sēdēja pie galda un zīmēja plānu vasarnīcai ar gotiskiem logiem un platu torni, kas izskatījās pēc ugunsdzēsēju torņa — kaut kas neparasti spītīgs un bezgaumīgs. Kabinetā iegājis, nostājos tā, ka šo zīmējumu varēju redzēt. Es nezināju, kālab pie

tēva esmu atnācis, bet atceros, ka, ieraugot viņa kalsno seju, sarkano kaklu, viņa ēnu uz sienas, man gribējās mesties viņam ap kaklu un, kā mācīja Aksiņja, krist pie kājām; bet izskats, kāds bija vasarnīcai ar gotiskajiem logiem un plato torni, mani no tā atturēja.

—    Labvakar, — es sacīju. Viņš paskatījās manī un tūlīt pat nolaida acis uz savu zīmējumu.

—    Ko tev vajag? — pēc brītiņa viņš man noprasīja.

—     Es atnācu jums pateikt, ka māsa ļoti slima. Viņa drīz mirs, — es klusi piebildu.

—     Ko lai dara? — tēvs nopūtās, noņemdams brilles un nolikdams tās uz galda. — Ko sēsi, to pļausi. Ko sēsi, — viņš atkārtoja, no galda pieceldamies, — to pļausi. Es tevi lūdzu — atceries, kā pirms diviem gadiem tu biji atnācis pie manis un šai pašā vietā es tevi sirsnīgi lūdzu atmest savus maldus, es atgādināju tev pienākumu, godu un tavus pienākumus pret senčiem, kuru tradīcijas mums svēti sargājamas. Vai tu paklausīji man? Tu nonievāji manus padomus un spītīgi paliki pie saviem maldīgajiem uzskatiem; vēl vairāk — savos maldos tu ievilki arī māsu un piespiedi viņu atmest tikumību un kaunu. Tagad jums abiem klājas slikti. Ko lai dara? Ko sēsi, to pļausi!

Viņš runāja un soļoja pa kabinetu. Laikam jau viņš domāja, ka esmu atnācis pie viņa nolūgties, un laikam jau viņš gaidīja, ka es sākšu aizlūgt par sevi un māsu. Man bija auksti, es drebēju kā drudzī un parunāt varēju ar mokām piesmakušā balsī.

—     Arī es lūdzu atcerēties, — es teicu, — ka šajā pašā vietā es jūs sirsnīgi lūdzu saprast mani, iedziļināties, kopīgi izspriest, kā un kā labā mums jādzīvo, bet jūs sākāt runāt par senčiem, par vectētiņu, kas rakstījis dzejoļus. Es jums tagad stāstu, ka jūsu vienīgā meita ir neglābjami slima, bet jūs atkal par senčiem, par tradīcijām… Un tāda vieglprātība vecumā, kad nāve vairs nav aiz kalniem, kad atlicis dzīvot vairs kādus gadus piecus vai desmit!

—     Kāpēc tu nāci šurp? — tēvs stingri noprasīja, acīm redzot, aizvainots par to, ka es viņam pārmetu vieglprātību.

—     Nezinu. Es jūs mīlu, man neizsakāmi žēl, ka mēs esam-viens otram tik tāli, — tāpēc arī atnācu. Es jūs vēl mīlu, bet māsa jau sarāvusi ar jums visas saites. Viņa nepiedod un nekad vairs nepiedos. Jūsu vārds vien jau viņā rada riebumu pret pagātni, pret dzīvi.

—     Bet kas vainīgs? — tēvs uzkliedza. — Tu pats esi vainīgs, nelietis tāds!

—     Jā, lai paliek tā, ka es esmu vainīgs, — es sacīju. — Atzīstos, esmu daudz kur vainīgs, bet kā vērta šī jūsu dzīve, kuru jūs katrā ziņā uzskatāt par dzīvojamu arī mums, — kāpēc tā tik garlaicīga, tik neizdevusies, kāpēc nevienā no šīm mājām, kuras jūs būvējat jau trīsdesmit gadu, nav neviena cilvēka, no kura es varētu mācīties dzīvot, lai būtu bez vainas? Visā pilsētā neviena godīga cilvēka! Šīs jūsu mājas — nolādēti perēkļi, kas kapā iedzen mātes, meitas un moka bērnus … Mana nelaimīgā māte! — es izmisis turpināju. — Nelaimīgā māsa! Vajag sevi apdullināt ar degvīnu, kārtīm, tenkām, būt neģēlim, liekulīgam svētulim vai arī desmitiem gadu zīmēt vienā zīmēšanā, lai neredzētu šausmas, kas slēpjas šais mājās. Mūsu pilsēta pastāv jau simtiem gadu, un visā šai laikā tā dzimtenei nav devusi neviena derīga cilvēka — it neviena! Jūs jau dīglī nožņaudzāt visu kaut cik dzīvinošo un spilgto! Tā ir bodnieku, traktiernieku, kancelejas ierēdņu, liekulīgu svētuļu pilsēta, nevajadzīga, nekam nederīga pilsēta, kuras žēl nebūtu nevienam, ja šo pilsētu pēkšņi aprītu zeme.

—     Es nevēlos tevī klausīties, tu nelieli tāds! — tēvs noteica un paņēma no galda lineālu. — Tu esi piedzēris! Tu nedrīksti tāds pie tēva ierasties! To es tev saku beidzamo reizi, un tu pasaki savai netiklajai māsai, ka no manis jūs nekā nedabūsiet. Nepaklausīgos bērnus esmu izrāvis no savas sirds, un, ja viņi nepaklausības un spītības dēļ cieš, tad man viņu nav žēl. Vari iet, no kurienes nācis! Ar jums ir nācis dieva sods pār mani, bet es pazemīgi nesu šo pārbaudījumu un, tāpat kā ījabs, mierinājumu atrodu ciešanās un nemitīgā darbā. Tu nedrīksti spert kāju pār manu slieksni, kamēr nebūsi labojies. Taisnība ir man, viss, ko saku, lieti der, un, ja gribi sev labu, tad visu mūžu tev jāpatur prātā tas, ko jau esmu tev sacījis un saku tagad.

Es atmetu ar roku un devos prom. Un vairs neatceros, kā pagāja nakts un nākamā diena.

Stāsta, ka es, grīļodamies un skaļi dziedādams, kailu galvu esot klīdis pa ielām un man pakaļ veseliem bariem vilkušies puikas un klieguši: — Mazā peļņa! Mazā peļņa!

XX

Būtu man bijusi patika pasūtīt sev gredzenu, es izvēlētos šādu uzrakstu: «Nekas nepaiet.» Es ticu, ka nekas nepaiet, pēdas neatstājot, un ka ikviens mūsu vismazākais solis ir ar nozīmi tagadējā un nākamajā dzīvē.

Tas, ko es pārdzīvoju, nav bijis velts. Manas lielās nelaimes, manas ciešanas aizkustināja mietpilsoņu sirdis, un tagad mani vairs nesaukā par mazo peļņu, nesmej par mani, un, kad es eju gar tirgotavām, man ūdeni vairs virsū nelej. Ar to, ka esmu kļuvis par strādnieku, ir jau apraduši un neredz tur nekā dīvaina, ka es, muižnieks, nesu spaiņus ar krāsu un stikloju logus; gluži otrādi, man labprāt dod pasūtījumus, un tagad mani jau atzīst par lietpratīgu meistaru un labāko uzņēmēju pēc Rutka, kurš gan atveseļojās un vēl arvien krāso baznīcu torņu jumolus bez sastatnēm, taču vairs nespēj tikt galā ar puišiem; tagad es viņa vietā skraidu pa pilsētu un meklēju pasūtījumus, salīgstu un atlaižu puišus, aizņemos naudu pret lieliem procentiem. Un tagad, kļuvis par uzņēmēju, saprotu, ka niecīga pasūtījuma dēļ var dienas trīs noskraidīties pa pilsētu, meklējot jumiķus. Pret mani izturas pieklājīgi, uzrunā ar jūs, un tais mājās, kur es strādāju, mani pacienā ar tēju un liek nākt pie manis apjautāties, vai es nevēloties pusdienas. Bieži sanāk bērni un jaunavas un ar ziņkāri un skumjām skatās uz mani.

Reiz man iznāca strādāt gubernatora dārzā, kur krāsoju lapeni marmora krāsā. Pastaigājoties gubernators iegriezās lapenē un aiz gara laika sāka ar mani runāties, un es viņam atgādināju, ka vienreiz viņš mani bija aicinājis pie sevis izskaidroties. Viņš dažus mirkļus skatījās man sejā, tad savilka muti burta «o» apaļumā, noplātīja rokas un noteica:

—    Neatceros!

Esmu kļuvis vecs, nerunīgs, skarbs, stingrs, reti kad smejos, un runā, ka es esot kļuvis tāds pats kā Rutks un, tāpat kā viņš, garlaikojot puišus ar savām nederīgajām pamācībām.

Marija Viktorovna, mana bijusī sieva, tagad dzīvo ārzemēs, bet viņas tēvs, inženieris, kaut kur austrumu guberņās būvējot dzelzceļu un tur uzpērkot muižas. Arī ārsts Blagovs esot ārzemēs. Dubečņā atkal piederot Čeprakova kundzei, kas to atkal atpirkuši, izkaulējusi no inženiera divdesmit procentu atlaides. Moisejam tagad galvā katliņcepure; kaut kādās darīšanās viņš bieži brauc uz pilsētu līnijdroškā un aptur pie bankas. Runā, ka viņš jau nopircis sev muižu ar visiem tās parādiem un vienmēr bankā apjautājoties par Dubečņu, kuru arī taisoties pirkt. Nabaga Ivans Čeprakovs ilgu laiku mētājās pa pilsētu, nekā nedarīdams un žūpodams. Es jau gribēju viņu iekārtot mūsu darbā, vienu laiku viņš kopā ar mums krāsoja jumtus un stikloja logus, viņš strādāja pat ar patiku un, kā īsts krāsotājs, zaga pernicu, prasīja dzeramnaudu un žūpoja. Bet drīz vien darbs viņam apnika, viņš sāka garlaikoties un aizgāja atpakaļ uz Dubečņu, puiši man vēlāk atzinās, ka viņš mēģinājis tos sakūdīt kādu nakti kopā ar viņu nogalināt Moiseju un aplaupīt ģenerāliem.

Tēvs stipri novecojis, salīcis un vakaros pastaigājas gar savu māju. Es pie viņa neeju.

Prokofijs holeras laika ārstējis bodniekus ar piparu šņabi un degutu un ņēmis par to naudu, un, kā es dabūju zināt no mūsu avīzes, viņš ticis sodīts ar rīkstēm par to, ka, sēdēdams savā skārnī, slikti izteicies par ārstiem. Viņa bodes zellis Ņikolka nomira ar holeru. Karpovna vēl ir dzīva un arvien vēl mīl savu Prokofiju un bīstas no tā. Ieraugot mani, viņa katru reizi skumji krata galvu un nopūšas:

—    Pagalam tu esi!

Darbdienās es strādāju no agra rīta līdz vēlam vakaram. Bet svinamās dienās, kad laiks ir labs, ņemu uz rokām savu sīciņo māsasmeitiņu (māsa bija gaidījusi puisēnu, bet piedzima meitene) un nesteigdamies eju uz kapsētu. Tur es apstājos vai apsēžos un ilgi skatos uz man tik dārgo kapa kopiņu un stāstu meitenei, ka te dus viņas māmulīte.

Dažreiz pie kapa sastopu Aņutu Blagovu. Mēs sasveicināmies un vai nu stāvam, ne vārda neteikdami, vai arī runājam par Kleopatru, par viņas meitenīti, par to, cik skumji dzīvot šajā pasaulē. Pēc tam, izgājuši no kapsētas, ejam klusēdami, un viņa gausina soli — tīšām, lai ilgāk varētu iet man blakām. Meitene, priecīga un laimīga, no spožās saules gaismas plakstiņus miegdama, smejas un stiepj tai pretim mazās rociņas, un mēs apstājušies abi glāstām šo mīļo meitenīti.

Bet, kad atgriežamies pilsētā, Aņuta Blagova uztraukta un pietvīkusi atvadās no manis un aiziet viena pati — solīda, skarba. Un neviens pretimnācējs, viņu uzskatot, nevarētu iedomāties, ka viņa nupat gājusi man blakām un pat glāstījusi bērnu.

ZEMNIEKI

I

Maskavas viesnīcas «Slāvu Bazārs» sulainis Nikolajs Čikiļdejevs saslima. Viņam kļuva gaudenas kājas un citāda gaita, tā ka reiz, iedams pa gaiteni, viņš klupa un pakrita ar visu paplāti, uz kuras bija šķiņķis ar zirnīšiem. Nācās vielu atstāt. Cik vien bija naudas pašam un sievai, viņš izdeva par ārstiem un zālēm, nebija vairs no kā iztikt, bez darba kļuva garlaicīgi, un viņš nolēma, ka varbūt vajadzētu braukt uz mājām, uz sādžu. Mājā gan slimot vieglāk, gan dzīvot lētāk; ne jau velti mēdz teikt: mājā sienas palīdz.

Savā Zukovā viņš atbrauca pret vakaru. Bērnības atmiņās dzimtā ligzda tēlojās gaiša, mājīga, ērta, tagad turpretim, ieejot istabā, viņš pat nobijās: cik tur bija tumšs un netīrs, kāda šaurība. Kopā ar viņu atbraukusi sieva Olga un meita Saša nesaprašanā raudzījās uz lielo, netīro krāsni, kas aizņēma gandrīz vai pusi istabas un bija nomelnējusi no kvēpiem un mušām. Un kas te bija mušu! Krāsns bija sašķiebusies, baļķi sienās gulēja greizi, un tā vien šķita, ka māja tūlīt, tūlīt sagāzīsies. Goda vietā līdzās svētbildēm bija salipinātas pudeļu etiķetes un avīžu papīra gabaliņi — tie aizstāja gleznas. Nabadzība, nabadzība! No lielajiem neviena nebija mājā, visi pļāva labību. Uz krāsns sēdēja gadus astoņus veca meitene baltiem matiem, nemazgātu muti, vienaldzīgu izteiksmi; viņa pat nepaskatījās uz ienācējiem. Apakšā gar podu dakšām berzējās balts kaķis.

— Inc, inc! — Saša viņu labināja. — Inc!

—    Viņš jau nedzird, — meitene teica. — Galīgi kurls.

—    No kā?

—    Tāpat vien. Kāvienu dabūjis.

Nikolajs un Olga no pirmā acu uzmetiena saprata, kāda te dzīve, bet viens otram nekā neteica; klusēdami nolika zemē saiņus un klusēdami izgāja uz ielas. Viņu māja bija trešā no malas un izskatījās visnabadzīgākā un visvecākā; otra nebija labāka, toties malējai bija skārda jumts un pie logiem aizkari. Šī māja, kurai apkārt nebija žoga, stāvēja savrup, un tajā bija traktieris. Mājas stāvēja vienā rindā, un nelielā sādžiņa, klusa un it kā domās nogrimusi, ar vītoliem, plūškokiem un pīlādžiem, kas raudzījās no pagalmiem, izskatījās patīkama.

Aiz zemnieku mājām sākās upes grava, kas bija stāva un krauja, tā ka mālos šur un tur varēja redzēt izskalotus milzīgus, kailus akmeņus. Pa nogāzi starp šiem akmeņiem un podnieku izraktajām bedrēm vijās celiņi, veselām kaudzēm bija samestas sasisto trauku lauskas — gan tumši brūnas, gan sarkanas, bet lejā pletās plaša, līdzena, koši zaļa pļava, kura bija jau nopļauta un pa kuru tagad staigāja zemnieku ganāmpulks. Upe bija kādu versti no sādžas, līkumaina, ar brīnišķīgiem, krūmiem apaugušiem krastiem, aiz tās atkal plaša pļava, ganāmpulks, garas virknes baltu zosu, tad, tāpat kā šajā pusē, stāva kalna nogāze, bet augšā, kalnā, ciems ar pieckupolu baznīcu un gabaliņu tālāk kungu māja.

—    Cik labi te pie jums! — Olga sacīja, pret baznīcu pārmezdama krustu. — Kāds plašums, ak kungs!

Tieši šai brīdī sāka zvanīt uz vakara dievkalpojumu (bija sestdienas vakars). Divas mazas meitenītes, kas lejā stiepa spaini ar ūdeni, pagriezās pret baznīcu, lai paklausītos zvanīšanu.

—    Ap šo laiku «Slāvu Bazārā» ēd pusdienas … — Nikolajs sapņaini noteica.

Sēdēdami kraujas malā, Nikolajs un Olga redzēja, kā norietēja saule, kā zeltainās un tumšsarkanās debesis atspulgojās upē, dievnama logos un visā gaisā, kas bija maigs, mierīgs un dzidri tīrs, kāda nekad nav

Maskavā. Kad saule bija nogājusi, blēdams un maurodams pagāja garām ganāmpulks, no viņas puses pārlaidās zosis, — un viss apklusa, rēnā gaisma gaisā nodzisa, un strauji tuvojās vakara tumšums.

Pa to laiku pārnāca mājās vecīši, Nikolaja tēvs un māte, vāji, sakumpuši, izlūzušiem zobiem, abi vienāda auguma. Pārradās arī sievas — vedeklas Marja un Fjokla, kas bija strādājušas viņpusupes pie muižnieka. Marjai, brāļa Kirjaka sievai, bija seši bērni, bet Fjoklai — kara klausībā aizgājušā brāļa Denisa sievai — divi; un, kad Nikolajs, ieiedams istabā, ieraudzīja visu ģimeni, visus šos lielos un mazos augumus, kas kustējās uz lāvām, šūpuļos un visos kaktos, un kad redzēja, cik kāri vecaistēvs un sievas ēda rupjo maizi, mērcēdami ūdenī, tad viņš apjēdza, ka veltīgi atbraucis šurp, būdams slims, bez naudas, turklāt vēl ar ģimeni, — veltīgi!

—    Bet kur tad brālis Kirjaks? — viņš vaicāja, kad bija sasveicinājušies.

—    Dzīvo pie tirgotāja par sargu, — tēvs atbildēja, — mežā. Būtu tīri labs cilvēks, tikai pārāk iemet.

—     Nav jau nekāds pelnītājs! — māte noteica raudulīgā balsī. — Mūsu vīrieši pēdējie žūpas, nenes vis mājā, bet gan no mājas laukā. Dzer Kirjaks, dzer arī vecais, tur nav ko slēpt, ceļu uz traktieri zina labi. Apskaitusies ir debesu valdniece.

Ciemiņiem par godu uzlika patvāri. Tēja oda pēc zivīm, cukurs bija apgrauzts un pelēks, pa maizi un traukiem tekalēja tarakāni; bija pretīgi dzert, un arī saruna bija pretīga — tikai par trūkumu un par slimībām. Bet viņi vēl nepaguva izdzert ne tasīti, kad no pagalma atskanēja skaļš, gari stiepts dzērāja sauciens:

—    Ma-arja!

—    Laikam Kirjaks nāk, — vecais teica, — kā vilku piemin, tā vilks klāt.

Visi apklusa. Un pēc maza brītiņa atkārtojās tas pats sauciens — rupjš un gari vilkts, it kā no zemes apakšas:

—    Ma-arja!

Marja, vecākā svaine, nobālēja un piespiedās pie krāsns, un cik savādi bija šās plecīgās, stiprās, neglītās sievietes sejā redzēt baiļu izteiksmi. Viņas meita, tā pati meitene, kas sēdēja uz krāsns un likās vienaldzīga, pēkšņi sāka skaļi raudāt.

—     Ko tad tu, dullā, tā? — viņai uzkliedza Fjokla, skaista sieva, arī spēcīga un platiem pleciem. — Sist jau nenositīsi

No tēva Nikolajs dabūja zināt, ka Marja baidās dzīvot mežā kopā ar Kirjaku un ka viņš, kad ir piedzēris, vienmēr nāk sievai pakaļ un trokšņo, un sit viņu bez žēlastības.

—    Ma-arja! — kliedziens atskanēja pie pašām durvīm.

—     Kristus dēļ, aizstāviet, mīlīši, — Marja sāka šļupstēt, elsodama tā, it kā viņu bāztu ļoti aukstā ūdenī, — aizstāviet, mīlīši…

Visi bērni, cik vien to istabā bija, sāka raudāt, un, viņos skatīdamās, sāka raudāt arī Saša. Atskanēja dzērāja klepus, un istabā ienāca gara auguma zemnieks melnu bārdu, ar ziemas cepuri galvā, un, tā kā lampiņas blāvajā gaismā viņa seja nebija redzama, viņš izskatījās briesmīgs. Tas bija Kirjaks. Pieiedams pie sievas, viņš atvēzējās un ar dūri iesita sievai pa seju, bet viņa, sitiena apdullināta, pat neiepīkstējās, tikai saknupa, un tūlīt tai pa degunu sāka tecēt asinis.

—    Vai tas nu nav kauns, vai tas nav kauns, — vecais murmināja, rāpdamies uz krāsns, — ciemiņu priekšā! Tīrais grēks!

Bet vecāmāte sēdēja klusēdama, saknupusi un par kaut ko domāja; Fjokla kustināja šūpuli… Acīm redzot, apzinādamies savu briesmīgo izskatu un būdams ar to apmierināts, Kirjaks sagrāba Marju aiz rokas, aizvilka viņu līdz durvīm un sāka rēkt kā zvērs, lai izliktos vēl briesmīgāks, bet šai brīdī piepeši ieraudzīja ciemiņus un apstājās.

—    A, atbraucāt gan … — viņš noteica, palaizdams sievu vaļā. — Mīļais brālītis ar ģimeni…

Grīļodamies, plaši vārstīdams savas piedzērušās, sarkanās acis, viņš nomurmināja pret svētbildi lūgšanu un turpināja:

—    Brālītis ar ģimeni atbraukuši vecāku mājās…

Tātad no Maskavas. Pirmā troņa pilsēta tagad ir Maskava, pilsētu māte … Atvainojiet…

Viņš noplaka uz sola patvāra priekšā un sāka dzert tēju, skaļi strēbdams no apakštasītes; visi apkārtējie klusēja… Izdzēris tasītes desmit, Kirjaks noslīga uz sola un sāka krākt.

Visi taisījās uz guļu. Nikolaju, kā jau slimnieku, nolika uz krāsns pie vecātēva; Saša apgulās uz grīdas, bet Olga ar sievām aizgāja uz šķūni.

—     Tā jā, dūjiņ, — viņa runāja, guldamās sienā blakus Marjai, — asaras te neko nelīdz! Ciet, un vairāk nekā! Rakstos sacīts: ja kāds tev sit pa labo vaigu, tad pagriez tam kreiso … Tā jā, dūjiņ!

Tad viņa paklusā, dziedošā balsī stāstīja par Maskavu, par savu dzīvi, kā viņa kalpojusi par istabeni mēbelētajās istabās.

—     Bet Maskavā mājas ir lielas, no mūra, — viņa stāstīja, — pulka, pulka baznīcu, izskaitīt nevar, manu dūjiņ, bet mājās kungi vien — un tādi skaisti, tādi pieklājīgi!

Marja teica, ka viņa nekad neesot bijusi pat savā apriņķa pilsētā, kur nu vēl Maskavā; viņa bija nemācīta, neprata nevienu lūgšanu, nezināja pat «Tēvreizi». Viņa, tāpat otra svaine Fjokla, kas tagad sēdēja drusku tālāk un klausījās, — abas bija ļoti neattīstītas un neko nespēja saprast. Viņas abas nemīlēja savus vīrus; Marja baidījās no Kirjaka, un, kad vīrs palika ar viņu kopā, viņa aiz bailēm drebēja un vīram līdzās katrreiz apdulla, jo no viņa nāca ļoti stipra degvīna un tabakas smaka. Bet Fjokla uz jautājumu, vai viņai bez vīra nav garlaicīgi, dusmīgi atcirta:

—    Lai viņš iet ratā!

Viņas kādu laiciņu parunāja, tad apklusa …

Bija dzestrs, un blakus šķūnim pilnā rīklē dziedāja gailis, neļaudams gulēt. Kad zilganā rīta gaisma jau spiedās iekšā pa visām šķirbām, Fjokla klusītēm piecēlās un izgāja laukā, un pēc tam bija dzirdams, ka viņa kaut kur skrien, basajām kājām zemi dimdinādama.

II

Olga gāja uz baznīcu un ņēma līdzi arī Marju. Kad viņas pa taciņu devās lejā uz pļavu, abām bija priecīgi ap sirdi. Olgai patika plašums, bet Marja svainē juta tuvu, mīļu cilvēku. Lēca saule. Zemu virs pļavas lidinājās samiegojies vanags, upe bija sadrūmusi, šur tur klejoja miglas vāli, bet viņējā pusē gar kalnu jau stiepās gaismas svītra, baznīca laistījās, un kungu dārzā griezīgi brēca krauķi.

—    Vecaistēvs nekas, — Marja stāstīja, — bet vecāmāte stingra, pastāvīgi ērcējas. Pašu maizes iznāca līdz vastlāvim, miltus pērkam traktierī, — un viņa skaišas; teic, ka mēs daudz ēdot.

—    Tā jā, dūjiņ! Ciet tikai, un vairāk nekā! Stāv sacīts: nāciet šurp pie manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi.

Olga runāja cienīgi, dziedošā balsī, un gaita viņai bija kā svētceļotājai, ātra un rosīga. Viņa katru dienu lasīja evaņģēliju, lasīja to skaļā balsī, kā psalmotājs, un daudz ko nesaprata, bet svētie vārdi viņu aizgrāba līdz asarām, un tādus vārdus kā «kad nu» un «kamēr» viņa izrunāja ar lieglaimē aizturētu sirdi. Viņa ticēja dievam, dievmātei un svētajiem; ticēja, ka nevienam pasaulē nedrīkst pāri darīt — ne vienkāršiem cilvēkiem, ne vāciešiem, ne čigāniem, ne ebrejiem — un ka nelaime nāks pat pār tiem, kas nežēlo dzīvniekus; viņa ticēja, ka tā rakstīts svētajās grāmatās, un tāpēc, izrunājot svēto rakstu vārdus, pat nesaprotamus, viņas seja kļuva līdzcietīga, aizkustināta un apskaidrota.

—     Kur tu esi dzimusi? — Marja vaicāja.

—    Es esmu vladimiriete. Bet mani paņēma uz Maskavu jau sen, kad man bija astoņi gadiņi.

Viņas pienāca pie upes. Otrā pusē pašā ūdens malā stāvēja kāda sieviete un vilka nost drēbes.

—    Tā ir mūsu Fjokla, — Marja pazina, — gājusi pāri upei uz kungu sētu. Pie pārvaldniekiem. Palaidnīga un rupju muti — ka briesmas!

Fjokla, melnām uzacīm, vaļējiem matiem, vēl jauna un spēcīga, kā meitene, metās no krasta upē un sāka ar kājām kult ūdeni, un uz visām pusēm no viņas aizlīgoja viļņi.

— Palaidnīga — ka briesmas! — Marja atkārtoja.

Pār upi bija pārliktas ļodzīgas baļķu laipas, un tieši apakšā zem tām dzidrā ūdenī peldēja platpieru sapalu bari. Uz zaļajiem krūmiem, kas lūkojās ūdenī, mirdzēja rasa. Uzpūta silta vēsmiņa, un kļuva omulīgi. Cik skaists rīts! Un patiešām — cik gan skaista būtu bijusi dzīve šai saulē, ja nebūtu trūkuma, briesmīga, bezgalīga trūkuma, no kura nav glābiņa it nekur! Vajadzēja tik tagad atskatīties atpakaļ uz sādžu, kad spēji atmiņā uznira viss vakarējais, — un laimes burvība, kas šķita apkārt, izzuda vienā mirklī.

Viņas nonāca baznīcā. Marja apstājās pie ieejas un neuzdrīkstējās iet tālāk. Arī apsēsties viņa neuzdrīkstējās, kaut gan uz pusdienas dievkalpojumu sāka zvanīt tikai pulksten deviņos. Un tā viņa stāvēja visu laiku.

Kad lasīja evaņģēliju, ļaudis pēkšņi sakustējās, pašķirdami ceļu muižnieka ģimenei; ienāca divas meitenes baltos tērpos, ar platmalēm galvās un tām līdzi tukls zēns sārtiem vaigiem, matrožu uzvalkā, Viņu parādīšanās Olgu aizkustināja; no pirmā skatiena viņa nosprieda, ka tie ir kārtīgi, izglītoti un skaisti cilvēki. Turpretim Marja skatījās uz viņiem caur pieri, drūmi un skumji, it kā te nebūtu vis ienākuši cilvēki, bet briesmīgi zvēri, kas viņu būtu varējuši samīt, ja viņa nebūtu pagājusi sāņus.

Bet, kad psalmotājs kaut ko svinīgi vēstīja basā, viņai ikreiz tas izklausījās pēc sauciena: «Ma-arja!» — un viņa nodrebēja.

III

Sādžā bija dabūjuši zināt par ciemiņu atbraukšanu, un jau pēc pusdienas dievkalpojuma istabā salasījās daudz ļaužu. Bija atnākuši gan Leonieši, gan Matvejieši, gan Iļjieši uzzināt par saviem radiniekiem, kas kalpoja Maskavā. Visus Zukovas bērnus, kas mācēja lasīt un rakstīt, aizveda uz Maskavu un nodeva tur tikai par viesmīļiem un viesnīcas istabu apkalpotājiem (tāpat kā no sādžas, kas bija viņpus upes, atdeva tikai par maizniekiem), un tā tas bija iegājies jau sen, vēl dzimtniecības laikos, kad kāds Žukovas zemnieks Luka Ivaničs, kas tagad jau bija kļuvis leģendārs, bija kalpojis par bufetnieku kādā Maskavas klubā un pieņēmis pie sevis darbā tikai savas sādžas ļaudis, bet tie, tikuši pie teikšanas, izrakstīja savus radiniekus un nodeva tos darbā traktieros un restorānos; un kopš tā laika Zukovas sādžu apkārtējie iedzīvotāji citādi nesauca kā par Blēžiju vai Sulainiju. Nikolaju aizveda uz Maskavu, kad viņam bija vienpadsmit gadu, un darbā viņu iekārtoja Ivans Makaričs no Matvejiešu dzimtas, kas toreiz kalpoja par biļešu kontrolieri «Ermitāžas» dārzā. Un tagad, uzrunādams Matvejiešus, Nikolajs pamācoši teica:

—     Ivans Makaričs ir mans labdaris, un mans pienākums — dienu un nakti par viņu lūgt dievu, jo viņš mani pataisīja par labu cilvēku.

—     Ak tu žēlīgais tētiņ, — raudulīgi noteica gara auguma vecene, Ivana Makariča māsa, — un nekas par viņu, balodīti, nav dzirdams.

—     Ziemu viņš kalpoja pie Omona, bet šai sezonā, kā dzirdēju, kaut kur ārpus pilsētas, dārzos … Ir jau vecs! Senāk reizēm vasaras darbā viņš nesa mājā pa desmit rubļiem dienā, bet tagad visur darbi sašaurinājušies, vecītis kuļas šā tā.

Vecenes un sievas raudzījās uz Nikolaja kājām, kas bija ieautas velteņos, un uz viņa bālo seju un bēdīgi runāja:

—    Neesi tu vairs pelnītājs, Nikolaj Osipič, neesi pelnītājs! Kur nu tev!

Un visi glāstīja Sašu. Viņai jau bija desmit gadu, bet viņa bija maza auguma, ļoti vāja, un pēc izskata meitenei varēja dot gadus septiņus, ne vairāk. Starp citām meitenēm, kuras bija nodegušas saulē, slikti apgrieztiem matiem, apģērbtas garos izbalējušos kreklos, viņa, bāliņa, lielām, tumšām acīm, ar skaistu lentīti matos, izskatījās jocīga, it kā tā būtu mazs zvērēns, kas noķerts laukā un ienests istabā.

—          Viņa jau man prot arī lasīt! — Olga palielījās, maigi raudzīdamās uz savu meitu. — Palasi, bērniņ! — viņa'teica, paņemdama no kakta evaņģēliju. — Tu palasi, bet pareizticīgie paklausīsies.

Evaņģēlijs bija vecs, smags, ādas vākos ar nobružātām malām, un no tā sāka plūst tāda smaka, it kā istabā būtu ienākuši mūki. Saša savilka uz augšu uzacis un sāka lasīt skaļā, dziedošā balsī:

—     «Bet, kad tie bija aizgājuši, tad dieva eņģelis … Jāzepam parādījās sapnī un sacīja: «Celies un ņem to bērnu un viņa māti…»»

—    Bērnu un viņa māli, — Olga atkārtoja un piesarka aiz uztraukuma.

—     «Un bēdz uz Ēģiptes zemi… un paliec tur, kamēr es tev sacīšu…»

Pie vārda «kamēr» Olga vairs nenoturējās un sāka raudāt. Viņā raudzīdamās, iešņukstējās Marja, pēc tam Ivana Makariča māsa. Vecaistēvs sāka krekšķināt un rosīties, lai mazmeitai pasniegtu kādu ciemkukuli, bet neko neatrada un tikai atmeta ar roku. Kad lasīšana bija beigusies, kaimiņi gāja uz mājām, būdami aizkustināti un ļoti apmierināti ar Olgu un Sašu.

Tā kā bija svētdiena, ģimene visu dienu palika mājā. Vecene, kuru visi, ir vīrs, ir vedeklas, ir mazbērni, sauca par vecomāti, centās visu darīt pati; pati kurināja krāsni un lika patvāri, pati gāja arī vakara cēlienu strādāt un pēc tam kurnēja, ka viņa ar darbiem nomocīta. Un pastāvīgi viņa baidījās, ka tikai kāds neapēd lieku kumosu, ka tikai vecais un vedeklas nesēž bez darba. Te viņai izklausījās, ka traktiernieka zosis gar ēku aizmuguri iet uz viņas sakņu dārzu, un viņa skrēja laukā no istabas ar garu rungu rokā un pēc tam vai pusstundu griezīgā balsī klaigāja pie saviem kāpostiem, kas bija tikpat vārgi un izčākstējuši kā viņa pati; te viņai likās, ka vārna lavās klāt pie cāļiem, un viņa lamādamās metās virsū vārnai. Viņa sirdījās un rūca no rīta līdz vakaram un bieži sacēla tādu brēku, ka uz ielas apstājās garāmgājēji.

Ar savu veco viņa apgājās ne visai laipni, saukāja viņu gan par slinkuma lāpītāju, gan par maitu. Tas bija paviegls, kūtrs zemnieks, un droši vien, ja viņa to pastāvīgi neskubinātu, viņš pavisam nestrādātu, bet

tikai sēdētu uz krāsns un tērzētu. Viņš ilgi un gari dēlam stāstīja par nezin kādiem tur saviem ienaidniekiem, sūdzējās par pārestībām, kuras viņam it kā katru dienu esot jācieš no kaimiņiem, un bija garlaicīgi viņā klausīties.

—    Jā, — viņš stāstīja, sānus saņēmis. — Jā … Nedēļu pēc krusta pacelšanas dienas es pārdevu sienu par trīsdesmit kapeikām pudā no brīva prāta … Jā … Labi… Un tā nu tikai es vedu no rīta sienu no brīva prāta, nevienu neaiztieku; nelabā stundā skatos — iznāk no traktiera sādžas vecākais Antips Sedeļņikovs. «Kur tu ved, šāds un tāds?» un man pa ausi.

Bet Kirjakam no paģirām briesmīgi sāpēja galva, un viņam brāļa priekšā bija kauns.

—    Re, ko dara šņabis. Ak tu dieviņ! — viņš murmināja, purinādams savu slimo galvu. — Jūs jau nu, brālīt un māsiņ, Kristus dēļ piedodiet, pats neesmu laimīgs.

Svētdienai par godu traktierī nopirka siļķi un no siļķes galvas vārīja virumu. Pusdienā visi sēdās dzert tēju un dzēra to ilgi, kamēr nosvīda, un, likās, bija uzpampuši no tējas; un tikai pēc tam sāka ēst virumu — visi no viena māla poda. Bet siļķi vecāmāte noslēpa.

Vakarā podnieks kraujā dedzināja podus. Lejā, pļavā, meitenes gāja rotaļās un dziedāja. Spēlēja harmonikas. Arī upes viņā pusē dega viena krāsns un dziedāja meitenes, un no tālienes šī dziedāšana izklausījās saskanīga un maiga. Traktierī un ap to trokšņoja zemnieki; viņi dziedāja piedzērušās balsīs katrs savu un lamājās tā, ka Olga tikai drebinājās un nosacīja:

—    Ak tu žēlīgais tētīt! …

Viņai bija brīnums, ka lamas skanēja vienā gabalā un ka skaļāk par visiem lamājās veči, kuriem jau laiks būtu mirt. Bet bērni un meitenes klausījās šais lamās, nemaz neuztraukdamies, un bija redzams, ka viņi pie tām pieraduši, jau gulēdami šūpulī.

Pusnakts jau bija pāri, un izdzisa krāsnis šajā un arī viņā pusē, bet lejā pļavā un traktierī vēl arvien gāja jautri. Vecaistēvs un Kirjaks piedzēruši, saķērušies

rokās, .viens otru pleciem grūstīdami, piegāja pie šķūņa, kur gulēja Olga ar Marju.

—    Liec mierā, — vecaistēvs centās atrunāt, t— liec mierā … Viņa tev lēna sieva … Grēks …

—    Ma-arja! — Kirjaks kliedza.

—    Liec mierā … Grēks … Viņa tīri labs sievišķis.

Abi kādu brītiņu pastāvēja pie šķūņa, tad aizgāja.

—    Mī-īlu es puķītes la-aukā! — vecais pēkšņi sāka dziedāt augstā, griezīgā tenorā. — Mī-īlu pa pļavām tās plūkt!

Pēc tam nospļāvās, nelabi izlamājās un gāja iekšā istabā.

IV

Vecāmāte nolika Sašu pie sava sakņu dārza un pavēlēja viņai sargāt, lai tanī neieietu zosis. Bija karsta augusta diena. Traktiernieka zosis varēja aizlavīties uz sakņu dārzu gar ēku aizmuguri, bet tās patlaban bija aizņemtas darbā, jo uzlasīja pie traktiera auzas, mierīgi sarunādamās, un tikai zostēviņš augstu pacēla galvu, it kā gribēdams paskatīties, vai tik nenāk vecene ar rungu; citas zosis varēja atnākt no lejas, bet tās tagad ganījās tālu aiz upes, izstiepušās pa pļavu kā gara baltu puķu vītne. Saša brītiņu pastāvēja, sāka garlaikoties un, redzēdama, ka zosis nenāk, pagājās līdz kraujai.

Tur viņa ieraudzīja Marjas vecāko meitu Motju, kas nekustēdamās stāvēja uz milzīga akmens un skatījās uz baznīcu. Marja bija dzemdējusi trīspadsmit bērnu, bet viņai bija palikuši tikai seši — un visas meitenes, neviena zēna, vecākajai bija astoņi gadi. Motja plikām kājām, garā kreklā stāvēja saulgozī, saule viņai svilināja pakausi, bet viņa to nejuta un likās kā pārakmeņota. Saša nostājās viņai līdzās un, skatīdamās uz baznīcu, sacīja:

— Baznīcā dzīvo dievs. Cilvēkiem deg lampas un sveces, bet dievam svētbildes lampiņas — sarkanas, zaļas un zilas — kā acītes. Nakti dievs staigā pa baznīcu un kopā ar viņu visusvētā dievmāte un dieva kalpiņš

Nikolajs — dip, dip, dip. .. Bet sargam briesmīgi, briesmīgi bail! Tā jā, dūjiņ, — viņa piemetināja, atdarinādama savu māti. — Bet, kad būs pastardiena, visas baznīcas pacelsies debesīs.

—           Ar vi-siem zva-niem? — Motja vaicāja rupjā balsī, gari stiepdama katru zilbi.

—           Ar zvaniem. Bet, kad būs pastardiena, labie ieies paradīzē, bet dusmīgie, dūjiņ, degs ugunī — mūžīgā un nenodzēšamā. Manai mammai un arī Marjai dievs sacīs: jūs nevienam pāri neesat darījušas un tāpēc ejiet pa labi — paradīzē; bet Kirjakam un vecaimātei sacīs: bet jūs ejiet pa kreisi — ugunī. Un, kas gavēnī aizliegto ir ēdis, tas arī ugunī.

Plaši izplezdama acis, viņa sāka raudzīties augšā uz debesīm un teica:

—           Skaties uz debesīm, nemirkšķini, — tad eņģeļus var redzēt.

Arī Motja sāka raudzīties uz debesīm, un brītiņš pagāja klusēšanā.

—    Vai tu redzi? — Saša vaicāja.

—    Nav redzami, — Motja noteica rupjā balsī.

—           Bet es redzu. Mazie eņģelīši laižas pa debesīm un ar spārniņiem — pliv, pliv, tā kā odiņi.

Motja drusku padomāja, raudzīdamās uz zemi, tad jautāja:

—    Vai vecāmāte degs?

—    Degs, dūjiņ.

No akmens līdz pašai apakšai stiepās līdzena, slīpa nogāze, kas bija noaugusi ar mīkstu, zaļu zāli, kuru gribējās ar roku aptaustīt vai arī pavāļāties uz tās. Saša nogulās un vēlās lejā. Motja, sataisījusi nopietnu, stingru seju, dziļi atņēmusi elpu, ari nogulās un vēlās lejā, pie tam krekls sagriezās augšā līdz pleciem.

—    Cik man tapa jocīgi! — Saša sajūsmā stāstīja.

Viņas abas kāpa augšā, lai veltos vēlreiz, bet šai

brīdī atskanēja pazīstamā spiedzīgā balss. Ak, cik tas bija šausmīgi! Vecāmāte izlūzušiem zobiem, kaulaina, līka, īsiem, sirmiem matiem, kas plivinājās vējā, ar garu rungu dzina laukā no sakņu dārza zosis un kliedza:

—    Visus kāpostus aprijušas, nolādētās, kaut jūs

nosprāgtu, lai trīskārt lāsti, ļauna sērga, vai tad nenāks pār jums sodība!

Viņa ieraudzīja meitenes, nometa rungu, paņēma žagaru un, sagrābusi Sašu aiz kakla ar sausajiem un cietajiem, dakšu zariem līdzīgajiem pirkstiem, sāka to pērt. Saša raudāja gan aiz sāpēm, gan bailēm, bet šai brīdī zostēviņš, gāzelēdamies no vienas kājas uz otru un kaklu izstiepis, piegāja pie vecenes un kaut ko nošņāca, un, kad tas atgriezās pie sava bara, visas zosis to atzinīgi apsveica: ga-ga-ga! Pēc tam vecāmāte ņēmās pērt Motju, un Motjai atkal krekls uzrāvās augšā. Dziļi izmisusi un skaļi raudādama, Saša gāja uz istabu, lai sūdzētos; viņai nopakaļ gāja Motja, kas arī raudāja, tikai basā, asaras neslaucīdama, un viņas seja jau bija tik slapja, it kā viņa to būtu iemērcējusi ūdenī.

—    Žēlīgais tētīt! — Olga pārsteigta izsaucās, kad viņas abas iegāja istabā. — Debesu valdniece!

Saša iesāka stāstīt, bet šai brīdī, griezīgi kliegdama un lamādamās, ienāca vecāmāte, Fjokla saskaitās, un istabā sacēlās troksnis.

—    Nekas, nekas! — bāla un satraukta Olga mierināja Sašu, glāstīdama meitenei galviņu. — Viņa ir vecmāmiņa, uz viņu grēks dusmoties. Nekas, bērniņ.

Nikolajs, kuru jau bija nomocījusi šī pastāvīgā kliegšana, bads, tvans, smirdoņa, kurš jau neieredzēja un nicināja nabadzību, kuram sievas un meitas priekšā bija kauns par savu tēvu un māti, nolaida pār krāsns malu kājas un uzbudinātā, no asarām drebošā balsī, pret māti pagriezies, teica:

—    Jūs nedrīkstiet viņu sist! Jums nav nekādu tiesību viņu sist!

—    Sprāgsti nost tur uz krāsns, vārguli! — Fjokla viņam nikni uzkliedza. — Pats nelabais jūs, liekās mutes, šurp attriecis!

Ir Saša, ir Motja, ir visas meitenes, cik vien viņu bija, saspiedās uz krāsns kaktiņā, Nikolajam aiz muguras, un no turienes visu to noklausījās klusēdamas, ar izbailēm, un bija dzirdams, kā pukstēja viņu mazās sirsniņas. Ja ģimenē ir slimnieks, kas slimo jau sen un bez cerībām, tad dažkārt mēdz būt tik smagi brīži, kad visi tuvinieki bailīgi, slepenībā, sirds dziļumos vēlas viņa nāvi; un vienīgi tikai bērni baidās tuva cilvēka nāves un, to iedomājoties, vienmēr izjūt šausmas. Arī tagad meitenes, elpu aizturēdamas, bēdīgām sejiņām skatījās uz Nikolaju un domāja par to, ka viņš drīz mirs, un viņām gribējās raudāt un pasacīt viņam kaut ko mīļu, līdzcietīgu.

Viņš piespiedās pie Olgas, it kā meklēdams pie viņas aizsardzību, un klusi, drebošā balsī tai teica:

— Oļa, mīļā, es vairs nevaru te izturēt. Nav spēka. Dieva dēļ, Kristus dēļ, kas ir debesīs, aizraksti savai māsiņai Klavdijai Abramovnai, lai pārdod un ieķīlā visu, kas viņai ir, lai atsūta naudu, mēs brauksim no šejienes projām. Ak kungs, — viņš skumji turpināja, — kaut tikai ar vienu aci vēl varētu paskatīties uz Maskavu! Kaut viņa man sapnī parādītos!

Bet, kad pienāca vakars un istabā iestājās tumsa, kļuva tik skumji, ka pat vārdu bija grūti izrunāt. Saniknotā vecāmāte iemērca bļodā rupjmaizes garozas un žubināja tās ilgi, veselu stundu. Marja, izslaukusi govi, atnesa spaini ar pienu un nolika uz sola; pēc tam vecāmāte to no spaiņa salēja pa krūzēm, arī gausi, nesteigdamās, acīm redzot, apmierināta, ka tagad, dievmātes debessbraukšanas gavēnī, neviens pienu neēdīs un tas viss paliks. Un tikai mazdrusciņ, mazu, mazu lāsīti, viņa atlēja bļodiņā Fjoklas bērnam. Kad viņa un Marja aiznesa krūzes uz pagrabiņu, Motja pēkšņi pietrūkās augšā, norāpās no krāsns un, piegājusi pie sola, kur stāvēja koka bļoda ar garozām, iešļakstīja tanī no bļodiņas pienu.

Vecāmāte, atgriezusies istabā, atkal ķērās pie savām garozām, bet Saša un Motja, sēdēdamas uz krāsns, skatījās uz viņu, un viņām bija patīkami, ka tā pārkāpj gavēni un tagad katrā ziņā nonāks ellē. Viņas nomierinājās un likās gulēt, un Saša aizmigdama iztēlojās pastaro tiesu: dega liela krāsns, līdzīga podnieku krāsnij, un ļaunais gars ar ragiem, tādiem kā govij, viss gluži melns, ar garu rungu dzina vecomāti ugunī, tāpat kā viņa pati šodien bija dzinusi zosis.

V

Marijas aizmigšanas dienā ap pulksten vienpadsmitiem vakarā meitas un puiši, kas lejā, pļavā, pastaigājās, pēkšņi sāka kliegt un spiegt un skrēja uz sādžas pusi; un tie, kas sēdēja augšā, kraujas malā, pirmajā mirklī nekādi nevarēja saprast, kas noticis.

—     Ugunsgrēks! Ugunsgrēks! — no lejas atskanēja šaušalīgs kliedziens. — Mēs degam!

Tie, kas sēdēja augšā, atskatījās atpakaļ, un viņu acīm atklājās briesmīga, neredzēta aina. Vienai no malējām mājām uz salmu jumta stāvēja ap asi augsts ugunsstabs, kas mutuļoja un uz visām pusēm šķieda dzirksteles, gluži kā strūklaka. Un tūliņ ar spožu liesmu sāka degt viss jumts un atskanēja uguns sprakstoņa.

Mēnessgaisma satumsa, un nu jau visu sādžu apņēma sarkana, dreboša gaisma; pa zemi staigāja melnas ēnas, gaiss bija pilns deguma smakas; un tie, kas atskrēja no lejas, visi bija bez elpas, aiz drebuļiem nevarēja parunāt, grūstījās, krita un, pie spilgtās gaismas nepieraduši, slikti redzēja un cits citu nepazina. Bija briesmīgi. Sevišķi briesmīgi bija tas, ka virs uguns dūmos laidās baloži un traktierī, kur vēl par ugunsgrēku nekā nezināja, joprojām dziedāja un spēlēja harmonikas, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Tēvoča Semjona māja deg! — kāds iesaucās skaļā, rupjā balsī.

Marja skraidīja ap savu māju raudādama, rokas lauzīdama, zobus klabinādama, kaut gan ugunsgrēks bija tālu — otrā sādžas malā; iznāca Nikolajs velteņos, izskrēja bērni krekliņos. Pie sādžas desmitnieka mājas sāka sist pa čuguna plātni. Bim, bim, bim … aizviļņoja pa gaisu, un no šās biežās, trauksmainās zvanīšanas žņaudzās sirds un kļuva auksti. Vecās sievas stāvēja ar svētbildēm. No sētām dzina laukā uz ielas aitas, teļus un govis, nesa ārā lādes, aitādas, toverus. Melnais ērzelis, ko nelaida ganāmpulkā, tāpēc ka tas spēra un ievainoja zirgus, palaists vaļā, kājām kapādams zemi un zviegdams, pāris reižu izskrēja cauri visai sādžai, tad pēkšņi apstājās pie kādiem ratiem un sāka ar pakaļkājām tos spert.

Saka zvanīt ari viņējā pusē — baznīcā.

Pie degošās mājas bija karsts un tik gaišs, ka uz zemes varēja skaidri saredzēt katru zālīti. Uz vienas no lādēm, ko bija paspējuši izvilkt laukā, sēdēja Semjons — sarkanmatains zemnieks ar lielu degunu, dziļi, līdz ausīm, uzmauktu naģeni galvā, svārkos; viņa sieva gulēja ar seju uz zemes nesamaņā un vaidēja. Kāds večuks, gadus astoņdesmit vecs, maziņš, ar lielu bārdu, līdzīgs rūķītim, ne šejienietis, bet, acīm redzot, tāds, kam ar ugunsgrēku bija sakars, staigāja līdzās bez cepures, ar baltu sainīti rokās; viņa plikajā paurī uguns meta atblāzmu. Sādžas vecākais Antips Sedeļņikovs, melnīgsnējs, melniem matiem, līdzīgs čigānam, piegāja pie mājas ar cirvi un nezin kādēļ citu pēc cita izsita logus, pēc tam sāka cirst lieveni.

—    Sievas, ūdeni! — viņš kliedza. — Pado-dodiet mašīnu! Kustieties!

Tie paši zemnieki, kas nupat kā bija dzīrojuši traktierī, paši vilka ugunsdzēšamo mašīnu. Visi viņi bija piedzēruši, klupa un krita, un visiem bija nevarīgs izskats un acīs asaras.

—    Meičas, ūdeni! — kliedza sādžas vecākais, arī piedzēris. — Meičas, kustieties!

Sievas un meitas skrēja lejā, kur bija avots, un stiepa kalnā pilnus spaiņus un toverus, un, izlējušas tos mašīnā, atkal skrēja projām. Ūdeni stiepa ir Olga, ir Marja, ir Saša, ir Motja. Sūkni sūknēja sievas un puišeļi, šļūtene šņāca, un sādžas vecākais, virzīdams to gan durvīs, gan logos, ar pirkstu aizturēja strūklu, tāpēc tā šņāca vēl skaudrāk.

—    Braši, Antip! — bija dzirdami atzinīgi uzsaucieni. — Pacenties!

Un Antips līda priekšnamā, ugunī, un no turienes kliedza:

—    Sūknējiet! Papūlieties, pareizticīgie, tāda nelaimīga notikuma gadījumā!

Zemnieki pūlī stāvēja līdzās, neko nedarīdami, un skatījās ugunī. Neviens nezināja, pie kā ķerties, neviens neko neprata, bet apkārt bija labības kaudzes, siens, šķūņi, sausu žagaru čupas. Tur stāvēja arī Kirjaks un vectēvs Osips, viņa tēvs, abi krietni iesiluši.

Un, it «kā gribēdams attaisnot savu bezdarbību, večuks, pagriezies pret sievu, kas gulēja zemē, runāja:

—     Ko tu, kūma, tā plosies! Māja ir apdrošināta — kas tev!

Semjons, te uzrunādams vienu, te otru, stāstīja, no kā uguns izcēlusies:

—     Šis pats večuks ar to sainīti — ģenerāļa Zukova muižas ļaužu cilvēks… Pie mūsu ģenerāļa, lai dievs mielo viņa dvēseli, bija par pavāru. Atnāk vakarā un lūdzas: «Ielaid pārgulēt…» Nu, protams, izdzērām pa glāzītei… Sievišķis sāka rīkoties ap patvāri, lai vecīti pacienātu ar tēju, bet, kā par nelaimi, uzlika patvāri priekšnamā, uguns no dūmeņa tātad tieši jumtā, salmos iekšā, un nu gāja vaļā. Tikko paši nesadegām. Arī cepure večukam sadega — kā par dieva sodu.

Bet pa čuguna plātni sita bez apstājas, un baznīcā aiz upes bieži zvanīja. Olga, viscaur gaismas apspīdēta, aizelsdamās, ar šausmām skatīdamās uz sarkanajām aitām un sārtajiem baložiem, kas lidinājās pa dūmiem, skraidīja te augšā, te lejā. Viņai likās, ka šī zvanīšana kā ass dzelonis tai iedūrusies sirdī, ka ugunsgrēks nekad nebeigsies, ka Saša pazudusi. .. Bet, kad istabā ar troksni iebruka griesti, tad no iedomām, ka tagad katrā ziņā nodegs visa sādža, viņa pagura un vairs nevarēja stiept ūdeni, viņa sēdēja kraujā, nolikusi spaiņus sev līdzās; viņai blakus un zemāk sēdēja sievas un skaļi vaimanāja, it kā mironi apraudādamas.

Bet tad no viņpuses — no kungu mājas ar diviem pajūgiem atbrauca pārvaldnieki un strādnieki un atveda sev līdzi ugunsdzēšamo mašīnu. Aijāja students baltos atpogātos vasaras svārkos — ļoti jauniņš. Sāka klaudzēt cirvji, pie degošā mājas stāva pielika kāpnes, un pa tām uzreiz kāpa pieci cilvēki — un visiem pa priekšu students, kas bija gluži sarkans un kliedza skarbā, aizsmakušā balsī un tādā tonī, it kā ugunsgrēku dzēšana viņam būtu parasta lieta. Māju noārdīja baļķi pa baļķim; nojauca un aizvilka arī kūti, žogu un tuvāko labības kaudzi.

—     Neļaujiet lauzt! — pūlī atskanēja stingras balsis. — Neļauj!

Kirjaks apņēmīgi devās uz degošo māju, it kā gribēdams stāties atbraucējiem pretim un neļaut lauzt, bet kāds strādnieks pagrieza viņu atpakaļ un iesita pa skaustu. Atskanēja smiekli, strādnieks vēlreiz iesita, Kirjaks pakrita un četrrāpus līda atpakaļ pūlī.

No viņas puses atnāca divas skaistas meitenes ar cepurēm galvās — laikam studenta māsas. Viņas stāvēja labu gabaliņu tālāk un skatījās ugunsgrēkā. Izsvaidītie baļķi vairs nedega, tikai stipri kūpēja; students, strādādams ar šļūteni, raidīja ūdens strūklu gan uz šiem baļķiem, gan uz zemniekiem, gan uz sievām, kas stiepa ūdeni.

—    2orž! — meitenes viņu apsauca pārmetošā un uztrauktā balsī. — 2orž!

Ugunsgrēks beidzās. Un tikai tad, kad ļaudis sāka izklīst, tie pamanīja, ka svīst jau gaisma, ka visi ir bāli, mazliet melnīgsnēji, — tas vienmēr tā izliekas agros rītos, kad debesīs dziest pēdējās zvaigznes. Iedami mājās, zemnieki smējās un zobojās par ģenerāļa 2ukova pavāru un par viņa cepuri, kas bija sadegusi; viņiem jau gribējās ugunsgrēku pārvērst par joku un bija pat it kā žēl, ka tas tik ātri beidzies.

—    Jūs, kungs, labi dzēsāt, — Olga sacīja studentam.

—    Jums vajadzēja nākt pie mums uz Maskavu: tur droši vien katru dienu ugunsgrēks.

—    Vai tad jūs esat no Maskavas? — vaicāja viena no jaunkundzēm.

—    Tieši tā. Mans vīrs taču kalpoja «Slāvu Bazārā». Un tā ir mana meita, — viņa norādīja uz Sašu, kas bija nosalusi un spiedās viņai klāt. — Arī maskaviete, jā-a.

Abas jaunkundzes franciski kaut ko pasacīja studentam, un tas pasniedza Sašai divdesmitkapeiku gabalu. Vecaistēvs Osips to redzēja, un viņa sejā pēkšņi iemirdzējās cerība.

—    Jāpateicas dievam, jūsu augstlabdzimtība, ka nebija vēja, — viņš sacīja, griezdamies pie studenta,

—     citādi vienā stundā būtu nodeguši. Jūsu augstlabdzimtība, labie kungi, — viņš kautrīgi piemetināja drusku zemākā balsī, — rītausma vēsa, derētu sasildīties … ar puspudelīti no jūsu žēlastības.

Viņam nekā nedeva, un viņš nokrekšķinājies tenterēja uz māju. Olga pēc tam stāvēja kraujas malā un noskatījās, kā abi pajūgi braukšus pārbrauca pāri upei, kā pa "pļavu gāja kungi; tai pusē viņus gaidīja ekipāža. Un, iegājusi istabā, viņa sajūsmināta stāstīja vīram;

—    Un tik labi! Un tik skaisti! Bet jaunkundzes — kā ķerubīši.

—    Kaut vilks viņus parautu! — ļauni noteica samiegojusies Fjokla.

VI

Marja uzskatīja sevi par nelaimīgu un vienmēr runāja, ka viņai ļoti griboties mirt; Fjoklai turpretim šāda veida dzīve bija pa prātam: ir nabadzība, ir netīrība, ir mūžīgā lamāšanās. Viņa ēda, ko viņai deva, daudz nedomādama; gulēja, kur un uz kā pagadījās; samazgas izlēja pie paša lieveņa: izgāž pa roku galam, uz sliekšņa stāvēdama, un tad vēl kailām kājām pa pančku pabradājas. Viņa no pašas pirmās dienas neieredzēja Olgu un Nikolaju tieši par to, ka viņiem šī dzīve nepalika.

—    Paskatīšos, ko jūs te ēdīsiet, Maskavas muižnieki! — viņa runāja ar ļaunu prieku. — Paskatīšos!

Kādu rītu — tas bija jau septembra sākumā — Fjokla atnesa no lejas divus spaiņus ūdens, sasarkusi no aukstuma, veselīga, skaista; patlaban Marja un Olga sēdēja pie galda un dzēra tēju.

—    Tēja ar cukuru! — Fjokla zobgalīgi noteica. — Kādas lielmātes, — viņa piemetināja, nolikdama spaiņus, — ieņēmušās modi katru dienu dzert tēju. Tā vien pielūkojiet, ka jūs no tās tējas neuzpampstiet! — viņa turpināja, naidīgi raudzīdamās uz Olgu. — Uzaudzējusi sev Maskavā tuklu purnu, resnā piesta!

Viņa atvēzējās ar nēšiem un iesita Olgai pa plecu, tā ka abas svaines tikai sasita rokas un izsaucās:

—    Tētiņ žēlīgais!

Pēc tam Fjokla gāja uz upi mazgāt veļu un visu ceļu tik skaļi lamājās, ka pat istabā varēja dzirdēt.

Diena pagāja. Pienāca garais rudens vakars. Istabā tina zīda diegus; tina visi, izņemot Fjoklu: viņa aizgāja uz pārupi. Zīdu ņēma no tuvējās fabrikas, un visa ģimene ar to drusku piepelnījās — kādas divdesmit kapeikas nedēļā.

—    Pie kungiem bija labāk, — runāja vecaistēvs, zīdu tīdams.

—    Ir darbs, ir ēšana, ir gulēšana, viss savā gaitā. Pusdienā kāposti un biezputra, vakariņās arī kāposti un biezputra. Gurķu un kāpostu bija papilnam: var ēst pēc patikas, cik vien sirds kāro. Arī stingrības bija vairāk. Katrs zināja mēru.

Istabā bija tikai viena pati lampiņa, kas dega ar tumšu liesmu un kūpēja. Kad kāds aizstājās lampiņai priekšā un uz loga krita liela ēna, tad bija redzama spoža mēnessgaisma. Vecaistēvs Osips nesteigdamies stāstīja, kā dzīvojuši līdz brīvlaišanai, kā šais pašās vietās, kur tagad dzīve tik drūma un nabadzīga, sarīkotas medības ar medību suņiem, kurtiem, pleskaviešiem, un dzinējmedībās zemnieki dzirdīti ar degvīnu, kā uz Maskavu jaunajiem kungiem sūtīti veseli vezumi ar nokautiem putniem, kā ļaunie sodīti ar rīkstēm vai arī sūtīti uz Tveras dzimtmuižu, bet labie apbalvoti. Arī vecāmāte šo to pastāstīja. Viņa visu atcerējās, itin visu. Viņa stāstīja par savu kundzi — labsirdīgu, dievbijīgu sievieti, kurai vīrs bijis plītnieks un palaidnieks un kurai visas meitas apprecējušās ne pa dieva ziņai: viena izgājusi pie dzērāja, otra — pie sīkpilsoņa, trešā — aizvesta slepeni (pati vecāmāte, kas toreiz bijusi jauna meitene, to palīdzējusi aizvest), un visas viņas drīz vien no bēdām nomirušas, tāpat kā viņu māte. Un, to atcerēdamās, vecāmāte pat apraudājās.

Pēkšņi kāds piedauzīja pie durvīm un visi nodrebēja.

—    Tēvoci Osip, ielaid pārgulēt!

Ienāca mazs večuks pliku pauri, ģenerāļa Zukova pavārs, tas pats, kam bija sadegusi cepure. Viņš apsēdās, brītiņu paklausījās un arī sāka atcerēties un stāstīt dažādus notikumus. Nikolajs, uz krāsns sēdēdams, kājas pār malu pārkāris, klausījās un arvien apjautājās par ēdieniem, kādi kungu laikos taisīti. Runāja par siteņiem, kotletēm, dažādām virām, mērcēm, un pavārs, kas arī visu labi atcerējās, nosauca ēdienus, kādu tagad nav; bijis, piemēram, ēdiens, kas pagatavots no vērša acīm un saukts par «rītā uzmodies».

—    Bet vai maršala kotletes toreiz gatavoja? — Nikolajs jautāja.

—    Nē.

Nikolajs pārmetoši pakratīja galvu un noteica:

—    Ak jūs pavāri!

Meitenes, sēdēdamas un gulēdamas uz krāsns, raudzījās lejā, acis nemirkšķinādamas; izskatījās, ka viņu būtu ļoti daudz — gluži kā ķerubi mākoņos. Nostāsti viņām patika; šad tad viņas nopūtās, nodrebinājās un nobālēja gan aiz sajūsmas, gan bailēm, bet vecāmātē, kura stāstīja interesantāk par visiem, viņas klausījās, elpu aizturējušas, baidīdamās pakustēties.

Klusēdami likās gulēt; un vecie, stāstījumu satraukti, uzbudināti, domāja par to, cik skaista ir jaunība, no kuras, lai tā bijusi kāda būdama, atmiņās paliek tikai jautrais, priecīgais, aizkustinošais, un cik briesmīgi salta ir nāve, kas vairs nav aiz kalniem, — labāk par to nemaz nedomāt! Lampiņa nodzisa. Ir tumsa, ir divi lodziņi, kurus spoži apgaismoja mēness, ir klusums, ir šūpuļa čīkstēšana diezin kāpēc atgādināja tikai to, ka dzīve jau ir pagājusi, ka to nekādi nevar vairs atgriezt … Tiklīdz iesnaužas, aizmirstas, pēkšņi kāds aizskar plecu, pūš uz vaiga — un miegs ir projām, augums tāds, it kā tas būtu nogulēts, un nedod miera domas par nāvi; tiklīdz pagriežas uz otriem sāniem — nāve jau aizmirsta, bet pa galvu jaucas senas, drūmas apnicīgas domas par trūkumu, par lopbarību, par to, ka milti kļuvuši dārgāki, bet pēc kāda brītiņa nāk atkal prātā, ka dzīve jau pagājusi, ka to vairs nevar atgriezt atpakaļ…

—    Ak kungs! — pavārs nopūtās.

Kāds klusi, klusi piegrabināja pie loga. Laikam Fjokla pārnāca. Olga piecēlās un žāvādamās, lūgšanu čukstēdama, atslēdza durvis, tad priekšnamā atvilka bultu. Bet neviens iekšā nenāca, tikai no āra uzpūta vēsums, un pēkšņi visu apgaismoja mēness. Pa atvērtajām durvīm bija redzama ir iela, klusa un tukša, ir mēness, kas peldēja pa debesīm.

—     Kas tur ir? — Olga uzsauca.

—    Es, — bija dzirdama atbilde. — Tā esmu es.

Netālu no durvīm, pie sienas piespiedusies, stāvēja

Fjokla gluži kaila. Viņa drebēja no aukstuma, klabināja zobus un spožajā mēnessgaismā izskatījās ļoti bāla, skaista un dīvaina. Ēnas uz viņas miesas un mēness spožums uz ādas kaut kā spilgti dūrās acīs, un sevišķi skaidri izcēlās viņas tumšās uzacis un jaunās, spēcīgās krūtis.

—     Viņā pusē palaidnieki izģērba, tādu palaida… — viņa noteica. — Nācu mājā bez drēbēm… kā no mātes miesām piedzimusi. Atnes kaut. ko apģērbties.

—    Bet nāc taču istabā! — Olga klusi sacīja, arī sākdama drebēt.

—    Kaut tikai vecie neieraudzītu!

Un patiešām — vecāmāte jau kļuva nemierīga un rūca, un vecaistēvs jautāja: «Kas tur ir?» Olga atnesa savu kreklu un lindrakus, apģērba Fjoklu, un tad abas klusām, cenzdamās neklaudzināt durvis, iegāja istabā.

—     Tā laikam tu esi, glodene? — dusmīgi norūca vecāmāte, uzminējusi, kas ir ienācēji. — Kaut tevi, naktsstaiguli. .. Vai tad pār tevi reiz nenāks sodība!

—    Nekas, nekas, — Olga čukstēja, tīstīdama Fjoklu, — nekas, dūjiņ.

Atkal iestājās klusums. Istabā vienmēr slikts miegs; ikvienam neļāva gulēt kaut kas neatkāpīgs, uzmācīgs: vecamtēvam — sāpes mugurā, vecaimātei — rūpes un ļaunums, Marjai — bailes, bērniem — kašķis un bads. Arī tagad miegs bija nemierīgs: grozījās no vieniem sāniem uz otriem, murgoja, cēlās padzerties.

Piepeši Fjokla sāka skaļi un rupjā balsī raudāt, bet tad uzreiz savaldījās un tikai reižu reizēm iešņukstējās — arvien klusāk un dobjāk, kamēr apklusa. Laiku pa laikam no viņas puses — no pārupes atlidoja pulksteņa sitieni; bet pulkstenis sita tā ērmoti: nosita pieci, pēc tam trīs.

—    Ak kungs! — pavārs nopūtās.

Skatoties uz logiem, bija grūti saprast: vai vēl arvien spīd mēness vai arī tā jau ir rīta blāzma. Marja piecēlās un izgāja laukā, un bija dzirdams, kā viņa sētā slauc govi un saka: «Stā-vi!» Izgāja ārā arī vecāmāte. Istabā vēl bija tumšs, bet visi priekšmeti jau kļuva redzami.

Nikolajs, kas visu nakti nebija gulējis, nokāpa no krāsns. Viņš izņēma no zaļās lādes savu fraku, uzvilka to un, piegājis pie loga, noglāstīja piedurknes, paturēja kādu laiciņu stūrus — un pasmaidīja. Tad uzmanīgi novilka fraku, noslēpa lādē un atkal apgulās.

Marja ienāca atpakaļ un sāka kurināt krāsni. Viņa, acīm redzot, vēl nebija īsti atžirbusi no miega un tagad modās staigādama. Viņai droši vien kaut kas parādījās sapnī vai arī nāca atmiņā vakar vakara nostāsti, jo viņa krāsns priekšā saldi nostaipījās un noteica:

— Nē, brīvība ir labāka!

VII

Atbrauca kungs — tā sādžā dēvēja iecirkņa pristavu. Par to, kad un kādēļ viņš brauks, bija zināms jau nedēļu iepriekš. Zukovā bija tikai četrdesmit sētu, bet valsts un zemstes nodokļu parādu bija sakrājies vairāk nekā divi tūkstoši.

Pristavs apmetās traktierī; viņš tur «iebaudīja» divas glāzes tējas un tad kājām devās uz sādžas vecākā māju, pie kuras jau gaidīja parādnieku pūlis. Sādžas vecākais Antips Sedeļņikovs, kaut gan bija vēl jauns — viņam bija tikai drusku vairāk par trīsdesmit gadiem, — bija stingrs un vienmēr nostājās priekšniecības pusē, lai gan pats bija nabags un nodokļus maksāja nekārtīgi. Acīm redzot, viņam darīja prieku tas, ka viņš ir sādžas vecākais, un viņam patika apzināties varu, kuru viņš citādi neprata parādīt kā tikai ar stingrību. Sanāksmēs no viņa baidījās un viņam klausīja; reizēm uz ielas vai pie traktiera viņš pēkšņi uzklupa kādam piedzērušam, sasēja tam rokas uz muguras un iesēdināja aresta telpās; vienreiz viņš aresta telpās iesēdināja pat vecomāti par to, ka viņa, aizgājusi Osipa vietā uz sanāksmi, bija sākusi lamāties, un noturējis viņu tur veselu diennakti. Pilsētā viņš nebija dzīvojis un grāmatas nekad nelasīja, bet no kaut kurienes bija savācis dažādus gudrus vārdus un labprāt mēdza tos lietot sarunā, un par to viņu cienīja, kaut gan ne vienmēr saprata.

Kad Osips ar savu gruntsnomas grāmatiņu iegāja sādžas vecākā istabā, pristavs, kalsnējs vecs vīrs ar garu, sirmu vaigu bārdu, pelēkos svārkos, sēdēja pie galda priekšējā kaktā un kaut ko pierakstīja. Istabā bija tīrs, visas sienas izskatījās gluži raibas no attēliem, kas bija izgriezti no žurnāliem, un pašā redzamākajā vietā pie svētbildēm karājās bijušā Bulgārijas kņaza Batenberga ģīmetne. Blakus galdam, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja Antips Sedeļņikovs.

—    No viņa, jūsu augstlabdzimtība, nākas simt deviņpadsmit rubļu, — viņš teica, kad pienāca Osipa kārta. — Kā pirms lieldienu nedēļas iedeva rubli, tā no tā laika ne kapeikas.

Pristavs pacēla uz Osipu acis un jautāja:

—    Kāpēc, brāl, tas tā?

—    Parādiet dieva žēlastību, jūsu augstlabdzimtība, — Osips uztraukdamies iesāka, — atļaujiet pateikt, izgājušo gadu Ļutoreckas kungs saka: «Osip, pārdod sienu … Tu,» viņš saka, «pārdod.» Kāpēc ne? Bija man kādi simt pudi, ko pārdot, sievas ielejā bija sapļāvušas .. . Nu, vienojamies par cenu … Viss labi, no brīva prāta . ..

Viņš sūdzējās par sādžas vecāko un runādams aizvien pagriezās pret zemniekiem, it kā uzaicinādams viņus par lieciniekiem; seja viņam bija piesarkusi un nosvīdusi un acis kļuvušas asas, ļaunas.

—    Es nesaprotu, kāpēc tu to visu stāsti, — pristavs teica.

—    Es tev jautāju… Es tev jautāju, kāpēc tu nemaksā nodokļu parādu? Jūs visi nemaksājiet, bet es lai par jums atbildu?

—     Nav man pa spēkam!

—    Sāda valoda nav vērā ņemama, jūsu augstlabdzimtība, — sacīja sādžas vecākais. — Patiešām, Čikiļdejevi ir trūcīgu ļaužu, bet, lūdzu, pajautājiet pārējiem, visa vaina ir degvīns, un pie tam viņi lieli palaidnieki. Bez jebkādas saprašanas.

Pristavs kaut ko pierakstīja un sacīja uz Osipu mierīgi, rāmā balsī, it kā lūgtu ūdeni:

—    Ej ārā!

Viņš drīz aizbrauca; un, kad viņš sēdās savā lētajā tarantasā un kāsēja, tad pat no viņa garās, vājās muguras bija redzams, ka viņam nav vairs prātā ne Osips, ne sādžas vecākais, ne Zukovas nodokļu parādi, bet viņš domā pats kaut ko savu. Viņš nepaguva nobraukt pat vienu versti, kad Antips Sedeļņikovs jau nesa laukā no Čikiļdejevu mājas patvāri, bet viņam nopakaļ nāca vecāmāte un, krūtis piepūlēdama, spiedzīgi kliedza:

—    Neatdošu! Es tev neatdošu, nolādētais!

Viņš gāja ātri, sperdams garus soļus, bet viņa dzinās pakaļ aizelsdamās, tikko nepakrizdama, salikusi, saniknota; lakatiņš bija noslīdējis uz pleciem, sirmie mati ar zaļganu spulgojumu plivinājās vējā. Piepeši viņa apstājās un kā īsta dumpiniece sāka sist sev ar dūrēm pa krūtīm un kliegt vēl skaļāk dziedošā balsī, it kā raudādama:

—     Pareizticīgie, kas ticat dievam! Brālīši, man dara lielu pārestību! Mīlīši, man dara briesmīgu netaisnību! Vai, vai, balodīši, aizstāviet mani!

—    Vecomāt, vecomāt, vai tev nemaz vairs galvā prāta nav! — sādžas vecākais stingri noteica.

Bez patvāra Čikiļdejevu mājā kļuva pavisam drūmi. Sai zaudējumā bija kaut kas pazemojošs, aizvainojošs, it kā mājai piepeši būtu atņēmuši tās godu. Labāk sādžas vecākais būtu paņēmis un aiznesis galdu, visus solus, visus podus — nekad tik liels tukšums nebūtu izjūtams. Vecāmāte kliedza, Marja raudāja, un arī meitenes, viņā raudzīdamās, raudāja. Vecaistēvs, juzdamies vainīgs, sēdēja kaktā nodurtu galvu un klusēja. Klusēja arī Nikolajs. Vecāmāte viņu mīlēja un žēloja, bet tagad aizmirsa žēlumu, pēkšņi uzbruka viņam ar lamu vārdiem, ar pārmetumiem, kratīdama dūres pie pašas sejas. Viņa kliedza, ka visā nelaimē vainīgs esot viņš; patiešām, kāpēc viņš tik maz sūtījis, kad taču pats vēstulēs lielījies, ka «Slāvu Bazārā» pelnot pa 50 rubļiem mēnesī? Kāpēc viņš braucis šurp — turklāt vēl ar ģimeni? Ja nomirs, kur būs nauda, ar ko paglabāt? … Un žēl bija uz Nikolaju, Olgu un Sašu skatīties.

Vecaistēvs nokrekšķinājās, paņēma cepuri un gāja pie sādžas vecākā. Metās jau tumšs. Antips Sedeļņikovs, vaigus piepūzdams, kaut ko lodēja pie krāsns; istabā bija tvans. Viņa bērni, vāji, nemazgāti, ne labāki par Čikiļdejevu bērniem, dzīvojās pa grīdu; neglīta sieva, ar vasaras raibumiem un lielu vēderu, tina zīda

diegus. Tā bija nelaimīga, nabadzīga ģimene, un tikai Antips izskatījās brašs un skaists. Uz sola rindā stāvēja pieci patvāri. Vecaistēvs aizmeta krustu pret Batenbergu un teica:

—    Anlip, parādi dieva žēlastību, atdod patvāri! Kristus dēļ!

—    Atnes trīs rubļus, tad dabūsi.

—    Nav man pa spēkam!

Antips piepūta vaigus, uguns dūca un šņāca, atblāzmodamās patvāros. Vecaistēvs drusku paņurcīja cepuri un padomājis teica:

—    Atdod!

Melnīgsnējais sādžas vecākais tagad izskatījās pavisam melns un bija līdzīgs burvim; viņš pagriezās pret Osipu un skarbi un ātri noteica:

—    Viss atkarīgs no zemstes priekšnieka. Administratīvajā sēdē divdesmit sestajā datumā vari paziņot savas neapmierinātības iemeslu mutes vārdiem vai uz papīra.

Osips nekā nesaprata, viņš ar to apmierinājās un gāja mājās.

Pēc dienām desmit pristavs atbrauca atkal, sabija kādu stundu un aizbrauca. Tajās dienās laiks pieturējās vējains un auksts; upe jau sen bija aizsalusi, bet sniega vēl aizvien nebija, un cilvēki sliktā ceļa dēļ bija nomocījušies. Kādas svētdienas pievakarē kaimiņi iegāja pie Osipa pasēdēt un patērzēt, Sarunas ritēja tumsā, jo strādāt bija grēks un uguni neaizdedza. Bija šādi tādi diezgan nepatīkami jaunumi. Tā, piemēram, kādās divās trijās mājās parāda dēļ atņemtas vistas un nosūtītas uz pagasta valdi, un tur tās nosprāgušas, jo neviens tām nedevis ēst; bija atņemtas aitas, un, kamēr tās sasietas vestas, katrā sādžā pārliekot citā pajūgā, viena nobeigusies. Un tagad apsprieda jautājumu: kas vainīgs?

—    Zemste! — Osips teica. — Kas tad cits!

—    Protams, zemste.

Zemsti apvainoja visās lietās — gan nodokļu parādos, gan pārestībās, gan neražā, kaut gan neviens nezināja, ko vārds «zemste» nozīmē. Un tas tā bija iesācies kopš tā laika, kad bagātie zemnieki, kuriem bija savas

fabrikas, veikali un iebraucamās vietas, kādu laiku pabija zemstes deputātos, kļuva neapmierināti un pēc tam savās fabrikās un traktieros sāka paļāt zemsti.

Kādu laiciņu runāja par to, ka dievs nedod sniegu: jāved malka, bet pa ciņiem nevar ne pabraukt, ne paiet. Senāk, pirms gadiem piecpadsmit, divdesmit un agrāk, sarunas Zukovā bija daudz interesantākas. Toreiz katram vecākam vīram bija tāds izskats, it kā viņš glabātu kādu noslēpumu, kaut ko zinātu un kaut ko gaidītu; runāja par valdības rakstu ar zelta zīmogu, par zemes dalīšanu, par jaunām zemēm, par apslēptām bagātībām, aplinkus uz kaut ko norādīja; turpretim tagad žukoviešiem nebija nekādu noslēpumu, visa viņu dzīve bija kā uz delnas, visu acu priekšā, un viņi varēja runāt tikai par trūkumu un lopbarību, par to, ka nav sniega…

Brītiņu paklusēja. Un atkal atcerējās par vistām un aitām un sāka spriest, kas vainīgs.

— Zemste! — Osips skumji noteica. — Kas tad cits!

VIII

Draudzes baznīca bija sešas verstis tālu, Kosogorovā, un tur mēdza iet tikai tad, kad bija kāda vajadzība, kad vajadzēja kristīt bērnu, laulāties vai kādu apstāvēt; dievu lūgt gāja uz pārupi. Svētdienās, kad laiks bija jauks, meitenes uzposās un pulkā gāja uz pusdienas dievkalpojumu, un patīkami bija noskatīties, kā viņas savos sarkanajos, dzeltenajos un zaļajos tērpos gāja pāri pļavai; turpretim nelāgā laikā visi sēdēja mājā. Gavēja draudzē. No tiem, kas lielajā gavēnī nepaguva nogavēt, mācītājs lieldienu nedēļā, apstaigādams ar krustu mājas, ņēma pa 15 kapeikām.

Vecaistēvs dievam neticēja, tāpēc ka gandrīz nekad par viņu nedomāja; viņš atzina pārdabisko, bet domāja, ka tas var attiekties vienīgi uz sievām, un, kad viņa klātbūtnē runāja par reliģiju vai brīnumiem un uzdeva viņam kādu jautājumu, viņš atbildēja nelabprāt, pakausi kasīdams:

— Kas to lai zina!

Vecāmāte ticēja, bet kaut kā neskaidri; viss viņas atmiņā bija sajucis, un, tiklīdz viņa sāka domāt par grēkiem, par nāvi, par dvēseles glābšanu, viņas domu sagūstīja trūkums un rūpesti un viņa tūlīt atkal aizmirsa, par ko bija domājusi. Lūgšanas viņa neatcerējās un parasti vakaros, kad gāja gulēt, nostājās svētbilžu priekšā un čukstēja:

—    Kazaņas dievmātei, Smoļenskas dievmātei, Triju roku dievmātei…

Marja un Fjokla meta krustus, gavēja katru gadu, bet nekā nesaprata. Bērnus dievu lūgt nemācīja, nekā viņiem par dievu nestāstīja, necentās ieskaidrot nekādus likumus un tikai gavēnī aizliedza ēst neatļautos ēdienus. Pārējās ģimenēs bija gandrīz tas pats: retais ticēja, retais ko saprata. Tomēr visi mīlēja svētos rakstus, mīlēja tos sirsnīgi, ar lielu godbijību, bet nebija grāmatu, nebija, kas lasa un paskaidro, un par to, ka Olga dažkārt lasīja evaņģēliju, viņu cienīja un visi viņu un Sašu uzrunāja ar «jūs».

Olga bieži gāja uz baznīcu svētkiem un dievkalpojumiem uz kaimiņu ciemiem un apriņķa pilsētu, kurā bija divi klosteri un divdesmit septiņas baznīcas. Viņa bija izklaidīga un, kamēr gāja svētceļojumā, galīgi aizmirsa ģimeni un tikai, kad nāca atkal mājās, piepeši priecīgi atklāja, ka viņai ir vīrs un meita, un tad smaidīdama un starodama mēdza teikt:

—    Dievs ir sūtījis žēlastību!

Tas, kas notika sādžā, viņai likās pretīgs un viņu mocīja. Elijas dienā dzēra, Marijas aizmigšanas dienā dzēra, krusta pacelšanas svētkos dzēra. Dievmātes patvēruma un aizlūguma svētkos Zukovā bija draudzes svētki, un zemnieki šim notikumam par godu dzēra trīs dienas; nodzēra 50 rubļu sabiedrības naudas un pēc tam vēl no visām sētām vāca naudu degvīnam. Pirmajā dienā Čikiļdejevu sētā nokāva aunu un ēda to no rīta, pusdienā un vakarā, ēda daudz, un pēc tam vēl nakti bērni cēlās augšā, lai paēstos. Kirjaks visas trīs dienas bija briesmīgi piedzēries, nodzēra visu, pat cepuri un zābakus, un tā sita Marju, ka viņu nācās atžirbināt ar ūdeni. Bet pēc tam visiem bija kauns un nelabi.

Tomēr arī Zukovā, šajā Sulainijā, reiz notika īstas reliģiskas svinības. Tas bija augustā, kad pa visu apriņķi no sādžas uz sādžu nesa Dzīvības devēju dievmāti, Tajā dienā, kad to gaidīja 2ukovā, laiks bija mierīgs un apmācies. Meitenes jau no rīta izgāja pretim svētbildei savos spilgtajos, krāšņajos tērpos un atnesa to pret vakaru ar krusta gājienu un dziedāšanu, un šai laikā aiz upes zvanīja visi zvani. Milzīgs pūlis — gan pašu sādžas ļaužu, gan svešinieku aizsprostoja ielu; bija troksnis, putekļi, spiešanās… Ir vecaistēvs, ir vecāmāte, ir Kirjaks — visi stiepa rokas pretim svētbildei, kā izslāpuši raudzījās uz to un raudādami sauca:

—    Aizstāve māmulīte! Aizstāve!

Piepeši visi it kā saprata, ka starp zemi un debesīm nav tukšuma, ka bagātie un stiprie vēl visu nav sagrābuši, ka ir vēl aizsardzība pret pārestībām, pret verdzisko nebrīvi, pret smago, nepanesamo trūkumu, pret briesmīgo degvīnu.

—    Aizstāve māmulīte! — Marja elsoja. — Māmulīt!

Bet noturēja aizlūgumu, aiznesa svētbildi, un viss

gāja pa vecam, un atkal no traktiera skanēja rupjas, piedzērušas balsis.

No nāves baidījās tikai bagātie zemnieki, kuri, jo kļuva bagātāki, jo mazāk ticēja dievam un dvēseles glābšanai un vienīgi aiz bailēm no laicīgas nāves, drošības dēļ, lika sveces un noturēja aizlūgumus. Turpretim nabadzīgākie zemnieki no nāves nebaidījās. Vecamtēvam un vecaimātei sacīja tieši acīs, ka viņi pārāk ilgi nodzīvojuši, ka viņiem laiks mirt, bet viņi to ļauna neņēma. Nikolaja klātbūtnē nekautrējās teikt Fjoklai, ka tad, kad Nikolajs nomirs, viņas vīram Denisam iznāks labums — viņu atlaidīs mājās no dienesta. Bet Marja ne tikvien kā nebaidījās nāves, bet pat nožēloja, ka tā tik ilgi nenāk, un bija priecīga, kad viņai mira bērni.

No nāves nebaidījas, toties pret visām slimībām izturējās ar pārmērīgām bailēm. Pietika ar mazu nieku — vēdera sāpēm, viegliem drebuļiem, kad vecāmāte jau likās uz krāsns, tīstījās un sāka skaļi un bez apstājas vaidēt: «Es mi-irstu!» Vecaistēvs steidzās pēc mācītāja, un vecāmāte baudīja svēto vakarēdienu un lika, lai viņu iesvaida ar eļļu. ĻoLi bieži runāja par saaukstēšanos, par cērmēm, par trumiem, kas staigājot pa vēderu un veļoties uz sirdi. Visvairāk baidījās no saaukstēšanās un tāpēc pat vasarā ģērbās silti un sildījās uz krāsns. Vecāmāte labprāt mēdza dziedināties un bieži braukāja uz slimnīcu, kur stāstīja, ka viņai neesot vis 70, bet 58 gadi; viņa domāja, ka ārsts, ja tas dabūs zināt viņas patiesos gadus, vairs neārstēs un teiks, ka viņai laiks mirt, nevis ārstēties. Uz slimnīcu viņa parasti izbrauca agri no rīta, paņēmusi līdzi divas trīs meitenes, un mājās pārbrauca vakarā izsalkusi un dusmīga — ar pilieniem sev pašai un ziedēm meitenēm. Vienreiz viņa aizveda arī Nikolaju, kas pēc tam nedēļas divas dzēra pilienus un stāstīja, ka viņam kļuvis labāk.

Vecāmāte pazina visus ārstus, feldšerus un pūšļotājus trīsdesmit verstu apkaimē, bet neviens viņai nepatika. Dievmātes patvēruma un aizlūguma svētkos, kad mācītājs ar krustu apstaigāja mājas, psalmotājs viņai iestāstīja, ka pilsētā pie cietuma dzīvojot kāds večuks, bijušais kara feldšeris, kas ļoti labi dziedinot., un deva viņai padomu griezties pie tā. Vecāmāte paklausīja. Kad uzsniga pirmais sniegs, viņa aizbrauca uz pilsētu un atveda bārdainu večuku garos svārkos, jaunkristieti, kam visa seja bija pārklāta zilām dzīsliņām. Tieši šai brīdī istabā strādāja dieninieki: vecs skroderis ar briesmīgām brillēm uz acīm no lupatām centās izgriezt vesti, un divi jauni puiši no vilnas vēla velteņus; Kirjaks, kas par dzeršanu bija atlaists no darba un tagad dzīvoja mājā, sēdēja blakus skroderim un lāpīja sakas. Un istabā bija šaurība, smacīgs gaiss un liela smirdoņa. Jaunkristietis apraudzīja Nikolaju un teica, ka nepieciešams likt bankas.

Viņš lika bankas, bet vecais skroderis, Kirjaks un meitenes stāvēja un skatījās, un viņiem šķita, ka viņi redz, kā no Nikolaja iziet slimība. Arī Nikolajs skatījās, kā bankas, piezīdušās pie krūtīm, pamazām piepildās ar tumšām asinīm, un juta, ka no viņa patiešām it kā kaut kas iziet, un aiz tīksmes pasmaidīja.

— Tas ir jauki, — skroderis sacīja. — Lai dievs dod, ka būtu uz labu!

Jaunkristietis uzlika divpadsmit banku un pēc tam vēl divpadsmit, padzēra tēju un aizbrauca. Nikolajs sāka drebēt; seja viņam sakrita un, kā sievas teica, savilkās dūrltē; pirksti kļuva zili. Viņš tinās gan segā, gan kažokā, bet viņam kļuva arvien aukstāk. Pret vakaru viņš sadrūma; lūdza, lai viņu noliekot uz grīdas, lūdza, lai skroderis nepīpējot, pēc tam zem kažoka apklusa un uz rīta pusi nomira.

IX

Ak, cik barga, cik gara ziema!

Jau kopš ziemsvētkiem nebija savas maizes un miltus pirka. Kirjaks, kas tagad dzīvoja mājā, vakaros trokšņoja, visiem iedvesdams šausmas, bet rītos mocījās ar galvassāpēm un kaunu, un žēl bija uz viņu skatīties. Kūtī dienu un nakti skanēja izbadējušās govs maušana, kas vecaimātei un Marjai plēsa vai sirdi pušu. Un, kā par spīti, visu laiku pieturējās sprēgoņa sals, bija saputinātas augstas kupenas; un ziema ievilkās garumā: dievmātes pasludināšanas dienā sagriezās īsts ziemas putenis, bet lieldienu nedēļā nāca sniegs.

Bet, lai nu bija kā būdams, ziema izbeidzās. Aprīļa sākumā dienas turējās siltas un naktīs sala, ziema nepiekāpās, bet viena silta dieniņa beidzot guva virsroku, — un strauti sāka tecēt, putni dziedāt. Visa pļava un krūmi pie upes noslīka pavasara ūdeņos, un visu platību starp Zukovu un viņu pusi vienā laidā bija aizņēmis milzīgs līcis, kurā gan šur, gan tur veseliem bariem spurdza gaisā meža pīles. Pavasara saules riets, liesmains, ar krāšņiem mākoņiem, katru vakaru sniedza kaut ko neparastu, jaunu, neredzētu, taisni to, kam cilvēks vēlāk netic, kad šīs pašas krāsas un šos pašus mākoņus skata gleznā.

Dzērves laidās ātri un klaigāja skumji, it kā saukdamas sev līdzi. Stāvēdama kraujas malā, Olga ilgi raudzījās uz plūdiem, uz sauli, uz gaišo baznīcu, kas bija kļuvusi it kā jaunāka, un viņai ritēja asaras un elpa žņaudzās ciet tāpēc, ka bezgalīgi gribējās iet kaut kur projām, vienalga kur — kaut vai uz pasaules galu. Bija jau nolemts, ka viņa atkal dosies uz Maskavu par istabeni un viņai līdzi ies Kirjaks salīgt darbā par sētnieku vai kur citur. Ak, kaut drīzāk varētu doties prom!

Kad apžuva un kļuva silts, taisījās ceļā. Olga un Saša ar ceļa kulēm uz muguras, abas vīzēm kājās izgāja mazā gaismiņā; izgāja ari Marja, lai viņas pavadītu. Kirjaks bija nevesels un vēl vienu nedēļu aizkavējās mājās. Olga pēdējo reizi pielūdza dievu, pagriezusies pret baznīcu, atcerēdamās savu vīru, tomēr neraudāja, tikai seja viņai saviebās un kļuva neglīta kā vecenei. Pa ziemu viņa bija novājējusi, kļuvusi neglītāka, drusku nosirmojusi, un agrākās piemīlības un patīkamā smaida vairs nebija, sejā bija iegulusi padevīga, skumja pārdzīvoto bēdu izteiksme, un viņas skatienā jautās kaut kas truls un nekustīgs, it ka viņa nedzirdētu. Viņai bija žēl šķirties no sādžas un no zemniekiem. Viņa atcerējās, kā bija nests Nikolajs un pie katras mājas noturēts dvēseles aizlugums, un kā visi raudāja, juzdami līdzi viņas bēdām. Gan vasaru, gan ziemu bija bijušas tādas stundas un dienas, kad šķita, ka šie cilvēki dzīvo sliktāk par lopiem, dzīvot kopā ar viņiem bija briesmīgi; viņi bija rupji, negodīgi, netīri, vienmēr piedzēruši, dzīvoja nesaticīgi, pastāvīgi ķildojās, tāpēc ka cits citu necienīja, baidījās un turēja aizdomās. Kas tur krogu un apdzirda tautu? Zemnieks. Kas izšķērdē un nodzer pagasta, skolas un baznīcas naudu? Zemnieks. Kas kaimiņu apzadzis, pielaidis uguni, par pudeli degvīna tiesā nepatiesi liecinājis? Kas zemstes un citās sapulcēs pirmais cīnās pret zemniekiem? Zemnieks. Jā, dzīvot kopā ar viņiem bija briesmīgi, bet tomēr viņi tāpat ir cilvēki, viņi cieš un raud kā cilvēki, un viņu dzīvē nav nekā tāda, kam nevarētu atrast attaisnojumu. Grūtais darbs, no kā naktīs sāp visi kauli, bargās ziemas, nabadzīgās ražas, šaurība, bet palīdzības nav un nav no kurienes to gaidīt. Tie, kas ir bagāti un spēcīgāki par viņiem, palīdzēt nevar, jo paši ir rupji, negodīgi, vienmēr piedzēruši un paši lamājas tikpat riebīgi; vismazakais ierēdnis vai pārvaldnieks apietas ar zemniekiem kā ar klaidoņiem un pat pagasta un baznīcas vecākos uzrunā ar «tu» un domā, ka viņam uz to ir tiesība. Un vai gan var būt kāda palīdzība vai labs paraugs no mantkārīgiem, alkatīgiem, izvirtušiem un slinkiem cilvēkiem, kas sabrauc sādžā vienīgi tādēļ, lai apvainotu, aplaupītu un iebaidītu? Olga atcerējās, cik nožēlojami, pazemoti izskatījās abi vecie, kad ziemā Kirjaku veda sodīt ar rīkstēm… Un tagad viņai visu šo cilvēku bija sāpīgi žēl, un viņa, kamēr gāja, aizvien skatījās atpakaļ uz mājām.

Pavadījusi Olgu kādas trīs verstis, Marja atvadījās, tad nometās uz ceļiem un sāka visā galvā raudāt, pieplakdama ar seju pie zemes:

—    Atkal es esmu palikusi viena, mana nabaga galviņa, nabaga un nelaimīga …

Un viņa ilgi tā vaimanāja, un vēl ilgi Olga un Saša varēja redzēt, ka viņa, uz ceļiem stāvēdama, joprojām kaut kam sāņus klanījās, galvu rokās saņēmusi, un virs viņas gaisā lidinājās krauķi.

Saule jau bija lielā gabalā, kļuva karsti. Zukovā palika tālu aiz muguras. Iešana bija patīkama, Olga un Saša drīz aizmirsa ir sādžu, ir Marju, viņām bija priecīgi ap sirdi, un viss viņas izklaidēja. Te kurgāns, te rindā sastājušies telegrāfa stabi, kas cits pēc cita iet diezin kur, pazuzdami pie apvāršņa, un stieples noslēpumaini dūc; te tālumā redzams ciematiņš, viss zaļumos, no tā vējiņš atnes valgumu un kaņepju smaržu, un nez kāpēc liekas, ka tur dzīvo laimīgi cilvēki; te zirga ģindenis, kas vientuļš balsnī laukā. Bet cīruļi vītero bez apstājas, sasaucas paipalas; un grieze griež tā, it kā patiešām kāds grieztu vecu dzelzs dzinteli.

Pusdienā Olga un Saša nonāca lielā ciemā. Tur uz platās ielas viņas sastapa ģenerāļa Zukovā pavāru — veco večuku. Viņam bija karsti, un viņa nosvīdušais, sarkanais pakausis mirdzēja saulē. Viņš un Olga viens otru nepazina, pēc tam vienā laikā abi atskatījās, pazinās un, neteikuši ne vārda, gāja tālāk katrs savu ceļu. Apstājusies pie mājas, kas izskatījās drusku bagātāka un jaunāka, pretim atvērtajiem logiem, Olga paklanījās un skaļi smalkā, dziedošā balsī teica:

—    Pareizticīgie kristīgie, Kristus dēļ pasniedziet kādu žēlastības dāvanu, ko iespēj jūsu laipnība, lai jūsu vecākiem debess valstībā mūžīgs miers!

—    Pareizticīgie kristīgie, — sāka dziedāt Saša, — pasniedziet Kristus dēļ, ko iespēj jūsu laipnība, debess valstība…

PEČEŅEGS

Ivans Abramičs 2muhins, atvaļināts kazaku virsnieks, kas kādreiz kalpojis Kaukāzā, bet tagad dzīvoja savās lauku mājās, kādreiz bijis jauns, vesels, stiprs, bet tagad kļuvis vecs, kalsns un līks, pinkainām uzacīm un sirmām, zaļganām ūsām, — kādā karstā vasaras dienā atgriezās no pilsētas uz savām mājām. Pilsētā viņš bija gavējis un rakstījis pie notāra testamentu (pirms pāris nedēļām viņu bija piemeklējusi viegla triekas lēkme), un tagad vagonā visu laiku, kamēr vien brauca, viņu neatstāja sērīgas, nopietnas domas par tuvo nāvi, par dzīves niecību, par visa pasaulīgā iznīcību. Provaļjes stacijā — tāda ir uz Doņecas ceļa — viņa vagonā ienāca gaišmatains kungs vidējos gados, apaļš, nonēsātu portfeli rokā un nosēdās viņam pretī. Abi sāka runāties.

— Jā, — ieteicās Ivans Abramičs, domīgi vērdamies pa logu. — Apprecēties nekad nav par vēlu. Es pats apprecējos četrdesmit astoņu gadu vecumā, citi teica, ka vēlu, tomēr iznāca ne vēlu, ne agri, bet tā, ka labāk nebūtu nemaz precējies. Sieva ikvienam drīz apnīk, bet ne jau katrs teiks patiesību, jo, ziniet, cilvēki kaunas nelaimīgas ģimenes dzīves un slēpj to. Dažs ņemas ap sievu — «Maņa, Maņa», bet, ja viņš varētu darīt pēc sava prāta, viņš šo Maņu iebāztu maisā un iemestu ūdenī. Ar sievu garš laiks, tīrais stulbums. Un ar bērniem nav labāk. Ticiet man! Man viņu, neliešu, divi gabali. Te stepē viņiem nav kur mācīties, laist skolā uz Novočerkasku — trūkst naudas, un viņi clzlvo tepat kā vilcēni. Skaties vien, ka nenomiedz kādu uz ceļā.

Gaišmatainais kungs uzmanīgi klausījās, atbildēja uz jautājumiem paklusām un īsi un, kā redzams, bija lēnas, necilas dabas. Viņš teicās esam privātadvokāts un braucot darīšanās uz Dijevkas sādžu.

— Tas taču deviņas verstis no manis, kungs dieviņ! — Zmuhins iesaucās tādā balsī, it kā ar viņu strīdētos. — Bet atvainojiet, stacijā jūs tagad zirgus nedabūsiet. Manuprāt, jums, ziniet, vislabāk braukt tūlīt pie manis, pārgulēsiet manā mājā nakti, ziniet, un no rīta ar dievpalīgu aizbrauksiet ar maniem zirgiem.

Privātadvokāts padomāja un bija ar mieru.

Kad viņi atbrauca piestātnē, saule jau bija zemu virs stepes. Visu ceļu no stacijas līdz mājām viņi klusēja; runāt neļāva ratu kratīšanās. Tarantass lēkāja, spiedza un, likās, raudāja, it kā lēcieni tam sagādātu stipras sāpes, un privātadvokāts, kuram bija ļoti neērti sēdēt, sērīgi lūkojās uz priekšu: vai nav redzamas majas. Viņi nobrauca verstis astoņas, un tālumā parādījās pazems nams ar tumša pliena žogu iekļautu pagalmu; nama jumts bija zaļš, apmetums nolupis, logi maziņi, šauriņi kā piemiegtas acis. Mājas stāvēja saulgozī, un nekur visapkārt nevarēja saskatīt ne ūdeni, ne kokus. Kaimiņu muižnieki un zemnieki dēvēja tās par «Pečeņega mājām». Pirms daudziem gadiem kāds garāmbraucējs mērnieks, kas pārgulēja šais mājās, bija norunājis visu nakti ar Ivanu Abramiču, palicis neapmierināts un, no rīta aizbraukdams, viņam bargi pateicis: «Jūs, mans kungs, esat pečeņegs!» Tā arī bija radies «Pečeņega māju» nosaukums, un šis nosaukums iegājās vēl vairāk, kad paaugās Zmuhina bērni un sāka uzbrukt kaimiņu augļu dārziem un arbūzu laukiem. Bet pašu Ivanu Abramiču dēvēja par «Ziniet», jo viņš runāja parasti ļoti daudz un bieži lietoja šo «ziniet».

Pagalmā pie šķūņa stāvēja Zmuhina dēli: viens gadu deviņpadsmit, otrs pusaudzis, abi kailām kājām, bez cepures; un tieši tai brīdī, kad tarantass iebrauca pagalmā, jaunākais uzsvieda augstu gaisā vistu, kura sāka kladzināt un laisties, iezīmējot gaisā loku; vecākais izšāva bisi, un nošautā vista nokrita zemē.

—    Manējie mācās šaut lidojošu putnu, — Zmuhins teica.

Priekšnamā atbraucējus sagaidīja maza, kalsna sieviete ar bālu seju, vēl jauna un skaista; spriežot pēc drēbēm, viņu varēja noturēt par kalponi.

—     Atļaujiet iepazīstināt, — Zmuhins sacīja, — tā ir manu resgaļu māte. Ļubova Osipovna, — viņš pievērsās tai, — kusties nu, māt, pacienā viesi! Dod vakariņas! Aši!

Māja bija divdaļīga; vienā galā atradās «zāle» un tai līdzās vecā Zmuhina guļamistaba — piesmakušas telpas ar zemiem griestiem, lielu daudzumu mušu un lapseņu, bet otrā galā bija virtuve, kur vārīja, mazgāja veļu, ēdināja strādniekus; tepat zem soliem tupēja uz olām zosu un tītaru mātītes, tepat atradās arī Ļubovas Osipovnas un abu viņas dēlu gultas. Mēbeles zālē bija nekrāsotas, acīm redzot, namdara tēstas; pie sienām karājās šautenes, medību somas, pletnes, un visas šīs vecās drazas jau sen bija norūsējušas un tā noputējušas, ka izskatījās pelēkas. Nevienas gleznas, kaktā tumša koka plāksne, kas kādreiz bijusi svētbilde.

Jauna zemnieku sieva, ukrainiete, uzklāja galdu un pasniedza šķiņķi, pēc tam boršču. Viesis atteicās no degvīna un sāka ēst tikai maizi un gurķus.

—    Bet šķiņķīti? — Zmuhins jautāja.

—     Pateicos, neēdu, — viesis atbildēja. — Es vispār neēdu gaļu.

—    Kāpēc tā?

—    Esmu veģetārietis. Nogalināt dzīvniekus — tas nesaskan ar manu pārliecību.

Zmuhins brīdi padomāja un tad lēnām, nopūzdamies teica:

—     Jā … Tā … Ari pilsētā redzēju vienu, kas neēd gaļu. Tagad tāda ticība radusies. Nu ko? Tas ir labi. Vai tad nu vienmēr var kaut un šaut, ziniet, kādreiz jānāk arī pie prāta, jādod arī kustoņiem miers. Grēks nogalināt, grēks, — nav ko teikt. Reizēm gadās aizšaut zaķi, ievainot kājā, un tas brēc kā bērns. Tātad sāp!

—    Protams, sāp. Dzīvnieki cieš tāpat kā cilvēki.

—     Tas ir pareizi, — Zmuhins piebalsoja. — Es to visu ļoti labi saprotu, — viņš domādams turpināja, — tikai, jaatzistas, nesaprotu vienu: ja, pieņemsim, ziniet, neviens cilvēks vairs neēdīs gaļu, kur tad paliks mājlopi, piemēram, vistas un zosis?

—    Vistas un zosis dzīvos savā vaļā kā meža putni.

—     Tagad saprotu. Patiešām, dzīvo taču vārnas un kovārņi un iztiek bez mums. Jā … Kā vistas, tā zosis, zaķīši un aitiņas, visi dzīvos brīvībā, priecāsies, ziniet, un slavēs dievu un nebaidīsies no mums. Iestāsies miers un klusums. Tikai — ziniet — nevaru saprast vienu, — Zmuhins teica, pavērdamies šķiņķī. — Kā būs ar cūkām? Kur lai tās liek?

—     Tās arī tāpat kā visi, tas ir — arī tās būs savā vaļā.

—     Tā. Jā. Bet atļaujiet, ja nekaus, viņas savairosies, ziniet, un tad jāsaka ardievas pļavām un sakņu dārziem. Jo cūka, ja to palaidīs savā vaļā un neuzraudzīs, sagandēs jums visu vienā dienā. Cūka ir un paliek cūka, ne bez iemesla tā nosaukta par cūku …

Viņi paēda vakariņas. Zmuhins piecēlās no galda un ilgi staigāja pa istabu un visu laiku runāja, runāja . .. Viņam Likās parunāties par kaut ko svarīgu un nopietnu un tikās padomāt; un arī gribējās vecumdienās patverties pie kaut kā, nomierināties, lai nebūtu tik baigi mirt. Gribējās lēnprātības, dvēseles miera un pašpārliecības, kāda bija šim viesim, kas tagad, paēdis gurķus un maizi, domā, ka kļuvis tāpēc pilnvērtīgāks; sēž uz lādes veselīgs, apaļš, klusē un pacietīgi garlaikojas, bet mijkrēslī, kad paskatās uz viņu no priekšnama, viņš atgādina lielu laukakmeni, kas nav izkustināms no vielas. Ja cilvēkam dzīvē ir pieturas punkts, tad viņam ir labi.

Zmuhins izgāja cauri priekšnamam uz lieveņa, un bija dzirdams, kā viņš nopūšas un pārdomās saka pats sev: «Jā .. . tā.» Jau metās tumšs, un pie debesīm šur tur parādījās zvaigznes. Istabās vēl neiededza gaismu. Kāds bez trokšņa kā ēna ienāca zālē un apstājās pie durvīm. Tā bija Ļubova Osipovna — Zmuhina sieva.

—     Vai jūs no pilsētas? — viņa bikli vaicāja, neuzlūkodama viesi.

—    Jā, dzīvoju pilsētā.

—          Varbūt jūs no mācītiem ļaudīm, kungs, pamāciet mūs, esiet tik laipns. Mums būtu jāiesniedz lūgumraksts.

—    Kur? — viesis vaicāja.

—     Mums ir divi dēli, labais kungs, jau sen laiks atdot viņus mācībā, bet neviens mūs neapmeklē un nav ar ko aprunāties. Es pati nekā nezinu. Bet, ja viņus nemācīs, tad noņems karaklausībā par vienkāršiem kazakiem. Nav labi, kungs! Lasīt neprot, nelādzīgāki par zemniekiem, un Ivanam Abramičam pašam derdzas, tas nelaiž viņus istabās. Bet vai tad viņi vainīgi? Kaut vai jaunākais jāatdod mācībā, tiešām tik ļoti žēl! — sieviete, gari stiepdama vārdus, noteica, viņai iedrebējās balss; un likās neticami, ka tādai mazai un jaunai sievietei jau pieauguši bērni. — Ak vai, tik žēl!

—     Nekā tu, māt, nesaproti, un tā nav tava darīšana, — Zmuhins, parādīdamies durvīs, iesaucās. — Neuzmācies viesim ar savām nejēdzīgajām sarunām. Ej projām, māt!

Ļubova Osipovna izgāja ārā un priekšnamā vēlreiz atkārtoja smalkā balstiņā:

—    Ak vai, tik žēl!

Viesim uzklāja gultu uz dīvāna zālē un, lai viņam nebūtu tumšs, aizdedza svētbildes lampiņu. Zmuhins apgūlās savā guļamistabā. Un gulēdams viņš domāja par savu dvēseli, par vecumu, par neseno triekas lēkmi, kas tā nobiedēja un tik nepārprotami atgādināja nāvi. Viņam tikās pafilozofēt, paliekot vienam pašam klusumā, un tad šķita, ka viņš ir ļoti nopietns, dziļš cilvēks un ka šai pasaulē viņu nodarbina tikai svarīgi jautājumi. Arī tagad viņš visu laiku domāja, un viņam gribējās palikt pie kādas vienas domas, kas nav līdzīga citām, pie nozīmīgas domas, kas varētu viņu vadīt dzīvē, un gribējās izgudrot sev kādus noteikumus, lai arī savu dzīvi padarītu tikpat nopietnu un dziļu kā viņš pats. Cik labi būtu arī viņam, vecam vīram, pilnīgi atteikties no gaļas, no dažādām pārmērībām. Agri vai vēlu pienāks laiks, kad cilvēki nenāvēs cits citu un dzīvniekus, citādi nemaz nevar būt, un viņš iztēlojās šo laiku un skaidri iedomājās pats sevi, dzīvojot mierā ar visiem kustoņiem, bet pēkšņi atkal atcerējās cūkas — un galvā viss sajuka.

—    Tavu joku, kungs, apžēlojies, — viņš, smagi nopūzdamies, nomurmināja. — Vai jūs guļat? — viņš jautāja.

—    Nē.

Zmuhins izkāpa no gultas un apstājās durvīs uz sliekšņa vienā kreklā, rādīdams viesim savas kājas, kas bija dzīslainas un izkaltušas kā spieķi.

—    Tagad, ziniet, — viņš iesāka, — nākuši modē visvisādi telegrāfi, telefoni un dažādi brīnumi, kā būs teikt, bet cilvēki nav kļuvuši labāki. Runā, ka mūsu laikos, priekš trīsdesmit četrdesmit gadiem, cilvēki bijuši rupji, nežēlīgi; bet vai tad tagad nav tas pats? Tiešām, manā laikā dzīvoja bez kādām ārišķībām. Atceros, Kaukāzā, kad mēs veselus četrus mēnešus mitām pie kādas upītes bez darba, — toreiz vēl biju apakšvirsnieks, — atgadījās notikums, tikpat kā romāns. Tieši tās upītes krastā, ziniet, kur atradās mūsu sotņa, bija apglabāts kāds kņaziņš, ko mēs paši nesen bijām nogalinājuši. Un naktīs, ziniet, kņaziņa atraitne nāca pie kapa un raudāja. Tā nu viņa vaimanā, vaimanā, tā nu viņa brēc, brēc un modina mūsos tādas skumjas, ka nekādi nevaram aizmigt. Vienu nakti neguļam, otru neguļam; nu, apnīkst arī. Un, spriežot ar veselo saprātu, nedrīkst taču negulēt, velns viņu zina kāpēc, atvainojiet par izteicienu. Paņēmām šo kņazieni un nopērām — un vairs nenāca. Redziet nu. Tagad, protams, nav vairs tādas kategorijas cilvēku, neper vairs, dzīvo tīrāk, vairāk izplatījusies zinātne, bet, ziniet, sirds aizvien tāda pati, nekādas pārmaiņas. Lūk, varu jums pastāstīt, te pie mums dzīvo viens muižnieks. Viņam, ziniet, pieder raktuves. Pie viņa strādā bezpasnieki, dažādi klaidoņi, kuriem nav kur palikt. Sestdienās jāizmaksā strādniekiem alga, bet maksāt negribas, ziniet, žēl naudas. Tad nu viņš atradis sev tādu pārvaldnieku, arī klaidoni, kaut arī tas staigā ar cepuri galvā. «Nemaksā,» viņš saka, «tiem nekā, ne kapeikas; ja viņi tevi sitīs, lai sit,» viņš saka, «paciet, par to es tev katru sestdienu maksāšu desmit rubļu.» Rau, sestdienas vakarā kārtīgi, kā pienākas, strādnieki ierodas pēc algas; pārvaldnieks viņiem saka: «Nav!» Nu, vārds pa vārdam, sākas lamas, plūkšanās . . . Sie sit, sit viņu gan rokām, gan kājām, — ziniet, cilvēki aiz bada pārvērtušies par zvēriem, — sit līdz nesamaņai un pēc tam aiziet kur kurais. Saimnieks liek šļākt pārvaldniekam virsū ūdeni, tad iegrūž viņam zobos desmit rubļu, tas ari paņem un vēl priecājas, tāpēc ka patiesībā ne tikai par desmit, pat par trim rubļiem viņš būtu ar mieru līst kaut cilpā. Jā . .. Bet pirmdien ierodas jauns strādnieku bars; ierodas, nav kur palikt. .. Sestdien atkal tas pats joks . ..

Viesis apgriezās uz otra sāna — ar seju pret dīvāna atzveltni un kaut ko nomurmināja.

—    Un, rau, atkal cits piemērs, — Zmuhins turpināja. — Te reiz plosījās Sibīrijas mēris, ziniet; lopi sprāga, es jums saku, kā mušas, un veterināri braukāja, un bija stingri pavēlēts kritušos lopus aprakt dziļi zemē kaut kur patālāk, apbērt ar kaļķiem un tā tālāk, ziniet, uz zinātnes pamata. Nosprāga arī mans zirgs. Es ar vislielāko piesardzību to apraku un kaļķu vien uzbēru virsū pudu desmit. Un ko jūs domājat? Mani malači, ziniet, mani mīļie dēliņi, nakti izraka zirgu, nodīrāja tam ādu un pārdeva par trim rubļiem. Redziet nu. Tātad cilvēki nav kļuvuši labāki, un tātad tāda vārna pērta, tāda nepērta. Redziet nu! Ir par ko padomāt! Vai ne? Kā jums šķiet?

Vienā pusē logos aizvērtņu spraugās reizēm uzliesmoja zibens. Bija tveicīgi pirms pērkona, dzēla odi, un Zmuhins, gulēdams savā istabā un domādams, vaidēja, stenēja un sacīja pats sev: «Jā … tā,» — un nebija iespējams aizmigt. Kaut kur ļoti, ļoti tālu ducināja pērkons.

—    Vai jūs guļat?

—    Nē, — viesis atbildēja.

Zmuhins piecēlās un, papēžiem klaudzinādams, cauri zālei un priekšnamam izgāja virtuvē nodzerties.

—    Ļaunākā par visu pasaulē, ziniet, ir muļķība, — viņš sacīja, pēc brītiņa atgriezdamies ar ķipi. — Mana Ļubova Osipovna nometusies ceļos un lūdz dievu. Lūdz ik nakti, ziniet, un sit pieri pret zemi, vispirms, lai bērnus nodotu mācībā; baidās, ka bērniem būs jāiet karaklausībā par vienkāršiem kazakiem un ka viņiem tur slānīs muguras ar zobeniem. Bet, lai mācītu, vajadzīga nauda, un kur to ņemt? Lien vai no ādas ārā, bet, ja.nav, tad nav. Otrkārt, lūdzas tāpēc, ziniet, ka katra sieviete domā — nelaimīgākas par viņu nav visā pasaulē. Esmu vaļsirdīgs cilvēks un nevēlos nekā jums slēpt. Viņa ir no nabadzīgas ģimenes, popa meita, zvanu skandinātāju kārtas, tā sacīt; es viņu apprecēju, kad viņai bija septiņpadsmit gadu, un viņu man izprecināja vairāk gan tāpēc, ka nebija ko ēst, trūkums, bēdu dienas, bet man tomēr, redziet, zeme, saimniecība, un, lai nu kā, esmu tomēr virsnieks; viņa lepojās, ka var tikt pie manis par sievu, ziniet. Pirmajā dienā, kad apprecējāmies, viņa raudāja un pēc tam raud visus divdesmit gadus — viņai acis slapjā vietā. Un mūžīgi viņa sēž un domā, domā. Bet jājautā — ko viņa domā? Ko sieviete var domāt? Neko. Atzīstos, es sievieti neuzskatu par cilvēku.

Privātadvokāts strauji piecēlās un atsēdās.

—    Atvainojiet, man trūkst gaisa, — viņš teica. — Es iziešu laukā.

Zmuhins, joprojām runādams par sievietēm, priekšnamā atšāva bultu, un abi izgāja laukā. Tieši virs pagalma debesīs īrās pilnais mēness, un mēnesnīcā nams un šķūņi likās baltāki nekā dienā; un pāri zālei starp melnajām ēnām stiepās spilgtas gaismas svītras, arī tās bija baltas. Pa labi tālu redzama stepe, virs tās klusi mirgoja zvaigznes — un tas viss bija noslēpumaini, bezgala tālu, it kā lūkotos dziļā aizā; bet pa kreisi pāri stepei cits aiz cita blīva smagi negaisa mākoņi, melni kā kvēpi; mākoņu malas apspīdēja mēness, un šķita, it kā tur būtu kalni ar baltu sniegu virsotnēs, tumši meži, jūra; uzliesmo zibens, dzirdams kluss pērkona grandiens, un liekas, it kā kalnos noliktu kauja …

Pie pašām mājām maza nakts pūce vienmuļi brēc: «Guļu! Guļu!»

—    Cik tagad pulkstenis? — viesis jautāja.

—    Pāri vienam.

—    Cik vēl tālu līdz ausmai!

Viņi atgriezās mājā un atkal apgūlās. Bija jāguļ, un parasti pirms lietus tik jauki nāk miegs, bet vecajam iegribejas svarīgu nopietnu domu; viņam gribējās nevis vienkārši domāt, bet prātot. Un viņš prātoja, —

tā kā nāve nav vairs tālu, būlu labi dvēseles miera labad izbeigt šo dīko dzīvi, kas tik nemanāmi un bez pēdām aprij dienu pēc dienas, gadu pēc gada, izgudrot sev kādu varoņdarbu, piemēram, aiziet kājām kaut kur tāltālu, atsacīties no gaļas tā kā šis jaunais cilvēks. Un viņš atkal iedomājās to laiku, kad vairs nekaus dzīvniekus, iedomājās skaidri, noteikti, it kā pats to pieredzētu, bet piepeši galvā atkal bija sajukums un neskaidrība.

Negaiss pagāja garām, bet skāra mākoņu mala, lietus lija un klusi sitās pret jumtu. Zmuhins piecēlās un-, aiz vecuma pūzdams, staipīdamies paraudzījās zālē. Pamanījis, ka viesis neguļ, viņš teica:

—    Pie mums Kaukāzā, ziniet, viens pulkvedis arī bija veģetārietis. Neēda gaļu, nekad nepiedalījās medībās un neļāva saviem ļaudīm zvejot zivis. Zināms, es saprotu. Ikvienam dzīvniekam jādzīvo brīvībā, jābauda dzīve; es tikai nesaprotu, kā cūka var staigāt, kur tai patīk, bez uzraudzības …

Viesis uzcēlās un atsēdās. Viņa bālā, nomocītā seja pauda īgnumu un nogurumu; bija redzams, ka viņš novārdzis un tikai lēnprātība un smalkjūtība neļauj vārdos izteikt savu īgnumu.

—    Aust jau rīts, — viņš rāmi teica. — Lieciet, lūdzu, aizjūgt man zirgu.

—    Kā tā? Pagaidiet, lietus pāries.

—    Nē, es jūs lūdzu, — viesis izbailēs lūgšus noteica. — Man jābrauc tūlīt.

Un viņš sāka steidzīgi ģērbties.

Kad piebrauca zirgu, saule jau lēca. Lietus bija tikko pierimis, mākoņi ātri trauca, debesīs parādījās arvien vairāk un vairāk gaišzilu plaismu. Zemē peļķītēs bikli atspulgojās pirmie stari. Privātadvokāts gāja ar savu portfeli cauri priekšnamam, lai sēstos larantasā, un tai brīdī Zmuhina sieva, bāla un, šķiet, vēl bālāka nekā vakar, noraudājusies, vērās viņā uzmanīgi, acu nepamirkšķinādama, ar naivas meitenes izteiksmi, un no viņas sāpīgās sejas bija redzams, ka viņa apskauž privātadvokāta brīvību — ak, ar kādu baudu viņa pati aizbrauktu no šejienes! — un ka viņai kas sakāms, laikam gan lūdzams padoms par bērniem. Un cik nožēlojama! Tā bija nevis sieva, nevis saimniece, pat ne kālpone, bet drīzāk piedzīvotāja, nabadzīga, nevienam nevajadzīga radiniece, pilnīga nulle … Viņas vīrs rosīdamies, nemitīgi runādams un aizvien skriedams priekšā, pavadīja viesi, bet viņa, bailīga un it kā vainīga juzdamās, spiedās pie sienas un visu laiku gaidīja izdevīgu brīdi, lai sāktu runāt.

—    Laipni lūdzam citā reizē! — vecais nemitīgi atkārtoja. — Ņemiet par labu, ziniet!

Viesis iesēdās tarantasā steidzīgi, kā redzams, ar lielu prieku un kā baidīdamies, kaut viņu pēdējā mirklī neaiztur. Tarantass, tāpat kā vakar, sāka lēkāt, spiegt, ratu pakaļā piesietais spainis sāka nejēdzīgi dauzīties. Privātadvokāts atskatījās uz Zmuhinu ar sevišķu izteiksmi sejā; šķita, ka viņam, tāpat kā kādreiz mērniekam, gribētos to nosaukt par pečeņegu vai kaut kā citādi, bet lēnprātība guva virsroku, viņš savaldījās un nesacīja nekā. Tomēr vārtos viņš pēkšņi neizturēja, pietrūkās kājās un skaļi un nikni iesaucās:

—    Jūs esat man apnicis!

Un nozuda aiz vārtiem.

Pie šķūņa stāvēja Zmuhina dēli: vecākais turēja bisi, jaunākajam bija rokās pelēks gailītis ar košu, skaistu seksti. Jaunākais no visa spēka uzsvieda gailīti gaisā, tas uzlidoja pāri mājai un apgriezās gaisā kā balodis; vecākais izšāva, un gailītis nokrita kā akmens.

Vecais vīrs samulsis, nezinādams, kā un ar ko izskaidrot šo dīvaino, negaidīto viesa saucienu, nesteigdamies iegāja mājā. Un, sēdēdams te pie galda, viņš ilgi domāja par cilvēka prāta tagadējo virzienu, par vispārējo netikumību, par telegrāfu, par telefonu, par velosipēdiem, par to, cik tas viss nevajadzīgs, pamazām nomierinājās, tad uzkoda, nesteigdamies izdzēra piecas glāzes tējas un likās gulēt.

DZIMTAJĀ PUSE

I

Doņecas dzelzceļš. Pelēka, vientuļa un klusa stepē palso stacija ar saules svelmē sakarsušām sienām, bez mazākās ēnas un, kā šķiet, bez cilvēkiem. Vilciens jau aizgājis, pametis jūs šeit, un tā troksnis tik tikko dzirdams, līdz beidzot tas izdziest… Ap staciju viss kā izmiris un nav citu zirgu kā vien jūsējie. Jūs sēžaties kalešā — tas ir tik patīkami pēc vagona — un laižat pa stepes ceļu, un jūsu priekšā pamazām atklājas milzīgas, bezgalīgas, savā vienmuļībā valdzinošas ainavas, kādu nav Maskavas apkaimē. Stepe, tikai stepe — un vairāk nekā; tālē vējdzirnavas vai arī senlaiku kurgāns; brauc vēršu pajūgi ar akmeņoglēm … Zemu virs līdzenuma vienatā lido putni, un to spārnu vienmērīgās kustības vēdī snaudu. Karsti. Pagājusi ne viena vien stunda, bet arvien vēl stepe, tikai stepe un kurgāns tālē. Jūsu vedējs, ar pātagu bieži sāņus rādīdams, kaut ko stāsta, kaut ko garu un nevajadzīgu, un sirdī līst miers, par pagātni negribas domāt…

Verai Ivanovnai Kardinai pretim atbraukuši trijjūgā. Vedējs ir salicis ceļa somas un sāk kārtot aizjūgu.

— Viss, ka bijis, — Vera noteica, raudzīdamas apkārt. — Pēdējo reizi es šeit biju vēl kā meitene, pirms gadiem desmit. Atceros, toreiz man pretim brauca vecais Boriss. Vai viņš vēl dzīvs?

Vedējs nekā neatbildēja, tikai dusmīgi, vientiesīgi paskatījās uz viņu un rāpās augšā uz bukas.

No stacijas bija jānobrauc verstu trīsdesmit, un arī

Vera nespēja pretoties stepes burvībai, aizmirsa pagātni un domāja tikai par to, kāds te plašums, kāda brīve; viņai — veselīgai, gudrai, skaistai, jaunai — viņai bija tikai 23 gadi — līdz šim dzīvē nekā vairāk arī nebija trūcis kā vien šā plašuma un brīvības.

Stepe, stepe . .. Zirgi rikšo, saule ceļas arvien augstāk, un šķiet, ka toreiz, bērnībā, stepe jūnijā nebija tik bagāta, tik kupla; zāle zied — zaļa, dzeltena, violeta, balta; ir no tās, ir no sakarsušās zemes kāpj smarža; un kaut kādi dīvaini zili putni uz ceļa .. . Vera sen jau atradusi lūgt dievu, bet tagad, ar snaudu cīnīdamās, viņa čukst:

«Ak kungs, es lūdzos, kaut man šeit būtu labi!»

Bet sirdī miers, līksme, un viņa, šķiet, būtu ar mieru visu mūžu tā braukt un lūkoties stepē. Te pēkšņi negaidīta jauniem ozoliem un alkšņiem pieaugusi dziļa grava; vēsmo valgums — laikam strautiņš lejā. Sai pusē no pašas gravas malas ar troksni uzspurdza irbju bars. Vera atcerējās, ka kādreiz uz šo gravu viņi vakaros nākuši pastaigāties; tātad muiža jau tuvu! Un tiešām — tālumā redzamas papeles, rija; sāņus melni dūmi: dedzina vecos salmus. Tur krustmāte Daša nāk pretim un māj ar mutautu; vectētiņš uz terases. Ak dievs, kāds prieks!

—     Mīļā, mīļā, — krustmāte sacīja, iekliegdamās kā histērijā. — Atbraukusi mūsu īstā saimniece! Vai tu saproti, tu taču esi mūsu saimniece, mūsu karaliene! Šeit viss ir tavs! Mīļā, skaistā, es neesmu krustmāte, bet tava padevīgā verdzene!

Verai nebija citu radinieku, tikai vectētiņš un krustmāte; māte jau sen mirusi, tēvs, inženieris, nomira pirms trim mēnešiem Kazaņā, ceļā no Sibīrijas. Vectētiņš bija ar lielu, sirmu bārdu, resns, sarkans, ar aizdusu un gāja, vēderu izgāzis un uz nūjas atbalstīdamies. Krustmāte, gadus četrdesmit divus veca dāma, ģērbusies modernā kleitā ar kuplām piedurknēm un stipri sažņaugtu vidukli, acīm redzot, pūlējās turēties jauna un gribēja vēl patikt; viņa gāja sīkiem solīšiem, un ejot viņai drebinājās mugura.

—    Tu taču mūs mīlēsi? — viņa vaicāja, Veru apkampdama. — Tu taču neesi lepna?

Pēc vectētiņa vēlēšanās noturēja pateicības dievkalpojumu; pēc tam ilgi pusdienoja — un Verai sākās viņas jaunā dzīve. Viņai ierādīja labāko istabu, turp sanesa visus paklājus, kādi vien mājā bija, salika daudz puķu; un, kad vakarā viņa iegulās savā ērtajā, platajā, ļoti mīkstajā gultā un apsedzās ar zīda segu, kas oda pēc ilgi stāvējušām drēbēm, viņa aiz labsajūtas pasmaidīja. Uz brītiņu ienāca krustmāte Daša, lai novēlētu viņai labu nakti.

—     Tā nu tu, gods dievam, esi arī atbraukusi, — viņa teica, uz gultas piesēzdamās. — Kā redzi, dzīvojam labi, labāk ir nevajag. Tikai viena nelaime: tavs vectētiņš vārgs! Posts, cik vārgs! Aizkūst un sāk nesakarīgi runāt. Bet — vai atceries? — kas par veselību, kas par spēku bija! Tāds, ka nekur valdīt… Agrāk tā vien skaties, tiklīdz dienestnieki neizdara ko pa prātam vai kas nepatīk, tā lec augšā un — «Uzskaitīt divdesmit piecus! Ar rīkstēm!». Bet nu palicis rāms un vairs nemaz nav dzirdams. Jāsaka, nav jau vairs tie laiki, tagad, sirsniņ, pērt nedrīkst. Nu, protama lieta, kāpēc pērt, taču izlaist arī nevajag.

—     Krustmāt, vai tad tagad viņus per? — Vera jautāja.

—     Pārvaldnieks — tas reizēm per, bet es ne. Dievs ar viņiem! Arī tavs vectētiņš pa vecam ieradumam šad tad savicina nūju, bet sist nesit.

Krustmāte Daša nožāvājās un pārmeta krustu papriekš mutei, tad labajai ausij.

—    Vai te nav garlaicīgi dzīvot? — Vera jautāja.

—     Kā lai tev saka? Muižnieki tagad pārcēlušies uz citurieni, šeit nedzīvo; bet toties visapkārt sabūvējuši fabrikas, sirsniņ, un to inženieru, doktoru, šteigeru te ir gan ko redzēt. Tad nu, protams, teātri, koncerti, bet visvairāk jau kārtis. Arī pie mums brauc. Pie mums ciemojas dakteris Ņeščapovs, no fabrikas, tāds skaists, interesants! Tavā fotogrāfijā iemīlējās. Es jau tā arī nospriedu: nu, domāju, tas ir Veriņai īstais. Jauns, skaists, līdzekļi ir, — vārdu sakot, laba partija. Nu, un līgava tu esi labu labā. No labas ģimenes, mūsu muiža gan ieķīlāta, bet — kas par to? — toties labi iekārtota, nav nolaista; te ir arī mana daļa, bet viss paliks tev; esmu tava padevīga verdzene. Arī mans nelaiķa brālis, tavs

tētiņš, atstāja piecpadsmit tūkstošu … Bet redzu, tev jau actiņas līp ciet. Guli, bērniņ!

Otrā dienā Vera ilgi pastaigājās ap māju. Dārzs vecs, neglīts, bez celiņiem, izraudzīts neizdevīgā vietā — uz nogāzes un bija pilnīgi nolaists: laikam to uzskatīja saimniecībā par lieku. Daudz zalkšu. Zem kokiem lidināja badadzeguzes un sauca «up-up-up!» tādā balsī, it kā gribēdamas kaut ko likt atcerēties. Lejā upe, augstiem meldriem aizaugusi, bet aiz upes, kādu pusversti no krasta — sādža. No dārza Vera izgāja laukos; raudzīdamās tālē un domādama par savu jauno dzīvi dzimtajā ligzdā, viņa centās uzminēt, kas viņu te gaida. Stepes plašums un skaistais miers viņai saka, ka laime ir tuvu un varbūt pat jau ir klāt; taisnību sakot, tūkstošiem cilvēku būtu teikuši: kāda laime būt jaunai, veselai, izglītotai, dzīvot pašai savā muižā! Un tomēr bezgalīgais, vienmuļais līdzenums bez nevienas dzīvas dvēseles viņu biedēja; un brīžiem šķita pilnīgi skaidrs, ka šis rāmais zaļais nezvērs aprīs viņas dzīvi, padarīs to par nebijušu. Viņa ir jauna, daiļa, mīl dzīvi; viņa beigusi institūtu, iemācījusies runāt trijās valodās, daudz lasījusi, kopā ar tēvu ceļojusi, — bet vai tiešām tas viss tikai tāpēc, lai galu galā apmestos klusā stepes muižā un diendienā aiz gara laika staigātu no dārza uz lauku, no lauka uz dārzu un pēc tam sēdētu mājā un klausītos, kā dusuļo vectētiņš? Bet ko tad darīt? Kur likties? Viņa nekādi nevarēja rast sev atbildi un, pārnākusi mājās, domāja, ka diez vai viņa šeit būs laimīga un ka braukt šurp no stacijas ir daudz interesantāk nekā te dzīvot.

No fabrikas atbrauca dakteris Ņeščapovs. Viņš strādāja par ārstu, bet pirms gadiem trim bija iegādājies fabrikas paju un kļuvis par vienu no fabrikas īpašniekiem un tagad, kaut arī praktizēja, medicīnu vairs neuzskatīja par savu galveno darbu. No skata viņš bija bāls, stalts tumšmatis baltā vestē; bet noprast, kas notiek viņa sirdī un galvā, bija grūti. Sasveicinoties viņš noskūpstīja krustmātei Dašai roku, bet pēc tam allaž vien trūkās augšā gan pasniegt krēslu, gan atbrīvot vietu, visu laiku turējās ļoti nopietns un klusēja, un, ja ari sāka runāt, tad nez kāpēc viņa pirmo teikumu nevarēja sadzirdēt un saprast, lai gan runāt viņš runāja pareizi un ari ne klusi.

—    Varbūt jums labpatiktos spēlēt klavieres? — viņš lūdza Veru un piepeši uzlēca kājās, jo viņai nokrita lakats.

Viņš nosēdēja no pusdienas līdz 12 naktī klusēdams, un Verai ļoti nepatika; meitenei šķita, ka balta veste sādžā ir sliktas gaumes pazīme, bet izsmalcinātā laipnība, manieres un bālā, nopietnā seja ar tumšajām uzacīm viņai derdzās; viņai šķita, ka ārsts vienmēr klusē tāpēc, ka laikam ir truls. Bet krustmāte, kad viņš bija aizbraucis, sajūsmā noteica:

—    Nu? Burvigs, vai nav tiesa?

II

Krustmāte Daša rosījās pa saimniecību. Vidukli cieši sažņaugusi, viņa, abām roku sprādzēm skanot, gāja gan uz virtuvi, gan klēti, gan uz laidaru sīkiem solīšiem, un mugura viņai drebinājās; kad viņa runāja ar pārvaldnieku vai zemniekiem, tad katru reizi nez kāpēc uzlika pince-nez. Vectētiņš sēdēja vienmēr tai pašā vietā un vai nu lika pasjansu, vai snauda. Pusdienās un vakariņās viņš ēda briesmīgi daudz; viņam pasniedza ir šāsdienas, ir vakardienas ēdienu, ir aukstos vēl no svētdienas palikušos pīrāgus, ir sālītu liellopu gaļu no kalpu galda, un visu viņš kāri notiesāja, un Verai pēc katrām pusdienām, tiklīdz viņa ieraudzīja aitas dzenam vai no dzirnavām miltus vedam, tūlīt iešāvās prātā: «To visu apēdīs vectētiņš.» Lielāko tiesu viņš, aizņemts ar ēšanu vai pasjansu, klusēja, bet bija arī reizes, kad viņš, pusdienojot Veru uzlūkodams, kļuva mīlīgs un maigi sacīja:

—    Mana vienīgā mazmeitiņa! Veročka!

Un viņam acīs mirdzēja asaras. Vai atkal piepeši vectētiņa seja pietvīka zili sarkana, kakls pietūka, viņš nikni raudzījās kalponē, klaudzināja ar nūju un prasīja:

—    Kāpēc mārrutki nav pasniegti?

Ziemu viņš dzīvoja pilnīgi nekustīgu dzīvi; turpretim vasarā reizēm brauca uz tīrumiem palūkoties auzās un zālē, bet, mājās pārbraucis, stāstīja, ka bez viņa nekur neesot kārtības, un savicināja nūju.

—    Nav laba oma tavam vectētiņam, — krustmāte Daša čukstēja. — Nu, tagad nekas, bet agrāk, nedod dievs: «Uzskaitīt divdesmit piecus! Ar rīkstēm!»

Krustmāte žēlojās, ka visi palaidušies slinkumā, neviens nekā nedarot un muiža nedodot nekāda ienākuma. Taisnību sakot, nekādas lauksaimniecības jau arī nebija; ara un sēja maz, tikai paraduma pēc, un īstenībā neko nedarīja, dzīvoja bezdarbībā. Taču visu dienu viņi kustēja, skaitīja, rosījās; skraidīšana mājā sākās no pulksten pieciem rītā, un nepārtraukti skanēja: «padod», «atnes», un dienestnieki pret vakaru parasti gura pavisam kopā. Ķēkšas un istabenes krustmāte mainīja katru nedēju; vai nu viņa tās atlaida netiklības dēļ, vai arī viņas pašas aizgāja, teikdamas, ka esot pārmocījušās. No pašu sādžas ļaudīm kalpot neviens nenāca un vajadzēja derēt no tālienes. No saviem ļaudīm dzīvoja tikai viena pati meitene AJona, kas negāja projām tāpēc, ka no viņas algas mājā iztika visa ģimene — vecenes un bērni. Sī maziņā, bālā, padumjā AJona visu dienu posa istabas, apkalpoja ēdamreizēs, kurināja krāsnis, šuva, mazgāja vēju, bet arvien likās, ka viņa tūļājas, klaudzina zābakiem un mājās tikai traucē; aiz bailēm, ka tik viņu neatlaiž un neaizdzen uz māju, viņai bieži krita un plīsa trauki, par ko viņai atvilka no algas, bet pēc tam nāca viņas māte un vecmāte un krita pie kājām krustmātei Dašai.

Reizi nedēļā, bet citreiz arī biežāk, brauca viesi. Tad krustmāte nāca pie Veras un sacīja:

—    Tu varētu pasēdēt ar viesiem, citādi nodomās, ka esi lepna.

Vera gāja pie viesiem un ilgi spēlēja ar viņiem vintu vai arī spēlēja klavieres, bet viesi dejoja; krustmāte jautra, dejā aizkususi, pienāca pie viņas un iečukstēja:

—    Esi laipnāka pret Mariju Ņikiforovnu.

Nikolaja dienā, 6. decembrī, reizē sabrauca daudz

viesu, cilvēku trīsdesmit; viņi spēlēja vintu līdz vēlai

naktij, un daudzi palika pa nakti. No rīta sēdās atkal pie kārtīm, pēcāk ēda pusdienas, un, kad pēc pusdienām Vera ienāca savā istabā atpūsties no sarunām un tabakas dūmiem, tad arī tur bija viesi, un viņa aiz izmisuma tik tikko nesāka raudāt. Kad vakarā visi sāka taisīties uz mājām, Vera aiz prieka, ka viņi beidzot brauc projām, teica:

— Varējāt jau nu vēl pasēdēt!

Viesi viņu nogurdināja un nomāca; un tai pašā laikā — tas atkārtojās gandrīz katru dienu, — tiklīdz sāka tumst, viņa gribēja tikt projām no mājas un brauca viesos kaut kur uz rūpnīcu vai pie kaimiņu muižniekiem; kāršu spēle, dejošana, ķīlu došana, vakariņas arī tur… Jaunieši, rūpnīcu un šahtu ierēdņi, dažreiz dziedāja mazkrievu dziesmas, un skanēja pavisam jauki. Kļuva skumji, kad viņi dziedāja. Vai atkal — viņi salasījās vienā istabā un te pustumsā runājās par šahtām, par stepē paslēptajām bagātībām, par Šaura kapu. Reizēm vēlā stundā sarunu vidū piepeši atskanēja: «Pa-alī-gā!» Tur gāja kāds piedzēries vai arī šahtu apkaimē kādu aplaupīja. Jeb atkal krāsnīs iegaudojās vējš, klaudzēja slēģi, un brīdi vēlāk bija dzirdama nemierpilna zvanīšana baznīcā: sākās sniegputenis.

Visās viesībās, piknikos un pusdienās pati interesantākā sieviete vienmēr bija krustmāte Daša un pats interesantākais vīrietis dakteris Ņeščapovs. Tiklab rūpnīcās, kā muižās lasīja ļoti maz, atskaņoja tikai maršus un polkas, un jaunatne arvien karsti strīdējās par to, ko nesaprata, un tas bija primitīvi. Strīdējās karsti un skaļi, bet savādi, Vera nekur citur nebija sastapusi tik vienaldzīgus un bezrūpīgus ļaudis kā šeit. Šķita, ka viņiem nav ne dzimtenes, ne reliģijas, ne sabiedrisku interešu. Kad runāja par literatūru vai apsprieda kādu abstraktu jautājumu, no Neščapova sejas bija redzams, ka tas viņu nemaz neinteresē un ka viņš jau sen, ļoti sen nav nekā lasījis un arī negrib lasīt. Viņš bija nopietns, neizteiksmīgiem vaibstiem, kā vāji gleznota ģīmetne, pastāvīgi baltā vestē, klusēja, kā vienmēr, un palika neizprotams; bet dāmām un jaunkundzēm viņš likās interesants, un tās bija sajūsmā par viņa manierēm un apskauda Veru, kas viņam, cik redzams, ļoti patika. Tā Vera katru reizi aizbrauca no viesībām ar īgnumu un deva sev solījumu sēdēt mājā; bet pagāja diena, pienāca vakars, un viņa atkal steidzās uz rūpnīcu, un tā gandrīz visu ziemu.

Viņa pasūtīja grāmatas un žurnālus un savā istaba lasīja. Lasīja arī naktīs, atlaidusies gultā. Kad gaitenī pulkstenis sita divi vai trīs un kad no lasīšanas jau sāka sāpēt deniņi, viņa apsēdās gultā un domāja. Ko darīt? Kur likties? Nolādētais, uzmācīgais jautājums, uz ko jau sen gatavas daudzas atbildes, bet īstenībā tomēr nav nevienas.

Ak, cik tas, jādomā, cildeni, svēti, skaisti — kalpot tautai, to apgaismot, izglītot, mazināt tās ciešanas. Bet viņa, Vera, nepazīst tautu. Un kā tai piekļūt? Tā viņai sveša, neinteresanta; viņa nepanes zemnieku māju smago gaisu, krogu lamas, nemazgātos bērnus, sievu valodas par slimībām. Brist pa kupenām, salt, pēc tam sēdēt piesmakušā istabā, mācīt nemīlamus bērnus — nē, tad jau labāk nomirt! Un mācīt zemnieku bērnus, kad krustmāte Daša saņem ienākumus no traktieriem un zemniekiem uzliek sodus, — tā gan būtu komēdija! Tik daudz runu par skolām, par lauku bibliotēkām, par tautas izglītošanu, bet, ja visi šie pazīstamie inženieri, fabrikanti, dāmas neliekuļotu, bet tiešām ticētu, ka izglītība vajadzīga, tad taču viņi nemaksātu skolotājiem 15 rubļu mēnesī kā tagad un nemērdētu tos badā. Ir skolas, ir runas par tumsību — tas viss tikai tāpēc, lai apklusinātu sirdsapziņu, jo kauns taču būt piecu vai desmittūkstoš desetīnu īpašniekam un palikt vienaldzīgam pret tautu. Par ārstu Ņeščapovu dāmas runā, ka viņš esot labs, ierīkojis pie rūpnīcas skolu. Jā, uzcēlis skolu — no fabrikas veco mūru akmeņiem par kādiem astoņsimt rubļiem, un skolas iesvētīšanā viņam dziedāja «ilgus gadus», bet savu paju viņš laikam neatdos vis, un viņam laikam pat prātā nenāk domāt, ka zemnieki ir tādi paši cilvēki kā viņš un ka arī tie mācāmi universitātēs un ne tikai šais nožēlojamās fabriku skolās.

Veru pārņem dusmas uz sevi un citiem. Viņa atkal ķeras pie grāmatas un grib lasīt, bet, brītiņu palasījusi, atkal atsēžas un domā. Kļūt par ārsti? Bet tad jāiztur pārbaudījums latīņu valodā, un turklāt viņai ir nepārvarams riebums pret līķiem un slimībām. Labi būtu kļūt par mehāniķi, tiesnesi, kuģa kapteini, zinātnieku, darīt kaut ko tādu, kas prasītu visus spēkus — kā miesas, tā gara spēkus, lai nogurtu un pēc tam varētu nakti gulēt dziļā miegā; atdot savu dzīvi kaut kam tādam, lai kļūtu par interesantu cilvēku un patiktu interesantiem cilvēkiem, lai mīlētu, lai pašai būtu sava īsta ģimene .. . Bet ko darīt? Ar ko sākt?

Reiz, kādā lielā gavēņa svētdienā, krustmāte pie viņas ienāca agri no rīta pēc lietussarga. Vera sēdēja gultā, iespiedusi galvu rokās, un domāja.

—    Tu, sirsniņ, varētu aizbraukt uz baznīcu, — krustmāte sacīja, — citādi domās, ka esi neticīga.

Vera nekā neatbildēja.

—    Es redzu, ka tu, nabadzīte, garlaikojies, — krustmāte sacīja un nometās pie gultas ceļos; viņa dievināja Veru. — Atzīsties: tev garlaicīgi?

—    Ļoti.

—    Skaistulīt, manu karalien, es, tava paklausīgā verdzene, vēlu, lai tev klātos labi un lai tu būtu laimīga . . . Saki — kāpēc tu negribi iet par sievu pie Ņeščapova? Kādu vīru tad tev vajag, bērniņ? Piedod, mīļā, tā izvēlēties nevar, mēs neesam kņazi… Laiks aiziet, tev vairs nav septiņpadsmit gadu … Un es nesaprotu! Viņš tevi mīl, dievina!

—    Ak kungs, — Vera īgni teica, — bet kā tad lai es to zinu? Pats viņš klusē, nerunā nekad ne pušplēsta vārda.

—    Viņš kautrējas, sirsniņ … Un ja nu tu piepeši viņam atsaki!

Kad krustmāte bija izgājusi, Vera palika stāvam istabas vidū neziņā, vai ģērbties vai likties atpakaļ gultā. Gulta pretīga, tiklīdz pamet skatienu pa logu — tur kaili koki, pelēks sniegs, pretīgi kovārņi, cūkas, ko apēdīs vectētiņš …

«Paliesi,» viņai iešāvās prātā, «varbūt derētu precēties!»

III

Divas dienas krustmāte staigāja apkārt saraudātu, stipri nopūderētu seju, pie pusdienu galda smagi pūta un reižu reizēm paskatījās uz svētbildi. Nevarēja saprast, kas viņai par bēdām. Bet tad viņa saņēmās, ienāca pie Veras un bez kautrēšanās pateica:

—    Atkal tas pats, bērniņ, bankai procenti jālīdzina, bet nomnieks nemaksā. Atļauj samaksāt no tiem piecpadsmit tūkstošiem, ko tev tētiņš atstāja.

Pēc tam krustmāte visu dienu dārzā vārīja ķiršu ievārījumu. Aļona no karstuma sasarkušiem vaigiem skraidīja te uz dārzu, te atkal uz istabu vai uz pagrabu. Kad krustmāte ļoti svinīgu seju — tikpat kā dievkalpojumā — vārīja ievārījumu un īsās piedurknes atsedza viņas mazās, stiprās, despotiskās rokas un kad vienā skriešanā skraidīja kalpone, pūlēdamās ap ievārījumu, ko gan neēdīs viņa, tad katru reizi bija jūtams, cik tas mokoši…

Dārzā smaržoja pēc karstām ķiršogām. Saule jau bija norietējusi, ogļu pavards aiznests, bet gaisā arvien vēl turējās patīkamā, saldenā smarža. Vera sēdēja uz sola un skatījās, kā nesen pieņemtais strādnieks, jauns atvaļināts zaldāts-garāmgājējs, pēc viņas pavēlēm ierīkoja celiņus. Viņš ar lāpstu ņēma velēnas un meta tās ķerrā.

—    Kur tu dienēji? — Vera viņam prasīja.

—    Berdjanskā.

—    Un kurp tagad iedams? Vai uz mājām?

—    Nē, — strādnieks atbildēja. — Man nav māju.

—    Bet kur tu esi dzimis un audzis?

—    Orlas guberņā. Līdz dienestam es dzīvoju pie mātes, patēva mājā; māte bija saimniece, viņu cienīja, un arī es pie viņas biju paēdis. Bet dienestā man atnāca vēstule: māte nomirusi… Iet tagad uz māju man vairs tā kā negribētos. Nav īstais tēvs, tātad arī māja sveša.

—    Bet tavs īstais tēvs miris?

—    Nevaru zināt. Esmu dzimis ārlaulībā.

Tai brīdī logā parādījās krustmāte un teica:

—     II ne fo parlē o žans . . . Nāc, mīļais, uz virtuvi, — viņa sacīja zaldātam. — Tur izstāstīsi.

Bet pēc tam, kā vakar un vienmēr, vakariņas, lasīšana, bezmiega nakts un bezgalīgas domas arvien par to pašu. Pulksten trijos lēca saule. Aļona jau ņēmās pa gaiteni, bet Vera arvien vēl negulēja un pūlējās lasīt. Nočīkstēja ķerra: jaunpieņemtais strādnieks bija atnācis dārzā … Vera apsēdās ar grāmatu pie atvērtā loga, snauda un skatījās, kā zaldāts viņai ierīko celiņus, un šis darbs viņu ieinteresēja. Celiņi bija līdzeni, gludi kā siksnas, un patika iedomāties, kādi tie izskatīsies, kad tos nokaisīs dzeltenām smiltīm.

Drīz pēc pulksten pieciem Vera redzēja no mājas iznākam krustmāti sārtā rīta kleitā ar papīra ruļļiem matos. Nekā neteikusi, viņa pastāvēja lievenī minūtes trīs, bet tad pateica zaldātam:

—    Ņem savu pasi un ej ar dievpalīgu. Es nevaru pieturēt savā mājā ārlaulībā dzimušus.

Verai krūtīs kā akmens sagriezās smagas, ļaunas jūtas. Viņa bija sašutusi, viņa ienīda krustmāti; krustmāte viņai bija apnikusi līdz kaklam, kļuvusi pretīga … Bet ko darīt? Pārtraukt viņu pusvārdā? Sarunāt viņai rupjības? Bet kāds no tā labums? Nu labi, cīnīties ar viņu, nobīdīt viņu pie malas, padarīt nekaitīgu, panākt, lai vectēvs vairs nevicinātu nūju, bet — cik tur labuma? Tas ir tikpat daudz kā stepē, kam nav ne gala, ne malas, nosist vienu peli vai vienu čūsku. Milzīgie plašumi, garās ziemas, dzīves vienmuļība un garlaicība liek apzināties nevarību, stāvoklis rādās bez cerībām, un nekā negribas darīt — viss ir velti.

Ienāca Aļona un, Verai zemu paklanījusies, sāka nest laukā krēslus, lai izdauzītu no tiem putekļus.

—    Atradusi laiku kopties, — Vera īgni sacīja. — Ej projām!

Aļona apjuka, nobijusies nevarēja saprast, ko no viņas grib, un saka steidzīgi uzkopt kumodi.

—     Ej projām, kad tev saka! — Vera iekliedzās stingdama; nekad agrāk viņa nebija izjutusi tādu dusmu uzliesmojumu. — Pazudi!

Aļona ievaidējās tīri kā putns, un viņai nokrita uz paklāja zelta pulkstenis.

— Prom no šejienes! — Vera kliedza pārvērstā balsī, palēkdamās un drebēdama pie visām miesām. — Trieciet viņu ārā, viņa mani bendē nost! — viņa turpināja, ātri_ sekodama Aļonai pa gaiteni un sizdama kājām. — Arā! Kur rīkstes! Sitiet viņu!

Bet pēc tam viņa piepeši atjēdzās un pa kaklu pa galva tāda pati, kāda bija, nesukājusies, nemazgājusies, nakts tērpā un rīta kurpēs, metās ārā no mājas. Viņa aizskrēja līdz pašai gravai un tur paslēpās dzeloņplūmju krūmos, lai nevienu neredzētu un lai neviens viņu neredzētu. Zālē nekustīgi gulēdama, viņa neraudāja un nešausminājās, bet, platām acīm debesīs raudzīdamās, apsvēra salti un skaidri, ka noticis tas, ko nedrīkst ne aizmirst, ne sev piedot visu mūžu.

«Nē, diezgan, diezgan!» viņa domāja. «Laiks saņemt sevi rokās, citādi gala nebūs … Diezgan!»

Ap pusdienas laiku pāri gravai uz muižu brauca ārsts Ņeščapovs. Viņa redzēja to un ātri izlēma, ka sāks jaunu dzīvi, ka piespiedīs sevi sākt, un šis lēmums viņu nomierināja. Un, acīm pavadīdama ārsta stalto augumu, viņa, it kā mīkstinādama savu bargo lēmumu, teica:

«Viņš ir jauks . .. Kaut kā nodzīvosim.»

Viņa atgriezās mājā. Kamēr viņa ģērbās, istabā ienāca krustmāte Daša un teica:

—    Aļona tevi uzbudināja, sirsniņ, es viņu aizraidīju uz mājām, uz sādžu. Māte viņu nodauzījusi zilu un bija atnākusi šurp, raudāja …

—    Krustmāte, — Vera ātri nobēra, — es precēšos ar ārstu Ņeščapovu. Tikai parunājiet ar viņu pati… Es nevaru.

Un viņa atkal izgāja laukos. Bet, iedama, kurp acis rāda, nolēma, ka apprecējusies rosīsies saimniecībā, dziedinās, mācīs bērnus, darīs visu, ko dara citas viņas aprindu sievietes; bet šo pastāvīgo nemieru tiklab ar sevi, kā ar cilvēkiem, šās daudzās rupjās kļūdas, kuras izaug kā kalns viņas priekšā, tiklīdz viņa atskatās uz savu pagātni, viņa uzskatīs par savu īsto, viņai lemto dzīvi un labākas negaidīs … Un labākas jau arī nav! Skaistā daba, sapņi, mūzika stāsta vienu, bet patiesā dzīve ko citu. Acīm redzot, laime un taisnība mīt kaut kur ārpus dzīves… Vajag nevis dzīvot, bet saplūst ar šo krāšņo stepi, bezgalīgu un vienaldzīgu kā mūžība, ar stepes ziediem, kurgāniem un tāli, un tad būs labi…

Pēc mēneša Vera jau dzīvoja fabrikā.

RATOS BRAUCOT

Pusdeviņos rītā viņi izbrauca no pilsētas.

Šoseja bija sausa, jaukā aprīļa saule stipri sildīja, bet grāvjos un mežā vēl bija sniegs. Ļaunā, garā, tumšā ziema bija saldējusi vēl tik nesen, pavasaris ieradies pēkšņi, bet Marijai Vasiļjevnai, kas tagad sēdēja ratos, nelikās jauns un interesants ne siltums, ne gurdie, pavasara elpas apdvestie dzidrie meži, ne melnie putni, kas bariem lidinājās tīrumos virs milzīgajām ūdens lāmām, tik lielām kā ezeri, ne šīs brīnišķīgās, bezgalīgās debesis, kur, šķiet, katrs ienirtu ar prieku. Jau trīspadsmit gadu, kopš viņa ir skolotāja, un nav saskaitāms, cik reižu visos šais gados viņa braukusi uz pilsētu pēc algas; un vai ir pavasaris, kā tagad, vai rudens vakars ar lietu, vai ziema — viņai vienalga, un aizvien gribas tikai vienu: drīzāk tikt galā.

Viņai bija tāda sajūta, it kā viņa būtu dzīvojusi šai pusē jau sen, sen, vai simt gadu, un likās, ka ceļā no pilsētas uz savu skolu pazīst katru akmeni, katru koku. Te bija viņas pagātne, viņas tagadne, un viņa nevarēja iedomāties citas nākotnes kā tikai skolu, ceļu uz pilsētu un atpakaļ, un atkal skolu, un atkal ceļu …

To, kas bijis pirms tam, kad viņa vēl nestrādāja par skolotāju, viņa jau atradusi atcerēties — un gandrīz visu aizmirsusi. Kādreiz viņai bija tēvs un māte; viņi dzīvoja Maskavā pie Sarkanajiem vārtiem lielā dzīvoklī, bet no visas šīs dzīves palicis atmiņā kaut kas neskaidrs un miglains, tikpat kā sapnis. Tēvs nomira, kad viņai bija desmit gadu, drīz pēc tam nomira māte… Bija brālis, virsnieks; sākumā viņi sarakstījās, tad brālis vairs neatbildēja uz vēstulēm, atsvešinājās. No agrākajām mantām palikusi pāri tikai mātes fotogrāfija, bet aiz mitruma skolā tā nopelēksnējusi, un tagad varēja redzēt tikai matus un uzacis, vairāk nekā.

Kad viņi bija nobraukuši verstis trīs, vecais Semjons, kas kučierēja zirgu, apgriezās un ieteicās:

—    Pilsētā saņemts ciet viens ierēdnis. Aizsūtīts prom. Dzird runājam, it kā Maskavā kopā ar vāciešiem pilsētas galvu Aleksejevu nogalējis.

—    Kas tev to teica?

—     Ivana Jonova traktierī lasīja priekšā avīzi.

Un atkal viņi ilgi klusēja. Marija Vasiļjevna domāja par savu skolu, par to, ka drīz klāt eksāmeni, kas jāliek četriem zēniem un vienai meitenei. Un taisni tad, kad viņa domāja par eksāmeniem, četrjūga karietē viņu panāca muižnieks Hanovs, tas pats, kas pagājušajā gadā eksaminēja viņas skolā. Ticis līdzās, Hanovs pazina viņu un sveicināja.

—    Sveiki! — viņš iesaucās. — Vai braucat uz māju?

Šis Hanovs, gadu četrdesmit vecs vīrs nodzīvotu seju un gļēvu izteiksmi, jau sāka redzami novecot, bet vēl arvien bija glīts un patika sievietēm. Viņš dzīvoja savā lielajā muižā viens pats, nestrādāja nekādā algotā darbā, un par viņu runāja, ka viņš mājās nekā nedarot, tikai staigājot no viena kakta otrā un svilpojot vai spēlējot šahu ar savu veco sulaini. Runāja, ka viņš arī daudz dzerot. Patiesi, pagājušajā gadā eksāmenos pat papīri, kurus viņš bija atvedis līdz, likās iesmaržoti un ar vīnu salaistīti. Toreiz Hanovs bija ģērbies gluži jaunā tērpā un Marijai Vasiļjevnai viņš ļoti patika, un viņa, sēdēdama tam līdzās, visu laiku mulsa. Viņa bija paradusi redzēt vēsus, nosvērtus eksaminētājus, bet šis neprata nevienu lūgšanu, nezināja, ko jautāt, bija ārkārtīgi pieklājīgs un delikāts, lika tikai piecniekus.

—    Es braucu pie Bakvista, — viņš turpināja, pievērsdamies Marijai Vasiļjevnai, — bet stāsta, ka viņa neesot mājās.

Viņi nogriezās no šosejas uz lauku ceļa: Hanovs pa priekšu, Semjons aiz viņa. Četrjūgs brauca pa ceļu soļiem, ar pūlēm vilkdams smago ekipāžu pa dubļiem.

Semjons laipoja, apbraukdams ceļu gan pa piekalni, gan p& pļavu, bieži lēkdams ārā no ratiem un palīdzēdams zirgam. Marija Vasiļjevna visu laiku domāja par skolu, par to, kāds uzdevums būs eksāmenā — grūts vai viegls. Un viņa bija īgna uz zemstes valdi, kur vakar nebija neviena satikusi. Kādas nekārtības! Jau divus gadus viņa lūdz, lai atlaiž sargu, kas nekā nedara, saka viņai rupjības un sit skolēnus, bet skolotājā neviens neklausās. Priekšsēdētāju grūti satikt zemstes valdē, un, ja viņu satiek, tad asarām acīs dievojas, ka viņam nav laika; inspektors ierodas skolā reiz pa trim gadiem un nekā nejēdz, jo agrāk strādājis akcīzes valdē un inspektora vietu dabūjis ar protekciju; skolas padome sanāk ļoti reti, un nav zināms, kur sanāk; kurators ir neizglītots, ēdnīcas īpašnieks, nepraša, rupjš cilvēks un lielos draugos ar sargu, — dievs zina pie kā lai griežas ar sūdzībām un pēc izziņām …

«Viņš tiešām glīts,» viņa nodomāja, uzmetusi acis Hanovam.

Bet ceļš arvien nejēdzīgāks un nejēdzīgāks… Viņi iebrauca mežā. Te vairs nav kur nogriezties, grambas dziļas, tanīs plūst un guldz ūdens. Asi zari sitas sejā.

—    Kā patīk ceļš? — Hanovs iejautājās un iesmējās.

Skolotāja raudzījās viņā un nevarēja izprast: kāpēc

šis savādnieks te dzīvo? Ko šai nomalē, dubļos, garlaicībā viņam var dot nauda, interesantā āriene, smalkā audzināšana? Viņš negūst nekādu priekšrocību dzīvē un, tāpat kā Semjons, brauc soļiem pa nelāgu ceļu un cieš tādas pašas neērtības. Kāpēc dzīvot še, ja iespējams dzīvot Pēterburgā, ārzemēs? Un varētu likties, ko gan nozīmētu viņam, bagātam cilvēkam, salabot šo nelāgo ceļu, lai nebūtu tā jāmokās un jāredz izmisums kučiera un Semjona sejā; bet viņš tikai smej, un, acīm redzot, viņam vienalga un labākas dzīves nemaz nevajag. Viņš ir labsirdīgs, maigs, naivs, nesaprot šo rupjo dzīvi, neprot dzīvot, tāpat kā neprata eksāmenā lūgšanas. Viņš dāvina skolām tikai globusus un sirds dziļumos uzskata sevi par derīgu cilvēku un ievērojamu tautas izglītības darbinieku. Bet kam te vajadzīgi viņa globusi!

—    Turies, Vasiļjevna! — Semjons iesaucās.

Rati stipri sazvēlās — tūlīt apgāzīsies; Marijas Vasiļjevnas kājām uzkrita virsū kaut kas smags — viņas iepirkumi. Bija jābrauc stāvā kalnā pa mālainu zemi; te pa līkumainām urgām šļakstēdami plūst strautiņi, ūdens it kā izgrauzis ceļu — kā lai pabrauc? Zirgi krāc. Hanovs izkāpis no pajūga un iet savā garajā mētelī pa ceļa malu. Viņam karsts.

—    Kā patīk ceļš? — viņš iejautājās atkal un iesmējās. — Tā jau ekipāža drīz būs pagalam.

—    Kas jums liek tādā laikā braukāt! —Semjons nikni noteica. — Varējāt sēdēt mājās.

—    Mājās, vectēv, garlaicīgi. Man netīk sēdēt mājās.

Līdzās vecajam Semjonam viņš likās slaids, mundrs,

bet viņa gaitā bija kaut kas tāds, tikko manāms, kas raksturoja jau saindētu būtni, vārgu, savam galam tuvu. Un tiešām: mežā pēkšņi paklīda degvīna smarža. Marijai Vasiļjevnai kļuva baigi un bija žēl šā cilvēka, kas iet bojā nezin kādēļ un kāpēc, un viņai ienāca prātā — ja viņa tam būtu sieva vai māsa, tad, šķiet, ziedotu visu savu dzīvi, lai glābtu šo cilvēku no bojā ejas. Viņa būtu sieva? Dzīve iekārtota tā, ka, lūk, viņš dzīvo savā lielajā muižā viens, viņa dzīvo nomaļā sādžā viena, bet nezin kāpēc pat doma par to, ka viņš un viņa varētu būt tuvi un līdzīgi, liekas neiespējama, nejēdzīga. Patiesībā visa dzīve tā iekārtota un cilvēku attieksmes tik nesaprotami sarežģījušās, ka, to iedomājot, kļūst baigi un stingst sirds.

«Nav arī izprotams,» viņa domāja, «kādēļ skaistumu, šo piemīlību, skumjas, mīļas acis dievs dod vārgiem, nelaimīgiem, nederīgiem cilvēkiem, un kāpēc tie tā patīk.»

—    Te mums jānogriežas pa labi, — teica Hanovs, iesēzdamies karietē. — Ardievu! Visu labu!

Un atkal viņa domāja par saviem skolēniem, par eksāmenu, sargu, skolas padomi; un, kad vējš no labās puses attrauca aizbraucošās karietes troksni, šīs domas saplūda ar citām. Gribējās domāt par skaistām acīm, par mīlu, par to laimi, kuras nekad nebūs …

Viņa būtu sieva? No rīta auksts, nav neviena, kas izkurina krāsnis, sargs kaut kur aizgājis; skolēni sanākuši mazā gaismiņā, sanesuši sniegu un dubļus,

trokšņo; viss tik neērts, nemājīgs. Dzīvoklim viena pati istabiņa, tepat arī virtuve. Pēc stundām katru dienu sāp galva, pēc pusdienām dedzina pakrūtē. Jāvāc no skolēniem nauda malkai, nauda sargam un jānodod kuratoram, un tad lūgšus jālūdz viņš, šis labi paēdušais, uzpūtīgais tēviņš, lai, dieva dēļ, atsūta malku. Bet nakti sapņos rādās eksāmeni, zemnieki, sniega grēdas. Tā dzīvojot, viņa novecojusi, kļuvusi raupja, neglīta, stūraina, neveikla, it kā svina pielieta, no visa bīstas, klātesot zemstes valdes loceklim vai kuratoram, viņa ceļas kājās, neuzdrošinās apsēsties un, kad runā par kādu no tiem, tad godbijīgi izsakās «viņi». Nevienam viņa nepatīk, dzīve paiet sēri, bez glāsta, bez drauga sirds, bez interesantiem paziņām. Kas tās būtu par šausmām viņas stāvoklī, ja viņa iemīlētos!

— Turies, Vasiļjevna!

Atkal jābrauc stāvā kalnā . ..

Par skolotāju viņa kļuva aiz nepieciešamības, nejūtot nekāda aicinājuma; nekad viņa nav domājusi par aicinājumu, par izglītības nozīmi, vienmēr viņai licies, ka pats galvenais viņas darbā ir nevis skolēni un izglītība, bet eksāmeni. Un kad lai domā par aicinājumu, par izglītības nozīmi? Skolotājiem, nabadzīgiem ārstiem, feldšeriem, ārkārtīgi daudz strādājot, pat nav mierinājuma apziņas, ka viņi kalpo idejai, tautai, jo visu laiku galva piebāzta ar domām par maizes kumosu, malku, nelādzīgiem ceļiem, slimībām. Grūta, neinteresanta dzīve, un ilgu laiku to var paciest tikai klusie darba zirgi, tādi kā šī Marija Vasiļjevna; tie možie, nervozie, jūtīgie, kas runā par savu aicinājumu, par idejisku darbu, drīz vien pagurst un pamet visu.

Semjons lūkoja izbraukt pa sausāku ceļu un tā, lai būtu tuvāk, šur tur brauca pa pļavu, šur tur pa māju otru pusi; bet te, skaties, zemnieki nelaiž, tā popa zeme, nedrīkst braukt, tur Ivans Jonovs nopircis no kunga zemes gabalu un izracis tam apkārt grāvi. Bieži vien vajadzēja griezties atpakaļ.

Klāt Ņižņeje Gorodišče. Pie traktiera uz mēsliem nošķiestas zemes, kurai apakšā vēl sniegs, stāvēja pajūgi: veda lielas pudeles ar vitrioleļļu. Traktierī bija daudz ļaužu, pilns ar važoņiem, gaisā degvīna, tabakas un aitādas smaka. Risinājās skaļas sarunas, vārstījās trīša durvis. Aiz sienas, bodītē, ne mirkli nepārstājot, spēlēja harmonikas. Marija Vasiļjevna sēdēja un dzēra tēju, bet pie blakus galda zemnieki, sasvīduši tējas un traktiera dvingā, dzēra degvīnu un alu.

—     Vai dzi, Kuzma! — juku jukām skanēja balsis.

—     Ko tur tik daudz! Ar dieva palīgu! Ivan Dementjič, to es varu! Radiņ, skaties!

Neliela auguma zemnieks ar melnu bārdiņu, bakurētains, sen jau piedzēries, pēkšņi sāka par kaut ko brīnīties un lādēties nelabiem vārdiem.

—            Ko tu tur lamājies? Klau! — nikni iesaucās Semjons, kas sēdēja stipri attālu. — Vai neredzi: jaunkundze!

—     Jaunkundze… — kāds izmēdīja citā kaktā.

—     Noplukuši vārna!

—           Es jau nekā … — zemnieciņš sakaunējās. — Atvainojiet! Mēs, tā sacīt, par savu naudu, un jaunkundze par savu … Sveiki!

—     Sveiks, — skolotāja atbildēja.

—     Un sirsnīgi jums pateicamies.

Marija Vasiļjevna ar patiku dzēra tēju, pati kļūdama sarkana kā zemnieki, un domāja atkal par malku, par sargu…

—     Radiņ, pagaidi! — atskanēja pie blakus galda.

—    Vjazovas skolotājīša … pazīstami! Laba jaunkundze.

—     Krietna!

Trīša durvis joprojām vārstījās, vieni nāca iekšā, citi gāja ārā. Marija Vasiļjevna sēdēja un domāja arvien to pašu, un harmonikas aiz sienas tikai spēlēja un spēlēja. Saules plankumi bija uz grīdas, tad pārgāja uz leti, uz sienu un pavisam pazuda; tātad saule jau sliecās uz pēcpusdienas pusi. Zemnieki pie blakus galda sāka vīkšties ceļā. Mazais zemnieciņš, mazliet grīļodamies, pienāca pie Marijas Vasiļjevnas un pasniedza tai roku; viņā noskatījušies, arī citi sniedza roku ardievām un cits pēc cita gāja ārā, un trīša durvis nokauca un novārstījās deviņas reizes.

—     Vasiļjevna, taisies! — Semjons iesaucās.

Viņi brauca. Un atkal visu laiku soļiem.

—    Nesenīt te cēla skolu, tai Ņižņeje Gorodiščē, — Semjons teica atgriezdamies. — Kas te bijis par grēka darbiem!

—    Nu kas tad?

—     It kā priekšsēdētājs sev kabatā tūkrtoti, ari kurators tūkstoti, skolotājs pieci simti.

—    Visa skola izmaksā tūkstoti. Nav labi tenkot par cilvēkiem, vectēv. Tās ir blēņas.

—    Es jau nezinu … Ko tie citi, to es ar.

Bet bija skaidrs, ka Semjons skolotājai netic. Zemnieki viņai neticēja; viņiem vienmēr šķita, ka viņa saņem pārāk lielu algu — divdesmit vienu rubli mēnesī (pietiktu arī ar pieciem) — un ka no tās naudas, ko viņa ievāc no skolēniem malkai un sargam, lielāko tiesu patur sev. Kurators domāja tāpat kā visi zemnieki, un pats kaut ko nopelnīja uz malkas rēķina un par savu kuratora amatu saņēma no zemniekiem algu — slepus no priekšniecības.

Mežs, paldies dievam, beidzās, un tagad līdz pašai Vjazovai būs klajš lauks. Un palicis vairs nedaudz: jāpārbrauc pāri upei, pēc tam pāri dzelzceļa līnijai, un tad jau arī klāt Vjazova.

—     Kur tu brauc? — Marija Vasiļjevna jautāja Semjonam. -rBrauc pa labās puses ceļu uz tiltu.

—    Ko tā? Arī tepat izbrauksim. Nav jau tik dziļans.

—    Pielūko, ka nenoslīcinām zirgu.

—    Ko ta?

—     Rau, arī Hanovs braucis uz tiltu, — Marija Vasiļjevna noteica, tālumā pa labi ieraudzīdama četrjūgu. — Tur, liekas, viņš brauc?

—    Viņš gan. Nebūs Bakvistu trāpījis. Šitāds nejēgulis, lai dievs žēlīgs, brauca tur, un kādēļ gan — te veselas trīs verstis tuvāk.

Viņš piebrauca pie upes. Vasarā tā bija maza upele, ko viegli varēja pāriet braslā un kas augustā parasti izsīka, bet tagad, pēc paliem, tā bija savas sešas asis plata, strauja, duļķaina, salta; krastā un pie paša ūdens rēgojās svaigas pēdas — tātad te braukts.

—     Uz priekšu! — nikni un satraukti iesaucās Semjons, stipri raustīdams grožus un vēcinādams elkoņus kā putns spārnus. — Uz priekšu!

Zirgs iegāja ūdeni līdz vēderam un apstājās, bet tūdaļ devās atkal tālāk, saņemdams spēkus, un Marija Vasiļjevna sajuta pie kājām skaudru saltumu.

—    Uz priekšu! — iesaucās arī viņa, pietrūkdamās kājās. — Uz priekšu!

Viņi izbrauca krastā.

—     Nu kā tad šitā, ak kungs, — Semjons murmināja, kārtodams iejūgu. — Tīrais negals ar šitento zemsti. ..

Galošas un kurpes piesmēlušās ar ūdeni, svārku un kažociņa apakša un viena piedurkne slapja, un no tām pil; cukurs un milti izrādījās samirkuši — un tas bija visļaunāk, Marija Vasiļjevna izmisumā tikai sasita rokas un teica:

—    Ak, Semjon, Semjon!… Kāds gan tu esi, tik tiešām! …

Dzelzceļa pārbrauktuvē bija nolaista barjera: no stacijas nāca ātrvilciens. Marija Vasiļjevna stāvēja pie pārbrauktuves, gaidīdama, kad tas paies garām, un viņai aiz aukstuma drebēja visa miesa. Varēja jau redzēt Vjazovu — skolu ar zaļo jumtu, baznīcu, virs kuras liesmoja krusti, atspulgodami vakara sauli; liesmoja arī stacijas logi, un no lokomotīves virmoja sārti dūmi… Un viņai likās, ka viss dreb aiz aukstuma.

Te jau arī vilciens klāt; logi laistījās spožās liesmās kā krusti virs baznīcas, bija grūti skatīties. Uz viena pirmās klases vagona platformas stāvēja kāda dāma, un Marija Vasiļjevna neviļus uzmeta tai acis: māte! Kāda līdzība! Mātei bija tādi paši kupli mati, taisni tāda piere, viņa mēdza tā pieliekt galvu. Un Marija Vasiļjevna spriegi, apbrīnojami skaidri, pirmoreiz visos šais trīspadsmit gados, iedomāja māti, tēvu, brāli, dzīvokli Maskavā, akvāriju ar zivtiņām, it visu līdz pēdējam sīkumam, pēkšņi izdzirda spēlējam klavieres, tēva balsi, sajutās kā toreiz jauna, daiļa, grezna, gaišā, siltā istabā savējo vidū; viņu pēkšņi pārņēma prieka un laimes izjūta, viņa sajūsmā sažņaudza ar plaukstām deniņus un iesaucās maigi, ar lūgumu balsī:

—    Māmiņ!

Un nezin kāpēc iešņukstējās. Taisni tobrīd tuvojās četrjūgā Hanovs, un viņa, ieraudzīdama to, iztēlojās laimi, kādas nekad nav bijis, smaidīja, māja viņam ar galvu kā līdzīga un tuva, un viņai likās, ka ir debesīs, ir visos logos, ir kokos atmirdz viņas laime, viņas gaviles. Jā, nekad nav miruši viņas tēvs un māte, nekad viņa nav bijusi skolotāja, tas bijis tikai garš, smags, dīvains sapnis, bet tagad viņa pamodusies …

Un pēkšņi viss pazuda. Barjera lēni cēlās augšā. Marija Vasiļjevna drebēdama, stingdama aiz aukstuma, iesēdās ratos. Četrjūgs pārbrauca pāri līnijai, pēc tam Semjons. Pārbrauktuves sargs noņēma cepuri.

— Tur jau arī Vjazova. Esam klāt.

PIE PAZIŅĀM

Stāsts

No rīta saņēmu vēstuli:

«Mīļais Miša, Jūs esat pavisam mūs aizmirsis, atbrauciet drīzāk, gribam Jūs redzēt. Uz ceļiem mezdamās, abas Jūs ļoti lūdzam, atbrauciet šodien, ļaujiet mums palūkoties Jūsu actiņās. Nepacietīgi gaidām.

Ta un Va.

Kuzminkā 7. jūnijā

Vēstuli bija rakstījusi Tatjana Aleksejevna Loseva, kura pirms gadiem desmit vai divpadsmit, kad Podgorins dzīvoja Kuzminkā, bija iesaukta īsā vārdiņā par Ta. Bet kas varētu būt Va? Podgorins atcerējās garas sarunas, jautrus smieklus, iemīlēšanos, vakaru pastaigas un veselu bariņu jauku meiteņu un jaunu sieviešu, kuras kādreiz dzīvoja Kuzminkā, Kuzminkas apkaimē, atcerējās vienkāršu, mundru, gudru seju ar vasaras raibumiem, kuri tik ļoti piederējās tumši rudiem matiem, — tā bija Varja jeb Varvara Pavlovna, Tatjanas draudzene. Viņa bija beigusi medicīnas kursus un strādāja kaut kur aiz Tulas fabrikā un tagad, acīm redzot, atbraukusi Kuzminkā paciemoties.

«Mīļā Va!» Podgorins domāja, ļaudamies atmiņām. «Cik viņa bija jauka!»

Tatjana, Varja un viņš bija gandrīz viena vecuma; taču tolaik Podgorins bija students, bet viņas — jau lielas meitas, līgavu gados, un raudzījās uz Podgorinu kā uz zēnu. Arī tagad, lai gan viņš jau bija advokāts un sāka sirmot, viņas arvien vēl sauca Podgorinu par Mišu, turēja viņu par jauneklīti un teica, ka viņš savā mūžā neko vēl neesot izbaudījis.

Podgorins ļoti mīlēja viņas abas, taču vairāk, šķiet, mīlēja savās atmiņās nekā īstenībā. Tagadne Podgorinam bija maz pazīstama, nesaprotama un sveša. Sveša bija arī šī īsā, rotaļīgā vēstule, kura laikam sacerēta ilgi, ar lielu piepūli, un, kad Tatjana rakstījusi, aiz muguras droši vien stāvējis viņas vīrs Sergejs Sergejičs… Kuzminku viņš saņēma sievas pūrā tikai pirms sešiem gadiem, bet šis pats Sergejs Sergejičs muižu jau bija izputinājis un tagad ikreiz, kad vajadzēja maksāt bankai vai par hipotēkām, pie Podgorina griezās pēc padoma kā pie jurista, un vēl vairāk — jau divas reizes bija lūdzis Podgorinu aizdot naudu. Acīm redzot, arī tagad gribēja no viņa padomu vai naudu.

Podgorins vairs neilgojās braukt uz Kuzminku kā senāk. Tur bija skumīgi. Nebija vairs ne smieklu, ne balsu čalu, ne jautru, bezrūpīgu seju, ne satikšanās klusās mēnesnīcas naktīs, bet galvenais — nebija vairs jaunības; un arī viss šis apburošais droši vien mita vairs tikai atmiņās… Bez Ta un Va tur vēl ir Na, Tatjanas māsa Nadežda, ko pa jokam un nopietni dēvēja par Podgorina līgavu; Nadežda uzauga viņa acu priekšā, visi domāja, ka viņš to apprecēs, un kādu laiku viņš tajā bija iemīlējies un taisījās to bildināt, taču tagad Nadeždai jau divdesmit ceturtais gads un arī viņš vēl arvien nav apprecējies …

«Tā nu tas viss ir iznācis,» Podgorins domāja un apjucis pārlasīja vēstuli. «Bet nebraukt nevar, apvainosies …»

Tas, ka viņš sen nebija apciemojis Losevus, kā akmens gulās uz Podgorina sirdsapziņas. Pastaigājis pa istabu, padomājis viņš sevi pārliecināja un nolēma aizbraukt pie Loseviem uz kādām trim dienām, izpildīt šīs klaušas un tad justies brīvs un mierīgs vismaz līdz nākamajai vasarai. Pēc brokastīm, posdamies uz Brestas dzelzceļa staciju, Podgorins teica apkalpotājiem, ka atgriezīsies pēc trim dienām.

No Maskavas līdz Kuzminkai bija divas stundas, ko braukt un pēc tam vēl no stacijas ar zirgiem kādas divdesmit minūtes. Jau no stacijas redzams Tatjanas mežs un trīs augstas, šauras vasarnīcas, ko sācis celt, bet nav uzcēlis Losevs, kurš pirmajos gados pēc apprecēšanās šeit uzsāka daždažādas afēras. Losevu izputināja arī šīs vasarnīcas, arī dažādi saimnieciski pasākumi un biežā braukāšana uz Maskavu, kur viņš brokastoja «Slāvu bazārā», pusdienoja «Ermitāžā» un dienu beidza Mazajā Bronnajā vai Zivodjorkā pie čigāniem (Losevs to dēvēja par «izklaidēšanos»). Arī Podgorins mēdza iedzert, dažreiz diezgan daudz, ari sievietes viņš apmeklēja bez izvēles, bet viņš to darīja laiski, salti, negūdams nekādu prieku, un Podgorinu pārņēma šķebīgums, ja viņa klātbūtnē tam visam kaisliļāvās citi, viņš nespēja saprast cilvēkus, kas Zivodjorkā jūtas brīvāk nekā mājās godīgu sieviešu sabiedrībā, un viņam šādi cilvēki nepatika; Podgorinam šķita, ka jebkuri netīrumi viņiem tur pielīp kā dadži. Arī Losevs nepatika Podgorinam, viņš to uzskatīja par neinteresantu, pavisam neapdāvinātu, laisku zelli, un viņa klātbūtnē Podgorinu ne vienreiz vien pārņēma pretīga sajūta …

Tūlīt aiz meža Podgorinu sagaidīja Sergejs Sergejičs un Nadežda.

—     Mans mīļais, kā tad jūs tā mūs esat aizmirsis? — Sergejs Sergejičs teica, saskūpstīdamies trīs reizes un pēc tam ar abām rokām apskaudams Podgorinu ap vidu. — Draudziņ, pavisam esat atsalis pret mums!

Sergejam Sergejičam bija rupji sejas vaibsti, resns deguns, paplāna gaišbrūna bārda; matus viņš sukāja uz sāniem pa tirgoņu modei, lai izskatītos vienkāršs, īsti krievisks. Runājot viņš elpoja sarunu biedram tieši sejā, bet klusējot sēca smagi caur degunu. Loseva ļumīgais augums, pārliecīgais druknums bija lieka nasta, un Sergejs Sergejičs, lai vieglāk būtu elpot, allaž izrieza krūtis, un tāpēc viņš šķita augstprātīgs. Blakus Losevam viņa svaine Nadežda likās viegliņa kā pūka. Tā bija gaiša blondīne, bāla, ar labsirdīgām, laipnām acīm, smuidra; skaista vai neskaista — Podgorins nevarēja saprast, jo pazina Nadeždu kopš bērnības un bija ļoti pieradis pie viņas. Šoreiz viņa bija ģērbusies baltā kleitā ar lielu izgriezumu un baltais, garais, kailais kakls Podgorinam šķita kaut kas neparasts un ne visai patīkams.

—     Mēs ar māsu gaidām jūs kopš rīta, viņa teica. — Pie mums ir Varja, arī viņa jūs gaida.

Nadežda paņēma Podgorinu zem rokas, uzreiz iesmējās bez kāda iemesla un paklusām, priecīgi iekliedzās, it kā pēkšņi viņu būtu savaldzinājusi kāda doma. Lauks ar ziedošajiem rudziem, kuriem bezvējā nepakustējās ne vārpa, un saules apstarotais mežs bija brīnišķīgi; likās — Nadežda to pamanījusi tikai tagad, iedama blakus Podgorinam.

—    Atbraucu pie jums uz trijām dienām, — viņš sacīja. — Piedodiet, laikāk nekādi nevarēju tikt laukā no Maskavas.

—     Nav labi, nav labi, pavisam mūs esat aizmirsis, — Sergejs Sergejičs runāja, labsirdīgi pārmezdams. — Jamais de ma vie! — viņš pēkšņi sacīja un paklakšķināja pirkstus.

Sergejam Sergejičam bija paradums, sarunu biedram nemaz to negaidot, iesaukties, izteikt kādu frāzi, kurai nebija nekāda sakara ar sarunu, un turklāt klakšķināt pirkstus. Vienmēr viņš kādu atdarināja; ja izvelba acis vai nevērīgi pasvieda atpakaļ matus, vai sāka runāt augstā stilā, tas liecināja, ka vakar viņš bijis teātrī vai viesos, kur pusdienojot teiktas runas. Tagad viņš gāja kā ģikts slimnieks — sīkiem soļiem, ceļus nelocīdams, — laikam taču kādu atdarinādams.

—    Vai zināt, Taņa neticēja, ka atbrauksiet, — Nadežda sacīja. — Man un Varjai bija priekšsajūta; es nez kāpēc zināju, ka atbrauksiet tieši ar šo vilcienu.

—    Jamais de ma vie! — Sergejs Sergejičs atkārtoja.

Dārzā uz terases gaidīja dāmas. Pirms desmit gadiem

Podgorins — tolaik viņš bija trūcīgs students — par uzturu un dzīvokli mācīja Nadeždai matemātiku un vēsturi; jāpiebilst, ka Varja, kursiste, mācījās pie viņa latīņu valodu. Taņa, tolaik jau glīta, pieaugusi jaunava, nedomāja neko citu kā tikai par mīlestību, ilgojās vienīgi pēc mīlestības un laimes, kaisli ilgojās un gaidīja līgavaini, par kuru viņa sapņoja dienu un nakti. Tagad, kad Taņai jau bija pāri par trīsdesmit, platā rīta tērpā ar apaļām, baltām rokām viņa bija tikpat skaista, izskatīga kā senāk, bet domāja tikai par vīru, par savām divām meitenēm, un radās iespaids — lai gan viņa runā un smaida, tomēr kaut ko slēpj, nemitīgi sarga savu mīlestību un savas tiesības uz šo mīlestību un jebkuru brīdi var klupl virsū ienaidniekam, kas tīkotu viņai atņemt vīru un bērnus. Tatjana mīlēja no visas sirds, un viņai šķita, ka arī vīrs viņu mīl, taču greizsirdība un bailes par bērniem viņu nemitīgi mocīja un neļāva viņai būt laimīgai.

Pēc trokšņainās sagaidīšanas uz terases visi, atskaitot Sergeju Sergejiču, iegāja Tatjanas istabā. Cauri nolaistām storām neiekļuva saules stari, istabā valdīja krēsla, un tāpēc visas rozes lielajā pušķī šķita vienā krāsā. Podgorinu apsēdināja veclaicīgā atzveltnes krēslā pie loga, Nadežda apsēdās pie viņa kājām uz zema soliņa. Viņš zināja, ka būs ne vien laipni pārmetumi, jokošanās, smiekli, ko šobrīd viņš dzirdēja un kas tik ļoti atgādināja pagātni, bet būs arī nepatīkama saruna par vekseļiem un hipotēkām — no tā nevarēs izvairīties, — un domāja, ka nez vai labāk nebūtu parunāt par darīšanām jau tagad, bez vilcināšanās; drīzāk vajadzētu visu nodarīt un tad iet dārzā svaigā gaisā …

—    Vai vispirms neparunāsim par darīšanām? — viņš sacīja. — Kas jums te Kuzminkā jauns? Vai Dānijas karalistē viss kārtībā?

—    Pie mums Kuzminkā nav labi, — Tatjana atbildēja un skumīgi nopūtās. — Mūsu stāvoklis ir tik slikts, tik slikts, ka sliktāks, šķiet, nemaz nevar būt, — viņa sacīja un satraukumā sāka staigāt pa istabu. — Mūsu muižu pārdod, ūtrupe izsludināta uz septīto augustu, visur ir jau publikācijas, pircēji brauc šurp, staigā pa istabām, skatās… Ikvienam tagad ir tiesības nākt manā istabā un skatīties. Juridiski tas varbūt ir pareizi, bet mani tas pazemo, dziļi aizvaino. Maksāt mums nav ar ko un aizņemties vairs nekur nevaram, Vārdu sakot, šausmas, šausmas! Zvēru jums, — viņa sacīja, apstādamās istabas vidū, balss viņai trīcēja, no acīm plūda asaras, — zvēru jums pie visa, kas man svēts, zvēru pie manu bērnu laimes, bez Kuzminkas nespēju dzīvot! Esmu šeit piedzimusi, šī ir mana ligzda, un, ja man to atņems, es to nepārcietīšu, es izmisumā nomiršu.

—    Man šķiet, jūs raugāties pārāk drūmi, — Podgorins sacīja. — Viss nokārtosies. Jūsu vīrs kalpos par ierēdni, jūs ieiesiet jaunās sliedēs, dzīvosiet pa jaunam.

—         Kā jūs varat tā runāt! — Tatjana iesaucās; šobrīd viņa izskatījās ļoti skaista, spēcīga, un tas, ka viņa ik mirkli* varēja klupl virsū ienaidniekam, kas tīkotu atņemt viņai vīru, bērnus un ligzdu, atspoguļojās viņas sejā un visā augumā sevišķi spilgti. — Vai tā kāda jaunā dzīve! Sergejs jau ir apjautājies daudziem, viņam apsolījuši nodokļu inspektora vietu kaut kur Ufas vai Permas guberņā, un es esmu ar mieru braukt, kur vien vajadzīgs, kaut uz Sibīriju, esmu ar mieru tur dzīvot desmit divdesmit gadus, bet man jāzina, ka agri vai vēlu es tomēr atgriezīšos Kuzminkā. Bez Kuzminkas nespēju dzīvot. Nespēju un negribu. Negribu! — viņa iekliedzās un piecirta kāju.

—    Jūs, Miša, esat advokāts, — Varja sacīja, — jums ir gudra galva, un jūsu pienākums dot padomu, ko mums tagad darīt.

Bija tikai viena atbilde, pareiza un saprātīga — «neko nevar darīt», bet Podgorins neuzdrošinājās izteikt to tieši un nedroši murmināja:

—    Vajadzēs padomāt… Es padomāšu.

Podgorinā mita divi cilvēki. Kā advokātam viņam bija gadījies būt par aizstāvi neglītos nodarījumos, tiesā un pret klientiem viņš izturējās augstprātīgi, savus ieskatus vienmēr izteica tieši un skarbi, kopā ar paziņām uzdzīvoja rupji, bet savā personiskajā, intīmajā dzīvē, tiekoties ar tuviem vai sen pazīstamiem cilvēkiem, viņš bija ārkārtīgi delikāts, kautrīgs, līdzjūtīgs, neprata runāt skaidri un gaiši. Pietika ar vienu asaru, ar šķību skatienu, ar melošanu vai pat nepatīkamu rokas mājienu, un viņš tūlīt iekšēji sarāvās un zaudēja gribas spēku. Tagad Nadežda sēdēja pie viņa kājām, meitenes kailais kakls viņam nepatika, tas viņu mulsināja, gribējās pat braukt atpakaļ. Reiz, pirms gada, Podgorins sastapās ar Sergeju Sergejiču pie kādas kundzenes Bronnajas ielā, un tagad, Tatjanu redzot, Podgorins jutās neveikli, it kā viņš pats būtu līdzvainīgs Sergeja Sergejiča neuzticībā. Bet šī saruna par Kuzminku nostādīja Podgorinu vēl neveiklākā stāvoklī. Podgorins bija pieradis, ka visus kutelīgos un nepatīkamos jautājumus izlemj tiesneši vai zvērinātie piesēdētāji, vai gluži vienkārši izšķir likuma pants; bet, kad jautājumu uzstādīja tieši viņam, lai izlemj viņš, Podgorins apjuka.

—     Miša, jūs esat mūsu draugs, mēs visi jūs mīlam kā savējo, — Tatjana turpināja, — un es jums vaļsirdīgi sacīšu: mūsu vienīgā cerība esat jūs. Dieva dēļ iemāciet, kas mums jādara! Varbūt kaut kur jāiesniedz lūgums? Varbūt nav vēl par veļu pārrakstīt muižu uz Nadjas vai Varjas vārda? … Ko darīt?

—    Glābiet, Miša, glābiet, •— Varja sacīja aizsmēķēdama. — Jūs vienmēr esat bijis gudrs vīrs. Jūs esat maz dzīvojis, savā mūžā vēl neko neesat izbaudījis, bet jums uz pleciem gudra galva . . . Jūs Taņai palīdzēsiet, es zinu.

—    Jāpadomā … Varbūt kaut ko izdomāšu.

Viņi devās pastaigāties dārzā, pēc tam pa lauku. Pastaigā piedalījās arī Sergejs Sergejičs. Viņš saņēma Podgorinu zem rokas, visu laiku veda viņu atstatu, pa priekšu, laikam gribēdams par kaut ko aprunāties, droši vien par slikto materiālo stāvokli. Bet iet blakus Sergejam Sergejičam un runāt ar viņu bija mokoši. Sergejs Sergejičs atkal un atkal skūpstīja Podgorinu un vienmēr trīs reizes, ņēma zem rokas, apskāva ap vidukli, elpoja viņam sejā un šķita, ka Sergejs Sergejičs jau notriepts ar saldu līmi un tūlīt pielips; un šīs acis, kurās lasāms, ka viņam kaut kas vajadzīgs no Podgorina, ka viņš tūlīt kaut ko lūgs, radīja smagu iespaidu, it kā Sergejs Sergejičs tēmētu ar revolveri.

Saule norietēja, sāka tumst. Uz dzelzceļa līnijas gan šur, gan tur iedegās ugunis — zaļas, sarkanas… Varja apstājās un, lūkodamās uz šīm ugunīm, sāka skandēt:

Ceļš nu ir taisns, un abās tam pusēs

Uzbērums ieslīpais līgani plūst,

Daudz krievu kaulu te dus un vēl dusēs …

Vaņa, vai pateiksi man, cik to būs?

—    Kā bija tālāk? Ak dievs, visu esmu aizmirsusi!

Aukstumā salām un karstumā tvīkām,

Rakām, līdz mugura līkst. ..

Viņa deklamēja lieliskā, sulīgā balsī, izjusti; viņas sejā iekvēlojās mundrs sārtums, acīs sariesās asaras. Tā bija kādreizējā Varja, kursiste Varja, un, viņā klausīdamies, Podgorins domāja par pagātni un prātā iešāvās, ka ari viņš pats, students būdams, zināja no galvas daudz labu dzejoļu un ar patiku tos skandēja.

Neatliekt tagad vēl muguru līko, Lāpstu, lūk, roka arvienu vēl tur …

Taču tālāk Varja neatcerējās … Viņa apklusa, vārgi, gurdi pasmaidīja, un pēc šīm vārsmām zaļās un sarkanās ugunis šķita sērīgas.

—    Eh, aizmirsies!

Toties Podgorins pēkšņi atcerējās — nez kā kopš studenta laikiem bija patvēries atmiņā — un skaitīja klusu, pusbalsī:

Nebīsties velti par dzimteni dārgo … Pārcieta tauta, kas plecos tai krauts, Pārcieta ari šo dzelzceļa vārgu, Pārcietīs visu, kaut jācieš vēl daudz! 2ēl tik …

—    2ēl tik, — Varja viņu pārtrauca atcerēdamās, — žēl tik, ka brīnišķo laikmetu piedzīvot nenāksies man vairs, ne tev!

Viņa sāka smieties un uzsita Podgorinam ar roku pa plecu.

Visi pārnāca mājās un apsēdās vakariņot. Sergejs Sergejičs nevērīgi aizgrūda salvetes stūri aiz apkakles, atdarinādams kāda cita rīcību.

—    Iedzersim, — viņš sacīja, liedams degvīnu sev un Podgorinam. — Mēs, vecie studenti, pratām gan dzert, gan skaisti runāt, gan darbu darīt. Draudziņ, dzeru uz jūsu veselību, bet jūs dzeriet par veca muļķa ideālista veselību un novēliet viņam, lai viņš arī nomirst kā ideālists. Kas ar kupri piedzimis, tam ar kupri jānomirst.

Vakariņas ēdot, Tatjana visu laiku uzmeta vīram pa mīļam mirklim, būdama greizsirdīga un raizēdamās, ka tikai viņš neieēd vai neiedzer kaut ko kaitīgu. Tatjanai šķita, ka viņš ir sieviešu izlutināts, noguris — šīs vīra īpašības viņai patika, bet reizē ar to viņa arī cieta. Arī Varja un Nadja mīļi izturējās pret Sergeju Sergejiču, bažīgi raudzījās uz viņu, it kā bīdamās, ka viņš pēkšņi sadomās un ies projām no viņām. Kad Sergejs Sergejičs gribēja sev ieliet otru glāzīti, Varja savilka dusmīgu seju un sacīja:

—     Sergej Sergejič, jūs sevi indējat. Jūs esat nervozs, viegli ietekmējams un drīz varat kļūt par alkoholiķi. Taņa, liec, lai degvīnu nes projām.

Vispār Sergejam Sergejičam pie sievietēm bija lieli panākumi. Sievietēm patika viņa augums, staltums, parupjā seja, viņa dīkdienība un viņa nelaimes. Viņas runāja, ka Sergejs Sergejičs esot ļoti labsirdīgs un tāpēc izšķērdīgs; viņš esot ideālists un tāpēc nepraktisks; viņš esot godīgs, sirdsšķīsts, neprotot pielāgoties cilvēkiem un apstākļiem, un tāpēc viņam nekā neesot un viņš sev neatrodot noteiktu nodarbošanos. Sergejam Sergejičam sievietes dziļi ticēja, viņu dievināja un izlutināja, viņu pielūgdamas, un beidzot viņš pats sāka ticēt, ka ir ideālists, nepraktisks, godīgs, sirdsšķīsts un ka viņš veselu galvas tiesu pārāks un labāks par šīm sievietēm.

—     Kāpēc neuzlielāt manas meitenes? — Tatjana ierunājās, ar mīlestību lūkodamās uz savām abām meitenēm, veselīgām, spēcīgām, rausīšiem līdzīgām, un piekrāva viņām pilnu šķīvi ar rīsiem. — Uzmanīgāk paskatieties uz viņām! Mēdz teikt, ka ikviena māte lielot savus bērnus, bet, ticiet man, esmu objektīva — manas meitenes ir neparastas. It īpaši vecākā.

Podgorins uzsmaidīja mājasmātei un meitenēm, bet viņam likās dīvaini, ka šī veselīgā, jaunā, diezgan gudrā sieviete, patiesību sakot, tik liels, sarežģīts organisms, visu savu enerģiju, visu dzīvības spēku izšķiež tik vienkāršam, sīkam darbam kā šīs ligzdas iekārtošanai, lai gan šī ligzda ir jau iekārtota.

«Varbūt tas tā ir vajadzīgs,» viņš domāja, «bet tas nav interesanti un nav gudri.»

—    Vēl nepaspēja iekliegties, jau lācis viņam uzvēlies, — Sergejs Sergejičs teica un paklakšķināja pirkstus.

Vakariņas bija paēstas. Tatjana un Varja apsēdināja Podgorinu viesistabā uz dīvāna, paklusām sāka runāt ar viņu — un atkal par darīšanām.

—     Mums Sergejs Sergejičs jāglābj, — Varja sacīja, — tas ir mūsu morālais pienākums. Viņam ir savas vājības, viņš nav taupīgs, nedomā par nebaltām dienām, taču tas viss tāpēc, ka viņš ir ļoti labsirdīgs un devīgs. Sirds viņam gluži kā bērnam. Ja viņam iedotu miljonu,

18 483 273 pēc mēneša viņam nekā vairs nepaliktu, viss būtu izdāļāts.

—     Tiesa kas tiesa, — Tatjana teica, un asaras ritēja pa viņas vaigiem. — Esmu daudz cietusi viņa dēļ, bet jāatzīstas, ka viņš ir brīnišķīgs cilvēks.

Viņas abas, Tatjana un Varja, nesavaldījās, kļuva mazliet cietsirdīgas un pārmeta Podgorinam:

—    Bet jūsu paaudze, Miša, vairs nav tāda!

«Kāds tam sakars ar paaudzi?» Podgorins domāja. «Losevs taču tikai kādus sešus gadus vecāks par mani, ne vairāk …»

—     Šinī saulē nav viegli dzīvot, — Varja teica un nopūtās. — Ikviens cilvēks vienmēr var kaut ko zaudēt. Dažreiz viņam grib atņemt muižu, dažreiz saslimst kāds tuvinieks, un jābaidās, ka tikai tas nenomirst, — un tā no dienas dienā. Bet draugi neko nespēj līdzēt. Bez kurnēšanas jāpakļaujas augstākajai gribai, jāiegaumē, ka šajā saulē nekas nav nejaušs, itin visam ir savi tāli mērķi. Jūs, Miša, vēl maz esat dzīvojis un maz cietis, jūs smiesieties par mani; smejieties, bet es tomēr teikšu: visskaudrāko rūpju brīžos es vairākkārt esmu bijusi gaišredzīga, tas manā dvēselē ir izdarījis apvērsumu, un tagad zinu, ka nekas nav nejaušs, un viss, kas notiek mūsu dzīvē, ir nepieciešams.

Cik ļoti šī Varja, kas ir jau sirma, korsetē iežņaugusies, ģērbusies modernā kleitā ar augstām piedurknēm, Varja, kas virpina papirosu garos, kaulainos pirkstos, kuri nez kāpēc viņai trīc, Varja, kas viegli ļaujas misticismam un runā tik gurdi un vienmuļi, — cik ļoti šī Varja atšķiras no kursistes Varjas, rudās, jautrās, skaļās, drosmīgās…

«Kur tas viss izgaisis!» Podgorins domāja, garlaikoti viņā klausīdamies.

—     Va, uzdziediet kaut ko, — viņš teica, lai izbeigtu šo sarunu par gaišredzību. — Senāk jūs skaisti dziedājāt.

—    Eh, Miša, kas bijis, tas izbijis.

—    Nu tad padeklamējiet Ņekrasovu.

—    Visu esmu aizmirsusi. Pirmīt man dažas rindas paspruka tīri nejauši.

Par spīti korsetei un augstajām piedurknēm, bija vē

rojams, ka Varja ir trūcīga un fabrikā aiz Tulas dzīvo pusbadā. Turklāt skaidri manāms, ka viņa pārstrādājusies, grūtais, vienmuļais darbs un nemitīgā iejaukšanās citu darīšanās, rūpes par citiem Varju pārpūlējušas, padarījušas vecu, un Podgorins, tagad lūkodamies uz viņas sērīgo, apvītušo seju, domāja, ka, patiesību sakot, vajadzētu palīdzēt nevis Kuzminkai, nevis Sergejam Sergejičam, kuru labā viņa tik ļoti nopūlas, bet viņai pašai.

Augstākā izglītība un tas, ka viņa kļuvusi ārste, šķiet, nebija skāruši viņā sievieti. Viņai, tāpat kā Tatjanai, patika laulības, dzemdības, kristības, garas sarunas par bērniem, patika šaušalīgi romāni ar laimīgām beigām, avīzēs viņa lasīja tikai par ugunsgrēkiem, plūdiem un svinīgām ceremonijām; viņai ļoti gribējās, lai Podgorins bildinātu Nadeždu, un, ja tas notiktu, viņa aiz sajūsmas apraudātos. Podgorins nezināja, vai tas sagadījās nejauši, vai Varja to bija sakombinējusi, — viņš palika divatā ar Nadeždu, taču jau aizdomas vien, ka viņu novēro un no viņa kaut ko grib, Podgorinu traucēja, mulsināja, un viņš blakus Nadeždai jutās tā, it kā būtu iesēdināts kopā ar viņu vienā krātiņā.

—    Iziesim dārzā, — Nadja aicināja.

Viņi izgāja dārzā: viņš — neapmierināts, īgns, nezinādams, ko lai runā ar Nadeždu; viņa —priecīga, lepna, ka viņš ir līdzās, acīm redzot, apmierināta, ka viņš šeit vēl nodzīvos trīs dienas, un varbūt saldu sapņu un cerību pilna. Podgorins nezināja, vai Nadežda viņu mīl, bet viņš zināja, ka Nadežda pieradusi pie viņa, pieķērusies viņain jau sen un arvien vēl saskata Podgorinā savu skolotāju, un ka tagad viņas sirdī norisinās tas pats, kas kādreiz norisinājās viņas māsas Tatjanas sirdī, tas ir, Nadja domā tikai par mīlestību, par to, kā drīzāk apprecēties, iegūt vīru, bērnus un dzīvē savu kaktiņu. Draudzības jūtas, kas bērnos mēdz būt tik stipras, viņa saglabājusi līdz šim laikam, un ļoti iespējams, ka viņa tikai cienīja Podgorinu un mīlēja viņu kā draugu, taču pa īstam iemīlējusies bija nevis viņā, bet savos sapņos par vīru un bērniem.

—    Kļūst tumšs, — viņš teica.

—    Jā. Mēness tagad lec vēlu.

Viņi staigāja pa vienu un to pašu aleju gar māju. Podgorinam negribējās iet dziļāk dārzā: tur bija tumšs, vajadzētu ņemt Nadeždu zem rokas, pieskarties viņai. Terasē kustējās ēnas, Podgorinam šķita, ka Tatjana un Varja viņus uzmana.

— Man ar jums jāaprunājas, — Nadežda sacīja un apstājās. — Ja Kuzminku pārdos, Sergejs Sergejičs aizbrauks strādāt kādā iestādē, un tad mūsu dzīve galīgi pārvērtīsies. Es māsai līdzi nebraukšu, mēs iesim katra savu ceļu, jo negribu būt viņu ģimenei par nastu. Man jāstrādā. Iestāšos Maskavā kādā darbā, pelnīšu, palīdzēšu māsai un viņas vīram. Jūs taču man palīdzēsiet ar padomu, vai ne?

Lai gan Nadežda nekad nebija strādājusi, viņu tagad iedvesmoja doma par patstāvīgu darba dzīvi, viņa kala nākotnes plānus — tas bija redzams viņas sejā, un tā dzīve, kad viņa strādās un palīdzēs citiem, viņai likās brīnišķīga, dzejiska. Podgorins tuvu vēroja viņas bālo seju, tumšās uzacis un atcerējās, ka Nadežda bija gudra, attapīga skolniece, ar labām dotībām un cik patīkami bija viņu mācīt. Arī tagad Nadja droši vien nebija tikai jaunkundze, kas ilgojas pēc līgavaiņa, bet gudra, cildena jaunava, neparasti labsirdīga, ar biklu, maigu raksturu, no kuras kā no vaska var veidot, ko vien vēlas, un, ja viņa nokļūtu piemērotā vidē, no viņas izveidotos lieliska sieviete.

«Patiešām, kāpēc lai es viņu neprecētu?» Podgorins domāja, bet tūlīt nez kāpēc nobijās no šīs domas un griezās atpakaļ uz māju.

Viesistabā pie flīģeļa sēdēja Tatjana, un viņas spēle spilgti atgādināja pagājību, kad šajā pašā viesistabā spēlēja, dziedāja, dejoja līdz vēlai naktij pie atvērtiem logiem, dziedāja arī putni dārzā un pie upes. Podgorins kļuva jautrs, sāka draiskuļoties, padejoja ar Nadeždu un Varju, pēc tam dziedāja. Viņam sāpēja varžacs, viņš palūdza atļauju uzvilkt Sergeja Sergejiča rīta kurpes, un dīvaini — šajās kurpēs viņš šeit jutās kā savējais, kā tuvinieks («Gluži kā svainis,» pavīdēja doma), un viņš kļuva vēl līksmāks. Raudzīdamies uz Podgorinu, visi atplauka, kļuva jautrāki, it kā jaunāki; visiem sejā iekvēlojās cerība: Kuzminkā ir glābta! To taču tik vienkārsi izdarīt: vajag tikai kaut ko izdomāt, parakņāties likumos vai Nadjai apprecēties ar Podgorinu… Un, acīm redzot, viss jau iet uz to pusi. Nadja, pietvīkusi, laimīga, ar asaru pilnām acīm, gaidīdama kaut ko neparastu, virpuļoja dejā, viņas baltais tērps piepūtās, kļuva redzamas mazās, glītās kājas miesaskrāsas zeķēs … Varja ļoti apmierināta saņēma Podgorinu zem rokas un paklusām zīmīgi sacīja:

—    Miša, nebēdziet no savas laimes! Ņemiet to, kamēr tā dodas jums rokā, vēlāk pats skriesiet pakaj laimei, bet būs jau par vēlu, nepanāksiet.

Podgorinam gribējās solīt, iedvest cerības, un viņš jau pats cerēja, ka Kuzminkā ir glābta un ka to ir ļoti vienkārši izdarīt.

—    «Tu būsi pasaules valdniece…» — viņš dziedāja, nostādamies teatrālā pozā, bet pēkšņi atskārta, ka neko nespēj izdarīt šo cilvēku labā, itin neko un apklusa, it kā būtu vainīgs.

Pēc tam viņš, ne vārda neteikdams, sēdēja kaktā, parāvis apakšā mājastēva rīta kurpēs ieautās kājas.

Raudzīdamies uz Podgorinu, arī citi saprata, ka neko vairs nav iespējams darīt, un apklusa. Flīģeli aiztaisīja. Visi atskārta, ka ir jau vēls, ka jāiet gulēt, un Tatjana viesistabā izdzēsa lielo lampu.

Podgorinam bija uzklāta guļvieta tanī pašā dārza mājiņā, kurā viņš mitinājās studenta gados. Sergejs Sergejičs gāja viņu pavadīt, turēdams augstu virs galvas sveci, lai gan mēness jau lēca un bija gaišs. Viņi gāja pa aleju starp ceriņu krūmiem, un abiem zem kājām čirkstēja grants.

—    Vēl nepaspēja iekliegties, jau lācis viņam uzvēlies, — Sergejs Sergejičs sacīja.

Podgorinam šķila, ka šo frāzi viņš dzirdējis jau tūkstoš reižu. Cik ļoti tā viņam apnikusi! Kad viņi iegāja mājiņā, Sergejs Sergejičs izņēma no saviem platajiem svārkiem pudeli, divas glāzītes un uzlika tās uz galda.

—    Tas ir konjaks, — viņš teica. — Numurs nulle nulle. Mājās ir Varja, viņas klātbūtnē dzert nedrīkst, tūlīt sāks runāt par alkoholismu, bet šeit mēs esam savā vaļā. Konjaks ir lielisks.

Apsēdās. Izrādījās, ka konjaks tiešām labs.

—    Šovakar pamatīgi iedzersim, — Sergejs Sergejičs turpināja, piekozdams citrona šķēlīti. — Man, vecam buršam, dažreiz patīk izklaidēties. Tas ir nepieciešams.

Bet Sergeja Sergejiča acis joprojām liecināja, ka viņam kaut kas vajadzīgs no Podgorina un ka viņš tūlīt kaut ko lūgs.

—    Sirdsdraudziņ, iedzersim, — viņš turpināja nopūzdamies, — citādi kļūst ļoti grūti. Tādiem savādniekiem kā man ir gals klāt, beigti mēs esam. Ideālisms tagad nav modē. Tagad valdītājs ir rublis, un, ja cilvēks grib, lai viņu neiegrūž grāvī, tad ar bijāšanu jākrīt rubļa priekšā uz ceļiem. Bet es to nespēju. Pārāk pretīgi!

—    Kad izsludināta ūtrupe? — Podgorins jautāja, lai novērstu sarunu uz citu pusi.

—    Uz septīto augustu. Taču es, mans mīļais, nemaz neceru, ka Kuzminkā būtu glābjama. Sakrājušies milzīgi nodokļu parādi, un muiža nodod nekādu ienākumu, katru gadu tikai zaudējumi. Nav to vērts… Taņai, protams, žēl, Kuzminkā viņas dzimtmuiža, bet es, vaļsirdīgi sakot, dažā ziņā pat priecājos. Es nepavisam neesmu laucinieks. Mana druva — trokšņaina lielpilsēta, mans aicinājums — cīņa!

Viņš runāja vēl, taču arvien vēl ne jau to, ko gribēja teikt, un acīgi vēroja Podgorinu, it kā gaidīdams izdevīgu brīdi. Pēkšņi Podgorins tuvu ieraudzīja viņa acis, juta sejā viņa elpu …

—    Mīļais, glābiet mani! — Sergejs Sergejičs izdvesa, smagi elsdams. — Iedodiet man divsimt rubļus! Es jūs lūgtin lūdzu!

Podgorins gribēja sacīt, ka viņam pašam grūti ar naudu, un iedomājās, ka labāk jau šos divsimt rubļus būtu iedot kādam trūkumcietējam vai gluži vienkārši zaudēt kāršu spēlē, bet briesmīgi apmulsa, un, juzdamies šajā istabiņā, ko apgaismoja viena svece, gluži kā slazdā, vēlēdamies drīzāk tikt vaļā no šīs elpas, no mīkstajām rokām, kuras viņu satvērušas ap vidukli un šķita jau pielipušas, — sāka aši meklēt pa kabatām piezīmju grāmatiņu, kurā viņam bija nauda.

—    Te būs… — viņš nomurmināja, izņemdams simt rubļus. — Pārējo vēlāk. Vairāk man nav līdzi. Redziet, es neprotu atteikt, — viņš īgni turpināja, sākdams dusmoties. — Man ir neciešams meitieša raksturs. To gan lūdzu — vēlāk šo naudu man atdodiet! Pašam ļoti vajadzīga.

—    Pateicos jums! Pateicos, draudziņ!

—     Un dieva dēļ — rimstieties fantazēt, ka esat ideālists! Jūs esat tāds pats ideālists kā es tītartēviņš. Jūs gluži vienkārši esat vieglprātīgs, dīkdienīgs cilvēks — un vairāk nekas.

Sergejs Sergejičs dziļi nopūtās un apsēdās uz dīvāna.

—    Jūs, mans mīļais, dusmojaties, — viņš sacīja, — bet, ja jūs zinātu, cik man ir grūti! Es tagad pārdzīvoju briesmīgu lūzumu. Mans mīļais, zvēru, ne jau sevis man ir žēl, nē! Man žēl sievas un bērnu. Ja nebūtu sievas un bērnu, es jau sen būtu izdarījis pašnāvību.

Pēkšņi viņa galva un pleci sāka trīcēt, viņš skaļi ieraudājās.

—     Tā tik vēl trūka, — Podgorins sacīja, satraukti staigādams pa istabu un stipri īgņodamies. — Ko lai iesāku ar cilvēku, kas nodarījis milzīgu Jaunumu un pēc tam elsodams raud? Jūsu asaras mani atbruņo, es nespēju jums neko pateikt. Jūs raudat, tātad jums taisnība.

—     Es esot nodarījis milzīgu Jaunumu? — Sergejs Sergejičs jautāja, pieceldamies un ar izbrīnu lūkodamies uz Podgorinu. — Mans mīļais, vai jūs to sakāt? Es esot nodarījis milzīgu ļaunumu?! Cik maz jūs mani pazīstat! Cik maz jūs mani saprotat!

—    Kaut arī es jūs nesaprotu, taču, lūdzu, neraudiet. Tas ir riebīgi.

—     Ai, cik maz jūs mani pazīstat! — Losevs atkārtoja pavisam sirsnīgi. — Cik maz jūs mani pazīstat!

—     Paskatieties uz sevi spogulī, — Podgorins atsāka, — jūs vairs neesat nekāds jaunais, drīz būsiet vecs, ir taču beidzot pienācis laiks apdomāties, pašam cik necik apjēgt, kas jūs esat un kāds jūs esat. Visu mūžu neko nedarāt, visu mūžu šī tukšā bērnišķīgā tarkšķēšana, ķēmošanās, klīrēšanās — vai tiešām jums pašam galva vēl nav sākusi reibt un nav apnicis tā dzīvot? Grūti ir būt kopā ar jums! Tik skumji ir būt kopā ar jums, ka dulns var palikt!

To pateicis, Podgorins izgāja no dārza mājiņas un aizcirta durvis. Diez vai tā nebija pati pirmā reize viņa mūžā,'kad viņš bija vaļsirdīgs un runāja to, ko domāja.

Pēc brīža viņš jau nožēloja, ka bijis tik skarbs. Kāda jēga runāt nopietni vai strīdēties ar cilvēku, kas pastāvīgi melo, daudz ēd, daudz dzer, tērē daudz citu naudas un tanī pašā laikā pārliecināts, ka viņš ir ideālists un cietējs? Te ir darīšana ar muļķību vai ar veciem, sliktiem ieradumiem, kuri cieši iezīdušies organismā, gluži kā slimība, un nav vairs izskaužami. Skaidrs ir viens, ka dusmas un skarbi pārmetumi šeit ir veltīgi un vajadzētu drīzāk smieties; viena asprātīga zobgalība panāktu vairāk nekā desmit sprediķu!

«Bet visvienkāršāk — nelikties ne zinis,» Podgorins domāja, «un galvenais — nedot naudu.»

Vēl pēc laiciņa Podgorins nedomāja vairs ne par Sergeju Sergejiču, ne par saviem simt rubļiem. Bija klusa, rāma, ļoti gaiša nakts. Kad mēnesnīcas naktīs Podgorins skatījās uz debesīm, viņam šķita, ka nomodā ir tikai viņš un mēness, bet viss pārējais guļ vai snauž; negribējās domāt ne par cilvēkiem, ne par naudu, un oma pamazām kļuva rimta, miermīlīga, viņš jutās vientuļš šajā pasaulē, un nakts klusumā viņa paša soļu troksnis šķita ļoti skumīgs.

Dārzs bija iežogots ar baltu mūri. Uz lauku vērstajā pusē labajā stūrī sen jo sen vēl dzimtbūšanas laikos uzcelts tornis. Apakšdaļa no mūra, augšdaļa no koka ar laukumiņu, ar konisku jumtu un garu smaili, pie kuras melnēja vēja rādītājs. Apakšā divas durvis, no dārza varēja izkļūt klajā laukā un no apakšas uz augšu līdz laukumiņam veda kāpnes, kuras, soļus sperot, čīkstēja. Zem kāpnēm sasviesti veci, salauzti krēsli, un mēnesnīca, iespraukdamās pa durvīm, apgaismoja šos krēslus, un tie ar savām greizajām, augšup saslietajām kājām šķita naktī atdzīvojamies un klusumā kādam šeit uzglūnam.

Podgorins uzgāja pa kāpnēm laukumiņā un apsēdās. Tūlīt aiz žoga stīdzēja robežgrāvis ar valni, bet tālāk pletās plašs, mēnesnīcas pieplūdināts lauks. Podgorins zināja, ka tieši pretim, verstis trīs no muižas, ir mežs, un šobrīd viņam šķita, ka tālē viņš redz melnu strēli. Kliedza paipalas, un grieza griezes; retumis no meža puses varēja dzirdēt kūkojam dzeguzi, kura arī vēl negulēja.

Dipēja soļi. Kāds nāca pa dārzu, tuvojās tornim.

Sāka riet suns.

—    Dūksi! — klusu uzsauca sievietes balss. — Dūksi, nāc atpakaļ!

Bija dzirdams, ka apakšā kāds ienāca tornī, un pēc mirkļa uz vaļņa uzskrēja melns suns, Podgorina vecs paziņa. Suns apstājās un, lūkodamies augšup, uz to pusi, kur sēdēja Podgorins, draudzīgi luncināja asti. Pēc brītiņa no melnā grāvja kā ēna iznāca balts augums un arī apstājās uz vaļņa. Tā bija Nadežda.

—    Ko tu tur redzi? — viņa vaicāja sunim un sāka skatīties augšup.

Viņa neredzēja Podgorinu, bet droši vien juta, ka viņš ir tuvumā, jo smaidīja, un viņas bālā, mēnesnīcas apstarotā seja likās laimīga. Torņa melnā ēna, kas pa zemi sniedzās tālu pāri laukam, nekustīgais baltais augums, melnais suns, abu ēnas — un viss kopā gluži kā sapnis …

—    Tur kāds ir… — Nadežda klusi sacīja.

Viņa stāvēja un gaidīja, ka Podgorins nāks lejā vai aicinās viņu pie sevis un beidzot teiks, ka viņu mīl, un viņi abi kļūs laimīgi šajā klusajā, brīnišķīgajā naktī. Mēnesnīcā viņa izskatījās balta, bāla, vāra, ļoti skaista un gaidīja mīļa vārda; viņas nemitīgie sapņi par laimi un mīlestību bija viņu nogurdinājuši, viņa vairs nespēja slēpt savas jūtas, un viss viņas augums un acu spožums, un sastingušais, laimīgais smaids atklāja viņas visslepenākās domas; bet viņš jutās neveikli, sarāvās, apklusa, nezinādams, vai viņam runāt, lai, kā parasti, visu padarītu par joku, vai klusēt, viņš kļuva īgns un domāja tikai par to, ka šeit, muižā, mēnesnīcas naktī, skaistas, iemīlējušās, sapņainas jaunavas tuvumā viņš ir tikpat vienaldzīgs kā uz Mazās Bronnajas ielas, ka šis dzejiskums viņu ietekmē tikpat maz kā Bronnajas rupjā proza. Viņu vairs neietekmē arī tikšanās mēnesnīcas naktīs, arī balti augumi ar smuidru vidukli, arī noslēpumainas ēnas, arī torņi, arī muižas, arī tādi «tipi» kā Sergejs Sergejičs, arī tādi kā viņš pats, Podgorins, ar savu salto garlaicību, nemitīgo īgnumu, ar neprasmi pielāgoties īstenajai dzīvei, ar neprasmi ņemt no dzīves to, ko tā spēj dot, un ar gurdām, smeldzošām alkām pēc tā, kā nav un nevar būt virs zemes. Un tagad, sēžot šeit, šā torņa galā, viņam labāk patiktu spoža uguņošana vai kāda procesija mēnesnīcas gaismā, vai Varja, kas atkal nodeklamētu «Dzelzceļu», vai kāda cita sieviete, kura, stāvēdama uz vaļņa, tur, kur tagad stāv Nadežda, stāstītu kaut ko interesantu, jaunu, kam nav sakara ne ar mīlestību, ne ar laimi, bet, ja viņa arī runātu par mīlestību, lai tas būtu aicinājums pievērsties jaunām dzīves formām, cildenām un saprātīgām, kuru priekšvakarā mēs varbūt jau dzīvojam un kuras dažreiz nojaušam …

—    Neviena nav, — Nadežda sacīja.

Pastāvējusi vēl mazu brīdi, viņa devās meža virzienā — klusu, galvu nodūrusi. Suns skrēja pa priekšu. Podgorins vēl ilgi redzēja baltu plankumu.

«Lūk, kā tas viss ir iznācis…» viņš atkal un atkal domāja, nākdams atpakaļ uz savu mītni.

Viņš nevarēja iedomāties, par ko lai rītdien un arī parīt runā ar Sergeju Sergejiču, ar Tatjanu, kā lai izturas, sastopoties ar Nadeždu, — un jau iepriekš jutās samulsis, nobijies un nogarlaikojies. Ar ko lai piepilda šīs trīs garās dienas, kuras viņš apsolījis šeit nodzīvot? Viņam iešāvās prātā saruna par gaišredzību un Sergeja Sergejiča frāze: «Vēl nepaspēja iekliegties, jau lācis viņam uzvēlies,» — viņš atcerējās, ka rītdien, lai iztaptu Tatjanai, vajadzēs uzsmaidīt viņas pašapmierinātajām, tuklajām meitenēm, — un nolēma aizbraukt.

Pulksten pussešos uz lielās mājas terases iznāca Sergejs Sergejičs Buhāras halātā un galvā uzlicis fesku ar pušķi. Podgorins, nevilcinādamies ne mirkli, piegāja pie viņa un sāka atvadīties.

—    Man katrā ziņā jābūt Maskavā pirms pulksten desmitiem, — Podgorins sacīja, neskatīdamies uz Sergeju Sergejiču. — Biju pavisam aizmirsis, ka mani gaida pie notāra. Lūdzu, neņemiet ļaunā! Kad jūsējie piecelsies, pasakiet viņiem, ka es atvainojos, briesmīgi nožēloju …

Podgorins nedzirdēja, ko viņam sacīja Sergejs Sergejičs, viņš steidzās un ik mirkli lūkojās atpakaļ uz lielās mājas logiem, baidīdamies, ka tikai dāmas nepamostas un viņu neaiztur. Viņam bija kauns par savu nervozitāti. Podgorins juta, ka Kuzminkā viņš ir pēdējo reizi, ka vairāk šurp neatbrauks, un aizbraukdams vairākkārt atskatījās uz piebūvi dārzā, kurā bija aizvadītas tik daudzas jaukas dienas, bet sirdī nebija skumju, tikai saltums vien …

Mājās savā kabinetā uz galda viņš vispirms ieraudzīja vakar saņemto zīmīti. «Mīļais Miša,» viņš lasīja. «Jūs esat pavisam mūs aizmirsis, atbrauciet drīzāk…» Un nez kāpēc viņam iešāvās prātā, kā Nadežda virpuļoja dejā, kā piepūtās viņas tērps un kļuva redzamas kājas miesaskrāsas zeķēs …

Bet pēc kādām desmit minūtēm viņš jau sēdēja pie galda, strādāja un vairs nedomāja par Kuzminku,

CILVĒKS FUTRĀLI

Pašā Mironosicas ciema galā, ciema vecākā Prokofija šķūnī, bija apmetušies naktsdusā nosebojušies mednieki. Viņi bija tikai divi: veterinārārsts Ivans Ivaničs un ģimnāzijas skolotājs Burkins. Ivanam Ivaničam bija diezgan savāds divkāršs uzvārds — Čimša-FIimalaiskis, kas viņam nemaz nepiestāvēja, un visā guberņā viņu sauca vienkārši vārdā un tēva vārdā; viņš dzīvoja netālu no pilsētas — zirgu audzētavā un tagad bija atbraucis medībās, lai paelpotu svaigu gaisu. Bet ģimnāzijas skolotājs Burkins ik vasaras viesojās pie grāfiem P. un jau sen šai apvidū jutās kā šejienietis.

Viņi negulēja. Ivans Ivaničs, kalsnējs, liela auguma sirmgalvis ar garām ūsām, sēdēja ārpusē pie durvīm un pīpēja pīpi; viņu apspīdēja mēness. Burkins gulēja šķūnī sienā un nebija tumsā saredzams.

Viņi stāstīja dažādus notikumus. Starp citu, runāja par to, ka ciema vecākā sieva Mavra, veselīga un prātīga sieviete, visā savā mūžā nav bijusi tālāk par savu dzimto ciemu, nekad nav redzējusi ne pilsētu, ne dzelzceļu, pēdējo desmit gadu laikā mūžīgi sēž aiz krāsns un tikai naktīs iziet laukā.

— Kas tur ko brīnīties! — Burkins teica. — Sai pasaulē nav mazums vientuļas dabas cilvēku, kas, līdzīgi vēzim un gliemezim, cenšas ievilkties savā čaulā. Varbūt tas ir atavisms, atgriešanās tanīs laikos, kad cilvēka sencis vēl nebija sabiedrisks radījums un dzīvoja vientuļi savā migā, bet varbūt tā ir vienkārši viena no cilvēka rakstura īpatnībām, — kas zina? Neesmu dabaszinātnieks, un nav mans uzdevums pieskarties šādiem jautājumiem, gribu tikai sacīt, ka tādi cilvēki kā Mavra nav reta parādība. Nu, lūk, nav nemaz tālu jāmeklē, pirms pāris mēnešiem mūsu pilsētā nomira kāds Beļikovs, grieķu valodas skolotājs, mans darba biedrs. Jūs, protams, būsiet par viņu dzirdējis. Viņš bija ievērojams ar to, ka vienmēr, pat jaukā laikā, gāja laukā galošām kājās un lietussargu rokā, un katrā ziņā siltu vatētu mēteli mugurā. Un lietussargs viņam bija makstī un pulkstenis pelēkas ziemišķādas makstī, un, kad viņš izņēma kabatas nazi, lai noasinātu zīmuli, arī nazis bija makstiņā; un arī viņa seja šķita esam makstī, jo viņš visu laiku slēpa to saceltajā apkaklē. Viņš nēsāja tumšas brilles, vatētu kamzoli, aizbāza ausis ar vati un, kad sēdās ormanī, pavēlēja pacelt ratu augšu. īsi sakot, šai cilvēkā bija vērojama pastāvīga un nepārvarama tieksme iekļaut sevi čaulā, radīt sev, tā sakot, futrāli, kas viņu nošķirtu, pasargātu no ārējām ietekmēm. īstenība uztrauca viņu, biedēja, turēja pastāvīgā nemierā, un, varbūt lai attaisnotu šo savu biklumu, savu riebumu pret īstenību, viņš aizvien slavēja pagātni un to, kas nekad nav bijis; arī senās valodas, ko viņš mācīja, īstenībā viņam bija tās pašas galošas un lietussargs, kur viņš slēpās no patiesās dzīves.

—     Ai, cik skanīga, cik daiļa ir grieķu valoda! — viņš teica ar saldu sejas izteiksmi; un, it kā pierādīdams, ka viņa vārdi pareizi, piemiedza acis un, pacēlis pirkstu, izrunāja: — Antropos!

Arī savas domas Beļikovs centās paslēpt futrālī. Skaidri viņam bija tikai cirkulāri un avīžu raksti, kur kaut kas tika aizliegts. Kad cirkulārā skolēniem noliedza iziet uz ielas pēc deviņiem vakarā vai kādā rakstā noliedza miesīgu mīlestību, viņam tas bija skaidrs, neapšaubāms: aizliegts — un beigas. Atvēlē un atļaujā turpretim, pēc viņa domām, allaž slēpās šaubu elements, kaut kas neizteikts un neskaidrs. Kad pilsētā atļāva nodibināt dramatisko pulciņu, atvērt lasītavu vai tējnīcu, viņš grozīja galvu un klusiņām runāja:

—    Tas jau nu, protams, tā, tas viss ir jauki, bet kaut tikai kas negadītos.

Visvisāda veida pārkāpumi, novirzīšanās, atkāpšanās no likumiem skumdināja viņu, kaut gan šķita — kāda viņam tur daļa? Ja kāds no biedriem nokavēja dievkalpojumu vai paklīda baumas par kādu ģimnāzistu nedarbu, vai klases dāma bija vēlu vakarā redzēta kopā ar virsnieku, viņš ļoti uztraucās un visu laiku runāja, kaut tikai kas slikts neiznāktu. Bet pedagoģiskās padomes sēdēs viņš vienkārši nomāca mūs ar savu piesardzību, aizdomību un saviem tīri futrāliskajiem apsvērumiem par to, ka, lūk, zēnu un meiteņu ģimnāzijā jaunatne uzvedoties nelāgi, ļoti trokšņojot klasēs, — ak, kaut tikai priekšniecība to nedabūtu zināt, ak, kaut tikai kas slikts neiznāktu, — un ka būtu ļoti labi, ja no otrās klases izslēgtu Petrovu un no ceturtās Jegorovu. Un kas notika? Ar savām nopūtām, savu činkstēšanu, savām tumšajām brillēm virs bālās mazās sejas — ziniet, viņam bija tāda maza seja kā seskam — viņš nomāca mūs visus, un mēs piekāpāmies, pazeminājām Petrovam un Jegorovam uzvešanās atzīmi, uzlikām viņiem arestu un galu galā izslēdzām kā Petrovu, tā Jegorovu. Viņam bija dīvains paradums — apstaigāt mūsu dzīvokļus. Atnāk pie kāda skolotāja, sēž un klusē, it kā kaut ko novēro. Pasēž, tā klusēdams, pāris stundu un aiziet. To viņš dēvēja par «labu attieksmju uzturēšanu ar biedriem», un, acīm redzot, viņam bija grūti nākt un sēdēt pie mums, un viņš nāca pie mums tikai tāpēc, ka atzina to par savu biedra pienākumu. Mēs, skolotāji, baidījāmies viņa. Pat direktors baidījās. Iedomājieties tikai, visi mūsu skolotāji bija patiešām kārtīgi cilvēki, kas spēj domāt, kas audzināti Turgeņeva un Ščedrina garā, tomēr šis cilvēciņš, kurš arvien staigāja galošām kājās un ar lietussargu, turēja savās rokās ģimnāziju veselus piecpadsmit gadus! Un vai tikai ģimnāziju vien? Visu pilsētu! Mūsu dāmas nerīkoja sestdienās mājas izrādes, baidījās, ka viņš nedabū zināt; arī garīdznieki kautrējās, viņam klātesot, ēst gaļas ēdienus un spēlēt kārtis. Beļikova tipa cilvēku ietekmē pēdējo desmit, piecpadsmit gadu laikā ļaudis mūsu pilsētā sāka no visa kā baidīties. Baidījās skaļi runāt, nosūtīt vēstules, iepazīties, lasīt grāmatas, baidījās palīdzēt trūcīgajiem, mācīt ābeci…

Ivans Ivaničs, vēlēdamies kaut ko sacīt, nokāsējās, bet

vispirms aizkūpināja pīpi, pavērās mēnesi un pēc tam lēnām noteica:

—    Jā. Kārtīgi cilvēki, kas spēj domāt, kas lasa kā Sčedrinu, tā Turgeņevu, visādus Boklus un citus, tomēr pakļāvās, pacieta … Tā jau tas ir.

—    Beļikovs dzīvoja tai pašā mājā, kur es, — Burkins turpināja, — tai pašā stāvā, pretējās durvīs, mēs bieži tikāmies, un es pazinu viņa mājas dzīvi. Arī mājā tas pats negals: rīta svārki, naktscepure, aizvērtņi, aizšaujamie, vesela virkne daždažādu aizliegumu, ierobežojumu un — ak, kaut tikai kas negadītos! Gavēņa ēdienu ēst kaitīgi, bet gaļu nav brīv, jo varbūt sacīs, ka Beļikovs neievēro gavēni, un viņš ēda sviestā ceptu zandartu — tas nebija gavēņa ēdiens, bet nevarēja arī sacīt, ka būtu gaļas ēdiens. Sieviešu kārtas apkalpotāju viņš neturēja aiz bailēm, ka par viņu sāks ļauni domāt, un turēja pavāru Afanasiju, ap sešdesmit gadu vecu vīriņu, iemetēju un pusmuļķi, kas kādreiz bija kalpojis par denščiku un mazliet prata gatavot ēdienus. Šis Afanasijs parasti stāvēja pie durvīm, sakrustojis rokas, un allaž, dziļi nopūzdamies, murmināja vienu un to pašu:

—     Daudz gan viņu tagad saradies!

Guļamistaba Beļikovam bija maziņa kā šķirsts, gulta ar aizkariem. Apguldamies viņš apsedza galvu; bija karsti, smacīgi, aizslēgtās durvis grabināja vējš, krāsnī gaudoja, no virtuves atskanēja nopūtas, baigas nopūtas…

Un viņam bija bail zem segas. Viņš baidījās, kaut tikai kas negadītos, kaut viņu nenodurtu Afanasijs, kaut neielauztos zagļi, un pēc tam visu nakti viņam rādījās nemierīgi sapņi, bet no rīta, kad kopā gājām uz ģimnāziju, viņš bija saīdzis, bāls, un varēja redzēt, ka ģimnāzija, kurp viņš devās, ar daudzajiem cilvēkiem, bija baismīga, pretīga visai viņa būtībai un viņam, pēc dabas vientuļam cilvēkam, iet ar mani blakus ir grūti.

—    Pie mums klasēs gan ļoti trokšņo, — viņš teica, it kā pūlēdamies rast izskaidrojumu savai smagajai jūtoņai. — Tas nu gan nekam neder.

Un vai varat iedomāties, ka šis grieķu valodas skolotājs, šis cilvēks futrālī, tik tikko neapprecējās!

Ivans Ivaničs atri atskatījās uz šķūni un noteica:

—   "Jūs jokojat!

—    Jā, tik tikko neapprecējās, lai cik savādi tas izliekas. Uz mūsu ģimnāziju atsūtīja jaunu vēstures un ģeogrāfijas skolotāju, kādu Kovaļenko Mihailu Saviču, no Mazkrievijas. Viņš atbrauca nevis viens, bet kopā ar māsu Vareņku. Viņš bija jauns, garš, tumšu seju, milzīgām rokām, jau no sejas bija redzams, ka runā basā, un patiešām balss kā no mucas: bu-bu-bu … Viņa gan nebija vairs jauna, gadu trīsdesmit, bet arī gara, slaida, melnām uzacīm, sārtiem vaigiem, — vārdu sakot, ne meita, bet konfekte, un tāda sprigana, skaļa, mūžīgi dzied mazkrievu dziesmas un smej. Katrā izdevīgā gadījumā laiž vaļā skanīgus smieklus: ha-ha-ha! Pirmā pamatīgā iepazīšanās ar abiem Kovaļenkiem, atceros, mums iznāca direktora vārda dienā. Skaudro, saspīlēti garlaicīgo pedagogu vidū, kuri pat vārda dienā ierodas aiz pienākuma, piepeši ieraugām — jauna Afrodīte iznirusi no jūras putām: staigā, rokas sānos iespiedusi — smej, dzied, dejo… Viņa izjusti nodziedāja «Vēji gaudo», tad vēl kādu romanci un vēl un apbūra mūsu visus — visus, pat Beļikovu. Viņš atsēdās pie tās un, saldi smaidīdams, sacīja:

—    Mazkrievu valoda ar savu maigumu un tīkamo skanīgumu atgādina sengrieķu valodu.

Tas viņai glaimoja, un viņa izjusti un pārliecinoši sāka tam stāstīt, ka Gadjačas apriņķī viņai esot mājas, mājās dzīvojot māmiņa un tur esot tādi bumbieri, tādas melones, tādi kabaki! Mazkrievi sauc ķirbjus par kabakiem, bet krogus par šinkiem un vāra boršču ar sarkanajiem un zilajiem — «tik gardu, tik gardu, ka taisni briesmas».

Mēs klausījāmies, klausījāmies, un pēkšņi mums visiem iešāvās prātā vienas un tās pašas domas.

—    Derētu viņus saprecināt, — direktoriene man klusi sacīja.

Mēs visi nezin kāpēc atcerējāmies, ka mūsu Beļikovs nav precējies, un mums tagad likās dīvaini, ka līdz šim nebijām ievērojuši, bijām pavisam palaiduši nepamanītu tik svarīgu apstākli viņa dzīvē. Kā vispār

viņš izturas pret sievieti, kā pats sev atrisina šo dzīvē tik nozīmīgo jautājumu? Agrāk tas mūs nemaz neinteresēja, varbūt nevarējām pat iedomāties, ka cilvēks, kas arvien staigā ar galošām un guļ aiz aizkariem, varētu mīlēt.

—    Viņam jau krietni pāri četrdesmit gadiem, bet viņai trīsdesmit… — direktoriene paskaidroja savu domu. — Man šķiet, viņa ietu pie Beļikova par sievu.

Ko gan visu neizdara pie mums provincē aiz garlaicības, cik daudz nevajadzīga, aušīga notiek! Un tas tāpēc, ka nepavisam nedara to, kas vajadzīgs. Nu paskat — kāpēc mums pēkšņi ievajadzējās apprecināt šo Beļikovu, ko pat nevarēja iedomāties precētu? Direktoriene, inspektoriene un visas mūsu ģimnāzijas dāmas atplauka, kļuva pat glītākas, it kā piepeši būtu saskatījušas dzīves mērķi. Direktoriene paņem teātrī ložu, un raugāmies — viņas ložā sēž Vareņka ar šitādu vēdekli, starojoša, laimīga, un viņai līdzās Beļikovs, maziņš, sarucis, it kā būtu ar knaiblēm izvilkts no mājas. Es sarīkoju viesības, un dāmas pieprasa, lai katrā ziņā ielūdzot tiklab Beļikovu, kā Vareņku. Vārdu sakot, mašīna sāk darboties. Izrādījās, ka Vareņkai nebūtu nekas pret apprecēšanos. Dzīvot pie brāļa viņai nebija diezin cik līksmi, augām dienām jāķildojas un jālamājas. Rau, šāda aina: iet Kovaļenko pa ielu, garš, pamatīgs lamzaks, izšūtu kreklu mugurā, matu šķipsna izlīdusi no cepures apakšas un krīt uz pieres, vienā rokā dažas grāmatas, otrā — resna, zaraina kūja. Aiz viņa iet māsa, arī ar grāmatām.

—    Bet tu, Mihailik, taču neesi to lasījis, — viņa skaļi strīdas. — Es tev saku, zvēru, ka neesi to nemaz lasījis!

—    Bet es tev saku, ka esmu lasījis! — kliedz Kovaļenko, rībinādams kūju pa ietvi.

—    Ak vai, manu dieviņ, Minčik! Ko tu dusmojies, mēs taču runājam principiāli.

—    Bet es tev saku, ka esmu lasījis! — vēl skaļāk kliedz Kovaļenko.

Un mājās, tiklīdz atnācis svešs cilvēks, tūlīt iet vaļā ķīviņš. Tada dzīve bija droši vien apnikusi, gribējās

sava kaktiņa, un ari gadu skaits liekams vērā; te vairs nav laika izvēlēties, jāņem, kas pagadās, pat grieķu valodas skolotājs. Un vispār jāsaka, lielākai daļai mūsu jaunkundžu vienalga, ar ko precēties, ka tik var apprecēties. Lai būtu kā būdams, Vareņka sāka izturēties pret mūsu Beļikovu ar acīm redzamu labvēlību.

Un Beļikovs? Viņš gāja pie Kovaļenko tāpat kā pie mums. Ierodas pie tā, atsēžas un klusē. Viņš klusē, bet Vareņka dzied viņam «Vēji gaudo» vai domīgi lūkojas viņā savām tumšajām acīm, vai arī pēkšņi laiž vaļā:

—    Ha-ha-ha!

Mīlas lietās, bet it sevišķi precībās, liela nozīme ietekmei. Visi — kā biedri, tā arī dāmas — sāka pārliecināt Beļikovu, ka viņam jāprecoties, ka viņam dzīvē nekas cits neesot atlicis kā apprecēties; mēs visi vēlējām viņam laimes, runājām svarīgām sejām visvisādas pliekanības, piemēram, ka laulība ir nopietns solis; turklāt Vareņka bija glīta, interesanta, viņa bija valsts padomnieka meita, un viņai piederēja mājas, bet galvenais — viņa bija pirmā sieviete, kas izturējās pret Beļikovu laipni, sirsnīgi, — viņam sāka reibt galva, un viņš nolēma, ka patiešām jāprecas.

—    Te nu vajadzēja viņam atņemt galošas un lietussargu, — Ivans Ivaničs ieteicās.

—     Iedomājieties, izrādījās, ka tas nav iespējams. Viņš nolika uz sava galda Vareņkas ģīmetni un aizvien nāca pie manis un runāja par Vareņku, par ģimenes dzīvi, par to, ka laulība ir nopietns solis, bieži mēdza apmeklēt Kovaļenkus, bet savu dzīvesveidu nepavisam negrozīja. Gluži otrādi, lēmums precēties dīvainā kārtā viņu slimīgi ietekmēja, viņš kļuva vājāks, bālāks un, kā likās, vēl dziļāk ierāvās savā futrālī.

—     Varvara Savišna man patīk, — viņš man stāstīja ar vārgu smaidiņu, — un es zinu, katram cilvēkam jāprecas, bet… tas viss, ziniet, noticis neparasti, piepeši … Jāpadomā.

—     Kas tur ko domāt! — es viņam saku. — Precieties, tas ir viss.

—     Nē, precības ir nopietns solis, vispirms jāapsver nākamie pienākumi, atbildība … lai pēc tam kaut kas slikts neiznāktu. Tas mani tā satrauc, es tagad nevienu

nakti neguļu. Un, jāatzīstas, man bail: viņai un viņas brālim ir tāds savāds domāšanas veids, viņi spriež, ziniet, tā savādi, un raksturs viņiem ļoti ņiprs. Var apprecēties un vēl iekrist kādā ķibelē.

Un viņš nebildināja, vienmēr atlika par lielām dusmām direktorienei un visām mūsu dāmām; visu laiku apsvēra nākamos pienākumus un atbildību, tomēr gandrīz ik diejias pastaigājās ar Vareņku, varbūt domāja, ka tā piederas viņa stāvoklim, un nāca pie manis aprunāties par ģimenes dzīvi. Un laikam gan galu galā viņš būtu Vareņku bildinājis un tiktu noslēgta viena no tām nevajadzīgajām, muļķīgajām laulībām, kādas pie mums aiz garlaicības un dīkdienības noslēdz tūkstošiem, ja pēkšņi nebūtu iznācis kolossalische Scandal. Jāsaka, ka Vareņkas brālis Kovaļenko ienīda Beļikovu no pašas pirmās iepazīšanās dienas un nevarēja viņu ieredzēt.

—    Nesaprotu, — viņš mums teica, plecus raustīdams, — nesaprotu, kā jūs varat ciest šo spiegu, šo riebīgo ģīmi. Ak, kungi, kā jūs varat šeit dzīvot! Pie jums ir spiedīgs, nejēdzīgs gaiss. Vai tad jūs esat pedagogi, skolotāji? Jūs esat činavnieki, te pie jums nav zinātnes templis, bet policijas valde un smird pēc skābumķērnes kā policista būdā. Nē, brālīši, mazliet vēl padzīvošu ar jums, tad laidīšos uz savām mājām, vēžošu tur un mācīšu mazkrievēnus. Aizbraukšu, bet jūs palieciet te ar savu Jūdasu, lai viņš kaut pārsprāgst.

Vai arī viņš smējās, smējās līdz asarām — gan basā, gan smalkā, spiedzošā balsī — un jautāja man, noplātīdams rokas:

—    Ko viņš pie manis sēž? Kas viņam vajadzīgs? Sēž un skatās.

Viņš pat iedeva Beļikovam palamu «asinssūcējs zirneklis». Un, protams, mēs vairījāmies runāt ar viņu par to, ka viņa māsa Vareņka grasās precēties ar «asinssūcēju zirnekli». Un, kad reiz direktoriene lika viņam saprast, ka labi būtu atdot māsu par sievu tādam solīdam, visu cienījamam cilvēkam kā Beļikovam, viņš saviebās un noņurdēja:

—          Tā nav mana darīšana. Lai viņa precas kaut vai ar odžu tēviņu, man netīk jaukties cita cilvēka darīšanās.

Tagad klausieties, kas notika tālāk. Kāds jokupēteris bija uzzīmējis karikatūru: iet Beļikovs galošām kājās, uzlocītām biksēm, ar uzsistu lietussargu, un viņam zem rokas Vareņka; apakšā parakstīts: «Iemīlējies antropos.» Izteiksme uztverta, saprotiet, apbrīnojami. Mākslinieks droši vien bija strādājis ne vienu nakti vien, jo visi zēnu un meiteņu ģimnāziju skolotāji, semināra skolotāji, ierēdņi — visi saņēma pa eksemplāram. Saņēma arī Beļikovs. Karikatūra viņu pilnīgi satrieca.

Izejam kopā no mājas, — tas bija tieši pirmajā maijā, svētdienā, un mēs visi, skolotāji un ģimnāzisti, bijām norunājuši sapulcēties pie ģimnāzijas un tad kopīgi kājām doties uz birzi ārpus pilsētas, — izejam, bet viņš tīri zaļš, drūmāks par mākoni.

—    Kādi nejauki, ļauni cilvēki! — viņš noteica, un viņam ietrīsējās lūpas.

Man pat kļuva viņa žēl. Ejam, un uzreiz, vai varat iedomāties, drāžas ar velosipēdu Kovaļenko, bet aiz viņa Vareņka, arī ar velosipēdu, sarkana, piekususi, taču jautra, priecīga.

—    Mēs, — viņa sauc, — braucam pa priekšu! Tik jauks laiks, tik jauks, ka taisni briesmas!

Un abi nozuda. Mans Beļikovs no zaļa pārvērtās par bālu un it kā sastinga. Apstājās un skatās manī…

—    Atļaujiet, kā tad tā? — viņš jautāja. — Vai varbūt manas acis nepareizi rāda? Vai tad ģimnāzijas skolotājiem un sievietēm pieklājas braukt ar velosipēdu?

—    Kas tur nepieklājīgs? — es atteicu. — Lai brauc veseli!

—    Kā tad tā var? — viņš iesaucās, izbrīnījies par manu mieru. — Ko jūs runājat?!

Un viņš bija tik pārsteigts, ka negribēja iet tālāk un atgriezās mājā.

Otrā dienā Beļikovs visu laiku nervozi berzēja rokas un šad tad sarāvās, un no sejas bija redzams, ka viņš nejūtas labi. Aizgāja arī no stundām, kas ar viņu notika pirmoreiz mūžā. Un neēda pusdienas. Bet uz vakara pusi saģērbās siltāk, kaut gan ārā bija īsts vasaras laiks, un aizvilkās līdz Kovajenkiem. Vareņkas nebija mājā, viņš sastapa tikai tās brāli.

—     Sēdieties, laipni lūdzu, — Kovaļenko salti noteica un sarauca uzacis; viņam bija samiegojusies seja, viņš tikko bija atpūties pēc pusdienām, un oma bija ļoti nelāga.

Beļikovs klusēdams pasēdēja minūtes desmit un iesāka:

—     Atnācu pie jums izkratīt sirdi. Man ļoti, ļoti grūti. Kāds paskvilants smieklīgā veidā uzzīmēja mani un vēl vienu — mums abiem tuvu personu. Uzskatu par savu pienākumu jums apliecināt, ka tā nav mana vaina… Neesmu devis nekāda iemesla tādam izsmieklam, — gluži otrādi, esmu visu laiku izturējies kā gluži pieklājīgs cilvēks.

Kovaļenko sēdēja, uzmetis lūpu, un klusēja. Beļikovs pagaidīja brītiņu un turpināja klusā, bēdīgā balsī:

—     Un man jums vēl kas sakāms. Es jau sen esmu skolotājs, bet jūs tikko sākat, un es, kā vecāks biedrs, uzskatu par savu pienākumu jūs brīdināt. Jūs braucat ar velosipēdu, bet jaunatnes audzinātājiem ir pavisam nepieklājīgi tā nosist laiku.

—    Kāpēc? — Kovaļenko basā vaicāja.

—     Vai tas vēl jāizskaidro, Mihail Savič, vai tad tas nav saprotams? Ja skolotājs brauc ar velosipēdu, kas tad atliek skolēniem? Viņiem tikai atliek staigāt uz galvas! Un, ja tas nav ar cirkulāru atļauts, tad to nedrīkst. Vakar mani pārņēma šausmas. Kad es ieraudzīju jūsu māsiņu, man acis aizklāja migla. Sieviete vai jaunava uz velosipēda — tas ir briesmīgi!

—    Ko jūs īstenībā vēlaties?

—     Es vēlos tikai vienu — brīdināt jūs, Mihail Savič. Jūs esat jauns cilvēks, jums visa nākotne priekšā, jums jauzvedas ļoti, ļoti piesardzīgi, bet jūs forsējat, ai, kā forsējat! Jūs ģērbjaties izšūtā kreklā, pastāvīgi staigājat pa ielām ar kaut kādām grāmatām, un tagad vēl šis velosipēds. To, ka jūs un jūsu māsiņa braukājat ar velosipēdu, dabūs zināt direktors, tad tas aizies līdz kuratoram … Kads tur labums?

—     Ka es un māsa braucam ar velosipēdu, tur nevienam nav nekādas daļas! — Kovaļenko iesaucās un pietvīka pavisam sarkans. — Un to, kas jauksies manās mājas un ģimenes darīšanās, es aiztriekšu pie visiem jodiem.

Beļikovs nobālēja un piecēlās.

—     Ja jūs runājat ar mani tādā tonī, tad es nevaru turpināt, — viņš teica. — Un, lūdzu, man klātesot, nekad tā neizsacīties par priekšniecību. Jums jāizturas pret valsts varu ar cienību.

—     Bet vai tad es teicu kaut ko ļaunu par valsts varu? — Kovaļenko jautāja, nikni raudzīdamies viņā. — Lūdzu, lieciet mani mierā! Esmu godīgs cilvēks un nevēlos runāt ar tādu kungu kā jūs. Es nevaru ciest spiegus.

Beļikovs sāka nervozi rosīties un ātri ģērbties ar šausmu izteiksmi sejā. Tā bija pirmā reize mūžā, kad viņš dzirdēja šādas rupjības.

—    Varat runāt, kas jums tīk, — viņš sacīja, iziedams no priekšnama kāpņu telpā. — Mans pienākums tikai brīdināt jūs: varbūt mūs kāds dzirdējis, un, lai mūsu sarunu nepārprastu un lai kaut kas negadītos, būšu spiests ziņot direktora kungam mūsu sarunas saturu … galvenos vilcienos. Mans pienākums to darīt.

—    Ziņot? Ej ziņo!

Kovaļenko satvēra viņu no muguras aiz apkakles un pagrūda, un Beļikovs noripoja pa kāpnēm lejā, norībinādams savas galošas. Kāpnes bija augstas, stāvas, bet viņš laimīgi novēlās līdz apakšai, uzcēlās un aptaustīja degunu: vai brilles veselas? Bet tieši tai brīdī, kad viņš vēlās pa kāpnēm, nāca iekšā Vareņka un kopā ar viņu divas dāmas; viņas stāvēja lejā un skatījās — un Beļikovam tas bija briesmīgāk par visu. Labāk, liekas, būtu nolauzt kaklu, abas kājas nekā kļūt par apsmieklu: tagad taču to dabūs zināt visa pilsēta, tas aizies līdz direktoram, kuratoram — ak, kaut tikai kas negadītos! — uzzīmēs jaunu karikatūru, un tas viss beigsies ar to, ka pavēlēs atlūgties no amata …

Kad viņš piecēlās, Vareņka pazina viņu un, vērdamās viņa jocīgajā sejā, saburzītajā mētelī, galošās, nesaprazdama, kas noticis, iedomādamās, ka viņš nokritis pats netīšām, nenoturējās un sāka tā smieties, ka skanēja visa māja:

— Ha-ha-ha!

Un ar šo skaļo, skanīgo «ha-ha-ha» izbeidzās viss: kā precības, tā Beļikova dzīve zemes virsū. Viņš vairs nedzirdēja, ko saka Vareņka, un nekā neredzēja. Atgriezies savā mājā, viņš vispirms novāca no galda ģīmetni, tad nolikās gultā un vairs necēlās.

Pēc dienām trim pie manis ienāca Afanasijs un jautāja, vai nevajadzētu sūtīt pēc ārsta, jo kungam esot kaut kas noticis. Es iegāju pie Beļikova. Viņš gulēja aiz aizkariem, apsedzies ar segu, un klusēja: ja viņam kaut ko jautāja, atbildēja tikai «jā» vai «nē» — un vairāk ne skaņas. Viņš guļ, bet līdzās staigā Afanasijs, drūms, sarauktu pieri, un dziļi nopūšas; no viņa nāk šņabja smaka kā no kroga.

Pēc mēneša Beļikovs nomira. Glabājām viņu visi, tas ir, abas ģimnāzijas un seminārs. Tagad, kad viņš gulēja šķirstā, viņam sejā bija maiga, patīkama, pat līksma izteiksme, it kā viņš priecātos, ka beidzot ielikts futrālī, no kura nekad vairs netiks ārā. Jā, viņš bija sasniedzis savu ideālu! Un it kā viņam par godu bēru dienā bija apmācies, lietains laiks, un visiem mums bija kājās galošas un rokā lietussargs. Arī Vareņka bija bērēs un apraudājās, kad šķirstu nolaida kapā. Esmu novērojis, ka mazkrievietes tikai raud vai smejas, vidējas noskaņas viņām nemēdz būt.

Atzīstos, apbedīt tādus cilvēkus kā Beļikovs ir ļoti patīkami. Kad atgriezāmies no kapiem, mums bija kautrīgas, skābas sejas; nevienam negribējās izrādīt šo tīksmes sajūtu — sajūtu, kas atgādināja to, kādu bijām izjutuši sen, sen, vēl bērnībā, kad pieaugušie izbrauca no mājām un mēs pāris stundu skraidījām pa dārzu, baudīdami pilnīgu brīvību. Ak, brīvība, brīvība! Pat tās nojauta, pat vāja cerība uz tās iespēju spārno dvēseli, vai ne?

Mēs atgriezāmies no kapiem labā omā. Bet pagāja ne vairāk kā nedēļa, un dzīve sāka ritēt kā senāk — tikpat skaudra, apnicīga, bezjēdzīga — dzīve, kas nebija ar cirkulāru aizliegta, bet nebija arī pilnīgi atļauta; labāk nekļuva. Un patiešām — Beļikovs bija apbedīts, bet cik daudz vēl palika tādu cilvēku futrālī, cik daudz viņu vēl būs!

—    Tā jau ir, — Ivans Ivaničs noteica un aizkūpināja pīpi. '

—    Cik daudz viņu vēl bus! — Burkins atkārtoja.

Ģimnāzijas skolotājs iznāca no šķūņa. Tas bija neliela auguma cilvēks, resns, pavisam bez matiem, melnu bārdu gandrīz līdz jostas vietai; viņam līdzi iznāca divi suņi.

—    Mēness, kāds mēness! — viņš teica, lūkodamies augšup.

Bija jau pusnakts. Pa labi varēja redzēt visu ciemu, gara olnīca stiepās tālu, verstis piecas. Viss bija iegrimis klusā, dziļā miegā; ne kustības, ne skaņas, negribas pat ticēt, ka dabā var būt tāds klusums. Kad mēnessnaklī redz platu ciema olnīcu ar mājām, gubeņiem, snaudā iegrimušiem vītoliem, tad dvēseli apņem klusums; šai savā mierā, patvērusies nakts ēnās no darbiem, rūpēm un bēdām, olnīca ir rāma, skumja, skaista, un šķiet, ka arī zvaigznes raugās tajā mīļi un aizgrābjoši un ka nav vairs nekā ļauna zemes virsū, un viss ir labi. Pa kreisi no ciema sākās lauks; tas bija redzams tālu, līdz apvārsnim, un arī visā šai mēnesnīcas apspīdētajā lauka plašumā nebija ne kustības, ne skaņas.

—     Tā jau ir, — Ivans Ivaničs atkārtoja. — Bet vai tas, ka mēs dzīvojam pilsētā smacīgā gaisā, kopā saspiesti, rakstām nevajadzīgus papīrus, spēlējam kārtis, — vai tas nav futrālis? Un tas, ka pavadām visu mūžu slaistu, intrigantu, muļķīgu dīku sieviešu vidū, runājam un klausāmies visvisādas blēņas, — vai tas nav futrālis? Ja vēlaties, pastāstīšu jums kādu ļoti pamācošu notikumu.

—    Nē, laiks jau gulēt, — Burkins sacīja. — Līdz rītam!

Abi iegāja šķūnī un apgūlās sienā. Un viņi bija jau apsegušies un iesnaudušies, kad pēkšņi atskanēja viegli soļi; tip, tip … Kāds staigāja netālu no šķūņa; paiet mazdrusciņ un apstājas, bet pēc brītiņa atkal: tip, tip . . . Suņi ieņurdējās.

—    Tur staigā Mavra, — Burkins teica.

Soļi apklusa.

—     Redzēt un dzirdēt, kā melo, — noteica Ivans Ivaničs, apgriezdamies uz otriem sāniem, — un tevi vēl nosauc par muļķi tāpēc, ka tu paciet šos melus; laist pār galvu apvainojumus, pazemojumus, neuzdrīkstēties atklāti pateikt, ka esi godīgo, brīvo cilvēku pusē, un pašam melot, smaidīt, un tas viss maizes kumosa, silta kakliņa, kaut kādas amata pakāpītes dēļ, kura nav graša vērta, — nē, tā vairs nav iespējams dzīvot!

— Nu, tas jau no citas operas, Ivan Ivanič, — skolotājs sacīja. — Labāk gulēsim.

Un pēc minūtēm desmit Burkins jau bija iemidzis. Bet Ivans Ivaničs visu laiku grozījās no vieniem sāniem uz otriem un nopūtās, tad uzcēlās, izgāja atkal laukā un, atsēdies pie durvīm, aizkūpināja pīpīti.

ĒRKŠĶOGAS

Jau no agra rīta visu debesi klāja lielus mākoņi; ārs bija rāms, silis un skumjš, kā tas mēdz būt, kad dienas pelēkas un apmākušās, kad pār lauku sen jau saguluši mākoņi un cilvēks gaida lielu, bet lielus nav. Veterinārārsts Ivans Ivaničs un ģimnāzijas skolotājs Burkins aiz noguruma vairs nevarēja paiet, un lauks tiem šķita bezgalīgs. Tālumā taisni priekšā tikko saskatāmas Mironosicas ciema vējdzirnavas, pa labi aizstiepās un tālu aiz ciema beidzot nozuda pauguru rinda, un viņi abi pazīst, ka tas te ir upes krasts, tās atkal pļavas, zaļie vītoli, mājas un, ja uzkāptu vienā no pauguriem, tad no turienes redzētu tikpat milzīgu lauku, telegrāfu un vilcienu, kas iztālēm izskatās kā kāpurs, kurš lēni velkas uz priekšu, bet skaidrā laikā no turienes redzama pat pilsēta. Tagad, kad laiks ir rāms, kad visa daba liekas rimta un domīga, Ivans Ivaničs un Burkins ir pilni mīlestības pret šo lauku, un abiem viena doma — cik liela, cik skaista šī zeme.

—    Viņreiz, kad bijām stārasta Prokofija šķūnī, — sacīja Burkins, — jūs gribējāt pastāstīt kādu notikumu.

—    Jā, toreiz es gribēju pastāstīt par savu brāli.

Ivans Ivaničs, iekām stāstīt, dziļi nopūtās un aizkūpināja pīpīti, bet tieši tai brīdī sāka līt. Un pēc minūtēm piecām jau gāza stiprs lietus, garais lietus, un grūti bija paredzēt, kad tas pāries. Ivans Ivaničs un Burkins apstājās un sāka gudrot; suņi, jau salijuši, astes ierāvuši, stāvēja un žēli skatījās uz viņiem.

—     Mums kaut kur jāpaglābjas, — Burkins teica. — Iesim pie Aļohina. Te nav tālu.

—     Iesim!

Viņi nogriezās sāņus un visu laiku gāja pa nopļautu tīrumu — brīžiem taisni, brīžiem mezdami līkumu pa labi, kamēr uzgāja uz ceļa. Drīz parādījās papeles, dārzs, tad sarkanie šķūņu jumti; pavizēja arī upe, un atklājās skats uz upes līci ar dzirnavām un balto peldvietu. Tā bija Sofjina, kur dzīvoja Aļohins.

Dzirnavas strādāja, un bija grūti sadzirdēt lietus čaboņu; dambis drebēja. Te pie ratiem, galvas nokāruši, stāvēja salijušie zirgi, kustējās cilvēki, maisiem pārsegušies. Laiks bija drēgns, dubļains, nemājīgs, un skats pie līča salts un naidīgs. Ivans Ivaničs un Burkins jau visā augumā juta slapjumu, netīrību, netīksmi, kājas pa dubļiem bija sasmagušas, un, tikuši pāri dambim, viņi kāpa kalnā un gāja uz muižas klētīm klusēdami, it kā viens uz otru apskaitušies.

Vienā klētī dūca vētījamā mašīna; durvis bija vaļā, un pa tām gāzās putekļi. Uz sliekšņa stāvēja pats Aļohins, vīrs gadu četrdesmit, liela auguma, pilnīgs, gariem matiem, izskatā drīzāk profesors vai mākslinieks, nevis muižnieks. Mugurā tam balts, sen nemazgāts, viduklī ar aukliņu saņemts krekls, kājās virsbikšu vietā apakšbikses un ar dubļiem un salmiem apķepuši zābaki. Deguns un acis melni no putekļiem. Viņš pazina Ivanu Ivaniču un Burkinu un, šķiet, kļuva priecīgs.

—    Lūdzu, kungi, uz māju, uz istabu, — viņš smaidīdams sacīja. — Es tūlīt, vienu mirklīti.

Tā bija liela divstāvu māja. Aļohins dzīvoja apakšā divās istabās ar velvēm un maziem lodziņiem, kurās kādreiz bija mitinājušies pārvaldnieki; iedzīve te bija vienkārša un oda pēc rudzu maizes, lēta degvīna un zirglietām. Bet augšstāvā, goda istabās, viņš uzturējās reti, tikai tad, kad atbrauca viesi. Ivanu Ivaniču un Burkinu mājā saņēma istabene, jauna sieviete, tik skaista, ka viņi abi reizē apstājās un paskatījās viens uz otru.

—    Jūs nevarat iedomāties, kungi, kā priecājos jūs redzēt savā mājā, — sacīja Aļohins, ieiedams aiz viņiem priekšnamā. — Bet nu negaidīju gan! Pelageja, — viņš griezās pie istabenes, — atnesiet viesiem ko pārģērbties. Un pie tā paša ari es pārģērbšos.

Vispirms gan jāiet nomazgāties, jo es jau laikam neesmu mazgājies kopš pavasara. Vai nevēlaties, kungi, aiziet uz peldētavu, bet te tikmēr visu sagatavos.

Skaistā Pelageja, tik delikāta un izskatā tik maiga, atnesa palagus un ziepes, un Aļohins ar viesiem devās uz peldētavu.

—     Jā, sen jau es neesmu mazgājies, — viņš izģērbdamies sacīja. — Kā redzat, peldētava man laba, to jau tēvs ierīkoja, bet mazgāties nez kāpēc arvien neiznāk laika.

Viņš atsēdās uz kāpslīša un ieziepēja savus garos matus un kaklu, un ūdens ap viņu kļuva brūns.

—    Jā, atzīstos… — Ivans Ivaničs noteica, uz viņa galvu zīmīgi nolūkodamies.

—     Sen jau neesmu mazgājies… — Aļohins kaunīgi atkārtoja un vēlreiz saziepējās, un ūdens ap viņu kļuva tumši zils kā tinte.

Ivans Ivaničs iznāca laukā, tad metās ar sparu atpakaļ ūdenī un, lietum līstot, rokas plati cilādams, peldēja projām, pamezdams aiz sevis viļņus, un viļņos šūpojās ūdensrozes; viņš aizpeldēja līdz līča vidum un ienira ūdenī, bet pēc kādas minūtes uznāca augšā kādā citā vietā un peldēja tālāk, nira atkal, pūlēdamies aizsniegt dibenu. «Ak manu dieviņ…» viņš atkārtoja tīksminādamies. «Ak manu dieviņ …» Viņš aizpeldēja līdz dzirnavām, parunāja tur par kaut ko ar zemniekiem un griezās atpakaļ un līča vidū pagriezās uz muguras, ļaudams lietum savu seju. Burkins un Aļohins jau bija saģērbušies un taisījās iet projām, bet viņš arvien vēl peldēja un nira.

—    Ak manu dieviņ… — viņš runāja. — Ak kungs, apžēlojies!

—    Būs jau diezgan! — Burkins viņam uzsauca.

Viņi pārnāca mājās. Un tikai tad, kad augšā, lielajā

viesistabā, iededza lampu un Burkins un Ivans Ivaničs zīda rīta svārkos un siltās rīta kurpēs sēdēja krēslos, bet pats Aļohins nomazgājies, sasukājies, jaunos svārkus uzvilcis, staigāja pa viesistabu, redzams, tīksmi izjūtot siltumu, tīrību, sauso apģērbu, vieglos apavus, un skaistā Pelageja, klusi iedama pa grīdsegu un maigi smaidīdama, uz paplātes pasniedza tēju ar ievārījumu, tikai tad Ivans Ivaničs sāka stāstīt, un šķita, ka viņā klausās ne tikai Burkins un Aļohins, bet arī vecās un jaunās dāmas un karavīri, kas mierīgi un stingri nolūkojās no zelta rāmjiem.

— Esam divi brāļi, — viņš iesāka, — es, Ivans Ivaničs, un otrs — Nikolajs Ivaničs, gadus divus jaunāks. Es izvēlējos zinātnes ceļu, kļuvu par veterināru, bet Nikolajs jau no deviņpadsmit gadiem sēž kamerālvaldē. Mūsu tēvs Čimša-Himalajietis cēlies no kantonistiem, bet, uzdienējis līdz oficiera pakāpei, atstāja mums dzimtmuižnieka titulu un muiželi. Pēc viņa nāves muiželi mums tiesa noņēma parādu dēļ, bet, lai nu bija kā būdams, bērnība mums pagāja uz laukiem savā vaļā. Mēs, tāpat kā zemnieku bērni, dienas un naktis pavadījām laukā, mežā, pieskatījām zirgus, plēsām lūkus, ķērām zivis un tamlīdzīgi… Bet, vai zināt, kas jel reizi dzīvē noķēris ķīsi vai rudenī redzējis gāju strazdus skaidrajās, dzestrajās dienās bariem drāžamies pāri sādžai, tas vairs nav pilsētnieks, un viņu līdz pašai nāvei vilks atpakaļ lauku brīve. Mans brālis kamerālvaldē skuma. Gadi gāja, bet viņš arvien vēl sēdēja tai pašā vietā, rakstīja tādus pašus papīrus un par to vien domāja kā nokļūt laukos. Un šīs skumjas viņam pamazām izvērtās par noteiktu vēlēšanos, par sapni nopirkt sev mazu muižiņu kaut kur upes vai ezera krastā.

Viņš bija labas, lēnas dabas cilvēks, es viņu mīlēju, bet šo vēlēšanos ieslēgt sevi uz visu mūžu paša mājās es nekad neatzinu. Mēdz teikt, ka cilvēkam vajagot tikai trīs aršīnas zemes. Bet šīs trīs aršīnas taču vajadzīgas mironim, nevis cilvēkam. Un tagad saka jau arī tā, — ja mūsu inteliģence tiecoties pēc zemes un pēc lauku mājām, ka tad tas esot labi. Bet šīs mājas jau ir tās pašas trīs aršīnas zemes. Aiziet no pilsētas, no cīņas, no dzīves trokšņa, aiziet un nolīst savā muižā — tā jau nav dzīve, tas ir egoisms, slinkums, nekas cits kā sava veida mūku dzīve, tikai bez jebkādas varonības. Nevis trīs aršīnas zemes, nevis māja ir cilvēkam vajadzīga, bet visa zemeslode, visa daba, kur viņš netraucēti varētu attīstīt visas sava brīvā gara īpašības un sav.dabības.

Mans brālis Nikolajs sēdēja savā kancelejā un sapņoja, kā viņš ēdīs pats savus kāpostus, kas tik garšīgi smaržo pa visu māju, kā ieturēs maltīti zaļajā mauriņā, kā gulēs saulītē, kā stundām ilgi sēdēs uz soliņa aiz vārtiem un skatīsies uz tīrumiem un mežiem. Lauksaimniecības grāmatiņas un visvisādie kalendāru padomi bija viņa prieks, viņa mīļākā garīgā barība; viņam patika lasīt arī avīzes, taču tajās viņš lasīja tikai sludinājumus, ka pārdod tik un tik desetīnu aramzemes un pļavas ar mājām, upi, dārzu, dzirnavām, ar caurteces dīķiem. Pa galvu viņam jaucās dārza celiņi, puķes, augļi, strazdu būri, karūsas dīķos un, vai zināt, vēl daudz kas tamlīdzīgs. Šīs iedomātās ainas bija dažādas atkarībā no sludinājuma, kas bija nonācis viņa rokās, bet nezin kāpēc katrā no tām visādā ziņā bija ērkšķogas. Nevienas mājas, nevienu poētiskāku stūrīti viņš nevarēja iedomāties bez ērkšķogām.

— Lauku dzīvei ir savi jaukumi, — viņš mēdza sacīt. — Cilvēks sēž balkonā, dzer tēju, bet pa dīķi peld viņa pīlītes, visapkārt jauki smaržo un… aug ērkšķogas.

Viņš zīmēja savas muižas plānu, un katru reizi plānā iznāca viens un tas pats: a) kunga māja, b) kalpu māja, c) sakņu dārzs, d) ērkšķogas. Viņš dzīvoja skopi: nekad nebija ne lāgā paēdis, ne padzēris, ģērbās dievs zina kā, kā tīrais ubags, krāja kapeiku pie kapeikas un lika bankā. Briesmīgi skopuļojās. Man bija sāpīgi uz viņu noskatīties, un es viņam šo to devu un uz svētkiem aizsūtīju, bet viņš noslēpa arī to. Ja jau nu reiz cilvēks kādai idejai nodevies, tad tur vairs nekā nevar padarīt.

Gadi gāja, viņu pārcēla uz citu guberņu, viņam bija jau pāri četrdesmit gadiem, bet viņš arvien vēl lasīja avīžu sludinājumus un krāja. Pēc tam dzirdēju, esot apprecējies. Tai pašā nolūkā, lai nopirktu sev māju ar ērkšķogām, viņš apprecēja vecu, neglītu atraitni, apprecēja bez kādām jūtām, tikai tāpēc vien, ka šai turējusies naudiņa. Arī ar viņu brālis dzīvojis skopumā, turējis sievu pusbadā, bet viņas naudu nolicis bankā uz sava vārda. Pirms tam viņa bijusi precējusies ar pastmeistaru, pie kura nebija trūcis ne pīrāgu, ne liķieru, bet pie otrā vira viņa pat rupjmaizes nedabūja, cik gribēja; no tādas dzīves viņa sāka dēdēt, un pēc gadiem trim aizgāja dieva priekšā. Un, protams, mans brālis nevienu mirkli nedomāja, ka viņš būtu vainīgs sievas nāvē. Nauda, tāpat kā šņabis, cilvēku padara par ērmu. Pie mums pilsētā uz miršanu bija kāds tirgonis. Pirms nāves viņš lika pasniegt sev šķīvi medus un apēda visu savu naudu un loterijas biļetes kopā ar medu — ja nav, lai nav nevienam. Reiz, kad es stacijā nolūkojos lopu baros, kāds uzkupcis pakļuva zem lokomotīves un viņam nobrauca kāju. Nesām viņu uz pirmās palīdzības istabu, asinis plūda — tīrās briesmas, bet viņš tik lūdzās, lai sameklējot viņa nobraukto kāju, un visu laiku uztraucās; nobrauktās kājas zābakā esot divdesmit rubļu, ka tik nepazūdot vien.

—    Tas jau nu ir no citas operas, — Burkins noteica.

—     Pēc sievas nāves, — Ivans Ivaničs turpināja, kādu pusminūti domājis, — mans brālis sāka noskatīt sev muižu. Protams, skaties kaut vai piecus gadus, bet galu galā tā kā tā kļūdīsies un nopirksi nevis to, par ko esi sapņojis, bet pavisam ko citu. Brālis Nikolajs ar starpnieka palīdzību, parādus pārņemdams, nopirka simt divdesmit desetīnu kopā ar kunga māju, kalpu māju, parku, bet nebija ne augļu dārza, ne ērkšķogu, ne dīķu ar pīlītēm; bija gan upe, bet ūdens tajā kā kafija, jo muižas vienā pusē ķieģeļu fabrika, bet otrā pusē — kaulu dedzinātava. Bet mans Nikolajs Ivaničs par to daudz neskuma; viņš pasūtīja sev divdesmit ērkšķogu krūmu, iestādīja tos un uzsāka muižnieka dzīvi.

Pērn es aizbraucu viņu apciemot. Braukšu, domāju, paskatīšos, kā viņam klājas. Savās vēstulēs brālis savu muižu apzīmēja tā: Čumbaroklovas Postaža, ārīdzan Himalaji. «Ārīdzan-Himalajos» es iebraucu pēc pusdienas. Bija karsts. Visur grāvji, sētas, žogi, rindās sastādītas eglītes, — un netiku gudrs, kā lai iebrauc pagalmā, kur lai noliek zirgu. Es eju uz mājas pusi, bet man pretī nāk rūsgans, resns suns, kas izskatās pēc cūkas. Tam gribas riet, bet ir par slinku. No virtuves iznāk ķēkša basām kājām, resna, tā arī izskatās pēc cūkas, pn pastāsta, ka kungs pēc pusdienām atdusoties. Es iegāju pie brāļa, viņš sēž gultā, ceļus ar segu apsedzis; novecojis, izļumis, aptaukojies; vaigi, deguns un lūpas stiepjas uz priekšu — tā vien skaties, ka nesāk segā rukšķēt.

Mēs apkampāmies un apraudājāmies no prieka un no skumjām domām, ka reiz bijām jauni, bet nu abi jau esam sirmi un mirstamais laiks klāt. Viņš apģērbās un veda man rādīt savu muižu.

—    Nu, kā tu te dzīvo? — es vaicāju.

—    Nekas, paldies dievam, dzīvoju labi.

Tas jau vairs nebija agrākais nedrošais bēdulis ierēdnis, bet īsts muižnieks, īsts kungs. Viņš jau te bija iedzīvojies, pieradis, un tā lieta viņam jau sāka patikt: ēda daudz, gāja pirtī, pieņēmās resnumā, jau tiesājās ar pagastu un abām fabrikām un ļoti ņēma ļaunā, kad zemnieki viņu neuzrunāja ar «jūsu augstlabdzimtība». Arī par savu dvēseli viņš rūpējās ļoti solīdi, kundziski, un labus darbus nedarīja vis kaut kā vienkārši, bet ar zināmu svinīgumu. Kādi bija tie labie darbi? Viņš ārstēja zemniekus no visām slimībām ar sodu un rīcineļļu un savā vārdadienā sādžas vidū lika noturēt pateicības dievkalpojumu, tad cēla galdā pusspaini degvīna, domādams, ka tā vajag. Ak, šie briesmīgie pusspaiņi! Šodien resnais muižnieks stiepj zemniekus pie zemstes priekšnieka par sējumu izbradā šanu, bet rīt, svinību dienā, ceļ tiem galdā pusspaiņi, bet šie dzer un urravo un apdzērušies krīt tam pie kājām. Dzīves pārmaiņa uz labo pusi, gausums, dīkā dzīve attīsta krievu cilvēkā iedomību, turklāt visbezkaunīgāko. Nikolajs Ivaničs, kas kādreiz kamerālvaldē bija baidījies, ka tik viņam nebūtu pašam savu uzskatu, tagad runāja tikai patiesības un tādā balsī kā ministrs: «Izglītība ir vajadzīga, bet tautai tā vēl ir pāragra», «miesas sodi vispār ir kaitīgi, bet zināmos gadījumos tie ir noderīgi un neaizstājami».

—    Es cilvēkus pazīstu un protu ar tiem apieties, — viņš sacīja. — Ļaudis mani mīl. Vajag man tik pirkstiņu pakustināt, un manā labā ļaudis darīs visu, ko vien es gribēšu.

Un tas viss, ņemiet vērā, lika pateikts ar gudru, lab

sirdīgu smaidu. Reizes divdesmit viņš atkārtoja: «mēs, muižnieki», «es, kā muižnieks»; acīm redzot, viņam vairs nebija prātā, ka mūsu vectēvs bijis zemnieks, bet tēvs — zaldāts. Pat mūsu, taisnību sakot, nejēdzīgais uzvārds Čimša-Himalajietis viņam tagad šķita daiļskanīgs, dižs un ļoti jauks.

Taču runa nav par viņu, bet par mani pašu. Gribu jums pastāstīt, kāda pārmaiņa notika manī šais nedaudzajās viņa muižā pavadītajās stundās. Vakarā, kad dzērām tēju, ķēkša uzlika galdā pilnu šķīvi ar ērkšķogām. Tās nebija pirktās, bet pašu ērkšķogas, kas lasītas pirmo reizi, kopš stādīti ērkšķogu krūmi. Nikolajs Ivaničs iesmējās un klusēdams, ar asarām acīs brīdi skatījās uz ērkšķogām; aiz saviļņojuma viņš nevarēja parunāt, tad iebāza mutē vienu ogu, paskatījās uz mani kā uzvarējis bērns, kas beidzot dabūjis kāroto rotaļlietu, un noteica:

—    Cik garda!

Un viņš ēda, it kā nekad nebūtu ogu ne redzējis, un tik atkārtoja:

—    Ak, cik garda! Pagaršo!

Mutē sīvums un skābums, bet, kā Puškins teicis, «par pasauldaudzām patiesībām mums dārgāks aizraujošais māns». Es biju saticis cilvēku, kam mūža sapnis īstenībā vērties tik uzskatāmi, kas sasniedzis savu dzīves mērķi, dabūjis to, ko gribējis, kas bija apmierināts ar savu likteni, pats ar sevi. Manām domām par cilvēka laimi nezin kāpēc vienmēr bija jaucies klāt kaut kas skumjš, bet tagad, redzot laimīgu cilvēku, mani pārņēma smaga sajūta, gandrīz vai izmisums. Sevišķi smagi man bija nakti. Man uzklāja gultu istabā blakus brāļa guļamistabai, un es varēju dzirdēt, ka viņš negulēja, cēlās augšā, gāja pie šķīvja ar ērkšķogām un ņēma pa odziņai. Es sevī nodomāju: patiesībā, cik daudz apmierinātu, laimīgu cilvēku! Kas tas par nomācošu spēku! Jūs paskatieties uz šo dzīvi: stipro bezkaunība un slinkuma lāpīšana, vājo tumsība un lopiskums, apkārt neiedomājama nabadzība, šaurība, izvirtība, žūpošana, liekulība, meli… Tai pašā laikā visās mājās un uz ielām klusums un miers; no piecdesmit tūkstošiem, kas dzīvo pilsētā, nav neviena, kas būtu iekliedzies, skaļi sašutis.

Mēs redzam tos, kas iet uz tirgu pēc pārtikas, pa dienu ēd, pa nakti guļ, kas penterē savas muļķības, precas, noveco, vienā mierā stiepj uz kapiem savus mirušos; bet mēs neredzam un nedzirdam tos, kas cieš, un tas, kas dzīvē ir briesmīgs, notiek kaut kur aizkulisēs. Visur klusums, miers, un protestē vienīgi mēmā statistika: tik un tik zaudējuši prātu, tik un tik spaiņu izdzerts, tik un tik bērnu gājis bojā aiz trūcīga uztura… Un šāda kārtība, acīm redzot, ir vajadzīga; acīm redzot, laimīgais jūtas labi tikai tāpēc, ka nelaimīgie savu nastu nes klusēdami, un bez šās klusēšanas laime nebūtu iespējama. Tā ir vispārēja hipnoze. Aiz katra apmierinātā, laimīgā cilvēka durvīm vajadzētu stāvēt kādam ar veserīti un ar piesitienu vienmēr atgādināt, ka ir arī nelaimīgie, ka, lai cik viņš laimīgs, agri vai vēlu dzīve viņam parādīs savus nagus, var uzbrukt nelaimes — slimība, nabadzība, zaudējumi, un neviens viņu ne redzēs, ne dzirdēs, tāpat kā tagad viņš ne redz, ne dzird citus. Bet nav cilvēka ar veserīti, laimīgais dzīvo sev, un sīkās ikdienas rūpes viņam liek ietrīsēties viegli, viegli kā apšu lapai vējā — un viss ir atkal kārtībā.

— Tajā naktī es sapratu, ka arī es esmu bijis apmierināts un laimīgs, — pieceldamies turpināja Ivans Ivaničs. — Arī es pie pusdienu galda un medībās pamācīju, kā dzīvot, kam ticēt, kā izrīkot cilvēkus. Arī es teicu, ka zināšanas ir gaisma, ka izglītība vajadzīga, bet vienkāršajiem ļaudīm pagaidām pietiek, ja tie prot lasīt un rakstīt. Brīvība ir laba lieta, es teicu, bez tās nevar dzīvot tāpat kā bez gaisa, bet vajag pagaidīt. Jā, tā es tiku teicis, bet tagad jautāju: kālab gaidīt? — Ivans Ivaničs noprasīja, dusmīgi skatīdamies uz Burkinu. — Kālab gaidīt, es jums jautāju? Kādu apsvērumu dēļ? Man saka — visu uzreiz jau nevarot, katra ideja dzīvē ieviešoties pamazām, tai esot savs laiks. Bet kas to saka? Kur ir pierādījumi, ka tā taisnība? Jūs atsaucaties uz lietu dabisko kārtību, uz parādību likumību, bet vai tā ir kārtība un likumība, ja es, dzīvs, domājošs cilvēks, stāvu pie grāvja un gaidu, kamēr tas pats no sevis aizaugs vai arī to piepildīs dūņas, kur es taču varbūt varēju vai nu pārlēkt tam pāri, vai arī tam pāri uzcelt

tiltiņu. Un atkal — kālab gaidīt? Gaidīt, kad trūkst spēka dzīvot, lai gan dzīvot vajag un dzīvot gribas!

No brāļa es toreiz aizbraucu agrā rītā, un kopš tā laika man ir nepanesami būt pilsētā. Mani nomāc klusums un miers, man bail paskatīties logos, jo man tagad nav mokošāka skata par laimīgu ģimeni, kas sēž pie galda un dzer tēju. Esmu jau vecs un nederu cīņai, es nespēju vairs pat ienīst. Es tikai skumstu, uzbudinos, dusmojos, naktīs man domu plūdos galva deg, un es nevaru gulēt… Ak, ja es būtu jauns!

Ivans Ivaničs uztraukts pagājās no viena kakta uz otru un atkārtoja:

—    Ak, ja es būtu jauns!

Viņš pēkšņi piegāja pie Aļohina un spieda tam vienu, tad atkal otru roku.

—     Pavel Konstantinič! — viņš sacīja lūdzošā balsī. — Nerimstieties, neļaujiet sevi iemidzināt! Kamēr esat jauns, stiprs, možs, nepagurstiet darīt labu! Laimes nav un nedrīkst būt, bet, ja dzīvei ir kāda jēga un mērķis, tad šī jēga un mērķis nepavisam nav mūsu laime, bet kaut kas cits, daudz saprātīgāks un dižāks. Dariet labus darbus!

Un to visu Ivans Ivaničs izteica ar žēlu, lūdzošu smaidu, it kā kaut ko lūgtu pats savā labā.

Pēc tam visi trīs sēdēja krēslos katrs savā viesistabas kaktā un klusēja. No Ivana Ivaniča stāsta apmierinājumu neguva ne Burkins, ne Aļohins. Kad no zelta rāmjiem nolūkojās ģenerāļi un dāmas, kas pustumsā likās kā dzīvi, tad klausīties stāstu par bēduli ierēdni, ērkšķogu ēdāju, bija garlaicīgi. Nezin kāpēc, bet gribējās runāt un klausīties par smalkiem cilvēkiem, par sievietēm. Gan tas, ka viņi sēdēja viesistabā, kur viss — ir lustras pārvalkā, ir krēsli, ir tepiķi zem kājām — liecināja, ka te kādreiz staigājuši, sēdējuši, dzēruši tēju šie te paši cilvēki, kas tagad lūkojās no rāmjiem, gan arī tas, ka tagad te klusi slīdēja skaistā Pelageja, — bija kaut kas jaukāks par jebkuru stāstu.

Aļohinam ļoti nāca miegs; viņš bija agri cēlies, lai dotos pie darba, ap pulksten trim no rīta, un nu viņam acis lipa ciet, bet viņš baidījās, ka tik viesi bez viņa nesāktu stāstīt ko interesantu, un tāpēc negāja projām.

Vai Ivana Ivaniča nupat teiktie vārdi bija gudri, vai tie bija. pareizi — par to viņš neprātoja; viesi runāja nevis par putraimiem, nevis par sienu, nevis par degutu, bet par kaut ko tādu, kam nebija tiešas saskares ar viņa dzīvi, un tāpēc viņš jutās priecīgs un gribēja, lai viņi turpinātu …

—    Nu laiks doties pie miera, — Burkins pieceldamies noteica. — Atļaujiet jums novēlēt labunakti!

Aļohins atvadījās un kāpa lejā uz savu istabu, bet viesi palika augšstāvā. Tiem abiem naktsguļai bija ierādīta lielā istaba, kur atradās divas vecas koka gultas ar grieztiem izrotājumiem un kaktā ziloņkaula krucifikss; platajās, vēsajās, skaistās Pelagejas klātajās gultās patīkami smaržoja tīrā veļa.

Ivans Ivaničs klusēdams izģērbās un apgulās.

—    Ak kungs, piedodi mums, grēciniekiem! — viņš nosacīja un pabāza galvu zem segas.

No viņa pīpītes, kas bija palikusi uz galda, nāca stipra piedegušas tabakas smaka, un Burkins ilgi neaizmiga un nevarēja saprast, no kurienes nāk šī nelāgā smaka.

Lietus sitās rūtīs visu nakti.

PAR MĪLU

Otrā dienā brokastīs pasniedza ļoti gardus pīrādziņus, vēžus un jēra kotletes; un, kamēr viņi vēl ēda, augšā uznāca pavārs Nikanors apvaicāties, ko viesi vēlas pusdienās. Tas bija vidēja auguma vīrs tuklu seju un mazām acīm, skūts, un likās, it kā viņa ūsas nebūtu vis noskūtas, bet izplūktas.

Aļohins stāstīja, ka skaistā Pelageja bijusi iemīlējusies šai pavārā. Tā kā viņš ir dzērājs un kauslīgas dabas, viņa nav gribējusi ar to precēties, bet bijusi ar mieru dzīvot tāpat. Viņš turpretim esot ļoti dievbijīgs, un reliģiskā pārliecība viņam nav ļāvusi tā dzīvot; viņš prasījis, lai Pelageja ietu pie viņa par sievu, un citādi nav gribējis, un lādējis viņu, kad bijis sadzēries, un pat sitis. Kad viņš bijis pilnā, viņa slēpusies augšā un raudājusi, un tad Aļohins un kalpone nav gājuši no mājas projām, lai vajadzības gadījumā viņu aizstāvētu.

Viņi sāka runāt par mīlu.

— Kā rodas mīla, — Aļohins teica, — kāpēc Pelageja neiemīlēja kādu citu, viņai vairāk piemērotu saskaņā ar viņas dvēseles un ārējām īpašībām, bet iemīlēja tieši Nikanoru, šo mūli, — te pie mums visi viņu dēvē par mūli, — par cik mīlā svarīgi personīgās laimes jautājumi — tas viss nav zināms un par to visu var spriest, kā patīk. Līdz šim laikam par mīlu pasacīta tikai viena neapšaubāma patiesība, un, proti, ka «tā ir noslēpums liels», bet viss pārējais, kas par mīlu rakstīts un runāts, nav bijis nekāds jautājumu atrisinājums, bet tikai to izvirzījums, un tie tā arī palikuši neatrisināti.

Tas izskaidrojums, kas, liktos, derētu vienā gadījumā, vairs neder desmit citos, un, pēc manām domām, pats labākais ir izskaidrot katru gadījumu atsevišķi, nemēģinot vispārināt. Vajag, kā ārsti saka, individualizēt ikvienu atsevišķu gadījumu.

—    Pilnīgi pareizi, — Burkins piekrita.

—     Mēs, krievi, būdami kārtīgi cilvēki, neesam vienaldzīgi pret šiem jautājumiem, kas paliek neatrisināti. Parasti mīlu poetizē, izpušķo rozēm, lakstīgalām, bet mēs, krievi, rotājam savu mīlu ar šiem liktenīgajiem jautājumiem un turklāt izraugāmies visinteresantākos no tiem. Kad vēl studēju Maskavā, man bija draudzene, jauka dāma, kura ikreiz, kad turēju viņu skavās, domāja par to, cik naudas viņai došu mēnesī un cik tagad maksā mārciņā vērša gaļa. Tāpat arī mēs, kad mīlam, nebeidzam sev jautāt: vai tas ir godīgi vai negodīgi, gudri vai muļķīgi, kurp šī mīla novedīs un tā tālāk. Vai tas labi vai ne, es nezinu, bet, ka tas traucē, neapmierina, kaitina, — to es zinu.

Šķita, ka viņš grib kaut ko pastāstīt. Vientuļi dzīvojošiem cilvēkiem vienmēr mēdz būt uz sirds kaut kas, ko viņi labprāt pastāstītu. Pilsētā vecpuiši ar nolūku iet pirtī un restorānos, lai tikai parunātos, un reizēm pastāsta pirtniekiem vai oficiantiem ļoti interesantus nolikumus, bet laukos viņi parasti atklāj sirdi saviem viesiem. Tagad aiz logiem bija redzamas pelēkas debesis un lietū samirkuši koki; tādā laikā nebija kur dēties un neatlika nekas cits kā tikai stāstīt un klausīties.

—     Es dzīvoju Sofjinā un nodarbojos ar saimniecību jau sen, — Aļohins iesāka, — kopš tā laika, kad beidzu universitāti. Esmu audzināts kā baltrocis, pēc savām tieksmēm esmu kabineta cilvēks, bet muiža, kad atbraucu šurp, bija apkrauta ar lielu parādu, un, tā kā mans tēvs bija iekritis parādos pa daļai tāpēc, ka izdeva daudz manai izglītībai, es nolēmu, ka neaizbraukšu no šejienes un strādāšu, kamēr būšu atmaksājis šo parādu. Tā es nolēmu un sāku šeit strādāt, atzīstos, ne bez zināma pretīguma. Šejienes zeme nav diez cik auglīga, un, lai lauksaimniecība nesagādātu zaudējumus, jāizmanto dzimtcilvēku vai algotu kalpu darbs, kas ir gandrīz tas pats, vai arī jāsaimnieko pēc zemnieku paraduma, tas ir, jāstrādā tīrumā pašam ar savu ģimeni. Vidusceļa šeit nav. Bet toreiz es neiedziļinājos tādās finesēs. Es neatstāju neskartu nevienu gabaliņu zemes, sadzinu kopā visus zemniekus un sievas no kaimiņu sādžām, darbs man šeit traki kūsāja; es arī pats aru, sēju, pļāvu un pie tam garlaikojos un nicīgi viebos kā lauku kaķis, kas aiz bada dārzā ēd gurķus; man sāpēja miesa, un es gulēju staigādams. Pirmajā laikā šķita, ka varu viegli saskaņot šo darba dzīvi ar savām kultūras parašām; lai to panāktu, es domāju, dzīvē tikai jāpieturas pie zināmas ārējas kārtības. Es apmetos šeit augšā, goda istabā, un iekārtojos tā, ka pēc brokastīm un pusdienām man pasniedza kafiju ar liķieriem, un, likdamies gulēt, pirms aizmigšanas lasīju «Vestņik Jevropi». Bet reiz atnāca mūsu garīdznieks, Ivana tēvs, un vienā paņēmienā izdzēra manus liķierus; un arī «Vestņik Jevropi» aizgāja pie cienīgmātēm, jo vasaru, sevišķi siena laikā, es nepaguvu nokļūt līdz savai gultai un aizmigu šķūnī kamanās vai arī kādā meža būdiņā, — kas tur vairs par lasīšanu? Pamazām pārvācos lejā, sāku ēst saimes virtuvē, un no agrākās greznības man palika tikai visi šie mājas gari, kas bija kalpojuši jau manam tēvam un ko man bija sāpīgi atlaist.

Jau pirmajos gados mani šeit ievēlēja par goda miertiesnesi. Šad tad vajadzēja braukt uz pilsētu un piedalīties miertiesnešu sapulcēs un apgabaltiesas sēdēs, un tas mani izklaidēja. Kad cilvēks nodzīvojis šeit uz vietas divus trīs mēnešus, it sevišķi ziemu, galu galā uzmācas ilgas pēc melnajiem svārkiem. Bet apgabaltiesā bija gan svārki, gan formas tērpi, frakas, visi juristi, cilvēki ar vispusīgu izglītību; bija ar ko parunāties. Pēc gulēšanas kamanās, pēc saimes virtuves sēdēt atzveltnes krēslā, tīru veļu mugurā, vieglām kurpēm kājās, ar ķēdi pār krūtīm — kas tā par greznību!

Pilsētā mani saņēma viesmīlīgi, es labprāt iepazinos ar cilvēkiem. Un no visiem, ar ko iepazinos, vispamatīgākā un, patiesību sakot, man vistīkamākā bija iepazīšanās ar Luganoviču, apgabaltiesas priekšsēdētāja biedru. Jūs abi viņu pazīstat: bezgalīgi jauks cilvēks. Tas notika tieši pēc slavenās dedzinātāju prāvas;

iztiesāšana ilga divas dienas, mēs bijām noguruši. Luganovičs'pavērās manī un teica:

—    Zināt ko? Nāciet pie manis pusdienās.

Tas bija negaidīti, jo ar Luganoviču biju maz pazīstams, tikai oficiāli, un ne reizes netiku viņa apmeklējis. Tikai uz īsu brīdi iegāju savā viesnīcas numurā, lai pārģērbtos, un devos pusdienās. Un te man radās izdevība iepazīties ar Annu Aleksejevnu, Luganoviča sievu. Toreiz viņa vēl bija ļoti jauna, ne vecāka par divdesmit diviem gadiem, un priekš pusgada viņai bija piedzimis pirmais bērns. Tas jau tik sen, un tagad man būtu grūti noteikt, kas viņā bija tik neikdienišķs un man tā iepatikās, bet toreiz pusdienās man viss bija pavisam skaidrs, es redzēju jaunu, daiļu, krietnu, inteliģentu, burvīgu sievieti, kādu agrāk nekad nebiju saslapis; un uzreiz sajutu viņā tuvu, jau pazīstamu būtni, it kā šo seju, šīs piemīlīgās, gudrās acis būtu jau kādreiz redzējis bērnībā albumā, kas stāvēja uz manas mātes kumodes.

Dedzinātāju prāvā bija apvainoti četri ebreji, tos atzina par bandu un, pēc manām domām, pavisam nepamatoti. Pusdienās es ļoti uztraucos, man bija smagi, es vairs neatceros, ko runāju, bet Anna Aleksejevna visu laiku grozīja galvu un sacīja vīram:

—    Dmitrij, kā tad tā?

Luganovičs, šis lāga vīrs, bija viens no tiem vientiesīgajiem cilvēkiem, kas stingri turas pie atziņas — ja jau cilvēks nokļuvis tiesā, tad viņš vainīgs un apšaubīt sprieduma pareizību var tikai likumīgā kārtībā, uz papīra, bet nekādā ziņā pusdienās un privātā sarunā.

—    Mēs neesam dedzinājuši, — viņš lēnīgi teica, — un mūs taču netiesā, nesēdina cietumā.

Un abi, vīrs un sieva, centās, lai es vairāk ēstu un dzertu; no dažiem sīkumiem, no tā, piemēram, kā viņi abi kopā vārīja kafiju, un no tā, kā viņi pusvārdos saprata viens otru, es secināju, ka viņi dzīvo mierā, labklājībā un priecājas par viesi. Pēc pusdienām viņi četrrocīgi spēlēja klavieres, tad satumsa un es devos uz savu viesnīcu. Tas bija pavasara sākumā. Pēc tam visu vasaru bez pārtraukuma nodzīvoju Sofjinā, un man pat nebija laika padomāt par pilsētu, bet atmiņas par slaido, gaišmataino sievieti palika mani visas dienas; es nedomāju par viņu, bet manā sirdi it kā bija iegulusi viņas liegā ēna.

Vēlā rudeni pilsētā notika teātra izrāde ar labdarīgu mērķi. Ieeju gubernatora ložā (mani ieaicināja tur starpbrīdī), skatos — blakus gubernatora kundzei Anna Aleksejevna, un atkal tas pats neatvairāmais, brāzmainais iespaids, ko izraisīja skaistums un mīļās, laipnās acis, un atkal tā pati tuvuma izjūta.

Mēs sēdējām līdzās, pēc tam staigājām pa foajē.

—    Jūs esat novājējis, — viņa teica. — Vai bijāt slims?

—    Jā. Man saaukstēts plecs, un lietainā laikā nevaru gulēt.

—    Jums sanīcis izskats. Toreiz, pavasarī, kad atnācāt pusdienās, bijāt jaunāks, možāks. Jūs toreiz bijāt sajūsmas pilns un daudz runājāt, bijāt ļoti interesants, un, atzīstos, es pat mazliet aizrāvos. Nezin kāpēc vasarā jūs bieži atcerējos, un šodien, kad posos uz teātri, man likās, ka satikšu jūs.

Un viņa iesmējās.

—    Bet šodien jums sanīcis izskats, — viņa atkārtoja. — Tas jūs padara vecāku.

Otrā dienā es brokastoju pie Luganovičiem; pēc brokastīm viņi brauca uz savu vasarnīcu, lai tur izrīkotu, kas darāms, ziemai iestājoties, un es devos viņiem līdzi. Kopā ar viņiem arī atgriezos pilsētā un pusnaktī dzēru pie viņiem tēju klusos ģimenes apstākļos, kad kurējās kamīns un jaunā māte aizvien gāja apskatīties, vai viņas meitenīte guļ. Un pēc tam, ikreiz ierodoties pilsētā, katrā ziņā apmeklēju Luganovičus. Viņi pierada pie manis, un es pieradu pie viņiem. Parasti ierados bez pieteikuma kā tuvs cilvēks.

—    Kas tur ir? — no tālīnajām istabām atskanēja rēna balss, kas man likās tik daiļa.

—    Pavils Konstantiničs, — atbildēja istabene vai aukle.

Anna Aleksejevna iznāca pie manis raižu pilnu seju un ikreiz jautāja:

—     Kāpēc tik sen neesat bijis? Vai kas noticis?

Viņas skatiens, gleznā, cēlā roka, ko viņa man sniedza, mājastērps, matu sasukājums, balss, soļi ikreiz radīja 'iespaidu, ka manā dzīvē ienācis kaut kas jauns, neikdienišķs un svarīgs. Mēs ilgi runājāmies un ilgi klusējām, domādami katrs savu, vai arī viņa man spēlēja kaut ko uz klavierēm. Bet, ja neviena nebija mājās, es paliku un gaidīju, sarunājos ar aukli, rotaļājos ar bērnu vai arī gulēju kabinetā uz turku dīvāna un lasīju avīzi, bet, kad Anna Aleksejevna atgriezās, es viņu sagaidīju priekštelpā, paņēmu visus viņas iepirkumus un nezin kāpēc ikreiz nesu šos iepirkumus ar tādu prieku, tik svinīgi kā zēns.

Ir tāds sakāmvārds: nebija sievai rūpju, viņa ņēma un nopirka sivēnu. Nebija Luganovičiem rūpju, viņi ņēma un iedraudzējās ar mani. Ja ilgi nebraucu uz pilsētu, tas nozīmēja, ka esmu slims vai man kaut kas noticis, un viņi abi stipri uztraucās. Viņi uztraucās, ka es, izglītots cilvēks, valodu pratējs, nenodarbojos vis ar zinātni vai literāru darbu, bet dzīvoju uz laukiem, griežos kā vāvere ritenī, daudz strādāju, bet man nav ne graša kabatā. Viņiem šķita, ka es ciešu un, ja runāju, smejos, ēdu, tad tikai tādēļ, lai noslēptu savas ciešanas, un pat prieka brīžos, kad man bija labi, es jutu, ka viņi pētīdami skatās manī. Viņi bija sevišķi aizkustinoši, kad man tiešām klājās grūti, kad mani nomāca kāds kreditors vai arī trūka naudas steidzīgam maksājumam; abi, vīrs un sieva, čukstējās pie loga, tad viņš tuvojās man un nopietnu seju sacīja:

—    Ja jums, Pavil Konstantinovič, pašreiz vajadzīga nauda, es un sieva lūdzam jūs nekautrēties un ņemt no mums.

Un aiz uztraukuma viņam piesarka ausis. Bet reizēm tieši pēc tādas pašas sačukstēšanās pie loga viņš pienāca man klāt sarkanām ausīm un teica:

—    Mēs ar sievu ļoti lūdzam jūs pieņemt no mums, lūk, šo dāvanu.

Un pasniedza aproces pogas, portsigāru vai lampu; un es par to sūtīju viņiem no laukiem kautus putnus, sviestu un puķes. Jāatzīmē, ka viņi abi bija turīgi cilvēki. Pirmajā laikā es bieži aizņēmos un nebiju sevišķi izvēlīgs, ņēmu, kur vien iespējams, bet nekādi spēki nepiespiestu mani aizņemties no Luganovičiem. Taču ko nu par to runāt!

Es biju nelaimīgs. Gan mājā, gan tīrumā, gan šķūnī domāju par viņu, centos uzminēt jaunas, skaistas, gudras sievietes noslēpumu, kāpēc viņa apprecas ar neinteresantu cilvēku, gandrīz vecu vīru (viņam bija pāri četrdesmit), kāpēc viņai no tā ir bērni, — izprast šā neinteresantā cilvēka — lāga vīra, vientieša noslēpumu, ja viņš runā ar tādu garlaicīgu saprātu, ballēs un sarīkojumos turas solīdu cilvēku tuvumā, ir apātisks, nevajadzīgs, padevīgu, vienaldzīgu izteiksmi sejā, it kā būtu atvests šurp, lai viņu pārdotu, un tomēr tic, ka viņam tiesība būt laimīgam, būt viņas bērnu tēvam; un es visu laiku centos izprast, kāpēc viņa satikusies tieši ar viņu, bet ne ar mani, un kāpēc bija vajadzīgs, lai mūsu dzīvē notiktu tāda briesmīga kļūda.

Bet, iebraucot pilsētā, ikreiz no viņas acīm redzēju, ka viņa mani gaidījusi, un viņa pati man atzinās, ka jau no rīta viņai bijusi kaut kāda sevišķa sajūta, viņa noģiduši, ka es atbraukšu. Mēs ilgi runājāmies, klusējām, bet neatzināmies viens otram savā mīlā un slēpām to bikli, greizsirdīgi. Mēs baidījāmies visa, kas varētu atklāt mūsu noslēpumu mums pašiem. Es mīlēju maigi, dziļi, bet prātoju, vaicāju sev, kurp var novest mūsu mīla, ja mums nepietiks spēka ar to cīnīties; man likās neiespējami, ka šī mana klusā, skumjā mīla pēkšņi rupji pārtrauks viņas vīra, bērnu, visas šīs mājas, kur mani tā mīl un kur man tā tic, visas šīs dzīves laimīgo ritumu. Vai tas ir godīgi? Viņa nāktu man līdzi, bet uz kurieni? Kurp es varu viņu aizvest? Cita lieta, ja man būtu skaista, interesanta dzīve, ja es, piemēram, cīnītos par dzimtenes atbrīvošanu vai arī būtu slavens zinātnieks, aktieris, gleznotājs, bet man taču vajadzētu viņu no parastās, ikdienišķās apkārtnes aizraut citā tādā pašā vai vēl ikdienišķākā. Un cik ilgi turpinātos mūsu laime? Kas notiktu ar viņu, ja es sasirgtu, nomirtu vai ja mēs vienkārši beigtu viens otru mīlēt?

Arī viņa, kā redzams, sprieda apmēram tāpat. Viņa domāja par vīru, par bērniem, par savu māti, kas mīlēja viņas vīru kā savu dēlu. Ja viņa ļautos savām jūtām, būtu jāmelo vai jāsaka patiesība, bet viņas stāvokli kā viena, ta otra izeja butu vienlīdz baiga un neērta. Un viņu mocīja jautājums: vai man atnesīs laimi viņas mīla, vai tā nesarežģīs manu dzīvi, kas jau tā smaga, pilna visādu nelaimju? Viņai šķita, ka viņa vairs nav pietiekami jauna, nav pietiekami centīga un enerģiska, lai sāktu ar mani jaunu dzīvi, un viņa bieži runāja ar vīru par to, ka man jāapprec gudra, krietna meitene, kas būtu laba saimniece un palīdze, — un tūdaļ piebilda, ka visā pilsētā diez vai atradīsies tāda meitene.

Bet gadi aizritēja. Annai Aleksejevnai bija jau divi bērni. Kad ierados pie Luganovičiem, kalpotāji laipni smaidīja, bērni sauca, ka atnācis krusttēvs Pavils Konstantinovičs, un kārās man kaklā; visi priecājās. Viņi nesaprata, kas notiek manā sirdī, un domāja, ka arī es priecājos. Visi redzēja manī cēlu cilvēku. Kā pieaugušie, tā bērni juta, ka pa istabu staigā cēls cilvēks, un tas ieviesa viņu attieksmēs pret mani kādu sevišķu burvību, it kā, man klātesot, arī viņu dzīve būtu skaidrāka un skaistāka. Mēs ar Annu Aleksejevnu kopā apmeklējām teātri, ikreiz kājām; mēs sēdējām līdzās, mūsu pleci saskārās, es klusēdams ņēmu no viņas rokām binokli un visu laiku jutu, ka viņa man tuva, ka viņa ir mana, ka mēs nevaram būt viens bez otra, bet aiz kāda dīvaina pārpratuma, iznākuši no teātra, ikreiz atvadījāmies un šķīrāmies kā svešinieki. Pilsētā par mums jau runāja diezin ko, bet visās šais valodās nebija ne vārda patiesības.

Pēdējo gadu laikā Anna Aleksejevna sāka biežāk braukāt gan pie mātes, gan pie māsas; viņai jau mēdza rasties nelāga oma, uzmācās neapmierinātības, sagandētas dzīves apziņa, kad negribējās redzēt ne vīra, ne bērnu. Viņa jau ārstēja nervus.

Mēs klusējām un atkal klusējām, bet, citiem klātesot, viņa izjuta pret mani dīvainu īgnumu; lai es runātu ko runādams, viņa nebija ar mani vienis prātis, un, ja es ar kādu strīdējos, viņa nostājās mana pretinieka pusē. Kad man kaut kas izkrita no rokām, viņa salti teica:

— Te nu bija.

Ja, iedams ar viņu uz teātri, aizmirsu paņemt binokli, viņa pēc tam teica:

— Es jau zināju, ka aizmirsīsiet.

Par laimi vai par nelaimi, mūsu dzīvē nav nekā tāda, kas agri vai vēlu nebeigtos. Pienāca šķiršanās brīdis, jo Luganoviču iecēla par priekšsēdētāju vienā no rietumu guberņām. Bija jāpārdod mēbeles, zirgi, vasarnīca. Kad braucām uz vasarnīcu un pēc tam atgriezāmies un atskatījāmies, lai beidzamo reizi paraudzītos uz dārzu, uz zaļo jumtu, visiem bija skumji, un es sapratu, ka pienācis laiks atvadīties ne tikai no vasarnīcas. Bija nolemts, ka augusta beigās aizvadīsim Annu Aleksejevnu uz Krimu, kurp viņu sūtīja ārsti, un mazliet vēlāk Luganovičs ar bērniem brauks uz savu rietumu guberņu.

Mēs pavadījām Annu Aleksejevnu lielā barā. Kad viņa bija jau atvadījusies no vīra un bērniem un līdz trešajam zvanam bija atlicis viens mirklis, es ieskrēju pie viņas kupejā, lai uzliktu uz plaukta vienu no viņas groziņiem, ko viņa gandrīz būtu aizmirsusi; un nu bija jāatvadās. Kad šeit, kupejā, mūsu skatieni sastapās, dvēseles spēks pameta mūs abus, es viņu apskāvu, viņa piespieda seju pie manām krūtīm, un asaras sāka plūst viņai no acīm; skūpstīdams viņas seju, plecus, rokas, kas bija valgas no asarām, — ai, cik mēs abi bijām nelaimīgi! — es viņai atzinos savā mīlā un ar asām sāpēm sirdī sapratu, cik nevajadzīgs, sīks un maldīgs bijis viss, kas mums nav ļāvis mīlēt. Es sapratu, ka tad, ja cilvēks mīl, savos prātojumos par šo mīlu jābalstās uz kaut kā augstāka, svarīgāka nekā laime vai nelaime, grēks vai tikums parastajā nozīmē, vai arī nav jāprāto nemaz.

Es noskūpstīju pēdējo reizi, spiedu viņas roku, un mēs izšķīrāmies — uz visiem laikiem. Vilciens jau kustējās. Es atsēdos blakus kupejā — tā bija tukša — un līdz pirmajai piestātnei sēdēju tur un raudāju. Tad devos kājām uz savu Sofjinu …

Kamēr Aļohins stāstīja, lietus bija mitējies un parādījusies saule. Burkins un Ivans Ivaničs izgāja uz balkona; no turienes atklājās brīnum skaists skats uz dārzu un līci, kas tagad mirdzēja saulē kā spogulis. Viņi jūsmoja par to un tai pašā laikā nožēloja, ka šis labsirdīgām, gudrām acīm apveltītais cilvēks, kas viņiem iik vaļsirdīgi stāstīja, tiešām griežas kā vāvere ritenī šeit, šai milzīgajā muižā, un nenodarbojas ar zinātni vai kaut ko citu, kas padarītu viņa dzīvi tīkamāku; un viņi domāja par to, cik sāpīga seja droši vien bija jaunajai dāmai, kad viņš no tās kupejā atvadījās un skūpstīja viņai seju un plecus. Abi viņi bija to sastapuši pilsētā, un Burkins pat bija viņu pazinis, un viņa tam bija likusies skaista.

JONIČS

I

Kad S. guberņas pilsētā atbraucēji žēlojās par garlaicību un vienmuļo dzīvi, vietējie iedzīvotāji it kā taisnodamies klāstīja, ka S. pilsētā gluži otrādi — esot ļoti labi, esot bibliotēka, teātris, klubs, rīkojot arī balles un galu galā esot gudras, interesantas, patīkamas ģimenes, ar kurām varot nodibināt pazīšanos. Viņi minēja Turkinu ģimeni kā visvairāk izglītoto un talantīgāko.

Šīs ģimenes mītne atradās uz galvenās ielas pašu namā blakus gubernatora mītnei. Turkins, Ivans Petrovičs, drukns, glīts tumšmatis ar vaigu bārdu, rīkoja labdarības amatieru teātra izrādes, pats tēloja vecus ģenerāļus un pie tam kāsēja ļoti jocīgi. Ivans Petrovičs zināja daudz anekdošu, šarādu, parunu, viņam patika jokot, bārstīt atjautas, un vienmēr viņam bija tāda seja, ka nevarēja saprast, vai viņš joko vai runā nopietni. Viņa sieva Vera Josifovna, kalsena, piemīlīga dāma ar pince-nez, rakstīja stāstus, romānus un labprāt tos lasīja priekšā saviem viesiem. Meita Jekaterina Ivanovna, jauna meitene, spēlēja klavieres. Vārdu sakot, katram ģimenes loceklim bija kāds talants. Turkini uzņēma viesus ļoti laipni un rādīja savus talantus jautri un sirsnīgā vienkāršībā. Viņu lielajā mūra mājā bija ērti, vasarā dzestri, puse logu vērsta uz vecu, ēnainu dārzu, kur pavasaros pogoja lakstīgalas; bet, kad mājā bija viesi, virtuvē klaudzēja naži, pagalmā oda pēc ceptiem sīpoliem — un tas ikreiz vēstīja, ka būs bagātīgas un garšīgas vakariņas.

Arī ārstam Starcevam, Dmitrijam Joničam, kad viņš nule bija iecelts par zemstes ārstu un apmetās Djaližā, deviņu verstu attālumā no S., visi teica, ka viņam, kā inteliģentam cilvēkam, nepieciešams iepazīties ar Turkiniem. Reiz ziemā uz ielas viņu iepazīstināja ar Ivanu Petroviču; viņi aprunājās par laiku, par teātri, par holeru, un sarunai sekoja ielūgums. Pavasarī svinamā dienā — bija debessbraukšanas diena — pēc slimnieku pieņemšanas Starcevs devās uz pilsētu, lai mazliet izklaidētos un pie tā paša sev kaut ko nopirktu. Starcevs gāja kājām nesteigdamies (savu zirgu viņam vēl nebija) un visu laiku dungoja:

Kad nedzēru vēl asaras no dzīves kausa es…

Pilsētā viņš ieturēja pusdienas, pastaigājās pa dārzu, pēc tam pavisam neviļus prātā iešāvās doma, ka Ivans Petrovičs viņu aicinājis ciemos, un ārsts nolēma aiziet pie Turkiniem, paskatīties, kas tie par cilvēkiem.

—     Labdien, lūgtum, — Ivans Petrovičs sacīja, sagaidīdams viņu uz lieveņa. — Ļoti, ļoti priecājos, redzēdams tik patīkamu ciemiņu. Iesim, stādīšu jūs priekšā savai laulenei. Vera, es viņam saku, — mājastēvs teica, iepazīstinādams ārstu ar savu sievu, — es viņam saku, ka viņam nav nekādu romiešu tiesību tupēt savā slimnīcā, viņam savs brīvais laiks jāziedo sabiedrībai. Sirsniņ, tā taču ir?

—     Sēstieties šeit, — Vera Josifovna sacīja, apsēdinādama ciemiņu sev blakus. — Jūs varat lakstoties ap mani. Mans vīrs ir greizsirdīgs kā Otello, bet mēs taču pūlēsimies izturēties tā, ka viņš neko nepamanīs.

—     Ak tu, cibulīt, draiskulīt… — Ivans Petrovičs maigi dūdoja un noskūpstīja sievu uz pieres. — Jūs esat ieradies īstajā laikā, — mājastēvs atkal pievērsās ciemiņam, — mana laulene sarakstījusi makten biezu romānu un šodien to lasīs priekšā.

—    Zanno, — Vera Josifovna sacīja vīram, — dites que l'on nous donne du thē.

Starcevu iepazīstināja ar Jekaterinu Ivanovnu, astoņpadsmit gadu vecu jaunavu, ļoti līdzīgu mātei, tādu pašu kalsenu un piemīlīgu. Seja viņai vēl bija bērnišķīga, viduklis tievs, maigs; bet jaunavīgās, jau attīstītās krūtis skaistas, veselīgas un liecināja par pava

sari, īstu pavasari. Pēc tam viņi dzēra tēju ar ievārījumu, ar medu, ar konfektēm un ļoti garšīgiem cepumiem, kas paši kusa mutē. Vakaram iestājoties, pamazām sanāca viesi, un uz ikvienu no tiem Ivans Petrovičs pavērsa savas smejošās acis un teica:

—    Labdien, lūgtum!

Pēc tam visi sēdēja viesistabā, savilkuši ļoti nopietnus ģīmjus, un Vera Josifovna lasīja savu romānu. Tas sākās ar vārdiem: «Sals pieņēmās…» Tobrīd logi bija plaši atvērti, varēja dzirdēt, ka virtuvē klaudz naži, un viesistabā ieplūda ceptu sīpolu smarža … Mīkstos, dziļos atzveltnes krēslos bija mierīga sēdēšana, ugunis tik laipni mirguļoja viesistabas tumsiņā, un tagad, vasaras vakarā, kad no ielas skanēja balsis, smiekli un no pagalma brīžiem uzdvesa ceriņu elpa, bija grūti saprast, ka sals pieņēmies un ka rietošā saule ar aukstajiem stariem apgaismojusi piesnigušo līdzenumu un ceļinieku, kas vientuļš bridis pa ceļu; Vera Josifovna lasīja, ka jauna, daiļa grāfiene iekārtojusi uz laukiem skolas, slimnīcas, bibliotēkas un ka viņa iemīļojusi ceļojošu mākslinieku, — lasīja par to, kas dzīvē nekad nemēdz būt, un tomēr bija patīkami, ērti klausīties un prātā nāca tikai labas, mierīgas domas — negribējās celties kājās…

—    Tīri pasalabi… — Ivans Petrovičs klusu teica.

Bet viens ciemiņš, klausīdamies un domās aizklīz-

dams kaut kur ļoti, ļoti tālu, tikko dzirdami sacīja:

—    Jā … patiešām …

Aizritēja viena stunda, otra stunda. Pilsētas dārzā tepat blakus spēlēja orķestris un dziedāja koris. Kad Vera Josifovna aizvēra savu kladi, labu brīdi visi klusēja, klausījās kora dziedāto tautas dziesmu, un šī dziesma pauda to, kā nebija romānā, bet kas mēdz būt dzīvē…

—    Vai jūs savus darbus publicējat žurnālos? — Starcevs jautāja Verai Josifovnai.

—     Nē, — viņa atbildēja, — es nekur nepublicēju. Uzrakstu un noglabāju skapī. Kālab lai es publicētu? — viņa skaidroja. — Mēs taču esam pārtikuši ļaudis.

Visi nez kāpēc atviegloti nopūtās.

—    Bet tagad, Kaķīt, kaut ko uzspēlē, — Ivans Petrovičs teica meitai.

Flīģelim pacēla vāku, atšķīra notis, kas jau bija uzliktas. Jekaterina Ivanovna apsēdās un abām rokām uzsita pa taustiņiem, pēc tam tūliņ pat atkal uzsita ar visu spēku — un atkal un atkal; viņas pleci un krūtis nodrebēja, viņa neatlaidīgi dauzīja tikai vienus un tos pašus taustiņus, un šķita, ka viņa nerimsies, iekām neietrieks taustiņus flīģelī. Viesistaba bija dārdoņas pilna; dārdēja viss: gan grīda, gan griesti, gan mēbeles… Jekaterina Ivanovna spēlēja grūtu pasāžu, interesantu tieši tāpēc, ka tā bija grūta, garu un vienmuļu, un Starcevs klausīdamies iztēlojās, ka no augsta kalna brūk akmeņi, brūk un brūk, viņam gribējās, lai tie drīzāk pārstātu brukt, un tanī pašā laikā Jekaterina Ivanovna, sārta aiz piepūles, spēcīga, enerģiska, ar cirtu, kas noslīdējusi pār pieri, viņam ļoti patika. Pēc Djaližā slimnieku un zemnieku vidū pavadītās ziemas sēdēt viesistabā, skatīties uz šo jauno, glīto un droši vien neskarto būtni un klausīties šajās trokšņainajās, apnicīgajās, bet tomēr kulturālajās skaņās — bija tik patīkami, tik neparasti…

—    Nu, Kaķīt, šodien tu spēlēji tā kā vēl nekad, — Ivans Petrovičs sacīja ar asarām acīs, kad viņa meita beidza muzicēt un piecēlās. Mirsti, Denis, labāk neuzrakstīsi.

Visi apstāja Jekaterinu Ivanovnu, apsveica, brīnījās, apgalvoja, ka sen neesot dzirdējuši tik labu mūziku, bet viņa klausījās klusēdama, tik tikko smaidīdama, un visā viņas augumā bija jaušams triumfs.

—    Brīnišķīgi! Lieliski!

—    Brīnišķīgi! — teica arī Starcevs, pakļaudamies vispārējai jūsmai. — Kur jūs mācījāties mūziku? — viņš jautāja Jekaterinai Ivanovnai. — Vai konservatorijā?

—    Nē, uz konservatoriju es vēl tikai pošos, pagaidām mācījos tepat pie Zavlovskas kundzes.

—    Vai jūs beidzāt šejienes ģimnāziju?

—    Nē, nē! — meitas vietā atbildēja Vera Josifovna. — Mēs aicinājām skolotājus mājās, ģimnāzijā vai arī institūtā, jūs pats tam piekritīsiet, varēja gadīties sliktas ietekmes; kamēr meitene aug, viņai jāatrodas tikai mātes ietekmē.

—           Bet uz konservatoriju es tomēr braukšu, — Jekaterina Ivanovna sacīja.

—           Nē, Kaķītis mīl savu māmiņu. Kaķītis neapbēdinās tēti un māmiņu.

—           Nē, braukšu! Braukšu! — Jekaterina Ivanovna sacīja jokodamās, niķodamās un piecirta ar kāju.

Bet pie vakariņu galda Ivans Petrovičs demonstrēja savus talantus. Viņš, smiedamies tikai ar acīm, stāstīja anekdotes, bārstīja atjautas, uzdeva jocīgus uzdevumus un pats tos atrisināja, visu laiku runāja savā neparastajā valodā, kas izveidojusies, ilgi vingrinoties asprātībā un, acīm redzot, .jau sen kļuvusi viņam par parašu: trakoti milzīgs, tīri pasalabi, pagrozīgi jums pateicos…

Taču tas nebija viss. Kad viesi paēduši un apmierināti drūzmējās priekšnamā, ņemdami savus mēteļus un spieķus, ap viņiem rosījās sulainis Pavluša vai kā viņu šeit sauca — Pava, gadus četrpadsmit vecs zēns īsi apcirptiem matiem un tukliem vaigiem.

—    Nu, Pava, patēlo! — Ivans Petrovičs viņam teica.

Pava nostājās aktiera pozā, pacēla augšup roku un

traģiskā balsī skandēja:

—    Jel mirsti, nelaimīgā!

Visi sāka skaļi smieties.

«Amizanti,» Starcevs domāja, iznākdams uz ielas.

Viņš vēl iegāja restorānā un iedzēra alu, pēc tam kājām devās mājup uz Djaližu. Viņš gāja un visu laiku dungoja:

Par tevi mana balss skan mīlīga un gurda …

Nogājis deviņas verstis un pēc tam likdamies gulēt, viņš nejuta ne mazākā noguruma, un, gluži otrādi, viņam šķita, ka labprāt vēl būtu nogājis kādas divdesmit verstis.

«Tīri pasalabi…» viņš atcerējās aizmigdams un iesmējās.

II

vēstuli gaišzilā aploksnē …

Vera Josifovna jau sen sirga ar migrēnu, bet pēdējā laikā, kad Kaķītis katru dienu viņu biedēja, ka braukšot uz konservatoriju, lēkmes atkārtojās arvien biežāk. Pie Turkiniem esot bijuši visi pilsētas ārsti; beidzot pienāca kārta arī zemstes ārstam. Vera Josifovna atrakstīja Starcevam aizkustinošu vēstuli, lūgdama, lai viņš atbraucot un remdinot viņas ciešanas. Starcevs atbrauca un pēc tam bieži, ļoti bieži ieradās pie Turkiniem … Viņš patiešām mazliet palīdzēja Verai Josifovnai, un viņa jau klāstīja visiem ciemiņiem, ka tas esot neparasts, apbrīnojams ārsts. Taču Starcevs tagad brauca pie Turkiniem ne jau mātes migrēnas dēļ…

Svētku diena. Jekaterina Ivanovna bija beigusi savus garos, gurdinošos klavieru vingrinājumus. Pēc tam visi ilgi sēdēja ēdamistabā, dzēra tēju un Ivans Petrovičs stāstīja kaut ko jocīgu. Atskanēja zvans; jāiet priekšnamā sagaidīt ciemiņu; Starcevs izmantoja apjukuma mirkli un teica Jekaterinai Ivanovnai čukstēdams, stipri uztraukdamies:

—    Dieva dēļ, lūdzu jūs, nemokiet mani, iziesim dārzā!

Meitene paraustīja plecus, it kā izbrīnījusies un nesaprazdama, ko Starcevam vajag no viņas, taču piecēlās un gāja.

—    Jūs trīs četras stundas no vietas spēlējat klavieres, — Starcevs teica, iedams viņai nopakaļ, — pēc tam sēžat blakus savai mātei, un nav nekādas iespējas parunāties ar jums. Ziedojiet man vismaz ceturtdaļstundu, ļoti lūdzu jūs.

Tuvojās rudens, vecajā dārzā valdīja klusums, skumjas, aleju smilti klāja tumšas lapas. Jau agri krēsloja.

—   Neesmu redzējis jūs veselu nedēļu,'— Starcevs turpināja, — bet, ja jūs zinātu, kas tās par ciešanām! Apsēdīsimies! Uzklausiet mani!

Abiem dārzā bija ienūļota vietiņa: sols zem vecas, kuplas kļavas vainaga. Arī tagad viņi apsēdas uz šā sola.

—    Ko jūs vēlaties? — Jekaterina Ivanovna jautāja saltā, lietišķā balsī.

—     Neesmu redzējis jūs veselu nedēju, tik ilgi neesmu dzirdējis jūsu balsi. Kaisli, alkatīgi gribu dzirdēt jūsu balsi. Runājiet!

Meitene sajūsmināja Starcevu ar savu svaigumu, naivajām acīm un seju. Pat tanī apstāklī, cik labi viņai piestāvēja tērps, viņš saskatīja kaut ko neparasti jauku, aizkustinošu, jo meitenei piemita vienkāršība un naiva grācija. Un tanī pašā laikā ar visu šo naivitāti viņa Starcevam likās ļoti gudra un vairāk attīstīta nekā citas tikpat vecas meitenes. Ar Jekaterinu Ivanovnu viņš varēja runāt par literatūru, par mākslu, par ko vien iedomājās, varēja sūroties viņai par savu dzīvi, par cilvēkiem, lai gan nopietnas sarunas vidū Jekaterina Ivanovna dažreiz gluži nevietā sāka smieties un ieskrēja mājā. Viņa, gandrīz tāpat kā visas S. pilsētas meitenes, daudz lasīja (lai gan vispār S. pilsētā lasīja ļoti maz, un tur stāstīja — ja nebūtu meiteņu un jauno ebreju, bibliotēku varētu gandrīz vai slēgt); Starcevam tas ārkārtīgi patika, un viņš ikreiz satraukti vaicāja Jekaterinai Ivanovnai, ko viņa lasījusi pēdējās dienās, un kā apburts klausījās viņas stāstījumā.

—    Ko esat lasījusi šajā nedēļā, kamēr neesam tikušies? — viņš tagad jautāja. — Pastāstiet, es jūs lūdzu!

—    Lasīju Pisemski.

—    Ko tieši?

—    «Tūkstoš dvēseļu», — Kaķītis atbildēja. — Bet cik jocīgs Pisemskim tēva vārds: Feofilaktičs!

—    Kur tad jūs? — Starcevs pārbijās, kad meitene pēkšņi piecēlās un devās atpakaļ uz māju. — Ļoti, ļoti gribu parunāties ar jums, man vajag pateikt… Uzkavējieties pie manis kaut vai piecas minūtes! Es jūs ļoti lūdzu!

Viņa apstājās, it kā gribēdama ko sacīt, pēc tam neveikli iespieda Starcevam rokā zīmīti, aizskrēja uz māju un tur atkal apsēdās pie flīģeļa.

«Šovakar pulksten vienpadsmitos,» Starcevs lasīja, «atnāciet kapsētā pie Demeti pieminekļa.»

«Tas nu gan nepavisam vairs nav gudri,» Starcevs domāja attapies. «Kāds tam sakars ar kapsētu? Kālab?»

Bija skaidrs: Kaķītis muļķojas. Kas gan nopietni iedomāsies aicināt uz satikšanos naktī tālu ārpus pilsētas, kapsētā, ja satikšanās ērti var notikt uz ielas vai pilsētas dārzā? Un vai viņam, zemstes ārstam, gudram, solīdam cilvēkam, piederas sērīgi nopūsties, saņemt zīmītes, vazāties pa kapsētām, darīt muļķības, par kurām tagad smejas pat ģimnāzisti? Pie kā novedīs šis romāns? Ko teiks darba biedri, kad uzzinās? Tā domāja Starcevs, staigādams klubā ap galdiem, bet pulksten pusvienpadsmitos pēkšņi sadomāja un brauca uz kapsētu.

Viņam jau bija savs divjūgs un kučieris Panteleimons ar samta vesti. Spīdēja mēness. Laiks kluss, silts, taču rudenīgi silts. Priekšpilsētā pie lopkautuves gaudoja suņi. Starcevs atstāja zirgus pilsētas malā kādā šķērsielā un kājām gāja uz kapsētu. «Katram savas dīvainības,» viņš domāja. «Kaķītis arī ir dīvains un — kas to var zināt? — varbūt viņa nejoko un atnāks,» Starcevs ļāvās šai vājai, tukšai cerībai, un tā viņu skurbināja.

Kādu pusversti viņš gāja pa lauku. Kapsēta rēgojās tālē kā tumša svītra, kā mežs vai liels dārzs. Jau kļuva redzams baltu akmeņu žogs, vārti… Mēnesnīcā varēja izlasīt virs vārtiem uzrakstu: «Un raugi — pienāks tava stunda…» Starcevs iegāja pa vārtiņiem, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, — balti krusti un pieminekļi abās pusēs platai alejai, melnas krustu un slaidu apšu ēnas; visapkārt tālu tikai balts un melns, un snaudoši koki lieca savus zarus pār balto. Šķita, ka šeit nakts ir gaišāka nekā klajā laukā; ķetnām līdzīgās kļavu lapas rēgojās uz aleju dzeltenās smilts, uz kapu plāksnēm, un pieminekļos iekaltie uzraksti bija skaidri salasāmi. Sākumā Starcevu ļoti pārsteidza tas, ko viņš tagad redzēja pirmo reizi mūžā un ko laikam gan nekad vairs negadīsies redzēt: pasaule, kas nelīdzinās nekam citam, pasaule, kur mēness gaisma ir tik jauka un maiga, it kā šeit būtu mēnesnīcas šūpulis, kur nav dzīvības, nav un nav, taču katrā tumšajā apsē, katrā kapā šķita esam noslēpums, kas sola klusu, brīnišķīgu un mūžīgu dzīvi. No kapu plāksnēm, no vītušiem ziediem un lapu rudenīgās smaržas dveš piedošana, sēras un miers.

Visapkārt klusums; dziļā pazemībā no debesīm lūkojās zvaigznes, un Starceva soļi dunēja skarbi un nevietā. Tikai tad, kad baznīcā pulkstenis sāka sist nakts stundu un Starcevs iztēlojās, ka ir jau miris, uz mūžu mūžiem šeit aprakts, viņam sāka likties — kāds skatās uz viņu, — un Starcevam uz mirkli šķita, ka šeit nav ne miera, ne klusuma, bet dziļas jo dziļas nebūtības skumjas, nomākts izmisums …

Demeti piemineklis bija celts kā kapliča ar eņģeli jumta korē. S. pilsētā, garām braucot, reiz viesojusies itāļu opera, viena no dziedonēm nomirusi, viņu apbedījuši un uzcēluši šo pieminekli. Pilsētā dziedoni neviens vairs neatcerējās, taču svētbildes lampiņa virs kapličas ieejas spīguļoja mēness gaismā, un, šķita, ka lampiņa ir aizdegta.

Neviena nebija. Un kas gan lai šeit nāktu pusnaktī? Taču Starcevs gaidīja, un mēnesnīca it kā vēl vairāk iekveldināja viņā kaislību, viņš gaidīja kaismīgi un iztēlē iedomājās skūpstus, apkampienus. Viņš pasēdēja pie pieminekļa apmēram pusstundu, pēc tam paklaiņāja pa blakus alejām ar platmali rokā, gaidīdams un domādams, cik daudz šeit, šajos kapos, apbedīts sieviešu un meiteņu, kuras bijušas daiļas, apburošas, kuras mīlējušas, naktīs kvēlot kvēlojušas kaislē, ļaudamās glāstiem. Patiesību sakot, cik nelādzīgi jokojas daba ar cilvēku, cik aizvainojoši to apzināties! Starcevs tā domāja, un tanī pašā laikā viņam gribējās kliegt, ka viņš ilgojas mīlestības, ka viņš gaida mīlestību, lai notiek kas notikdams; viņa acu priekšā jau balsnēja nevis marmora bluķi, bet brīnišķīgi augumi, viņš redzēja tīkamas formas, kuras kaunīgi slēpās koku ēnā, sajuta siltumu, un šīs mīlas ilgas jau kļuva mokošas…

Pēkšņi it kā aizvērās priekškars, mēness ieslīdēja mākoņos, un uzreiz viss satumsa. Starcevs tik tikko vairs spēja atrast vārtus — bija liela tumsa, kā jau rudens naktī, — pēc tam viņš savas pusotras stundas klaiņāja, meklēdams šķērsielu, kurā bija atstājis zirgus.

— Esmu noguris, tikko turos kājās, — viņš teica Panteleimonam.

Ar baudu sēzdamies karietē, Starcevs domāja: «Ai, nevajadzētu pieņemties resnumā!»

III

Nākamās dienas vakarā viņš brauca pie Turkiniem bildināt Jekaterinu Ivanovnu. Taču izrādījās, ka šoreiz tas nebūs ērti, jo Jekaterinai Ivanovnai viņas istabā frizieris frizēja matus. Meitene posās uz deju vakaru klubā.

Atkal bija ilgi jāsēž ēdamistabā un jādzer tēja. Ivans Petrovičs, redzēdams, ka ciemiņš ir domīgs un garlaikojas, izņēma no vestes kabatas zīmītes, izlasīja pārvaldnieka vācieša jocīgo vēstuli, ka muižā esot sabojājušies visi noslēgumi un krītot nost apsienumi.

«Pūru viņi droši vien dos diezgan lielu,» Starcevs domāja, izklaidīgi klausīdamies.

Pēc negulētas nakts viņš bija kā apmāts, it kā apdzirdīts ar kaut ko saltu un iemidzinošu; sirdi skāva kā miglas auts, bet bija priecīgi un silti, taču tanī pašā laikā viņu urdīja kāda salta, smaga doma:

«Apstājies, iekām nav par vēlu! Vai viņa tev piemērota? Viņa ir izlutināta, kaprīza, guļ līdz diviem dienā, bet tu esi psalmotāja dēls, zemstes ārsts…»

«Un kas par to,» viņš domāja. «Lai jau.»

«Turklāt, ja apprecēsies ar viņu,» tā pati doma turpinājās, «viņas radi piespiedīs tevi izstāties no zemstes dienesta un dzīvot pilsētā.»

«Un kas par to,» viņš prātoja. «Ja jau pilsētā, tad pilsētā. Dabūšu pūra naudu, iegādāsimies visu vajadzīgo …»

Beidzot ienāca Jekaterina Ivanovna balles tērpā ar dziļu izgriezumu, jauka, neskarta, Starcevs nevarēja vien nopriecāties par viņu un kļuva tik jūsmīgs, ka nespēja pateikt ne vārdu, tikai skatījās uz meiteni un smaidīja.

Jekaterina Ivanovna atsveicinājās, un Starcevs — viņam vairs nebija iemesla šeit uzkavēties — piecēlās, teikdams, ka jābraucot: gaidot slimnieki.

—    Neko darīt, — Ivans Petrovičs sacīja, — brauciet, be^Kaķīti pa ceļam aizvediet līdz klubam.

Arā smidzināja lietus, vakars bija ļoti tumšs, un tikai pēc Panteleimona sēcošā klepus varēja noprast, kur ir zirgi. Kučieris pacēla karietes jumtu.

—   Lēni slāju pa paklāju, tu tik ej, kamēr smej, — Ivans Petrovičs skaitīja rīmi, palīdzēdams meitai iekāpt karietē, — viņš vēl iet, kamēr spēj smiet… Aiziet! Ardievu, lūgtum!

Viņi sāka braukt.

—    Es vakar biju kapsētā, — Starcevs ierunājās.

—     Tas nebija augstsirdīgi, nebija žēlsirdīgi, ka jūs tā darījāt…

—    Jūs bijāt kapsētā?

—    Jā, biju tur un gaidīju jūs gandrīz līdz pulksten diviem. Es cietu …

—    Cietiet vien, ja nesaprotat jokus.

Jekaterina Ivanovna apmierināta, ka tik viltīgi izjokojusi iemīlējušos puisi un ka šis puisis tik ļoti viņu mīl, sāka skaļi smieties, bet pēkšņi bailēs iekliedzās, jo tieši tobrīd zirgi strauji iegriezās pa kluba vārtiem un kariete sasvērās. Starcevs apskāva meiteni, viņa nobijusies piekļāvās Starcevam, viņš nesavaldījās un kaisli skūpstīja meitenes lūpas, zodu un skāva viņu vēl ciešāk.

—    Pietiks, — Jekaterina Ivanovna dzedri sacīja.

Pēc mirkļa karietē viņas vairs nebija un gorodovojs

pie kluba apgaismotā lieveņa riebīgā balsī uzbļāva Panteleimonam:

—    Vārna, ko stāvi? Brauc tālāk!

Starcevs aizbrauca mājās, bet drīz atgriezās. Uzvilcis īrētu fraku, aplicis baltu, cietu kaklasaiti, kura visu laiku griezās sāņus un slīdēja nost no apkaklītes, viņš pusnaktī sēdēja kluba viesistabā un aizrautīgi teica Jekaterinai Ivanovnai:

—      Ai, cik maz zina tie, kas nekad nav mīlējuši! Man šķiet, ka vēl neviens nav pareizi attēlojis mīlestību, un diez vai vispār iespējams attēlot šīs maigās, prieka un moku pilnās jūtas, un, kas tās izbaudījis kaut reizi, nepūlēsies tās izteikt vārdos. Kam vajadzīgs priekšvārds, izklāsts? Kam vajadzīga liekā daiļrunība? Mana mīlestība ir bezgalīga … Lūdzu, gauži lūdzu jūs, — beidzot Starcevs izdvesa, — kļūstiet mana sieva!

—     Dmitrij Jonič, — Jekaterina Ivanovna, brītiņu padomājusi, ļoti nopietni sacīja. — Dmitrij Jonič, esmu jums ļoti pateicīga par šo pagodinājumu, es jūs cienu, bet… — viņa piecēlās un turpmāko teica stāvēdama,

—      bet atvainojiet, jūsu sieva es nevaru būt. Runāsim nopietni. Dmitrij Jonič, jūs zināt, ka vairāk par visu es mīlu mākslu, es neprātīgi mīlu, dievinu mūziku, tai es veltīšu visu savu mūžu. Gribu būt māksliniece, es tīkoju pēc slavas, panākumiem, brīvības, bet jūs gribat, lai arī joprojām es dzīvoju šajā pilsētā, lai turpinu šo tukšo, nevajadzīgo dzīvi, kas man kļuvusi neciešama. Kļūt par sievu — ai nē, piedodiet! Cilvēkam jātiecas uz augstāko, spilgtāko mērķi, bet ģimenes dzīve mani savažotu uz visu mūžu. Dmitrij Jonič (viņa tik tikko pasmaidīja, jo, sacīdama «Dmitrij Jonič», atcerējās «Aleksej Feofilaktič»), Dmitrij Jonič, jūs esat labs, cildens, gudrs, jūs esat krietnāks nekā visi citi… — viņai asaras saskrēja acīs, — es jums jūtu līdzi ar visu savu sirdi, bet… bet jūs sapratīsiet…

Lai nebūtu jāsāk raudāt, viņa novērsās un izgāja no viesistabas.

Starcevam sirds rimās nemierīgi pukstēt. Iziedams no kluba uz ielas, viņš vispirms norāva cieto kaklasaiti un elpoja ar pilnu krūti. Viņam bija mazliet kauns, arī patmīlība aizvainota — noraidījumu viņš nebija gaidījis, — un negribējās ticēt, ka visi viņa sapņi, ilgas un cerības noveduši pie tik nožēlojamām beigām, gluži kā mazā ludziņā amatieru izrādē. 2ēl bija arī savu jūtu, šīs savas mīlestības, tik žēl, ka, šķiet, tūlīt varētu sākt skaļi raudāt vai ar visu spēku iegāzt ar lietussargu Panteleimonam pa viņa plato muguru.

Kādas trīs dienas Starcevam nekas nevedās, viņš ne ēda, ne gulēja, un, kad viņu sasniedza baumas, ka Jekaterina Ivanovna aizbraukusi uz Maskavu iestāties konservatorijā, viņš nomierinājās un sāka dzīvot, tāpat kā bija dzīvojis līdz šim.

Vēlāk, dažreiz atcerēdamies, kā viņš klīda pa kapsētu vai arī kā braukāja pa visu pilsētu, meklēdams fraku, Starcevs laiski izšļaucījās un teica:

— Cik daudz raižu!

IV

Aizritēja četri gadi. Pilsētā Starcevam jau bija plaša prakse. Katru rītu viņš steigšus pieņēma slimniekus savā Djaližā, pēc tam brauca pie pilsētas slimniekiem, brauca nevis divjūgā, bet trijjūgā ar zvārguļiem un atgriezās mājās vēlu naktī. Starcevs piebrieda, aptaukojās, nelabprāt staigāja kājām, viņu mocīja aizdusa. Piebrieda arī Panteleimons, un, jo vairāk viņš pletās platumā, jo sērīgāk pūta, elsa un sūrojās par savu rūgto likteni: braukāšana bendējot gluži nost!

Starcevs ieradās dažādās ģimenēs un sastapa daudzus cilvēkus, taču ne ar vienu tuvāk nesadraudzējās. Viņā radīja īgnumu mietpilsoņi ar savām sarunām, dzīves uzskatiem un pat ar savu izskatu. Pieredze pamazām iemācīja Starcevu — kamēr ar mietpilsoņiem spēlē kārtis vai uzkož kopā ar viņiem, tie ir rāmi, labsirdīgi un pat diezgan gudri, bet, tiklīdz ar viņiem parunā par kaut ko, kas nav ēdams, piemēram, par politiku vai zinātni, viņi nezin ne rīta, ne vakara, bet klāsta tādu filozofiju, tik stulbu un ļaunu, ka atliek tikai atmest ar roku un paiet sāņus. Kad Starcevs mēģināja parunāt pat ar liberālu mietpilsoni, piemēram, par to, ka cilvēce, paldies dievam, progresē un ka ar laiku tā iztiks bez pasēm un bez nāves sodiem, mietpilsonis iešķībi un neuzticīgi blenza uz viņu un jautāja: «Bet tad jau ikviens varēs sist nost uz ielas, kuru vien iedomāsies?» Kad Starcevs viesībās, vakariņas ēdot vai tēju dzerot teica, ka vajag strādāt, ka bez darba dzīvot nedrīkst, ikviens to uztvēra kā pārmetumu, sāka dusmoties un uzplijlgi strīdēties. Turklāt neviens mietpilsonis neko nestrādāja, itin neko, ne par ko neinteresējās, un Starcevs nekādi nevarēja sagudrot, par ko lai ar viņiem runā. Starcevs izvairījās no sarunām, tikai ēda un spēlēja vintu, ja kādās mājās bija ieradies uz ģimenes svinībām un viņu lūdza pie galda — Starcevs apsēdās, ēda klusēdams, šķīvī raudzīdamies; un viss, ko tobrīd runāja citi, bija neinteresants, netaisns, muļķīgs, viņš juta, ka dusmojas, uztraucas, bet klusēja, un tāpēc, ka viņš vienmēr drūmi klusēja un raudzījās šķīvī, pilsētā viņu saukāja par «uzpūtīgo poli», lai gan no poļa viņā nebija ne vēsts.

No tādām izpriecām kā teātris un koncerti Starcevs izvairījās, toties vintu spēlēja katru vakaru savas trīs stundas — un ar baudu. Viņam bija vēl viena izklaidēšanās, pie kuras viņš pierada nemanāmi, pamazām, — vakaros viņš ņēma laukā no kabatām ārsta praksē nopelnītās naudas zīmes un reizēm ar šiem papīrīšiem — dzelteniem un zaļiem, kuri oda gan pēc smaržām, gan pēc etiķa, gan vīraka, gan pēc trāna, — bija piebāztas visas kabatas kopsummā par kādiem septiņdesmit rubļiem; bet, kad salasījās daži simti, Starcevs tos aizveda uz Savstarpējo kredītbiedrību un noguldīja uz tekošā rēķina.

Pa visiem četriem gadiem pēc Jekaterinas Ivanovnas aizbraukšanas Starcevs pie Turkiniem ieradās tikai divas reizes, kad viņu aicināja Vera Josifovna, kura arvien vēl sirga ar migrēnu. Katru vasaru Jekaterina Ivanovna brauca pie vecākiem paciemoties, bet Starcevs viņu nesastapa ne reizi; negadījās.

Bet pagāja četri gadi. Kādā klusā, siltā rītā uz slimnīcu atnesa vēstuli. Vera Josifovna rakstīja Dmitrijam Joničam, ka esot ļoti noilgojusies pēc viņa, lūdza katrā ziņā ierasties, atvieglot viņas ciešanas, un turklāt tieši šodien esot viņas dzimšanas diena. Apakšā bija pierakstīts: «Mātes lūgumam pievienojos arī es. K.»

Starcevs mirkli padomāja un vakarā brauca pie Turkiniem.

—    Ahā, labdien, lūgtum! — Ivans Petrovičs ārstu sagaidīja, smaidīdams tikai ar acīm. — Jūtieties bonžurēti.

Vera Josifovna, jau krietni vecāka, ar nosirmojušiem matiem, paspieda Starcevam roku, klīrīgi nopūtās un sacīja:

—    Jūs, dakter, negribat lakstoties ap mani, nekad mūs neapciemojat, esmu jums par vecu. Tagad atbraukusi jaunā, varbūt tā būs laimīgāka.

Un Kaķītis? Jekaterina Ivanovna bija kļuvusi vājāka, bālāka, bet glītāka un smuidrāka; taču šī jau bija Jekaterina Ivanovna, nevis Kaķītis; bija izgaisis kādreizējais svaigums un bērnišķīgā naivitāte. Arī acīs, arī uzvedībā vērojams kaut kas jauns — nedrošs, it kā vainīgs, un šķita, ka šeit, Turkinu mājā, viņa vairs nejūtas kā savās mājās.

—    Cik daudz ūdeņu aiztecējis! — Jekaterina Ivanovna teica, sniegdama Starcevam roku, un varēja nojaust, ka viņai satraukti pukst sirds; neatlaidīgi, ziņkāri lūkodamās Starcevam sejā, viņa turpināja: — Jūs nu gari esat piebriedis! Iededzis, kļuvis vīrišķīgāks, bet vispār maz pārvērties.

Arī tagad viņa Starcevam patika, ļoti patika, bet tomēr Jekaterinā Ivanovnā kaut kā vairs nebija, vai ari kaut kā bija pārāk daudz, — Starcevs pats nespētu pateikt, kā īsti, bet kaut kas viņam vairs neļāva just tā, kā viņš bija jutis senāk. Starcevam nepatika Jekaterinas Ivanovnas bālums, jaunā sejas izteiksme, vārais smaids, balss, bet pēc brīža nepatika arī apģērbs, atzveltnes krēsls, kurā viņa sēdēja, nepatika arī kaut kas, atceroties tos laikus, kad Starcevs viņu gandrīz apprecēja. Starcevs atcerējās savu mīlestību, sapņus un cerības, kas viņu bija satraukuši pirms četriem gadiem, — un viņam kļuva neveikli.

Viņi dzēra tēju un ēda saldu pīrāgu. Pēc tam Vera Josifovna skaļi lasīja savu romānu, lasīja par to, kas nekad dzīvē nemēdz būt, Starcevs klausījās, skatījās uz mājasmātes sirmo, glīto galvu un gaidīja, kad viņa beigs lasīt.

«Neapdāvināts,» viņš domāja, «nav tas, kas neprot rakstīt stāstus, bet tas, kas tos raksta un neprot to noslēpt.»

—    Tīri pasalabi, — Ivans Petrovičs teica.

Pēc tam Jekaterina Ivanovna spēlēja klavieres trokšņaini un ilgi, un, kad beidza, viesi viņai ilgi pateicās un viņu cildināja.

«Labi gan, ka es viņu neapprecēju,» Starcevs domāja.

Jekaterina Ivanovna skatījās uz Starcevu un laikam gaidīja, ka viņš aicinās iziet dārzā, bet Starcevs klusēja.

—    Parunāsimies, — viņa teica, pienākdama pie Starceva. — Kā jums klājas? Kā veicas? Kas jauns? Visas šīs dienas domāju par jums, — viņa nervozi turpināja, — gribēju rakstīt jums vēstuli, gribēju pati braukt pie jums uz Djaližu, jau nolēmu braukt, bet pārdomāju, — dievs vien zin kāda tagad ir jūsu attieksme pret mani. Ar lielu satraukumu gaidīju jūs šodien. Dieva dēļ, iziesim dārzā!

Viņi devās dārzā, apsēdās tur uz sola zem vecās kļavas tāpat kā pirms četriem gadiem. Visapkārt tumsa.

—    Kā tad jums klājas? — Jekaterina Ivanovna jautāja.

—    Tīri labi, pamazām dzīvoju, — Starcevs atbildēja.

Neko vairāk viņš nespēja sadomāt. Viņi klusēja.

—     Es pašlaik uztraucos, — Jekaterina Ivanovna sacīja un aizsedza ar rokām seju, — bet nepievērsiet tam uzmanību. Mājās jūtos tik labi, tik priecīga esmu, visus redzēdama, bet nespēju pierast. Cik daudz atmiņu! Man šķita, ka mēs abi runāsimies neapklusdami līdz rītam.

Tagad Starcevs tuvu redzēja viņas seju, mirdzošās acis, šeit, tumsā, viņa likās jaunāka nekā viesistabā, un viņa it kā bija pat atguvusi kādreizējos bērnišķīgos vaibstus. Un patiešām — viņa ar naivu ziņkāri lūkojās uz Starcevu, it kā gribētu tuvāk apskatīt un saprast cilvēku, kurš kādreiz bija viņu mīlējis tik dedzīgi, tik maigi un tik nelaimīgi; viņas acis Starcevam pauda pateicību par šo mīlestību. Viņš atcerējās visu, kā tas notika, it visu sīki jo sīki — kā viņš klaiņāja pa kapsētu, kā pēc tam rīta pusē noguris atgriezās mājās, un tagad Starcevam pēkšņi kļuva skumji un žēl pagātnes. Sirdī iekvēlojās uguntiņa.

—     Vai atceraties, kā es jūs aizvedu uz klubu, uz deju vakaru? — Starcevs teica. — Toreiz lija lietus, vakars bija tumšs …

Sirdī uguntiņa iekvēlojās arvien spožāk, jau gribējās runāt, sūroties par dzīvi…

—      Eh! — viņš nopūzdamies teica. — Jūs jautājat, kā man klājoties. Kā mēs te dzīvojam? Nekādi nedzīvojam. Novecojam, aptaukojamies, kļūstam nolaidīgi. Saule lec, saule riet, diena pakaļ dienai iet, dzīvi nodzīvojam pelēcīgi, bez iespaidiem, bez domām… Dienā raušu naudu, vakarus pavadu klubā starp trumpmaņiem, alkoholiķiem, muldoņām, kurus nevaru ciest. Kas tur labs?

—     Bet jums taču ir darbs, cildens dzīves mērķis. Jums tik ļoti patika runāt par savu slimnīcu! Tolaik biju tāda kā ērmīga, iedomājos, ka esmu izcila pianiste. Tagad visas jaunkundzes spēlē klavieres, arī es toreiz spēlēju tāpat kā visi citi, un nekā sevišķa manī nebija; esmu tāda pati pianiste kā mana māte rakstniece. Protams, toreiz es jūs nesapratu, bet vēlāk, Maskavā, bieži domāju par jums. Tikai par jums vien es domāju. Cik liela laime būt zemstes ārstam, palīdzēt cietējiem, kalpot tautai. Cik liela laime! — Jekaterina Ivanovna aizrautīgi atkārtoja. — Maskavā domājot par jums, jūs man likāties tik ideāls, tik cildens . . .

Starcevam iešāvās prātā naudas papīrīši, kurus viņš vakaros vilka laukā no savām kabatām ar tik lielu prieku, un uguntiņa sirdī apdzisa.

Viņš piecēlās, lai ietu atpakaļ. Jekaterina Ivanovna saņēma Starcevu zem rokas.

—     Jūs esat pats krietnākais cilvēks, kādu esmu sastapusi savā mūžā, — viņa turpināja. — Mēs taču tiksimies, tērzēsim, vai ne? Apsoliet man to! Es neesmu pianiste, attieksmē uz sevi es vairs nemaldos un jūsu klātbūtnē nedz spēlēšu, nedz arī runāšu par mūziku.

Kad viņi iegāja mājā un Starcevs lampu gaismā redzēja Jekaterinas Ivanovnas seju un skumīgās, pateicīgās, pētīgās acis, kas vērās viņā, Starcevu pārņēma nemiers un atkal uzmācās doma: «Labi gan, ka toreiz neapprecējos.»

Starcevs sāka atsveicināties.

—    Jums nav nekādu romiešu tiesību aizbraukt bez vakariņām, — Ivans Petrovičs sacīja, viņu izvadīdams. — Jūs rīkojaties visai perpendikulāri. Bet nu, patēlo! — viņš teica, priekšnamā uzsaukdams Pavam.

Pava vairs nebija zēns, bet ūsains jauneklis, viņš nostājās aktiera pozā, pacēla augšup roku un skandēja traģiskā balsī:

—     Jel mirsti, nelaimīgā!

Tas viss Starcevu darīja īgnu. Kāpdams karietē un skatīdamies uz tumšo māju un dārzu, kas viņam kādreiz bija tik mīļš un dārgs, viņš atcerējās visu uzreiz — gan Veras Josifovnas romānus, gan Kaķīša trokšņaino muzicēšanu, gan Ivana Petroviča asprātības, gan Pavas traģisko pozu un domāja — ja pilsētas paši talantīgākie cilvēki ir tik netalantīgi, tad kādai gan jābūt pārējai pilsētai.

Pēc trijām dienām Pava atnesa Jekaterinas Ivanovnas vēstuli.

«Jūs nebraucat pie mums. Kāpēc?» viņa rakstīja. «Baidos, ka Jūsu izturēšanās pret mums ir pārvērtusies; es baidos, un man kļūst baismīgi, jau iedomājoties vien par to. Nomieriniet taču mani, atbrauciet un pasakiet, ka viss'ir labi.

Man nepieciešams parunāt ar Jums. Jūsu J. T.»

Starcevs izlasīja šo vēstuli, padomāja un teica Pavam:

— Mīļais, pasaki, ka šodien nevaru aizbraukt, esmu ļoti nevaļīgs. Pasaki, ka atbraukšu, teiksim, pēc kādām trijām dienām.

Taču pagāja trīs dienas, pagāja nedēļa, bet Starcevs arvien vēl nebrauca. Reiz, braukdams garām Turkinu mājai, viņš atcerējās, ka vajadzētu iegriezties kaut uz brītiņu, bet padomāja … un neiegriezās.

Nekad vairs viņš netika apciemojis Turkinus.

V

Pagāja vēl daži gadi. Starcevs bija kļuvis vēl resnāks, aptaukojies, smagi elsa un jau staigāja, paslējis galvu atpakaļ. Kad viņš, tukls, sārts, brauc trijjūgā ar zvārguļiem un Panteleimons, arī tukls un sārts, ar tauku krokām pakausī, sēž uz bukas, izstiepis uz priekšu taisnās rokas gluži kā pagales, un kliedz pretimbraucējiem: «Ceļu, pa labi-i-i!» — tad aina ir ietekmīga un šķiet, ka brauc nevis cilvēks, bet pagānu dievs. Starcevam pilsētā ir milzīga prakse, nav laika ne elpu atvilkt, Starcevam jau pieder muiža un pilsētā divas mājas, bet viņš lūkojas pēc trešās, labi ienesīgas, un, kad viņam Savstarpējā kredītbiedrībā stāsta par kādu māju, kuru pārdos ūtrupē, viņš nekautrēdamies iet šajā mājā, izstaigā visas istabas, nelikdamies ne zinis par pusapģērbtām sievietēm un bērniem, kas blenž uz viņu ar izbrīnu un bailēm, viņš izbaksta ar spieķi visas durvis un saka:

— Šis ir kabinets? Šī ir guļamistaba? Bet kas te?

To darīdams, viņš smagi elš un no pieres slauka sviedrus.

Starcevam ir daudz visādu darīšanu, bet viņš tomēr nepamet zemstes ārsta vietu; mantkārība viņu guvusi savā varā, gribas paspēt itin visur. Djaližā un pilsētā viņu tagad sauc tikai par Joniču. «Nez kur nu Joničs brauc?» — vai: «Varbūt vajadzētu paaicināt uz konsiliju Joniču?»

Laikam tāpēc, ka rīkle iežņaugta taukos, balss viņam pārvērtusies, kļuvusi smalka un spalga. Pārvērties arī raksturs: viņš kļuvis kašķīgs, īgns. Pieņemdams slimniekus, Starcevs vienmēr dusmojas, nepacietīgi dauza ar spieķi pret grīdu un kliedz savā nepatīkamajā balsī:

—    Lūdzu, atbildiet tikai uz jautājumiem! Nepļāpājiet!

Starcevs ir vientuļš, Viņa dzīve garlaicīga, nekas

viņu neinteresē.

Pa visu laiku, kamēr viņš dzīvo Djaližā, mīlestība uz Kaķīti ir bijis viņa vienīgais un droši vien arī pēdējais prieks. Vakaros viņš klubā spēlē vintu, pēc tam viens pats sēž pie liela galda un ēd vakariņas. Viņu apkalpo sulainis Ivans, pats vecākais un cienījamākais, viņam pasniedz lafitu Nr. 17, un visi — gan kluba vecajie, gan pavārs, gan sulainis — jau zina, kas viņam garšo un kas negaršo, visiem spēkiem cenšas viņam izdabāt, citādi — cik tur vajag — Joničs pēkšņi sadusmosies un sāks dauzīt ar spieķi pa grīdu.

Vakariņas ēzdams, Starcevs retumis pagriežas atpakaļ un iejaucas citu sarunā:

—    Par ko jūs runājat? Nu? Par ko?

Bet, kad dažreiz pie kāda kaimiņu galda ievirzās valodas par Turkiniem, viņš uzprasa:

—    Par kādiem Turkiniem jūs runājat? Vai par tiem, kuriem meita plinkšķina klavieres?

Tas arī ir viss, ko var teikt par Starcevu.

Bet Turkini? Ivans Petrovičs nav kļuvis vecāks, nepavisam nav pārvērties un joprojām bārsta atjautas un stāsta anekdotes; Vera Josifovna lasa viesiem savus romānus arvien vēl ar patiku, ar sirsnīgu vientiesību. Bet Kaķītis spēlē klavieres katru dienu kādas četras stundas. Viņa ir kļuvusi daudz vecāka, sirguļo un katru rudeni kopā ar māti brauc uz Krimu. Viņas stacijā pavadīdams, Ivans Petrovičs, tiklīdz vilciens sāk kustēties, slauka asaras un sauc:

—    Ardievu, lūgtum!

Un māj ar kabatas lakatiņu.

GADĪJUMS PRAKSE

Profesors saņēma telegrammu no Ļaļikovu fabrikas: viņu lūdza atbraukt pēc iespējas drīzāk. Bija saslimusi kādas Ļaļikovas kundzes — laikam fabrikas īpašnieces meita, un vairāk neko nevarēja saprast no garās, juceklīgi sastādītās telegrammas. Profesors pats nebrauca un savā vietā aizsūtīja savu ordinatoru Koroļovu.

No Maskavas bija jābrauc pa dzelzceļu līdz trešajai stacijai un pēc tam ar zirgiem kādas četras verstis. Koroļova atvešanai bija aizsūtīts uz staciju trijjūgs; kučierim galvā cepure ar pāva spalvu, un uz visiem jautājumiem viņš atbildēja skaļi gluži kā kareivis: «Nebūt nē!», «Tieši tā!». Bija sestdienas vakars, saule rietēja. No fabrikas uz dzelzceļa staciju bariem gāja strādnieki un sveicināja zirgus, ar kuriem brauca Koroļovs. Arī viņu savaldzināja vakars, lauku mājas, vasarnīcas abpus ceļa, bērzi, šī klusā vispārējā noskaņa, kad, šķiet, kopā ar strādniekiem tagad, svētku priekšvakarā, posās atpūsties gan lauki, gan meži, gan saule — atpūsties un varbūt noskaitīt lūgsnu .. .

Koroļovs bija dzimis un uzaudzis Maskavā, laukus nepazina, par fabrikām nekad nebija interesējies un nebija tās tuvāk iepazinis. Taču viņam bija gadījies lasīt par fabrikām, ciemoties pie fabrikantiem un runāt ar viņiem; kad Koroļovs redzēja kādu fabriku notālēm vai tuvumā, viņš ikreiz domāja, ka, lūk, ārpusē viss ir kluss un rāms, bet iekšpusē droši vien īpašnieku lielā tumsonība, truls egoisms, garlaicīgs, neveselīgs strād

nieku darbs, ķildas, degvīns, kukaiņi. Un tagad, kad strādnieki godbijīgi un bažīgi deva ceļu karietei, viņš pēc strādnieku sejām, cepurēm, gaitas noskārta fizisku netīrību, žūpību, nervozitāti, apjukumu.

Trijjūgs iebrauca pa fabrikas vārtiem. Abās pusēs vīdēja strādnieku mājiņas, sieviešu sejas, uz lievenīšiem sakārta veļa un segas. «Piesargās!» kučieris kliedza, zirgus nemaz neapvaldīdams. Lūk, plašs pagalms bez zāles zaļuma, pagalmā pieci milzīgi korpusi ar dūmeņiem, cits no cita diezgan attālu, preču noliktavas, barakas, un visu to klāj dīvains pelēks apsūbējums, gluži kā putekļi. Gan šur, gan tur kā oāzes tuksnesī nožēlojami dārziņi, zaļi vai sarkani administrācijas māju jumti. Kučieris pēkšņi vienā rāvienā apturēja zirgus, kariete apstājās pie pelēkā krāsā pārkrāsotas mājas; te bija puķu dārziņš ar apputējušiem ceriņu krūmiem, un dzeltenais lievenis sīvi oda pēc krāsas.

— Lūdzu, ārsta kungs, — sieviešu balsis skanēja priekštelpā un priekšnamā; bija dzirdamas arī nopūtas un čuksti. — Lūdzu, esam nogaidījušies … tīrā nelaime. Lūdzu, nāciet šeit!

Ļaļikovas kundze, tukla, pusmūža dāma melnā zīda kleitā ar modernām piedurknēm, bet, spriežot pēc sejas, vienkārša, neizglītota, satraukti skatījās uz ārstu un neuzdrošinājās sniegt viņam roku, nedrīkstēja. Viņai blakus stāvēja persona ar īsiem matiem, ar pince-nez, raibā, krāsainā jaciņā, kalsena un jau gados. Apkalpotāji godāja viņu par Kristīni Dmitrijevnu, un Koroļovs noskārta, ka tā ir guvernante. Droši vien viņai, kā šās mājas visvairāk izglītotai personai, bija uzdots sagaidīt un pieņemt ārstu, jo guvernante tūliņ pat un steigšus sāka klāstīt slimības cēloņus ar sīkām jo sīkām, apnicīgām detaļām, taču nepateikdama, kas ir slims un kāda ir slimība.

Ārsts un guvernante sēdēja un runāja, bet mājasmāte nepakustēdamās stāvēja pie durvīm un gaidīja. No stāstītā Koroļovs saprata, ka saslimusi Liza, gadus divdesmit veca jaunava, Ļaļikovas kundzes vienīgā meita, mantiniece; viņa sirgstot jau sen, ārstējusies pie dažādiem ārstiem, bet pēdējā naktī no vakara līdz rītam viņai bijušas tādas sirdsklauves, ka visā mājā

neviens neesot dabūjis gulēt; baidījušies, ka tik viņa nenomirstot.

—     Viņa mums, var teikt, no bērna kājas bija vārga, — Kristīne Dmitrijevna stāstīja dziedošā balsī, atkal un atkal ar roku slaucīdama lūpas. — Ārsti saka — nervi, bet, kad viņa bija maziņa, dakteri viņai skrofulozi sadzina iekšā, un, manuprāt, tā slimošana varbūt no tā.

Viņi iegāja slimnieces istabā. Slimniece bija liela, gara meita, ar labu augumu, bet neglīta, līdzīga mātei, ar tādām pašām mazām acīm un platu, nesamērīgi attīstītu sejas apakšdaļu, nesasukājusies, apsegusies līdz zodam, un pirmajā mirklī radīja Koroļovā iespaidu, ka viņa ir nelaimīga, nespēcīga būtne, kuru šeit aiz līdzcietības apmīļojuši, kurai devuši pajumti, un negribējās ticēt, ka viņa ir piecu milzīgo korpusu mantiniece.

—     Ieradāmies pie jums, — Koroļovs teica, — atnācām jūs ārstēt. Labdien!

Koroļovs minēja savu vārdu un paspieda slimnieces roku — lielu, saltu, neglītu roku. Viņa piecēlās sēdus un, kā redzams, jau sen pieradusi pie ārstiem, un, nekautrēdamās par saviem kailajiem pleciem un krūtīm, ļāva sevi izklausīt.

—     Man ir sirdsklauves, — viņa teica. — Visu nakti tik trakas šausmas … Es gandrīz nomiru aiz šausmām! Parakstiet man kaut ko!

—     Parakstīšu, parakstīšu! Neuztraucieties!

Koroļovs izmeklēja slimnieci un paraustīja plecus.

—     Sirds ir tāda, kādai tai jābūt, — viņš teica, — viss ir labi, viss kārtībā. Nervi varbūt mazliet saniķojušies, bet tā jau parasti mēdz būt. Lēkme, jādomā, jau beigusies, liecieties gulēt.

Tobrīd guļamistabā ienesa lampu. Slimniece gaismā piemiedza acis, pēkšņi sakampa abām rokām galvu un sāka skaļi raudāt. Iespaids, ka viņa ir nespēcīga un neglīta būtne, uzreiz izzuda, un Koroļovs vairs neredzēja ne mazo acu, ne rupjo sejas apakšējo daļu; viņš redzēja tikai maigu cietējas seju, kura bija ļoti saprātīga un aizkustinoša, un Koroļovam viņa visa tagad šķita smuidra, sievišķīga, vienkārša, un jau gribējās viņu mierināt nevis ar zālēm, nevis ar padomu, bet ar vienkāršiem, laipniem vārdiem. Māle apskāva meitas galvu, piekļāva sev klāt. Cik daudz izmisuma, cik daudz bēdu bija vecās sievas sejā! Viņa, māte, ar savu krūti izzīdījusi, izaudzinājusi meitu, neko nav žēlojusi, visu savu mūžu veltījusi, lai iemācītu meitai franču valodu, dejas, mūziku, aicinājusi viņai kādus desmit skolotājus, vislabākos ārstus, algoja guvernanti, bet tagad nesaprata, kāpēc plūst šīs asaras, kāpēc tik daudz moku, māte nesaprata, apmulsa, un viņai bija vainīga cilvēka satraukta, izmisusi seja, it kā viņa būtu palaidusi garām vēl kaut ko ļoti svarīgu, vēl kaut ko nebūtu izdarījusi, vēl kaut ko nebūtu ataicinājusi, bet ko — tas nav zināms.

—    Liza, tu atkal… tu atkal, — māte teica, piekļaudama sev meitu. — Mana mīļā, labiņā, manu bērniņ, saki — kas tev kaiš? Pažēlo mani, saki!

Viņas abas rūgti raudāja. Koroļovs apsēdās uz gultas malas un saņēma Lizas roku.

—    Nu jau ir gana, vai vērts raudāt? — Koroļovs laipni sacīja. — Pasaulē taču nav nekā tāda, kas būtu vērts šādu asaru. Nu, neraudiet, tas nav vajadzīgs…

Bet klusībā Koroļovs domāja:

«Viņai vajadzētu precēties …»

—    Mūsu fabrikas ārsts deva viņai kali bromati, — guvernante stāstīja, — bet slimniecei no tā, cik es redzu, kļūst tikai sliktāk. Manuprāt, ja jau dot kaut ko sirdij, tad tikai… aizmirsu, kā sauc tos pilienus … Laikam maijpuķīšu pilienus.

Atkal sākās visvisādu sīkumu klāstīšana. Guvernante pārtrauca ārstu, neļāva viņam runāt, un guvernantes sejā atspoguļojās centība, it kā viņa domātu, ka viņai, kā visvairāk izglītotajai sievietei šajā mājā, ir pienākums nepārtraukti risināt ar ārstu valodas un katrā ziņā par medicīnas jautājumiem.

Koroļovam kļuva garlaicīgi.

—    Es nekā sevišķa nevaru konstatēt, — viņš teica, iznākdams no guļamistabas un vērsdamies pie mātes. — Ja jūsu meitu ārstējis fabrikas ārsts, lai viņš ārstē arī turpmāk. Līdz šim ārstēšana ir bijusi pareiza un, pēc manām domām, nav nepieciešamības meklēt citu ārstu. Kāpēc meklēt citu ārstu? Slimība ir visai parasta, nekā nopietna nav . . .

Viņš runāja bez steigas, vilkdams rokā cimdus, bet Ļaļikovas kundze stāvēja nepakustēdamās un skatījās uz ārstu ar saraudātām acīm.

—     Līdz vilcienam, kas atiet desmitos, vēl ir pusstunda, — viņš teica, — ceru, ka nenokavēšos.

—     Bet vai nevarat palikt pie mums? — Ļaļikova iejautājās, un asaras atkal ritēja pa viņas vaigiem. — Man neērti jūs apgrūtināt, bet esat nu tik labs … dieva dēļ, — viņa paklusām turpināja, atskatīdamās uz durvīm, — pārnakšņojiet pie mums. Viņa man ir viena pati… vienīgā meita … Pagājušajā naktī nobiedēja, nevaru vēl attapties… Neaizbrauciet, dieva dēļ…

Koroļovs gribēja sacīt Ļaļikovai, ka Maskavā viņam daudz darba, ka mājās viņu gaida ģimene; Koroļovam bija grūti pavadīt svešā mājā bez vajadzības visu vakaru un visu nakti, bet viņš paskatījās uz Ļaļikovas seju, nopūtās un, ne vārda neteikdams, vilka nost cimdus.

Zālē un viesistabā viņam par godu aizdedzināja visas lampas un sveces. Koroļovs sēdēja pie flīģeļa, šķirstīja notis, pēc tam apskatīja pie sienām piekārtās gleznas, ģīmetnes. Eļļas gleznās ar apzeltītajiem rāmjiem tēlotas Krimas ainavas, vētraina jūra ar kuģīti, katoļu mūks ar glāzi, tas viss bija neizteiksmīgs, it kā nolaizīts, netalantīgs .. . Ģīmetnēs nevienas glītas, interesantas sejas, tikai plati ģīmji, izbrīnā ieplestas acis; Ļaļikovam, Lizas tēvam, zema piere, pašapmierināta seja, mundieris kā maiss karājās uz viņa lielā, smagnējā auguma, pie krūtīm medaļa un Sarkanā krusta nozīme. Nabadzīga kultūra, salasīta greznība, bez dziļāka satura, neērta kā šis mundieris; spožās grīdas viesa ārstā īgnumu, arī lustra viesa viņā īgnumu; prātā nez kāpēc iešāvās stāsts par tirgoni, kas pirtī mazgājies ar medāli kaklā …

Priekšnamā skanēja čuksti, kāds klusītēm krāca. Pēkšņi no pagalma iebrāzās spalgas, aprautas metāliskas skaņas, kādas Koroļovs nekad nebija dzirdējis un nesaprata arī tagad; tās atbalsojās viņa sirdī dīvaini, nepatīkami.

«Šķiet, es gan neparko nepaliktu šeit dzīvot…» Koroļovsdomāja un atkal pievērsās notīm.

—    Ārsta kungs, lūdzu mazliet ieēst! — paklusām aicināja guvernante.

Viņš gāja vakariņot. Galds bija liels ar daudziem uzkožamiem un vīniem, bet ēdēji tikai divi: Koroļovs un Kristīne Dmitrijevna. Viņa dzēra madeiru, ātri ēda un runāja, paraudzīdamās uz ārstu caur pince-nez.

—     Strādnieki ar mums ļoti apmierināti. Fabrikā katru ziemu rīko teātra izrādes, tēlo paši strādnieki, ir arī priekšlasījumi ar burvju lukturi, lieliska tējnīca un, liekas, ko vēl vairāk vajag. Viņi mums ļoti pieķērušies un, kad uzzinājuši, ka Liza jūtas sliktāk, likuši noturēt dievkalpojumu. Neizglītoti, bet sava jušana viņiem tomēr ir.

—    Šķiet, jūsu mājās nav neviena vīrieša, — Koroļovs sacīja.

—     Neviena. Pjotrs Nikanoričs nomira pirms pusotra gada, un mēs palikām vienas. Un tā nu dzīvojam trijatā. Vasarā — šeit, ziemā — Maskavā Poļankā. Es pie viņām dzīvoju jau vienpadsmit gadu. Gluži kā saviete.

Vakariņās pasniedza sterleli, vistas kotletes un kompotu; vīni bija dārgi, franču.

—     Ārsta kungs, lūdzu, nekautrējieties, — Kristīne Dmitrijevna sacīja ēzdama, slaucīdama muti ar dūrīti, un bija redzams, ka viņa šeit dzīvo kā niere taukos. — Lūdzu, ēdiet!

Pēc vakariņām ārstu aizveda uz istabu, kurā viņam bija iekārtota guļvieta. Bet viņam nenāca miegs, gaiss sasmacis un istabā oda pēc krāsas; Koroļovs uzvilka mēteli un izgāja laukā.

Ārā laiks bija dzestrs; jau svīda rītausma, un miklajā gaisā skaidri iezīmējās visi pieci korpusi ar gariem dūmeņiem, barakas un noliktavas. Sakarā ar svinamu dienu fabrika nestrādāja, logi bija tumši, un tikai vienā korpusā vēl liesmoja krāsns, divi logi zaigoja asinssarkani, un no skursteņa reizē ar dūmiem retumis izbrāzās liesma. Tālu aiz pagalma kurca vardes un pogoja fakstīgala.

Skatīdamies uz korpusiem un barakām, kurās gulēja strādnieki, Koroļovs atkal domāja par to, par ko bija domājis vienmēr, redzēdams fabrikas. Kaut arī strādniekiem ir teātra izrādes, burvju lukturi, fabrikas ārsti, dažādi uzlabojumi, bet tomēr strādnieki, kurus viņš šodien sastapa, braukdams no stacijas, pēc izskata ne ar ko neatšķīrās no tiem strādniekiem, kādus viņš bija redzējis sendienās bērnībā, kad fabrikās vēl nebija izrāžu un uzlabojumu. Koroļovs kā mediķis, kas pareizi sprieda par hroniskām ciešanām, kuru galvenais cēlonis bija neizprotams un nedziedināms, arī uz fabrikām raudzījās kā uz pārpratumu, kura cēlonis arī ir neskaidrs un nenovēršams, un visus uzlabojumus fabrikas strādnieku dzīvē viņš neturēja par nevajadzīgiem, bet pielīdzināja nedziedināmu slimību dziedināšanai.

«Te, protams, ir pārpratums …» viņš domāja, skatīdamies uz asinssarkanajiem logiem. «Apmēram pusotra vai divi tūkstoši fabrikas strādnieku strādā bez atpūtas, neveselīgos apstākļos, auzdami sliktu katūnu, dzīvo pusbadā un tikai retumis krogā atbrīvojas no šiem murgiem; kāds simts cilvēku uzrauga darbu, un šā simta dzīve paiet, pierakstot naudas sodus, lamājoties, darot netaisnības, un tikai divi vai trīs tā saucamie saimnieki izmanto labumus, lai gan paši nemaz nestrādā un slikto katūnu nicina. Bet kādi ir šie labumi, un kā viņi tos izmanto? Ļaļikova un viņas meita ir nelaimīgas, uz viņām žēl paskatīties, kā niere taukos dzīvo vienīgi Kristīne Dmitrijevna, paveca, padumja jaunava ar pincenez. Un tātad iznāk, ka visi šie pieci korpusi strādā un austrumu tirgos tiek pārdots slikts katūns vienīgi tādēļ, lai Kristīne Dmitrijevna varētu ēst sterletes un dzert madeiru.»

Pēkšņi kļuva dzirdamas dīvainas skaņas, tādas pašas, kādas Koroļovs dzirdēja pirms vakariņām. Pie viena korpusa kāds dauzīja metāla plāksni, dauzīja, tad uzreiz apvaldīja skaņu, un radās īsas, spalgas, netīras skaņas, līdzīgas zilbei «der … der … der …». Pēc īsa klusumbrīža un no cita korpusa plūda skaņas, arī spalgas un nepatīkamas, bet jau zemākas — «drin … drin …

drin …». Vienpadsmit reižu. Laikam sargi sita vienpadsmito stundu.

Pie trešā korpusa skanēja — «žak … žak … žak …». Un tā pie visiem korpusiem un pēc tam aiz barakām un aiz vārtiem. Šķita, it kā nakts klusumā šīs skaņas raidītu pats nelabais ar asinssarkanajām acīm, pats sātans, kas te valdīja gan pār saimniekiem, gan pār strādniekiem un krāpa tiklab vienus, kā arī otrus.

Koroļovs gāja no pagalma klajā laukā.

— Kas tur nāk? — pie vārtiem viņam uzsauca rupja balss.

«Gluži kā cietumā …» Koroļovs domāja, bet neko neatbildēja.

Lakstīgalas un vardes šeit bija labāk sadzirdamas, varēja just, ka šī ir maija nakts. No stacijas atplūda vilciena dunoņa; kaut kur dziedāja samiegojušies gaiļi, bet nakts tomēr bija klusa, visi mierīgi gulēja. Laukā, netālu no fabrikas, atradās puscelta baļķu ēka, tepat bija sakrauti arī būvmateriāli. Koroļovs apsēdās uz dēļiem un joprojām domāja:

«Šeit labi jūtas viena pati guvernante, un fabrika strādā viņas labklājībai. Taču tas tikai tā šķiet, viņa šeit ir tikai fiktīva persona. Bet galvenais, kura labā šeit viss notiek, ir sātans.»

Viņš domāja par sātanu, kura eksistencei neticēja, un lāgiem paraudzījās atpakaļ uz diviem logiem, kuros spīdēja uguns. Viņam šķita, ka ar šīm asinssarkanajām acīm uz viņu glūn pats sātans, tas nezināmais spēks, kas radījis attiecības starp spēcīgajiem un vājajiem, radījis šo rupjo kļūdu, kas tagad ne ar ko vairs nav labojama. Vajag, lai stiprais traucētu dzīvot vājajam, tāds ir dabas likums, bet tas ir saprotams un viegli ietilpināms tikai avīzes rakstā vai mācību grāmatās, domās, bet tanī burzmā, kāda ir ikdienišķā dzīve, visu sīkumu juceklī, no kuriem saaustas cilvēku attiecības, tas vairs nav likums, bet loģiska neatbilstība, kad stiprais un vājais abi vienlīdz krīt par upuri savām savstarpējām attiecībām, neviļus pakļaudamies kādam virzošam spēkam, nezināmam, ārpus dzīves stāvošam, cilvēkiem svešam spēkam. Tā domāja Koroļovs, sēdēdams uz dēļiem, un pamazām viņu guva savā varā noskaņojums, il kā šis nezināmais, noslēpumainais spēks p&tiešām būtu tuvu un skatītos viņā. Bet pa to laiku austrumu puse kļuva arvien bālāka, laiks steidzās ātri. Pieci korpusi un dūmeņi uz rītausmas pelēkā fona, kad visapkārt nav ne dvēselītes, kad viss ir it kā izmiris, izskatījās gauži īpatnēji, citādi nekā dienā; pavisam bija izzudis no atmiņas, ka tur iekšā ir tvaika dzinēji, elektrība, telefoni, bet visu laiku neviļus gribējās domāt par pāļu būvēm, par akmens laikmetu, bija jūtama rupja, neapzinīga spēka klātbūtne …

Un atkal skanēja:

—     Der … der … der … der …

Divpadsmit reižu. Pēc tam brītiņš pavisam, pavisam kluss un — pagalma otrā galā skan:

—    Drin … drin .. . drin …

«Šausmīgi nepatīkami!» Koroļovs domāja.

—      2ak … žak … — vēl kaut kur citur skanēja aprauti, spalgi, gluži kā ar īgnumu, — žak … žak …

Kamēr noskandināja divpadsmit reizes, pagāja kādas četras minūtes. Pēc tam skaņas apklusa, un atkal radās tāds iespaids, it kā visapkārt viss būtu izmiris.

Koroļovs pasēdēja vēl kādu brīdi, tad atgriezās mājā, taču vēl ilgi negāja gulēt. No blakus istabas skanēja čuksti, tur staigājot plakšķēja tupeles un basas kājas.

«Vai tikai slimniecei atkal nav lēkme?» Koroļovs iedomājās.

Viņš gāja, lai paskatītos uz slimnieci. Istabas jau pavisam gaišas, zālē uz sienām un uz grīdas trīcēja vārgas saules gaismas strēles, izspraukušās cauri rīta miglai. Lizas istabas durvis atvērtas, viņa pati sēdēja atzveltnes krēslā blakus gultai rīta svārkos, satuntuļota lakatā, nesasukājusies. Logu storas bija nolaistas.

—    Kā jūtaties? — Koroļovs jautāja.

—    Pateicos jums.

Viņš pataustīja pulsu, pēc tam atglauda uz pieres noslīdējušos matus.

—      Jūs neguļat, — Koroļovs teica. — Arā lielisks laiks, pavasaris, pogo lakstīgalas, bet jūs sēžat tumsā un kaut ko domājat.

Viņa klausījās un skatījās ārstam sejā; acis sērīgas, gudras, un bija redzams, ka viņa grib Koroļovam kaut ko sacīt.

—    Vai jums tas bieži gadās? — ārsts vaicāja.

Viņa pakustināja lūpas un atbildēja:

—    Bieži. Gandrīz katru nakti man ir grūti.

Tobrīd sargi pagalmā sāka skandināt otro stundu. Bija dzirdams «der … der …», un viņa sarāvās.

—    Vai jūs šī dauzīšana uztrauc? — Koroļovs jautāja.

—     Nezinu. Šeit mani uztrauc viss, — viņa atbildēja un iegrima domās. — Uztrauc viss. Jūsu balsī es sadzirdu līdzjūtību, jau, pirmoreiz jūs uzlūkojot, man nez kāpēc šķita, ka ar jums var runāt par visu.

—    Runājiet, es jūs lūdzu!

—     Gribu jums pateikt savas domas. Man šķiet, ka slima neesmu, bet es uztraucos, un man ir baismīgi, tāpēc ka tā jābūt un citādi nemaz nevar būt. Pat visveselīgākais cilvēks nevar neuztraukties, ja gar viņa logu staigā, piemēram, laupītājs. Mani bieži ārstē, — viņa turpināja, skatīdamās uz saviem ceļgaliem, un bikli pasmaidīja, — es, protams, esmu ļoti pateicīga un nenoliedzu, ka ārstēšana sagādā labumu, taču man gribētos parunāties nevis ar ārstu, bet ar tuvu cilvēku, ar draugu, kas mani saprastu, mani pārliecinātu, ka man ir vai ka man nav taisniba.

—    Vai tad jums nav draugu? — Koroļovs vaicāja.

—     Esmu vientuļa. Man ir māte, es viņu mīlu, bet esmu tomēr vientuļa. Dzīve tā iegrozījusies … Vientuļie cilvēki daudz lasa, bet maz runā un maz dzird, dzīve viņiem ir noslēpumaina; viņi ir mistiķi un bieži redz sātanu tur, kur tā nav, Ļermontova Tamara bija vientuļa un redzēja sātanu.

—    Bet vai jūs daudz lasāt?

—     Daudz. Es taču vienmēr esmu brīva — no rīta līdz vakaram. Dienā lasu, bet naktīs — tukša galva, domu vietā neskaidras ēnas.

—     Vai naktīs jūs kaut ko redzat? — Koroļovs jautāja.

—    Nē, bet es jūtu …

Viņa atkal pasmaidīja, pacēla acis uz ārstu un skatījās ļoti sērīgi, ļoti gudri; ārstam šķita, ka viņa tam tic, grib runāt ar to atklāti un ka viņa domā tāpat kā viņš, ārsts. Bet viņa klusēja un varbūt gaidīja, ka viņš sāks runāt.

Un ārsts zināja, ko viņai sacīt; viņam bija skaidrs, ka viņai drīzāk jāatstāj šie pieci korpusi un miljons, ja tāds viņai ir, jāatstāj šis sātans, kas pa naktīm glūn; ārstam bija skaidrs arī tas, ka tā domā arī viņa pati un tikai gaida, lai kāds cits, kuram viņa tic, to apliecinātu.

Bet ārsts nezināja, kā to lai pasaka. Kā? Notiesātajiem citi kautrējas jautāt, kāpēc viņi notiesāti; tāpat neveikli ir vaicāt arī ļoti bagātiem cilvēkiem, kālab viņiem tik daudz naudas, kādēļ viņi tik slikti rīkojas ar savu bagātību, kāpēc neatsakās no tās pat tad, ja bagātībā saskata savu nelaimi; un, ja sāk par to runāt, saruna parasti iznāk kautrīga, neveikla, gara.

«Kā lai pasaka?» Koroļovs prātoja. «Un vai vispār vajadzīgs teikt?»

Un viņš pasacīja, ko gribēja, nevis tieši, bet aplinkus:

—     Jūs, būdama fabrikas īpašniece un bagāta mantiniece, esat neapmierināta, neticat savām tiesībām un tagad, lūk, neguļat, tas, protams, ir labāk, nekā jūs būtu apmierināta, cieši gulētu un domātu, ka viss ir jauki. Jums ir cienījams bezmiegs; lai nu būtu kā būdams, bet tā ir laba zīme. Patiešām, ar mūsu vecākiem nebūtu iedomājama šāda saruna kā starp mums tagad; naktīs viņi nesarunājās, bet gulēja dziļā miegā, taču mēs, mūsu paaudze, slikti guļam, tvīkstam gaidās, daudz runājam un visu laiku spriežam — ir mums taisnība vai nav. Bet mūsu bērniem vai mazbērniem šis jautājums — ir mums taisnība vai nav — jau būs izšķirts. Viņi visu labāk izpratīs nekā mēs. Laba būs dzīve pēc gadiem piecdesmit, tikai žēl, ka mēs tik ilgi nenodzīvosim. Interesanti būtu paskatīties.

—     Ko tad darīs bērni un mazbērni? — Liza jautāja.

—    Nezinu… Droši vien visu atmetīs un aizies.

—    Kur aizies?

—    Kur?… Kur vien vēlēsies, — Koroļovs teica un sāka smieties. — Vai nu mazums vietu, kur var aiziet labs, gudrs cilvēks.

Viņš paskatījās pulkstenī.

—          Saule taču jau uzlēkusi, — viņš sacīja. — Jums jāliekas gulēt. Izģērbieties un guliet saldu miegu. Ļoti priecājos, ka iepazinos ar jums, — Koroļovs turpināja, spiezdams viņai roku. — Jūs esat jauks, interesants cilvēks. Ar labu nakti!

Koroļovs gāja uz savu istabu un apgulās.

No rīta, kad ekipāža bija piebraukta, visi iznāca uz lieveņa viņu pavadīt. Liza, kā jau svinamā dienā, bija uzvilkusi baltu kleitu, iespraudusi matos ziedu, viņa bija bāla, gurdena; viņa skatījās uz Koroļovu tāpat kā vakar, sērīgi un gudri, smaidīja, runāja un visu laiku tādā balss noskaņā, it kā gribētu viņam pateikt kaut ko sevišķu, svarīgu — tikai viņam vienīgajam. Dziedāja cīruļi, baznīcā zvanīja. Fabrikas korpusos logi līksmi mirdzēja, un, braucot cauri pagalmam un pēc tam pa ceļu uz staciju, Koroļovs vairs nedomāja ne par strādniekiem, ne par pāļu būvēm, ne par sātanu, bet domāja par to laiku, kas varbūt nav vairs tālu, kad dzīve būs tikpat gaiša un priecīga kā šis rāmais svētdienas rīts; viņš domāja arī par to, cik patīkami šādā rītā, pavasarī, braukt ar trijjūgu ērtā karietē un sildīties saulītē.

SIRSNIŅA

Oļa, atvaļināta kolēģijas asesora Pļemjaņņikova meita, sēdēja, domās iegrimusi, savā pagalmā uz lieveņa. Laiks karsts, neatlaidīgi uzplijās mušas, un bija tik patīkami, ka drīz pienāks vakars. No austrumu puses šurpu virzījās lietus mākoņi un lāgiem uzpūta valga vēsma.

Pagalmā stāvēja Kukins, antreprenieris un izpriecu dārza «Tivoli» nomnieks, kurš dzīvoja tepat sētas mājiņā, un skatījās augšup.

—    Atkal! — viņš izmisumā iesaucās. — Atkal būs lietus! Katru dienu lietus, katru dienu lietus, gluži kā par spīti! Tā taču man ir tikpat kā cilpa! Tā ir izputēšana! Katru dienu briesmīgi zaudējumi!

Viņš sasita rokas un turpināja, vērsdamies pie Oļas:

—     Olga Semjonovna, tāda ir mūsu dzīve. Tīri vai jāraud! Es strādāju, cenšos, mokos, neguļu caurām naktīm, visu laiku domāju, kā būtu labāk, — un kas notiek? Vienā pusē publika, tumsonīga, mežonīga. Es dodu tai vislabāko opereti, feeriju, lieliskus kupletistus, bet vai publikai tas vajadzīgs? Vai tad publika no tā kaut ko saprot? Publikai vajadzīgs balagāns! Publikai jārāda banalitātes! Bet no otras puses — paskatieties, kāds tagad laiks. Gandrīz katru vakaru lietus. Kā sāka žūrāt no desmitā maija, tā visu maiju un jūniju, taisni šausmas! Publika nenāk, bet nomu es taču maksāju. Māksliniekiem es taču maksāju?

Nākanās dienas pievakarē atkal nāca virsū padebeši, un Kukins, histēriski un skaļi smiedamies, sacīja:

—     Nu, un kas par to? Lai jau! Lai applūst kaut vai viss «Tivoli» dārzs, lai noslīcina kaut vai mani pašu! Lai man nav laimes ne šajā saulē, ne viņsaulē! Lai aktieri iesūdz mani tiesā! Tiesā? Lai mani aizsūta kaut uz Sibīriju katorgā! Kaut uz ešafotu! Ha-ha-ha!

Un nākamajā dienā tas pats …

OJa klausījās Kukinā klusēdama, nopietni, un dažreiz viņai acīs sariesās asaras. Galu galā Kukina nelaimes Oļu aizkustināja, viņa Kukinu iemīlēja. Kukins bija maza auguma, kalsens, ar dzeltenu seju, deniņos pieglaustiem matiem, runāja nevarīgā, smalkā balsī un runājot vaibstīja lūpas; viņa sejā vienmēr bija vērojams izmisums, bet viņš tomēr bija modinājis Oļā īstas, dzijas jūtas. Oļa allaž kādu mīlēja un bez iemīlēšanās nespēja dzīvot. Senāk viņa mīlēja savu tēti, kas tagad, slims būdams, sēdēja tumšā istabā mīkstā atzveltnes krēslā un smagi elsa; mīlēja savu krustmāti, kas šad tad — pa diviem gadiem reizi atbrauca no Brjanskas; un vēl senāk, mācīdamās proģimnāzijā, Oļa mīlēja savu franču valodas skolotāju. Oļa bija rāma, labsirdīga, raudulīga jaunkundze, ar lēnīgu, maigu skatienu, ļoti veselīga. Raudzīdamies uz viņas apaļajiem, sārtenajiem vaigiem, uz mīksto, balto kaklu ar tumšu dzimumzīmīti, uz labsirdīgo, naivo smaidu, kas rotājās sejā, kad viņa klausījās kaut ko patīkamu, vīrieši domāja: «Jā, tīri glīta …» — un arī smaidīja, bet viesos atnākušās dāmas nespēja nociesties sarunas vidū viņu pēkšņi nesakampušas aiz rokas, un, labpatikas skubinātas, iesaucās:

—    Sirsniņ!

Māja, kurā Oļa dzīvoja kopš dzimšanas un kura testamentā bija viņai novēlēta, atradās pilsētas nomalē, Čigānu ciematā netālu no «Tivoli» dārza; vakaros un naktīs viņa dzirdēja, kā dārzā spēlēja mūzika, kā sprakšķēdamas sprāga raķetes, un viņai šķita — Kukins tur karo pret savu likteni un pēkšņā uzbrukumā pieveic savu galveno ienaidnieku — vienaldzīgo publiku; sirds viņai saldi sažņaudzās, miegs nemaz vairs nenāca, un, kad rīta pusē Kukins atgriezās mājās, viņa klusi klaudzināja no savas guļamistabas pie loga rūts un, rādīdama Kukinam caur aizkariem tikai seju un vienu plecu, laipni smaidīja …

Kukins Oļu bildināja, un viņi salaulājās. Kad viņš, kā jau tas pienākas, redzēja sievas kaklu un apaļos, veselīgos plecus, viņš sasita rokas un iesaucās:

—    Sirsniņ!

Kukins jutās laimīgs, bet laulību dienā un pēc tam naktī lija lietus, un tāpēc no viņa sejas neizzuda izmisums.

Pēc kāzām viņi dzīvoja labi. Oļa sēdēja Kukina kasē, uzraudzīja, lai dārzā būtu kārtība, pierakstīja izdevumus, izmaksāja algas, un Oļas sārtie vaigi, mīļais, naivais, spulgojumam līdzīgais smaids pavīdēja gan kases lodziņā, gan aiz kulisēm, gan bufetē. Un Oļa jau stāstīja saviem paziņām, ka pats ievērojamākais, pats svarīgākais un vajadzīgākais visā pasaulē esot teātris un ka cilvēks varot gūt patiesu baudu un kļūt izglītots un humāns tikai teātrī.

—     Bet vai tad publika to saprot? — Oļa teica. — Publikai vajadzīgs balagāns! Vakar mēs izrādījām «Ačgārno Faustu» un gandrīz visas ložas bija tukšas, bet, ja mēs ar Vaņu inscenētu kaut ko banālu, ticiet, teātris būtu stāvgrūdām pilns. Rītdien mēs ar Vaņu rādīsim «Orfeju ellē», atnāciet.

Ko par teātri un aktieriem runāja Kukins, to atkārtoja ari Oļa. Publiku viņa, tāpat kā Kukins, nicināja par tās vienaldzību pret mākslu un par tumsonību, mēģinājumos iejaucās aktieru darbā, deva tiem norādījumus, uzraudzīja mūziķu uzvešanos, un, kad vietējā avīze neatzinīgi izteicās par teātri, Oļa raudāja un pēc tam gāja uz redakciju izskaidroties.

Aktieriem viņa patika, tie viņu sauca par «mēs ar Vaņu» un par «Sirsniņu»; viņa tos žēloja un izsniedza tiem sīkus aizdevumus, bet, ja dažreiz aktieri viņu piekrāpa, viņa tikai klusītēm raudāja un vīram neko neteica.

Arī ziemā viņi dzīvoja labi. Nomāja pilsētas teātri uz visu ziemu un tālāk iznomāja teātri uz īsu laiku gan mazkrievu ansamblim, gan burvju māksliniekam, gan vietējiem amatieriem. Oļa kļuva tuklāka un starot staroja aiz labpatikas, bet Kukins kļuva arvien kalsenāks,

dzeltenāks un sūrojas par briesmīgiem zaudējumiem, lai gan visu ziemu ienākumi bija tīri labi. Naktīs viņš klepoja, Oļa dzirdīja vīru ar aveņu un liepziedu tēju, rīvēja ar odekolonu, tīstīja savās pūkainajās šallēs.

—     Cik tu man esi labiņš! — viņa teica no visas sirds, saglauzdama gludāk vīra matus. — Cik tu man esi jauks!

Lielajā gavēnī Kukins aizbrauca uz Maskavu angažēt aktieru ansambli, Oļa bez viņa nespēja aizmigt, nemitīgi sēdēja pie loga un skatījās uz zvaigznēm. Sinī laikā viņa sevi salīdzināja ar vistām, kuras arī neaizmiegot visu nakti un jūtoties satrauktas, ja vistu kūtī neesot gaiļa. Kukins Maskavā aizkavējās, rakstīja, ka atgriezīšoties uz lieldienām, un vēstulēs jau šo to izrīkoja par «Tivoli». Bet pūpolsvētdienā vēlu vakarā pēkšņi kāds baismīgi klauvēja pie vārtiem; kāds dauzīja vārtiņus kā mucu: bum, bum, bum! Samiegojusies virēja, basām kājām plakšķot pa peļķēm, steidzās atvērt vārtiņus.

—    Attaisiet, esiet tik žēlīgi! — kāds aiz vārtiem runāja dobjā, rupjā balsī. — Jums telegramma!

Oļa arī senāk bija saņēmusi no vīra telegrammas, bet tagad nez kāpēc kļuva gluži kā mēma. Drebošiem pirkstiem viņa atplēsa telegrammu un lasīja:

«Ivans Petrovičs nomira šodien ātrā nāvē rākumā gaidām rīkojumus babedīšana otrdien.»

Telegrammā tā arī bija rakstīts «babedīšana» un vēl viens nesaprotams vārds «rākumā»; parakstījis operetes ansambļa režisors.

—     Mans labiņais! — Oļa skaļi raudāja. — Vaņa, mans mīļais, mans labiņais! Kāpēc tu gadījies manā dzīves ceļā? Kāpēc es tevi iepazinu un iemīļoju? Kam tu pameti savu nelaimīgo Oļu, nabaga nelaimīgo Oļu? …

Kukinu apbedīja otrdien Maskavā Vagaņkas kapsētā; Oļa atgriezās mājās trešdien un, tiklīdz ienāca dzīvoklī, iegāzās gultā un raudāja tik skaļi, ka varēja dzirdēt uz ielas un kaimiņu pagalmos.

—     Sirsniņa! — kaimiņienes teica, krustus mezdamas. — Sirsniņa Olga Semjonovna, draudzenīte, cik ļoti bēdājas!

Pēc trijiem mēnešiem Oļa nāca mājās no dievkalpojuma — skumīga, dziļās sērās. Gadījās, ka viņai blakus nāca, arī atgriezdamies no baznīcas, viens no viņas kaimiņiem Vasilijs Andrejevičs Pustovalovs, tirgoņa Babakajeva kokmateriālu noliktavas pārzinis. Pustovalovam galvā bija salmu platmale, zem svārkiem balta veste ar zelta važiņu, un viņš vairāk izskatījās pēc muižtura nekā pēc tirgoņa.

—     Visam dzīvē ir sava kārtība, Olga Semjonovna, — viņš prātīgā, līdzjūtīgā balsī sacīja, — un, ja kāds no mūsu tuviniekiem nomirst, tas ir bijis dieva prāts, un šādā reizē mums jāatceras arī pašiem sevi un sāpes pazemīgi jāpārcieš.

Aizvadījis Olgu līdz dārza vārtiņiem, Pustovalovs atsveicinājās un gāja tālāk. Pēc tam Oļai visu dienu skanēja^ ausīs Pustovalova prātīgā balss un, tiklīdz viņa pievera acis, tūlīt redzēja viņa tumšo bārdu. Pustovalovs viņai ļoti patika. Šķiet, arī kaimiņš nebija vienaldzīgs pret Oļu, jo pēc kāda laika pie Oļas atnāca dzert kafiju kāda pusmūža dāma, Oļai maz pazīstama, un, kolīdz apsēdās pie galda, tūlīt sāka runāt par Pustovalovu, par to, ka viņš esot labs, solīds cilvēks un ka ar viņu labprāt precētos jebkura līgava. Pēc trim dienām atnāca vizītē arī pats Pustovalovs; viņš pasēdēja īsu laiciņu, minūtes desmit, runāja maz, bet Oļa viņu iemīļoja, tik ļoti iemīļoja, ka visu nakti nevarēja aizmigt, dega kā drudzī un no rīta aizsūtīja pēc pusmūža dāmas. Drīz Pustovalovs Oļu bildināja, pēc tam bija kāzas.

Pustovalovs un Oļa apprecējās un dzīvoja labi. Parasti viņš uzturējās kokmateriālu noliktavā līdz pusdienai, tad gāja dienesta darīšanās un viņa vietā stājās Oļa, kura sēdēja kantorī līdz vakaram, rakstīja tur rēķinus un izsniedza preci.

—     Tagad kokmateriāli katru gadu kļūst dārgāki par divdesmit procentiem, — Oļa stāstīja pircējiem un paziņām. — Apžēliņ, senāk mēs pirkām un pārdevām šejienes būvkokus, bet tagad Vasjam katru gadu jābrauc pēc būvkokiem uz Mogiļevas guberņu. Un cik augsts tarifs! — viņa teica, šausmās ar abām rokām aizsegdama vaigus. — Cik augsts tarifs!

Oļai šķita, ka viņa pārdod būvmateriālus jau sen, sen, ka dzīvē pats galvenais un vajadzīgākais ir būvkoki, un kaut kas tuvs, aizkustinošs viņai likās skanam vārdos: sijas, kluči, dēļi, spundētie dēļi, dēlīši, latas, brusas, nomaļi. . . Naktīs, miegā, Oļai sapņos rādījās veseli kalni dēļu un dēlīšu, garas bezgalīgas vezumu rindas veda kokmateriālus tālu ārpus pilsētas; sapņos viņa redzēja, ka vesels pulks divpadsmit aršīnu, piecu veršoku baļķu stāvus nāca uzbrukumā kokmateriālu noliktavai, ka baļķi, sijas un nomaļi klaudzēja, skanēdami dobji, kā jau sausa koksne, tas viss gāzās un atkal slējās augšup, blīvējās cits uz cita; Oļa miegā iekliedzās, un Pustovalovs viņai maigi sacīja:

—    Oļa, mīļā, kas tad tev? Pārmet krustu!

Kādas domas bija vīram, tādas bija arī sievai. Ja vīrs domāja, ka istabā ir karsti vai ka veikalā apgrozība samazinājusies, tāpat domāja arī sieva. Oļas vīram nepatika nekādas izpriecas, svinamās dienās viņš sēdēja mājās, un mājās sēdēja arī viņa.

—    Jūs vienmēr tikai mājās vai kantorī, — paziņas runāja. — Sirsniņ, būtu nu aizgājuši uz teātri vai uz cirku.

—    Mums ar Vasju nav laika staigāt pa teātriem, — Oļa prātīgi atbildēja. — Mēs esam darba cilvēki, ar blēņām neaizraujamies. Kas tad labs ir tajos teātros?

Sestdienās Oļa un Pustovalovs gāja uz nakts dievkalpojumu, svētku dienās uz rīta dievkalpojumu, un, nākot mājās no baznīcas cieši blakus ar jūsmīgām sejām, no abiem plūda jauka smarža, un Oļas zīda kleita patīkami čaukstēja, bet mājās viņi dzēra tēju ar smalkmaizītēm un dažādiem ievārījumiem, pēc tam ēda pīrāgu. Katru dienu pusdienlaikā pagalmā, aiz vārtiem un uz ielas garšīgi smaržoja borščs un aitas vai pīles cepetis, bet gavēņa dienās smaržoja pēc zivīm, un nevarēja paiet garām vārtiem, lai nesagribētos ēst. Kantorī vienmēr mutuļoja patvāris, un Oļa pircējus cienāja ar tēju un barankām. Reiz nedēļā laulātie draugi gāja uz pirti un nāca atpakaļ cieši blakus, abi piesarkuši.

—    Dzīvojam tīri labi, — Oļa teica paziņām, — paldies dievam! Lai rlievs dod visiem dzīvot tā, kā dzīvojam mēs ar Vasju!

Kad Pustovalovs aizbrauca uz Mogiļevas guberņu pēc būvkokiem, Oļa ļoti garlaikojās, naktīs neaizmiga, raudāja. Dažreiz vakaros pie viņas atnāca pulka veterinārārsts Smirņins, jauns cilvēks, kas dzīvoja Oļas sētas namiņā. Viņš Oļai kaut ko stāstīja vai spēlēja ar viņu kārtis, un tas Oļu izklaidēja. Sevišķi interesanti bija veterinārārsta stāsti par viņa paša ģimenes dzīvi, viņš bija precējies, viņam bija dēls, bet no sievas veterinārārsts šķīries, jo tā viņam kļuvusi neuzticīga, tagad viņš to nīstot un sūtot ik mēnesi četrdesmit rubļu dēla uzturēšanai. To dzirdēdama, Oļa nopūtās, pagrozīja galvu, jo viņai bija žēl veterinārārsta.

—    Nu, lai dievs jūs sargā, — viņa teica, atsveicinādamās un ar sveci pavadīdama veterinārārstu līdz kāpnēm. — Paldies, ka pagarlaikojāties kopā ar mani, lai dievs un debesu valdniece dod jums veselību …

Un vienmēr Oļa runāja tik cienīgi, tik prātīgi, atdarinādama vīru; veterinārārsts jau gāja lejā laukā pa durvīm, bet viņa tam vēl uzsauca un teica:

—    Vai ziniet, Vladimir Platonič, labāk nu salīgstiet mieru ar savu sievu. Piedodiet viņai kaut vai dēla dēļ! … Puikiņš, kazi, visu saprot.

Bet, kad atgriezās Pustovalovs, viņa paklusām stāstīja vīram par veterinārārstu un tā nelaimīgo ģimenes dzīvi, viņi abi nopūtās, pagrozīja galvu un runāja par zēnu, kurš droši vien ilgojas pēc tēva, bet pēc tam, paklausīdami dīvainai domu gaitai, abi nostājās pretim svētbildēm, klanījās līdz zemei un lūdza dievu, lai tas viņiem dodot bērniņus.

Un tā Pustovalovi nodzīvoja klusi un rāmi, mīlestībā un pilnīgā vienprātībā sešus gadus. Bet tad reiz ziemā Vasilijs Andrejičs būvkoku noliktavā sadzērās karstu tēju, bez cepures izgāja laukā izsniegt preci, saaukstējās un saslima. Viņu ārstēja labākie ārsti, bet slimība guva virsroku, un Pustovalovs nomira, noslimojis četrus mēnešus. Oļa atkal kļuva atraitne.

—    Mans labiņais, kam tu mani atstāji? — viņa skaļi raudāja, apbedījusi vīru. — Kā es tagad dzīvošu bez tevis, ak, es sērdiene, nelaimīgā? Labie ļaudis, pažēlojiet mani, bārenīti…

Viņa valkāja melnas drānas ar sēru lentām un jau uz visiem laikiem atteicās no cepurītēm un cimdiem, ārpus mājas gāja reti, tikai uz baznīcu vai uz vīra kapu un dzīvoja mājās kā mūķene. Un tikai tad, kad apritēja seši mēneši, viņa noārdīja sēru lentas un reizēm atgrūda logu aizvirtņus. Dažreiz rītos jau bija redzams, ka viņa kopā ar savu virēju iet uz tirgu iepirkties, bet par to, kā viņa tagad dzīvoja savā mājā un kas tur notika, varēja tikai nojaust. To, piemēram, kaimiņi nojauta pēc tā, ka viņa savā dārziņā dzēra tēju kopā ar veterinārārstu, bet tas viņai lasīja priekšā avīzi, nojauta arī pēc tā, ka, sastapdamās pastā ar kādu pazīstamu dāmu, Oļa teica:

—     Mūsu pilsētā nav īstas veterinārās uzraudzības un tāpēc ir daudz slimību. Atkal un atkal jādzird, ka cilvēki saslimuši no piena vai aplipuši no zirgiem vai govīm. Par mājdzīvnieku veselību, patiesību sakot, jārūpējas tāpat kā par cilvēku veselību.

Oļa atkārtoja veterinārārsta teikto, un tagad viņa par visu ko domāja tāpat kā viņš. Bija skaidrs, ka viņa nespēj dzīvot bez iemīlēšanās pat vienu gadu un ka tagad savu jauno laimi viņa atradusi savā sētas mājiņā. Citu sievieti par to būtu pēluši, bet par Oļu neviens nespēja domāt ļauni, un viņas dzīvē viss bija tik saprotams. Oļa un veterinārārsts nevienam neko neteica par pārmaiņām, kas notikušas viņu attiecībās, un centās tās slēpt, bet tas viņiem neizdevās, jo Oļai noslēpumu nevarēja būt. Kad pie veterinārārsta nāca ciemiņi, viņa pulka biedri, Oļa, liedama viņiem tēju vai pasniegdama vakariņas, runāja par liellopu mēri, par tuberkulozes pērļu formu, par pilsētas lopkautuvēm, bet veterinārārsts briesmīgi mulsa un, kad ciemiņi aizgāja, satvēra Oļas roku un dusmīgi šņāca:

—     Es taču tevi esmu lūdzis nerunāt par to, ko tu nesaproti! Kad mēs, veterinārārsti, runājam savā starpa, tu, lūdzu, nejaucies valodās. Galu galā tas ir garlaicīgi!

Bet Oļa skatījas uz viņu ar izbrīnu un satraukumu un jautāja:

—    Volodja, par ko tad lai es runāju?

Ar asarām acīs viņa to apskāva, gauži lūdza nedusmoties, un abi jutās laimīgi.

Taču šī laime nebija ilga. Veterinārārsts aizbrauca kopā'ar pulku, aizbrauca uz visiem laikiem, jo pulku pārvietoja kaut kur ļoti tālu, gandrīz vai uz Sibīriju. Un Oļa palika viena.

Tagad nu viņa bija pavisam viena. Tēvs sen kamēr miris, viņa atzveltnes krēsls nosviests bēniņos, apputējis, viena kāja nolūzusi. Oļa kļuva vājāka, neglītāka, uz ielas pretimnācēji vairs nelūkojās uz viņu kā senāk un neuzsmaidīja viņai; kā redzams, labākie gadi jau aizsteigušies, jau ir garām, un tagad sākās jauna dzīve, nezināma, par kuru labāk nedomāt. Vakaros Oļa sēdēja uz lievenīša, viņa dzirdēja, kā «Tivoli» dārzā spēlēja mūzika, sprāga raķetes, bet tas vairs neizraisīja nekādas domas. Oļa vienaldzīgi skatījās uz savu tukšo pagalmu, ne par ko nedomāja, neko negribēja, bet vēlāk, kad iestājās nakts, gāja gulēt un sapņos redzēja savu tukšo pagalmu. Viņa ēda un dzēra it kā negribēdama.

Bet galvenais, un tas bija visļaunākais, — Oļai vairs nebija nekādu uzskatu. Viņa redzēja savā apkārtnē priekšmetus un saprata visu, kas tur notiek, bet nevarēja izveidot savus uzskatus un nezināja, par ko lai viņa runā. Cik tas ir briesmīgi — palikt bez jebkādiem uzskatiem! Cilvēks redz, piemēram, ka stāv pudele vai līst lietus, vai zemnieks brauc ratos, bet kālab šī pudele vai lietus, vai zemnieks, kāda tam jēga, to viņa nespēj pateikt un pat par tūkstoš rubļiem neko nepateiktu. Kukina un Pustovalova laikā un pēc tam veterinārārsta laikā Oļa spēja izskaidrot visu un klāstītu savus uzskatus par visu ko, bet tagad gan viņas domās, gan sirdī bija tāds pats tukšums kā pagalmā. Un tik baismīgi un rūgti, it kā būtu vērmeļu saēdusies.

Pilsēta pamazām pletās uz visām pusēm; Čigānu ciematu jau dēvēja par ielu, un tur, kur senāk bija «Tivoli» dārzs un kokmateriālu noliktavas, jau sacelti nami un saradušās vairākas šķērsielas. Cik ātri steidzas laiks! Oļeņkas māja nomelnējusi, jumts sarūsējis, šķūnis sašķiebies, viss pagalms pieaudzis ar lielām nezālēm un dzēlīgām nātrēm. Pati Oļa novecojusi, kļuvusi neglītākā; vasarā viņa sēž uz lievenīša, sirdī viņai joprojām gan tukšums, gan apnikums, vērmeļu sūrums, bet ziemā viņa sēž pie loga un skatās uz sniegu. Bet, kad uzdveš pavasara elpa, kad vējš atnes baznīcas zvanu dunoņu, pēkšņi uzšalc atmiņas par pagātni, sirds saldi sažņaudzas, no acīm plūstin plūst asaras, bet tas tikai uz brīdi, pēc tam atkal tukšums un nav zināms, kādēj viņa dzīvo. Melnā kaķenīte Briska mīlinās un maigi ņurrā, bet Oļai šie kaķenes glāsti vienaldzīgi. Vai tad tie viņai vajadzīgi? Viņai vajadzētu tādas mīlestības, kas pārņemtu visu viņas būtni, visu sirdi, saprātu, dotu viņai domas, dzīves virzienu, sasildītu viņas asinis, kas kļūst arvien vecākas. Oļa nopurināja no klēpja melno Brisku un īgni uzkliedza kaķenei:

—     Ej … ej … Ko tu te!

Un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada — un nekāda prieka, un nekādu uzskatu. Ko pasaka virēja Mavra, tas ir labi.

Kādā karstā jūlija dienā, pievakarē, kad pa ielu dzina pilsētas ganāmpulku un viss pagalms pievilnīja pilns ar putekļu mākuļiem, pēkšņi kāds klauvēja pie vārtiņiem. Oļa pati gāja attaisīt vārtiņus un, tiklīdz paskatījās, sastinga: aiz vārtiem stāvēja veterinārārsts Smirņins — jau sirms un privātā apģērbā. Viņai pēkšņi viss uznira atmiņā, viņa nesavaldījās, sāka raudāt, piekļāva galvu pie atnācēja krūtīm un, neteikdama ne vārdu, lielā satraukumā neatskārta, kā viņi abi iegāja iekšā, kā apsēdās tēju dzert.

—   Mans labiņais! — viņa murmināja, trīcēdama aiz prieka. — Vladimir Platonič! No kurienes tad jūs?

—    Gribu šeit apmesties uz visiem laikiem, — viņš teica. —Iesniedzu atlūgumos, atbraucu meklēt laimi brīvā dzīvē, gribu padzīvoL bez klaiņāšanas. Arī dēls jau jāsūta ģimnāzijā. Izaudzis. Es, vai ziniet, salīgu mieru ar sievu.

—     Kur tad viņa ir? — Oļa jautāja.

—    Viņa kopā ar dēlu viesnīcā, bet es staigāju un meklēju dzīvokli.

—    Ak dievs, draudziņ, ņemiet manu māju! Vai tad šis nav dzīvoklis? Ak dievs, es taču no jums neko neprasīšu, — Oļa uztraucās un atkal sāka raudāt. — Dzīvojiet šeit, man pietiks ar sētas mājiņu. Ak dievs, kādi prieki!

Nākamajā dienā jau krāsoja mājai jumtu, balsināja sienas, un Oļa, rokas sānos iespraudusi, staigāja pa pagalmu un izrīkoja amatniekus. Viņas sejā staroja kādreizējais smaids, viņa atkal bija rosīga, mundra, it kā pamodusies no ilga miega. Atbrauca veterinārārsta sieva, kalsena, neglīta dāma ar īsiem matiem, kaprīzu seju, un viņai līdzi zēns Saša, pārāk maza auguma (viņam jau bija desmitais gads), paresns, ar skaidrām gaišzilām acīm un bedrītēm vaigos. Tiklīdz zēns ienāca pagalmā, viņš joza pakaļ kaķim, un tūlīt jau skanēja viņa jautrie, priecīgie smiekli.

—    Krustmāmiņ, vai tas jūsu kaķis? — viņš jautāja Oļai. — Kad kaķim būs bērni, lūdzu, uzdāviniet man vienu kaķēniņu. Māte dikti baidās no pelēm.

Oļa aprunājās ar zēnu, padzirdināja viņu ar tēju, un krūtīs sirds pēkšņi kļuva silta, saldi sažņaudzās, it kā šis puisēns būtu viņas pašas dēls. Kad vakarā puisēns, sēdēdams ēdamistabā, atkārtoja skolā uzdoto, Oļa jūsmīgi un ar žēlumu lūkojās puisēnā un čukstēja:

—    Manu labiņo, manu jaukumiņ… Manu bērniņ, tu esi tik gudrs, tik tīrs un balts.

—    Par salu sauc, — zēns lasīja, — sauszemes daļu, kurai visapkārt ir ūdens.

—    Par salu sauc sauszemes daļu… — Oļa atkārtoja, un tā bija viņas pirmā doma, ko viņa droši izteica pēc tik daudziem klusēšanas gadiem, kad galvā nebija nevienas domas.

Oļai nu jau bija savi uzskati, un, vakariņas ēdot, viņa runāja ar Sašas vecākiem, cik tagad bērniem grūti mācīties ģimnāzijās, bet ka klasiskā izglītība tomēr labāka par reālo, jo no ģimnāzijas ceļš vaļā uz visu ko: ja grib, var mācīties par ārstu, ja grib — par inženieri.

Saša sāka staigāt uz ģimnāziju. Viņa māte aizbrauca uz Harkovu pie māsas un nebrauca atpakaļ: Sašas tēvs katru dienu brauca apskatīt lopu barus, dažreiz nerādījās mājās veselas trīs dienas, un Oļai šķita, ka Saša ir pavisam pamests, ka viņš mājās nevienam nav vajadzīgs, ka viņš mirst badā; tāpēc Oļa aizveda zēnu uz savu sētas mājiņu un novietoja tur mazajā istabā.

Pagājis jau pusgads, kopš Saša dzīvo pie viņas sētas mājā. Katru rītu Oļa ieiet zēna istabā; puisēns cieši aizmidzis, palicis roku zem vaiga, šķiet, nemaz neelpo. Oļai žēl viņu modināt.

—    Saša, — Oļa skumīgi saka, — celies, labiņais! Jāiet uz ģimnāziju.

Saša pieceļas, apģērbjas, pielūdz dievu, pēc tam apsēžas un dzer tēju, izdzer trīs glāzes tējas, apēd divas lielas barankas un pusi frančmaizes ar sviestu. Saša vēl nav īsti alģidies pēc pamošanās un tāpēc sliktā omā.

—     Saša, tu lāgā neesi iemācījies fābulu, — Oļa saka un skatās uz zēnu tā, it kā izvadītu viņu tālā ceļā. — Rūpes man ar tevi. Labiņais, tu nu gan pacenties, mācies … Klausi skolotājus!

—    Eh, lieciet nu mani mierā! — Saša saka.

Pēc tam viņš iet pa ielu uz ģimnāziju — pats mazs, bet lielu cepuri galvā un somu uz muguras. Viņam klusiem soļiem seko Oļa.

—    Saša! — viņa uzsauc.

Zēns paskatās atpakaļ, bet Oļa iespiež Sašam rokā dateli vai karameli. Iegriežoties ieliņā, kur atrodas ģimnāzija, Sašam kļūst neveikli, ka viņu pavada liela, resna sieviete; viņš atskatās un saka:

—    Krustmāt, ejiet nu mājās, tagad es aiziešu viens pats.

Oļa apstājas un skatās viņam pakaļ, acis nepamirkšķinādama, kamēr Saša ienirst ģimnāzijas durvīs. Ai, cik ļoti viņa mīl Sašu! No Oļas līdzšinējām mīlestībām neviena nav bijusi tik dziļa, nekad līdz šim viņas sirds nav pakļāvusies tik pašaizliedzīgi, nesavtīgi un ar tik lielu prieku kā tagad, kad Oļā arvien vairāk un vairāk iekvēlojās mātes jūtas. Par šo svešo zēnu, par viņa vaigu bedrītēm, par viņa cepuri Oļa atdotu visu savu dzīvi, atdotu ar prieku, ar jūsmīgām asarām. Kāpēc? Kas to var zināt — kāpēc?

Pavadījusi Sašu uz ģimnāziju, Oļa klusu atgriežas mājās ļoti apmierināta, rāma, mīlestības pārpilna; viņas seja, kas pēdējā pusgadā kļuvusi jaunāka, smaida, staro; pretimnācēji, Oļā raudzīdamies, priecājas un viņai saka:

—    Labdien, sirsniņ, Olga Semjonovna! Kā klājas, sirsniņ?

—          Tagad ģimnāzijā grūti mācīties, — Oļa stāsta tirgū. — Nav jau nekāds joks — vakar pirmajā klasē lika iemācīties no galvas fābulu, bez tam latīņu tulkojums, uzdevums . . . Vai tad mazs bērns to var?

Viņa sāk stāstīt par skolotājiem, par mācībām, par mācību grāmatām — to pašu, ko par tiem stāsta Saša.

Pirms pulksten trijiem viņi abi kopā ēd pusdienas, vakarā abi kopā mācās uzdoto un raud. Likdama zēnu gultā, Oļa ilgi met tam krusta zīmes, čukst lūgsnu, pēc tam, iedama gulēt, sapņo par nākotni, tālu un neskaidru, kad Saša, beidzis universitāti, kļūs par ārstu vai inženieri, viņam būs sava liela māja, zirgi, kariete, Saša apprecēsies, un viņam bus bērni. . . Oļa aizmieg un visu laiku domā par to pašu, asaras plūst viņai pa vaigiem no aizvērtām acīm. Bet melnā kaķenīte snauž turpat pie sāniem un ņurrā:

—    Murr … murr . . . murr .. .

Pēkšņi stipri klauvējieni pie vārtiņiem. Oļeņka pamostas un bailēs aiztur elpu; sirds stipri pukst. Paiet brītiņš, un klauvē atkal.

«Tā būs telegramma no Harkovas,» viņa domā un sāk trīcēt no galvas līdz kājām. «Māte laikam uzstāj, lai Saša brauc pie viņas uz Harkovu… Ak dievs!»

Oļa ir izmisusi; salta kļūst galva, kājas, rokas, šķiet, ka viņa ir visnelaimīgākais cilvēks visā pasaulē. Bet paiet vēl viens brīdis, un dzirdamas balsis: veterinārārsts atgriezies mājās no kluba.

«Nu, paldies dievam,» viņa domā.

No sirds pamazām aizplūst smagums, atkal kļūst viegli; viņa apgulstas un domā par Sašu, kas dziļā miegā guļ blakus istabā un retumis murgodams runā:

—    Es t-t-tev! Vācies prom! Nekaujies!

JAUNĀ VASARNĪCA

I

Trīs verstis aiz Obručanovas sādžas būvēja milzīgu tiltu. No sādžas, kas atradās augstu stāvā krastā, redzams tilta režģainais skelets, bet miglainā laikā un arī klusās ziemas dienās, kad tilta tievās dzelzs spāres un apkārtējie meži bija sarmas klāti, tas viss veidoja gleznainu un pat fantastisku ainavu. Cauri sādžai vieglā droškā vai karietē dažreiz izbrauca inženieris Kučerovs, tilta cēlājs, drukns, plecīgs, bārdains vīrietis ar mīkstu, sagumzītu cepuri galvā; dažreiz svinamās dienās atnāca baskāji, kas strādāja pie tilta; viņi diedelēja žēlastības dāvanas, zobojās par sievišķiem un reizēm arī kaut ko nospēra. Taču tas notika reti; parasti dienas ritēja klusi un mierīgi, it kā šīs celtnes nemaz nebūtu, un tikai vakaros, kad tilta galos spīdēja ugunskuri, vējš atnesa tikko sadzirdamas baskāju dziesmas skaņas. Bet diena dažreiz bija dzirdama sērīga metāliska dimdoņa: don … don… don…

Reiz pie inženiera Kučerova atbrauca viņa sieva. Viņai palika upes krasti un krāšņā ainava ar zaļo ieleju un sādžiņām, baznīcām, ganāmpulkiem, un viņa lūdza vīru, lai tas nopērkot zemes stūrīti un uzceļot tur vasarnīcu. Vīrs paklausīja. Nopirka divdesmit desetīnas augstā krastā, klajumā, kur senāk klaiņāja Obručanovas govis, uzbūvēja skaistu divstāvu māju ar terasi, ar balkoniem, ar tornīti un ar smaili, kurā svētdienās uzvilka karogu, — uzbūvēja kādos trīs mēnešos un pēc tam visu ziemu stādīja lielus kokus, bet, kad pienāca pavasaris un apkārtnē viss sazaļoja, jaunajā mītnē jau bija alejas, ap māju līkāja dārznieks un divi strādnieki baltos priekšautos, šalkoja neliela strūklaka un spoguļstikla bumba mirdzēja tik spoži, ka acis sāpēja skatoties. Un šai mītnei jau bija arī vārds: Jaunā vasarnīca.

Dzidrā, siltā rītā maija beigās Obručanovā pie turienes kalēja Rodiona Petrova atveda pārkait divus zirgus. No Jaunās vasarnīcas. Zirgi bija balti kā sniegs, stalli, labi turēti un apbrīnojami līdzīgi viens otram.

—    īsti gulbji! — Rodions ierunājās, godbijīgi skatīdamies uz lopiņiem.

Viņa sieva Stepanida, bērni un mazbērni iznāca ārā, lai apbrīnotu zirgus. Pamazām sapulcējās vesels bariņš. Pienāca Ličkovi, tēvs un dēls, abi kopš dzimšanas bez bārdas, ar uzblīdušiem ģīmjiem un bez cepures. Pienāca arī Kozovs, garš, izģindis vecis ar garu, šauru bārdu, ar nūju, kurai āķis galā; viņš atkal un atkal mirkšķināja ar viltīgajām acīm un zobgalīgi smīnēja, it kā zinātu kaut ko.

—    Tik jau ir kā balti, bet kāds tur labums? — viņš teica. — Lai baro manējos ar auzām, būs tikpat apaļi. Arklā vajadzētu šitos un ar pātagu…

Kučieris tikai nicinoši pablenza uz runātāju, bet neteica ne vārda. Kamēr pēc tam ēzē sapūta uguni, kučieris stāstīja, smēķēdams papirosus. Zemnieki no viņa uzzināja visu sīki jo sīki: viņa kungi esot bagāti; lielmāte Helēna Ivanovna senāk, pirms apprecēšanās, dzīvojusi Maskavā trūcīgi, strādājusi par guvernanti; viņa esot labsirdīga, viegli iežēlināma un labprāt palīdzot trūcīgajiem. Jaunajā muižiņā, kučieris stāstīja, ne aršot, ne sēšot, tikai dzīvošot sev par prieku, dzīvošot tikai tādēļ, lai paelpotu tīru gaisu. Kad kučieris beidza un veda zirgus atpakaļ, viņam līdzi gāja puiku bars, rēja suņi un Kozovs, pakaļ skatīdamies, zobgalīgi pamirkšķināja ar aci.

—    Muižnieki atradušies! — viņš ņirgājās. — Māju uzcēluši, zirgus iegādājušies, bet pašiem, kazi, nav ko ēst. Muižnieki!

Kozovs nez kāpēc uzreiz ienīda gan Jauno vasarnīcu, gan baltos zirgus, gan pārtikušo un glīto kučieri. Kozovs bija vientuļš vīrs, atraitnis; dzīvoja bez jebkāda prieka (viņam strādāt neļāva slimība, ko viņš sauca gan par bruku, gan par cērmēm), iztikai naudu saņēma no dēla, kurš strādāja Harkovā konditorejā, un vecais no agra rīta līdz vēlam vakaram dīkā klaiņāja pa krastu vai pa sādžu un, ja redzēja, piemēram, ka zemnieks ved baļķi vai makšķerē zivis, teica: «Tas baļķis no sauseņiem, satrupējis,» — vai: «Šādā laikā neķersies.» Ilgam sausumam valdot, viņš klāstīja, ka lietus nelīšot līdz pat ziemai, bet, ja sākās lietavas, teica, ka tagad laukā viss sapūšot, viss pagalam. Un, tā runādams, visu laiku mirkšķināja ar aci, it kā zinātu kaut ko.

Jaunajā vasarnīcā vakaros dedzināja bengāliskās ugunis, laida gaisā raķetes, un garām Obručanovai brauca buru laiva ar sarkaniem lukturīšiem. Kādu rītu ekipāžā ar dzelteniem riteņiem, ar diviem tumši bēriem ponijiem uz sādžu atbrauca inženiera sieva Helēna Ivanovna ar savu mazo meitu; abām braucējām, mātei un meitai, galvā salmu cepures ar platām, pie ausīm pieliektām malām.

Tas nolika tieši mēslu vešanas laikā, un kalējs Rodions, garš, kalsnējs vecis bez cepures, basām kājām, ar dakšām par plecu slāvēja pie saviem netīrajiem, smirdošajiem ratiem, gluži apstulbis blenza uz ponijiem, un pēc sejas bija redzams, ka līdz šim viņš vēl nekad nav redzējis šādus mazus zirgus.

—    Kučeroviene atbraukusi! — visapkārt skanēja čuksti. — Āre, Kučeroviene atbraukusi!

Helēna Ivanovna brīžiem uzmeta acis sādžas mājām, it kā izraudzīdama kaut ko, pēc tam apstādināja ponijus pie visnabadzīgākās mājas, kuras logos rēgojās daudzas jo daudzas bērnu galvas — baltas, tumšas, rudas. Rodiona sieva Stepanida, apaļīga vecene, izsteidzās no savas mājas, lakatiņš bija noslīdējis no sirmās galvas, viņa skatījās uz karieti, saule spīdēja acīs, bet seja smaidīja un viebās, it kā Rodioniete bulu akla.

—    Tas taviem bērniem, — Helēna Ivanovna sacīja un sniedza sievai trīs rubļus.

Stepanida uzreiz sāka raudāt, paklanījās zemu jo zemu; uz ceļiem nokrita arī Rodions, it kā rādīdams savu plato, brūno pleiķi un netīšām gandrīz vai iegrūda sievai sānos dakšu zarus. Helēna Ivanovna samulsa un brauca atpakaļ.

Ličkovi, tēvs un dēls, noķīlāja savā pļavā divus darba zirgus, vienu poniju un sugas bullīti ar platu purnu un kopā ar rudo Volodju — kalēja Rodiona dēlu atdzina noķīlātos lopus sādžā. Paaicināja sādžas vecāko, dabūja lieciniekus un gāja skatīties kaitējumu.

—    Lai nu, lai nu! — Kozovs teica, piemiegdams aci.

—     Lai nu! Lai nu tagad pasūkstās tie inženieri. Vai domājat, ka tiesas nav? Pag, pag! Jāaizsūta pēc uradņika, jāsastāda akts! …

—    Jāsastāda akts! — Volodja atkārtoja.

—     To šitā atstāt es negribu! — kliedza Ličkova dēls, kliedza arvien skaļāk un skaļāk, un šķita, ka tāpēc viņa bezbārdainā seja uzbilda vēl vairāk. — Vai tu redz, kādu modi ieņēmušies! Paļausim šiem vaļu — visas pļavas noganīs! Jums nav nekādu tiesību tautai pāri darīt! Dzimtcilvēku tagad nav!

—    Dzimtcilvēku tagad nav! — Volodja atkārtoja.

—    Visu laiku dzīvojām bez tilta, — vecais Ličkovs drūmi teica, — neesam lūguši, kam mums tilts? Negribam!

—    Brālīši, pareizticīgie! Šito nedrīkst tā atstāt!

—    Lai nu, lai nu! — Kozovs pamirkšķināja ar aci.

—      Lai nu tagad pasūkstās! Mu-uižnieki atradušies!

Zemnieki griezās atpakaļ uz sādžu, un, kamēr viņi

gāja, Ličkova dēls visu laiku dauzīja sev ar dūri krūtis un kliedza, Volodja arī kliedza, atkārtodams viņa vārdus. Bet sādžā pa to laiku pie sugas bullīša un zirgiem bija sapulcējies vesels bars. Bullītis likās nokaunējies, blenza caur pieri, bet pēkšņi nodūra purnu līdz zemei un drāzās projām, augstu sviezdams pakaļkājas; Kozovs nobijās, atvēzējās ar nūju, un visi skaļi smējās. Pēc tam lopus ieslēdza šķūnī un sāka gaidīt.

Vakarā inženieris atsūtīja par noganījumu piecus rubļus, un abi zirgi, ponijs un bullītis neēdināti un nepadzirdināti devās uz mājām, galvas nokāruši, kā jau vainīgie, it kā viņus vestu uz nobendēšanu.

Dabūjuši piecus rubļus, Ličkovi, tēvs un dēls, sādžas vecākais un Volodja ar laivu pārbrauca pāri upei otrā krastā un devās uz Krjakovas ciemu, kur bija krogs, un tur ilgi uzdzīvoja. Varēja dzirdēt, kā viņi dziedāja un kā kliedza jaunais Ličkovs. Sādžā sievas negulēja visu nakti un raizējās. Negulēja arī Rodions.

—     Nelādzīga būšana, — viņš runāja, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem un nopūzdamies. — Kungs noskaitīsies, pēc tam tiesājies nu … Nodarījām pārestību kungam … eh, nodarījām pārestību, nav labi…

Reiz zemnieki un arī Rodions gāja uz savu mežu siena pļavas dalīt un, mājās nākot, sastapa inženieri. Mugurā viņam bija sarkans krekls, kājās stulmu zābaki; aiz viņa, izkāris garu mēli, skrēja medību suns.

—    Sveiki, brālīši! — inženieris teica.

Zemnieki apstājās un noņēma cepures.

—     Sen gribēju parunāties ar jums, brālīši, — inženieris turpināja. — Liela ir šāda. Kopš agra pavasara katru dienu manā dārzā un mežā nāk jūsu lopi. Viss izmīdīts, cūkas izrakņājušas pļavu, kaitē sakņu dārzam, mežā visi jaunie kociņi pagalam. Nekādā galā netieku ar jūsu ganiem; kad viņus lūdz, šie atbild ar rupjībām. Katru dienu man ir noganījums, es neko nedaru, neuzlieku jums naudas sodu, nesūdzos, bet jūs noķīlājāt manus zirgus un bullīti, paņēmāt no manis piecus rubļus. Vai tas ir labi? Vai tādiem jābūt kaimiņiem? — inženieris turpināja, balss viņam bija laipna, pārliecinoša un arī skatiens nebija skarbs. — Vai tā dara kārtīgi cilvēki? Pirms nedēļas kāds no jūsējiem nocirtis manā mežā divus ozoliņus. Jūs pāri ceļam, kas ved uz Jeresņevu, esat pārrakuši grāvi, un tagad man jāmet trīs verstis garš līkums. Kāpēc jūs man kaitējai ik uz soļa? Ko ļaunu esmu jums darījis, sakiet, dieva dēļ? Es un mana sieva visiem spēkiem cenšamies dzīvot ar jums mierā un saticībā, mēs palīdzam zemniekiem kā vien varēdami. Mana sieva ir labs, sirsnīgs cilvēks, viņa neatsakās palīdzēt, viņa ilgojas būt derīga jums un jūsu bērniem. Bet jūs labu atmaksājat ar ļaunu. Brālīši, jūs esat netaisni. Padomājiet par to! Ļoti lūdzu, padomājiet! Mēs izturamies pret jums cilvēcīgi, atmaksājiet mums ar to pašu.

Inženieris apgriezās un aizgāja. Zemnieki brītiņu vēl pastāvēja, uzlika galvā cepures un gāja. Rodions, kurš to, ko viņam sacīja, nesaprata tā, kā vajadzīgs, bet vienmēr kaut kā īpatnēji, nopūtās un teica:

—           Jāmaksā. Viņš saka — maksājiet, brālīši, skaidrā naudā…

Līdz sādžai aizgāja klusēdami. Pārnācis mājā, Rodions noskaitīja lūgsnu, noāva kājas un apsēdās uz sola blakus sievai. Viņš un Stepanida, mājās būdami, vienmēr sēdēja blakus un pa ielu vienmēr gāja blakus, ēda, dzēra un gulēja vienmēr kopā un, jo vecāki kļuva, jo vairāk viens otru mīļoja. Viņu māja bija maza, karsta un visur bērni — uz grīdas, uz palodzēm, uz krāsns… Stepanida, kaut gan jau pusmūža gados, arvien vēl dzemdēja, un tagad, raugoties uz bērnu baru, bija grūti atšķirt, kuri ir Rodiona un kuri Volodjas bērni. Volodjas sieva Lukerja, jauns, neglīts meitietis ar izvalbītām acīm un putna degunu, jauca kublā mīklu; pats Volodja sēdēja uz krāsns, kājas pār malu pārkāris.

—          Pa ceļam pie Ņikitas griķiem tas… nu tas inženieris ar suni… — Rodions atpūties sāka stāstīt, kasīdams sev sānus un elkoņus. — Maksāt vajagot… Skaidrā naudā … Naudā vai kā citādi, bet savas desmit kapeikas no katras saimniecības vajadzētu. Pārlieku darām pāri kungam. Man ir žēl…

—           Esam dzīvojuši bez tilta, — Volodja teica, ne uz vienu neskatīdamies, — un nevēlamies.

—    Ko tu muldi! Tilts pieder kronim.

—    Negribam.

—    Tev neprasīs. Ko muldi!

—           «Neprasīs…» — Volodja mēdījās. — Mums nav nekur jābrauc, kam mums tilts? Ja vajadzēs, pārcelsimies ar laivu.

Kāds no sētas puses piedauzīja pie loga tik stipri, ka, šķiet, nodrebēja visa māja.

—    Volodja mājā? — atskanēja jaunā Ličkova balss.

—   Volodja, nāc, iesim!

Volodja nolēca no krāsns un meklēja cepuri.

—    Neej, Volodja, — Rodions nedroši ieminējās.

—    Neej viņiem līdzi, dēliņ. Tu mums esi muļķītis kā mazs bērns, un viņi tev neko labu neiemācīs. Neej!

—    Neej, dēliņ! — Stepanida lūdza un sāka mirkšķi

nāt acis, it kā grasītos raudāt. — Droši vien uz krogu aicina.

—    «Uz krogu …» — Volodja mēdījās.

—    Atkal piedzēries nāksi mājās, nolādētais! — Lukerja teica, uz vīru nikni blenzdama. — Ej, ej, bet lai tu zilām ugunīm sadegtu no tā degvīna, tolais sātan!

—    Turi muti! — Volodja uzkliedza.

—     Apprecināja mani ar muļķi, pazudināja mani, nelaimīgo bārenīti, ak tu rudais žūpa… — Lukerja vaimanāja, slaucīdama seju ar roku, kura viscaur bija apķepusi ar mīklu. — Kaut manas acis nebūtu tevi skatījušas!

Volodja iekrāva sievai pa ausi un izgāja laukā.

III

Helēna Ivanovna un viņas mazā meitiņa atnāca uz sādžu kājām. Viņas pastaigājās. Bija svētdiena, olnīcā iznākušas sievas un meitas savās spilgtajās kleitās. Rodions un Stepanida, sēdēdami blakus uz lievenīša, klanīdamies sveicināja un uzsmaidīja Helēnai Ivanovnai un viņas meitiņai kā vecām paziņām. Bet caur logiem uz viņām skatījās vairāk nekā desmit bērnu; sejās vērojama izbrīna un ziņkārība, bija dzirdami čuksti:

—    Kučeroviene atnākusi! Kučeroviene!

—    Labdien, — sacīja Helēna Ivanovna un apstājās; viņa mirkli klusēja un tad jautāja: — Nu, kā klājas?

—    Dzīvojam tīri labi, paldies dievam, — Rodions aši atbildēja. — Dzīvojam, vai nu nezināms.

—    Kāda nu mūsu dzīve! — Stepanida iesmiedamās teica. — Pati redzat, lielmāt labiņā, nabadzība! Ģimenē pavisam četrpadsmit galvu, bet maizes devēji divi. Tik ir kā tas vārds — kalēji, bet atved zirgu apkalt, ogļu nav, nav par ko nopirkt. Nomocījusies esmu, lielmāt, — viņa turpināja un iesmējās, — traki nomocījusies!

Helēna Ivanovna apsēdās uz lieveņa malas un, apskāvusi savu meitenīti, iegrima domās, arī meitenītei, spriežot pēc viņas sejas, prāts bija skumīgs; domām

ļaudaiņas, viņa rotaļājās ar greznu mežģīņu saulessargu, izņēmusi to no mātes rokām.

—     Nabadzība! — Rodions teica. — Rūpju daudz, strādājam — neredzam ne gala, ne malas. Are, dievs neuzsūta lietu… Nelādzīgi dzīvojam, nav vārdam vietas.

—    Šajā dzīvē jums ir grūti, — Helēna Ivanovna sacīja, — toties viņpasaulē būsiet laimīgi.

Rodions viņu nesaprata un atbildes vietā tikai nokāsējās dūrē. Bet Stepanida sacīja:

—     Lielmāt labiņā, bagātajiem arī viņpasaulē nekas nekaitēs. Bagātie sveces noliek, dievkalpojumus pavēl noturēt, bagātie ziedo ubagiem, bet ko zemnieki? Ne pierei krustu pārmest nav laika, paši visupēdīgie ubagi, kur nu par dvēseles glābšanu domāt. Arī grēku daudz nabadzības dēļ, aiz bēdām visi kā suņi rejamies, laba vārda nepasakām, un, kas viss vēl negadās, lielmāt labiņā, lai nedod dievs! Laikam gan nav mums laimes ne viņā, ne šajā saulē. Visa laime tikusi bagātajiem.

Stepanida runāja bezbēdīgi; kā redzams, jau sen pieradusi runāt par savu grūto dzīvi. Smaidīja arī Rodions; viņam patika, ka viņam tik gudra, runātīga vecene.

—     Tas tikai šķiet, ka bagātajiem ir viegli, — Helēna Ivanovna sacīja. — Katram cilvēkam sava bēda. Are, mēs, es un mans vīrs, nedzīvojam trūkumā, mums ir daudz naudas, bet vai mēs esam laimīgi? Esmu vēl jauna, bet man jau četri bērni; tie visu laiku slimo, ari pati sirgstu, pastāvīgi ārstējos.

—    Kāda slimība tev ir? — Rodions uzprasīja.

—     Sieviešu. Nevaru aizmigt, neliek mieru galvassāpes. Es te sēžu, runāju, bet galvā nav labi, gurdums visā augumā, un es būtu ar mieru — labāk visgrūtākais darbs nekā šāds stāvoklis. Arī sirds nemierīga. Pastāvīgi baidos par bērniem, par vīru. Katrai ģimenei ir kādas bēdas, bēdas ir arī mums. Es neesmu muižniece. Mans vectēvs bijis vienkāršs zemnieks, tēvs Maskavā tirgonis un arī vienkāršs cilvēks. Bet manam vīram vecāki dižciltīgi un bagāti. Viņi negribēja, ka viņš mani prec, bet viņš nepaklausīja, sanīdās ar vecākiem, un tagad viņi vēl līdz šim laikam mums nepiedod. Tas

vīru dara nemierīgu, uztrauc, tur pastāvīgā uzbudinājumā; viņš mīl savu māti, ļoti mīl. Nu un raizējos arī es. Sirds sāp.

Pie Rodiona mājas jau stāvēja vīri, sievas un klausījās. Pienāca arī Kozovs, apstājās, kratīdams garo, šauro bārdu. Pienāca Ličkovi, tēvs un dēls.

—     Un jāteic, ka cilvēks nevar būt laimīgs un apmierināts, ja viņš nesajūt, ka ir savā īstajā vietā, — Helēna Ivanovna turpināja. — Katram no jums ir sava zemes strēmele, katrs no jums pūlas un zina, kālab viņš pūlas; mans vīrs būvē tiltus, vārdu sakot, katram sava vieta. Bet es? Es tikai staigāju. Man nav savas zemes strēmeles, es nepūlos un jūtos kā svešiniece. To visu runāju, lai jus nespriestu pēc ārējā izskata; ja cilvēks grezni ģērbjas un viņam ir nauda, tad tas vēl nenozīmē, ka viņš ir apmierināts ar savu dzīvi.

Helēna Ivanovna piecēlās, lai ietu projām, un saņēma meitu aiz rokas.

—     Man šeit pie jums ļoti patīk, — viņa teica, pasmaidīja, un pēc šā vārā, biklā smaida varēja spriest, cik viņa patiešām nevesela, cik vēl jauna un cik glīta; viņai bija bāla, kalsena seja ar tumšām uzacīm un gaiši, cirtaini mati. Arī meitene tāda pati kā māte — kalsena, gaišām cirtām un tieviņa. No viņām plūda smaržas.

—     Patīk gan upe, gan mežs, gan sādža … — Helēna Ivanovna turpināja. — Es te varētu nodzīvot visu savu mūžu, un man šķiet — šeit es izveseļotos un atrastu savu īsto vietu. Man gribas, dedzīgi gribas jums palīdzēt, būt jums derīgai, tuvai. Esmu dzīvojusi tādā pašā nabadzībā kā jūs, bet to, ko neesmu piedzīvojusi, to es jūtu, nojaušu ar sirdi. Esmu slima, vāja un laikam vairs nespēšu pārveidot savu dzīvi tā, kā es vēlētos. Bet man ir bērni, es centīšos viņus audzināt tā, lai viņi pierastu pie jums, iemīļotu jūs. Es viņiem pastāvīgi teikšu, ka viņu dzīve nepieder viņiem pašiem, bet jums. Tikai lūdzu jūs nopietni, lūgtin lūdzu, uzticieties mums, dzīvojiet ar mums draudzīgi! Mans vīrs ir krietns, labs. Neuztrauciet, nesadusmojiet viņu! Viņš sāpīgi izjūt katru sīkumu, un, piemēram, vakar jūsu ganāmpulks bija mūsu sakņu dārzā, kāds no jūsējiem mūsu dravā bija izlauzis žogu, un šāda rīcība vīru dzen izmisumā.

Lūdzu jūs, — viņa turpināja lūdzoša balsī un salika rokas* uz krūtīm, — lūdzu, izturieties pret mums kā labi kaimiņi, dzīvosim mierā! Ir taču teikts, ka slikts miers labāks nekā laba ķilda un — nopērc nevis muižu, bet gan labu kaimiņu. Atkārtoju, mans vīrs ir krietns, labs; ja viss laimīgi beigsies, mēs, es jums apsolu, darīsim visu, kas mūsu spēkos; salabosim ceļus, uzbūvēsim jūsu bērniem skolu. Es jums apsolu.

—     Tad jau nu, protams, pazemīgi pateicamies, lielmāt, — teica vecais Ličkovs, zemē lūkodamies, — jūs esat skoloti, jums labāk zināms. Bet āre Jeresņevā Voronovs, bagāts zemnieks, tātad apsolīja uzbūvēt skolu un arī sacīja — es jums to un es jums šito, bet uzcēla tikai stāvu un tālāk būvēt atteicās, zemniekus pēc tam piespieda jumtu likt un skolu pabeigt, tūkstoš rubļu izmaksāja. Voronovam jau nekas, šis tikai bārdu glauda, bet zemnieciņiem it kā pārestība.

—    Voronovs bija krauklis, bet tagad mums uzplijas krauķis, — Kozovs teica un pamirkšķināja ar aci.

Atskanēja smiekli.

—     Skolas mums nevajag, — Volodja drūmi teica. — Mūsu bērni iet uz Petrovsku — un lai tik iet. Negribam!

Helēna Ivanovna pēkšņi, šķiet, nobijās. Viņa nobālēja, saguma, sarāvās, it kā viņai būtu pieskāries kaut kas rupjš, un gāja projām, neteikdama vairs ne vārda. Gāja arvien ātrāk un ātrāk, atpakaļ neskatīdamās.

—    Lielmāt! — Rodions uzsauca, iedams viņai nopakaļ. — Lielmāt, pagaidi, es tev ko pateikšu!

Rodions devās viņai pakaļ bez cepures un runāja klusu, it kā lūgdams kādu dāvaniņu:

—    Lielmāt! Pagaidi, ko es tev sacīšu!

Viņi izgāja no sādžas, Helēna Ivanovna apstājās veca pīlādža ēnā pie ratiem.

—     Neņem ļaunā, lielmāt, — Rodions teica. — Neņem pie sirds! Tu pacieties. Pāris gadu pacieties. Padzīvosi šeit, pacietīsies, un viss nokārtosies. Ļaudis mums ir labi, mierīgi… Ļaudis tīri lādzīgi, saku tev kā dieva priekšā. Par Kozovu un par Ličkoviem neliecies ne zinis, arī par Volodju neliecies ne zinis, viņš man ir muļķītis: kurš pirmais ko pasaka, tam tūlīt klausa. Pārējie mierīgi ļaudis, klusē… Dažs, vai zini, labprāt pasacītu kādu vārdu, kā sirds viņam liek, aizstāvētu tātad, bet nevar. Gan sirds viņam ir, gan sirdsapziņa ir, bet valodas viņam nav. Neņem ļaunā… pacieties… Ko tur!

Helēna Ivanovna skatījās uz plato, mierīgo upi, kaut ko domāja, un asaras ritēja pa viņas vaigiem. Arī Rodionu mulsināja šīs asaras, un viņš pats gandrīz raudāja.

—     Gan jau, gan jau… — viņš murmināja. — Pacieties kādus divus gadiņus. Gan skolu var, gan ceļus var, bet tikai pamazītēm… Ja gribētu, par provi sakot, iesēt šajā paugurā labību, vispirms jāizlauž celmi, jāizceļ visi akmeņi un pēc tam jāuzar — soli pēc solīša… Arī ar ļaudīm tātad tāpat… soli pie solīša, kamēr pievārēsi.

Pūlis nošķīrās no Rodiona mājas un nāca pa olnīcu uz šo pusi, uz pīlādzi. Sāka dziedāt, skanēja harmonikas. Nāca arvien tuvāk un tuvāk…

—     Māmiņ, brauksim projām no šejienes! — teica meitene — bāla, kļaudamās pie mātes un viscaur drebēdama. — Brauksim projām, māmiņ!

—     Kurp?

—    Uz Maskavu … Brauksim projām, māmiņ!

Meitene sāka raudāt. Rodions samulsa vēl vairāk,

viņa seja nosvīda gluži slapja. Viņš izņēma no kabatas gurķi, mazu, līku kā pusmēnesi, rupjmaizes druskām aplipušu, un spieda to meitenei rokās.

—     Nu, nu… — viņš murmināja, skarbi raukdams pieri. — Ņem, ņem vien gurķīti, uzkod… Raudāt nav labi, māte sados pa dibenu… mājās tēvam pasūdzēs… Nu, nu…

Viņas gāja tālāk, bet Rodions arvien vēl sekoja viņām, vēlēdamies pasacīt kaut ko laipnu un pārliecinošu. Bet, redzēdams, ka viņas abas iegrimušas savās domās, savās bēdās un viņu neievēro, Rodions apstājās un, aizlikdams roku priekšā saules gaismai, ilgi skatījās viņām pakaļ, kamēr gājējas pazuda savā mežā.

Inženieris, kā redzams, bija kļuvis viegli sakaitināms, sīkumains un katrā niekā jau saskatīja zādzību vai uzbrukumu. Tagad viņa vārti bija aizbultēti pat dienā, bet naktī dārzā staigāja divi sargi, klabināja pa dēli, un no Obručanovas viņš vairs nelīga nevienu dienas strādnieku. Gluži kā par spīti, kāds (vai nu zemnieks, vai baskājis — to nevarēja zināt) nomauca ratiem jaunus riteņus un to vietā uzmauca vecus, bet pēc laiciņa aiznesa divus iemauktus, sakas, un pat sādžā sākās kurnēšana. Ļaudis runāja, ka vajadzētu pārmeklēt Ličkovus un Volodju, bet tad apauši un sakas atradās inženiera dārzā pie žoga, kāds tos bija tur nosviedis.

Reiz sādžinieki bariņā nāca no meža un atkal satika ceļā inženieri. Viņš apstājās un nesasveicinājies, dusmīgi lūkodamies gan uz vienu, gan uz otru, ierunājās:

—    Es esmu lūdzis nesēņot manā parkā un ap pagalmu, atstāt scnes manai sievai un bērniem, bet jūsu meitenes nāk mazā gaismiņā, un pēc tam vairs nav nevienas sēnes. Vai nu lūdzu jūs vai nelūdzu — viss vienalga. Lūgšana, laipnība, pārliecināšana, kā redzu, — viss veltīgi.

Viņa īgnais skatiens apstājās pie Rodiona, un inženieris turpināja:

—    Es un mana sieva izturējāmies pret jums kā pret cilvēkiem, kā pret līdzīgiem, bet jūs? Eh, nav jau vērts runāt! Droši vien viss beigsies ar to, ka sāksim jūs nicināt. Nekas cits vairs neatliek!

Pats sevi pievārēdams, apvaldīdams dusmas, lai nepateiktu vēl kaut ko nevajadzīgu, inženieris apgriezās un devās tālāk.

Pārnācis mājās, Rodions noskaitīja lūgsnu, noāva kājas un apsēdās uz sola blakus sievai.

—    Jā … — viņš teica, atvilcis elpu. — Nupat gājām, bet lielskungs Kučerovs mums pretim… Jā… Sādžas skuķus redzējis mazā gaismiņā … Kādēļ šim nenesot sēnes… šā sievai un bērniem. Pēc tam skatās uz mani un saka: es ar sievu tevi cienāšu. Gribēju viņam

paklanīties līdz zemei, bet apmulsu … Lai dievs dod veselību … Lai debesu tēvs viņam …

Stepanida pārmeta krustu un nopūtās.

—     Lielkungi labi, lētticīgi… — Rodions turpināja. — «Cienāt sākšot» — visiem dzirdot, apsolīja. Uz vecuma dienām — un … tīri labi būtu … Mūžīgi par viņiem dievu lūgtu … Lai debesu valdniece dod …

Krusta pacelšanas dienā četrpadsmitajā septembrī bija baznīcas svētki. Ličkovi, tēvs un dēls, jau no rīta pārcēlās pāri upei un uz pusdienlaiku atgriezās piedzēruši; viņi ilgi klaiņāja pa sādžu, gan dziedāja, gan jēli lamājās, pēc tam sakāvās un gāja pie inženiera žēloties. Pirmais iegāja Jaunās vasarnīcas pagalmā vecais Ličkovs ar garu apses nūju rokā; viņš nedroši apstājās un noņēma cepuri. Tieši tobrīd uz terases sēdēja inženieris ar savu ģimeni un dzēra tēju.

—    Ko tev vajag? — inženieris uzkliedza.

—     Jūsu augstdzimtība, lielskungs… — Ličkovs ierunājās un sāka raudāt. — Esiet nu tik žēlīgs, aizstāviet … Glābties vairs nevaru no dēla … Dēls izputinājis, kaujas … jūsu augstdzimtība …

Ienāca arī jaunais Ličkovs bez cepures, bet arī ar rungu rokā; viņš apstājās un ar piedzēruša cilvēka trulu skatienu blenza uz terasi.

—     Jūs iztiesāt, tā nav mana darīšana, — inženieris teica. — Ej pie policijas priekšnieka vai stanovoja.

—    Visur esmu bijis… lūgumu iesniedzu… — vecais Ličkovs teica un sāka skaļi raudāt. — Kur lai tagad eju? Tātad viņš tagad mani drīkst sist nost? Viņš tātad drīkst visu? Savu tēvu sist? Tēvu?

Vecais pacēla nūju un iesita ar to dēlam pa galvu; tas pacēla savu nūju un iesita vecim taisni pa pleiķi tik stipri, ka nūja palēcās. Vecais Ličkovs pat nesagrīļojās un vēlreiz iesita dēlam — un atkal pa galvu. Un tā viņi stāvēja un zvetēja viens otram pa galvu, un tas izskatījās nevis pēc kautiņa, bet drīzāk pēc kaut kādas spēles. Bet aiz vārtiem drūzmējās vīri, sievas, klusēdami skatījās pagalmā, un sejas visiem bija nopietnas. Tur bija atnākuši zemnieki, lai apsveiktu inženieri sakarā ar svētkiem, bet, ieraudzījuši Ličkovus, sakaunējās un pagalmā iekšā nenāca.

Nākaņiās dienas rītā Helēna Ivanovna aizbrauca kopā ar bērniem uz Maskavu. Izplatījās baumas, ka inženieris savu muižiņu pārdodot…

V

Par tiltu jau sen neviens nebrīnījās un vairs nevarēja iedomāties, ka upē šajā vietā nav bijis tilta. Drazu kaudzes, kas palika pāri pēc tilta būvēšanas, jau sen apaugušas ar zāli, baskāji ir aizmirsti, un tagad te nevis «Dubinušku» dzied, bet dun vilcieni, kuri gandrīz katru stundu joņo garām.

Jaunā vasarnīca jau sen pārdota; tagad tā pieder kādam ierēdnim, kurš svētku dienās brauc šurp no pilsētas kopā ar ģimeni, dzer uz terases tēju un pēc tam brauc atpakaļ uz pilsētu. Ierēdnim pie cepures kokarde, viņš runā un kāsē kā loti ietekmīgs ierēdnis, lai gan ir tikai kolēģijas sekretārs, un, kad zemnieki viņu paklanīdamies sveicina, viņš neatbild.

Obručanovā visi kļuvuši veci; Kozovs jau nomiris, Rodionova mājā bērnu saradies vēl vairāk, Volodjam uzaugusi gara, ruda bārda. Dzīvo arvien vēl trūcīgi.

Agrā pavasarī obručanovieši pie stacijas zāģē malku. Lūk, viņi pēc darba iet mājās, iet nesteigdamies cits aiz cita; platie zāģi nolīkuši pār pleciem, zāģos atmirdz saule. Krastmalas krūmos pogo lakstīgalas, debesu augstienē trallina cīruļi. Jaunajā vasarnīcā viss klusu, nav ne dvēselītes, un tikai zeltaini baloži, zeltaini tāpēc, ka viņus apmirdz saule, lido virs mājas. Visiem — gan Rodionam, gan abiem Ličkoviem, gan Volodjam — prātā nāk baltie zirgi, mazie poniji, uguņošana, laivas ar lukturiem, prātā nāk, kā inženiera sieva, glīta, grezna, nāca uz sādžu un tik laipni runāja. Un tas viss it kā nemaz nebūtu bijis. Viss gluži kā sapnis vai pasaka.

Zemnieki iet soli solī noguruši un domā …

Viņu sādžā, viņi domā, ļaudis ir labi, mierīgi, saprātīgi, bīstas dieva, arī Helēna Ivanovna bija mierīga, labsirdīga, lēnīga, bija tik žēl skatīties uz viņu, bet kāpēc tad viņi nevarēja sadzīvot un izšķīrās kā ienaidnieki? Kas tā bija par miglu, kas nejāva saskatīt pašu galveno un acīs dūrās tikai noganījumi, apauši, sakas un visi šie sīkumi, kuri, tagad atceroties, šķiet tīrās blēņas? Kāpēc ar jauno īpašnieku nav nekādu strīdu, bet ar inženieri nevarēja sadzīvot?

Nezinādami, ko sev atbildēt uz šiem jautājumiem, visi klusē, tikai Volodja kaut ko murmulē.

—    Kas tad tev? — Rodions prasa.

—    Dzīvojām bez tilta… — Volodja drūmi murmulē. — Dzīvojām mēs bez tilta un nelūdzām… un nevajag mums.

Neviens viņam neatbild, iet tālāk klusēdami, galvas nokāruši.

DIENESTA DARĪŠANĀS

Izmeklēšanas tiesneša pienākumu izpildītājs un apriņķa ārsts brauca uz Sirņas ciemu izdarīt sekciju. Ceļā viņus pārsteidza sniegputenis, tie ilgi maldījās un ciemā iebrauca nevis ap pusdienu, kā bija domāts, bet tikai pret vakaru, jau tumsā. Nakti pārgulēt viņi palika zemstes mājā. Aiz tīras nejaušības tepat zemstes mājā atradās arī līķis, mirušais zemstes apdrošināšanas aģents Ļesņickis, kas pirms trim dienām bija iebraucis Sirņā un, zemstes mājā apmeties un patvāri sev pieprasījis, bija nošāvies visiem par lielu pārsteigumu; arī tas apstāklis, ka viņš bija ar dzīvi norēķinājies tik neparasti — pie patvāra, uzkožamos uz galda salicis, daudziem deva ieganstu domāt par slepkavību; tāpēc bija vajadzīga sekcija.

Ārsts un izmeklēšanas tiesnesis priekšiņā nopurināja sniegu, dauzīdami kājas, bet līdzās stāvēja simtnieks Iļja Lošadins, večuks, un, turēdams rokās skārda lampiņu, rādīja viņiem uguni.

Stipri oda petroleja.

—    Kas tu tāds esi? — ārsts noprasīja.

—    Cimtnieks… — atbildēja simtnieks.

Tā viņš ari pastā parakstījās: Cimtnieks.

—    Bet kur tad liecinieki?

—    Laikam jau aizgājuši tējas padzerties, jūsu augstlabdzimtība.

Pa labi bija tīrā istaba «iebraucējiem» jeb kungu gals, pa kreisi — tumšā — ļaužu gals, ar lielu krāsni un lāviņām. Ārsts, izmeklētājs un aiz viņiem simtnieks, lampiņu virs galvas turēdams, iegāja tīrajā istabā. Te uz grīdas pie pašām galda kājām gulēja stings, garš, ar kaut ko baltu pārklāts ķermenis. Blāvajā lampiņas gaismā varēja skaidri saskatīt ne vien balto pārklāju, bet arī jaunās gumijas galošas, pie tam viss te likās nejauks, baigs: ir nosūbējušās sienas, ir klusums, ir šīs galošas, ir nedzīvā ķermeņa stingums. Uz galda sen jau atdzisušais patvāris, un tam apkārt kaut kādi vīkšķi, jādomā, ar uzkožamiem.

—     Nošauties zemstes mājā — cik tas netaktiski! — pukojās ārsts. Ja jau nu uznāca patika laist sev lodi pierē, būtu nošāvies pats savās mājās vai kur citur, kādā šķūnī, vai.

Ārsts, kā no āra ienācis — cepuri galvā, kažoku mugurā un tūbas zābakiem kājās, apsēdās uz sola; viņa ceļabiedrs, izmeklēšanas tiesnesis, nosēdās pretī.

—     Šie histēriķi un neirastēniķi ir lieli egoisti, — ārsts joprojām sūrojās. — Ja neirastēniķis guļ ar otru cilvēku vienā istabā, viņš čaukstina avīzi; ja ēd kopā ar to pusdienas, viņš sataisa savai sievai traci, no sveša nemaz nekaunēdamies; un, kad viņam uznāk patika nošauties, tad, redziet, viņš šaujas sādžā, zemstes mājā, lai visiem sagādātu vairāk klapatu. Šie kungi jebkuros dzīves apstākļos domā tikai par sevi. Tikai par sevi! Tāpēc jau veciem ļaudīm tik dikti nepatīk mūsu «nervozais gadsimtenis».

—     Vai nu maz kas večiem nepatīk, — izmeklēšanas tiesnesis žāvādamies atbildēja. — Bet jūs labāk pastāstiet večiem, kāda starpība starp agrākajām un tagadējām pašnāvībām. Agrākais, tā sauktais kārtīgais cilvēks, nošāvās tāpēc, ka iztērējis kroņa naudu, bet tagadējais — aiz dzīves apnikuma, garlaicības… Kas tad ir labāk?

—     Dzīves apnikums, garlaicība, bet jūs būsiet vienis prātis, ka nošauties varēja arī citur, ne tikai zemstes mājā.

—     Tavu bēdu, — simtnieks ierunājās, — tavu bēdu, tīrā sodība! Ļaudis beidzas nost, jūsu augstlabdzimtība, jau trešo nakti neguļ. Bērni raud. Govis jāslauc, bet sievas uz kūti neiet, bail… Ka tik tumsā kungs nerādās! Zināms, sievas dumjas, bet dažam labam vīram arī bail. Kā vakars, tā gar zemstes māju neiet pa vienam, be't, tā teikt, barā. Un liecinieki tāpat. . .

Ārsts Starčenko, pusmūža vīrs tumšu bārdu, ar brillēm, un vēl gluži jauniņais gaišmatis izmeklēšanas tiesnesis Ližins, kas tikai pirms diviem gadiem beidzis kursu un izskatījās vairāk pēc studenta nekā pēc ierēdņa, sēdēja klusēdami, domās iegrimuši. Tie dusmojās uz sevi, ka tik vēlu atbraukuši. Nu vajadzēja gaidīt līdz rītam, palikt te pa nakti, bet vēl tikai sestā stunda — un priekšā viss garais vakars, tad garā, tumšā nakts, garlaikošanās, neērtas guļamvietas, tarakāni, rīta saltums; un, klausoties, kā skurstenī un bēniņos kauc sniegputenis, tiem abiem nāk prātā, cik tam visam maz līdzības ar dzīvi, kādas tiem gribējies sev, pēc kādas tie kādreiz bija ilgojušies, un cik abi viņi tālu no sava vecuma biedriem, kas tagad pilsētā vai nu pastaigājas pa apgaismotajām ielām, pat nemanīdami, ka laiks ir slikts, vai arī pošas uz teātri, vai sēž kabinetos pie grāmatas. Ak, ko visu viņi tagad nedotu, lai tik varētu pastaigāties pa Ņevas prospektu vai arī pa Petrovku Maskavā, noklausīties īstu dziedāšanu, kādu stundu pasēdēt restorānā…

—      U-ū-ū-ū! — dzied bēniņos sniegputenis, un ārpusē kaut kas nikni klaudzina, laikam izkārtne pie zemstes mājas: — U-ū-ū-ū!

—     Kā nu jums patīk, bet es te palikt nevēlos, — Starčenko pieceldamies noteica. — Vēl tikai sestā stunda, gulēt par agru, es kaut kur aizbraukšu. Te tuvumā dzīvo fon Taunics, tikai trīs verstis no Sirņas. Aizbraukšu pie viņa, pavadīšu vakaru tur. Simtniek, ej un pasaki braucējam, lai neizjūdz. Bet jūs? — viņš jautāja Ližinam.

—    Nezinu. Laikam jau likšos uz guļu.

Ārsts ietinās kažokā un izgāja. Varēja dzirdēt viņu sarunājamies ar braucēju un izaukstējušos zirgus šķindinām pulkstentiņus. Viņš aizbrauca.

—     Tev nu, kungs, nevajag te palikt pa nakti, — simtnieks teica, — ej uz to galu. Tīrs tur nav, bet vienu nakti var izturēt. Es tūlīt paņemšu no zemnieka patvāri, uzkarsēšu to, nokraušu tev sienu — un guli, jūsu augstlabdzimtība, kā dieva ausī.

Pēc brītiņa izmeklēšanas tiesnesis sēdēja pie galda ļaužu galā un dzēra tēju, bet simtnieks Lošadins stāvēja pie durvīm un runāja. Tas bija večuks pāri sešdesmitiem, maza auguma, stipri kalsns, sagubis, balts, vientieša smaidu sejā, viņam asaroja acis, un viņš visu laiku šmūkstināja lūpas, it kā sūkātu ledenīti. Mugurā īss puskažociņš un kājās velteņi, un no rokām tas nekad neizlaida nūju. Tas, ka izmeklēšanas tiesnesis ir tik jauniņš, acīm redzot, modināja viņā žēlumu, un tāpēc, jādomā, viņš to uzrunāja ar «tu».

Sādžas vecākais Fjodors Makaričs pavēlēja, līdzko atbrauc stanovojs vai izmeklēšanas tiesnesis, tūliņ viņam ziņot, — viņš zināja stāstīt. — Tad tagad nu būs jāiet… Līdz pagastam četras verstis, putenis, sniegs saputināts — vai traks, cik daudz, tā tik skaties, ka tur nokļūšu ne agrāk par pusnakti. Vai dzi, kā svilpo!

—    Sādžas vecākā man nevajag, — Ližins atteica. — Viņam te nav ko darīt.

Viņš ar ziņkāri lūkojās večukā un iejautājās:

—     Saki, vecotēv, — cik gadu tu jau staigā par simtnieku?

—     Cik? Savus gadus trīsdesmit. Piecus gadus pēc atlaišanas uz vaļu sāku staigāt par simtnieku, nu, tad skaiti. No tā laika staigāju katru dienu. Citiem svētki, bet es tik staigāju. Citiem klusā nedēļa, baznīcās zvana, Kristus augšāmcēlies, bet es ar somiņu. Uz renteju, uz pastu, pie stanovoja uz mājām, pie zemstes priekšnieka, pie nodokļu vācēja, uz valdi, pie kungiem, pie zemniekiem, pie visiem pareizticīgajiem kristīgajiem. Nesu viņiem pakas, pavēstes, nodokļu listes, vēstules, dažādas blankas, sarakstus, un, ziniet, kundziņ, jūsu augstlabdzimtība, tagadiņ tādas blankas — dzeltenas, baltas, sarkanas izlaistas un jāieraksta cipari, un katram, vai tas kungs vai baznīctētiņš, vai arī bagāts zemnieks, katrā ziņā tādas jāpieraksta savas reizes desmit gadā, cik viņš iesējis, cik novācis, cik tam pudu vai četvertu rudzu, cik auzu, cik siena un kāds, ziniet, laiks un kukaiņi visvisādie, protams, raksti, ko gribi, forma jau vien ir, bet man jāiet un jādala šīs lapiņas, tad jāiet atkal un jāvāc kopā. Nu, teiksim, piemēra pēc, ņemt šim te kungam ārā iekšas nav nekāda prāta, pats zini, tā ir tukša būšana, tikai roku ķēpāšana, bet tu, jūsu augstlabdzimtība, redz, esi pulējies, braucis, tāpēc ka forma; nekā tur nevar darīt. Trīsdesmit gadus es staigāju tās formas dēļ. Vasarā vēl nekas, silts, sauss, bet ziemā vai rudenī tīrais negals. Esmu gan slīcis, gan salis — visādi gājis. Gan mežā nelabi cilvēki somu ņēmuši nost, gan pa kaklu devuši, gan arī tiesāts esmu…

—    Par ko tad tiesāts?

—    Par blēdīšanos.

—    Kā tā — par blēdīšanos?

—     Nu, redz, bija tā, skrīveris Hrisanfs Grigorjevs darbu uzņēmējam cita dēļus aizlaida, tātad blēdības palaida. Pie tās te būšanas es biju klāt un tiku sūtīts uz traktieri atnest šņabi; skaidrs, ka skrīveris ar mani nedalījās, pat vienu glāzīti nepiedāvāja, bet, tā kā es, kā redzams, ar savu nabadzību esmu cilvēks, tā teikt, neuzticams, nekam nederīgs, tāpēc tiesāja mūs abus; viņu ielika cietumā, bet mani, dievs bija žēlīgs, attaisnoja pēc visiem likumiem. Tiesā tādu papīru nolasīja. Un visi mundieros. Tas ir liesā. Es tev, jūsu augstlabdzimtība, teikšu vienu ko, neradušam mūsu dienests — lai dievs nedod — tīrais posts, bet mums nekas. Līdzko nestaigāju, kājas pat sāpēt sāk. Un mājā būt vēl grūtāk. Mājās pagasta skrīverim krāsns jāiekur, skrīverim ūdens jāatnes, skrīverim zābaki janotīra.

—    Bet cik tu algas saņem? — Ližins noprasīja.

—    Astoņdesmit četrus rubļus gadā.

—    Laikam jau ienāk arī kas liekāks. Vai nu bez tā?

—     Kas tad var ienākt! Tagadējie kungi dzeramnaudas reti kad dod. Šolaiku kungi ir stingri, to vien zina kā dusmoties. Atnes tu viņam kādu rakstu — dusmojas, noņem viņa priekšā cepuri — dusmojas. Tu, saka šie, pa īstajām durvīm neienāci, tu, saka šie, esi žūpa, tu smirdi pēc sīpoliem, lamzaks tu esi, teļapauris. Ir jau, protams, arī labi kungi, bet kas tiek no tiem — viena zobošanās un visādas palamas. Kaut vai tas pats Altuhina kungs; dabā labs, prātā stingrs, bet, līdzko ierauga, sāk kliegt, un pats nesaprot, par ko. No viņa man tā palama. Tu, viņš saka …

Simtnieks izrunāja kādu vārdu, bet tik klusi, ka nevarēja saprast.

—       Kā tu teici? — Ližins noprasīja. — Pasaki vēlreiz!

—     Administrācija! — simtnieks skaļi atkārtoja. — Sen jau tā sauc, gadus sešus. Labdien, administrācija! Bet es neko, lai jau, dievs ar viņu! Reizēm kāda lielmāte liek iznest glāzīti šņabja un gabaliņu pīrāga, nu, un tad es dzeru uz viņas veselību. Devīgāki gan ir vīrieši; vīrieši — tie ir sirsnīgāki, dieva bīstas: dažs maizīti pasniedz, dažs kāpostus dod pastrēbties, dažs kaut ko arī iedod. Sādžas vecākie traktierī pacienā ar tēju. Tagad jau arī liecinieki nogāja tējas padzerties. «Lošadin,» tie saka, «paliec te mūsu vietā, pieskati,» un iedeva pa kapeikai. Viņiem, neradušiem, te bail. Bet vakar iedeva pat piecpadsmit kapeiku un glāzīti brandava.

— Bet vai tad tev pašam nav bail?

—     Bail ir gan, kungs, bet mūsu darbs jau tāds — dienests un pienākums, nekur no tā neaizmukt. Tā vēl šovasar, es vedu uz pilsētu arestantu, bet viņš man — vienreiz pa sprandu, otrreiz pa sprandu, vēlreiz pa sprandu! Bet apkārt lauks, mežs — kur lai es no viņa aizbēgu? Tas pats arī te. Šo te kungu, Ļesņicki, es jau tādiņu atceros, arī viņa tēvu pazinu, māmuļu lai. Pats esmu no Ņedoščotovas sādžas, bet šie, Ļesņicku kungi, no mums ne vairāk par versti, varbūt arī mazāk, bijām kaimiņi. Ļesņicka kungam bija ari māsa, vēl jaunavās, dievbijīga un žēlsirdīga. Dievs mielo nabaga Jūlijas dvēseli, miers viņas pīšļiem! Pie vīra nebija izgājusi, bet mirstot izdalīja visu savu mantu: klosterim norakstīja simt desetīnu, bet mums, Ņedoščotovas sādžas zemniekiem, kā piemiņas dāvinājumu — divsimt, bet šās brālītis, pats kungs, papīru esot paslēpis, kā melš, krāsnī sadedzinājis, un visu zemi paņēmis sev. Laikam jau domāja savam labumam, bet — nekā, lika drusciņ pagaidīt, ar netaisnību, brāl, dzīves nebūs. Pēc tam kungs gadus divdesmit negāja pie dievgalda, vairījās no baznīcas, un tā, grēkus nenožēlojis, nomira, patiesībā pārplīsa. Traki resns bija. Ņēma un pārplīsa no augšas līdz apakšai. Jaunajam kungam, tam Serjožam, visu mantu izķīlāja par parādiem, visu līdz beidzamajam; zinībās arī tālu vis netika, neko nevarēja, un zemstes valdes priekšsēdētājs, viņa tēvocis, domāja «ņemšu viņu, t to Serjožku, pie sevis par aģentu, lai drošina, darīšana vienkārša». Bet kundziņš jauns un lepns, ari gribas tā plašāk, dižāk, vaļīgāk, un kauns tak ar rateļiem kratīties pa visu apriņķi, sarunāties ar zemniekiem; tā nu viņš iet, galvu nodūris, un klusē; iekliegsi viņam ausī: «Sergej Sergejič,» — viņš tik paskatās un nosaka: «Kas ir,» — un atkal nodur galvu. Bet nu, vai redz, pats pret sevi roku palaidis. Labi nav, jūsu augstlabdzimtība, nepareizi tas viss, un cilvēks ne saprast nevar, kas ar pasauli, kungs, apžēlojies, notiek. Nu labi, tēvs bija bagāts, bet viņš nabags, sāp jau, kā nu ne, nu, bet jāpierod taču! Es arī reiz dzīvoju labi, arī es, jūsu augstlabdzimtība, turēju divus zirgus, trīs govis, aitas, savu gabalu divdesmit, bet pienāca laiks — un tik vien palika kā šī somiņa, un arī tā nav paša, bet kroņa, un tagad mūsu Ņedoščotovā, ja jāsaka, manējā māja sliktāka par sliktu. Mokejs reiz turēja četrus sulaiņus, bet tagad Mokejs pats ir sulainis. Petraks turēja četrus kalpus, bet tagad Pelraks pats ir kalps.

—     Kā tad tu nabadzībā nonāci? — izmeklēšanas tiesnesis vaicāja.

—    Manējie dēli brandavu briesmīgi dzer. Bet nu tā dzer, tā dzer, nemaz stāstīt nevar, neticēsi.

Ližins klausījās un domāja, ka viņš, Ližins, nu gan agrāk vai vēlāk aizbrauks atkal atpakaļ uz Maskavu, bet šis vecais vīrs te paliks uz visiem laikiem un bez apstājas staigās un staigās; un cik vēl dzīvē nebūs jāsastop šādi saplosīti, sen nekopušies, «nekam nederīgi» večuki, kam sirdī kaut kādā veidā bija sadraudzējušās piecpadsmit kapeikas, glāzīte un dziļā ticība, ka ar netaisnību šai pasaulē dzīves nebūs. Apnika klausīties, un viņš lika atnest sienu gulēšanai. Viesistabā bija dzelzs gulta ar spilvenu un segu, un gultu jau varētu pārnest šurp, bet pie tās turpat vai trīs dienas jau gulējis mironis (kas varbūt pirms nāves uz tās bija apsēdies), un tagad nepatīkami būtu tajā gulēt…

«Vēl tikai pusastoņi,» Ližins nodomāja, paskatījies pulkstenī. «Cik briesmīgi!»

Miegs nenāca, bet, nezinādams, ko sadarīt un lai kaut kā īsinātu laiku, viņš apgulās un uzņēma virsū pledu.

Lošadins, traukus kopjot, vairākas reizes staigāja ārā un iekšā, šmūkstināja lūpas, smagi pūta, mīņājās pie galda, beidzot viņš paņēma savu lampiņu un izgāja laukā; un, noskatīdamies viņa garajos, sirmajos matos un sagubušajā augumā, Ližins nodomāja:

«Taisni kā burvis operā.»

Satumsa. Aiz mākoņiem laikam slēpās mēness, jo skaidri bija redzami logi un uz logu rāmjiem sniegs.

—    U-ū-ū-ū! — dziedāja putenis. — O-ū-ū-ū!

—     Die-ie-ie-viņ tē-ē-ē-tīt! -— bēniņos gaudoja ragana, bet varbūt tā tik izklausījās. — Tē-ē-ē-tīt ma-a-nu!

—    Bbuh! — kaut kas nobūkšēja ārā pret sienu. — Trah!

Izmeklēšanas tiesnesis klausījās: nekādas raganas nebija, kauca vējš. Kļuva vēsi, un viņš virs pleda uzņēma vēl kažoku. Sildīdamies viņš domāja, cik tas viss — ir putenis, ir istaba, ir večuks, ir stingušās miesas blakus istabā, — cik tas viss bija tālu no dzīves, kādas viņam bija gribējies sev, un cik tas viss viņam likās svešs, sīkumains, neinteresants. Ja šis cilvēks būtu nonāvējies Maskavā vai kaut kur Maskavas tuvumā un būtu vajadzīga izmeklēšana, tad tur tas liktos interesanti, svarīgi un droši vien līķa tuvumā būtu pat bail gulēt; bet te, tūkstoš verstu no Maskavas, tas viss rādījās citādā gaismā, tas viss te ir nevis dzīve, nevis cilvēki, bet kaut kas tāds, kas pastāv, kā saka Lošadins, tikai «formas pēc», kas neatstās atmiņā nekādu pēdu un aizmirsīsies, tiklīdz viņš, Ližins, būs izbraucis no Sirņas. Dzimtene, īstā Krievija — tā ir Maskava, Pēterburga, bet šeit ir province, kolonija; ja cilvēks sapņo par izcilu stāvokli, popularitāti, sapņo būt, piemēram, par sevišķi svarīgu lielu izmeklēšanas tiesnesi vai apgabaltiesas prokuroru, augstākās sabiedrības lauvu, tad katrā ziņā viņam prātā Maskava. Ja dzīvot, tad tikai Maskavā, šeit turpretim cilvēks ne pēc kā netīko, viegli samierinās ar savu niecīgo lomu un no dzīves gaida tikai vienu — kaut drīzāk tiktu projām, kaut drīzāk projām. Un domās Ližins steidzās pa Maskavas ielām, iegriezās paziņu mājās, tikās ar radiem un biedriem, un sirds sažņaudzās saldās iedomās, ka tagad viņam divdesmit seši gadi un, ja viņš izraujas no šejienes un nokļūst Maskavā pēc

pieciem vai desmit gadiem, arī tad vēl nebūs par vēlu un vēl priekšā visa dzīve. Un, miegā laižoties, kad domas jau kļuva neskaidras, viņš redzēja Maskavas tiesas garos gaiteņus, redzēja sevi sakām runu, redzēja savas māsas, orķestri, kas visu laiku nezin kāpēc dūca:

—    U-ū-ū! U-ū-ū!

—    Bbuh! Trah! — atkal nobūkš. — Bbuh!

Un te pēkšņi viņš atcerējās, ka reiz zemstes valdē, viņam ar grāmatvedi runājoties, pie augstās kantora pults pienāca kāds kungs tumšām acīm, melniem matiem, pats kalsns, bāls; smalko, gudro profilu maitāja viņa acu nepatīkamais skatiens, kāds mēdz būt cilvēkiem, kas pēc pusdienām guļ garas diendusas; viņam nepiestāvēja arī apautie garie zābaki, tie likās par rupju. Grāmatvedis iepazīstināja: «Tas ir mūsu zemstes aģents.»

«Tas taču ir bijis Ļesņickis… tas pats …» Ližins tagad atskārta.

Viņš atcerējās Ļesņicka kluso balsi, iedomājās tā gailu, un viņam bija tāda sajūta, ka tepat viņam līdzās tagad kāds staigā pilnīgi tāpat kā Ļesņickis.

Pēkšņi sametās baigi, galva kļuva auksta.

—    Kas tur ir? — viņš uztraucies prasīja.

—    Cimtnieks.

—    Kā tev te vajag?

—      Nāku, jūsu augstlabdzimtība, apprasīties. Jūs nupat teicāt, ka vecākais neesot vajadzīgs, bet es baidos, ka neapskaišas. Viņš pieteica aiziet. Vai tik neaizstaigāt?

—      Liecies mierā! Apnicis… — Ližins sadusmots noteica un atkal palīda zem segas.

—      Ka tik neapskaišas… Iešu, jūsu augstlabdzimtība, laimīgu palikšanu.

Un Lošadins izgāja. Priekšiņā dzirdēja ieklepojamies un pusbalsī sarunājamies. Liecinieki, jādomā, bija pārnākuši.

«Rīt šos, nabadziņus, atlaidīsim agrāk…» sevī nodomāja izmeklēšanas tiesnesis. «Sekciju sāksim, tiklīdz būs gaišs.»

Viņš jau laidās miegā, kad pēkšņi atkal izdzirda so-

Jus, nevis klusus, bet ātrus un trokšņainus. Noklaudzēja durvis, skanēja balss, nošvirkstēja sērkociņš…

—    Vai jūs guļat? Vai jūs guļat? — ārsts Starčenko jautāja nepacietīgi un aizkaitināti, raudams sērkociņu pēc sērkociņa; viņš bija viss nosnidzis, un no viņa vēdīja saltums. — Vai jūs guļat? Celieties augšā, brauksim pie fon Taunica! Viņš atsūtījis jums pakaļ savus zirgus. Brauksim, tur vismaz paēdīsiet vakariņas, varēsiet kā cilvēks aizmigt. Redziet, es pats atbraucu jums pakaļ. Zirgi ir vareni, mūs aizraus divdesmit minūtēs.

—    Bet cik tagad pulkstenis?

—    Ceturksnis uz vienpadsmitiem.

Ližins samiegojies, neapmierināts uzvilka tūbas zābakus, kažoku, uzlika cepuri un bašliku un reizē ar ārstu izgāja laukā. Sals nebija nekāds lielais, bet pūta stiprs, griezīgs vējš un gar ielas malu dzina veselus sniega padebešus, kas likās šausmās bēgam; žogu un lieveņu aizvēņos sadzītas augstas kupenas. Ārsts un izmeklēšanas tiesnesis iesēdās kamanās, un apsnigušais braucējs paliecās uz viņu pusi, lai aizpogātu kamanu pārsegu. Abiem bija silti.

—    Aiziet!

Viņi brauca pa sādžu. «Skaistos grožus grožodami,» gurdi nodomāja izmeklēšanas tiesnesis, skatīdamies, kā kājām strādāja piejūga zirgs. Visās mājās it kā lielu svētku priekšvakarā dega ugunis: tur zemnieki aiz bailēm no miroņa negulēja. Braucējs sadrūvis klusēja; pie zemstes mājas stāvot, laikam uznācis garš laiks un arī viņš sācis domāt par mironi.

—    Bet Taunica mājās, — Starčenko teica, — tiklīdz uzzināja, ka jūs palikāt pārnakšņot zemstes mājā, visi man bruka virsū, kāpēc es neesot jūs ņēmis līdzi.

Izbraucot no sādžas, ceļa līkumā braucējs pilnā balsi pēkšņi uzkliedza:

—    Ceļu!

Gar acīm pazibēja kāds cilvēks; pakāpies no ceļa, tas stāvēja līdz ceļgaliem sniegā un skatījās uz trijjūgu; izmeklēšanas tiesnesis pamanīja nūju ar liektu galu, bārdu un somu pie sāniem, un viņam likās, ka tas ir Lošadins, un likās pat, ka tas smaida. Viens mirklis — un atkal viņa vairs nebija.

Sākumā ceļš veda pa mežmalu, tad pa platu meža stigUf gar acīm zibēja gan raženās priedes, gan jaunie bērziņi, gan izcirtumos savrup augošie staltie, sīkstie jaunie ozoli, bet drīz gaisā viss sajuka sniega mākuļos; braucējs stāstīja, ka viņš varot saskatīt mežu, bet izmeklēšanas tiesnesis neredzēja nekā cita kā vien piejūga zirgu. Vējš pūta no muguras.

Te uzreiz zirgi apstājās.

—    Nu, kas ta nu vēl? — Starčenko dusmīgi noprasīja.

Braucējs, nekā neteicis, nokāpa no bukas un sāka

riņķot ap kamanām; viņš meta arvien tālākus līkumus, aizvien vairāk attālinādamies no kamanām, un izskatījās, it kā viņš dejotu; beidzot viņš nāca atpakaļ un nogrieza zirgus pa labi.

—    Vai ceļu pazaudēji, vai? — Starčenko noprasīja.

—    Būs jau la-abi…

Tad nāca kāda sādžiņa, tajā nevienas uguntiņas. Atkal mežs, klajums, atkal ceļš pazuda, un braucējs atkal kāpa zemē no bukas un laida vaļā danci. Tad trijjūgs laida pa tumšu gatvi, laida ātri, straujajam zirgam ar pakaļkājām pa kamanu priekšgalu sperot. Te koki šalkoja skaļi un baigi un bija tik tumšs, ka vai acīs durams, un sajūta tāda, ka joņotu kaut kur uz bezdibeni, bet tad uzreiz — acis apžilbst no spožas parādes durvju un logu gaismas. Sāk draudzīgi un skaļi riet suņi, skan balsis … Brauciens ir galā.

Kamēr apakšā, priekšnamā, viņi vilka nost kažokus un tūbas zābakus, augšā klavieres spēlēja «Un petit verre de Cliquot» un dzirdēja bērnus dauzām ar kājām. Atbraucējus uzreiz apņēma siltums un smarža, kāda ir veco kungu mājokļos, kur, lai ārā kāds laiks, ir vienmēr silti, tīri un mājīgi.

—     Nu, tas ir lieliski! — izmeklēšanas tiesnesim roku spiezdams, sacīja fon Taunics — resnvēderis ar vaigu bārdu un neticami platu kaklu. — Nu, tas ir lieliski! Laipni lūdzu, ļoti priecājos iepazīties! Mēs taču esam drusku kolēgas. Kādreiz biju prokurora biedrs, bet ne ilgi, pavisam tikai divus gadus; atbraucu šurp saimniekot un te novecoju. Vārdu sakot, vecs sakārnis. Laipni lūdzu, — viņš turpināja, acīm redzot, valdīdams savu balsi, lai nerunātu skaļi; viņš un viesi kāpa uz augšu. — Sievas man nav, viņa nomira, bet tās tur, iepazīstieties, tās ir manas meitas. — Un, pagriezies atpakaļ, viņš pērkonīgā balsī sauca lejup: — Pasakiet Ignatam, lai zirgus rīt piebrauc astoņos!

Zālē atradās viņa četras meitas, jaunas, jaukas meitenes, visas pelēkos ģērbos un vienādi sasukājušās, un viņu māsīca ar bērniem, arī jauna un pievilcīga. Starčenko, kas ar visiem te jau bija pazīstams, tūlīt lūdza kaut ko nodziedāt, un divas jaunkundzes ilgi aizbildinājās, ka viņas neprotot dziedāt un ka viņām neesot nošu, bet tad māsīca piesēdās pie klavierēm un viņas drebošām balsīm nodziedāja duetu no «Pīķa dāmas». Tad atkal spēlēja «Un petit verre de Cliquot», un bērni atkal lēkāja un taktī dipināja ar kājām. Lēkāt sāka arī Starčenko. Visiem bija lielu lielie smiekli.

Bērni atvadījās no viesiem un gāja gulēt. Izmeklēšanas tiesnesis smējās, dejoja kadriļu, bija uzmanīgs, bet sevī prātoja: vai tas viss tikai nav sapnis? Zemstes mājas ļaužu gals ar siena blāķi kaktā, ar tarakānu čirkstēšanu, ar pretīgo nabadzīgo iekārtu, liecinieku balsis, vējš, putenis, bailes nomaldīties no ceļa — un te uzreiz šīs skaistās gaišās istabas, klavieru skaņas, skaistas meitenes, sproggalvīši bērni, jautri, bezbēdīgi smiekli — šāda pārvēršanās viņam likās iespējama tikai pasakā; un neticami, ka šāda pārvēršanās var notikt vienā stundā un verstis trīs atstatu. Skumjās domas neļāva viņam būt priecīgam, un viņš par to vien tik domāja, ka viss, kas te apkārt, ir nevis dzīve, bet dzīves drumstalas, ka viss te ir nejaušība, ka no visa tā nekā nevar secināt; un viņam sametās pat žēl šo meiteņu, kas dzīvo un savu dzīvi beigs te dziļā nomalē, provincē, tālu no kulturālas vides, kur nekas nav nejaušs, kur viss ir apjēgts, likuma noteikts un, piemēram, katra pašnāvība saprotama un var izskaidrot, kāpēc tā notikusi un kāda tai nozīme vispārējā dzīves ritumā. Viņš bija tādās domās: ja apkārtējo dzīvi šeit, nomalē, viņš nesaprot un ja viņš to neredz, tad tas nozīmē, ka tās vispār šeit nav.

Pie vakariņu galda runāja par Ļesņicki.

—    Viņš atstāja sievu un bērnu, — Starčenko sacīja. — Neirastēniķiem un vispār cilvēkiem, kam nervu sistēma nav kārtībā, es aizliegtu precēties; es atņemtu viņiem tiesības un iespēju vairot viņiem līdzīgus. Laist pasaulē ar nerviem slimus bērnus ir noziegums.

—    Nelaimīgs jauns cilvēks, — sacīja fon Taunics, klusi nopūzdamies un galvu kratīdams. — Cik daudz nav iepriekš jāpārdomā, jāizcieš, lai beidzot izšķirtos atņemt sev dzīvību… jaunu dzīvību. Ikvienā ģimenē var notikt šāda nelaime, un tas Ir briesmīgi, Tas grūti pārciešams, tas nav izturams …

Un visas meitenes apklusušas, nopietnām sejām skatījās uz tēvu un klausījās. Ližins juta, ka arī no savas puses viņam vajadzētu kaut ko teikt, bet viņš nekā nevarēja sadomāt un tāpēc vienīgi noteica:

—    Jā, pašnāvība ir nevēlama parādība.

Viņš gulēja siltā istabā, mīkstā, ar smalku, tīru palagu klātā gultā, ar segu apsedzies, bet nez kāpēc nejuta mājīgumu; varbūt tāpēc, ka blakus istabā ilgi runāja ārsts un fon Taunics un kaut kur augšā virs griestiem un krāsnī sniegputenis auroja tāpat kā zemstes mājā un gaudoja tikpat žēli:

—    U-ū-ū-ū!

Pirms diviem gadiem Taunicam nomira sieva, un līdz šim laikam viņš vēl nevarēja ar to aprast, un tāpēc, lai runāja par ko runādams, viņš vienmēr atcerējās sievu; bet no prokurora viņā vairs nebija it nekā.

«Vai arī es kādreiz varētu nonākt līdz šādam stāvoklim?» domāja Ližins, iemigdams un caur sienu klausīdamies viņa apvaldītajā un žēlajā balsī.

Izmeklēšanas tiesnesis gulēja caurā miegā. Bija karsti, neērti, un sapnī viņš redzēja, ka atrodas nevis Taunica mājās, ne arī mīkstā, tīrā gultā, bet arvien vēl zemstes mājā, sienā un dzird, kā sačukstas liecinieki; viņam šķita, ka Ļesņickis ir tepat, piecpadsmit soļu no viņa. Sapni viņš atcerējās, kā melnmatainais, bālais zemstes aģents gariem zābakiem kājās pienāk pie grāmatveža augstās pults. «Tas ir mūsu zemstes apdrošināšanas aģents …» Vēl viņš redzēja, it kā Ļesņickis un simtnieks Lošadins ietu pa lauku, sniegu brizdami, cieši blakus, viens pie otra turēdamies; it kā putenis grieztu sniegu virpulī virs viņu galvām, vējš tiem pūstu no muguras, bet viņi ietu un dziedātu:

—    Mēs ejam, mēs ejam, mēs ejam.

Sirmgalvis izskatījās kā burvis operā, un abi tiešām dziedāja taisni kā operā.

—     Mēs ejam, mēs ejam, mēs ejam… Jūs esat siltumā, jums ir gaiši, tīkami, bet mēs ejam pa salu, pa puteni, pa dziļu sniegu . .. Mēs nepazīstam miera, mēs nepazīstam prieka … Uz saviem pleciem mēs nesam visu šās dzīves — kā savējās, tā jūsējās smagumu . . . U-ū-ū! Mēs ejam, mēs ejam, mēs ejam …

Ližins pamodās un atsēdās uz gultas malas. Kāds murgains, nejauks sapnis! Un kāpēc tas aģents un simtnieks bija rādījušies reizē? Kas par muļķībām! Arī tagad, kad Ližinam stipri dauzījās sirds un viņš sēdēja uz gultas malas, galvu rokās saņēmis, viņam likās, ka šim apdrošināšanas aģentam un simtniekam dzīvē ir kaut kas kopējs. Vai tik viņi arī dzīvē nesoļo plecu pie pleca, viens pie otra turēdamies? Kāda neredzama, bet stipra un nepieciešama saite pastāv starp viņiem abiem, pat starp viņiem un Taunicu, un starp visiem, visiem; šajā dzīvē pat vispamestākajā nomalē nav nekā nejauša, visur jaušama viena kopēja doma, visam ir viena dvēsele, viens mērķis, un, lai to saprastu, ir par maz tikai domāt, ir par maz tikai prātot, droši vien nepieciešamas arī spējas iedziļināties dzīvē, spējas, ar kādām, acīm redzot, katrs vis netiek apveltīts. Gan nelaimīgais, pārgurušais, pašnāvību izdarījušais «neirastēniķis», kā viņu nosauca ārsts, gan sirmgalvis zemnieks, kas visu savu mūžu diendienā staigā no cilvēka pie cilvēka, — ir dzīves nejaušības, savrupparādības tikai tam, kas arī savu paša eksistēšanu uzskata par nejaušību, bet viena brīnišķīga un saprātīga organisma sastāvdaļas viņi ir tam, kas arī savu dzīvi uzskata par šā kopuma sastāvdaļu un to saprot. Tā tagad prātoja Ližins, un tā bija viņa sen lolota doma, bet tikai tagad viņa apziņā tā vērsās plašumā un skaidrumā.

Viņš apgulās un sāka iemigt; bet, kur bijuši, kur ne, viņi atkal iet blakus un dzied:

—          Mēs ejam, mēs ejam, mēs ejam… Mēs ņemam no dzīves, kas tajā pats smagākais un rūgtākais, bet jums mēs atstājam dzīves prieku un vieglumu, un jūs, pie vakariņu galda sēdēdami, salti un prātīgi varat spriest, kāpēc mēs ciešam un ejam bojā un kāpēc mums nav ne jūsu veselības, ne pārticības.

Tas, ko viņi dziedāja, Ližinam bija ienācis prātā agrāk, bet šī doma bija aizslēpusies aiz citām viņa domām un nedroši paspīdēja kā tāla uguntiņa miglas laikā. Un viņš juta, ka šī pašnāvība un zemnieku posts gulstas arī uz viņa sirdsapziņas; samierināties ar to, ka šie savam liktenim padevīgie cilvēki uzkrāvuši sev dzīvē visgrūtāko un vistumšāko, — cik tas šausmīgi! Ar to samierināties, bet pašam sev vēlēties gaišu, priecīgu dzīvi starp laimīgiem, apmierinātiem cilvēkiem un vienmēr par šādu dzīvi sapņot — nozīmētu sapņot par jaunām pašnāvībām, ko izdarījuši darbā un rūpēs nomākti vai nespēcīgi, pamesti cilvēki, kurus šad tad piemin ar īgnumu vai smīnu pie vakariņu galda, bet kuriem palīgā neiet… Un atkal:

—    Mēs ejam, mēs ejam, mēs ejam …

Sajūta tāda, it kā pa deniņiem kāds dauzītu ar veserīti.

No rīta viņš pamodās agri ar galvassāpēm, trokšņa uztraucēts; blakus istabā fon Taunics skaļi stāstīja ārstam:

—     Jums tagad nav iespējams braukt. Vai redzat, kas notiek ārā? Nestrīdieties, labāk paprasiet braucējam: tādā laikā viņš jūs arī par miljonu nevedīs.

—    Bet tikai trīs verstis, — ārsts lūdzās.

—     Kaut vai pusversti. Ja nevar, tad nevar. Līdzko izbrauksiet pa vārtiem, tūdaļ būsiet elles tumsā un pazaudēsiet ceļu. Neparko nelaidīšu, vai nu jums tas patīk vai nepatīk.

—    Varbūt pret vakaru pierims, — ierunājās apkalpotājs, kas kurināja krāsni.

Un ārsts blakus istabā sāka runāt par bargo dabu, kas ietekmējot krievu cilvēka raksturu, par garajām ziemām, kas, ierobežojot satiksmes iespējas, kavējot cilvēkiem garīgi augt, bet Ližins ar īgnumu klausījās šajos prātojumos, skatījās pa logu līdz sētaugšai sadzītajās kupenās, skatījās baltajos putekļos, ar kuriem bija pilns viss redzamais gaisa gabals, skatījās uz izmisušajiem kokiem, kurus vējš locīja te uz labo, te atkal uz kreiso pusi, klausījās gaudošanā un trokšņos un sadrūmis domāja sevī:

«Kāda tad morāle no visa tā iznāk? Putenis — un vairāk nekas …»

Pusdienlaikā viņi ēda brokastis, tad bez kāda mērķa izstaigāja māju, skatījās pa logiem.

«Bet Ļesņickis guļ,» Ližins domāja, skatīdamies sniega vērpetēs, kas kā negudras virpuļoja virs kupenām. «Ļesņickis guļ, liecinieki gaida …»

Viņi runāja par laiku, par to, ka putenis parasti turoties divas dienas, reti kad ilgāk. Sešos ēda pusdienas, pēc tam spēlēja kārtis, dziedāja, dejoja un tad ēda vakariņas. Diena bija galā, visi gāja gulēt.

Nakti uz rīta pusi viss pierima. Kad viņi piecēlās un paskatījās pa logu, kailie vītoli ar saviem slābanajiem zariem stāvēja pilnīgā mierā, bija apmācies, kluss, it kā daba būtu sakaunējusies par savu trakulību, par neprātīgajām naktīm un par savām kaislībām paļauto vaļu. Garjūgā jūgtie zirgi gaidīja pie lieveņa kopš pieciem no rīta. Kad bija jau liela gaisma, ārsts un izmeklēšanas tiesnesis uzvilka savus kažokus un tūbas zābakus un, no saimnieka atvadījušies, izgāja ārā.

Pie lieveņa blakus kučierim stāvēja mums pazīstamais simtnieks Iļja Lošadins kailu galvu, ar veco ādas somu pār pleciem, viss apsnidzis; seja viņam sarkana, vienos sviedros. Sulainis, kas bija iznācis palīdzēt viesiem sasēsties kamanās un apsegt kājas, bargi paskatījās uz viņu un uzbrēca:

—    Ko stāvi, vecais velns? Vācies prom no šejienes!

—     Jūsu augstlabdzimtība, ļaudis beidzas nost… — Lošadins uzsāka ar vientiesīgu smaidu visā sejā, un varēja redzēt, ka viņš jutās apmierināts, beidzot ieraugot tos, uz kuriem tik ilgi gaidījis. — Ļaudis dikti nobēdājušies, bērni raud… Domājuši, jūsu labdzimtība, ka jūs atkal esat aizbraukuši uz pilsētu. Parādiet dieva žēlastību, labdari mūsu …

Ārsts un izmeklēšanas tiesnesis nekā neteica, iesēdās kamanās un brauca uz Sirņu.

DAMA AR SUNĪTI

I

Dzirdēja runājam, ka krastmalā parādījusies jauna persona: dāma ar sunīti. Arī Dmitrijs Dmitričs Gurovs, kas jau divas nedēļas bija nodzīvojis Jaltā un še apradis, sāka interesēties par jaunām personām. Sēdēdams paviljonā pie Vernes, viņš redzēja, kā pa krastmalu aizgāja jauna dāma, neliela auguma gaišmate ar bereti galvā; aiz viņas skrēja balts špics.

Pēc tam viņš satika dāmu pilsētas dārzā un skvērā, vairākkārt dienā. Viņa pastaigājās viena, visu laiku to pašu bereti galvā, ar balto špicu; neviens nezināja, kas viņa tāda, un sauca viņu vienkārši par dāmu ar sunīti.

«Ja viņa šeit viena — bez vīra un bez paziņām,» Gurovs apsvēra, «nebūtu par ļaunu ar viņu iepazīties.»

Viņam vēl nebija četrdesmit gadu, bet jau bija divpadsmit gadu veca meita un divi dēli ģimnāzisti. Viņu apprecināja agri, kad viņš vēl bija otrā kursa students, un sieva tagad likās pusotras reizes vecāka par viņu. Tā bija gara auguma sieviete tumšām uzacīm, stalta, cēla, solīda un, kā viņa pati sevi raksturoja, dziļdomīga. Viņa daudz lasīja, nesauca vīru par Dmitrij u, bet par Dimitriju, taču viņš slepenībā uzskatīja sievu par aprobežotu, šaursirdīgu, neiznesīgu, baidījās viņas un nelabprāt kavējās mājās. Neuzticīgs sievai viņš bija kļuvis jau sen, krāpa viņu bieži un laikam gan tāpēc gandrīz vienmēr izteicās par sievietēm nelāgi, un, kad, viņam klātesot, kāds runāja par sievietēm, viņš apzīmēja tās ar vārdiem:

— Zemākā rase!

Viņam šķita, ka rūgtā pieredze viņu pietiekami izmācījusi, lai viņš varētu tās dēvēt, kā patīk, un tomēr bez šās «zemākās rases» viņš nespēja nodzīvot ne divas dienas. Vīriešu sabiedrībā viņš garlaikojās, nejutās labi, ar tiem viņš bija nerunīgs, salts, bet sieviešu vidū jutās brīvi un zināja, ko ar tām runāt un kā izturēties; pat klusēt ar tām viņam bija viegli. Viņa ārienē, raksturā, visā viņa būtībā bija kaut kas pievilcīgs, netverams, kas viņam pievērsa sieviešu simpātijas, valdzināja tās; viņš to zināja, un arī viņu pašu kaut kāds spēks saistīja pie tām.

Daudzkārtējā pieredze, tiešām rūgtā pieredze, sen jau bija viņu iemācījusi, ka ikkatra tuvināšanās, kas sākumā tik patīkami daudzveido dzīvi un šķiet jauka un viegla dēka, kārtīgiem cilvēkiem, it sevišķi smagnējiem, nenoteiktiem maskaviešiem, nenovēršami izaug par veselu, ārkārtīgi sarežģītu uzdevumu, un stāvoklis galu galā kļūst grūts. Bet ikreiz, satiekoties no jauna ar interesantu sievieti, šī pieredze nemanot izslīdēja no atmiņas, gribējās dzīvot un viss likās tik vienkārši un patīkami.

Un, lūk, reiz pievakarē viņš ēda dārzā pusdienas, un dāma ar bereti galvā nesteigdamās tuvojās, lai nosēstos pie blakus galda. Viņas izteiksme, gaita, tērps, matu sakārtojums liecināja, ka viņa ir no pieklājīgas sabiedrības, precējusies, atrodas Jaltā pirmoreiz un viena pati, ka viņai šeit garlaicīgi… Nostāstos par šejienes samaitātajiem tikumiem daudz nepatiesības, viņš nicināja tos un zināja, ka šādus nostāstus lielāko tiesu sacer cilvēki, kas paši labprāt grēkotu, ja vien prastu; bet, kad dāma atsēdās pie blakus galdiņa trīs soļu atstatumā no viņa, prātā ienāca šie nostāsti par vieglajām uzvarām, par braucieniem kalnos, un pēkšņi viņu sāka vilināt iedoma par ātru, nejaušu sakaru, par romānu ar nepazīstamu sievieti, kurai viņš nezina ne vārda, ne uzvārda.

Viņš laipni piesauca klāt špicu un, kad tas pienāca, padraudēja tam ar pirkstu. Špics ierūcās. Gurovs atkal padraudēja.

Dāma pavērās viņā un tūdaļ nolaida acis.

— Viņš nekož, — viņa sacīja un nosarka.

—   "Vai viņam var dot kaulu? — un, kad viņa piekrizdama pamāja ar galvu, viņš laipni jautāja: — Vai sen jau kā ieradāties Jaltā?

—     Dienas piecas.

—    Bet es šeit nīkstu jau otro nedēļu.

Viņi brītiņu klusēja.

—    Laiks aiziet ātri, bet tomēr šeit tik garlaicīgi! — viņa sacīja, neskatīdamās Gurovā.

—    Tā tikai mēdz runāt, ka šeit garlaicīgi. Parastais cilvēks dzīvo kaut kādā Beļevā vai Zizdrā un negarlaikojas, bet atbrauc šurp: «Ak, garlaicīgi! Ak, putekļi!» It kā viņš būtu atbraucis no Granādas.

Viņa pasmējās. Pēc tam abi ēda, joprojām klusēdami, kā nepazīstami, bet pēc pusdienas gāja līdzās — un sākās jokiem piebārstīta, viegla saruna, kā runā brīvi, apmierināti cilvēki, kuriem vienalga, kurp iet, par ko runāt. Viņi pastaigājās un runāja par to, cik dīvaini apgaismota jūra; ūdenim bija maiga un silta ceriņkrāsa, un mēness meta tam pāri zelta svītru. Viņi runāja par to, cik tveicīgi pēc karstās dienas. Gurovs pastāstīja, ka esot maskavietis, pēc izglītības filologs, bet strādājot bankā; taisījies kādreiz dziedāt privātoperā, bet atmetis šo nodomu; Maskavā viņam piederot divi nami.. . Un no viņas dabūja zināt, ka viņa uzaugusi Pēterburgā un apprecējusies S. pilsētā, kur dzīvo jau divus gadus, ka Jaltā viņa paliks vēl apmēram mēnesi un viņai pakaļ varbūt atbrauks vīrs, kuram arī gribas atpūsties. Viņa nekādi nevarēja paskaidrot, kur viņas vīrs strādā — guberņas valdē vai guberņas zemstes pārvaldē, un par to viņai pašai bija jāsmejas. Un vēl Gurovs dabūja zināt, ka viņu saucot Annu Sergejevnu.

Pēc tam savā viesnīcas istabā Gurovs domāja par viņu, par to, ka rīt droši vien satiksies ar viņu. Tā jābūt. Apguldamies viņš atcerējās, ka vēl pavisam nesen viņa bijusi institūta audzēkne, mācījusies tāpat kā tagad viņa meita, atcerējās, cik daudz nedrošības, stūrainības bija viņas smieklos, sarunā ar svešu cilvēku, — droši vien pirmoreiz mūžā viņa ir viena tādos apstākļos, kad viņai seko, viņā lūkojas un ar viņu sarunājas tikai vienā apslēptā nolūkā, ko viņa katrā ziņā nojauš.

Viņš atcerējās viņas tievo, trauslo kaklu, skaistās, pelēkās acis.

«Viņā tomēr ir kaut kas nožēlojams,» viņš nodomāja un laidās miegā.

II

Pagāja nedēļa pēc iepazīšanās. Bija svētdiena. Istabās smacīgi karsts, ielās viesulis trauca putekļus, rāva nost cepures. Visu dienu gribējās dzert, un Gurovs bieži iegriezās paviljonā un piesolīja Annai Sergejevnai gan ūdeni ar augļu sulu, gan saldējumu. Nebija kur dēties.

Vakarā, kad vējš mazliet norima, viņi aizgāja uz molu, lai paraudzītos, kā pienāks tvaikonis. Piestātnē daudz publikas: bija pulcējušies sagaidīt atbraucējus, turēja rokā puķu pušķus. Un te skaidri dūrās acīs divas lepnā Jaltas pūļa īpatnības: pusmūža dāmas, ģērbušās kā jaunas, un daudz ģenerāļu.

Tā kā jūra bija nemierīga, tvaikonis pienāca vēlu, kad saule jau bija norietējusi, un, iekām apstājās pie mola, ilgi manevrēja. Anna Sergejevna vērās ar lorneti tvaikonī un pasažieros, it kā meklēdama paziņas, un, kad pagriezās pret Gurovu, viņai mirdzēja acis. Viņa runāja daudz, viņas jautājumi bija aprauti, un viņa pati tūdaļ aizmirsa, ko jautājusi; pēc tam pazaudēja pūlī lorneti.

Greznais pūlis izklīda, sejas vairs nebija saskatāmas, vējš norima pavisam, bet Gurovs un Anna Sergejevna stāvēja, it kā gaidīdami, vai vēl kāds nenokāps no kuģa. Anna Sergejevna tagad klusēja un ieelpoja puķu smaržu, neuzlūkodama Gurovu.

—    Laiks pret vakaru kļuvis labāks, — viņš teica. — Uz kurieni tagad iesim? Vai neaizbrauksim kaut kur?

Viņa nekā neatbildēja.

Tad viņš vērīgi paraudzījās viņā un pēkšņi apskāva un noskūpstīja viņas lūpas, un Gurovu apņēma puķu smarža un valgums, un viņš tūdaļ bailīgi pavērās visapkārt: vai kāds nav redzējis?

—     Iesim pie jums … — viņš klusi sacīja.

Un pbi ātri aizgāja.

Viņas istabā bija tveicīgi, gaisā plandīja smaržas, ko viņa bija nopirkusi japāņu veikalā. Gurovs, lūkodamies tagad viņā, domāja: «Kādas gan satikšanās mēdz gadīties dzīvē!» No pagātnes viņam bija uzglabājušās atmiņas par bezrūpīgām, labsirdīgām sievietēm, līksmām aiz mīlas, pateicīgām par laimi, kaut arī tā ir ļoti īsa, un arī par tādām — kā, piemēram, viņa sieva, — kas mīl bez sirsnības, ar liekām runām, manierīgi, histēriski, ar tādu izteiksmi, it kā tā nebūtu mīla, kaisle, bet kaut kas ievērojamāks; un par divām trim tādām, ļoti skaistām, saltām sievietēm, kurām sejā piepeši pavīdēja plēsīga izteiksme, ietiepīga vēlēšanās paņemt, izraut no dzīves vairāk, nekā tā spēj dot, un tās bija nevis ļaunas, bet kaprīzas, valdonīgas, kas neprātoja un nebija gudras, un, kad Gurovs viņas ieguva, viņu skaistums niodinuja Gurovā naidu, un mežģīnes dāmu veļā viņam toreiz šķita līdzīgas zvīņām.

Bet te aizvien tā pati nepiedzīvojušās jaunības nedrošība, stūrainība, neveikluma sajūta; un apmulsums, it kā kāds pēkšņi būtu pieklauvējis pie durvīm. Anna Sergejevna, šī «dāma ar sunīti», pret notikušo izturējās īpatnēji, ļoti nopietni, kā pret savu krišanu, — tā likās, un tas bija savādi un nevietā. Viņas sejas vaibsti noslīga, novīta, un sejai abās pusēs sēri karājās garie mati, viņa nogrima domās skumīgā pozā kā grēciniece veclaiku gleznā.

—    Nav labi, — viņa teica. — Jūs pats tagad necienījāt mani.

Istabā uz galda stāvēja arbūzs. Gurovs nogrieza sev šķēli un sāka nesteigdamies ēst. Klusējot pagāja vismaz pusstunda.

Anna Sergejevna bija aizkustinoša, no viņas dvesa kārtīgas, naivas, maz pieredzējušas sievietes skaidrība; vientuļā svece, kas dega uz galda, tikko apgaismoja viņas seju, bet bija redzams, ka viņai nav labi ap sirdi.

—    Kāpēc gan man varētu zust cienība pret tevi? — Gurovs jautāja. — Tu pati nezini, ko runā.

—    Lai dievs man piedod! — viņa teica, un viņai acīs sakāpa asaras. — Tas ir briesmīgi.

—    Tu it kā attaisnojies.

—    Kā lai attaisnojos? Esmu nejauka, zemiska sieviete, es nicinu sevi un nedomāju attaisnoties. Nevis viru esmu piekrāpusi, bet pati sevi. Un ne tikai tagad, bet sen jau krāpju. Mans vīrs varbūt ir godīgs, labs cilvēks, bet viņam taču ir sulaiņa dvēsele! Es nezinu, ko viņš tur dara, kā strādā, zinu tikai, ka viņam ir sulaiņa dvēsele. Kad apprecējos ar viņu, man bija tikai divdesmit gadu, mani mocīja ziņkāre, man gribējās kaut kā labāka; vajag taču būt, — es sev sacīju, — citai dzīvei. Gribējās dzīvot! Dzīvot un dzīvot… Mani kveldēja ziņkāre… jūs to nesaprotat, bet, zvēru, es vairs nespēju sevi valdīt, ar mani kaut kas notika, mani nebija iespējams atturēt, es pateicu vīram, ka esmu savārgusi, un atbraucu šurp… Un te visu laiku staigāju kā tvanā, kā neprātīga… un nu esmu kļuvusi nekrietna, nelietīga sieviete, kuru var nicināt ikviens.

Gurovam jau bija garlaicīgi klausīties, viņu kaitināja naivā noskaņa, šī tik negaidītā un tik nevietā izteiktā grēksūdze; ja viņai nebūtu asaras acīs, varētu iedomāties, ka viņa joko vai tēlo kādu lomu.

—    Es nesaprotu, — viņš klusi teica, — ko tad tu gribi?

Viņa paslēpa galvu Gurovam pie krūts un piekļāvās tam.

—    Ticiet, ticiet man, es jūs lūdzu… — viņa runāja. — Man patīk godīga, šķīsta dzīve, bet grēks derdzas, es pati nesaprotu, ko daru. Vienkāršie cilvēki saka: nelabā apmāta. Un tagad varu par sevi teikt, ka esmu nelabā apmāta.

—     Pieliek, pietiek … — viņš murmināja.

Viņš vērās viņas nekustīgajās, baiļu pilnajās acīs, skūpstīja viņu, runāja klusi un mīļi, viņa pamazām apmierinājās, un viņā atkal atgriezās jautrība; abi sāka smieties.

Pēc tam kad viņi izgāja laukā, krastmalā nebija nevienas dzīvas dvēseles, pilsēta ar savām cipresēm izskatījās kā mirusi, bet jūra vēl šalca un metās pret krastu; kāda laiva šūpojās viļņos, un tanī miegaini mirgoja laterniņa.

Viņi uzmeklēja važoni un brauca uz Oreandu.

—          Es tikko lejā vestibilā dabūju zināt tavu uzvārdu: uz plāksnes uzrakstīts «fon Diderica», — Gurovs sacīja. — Vai tavs vīrs ir vācietis?

—    Nē, viņam, liekas, vectēvs bijis vācietis, bet pats viņš pareizticīgs.

Oreandā viņi sēdēja uz soliņa netālu no baznīcas, lūkojās lejup jūrā un klusēja. Jalta rīta miglā bija tikko saredzama, virs kalnu virsotnēm nekustīgi dusēja balti mākoņi. Lapas kokos nekustējās, čirkstināja cikādes, un vienmuļā, dobjā jūras šalkoņa, kas atskanēja no lejas, pauda mieru, mūžīgo mieru, kas mūs sagaida. Jūra lejā tāpat šalca, kad te vēl nebija ne Jaltas, ne Oreandas, šalc tagad un šalks tikpat dobji un vienaldzīgi, kad mēs vairs nebūsim. Un šai pastāvībā, pilnīgā vienaldzībā pret katra cilvēka dzīvību un nāvi varbūt slēpjas ķīla mūsu mūžīgai atpestīšanai, nemitīgai dzīvības kustībai zemes virsū — nemitīgai pilnībai. Sēdēdams blakus šai jaunajai sievietei, kas rītausmā šķita tik daiļa, apmierināts un apburts teiksmainajā apkārtnē — jūras, kalnu, mākoņu, plašo debesu tuvumā, Gurovs domāja par to, cik īstenībā, ja padomā, viss šai pasaulē ir skaists, viss, izņemot to, ko mēs paši domājam un darām, kad aizmirstam augstākos esamības mērķus, savu cilvēka cieņu.

Pienāca kāds — laikam sargs, — paraudzījās viņos un aizgāja. Un šis sīkums izlikās tik noslēpumains un arī skaists. Bija redzams, ka no Feodosijas pienāk tvaikonis, rītausmas apgaismots, jau bez ugunīm.

—    Zālē rasa, — Anna Sergejevna pēc klusēšanas teica.

—    Jā, laiks doties mājās.

Viņi atgriezās pilsētā.

Pēc tam katru dienu ap pusdienas laiku viņi satikās krastmalā, kopā ēda brokastis, pusdienas, pastaigājās, jūsmoja par jūru. Viņa sūrojās, ka nevarot lāgā gulēt un ka viņai nemierīgi pukstot sirds, jautāja allaž vienu un to pašu, greizsirdības un baiļu saviļņota, domādama, ka viņš to pietiekami necienī. Un bieži vien skvērā vai dārzā, kad tuvumā neviena nebija, viņš piepeši piekļāva viņu sev klāt un kaisli skūpstīja. Pilnīgā bezdarbība, šie skūpsti gaišā dienas laikā, veroties visapkārt un baidoties, lai kāds neieraudzītu, karstums, jūras

smarža un tas, ka acu priekšā pastāvīgi rēgojās dīki, grezni, paēduši cilvēki, it kā pārveidoja Gurovu; viņš stāstīja Annai Sergejevnai, cik viņa daiļa un burvīga, bija nepacietīgi kaisls, neatstājās no viņas ne soli, bet viņa bieži vien nogrima domās un lūdza, lai viņš atzīstas, ka necieni viņu, nemaz nemīl un redz viņā tikai vulgāru sievieti. Gandrīz ik vakarus viņi vēlu izbrauca kaut kur ārpus pilsētas, uz Oreandu vai ūdenskritumu; un izbraukumi bija izdevušies; iespaidi ikreiz bez izņēmuma bija jauki, lieliski.

Viņi gaidīja, ka atbrauks vīrs. Bet pienāca vēstule, kurā viņš ziņoja, ka viņam sasāpējušas acis, un lūdza, lai sieva drīzāk atgriežoties mājās. Anna Sergejevna sāka rosīties.

—    Tas ir labi, ka aizbraucu, — viņa Gurovam sacīja.

—   Tas ir liktenis.

Viņa devās ceļā ar zirgiem, un viņš to pavadīja. Viņi brauca veselu dienu. Kad viņa iesēdās ātrvilciena vagonā un noskanēja otrs zvans, viņa teica:

—    Ļaujiet, lai vēl paskatos uz jums… Paskatos vēlreiz. Lūk, tā.

Viņa neraudāja, bet bija skumja, gandrīz slima, un viņai drebēja seja.

—    Es domāšu par jums … atcerēšos, — viņa sacīja.

—    Lai dievs stāv jums klāt, palieciet! Nepieminiet ar ļaunu! Mēs atvadāmies uz visiem laikiem, tā vajag, tāpēc ka mums nemaz nevajadzēja satikties. Lai dievs stāv jums klāt!

Vilciens aizbrauca ātri, tā ugunis drīz vien izgaisa, un pēc brītiņa vairs nebija dzirdams troksnis, it kā visi tīšu prātu būtu norunājuši ātrāk izbeigt šo saldo nemaņu, šo neprātu. Palicis uz perona viens un raudzīdamies tumšajā talē, Gurovs klausījās, kā čirkst sienāži un dūc telegrāfa stieples, un viņam bija tāda sajūta, it kā būtu tikko pamodies. Un viņš domāja, ka, rau, viņa dzīvē bijis vēl viens piedzīvojums jeb dēka un arī tas jau beidzies, un tagad palikušas atmiņas… Viņš bija aizkustināts, noskumis un juta vieglu nožēlu; jo šī jaunā sieviete, ar kuru viņš nekad vairs neredzēsies, nebija ar viņu laimīga; viņš izturējās pret viņu laipni un sirsnīgi, tomēr viņa attieksmē pret Annu

Sergejevņu, viņa balss noskaņā un glāstos kā ēna vīdēja viegls izsmiekls, parupja augstprātība, kāda ir laimīgam vīrietim, kas turklāt gandrīz divkārt vecāks par sievieti. Visu laiku viņa to dēvēja par labu, neikdienišķu, cēlu; acīm redzot, viņai tas likās citāds, nekā bija patiesībā, tātad viņš neviļus bija krāpis šo sievieti …

Šeit piestātnē jau bija jūtama rudens elpa, vakars bija dzestrs.

«Arī man laiks doties uz ziemeļiem,» domāja Gurovs, aiziedams no perona. «Laiks aizbraukt!»

III

Mājās Maskavā viss jau bija kā ziemā, tika kurinātas krāsnis, un rītos, kad bērni posās uz ģimnāziju un dzēra tēju, bija tumšs, un aukle uz brītiņu aizdedza uguni. Sāka jau salt. Kad krīt pirmais sniegs, tad pirmajā dienā, braucot kamanās, tīkami skatīt balto zemi, baltos jumtus, elpot viegli, jauki un nāk prātā jaunības gadi. Vecajām, balti nosarmojušām liepām un bērziem ir labsirdīga izteiksme, šie koki tuvāki sirdij nekā cipreses un palmas, un to tuvumā vairs negribas domāt par kalniem un jūru.

Gurovs bija maskavietis, viņš atgriezās Maskavā jaukā, dzestrā dienā, un, kad apvilka kažoku, siltus cimdus un pastaigājās pa Petrovku un kad sestdienas vakarā dzirdēja zvanu skaņas, nesenais ceļojums un vietas, kuras viņš bija apmeklējis, zaudēja visu burvību. Pamazām viņš ienira Maskavas dzīvē, kāri lasīja trīs laikrakstus dienā un izteicās, ka aiz principa nelasot Maskavas avīzes. Viņam jau iegribējās apmeklēt restorānus, klubus, banketus, jubilejas un jau glaimoja, ka viņu apciemo pazīstami advokāti un mākslinieki un ka Ārstu klubā viņš spēlē kārtis ar profesoru. Viņš jau varēja apēst veselu porciju soļankas panniņā …

Paies kāds mēnesis, un Annu Sergejevnu, viņam šķita, atmiņā aizsegs migla, un tikai retumis tā viņam parādīsies sapnī ar savu aizgrābjošo smaidu, kā bija

rādījušās citas. Taču pagāja vairāk nekā mēnesis, iestājās dziļa ziema, bet atmiņā viss bija tik skaidrs, it kā viņš ar Annu Sergejevnu būtu izšķīries tikai vakar. Un atmiņas iekvēlojās aizvien spēcīgāk. Vienalga vai vakara klusumā viņa kabinetu aizsniedza bērnu balsis, kad tie sagatavoja mācības, vai viņš dzirdēja restorānā romanci vai mūzikas kastes spēli, vai kamīnā gaudoja vējš, kad piepeši atmiņā atausa it viss: gan tas, kas notika uz mola, gan agrais rīts ar miglu kalnos, gan tvaikonis no Feodosijas, gan skūpsti. Viņš ilgi staigāja pa istabu, atcerējās un smaidīja, bet pēc tam atmiņas pārvērtās ilgās un pagātne iztēlē sajaucās ar to, kas būs. Anna Sergejevna nerādījās viņam sapņos, bet gāja viņam līdzi visur kā ēna un sekoja viņam. Aizvēris acis, viņš to redzēja ka dzīvu, un viņa likās daiļāka, jaunāka, maigāka, nekā bija; un pats viņš sev šķita labāks, nekā bijis toreiz, Jaltā. Vakaros Anna Sergejevna lūkojās viņā no grāmatu skapja, no kamīna, no kakta, viņš sajuta tās elpu, tās tērpa maigo čaukstoņu. Ielās viņš pavadīja ar skatieniem sievietes, meklēja, vai kāda nav līdzīga viņai…

Un viņu sāk mocīt stipra vēlēšanās pastāstīt kādam savas atmiņas. Bet mājās viņš nedrīkstēja runāt par savu mīlu, un ārpus mājas nebija ar ko runāt. Nevarēja taču runāt ar nama īrniekiem un arī bankā ne. Un par ko runāt? Vai tad viņš toreiz mīlēja? Vai tad viņa attieksmēs ar Annu Sergejevnu bija kaut kas skaists, dzejisks, pamācošs vai vienkārši interesants? Bija jārunā nenoteikti par mīlu, par sievietēm, un nevienam neienāca prātā, kas noticis, tikai sieva kustināja savas tumšās uzacis un teica:

—     Tev, Dimitrij, nepavisam nepiestāv aušas loma.

Reiz naktī, iznākot no Ārstu kluba ar savu partneri,

kādu ierēdni, viņš nenocietās un sacīja:

—    Kaut jūs zinātu, ar kādu burvīgu sievieti iepazinos Jaltā!

Ierēdnis iesēdās kamanās un sāka braukt, bet piepeši apgriezās un iesaucās:

—    Dmitrij Dmitrič!

—     Ko?

—    Pirmīt jums bija taisnība: store tomēr smakoja!

Sie tik parastie vārdi nez kāpēc pēkšņi nokaitināja Gurovu, 'likās viņam zemiski un netīri. Kādi mežonīgi tikumi, kādi cilvēki! Kas par nejēdzīgām naktīm, kādās neinteresantas, neievērojamas dienas! Trakā kāršu spēle, rijība, žūpība, nebeidzamās sarunas par vienu un to pašu. Nevajadzīgās darīšanas un valodas mūžīgi par to pašu nolaupa labāko laika daļu, labākos spēkus, un galu galā paliek pāri tikai trula, kūtra dzīve, tukšas blēņas, un nav iespējams ne aiziet, ne aizbēgt, it kā cilvēks sēdētu trako namā vai arestantu rotā.

Gurovs negulēja visu nakti un bija sašutis, pēc tam visu dienu viņu mocīja galvassāpes. Arī nākamās naktis viņš gulēja nelādzīgi, allaž sēdēja gultā un domāja vai arī staigāja no viena istabas stūra uz otru. Bērni viņam apnika, banka apnika, negribējās nekur iet, ne par ko runāt.

Decembrī, svētku laikā, viņš saposās cejā un pateica sievai, ka braucot uz Pēterburgu parūpēties nar kādu jaunu cilvēku, bet aizbrauca uz S. Kādēļ? Viņš pats labi nezināja. Viņam gribējās redzēt Annu Sergejevnu un parunāties, satikties ar viņu, ja iespējams.

Viņš iebrauca S. pilsētā no rīta un aizņēma viesnīcā labāko istabu, kur visa grīda bija izklāta ar pelēku zaldātu vadmalu un uz galda stāvēja pelēka, putekļaina tintnīca ar zirgā sēdošu jātnieku, kuram bija pacelta roka ar cepuri, bet galva nodauzīta. Šveicars viņam sniedza vajadzīgās ziņas: fon Diderics dzīvo Vecajā Gončarnajas ielā paša namā — netālu no viesnīcas, dzīvo labi, bagāti, pašam savi zirgi, pilsētā visi viņu pazīst. Viņa vārdu šveicars izrunāja: Dridirics.

Gurovs bez kādas steigas devās uz Veco Gončarnajas ielu, uzmeklēja namu. Tieši pretī namam stiepās žogs — pelēks, garš, ar naglām.

«No tāda žoga jābēg prom,» Gurovs domāja, noraudzīdamies gan logos, gan žogā.

Viņš apsvēra: šodien iestādes nestrādā un vīrs droši vien mājā. Bez tam tik un tā būtu netaktiski doties šai mājā un mulsināt viņu. Bet, ja viņš sūtītu vēstulīti, tā varbūt nokļūtu rokās vīram, un tas varētu visu sagandēt. Vislabāk paļauties uz gadījumu. Un viņš staigāja pa ielu un gar žogu, gaidīdams šo gadījumu. Viņš redzēja, kā pa vārtiem iegāja ubags un tam uzbruka suņi, vēlāk, pēc stundas, dzirdēja spēlējam klavieres, un skaņas atlidoja līdz viņam klusas, neskaidras. Droši vien spēlēja Anna Sergejevna. Piepeši atvērās parādes durvis un pa tām iznāca kāda vecenīte, bet aiz tās skrēja pazīstamais baltais špics. Gurovs gribēja pasaukt suni, bet viņam pēkšņi sāka dauzīties sirds, un viņš uztraukumā nevarēja atcerēties, kā špicu sauc.

Viņš staigāja un aizvien vairāk un vairāk ienīda pelēko žogu un jau īgnumā domāja, ka Anna Sergejevna viņu aizmirsusi un varbūt jau izklaidējas ar kādu citu, un tas tik dabiski jaunai sievietei, kas spiesta no rīta līdz vakaram redzēt šo nolādēto žogu. Viņš atgriezās savā istabā un ilgi sēdēja uz dīvāna, nezinādams, ko darīt, pēc tam ēda pusdienas, tad ilgi gulēja.

«Cik tas viss muļķīgi un uztraucoši,» viņš, atmodies un tumšajos logos vērdamies, domāja; bija jau vakars. «Un esmu izgulējies nezin kādēļ. Ko nu iesākšu nakti?»

Viņš sēdēja gultā, kas bija apklāta ar lētu, pelēku, it kā slimnīcas segu, un īgni kaitināja sevi:

«Te tev nu bija dāma ar sunīti… Te tev nu bija dēka … Sēdi vien te.»

Jau no rīta stacijā viņam bija dūrusies acīs afiša ar ļoti lieliem burtiem: pirmoreiz izrādīja «Geišu». Viņš atcerējās to un brauca uz teātri.

«Ļoti iespējams, ka viņa apmeklē pirmizrādes,» viņš domāja.

Teātris bija pilns. Arī šeit, kā vispār visos guberņas teātros, virs kroņluktura bija dūmaka, nemierīgi trokšņoja galerija; pirmajā rindā pirms izrādes sākuma, rokas uz muguras salikuši, stāvēja šejienes franti; ari šeit gubernatora ložā pirmajā vietā sēdēja gubernatora meita ar boa ap kaklu, bet pats gubernators pazemīgi slēpās aiz portjeras, un bija redzamas tikai viņa rokas; priekškars kustējās, orķestris ilgi skaņoja instrumentus. Visu laiku, kamēr publika nāca un ieņēma vietas, Gurovs kāri meklēja acīm.

Ienāca arī Anna Sergejevna. Viņa atsēdās trešajā rindā, un, kad Gurovs paskatījās viņā, viņam sažņaudzās sirds un viņš skaidri saprata, ka viņam vairs visā pasaulē nav tuvāka, dārgāka un nozīmīgāka cilvēka; viņa, kas bija nogrimusi šai provinces pūlī, šī mazā, gluži neievērojamā sieviete ar vulgāro lorneti rokās, tagad piepildīja visu viņa dzīvi, bija viņa skumjas, prieks, vienīgā laime, kādu viņš tagad sev vēlējās; un, nelādzīgajam orķestrim, nožēlojamām provinces vijolēm skanot, viņš domāja par to, cik viņa daiļa. Domāja un ilgojās.

Kopā ar Annu Sergejevnu ienāca un viņai blakus apsēdās jauns cilvēks ar nelielu vaigu bārdu, ļoti garš, salīcis: ik soli sperot, viņš pielieca galvu, un likās, it kā viņš pastāvīgi kādu sveicinātu. Tas droši vien bija vīrs, ko viņa toreiz Jaltā aiz sarūgtinājuma bija nosaukusi par sulaiņa dvēseli. Un patiešām — viņa garajā augumā, vaigu bārdā, mazliet plikajā pakausī bija kaut kas sulainiski necils, viņš saldi smaidīja, un pogcaurumā spīdēja kāda augstskolas nozīme, it kā sulaiņa numurs.

Pirmajā starpbrīdī vīrs aizgāja pīpēt, viņa palika sēžam. Gurovs, kas arī sēdēja parlerā, piegāja viņai klāt un sacīja trīsošā balsī, piespiesti smaidīdams:

— Labvakar!

Anna Sergejevna uzlūkoja viņu un nobālēja, tad vēlreiz uzlūkoja šausmās, neticēdama savām acīm, un cieši saspieda rokās vēdekli un lorneti, acīm redzot, cīnīdamās ar sevi, lai nezaudētu samaņu. Abi klusēja. Viņa sēdēja, viņš stāvēja, viņas mulsas iebiedēts, neuzdrošinādamies nosēsties līdzās. Iedziedājās uzskaņojamās vijoles un flauta, piepeši kļuva baigi, šķita, it kā cilvēki no visām ložām raudzītos viņos. Bet tad viņa piecēlās un ātri devās uz izeju, viņš tai sekoja; un viņi abi gāja bez jēgas pa gaiteņiem, pa kāpnēm, gan kāpdami augšā, gan lejā, un viņiem gar acīm zibēja kaut kādi cilvēki tiesnešu, skolotāju un ierēdņu formās, visi ar krūšu nozīmēm; zibēja dāmas, kažoki uz pakaramiem, pūta caurvējš, uzvēdīdams izpīpētu papirosu dvingu. Un Gurovs, kuram stipri pukstēja sirds, domāja:

«Ak kungs! Kam gan šie ļaudis, šis orķestris…»

Šai bridi viņš pēkšņi atcerējās, kā toreiz vakarā stacijā, pavadījis Annu Sergejevnu, sev bija teicis, ka viss beidzies un ka viņi nekad vairs neredzēsies. Bet cik tālu vēl bija līdz beigām!

Šaurās, drūmās kāpnēs, kur bija rakstīts «Uz amfiteātri», viņa apstājās.

—     Kā jūs mani nobiedējāt! — viņa sacīja, smagi elpodama, vēl arvien bāla, pārsteigta. — Ai, kā jūs mani nobiedējāt! Esmu tik tikko dzīva. Kādēj jūs atbraucāt? KādēJ?

—    Bet saprotiet, Anna, saprotiet… — viņš pusbalsī steigšus izteica. — Es jūs lūdzu, saprotiet…

Viņa vērās Gurovā ar bailēm, lūgumu, mīlu, vērās neatlaidīgi, lai ciešāk paturētu atmiņā viņa vaibstus.

—     Es tā ciešu! — Anna Sergejevna turpināja, neklausīdamās viņā. — Es visu laiku domāju tikai par jums, šīs domas piepildīja manu dzīvi. Un man gribējās aizmirst, aizmirst, bet kādēļ, kādēļ jūs atbraucāt?

Augstāk kāpnēs divi ģimnāzisti pīpēja un skatījās lejup, bet Gurovam bija vienalga, viņš piekļāva sev klāt Annu Sergejevnu un sāka skūpstīt viņas seju, vaigus, rokas.

—     Ko jūs darāt, ko jūs darāt! — viņa šausmās iesaucās, atstumdama Gurovu no sevis. — Mēs abi esam zaudējuši prātu. Brauciet šodien pat projām, brauciet tūlīt… Es jūs lūgšus lūdzu pie visa, kas jums svēts, no sirds lūdzu . .. Šurp nāk!

Kāds kāpa no lejas augšā.

—    Jums jāaizbrauc … — Anna Sergejevna čukstot turpināja. — Vai dzirdat, Dmitrij Dmitrič? Es aizbraukšu pie jums uz Maskavu. Nekad neesmu bijusi laimīga, esmu tagad nelaimīga, un nekad, nekad nebūšu laimīga, nekad! Nelieciet man vēl vairāk ciest! Zvēru, ka aizbraukšu uz Maskavu. Bet tagad šķirsimies! Šķirsimies, mans mīļais, labais, mans dārgais!

Viņa paspieda tam roku un sāka ātri kāpt lejā, aizvien atskatīdamās uz to, un no viņas acīm bija redzams, ka viņa tiešām nav laimīga. Gurovs brītiņu pastāvēja, paklausījās, pēc tam, kad viss apklusa, uzmeklēja savu drēbju pakaramo un aizgāja no teātra.

Un Anna Sergejevna sāka braukāt pie viņa uz Maskavu. Reizi divos trīs mēnešos viņa devās projām no S. un teica vīram, ka braucot konsultēties ar profesoru par savu sieviešu slimību, — un vīrs it kā ticēja, it kā neticēja. Atbraukusi Maskavā, viņa apmetās «Slāvu bazārā» un tūdaļ nosūtīja pie Gurova cilvēku ar sarkanu cepuri galvā. Gurovs gāja pie viņas, un Maskavā neviens to nezināja.

Tā reiz viņš devās pie Annas Sergejevnas kādā ziemas rītā (ekspresis bija viņu meklējis iepriekšējā vakarā, bet nebija sastapis). Kopā ar viņu gāja viņa meita, kuru viņam gribējās pavadīt uz ģimnāziju, jo tas iznāca pa ceļam. Sniga lielām, slapjām pārslām.

—     Tagad trīs grādi silts, bet snieg, — Gurovs teica meitai. — Taču šis siltums ir tikai zemes virspusē, turpretim atmosfēras augstākajos slāņos pavisam cita temperatūra.

—    Tēt, bet kāpēc ziemu nav pērkona?

Viņš izskaidroja arī to. Viņš runāja un domāja, ka tagad iet uz satikšanos un neviena dzīva dvēsele to nezina un laikam nekad arī nezinās. Viņam bija divas dzīves: viena atklāta, ko redzēja un zināja visi, kam tas bija vajadzīgs, pilna relatīvas patiesības un relatīvu māņu, pavisam līdzīga viņa paziņu un draugu dzīvei, un otra, kas ritēja slepeni. Un aiz kādas dīvainas, varbūt nejaušas apstākļu sagadīšanās viss, kas viņam bija svarīgs, interesants, nepieciešams, kur viņš bija sirsnīgs un nevīla sevi, kur bija viņa dzīves kodols, norisa slepeni no citiem, turpretim viss, kas bija meli, viņa ārējā čaula, kurā viņš slēpās, lai aizplīvurotu patiesību, kā, piemēram, viņa darbs bankā, strīdi klubā, viņa «zemākā rase», staigāšana ar sievu pa jubilejām, — tas viss notika atklāti. Un pēc sevis viņš sprieda par citiem, neticēja tam, ko redzēja, un vienmēr iedomājās, ka ikkatram cilvēkam zem noslēpuma plīvura, tāpat kā zem nakts plīvura, noris viņa īstā, visinteresantākā dzīve. Katra cilvēka eksistence balstās uz noslēpuma, un varbūt pa daļai tāpēc kulturāls cilvēks tik nervozi rūpējas par to, lai saglabātu savu noslēpumu.

Pavadījis meitu uz ģimnāziju, Gurovs devās uz «Slāvu bazāru». Viņš novilka lejā kažoku, uzkāpa augšā un klusi pieklauvēja pie durvīm. Anna Sergejevna, ģērbusies viņa iemīļotajā pelēkajā tērpā, ceļa un gaidu nogurdināta, gaidīja viņu kopš vakarvakara; viņa bija bāla, lūkojās viņā un nesmaidīja, un, tikko viņš ienāca, pieplaka viņam pie krūtīm. Viņu skūpsts bija garš, ilgstošs, it kā viņi nebūtu tikušies divus gadus.

—    Nu, kā tu tur dzīvo? — viņš jautāja. — Kas jauns?

—    Pagaidi, tūlīt pateikšu … Es nevaru.

Viņa nespēja runāt, jo raudāja. Novērsās no Gurova un piespieda pie acīm mutautiņu.

«Lai nu paraud, es tikmēr pasēdēšu,» viņš nodomāja un atsēdās krēslā.

Tad viņš pazvanīja un lūdza, lai viņam atnes tēju; un, kad viņš dzēra tēju, viņa visu laiku stāvēja, pievērsusies logam … Viņa raudāja aiz saviļņojuma, aiz sāpīgās apziņas, ka viņu dzīve izveidojusies tik bēdīgi; viņi sastopas tikai slepeni, slēpjas no cilvēkiem kā zagļi. Vai viņu dzīve nav sadragāta?

—    Nu, pietiek! — viņš sacīja.

Viņam bija skaidrs, ka šī viņu mīla tik drīz nebeigsies, nav zināms, kad tā beigsies. Anna Sergejevna pieķērās viņam aizvien stiprāk, dievināja viņu, un nav iespējams viņai pateikt, ka tam visam taču reiz jābeidzas; viņa arī neticētu.

Gurovs piegāja viņai klāt un satvēra viņu aiz pleciem, lai pamīļotu un pajokotu, bet tai pašā brīdī ieraudzīja sevi spogulī.

Viņa galva jau bija sākusi sirmot. Un viņam likās savādi, ka pēdējo gadu laikā viņš tā novecojis, kļuvis tik neglīts. Pleci, kuriem uzgula viņa rokas, bija silti un trīsēja. Viņš sajuta līdzjūtību pret šo dzīvību, kura bija vēl tik silta un daiļa, bet kurai drīz būs jāsāk bālēt un vīst tāpat kā viņam. Kāpēc Anna tā mīl viņu? Viņš sievietēm aizvien likās savādāks, nekā patiesībā bija, un tās viņā mīlēja nevis viņu pašu, bet cilvēku, ko radījusi viņu iztēle un ko viņas kaisli meklējušas savā dzīvē; arī pēc tam, kad viņas pamanīja savu kļūdu, viņas tomēr mīlēja. Un neviena nebija jutusies laimīga ar viņu. Laiks gāja, viņš iepazinās, sagājās, izšķīrās, bet ne reizes nebija mīlējis; ir bijis viss cits, tikai ne mīla.

Un tikai tagad, kad viņam galva metās sirma, viņš bija iemīlējis īsteni, patiesi — pirmoreiz mūžā.

Anna Sergejevna un viņš mīlēja viens otru kā ļoti tuvi, sirsnīgi cilvēki, kā vīrs un sieva, kā maigi draugi; viņiem šķita, ka pats liktenis nolēmis viņus vienu otram, un nebija saprotams, kādēļ viņš apsievojies un viņa precējusies; viņi bija kā divi gājputni, bērnu tēvs un māte, kas noķerti un spiesti dzīvot atsevišķos būrīšos. Viņi bija piedevuši viens otram to, no kā kaunējušies savā pagātnē, piedeva visu tagadnē un juta, ka šī mīla pārveidojusi viņus abus.

Agrāk skumju brīžos viņš mierināja sevi ar visvisādiem prātojumiem, kādi vien iešāvās galvā, tagad turpretim nespēja prātot, viņš bija dziļi līdzjūtīgs, viņam gribējās būt sirsnīgam, maigam …

—     Rimsties, mana labā, — viņš teica. — Pa raudāji — un pietiks … Parunāsimies tagad, izdomāsim kaut ko.

Tad viņi ilgi sprieda, runāja par to, kā atbrīvoties no nepieciešamības slēpties, krāpt, dzīvot dažādās pilsētās, ilgi neredzēties. Kā lai tiek vaļā no šīm neciešamajām važām?

—     Kā? Kā? — viņš vaicāja, saķerdams galvu. — Kā?

Un šķita, vēl mazs brītiņš — un atrisinājums būs atrasts, un tad sāksies jauna, skaista dzīve, bet abiem bija skaidrs, ka līdz beigām vēl tālu, tālu un ka vissarežģītākais un smagākais vēl tikko sākas.

SVĒTKU LAIKĀ

1

—    Ko lai raksta? — Jegors vaicāja un iemērca spalvu.

Vasilisa nebija redzējusi savu meitu jau četrus gadus. Meita Jefimija pēc kāzām bija aizbraukusi ar viru uz Pēterburgu, atsūtījusi tikai divas vēstules un pēc tam kā ūdenī iekritusi: ne ziņas, ne miņas. Un, gan rītausmā govi slaucot, gan krāsni kurinot, gan nakti snaužot, vecā vienmēr domāja vienu un to pašu: kā Jefimijai tur klājas, vai vēl dzīva. Vajadzētu aizsūtīt vēstuli, taču vecais neprata rakstīt un nebija neviena, kam palūgt.

Bet tad pienāca ziemsvētki, un Vasilisa nenocietās, devās uz traktieri pie saimnieces brāļa Jegora, kas, pārradies no karaklausības, aizvien vēl sēdēja mājās, traktierī, un nekā nedarīja; ļaudis par viņu stāstīja, ka viņš varot labi rakstīt vēstules, ja vien samaksājot, kā pienākas. Vasilisa parunāja traktierī ar virēju, tad ar saimnieci, pēc tam ar pašu Jegoru. Salīga par piecpadsmit kapeikām.

Un nu — tas nolika otros svētkos traktiera virtuvē — Jegors sēdēja pie galda un turēja rokā spalvu. Vasilisa, domās iegrimusi, ar rūpju un skumju izteiksmi sejā stāvēja viņam pretim. Viņai bija atnācis līdzi arī Pjotrs, viņas vecais, ļoti kalsns, garš, pliku, brūnu pauri; viņš stāvēja un skatījās nekustīgi un taisni kā akls. Uz plīls kastrolī sautējās cūkas gaļa; tā šņāca un sprausloja, it kā sacītu «plu-plu-plu». Bija sutīgi.

—     Ko lai raksta? — Jegors atkal vaicāja.

—    Ko! — Vasilisa iesaucās, vērdamās viņā dusmīgi un aizdomu pilna. — Nesteidzini! Ne jau par velti tu raksti, bet par naudu! Nu, vari sākt! Mūsu mīļotajam znotam Andrejam Hrisanfičam un mūsu vienīgajai mīļajai meitai Jefimijai Petrovnai sūtām sirsnīgu, pazemīgu sveicienu un vecāku mūžos paliekamu svētību.

—    Ir. Pūt nu tālāk!

—    Un vēl apsveicam ziemsvētkos, esam dzīvi un veseli, ko vēlam arī jums tā kunga .. . debesstēva vārdā.

Vasilisa padomāja un saskatījās ar veco.

—    Ko vēlam arī jums tā kunga… debesstēva vārdā… — viņa atkārtoja un iešņukstējās.

Vairāk nekā viņa nevarēja pateikt. Bet senāk, naktīs domājot, viņai bija licies, ka viss nesaies pat desmit vēstulēs. Kopš meita ar vīru aizbrauca, bija pagājis ilgs laiks, vecie dzīvoja kā bāreņi un naktīs mēdza grūti nopūsties, it kā butu meitu apbedījuši. Un cik daudz šai laikā sādžā bijis visādu notikumu, cik kāzu, nāves gadījumu! Cik garas bijušas ziemas! Cik garas naktis!

—    Karsts! — teica Jegors, atpogādams vesti. — Kazi, būs savi septiņdesmit grādi. Ko tad vēl? — viņš jautāja.

Vecie klusēja.

—    Ar ko tavs znots tur nodarbojas? — Jegors vaicāja.

—    Viņš ir no zaldātiem, mīļais, tev jau zināms, — vecais vārgā balsī atbildēja. — Vienā laikā ar tevi pārnāca no klausības. Bija zaldāts un tagad, tā sacīt, ir Pēterburgā ūdens dziedniecības iestādē. Dakteris slimos ārstē ar ūdeni. Bet viņš, tā sacīt, pie daktera par šveicaru.

—    Rau, te rakstīts… — vecā sacīja, izņemdama no lakatiņa vēstuli. — No Jefirnijas saņēmām, kur tas laiks … Varbūt viņu vairs nav šai saulē.

Jegors drusku padomāja un sāka žigli rakstīt.

«Tagadējā laikā,» viņš rakstīja, «kad jūsu liktenis caur sevi nolēmis jūs Karra Darbiem, mēs Jums dodam padomu ieskatīties Desciplināru Sodu Nolikumā un Kriminālos Karra Likumos, un Jums nāksies ievērot šinī likumā Karra Pārvaldes činu cevilizāciju.»

Viņš rakstīja un skaļi pārlasīja uzrakstīto, bet Vasilisa prātoja par to, ka vajadzētu uzrakstīt, kāds pērn bijis trūkums, maizes nav pieticis pat līdz ziemsvētkiem, bijusi jāpārdod govs. Vajadzētu palūgt naudu, vajadzētu uzrakstīt, ka vecais bieži vārguļo un laikam drīz vien aizies pie dieva … Bet kā to izteikt vārdos? Ko sacīt pa priekšu un ko vēlāk?

«Uzmanīt labi,» Jegors rakstīja tālāk, «Karra nolikumu 5. sējumā. Zaldāts ir vispāreijs Vārds, Slavens. Par zaldātu sauc Pirmaijo Ģenerāli un pēdīgaijo Kareivi …»

Vecais pakustināja lūpas un klusi sacīja:

—    Mazbērnus apraudzīt, tas gan derētu.

—    Kādus mazbērnus? — vecā jautāja un dusmīgi pavērās viņā. — Bet varbūt to nemaz nav!

—     Mazbērnu, vai? Bet varbūt ir. Kā lai zina!

«Un tālab Jūs varēt saprast,» Jegors steidzās, «kāds ir Svešzemju ienaidnieks un kāds Iekšējais. Mūsu pirmajs Iekšējs Ienaidnieks ir Bakhus.»

Spalva čirkstēja, veidodama uz papīra makšķeres āķiem līdzīgus kricuļus. Jegors steidzās un vairākkārt pārlasīja katru rindiņu. Viņš sēdēja uz ķebļa, plati iepletis zem galda kājas, pieēdies, veselīgs, brangu ģīmi, sarkanu pakausi. Tā bija pati prastība, rupja, iedomīga, neuzvarama, lepna par to, ka dzimusi un izaugusi traktierī, — un Vasilisa labi saprata, ka te ir prastība, taču nevarēja to izteikt vārdos, tikai dusmīgi un aizdomu pilna raudzījās Jegorā. No viņa balss, no nesaprotamajiem vārdiem, no karstuma un sutas viņai bija sākusi sāpēt galva, sajukušas domas, un Vasilisa vairs nekā nerunāja, nedomāja, tikai gaidīja, kad viņš beigs čirkstināt. Bet vecais raudzījās ar pilnīgu uzticību. Viņš ticēja ir vecajai, kas viņu atvedusi šurp, ir Jegoram; un, kad pirmīt bija ieminējies par ūdens dziedinātavu, tad pēc sejas varēja manīt, ka viņš tic ir iestādei, ir ūdens ārstnieciskajam spēkam.

Beidzis rakstīt, Jegors piecēlās un izlasīja visu vēstuli no sākuma līdz beigām. Vecais nesaprata, taču paļāvīgi māja ar galvu.

—    Nekas, gludi… — viņš sacīja, — lai dievs dod veselību! Nekas …

Viņi nolika uz galda trīs pieckapiķus un izgāja no traktiera; vecais raudzījās nekustīgi un taisni kā akls, un viņa seja pauda pilnīgu paļāvību, bet Vasilisa, izejot no traktiera, pagaiņāja suni un nīgri teica:

— U-u, maita!

Vecā negulēja visu nakti, tai nedeva miera domas, bet ausmā viņa piecēlās, pielūdza dievu un gāja uz staciju nosūtīt vēstuli.

Līdz stacijai bija vienpadsmit verstu.

II

Ārsta B. O. Mozelveizera ūdens dziedinātava arī Jaungadā darbojās tāpat kā parastajās dienās, tikai šveicaram Andrejam Hrisanfičam bija mugurā formas tērps ar jaunām tresēm un kaut kā sevišķi spīdēja zābaki; visiem atnācējiem viņš novēlēja laimīgo Jauno gadu.

Bija rīts. Andrejs Hrisanfičs stāvēja pie durvīm un lasīja laikrakstu. Tieši pulksten desmitos ienāca pazīstams ģenerālis, viens no parastajiem apmeklētājiem, un aiz viņa pastnieks. Andrejs Hrisanfičs novilka ģenerālim šineli un sacīja:

—    Daudz laimes Jaunajā gadā, ekselence!

—     Paldies, mīļais! Tev tāpat.

Un, kāpdams augšup pa kāpnēm, ģenerālis pamāja ar galvu uz durvīm un vaicāja (viņš vaicāja ik dienas un ikreiz pēc tam aizmirsa):

—    Kas tad šai istabā?

—    Masāžas kabinets, ekselence!

Kad ģenerāļa soļi bija apklusuši, Andrejs Hrisanfičs aplūkoja saņemto pastu un atrada vienu vēstuli ar savu vārdu. Viņš atplēsa, izlasīja dažas rindas, tad lēnām, lūkodamies laikrakstā, gāja uz savu istabu, kas bija tepat lejā, gaiteņa galā. Viņa sieva Jefimija sēdēja gultā un baroja bērnu; otrs bērns, pats vecākais, stāvēja blakus, uzlicis sprogaino galvu viņai uz ceļiem, trešais gulēja gultā.

Iegājis savā istabiņā, Andrejs pasniedza sievai vēstuli un sacīja:

— Laikam no sadžas.

Tad viņš izgāja, nenovērsdams acis no laikraksta, un apstājās gaiteni netālu no savām durvīm. Viņš varēja dzirdēt, kā Jefimija trīsošā balsī izlasīja pirmās rindas. Izlasīja un tālāk vairs nevarēja; viņai pietika ar šīm rindiņām, viņa ieraudājās un, apkampusi savu vecāko atvasīti, to skūpstīdama, sāka runāt, un nebija saprotams, vai viņa raud vai smejas.

—    Tā no vecmāmiņas, no vectētiņa … — viņa sacīja. •— No sādžas… debesu valdniece, svētie dieva kalpi! Tur tagad sniegs saputināts līdz jumtiem… koki balti jo balli. Bērneļi mazītiņās kamaniņās … Un vectētiņš ar pliko galvu uz krāsns … un dzeltens sunītis … Mani mīļie labulīši!

To dzirdot, Andrejs Hrisanfičs atcerējās, ka reizes trīs vai četras sieva viņam bija devusi vēstules, lūgusi aizsūtīl uz sādžu, tomēr kādas svarīgas darīšanas to aizkavēja; viņš nebija aizsūtījis, vēstules kaut kur paklīda.

—    Un pa laukiem skraida zaķīši, — dudinaja Jefimija, asaras birdinādama, savu puisēnu skūpstīdama. — Vectētiņš ir kluss, labs, ari vecmāmiņa laba, žēlsirdīga. Sādžā visi dzīvo sirsnīgi, bīstas dieva … Ciemā ir arī baznīciņa, korī dzied zemnieciņi. Kaut jel debesu valdniece, māmuļa sargātāja, aiznestu mūs no šejienes!

Andrejs Hrisanfičs atgriezās savā istabiņā, lai papīpētu, kamēr neviens nav atnācis, un Jefimija piepeši apklusa, aprima un noslaucīja acis, tikai lūpas viņai trīsēja. Viņa ļoti baidījās vīra, ai, kā baidījās! Vīra soļi, skatiens viesā viņā šausmas, viņa drebēja, nedrīkstēja, viņam klātesot, bilst ne pušplēsta vārda.

Andrejs Hrisanfičs aizpīpēja, bet tieši tai brīdī augšā zvanīja. Viņš nodzēsa papirosu un, savilcis visai nopietnu seju, aizsteidzās pie savām parādes durvīm.

No augšas kāpa lejā ģenerālis, sārts, svaigs pēc vannas.

—    Kas tad šai istabā? — viņš jautāja, rādīdams uz durvīm.

Andrejs Hrisanfičs izstiepās, rokas gar sāniem un skaļi atbildēja:

—    Šarko duša, ekselence!

IEPLAKA

I

Ukļejevas sādža atrodas ieplakā, tā ka no šosejas un no dzelzceļa stacijas bija saredzams tikai baznīcas tornis un katūna fabriku dūmeņi. Kad garāmgājēji vaicāja, kas tā par sādžu, viņiem mēdza atbildēt:

— Tā ir tā pati, kur ķesteris bērēs visu kaviāru apēda.

Reiz bēru mielastā pie fabrikanta Kostjukova vecais ķesteris bija ieraudzījis starp uzkožamiem graudaino kaviāru un sācis to kāri ēst; viņu bikstīja, raustīja aiz piedurknes, bet viņš bija it kā pamiris baudā: nejuta nekā un tikai ēda. Apēda visu kaviāru, bet kārbā bijušas apmēram četras mārciņas. Kopš šī nolikuma jau pagājis ilgs laiks, ķesteris sen miris, bet kaviāru vienmēr vēl atcerējās. Vai nu te dzīve bija tik nabaga notikumiem, vai cilvēki neprata uztvert nekā cita kā šo mazsvarīgo atgadījumu, pēc kura taču pagājuši desmit gadi, taču par Ukļejevas sādžu nemēdza nekā cita stāstīt.

Tur nemitējās drudzis un bija staigni dubļi pat vasarā, it sevišķi sētmalēs, pār kurām liecās veci vītoli, kas deva plašu ēnu. Te vienmēr smakoja pēc fabrikas atkritumiem un etiķskābes, ko lietoja, apstrādājot katūnu. Fabrikas — trīs katūna un viena ādu — neatradās pašā sādžā, bet nomalē un atstatu. Tās bija nelielas, un visās kopā nodarbināja ap četrsimt strādnieku, ne vairāk. No ādu fabrikas atkritumiem upītē ūdens bieži vien smirdēja; atkritumi saindēja pļavu, zemnieku lopi sirga ar Sibīrijas mēri, un fabriku bija

pavēlēts slēgt. Tā skaitījās slēgta, bet darbojās slepeni ar pristava un apriņķa ārsta ziņu, kuriem īpašnieks maksāja katram desmit rubļu mēnesī. Visā sādžā bija tikai divi kārtīgi nami — mūra ēkas ar skārda jumtu; vienā pagasta valde, otrā, divstāvu namā, tieši pretim baznīcai, dzīvoja Cibukins, Grigorijs Petrovičs, Jepifanas sīkpilsonis.

Grigorijam piederēja koloniālpreču veikaliņš, bet tikai ārējā izskata dēļ, īstenībā viņš tirgojās ar degvīnu, lopiem, ādām, labību, cūkām, tirgojās ar visu, kas pagadījās, un, kad, piemēram, ārzemēs bija vajadzīgas žagatas dāmu cepurēm, viņš pelnīja uz katra pāra trīsdesmit kapeiku; viņš uzpirka mežu cirsmas, aizdeva naudu uz procentiem, vispār bija izdarīgs vecis.

Viņam bija divi dēli. Vecākais, Aņisims, kalpoja slepenpolicijā un reti kad bija mājās. Jaunākais, Stepans, darbojās tirdzniecībā un palīdzēja tēvam, bet īstas palīdzības neviens no viņa negaidīja, jo viņš bija vārgs veselībā un kurls; viņa sieva Aksiņja, skaista, slaida sieviete, kas svētkos pastaigājās ar cepuri galvā un saulessargu rokā, cēlās agri, gūlās vēlu un visu dienu, sacēlusi svārku malu un žvadzinādama atslēgas, skraidīja gan uz klēti, gan uz pagrabu, gan veikalu, un vecais Cibukins vērās viņā līksmi, acis viņam iedegās, un tādā brīdī viņš nožēloja, ka Aksiņju nav apprecējis vecākais dēls, bet jaunākais, kurlais, kuram, kā redzams, bija maz jēgas par sieviešu skaistumu.

Vecajam vienmēr bija tuvu pie sirds ģimenes dzīve, un viņš mīlēja savu ģimeni vairāk par visu pasaulē, it sevišķi vecāko dēlu slepenpolicistu un vedeklu. Tikko apprecējusies ar kurlo, Aksiņja izrādījās neparasti rosīga un zināja, kam var dot uz parāda, kam ne, turēja slēdzenes pie sevis, neuzticēdama tās pat vīram, klabināja skaitīkļus, skatījās zirgiem zobos kā vīrietis un vienmēr smējās vai klaigāja; un, lai viņa darītu ko darīdama, runātu ko runādama, vecais tikai jūsmoja un murmināja:

— Ak, kas par vedekliņu! Ak, kas par skaistulīti…

Viņš bija atraitnis, bet gadu pēc dēla kāzām neiz-

turēja un pats apprecējās. Trīsdesmit verstu atstatumā no Ukļejevas viņam sameklēja līgavu Varvaru Nikolajevnu no labas ģimenes, jau labi gados, bet glītu, staltu. Tiklīdz viņa apmetās augšstāva istabiņā, mājās viss kļuva gaišāks, it kā visos logos būtu ieliktas jaunas rūtis. Iedegās svētbilžu lampiņas, galdus klāja galdauti, tik balti kā sniegs, uz palodzēm un dārziņā pie mājas parādījās puķes sarkaniem ziediņiem, un pusdienās vairs neēda visi no vienas bļodas, bet katram bija nolikts priekšā šķīvis. Varvara Nikolajevna smaidīja tīkami un laipni, un likās, it kā mājā viss smaidītu. Un pagalmā kā nekad agrāk sāka nākt ubagi, svētceļnieki, dievlūdzēji; zem logiem sāka skanēt Ukļejevas sievu žēlās, dziedošās balsis un no fabrikas par dzeršanu atlaisto vārgo, nespēcīgo vīru kāsēšana, kurā bija jūtama vainas apziņa. Varvara palīdzēja viņiem ar naudu, maizi, vecām drēbēm, bet vēlāk iedzīvojusies sāka stiept arī no veikala. Reiz kurlais redzēja, ka viņa aiznesa divas paciņas tējas, un tas viņu samulsināja.

—     Māmuļa te paņēma divas paciņas tējas, — viņš pēc tam ziņoja tēvam. — Kur to ierakstīt?

Vecais nekā neatbildēja, bet pastāvēja, padomāja, raukdams uzacis, un uzgāja augšā pie sievas.

—     Varvaruška, ja tev, dārgā, bodē kas vajadzīgs, — viņš laipni teica, — ņem vien. Ņem vesela, nešaubies!

Un otrā dienā kurlais, skriedams pāri pagalmam, viņai uzsauca: — Māmuļ, ja jums kas vajadzīgs, — ņemiet!

Dāvanu došana bija kaut kas jauns, kaut kas līksms un patīkams, tāpat kā svētbilžu lampiņas un sarkanās puķītes. Kad aizgavēnī vai baznīcas svētkos, kas turpinājās trīs dienas, zemniekiem pārdeva sasmakušu, sālītu gaļu, kas tā smirdēja, ka grūti bija stāvēt mucas tuvumā, un paņēma no piedzērušiem ķīlā izkaptis, cepures, sievu lakatus, kad nelāgā degvīna apreibinātie fabrikas strādnieki vāļājās dubļos un grēks, šķiet, biēzin biezs jau kā migla bija sastrēdzis gaisā, kļuva vieglāk, iedomājot, ka tur mājā ir klusa, tīrīga sieviete, kurai nav daļas ne gar sālīto gaļu, ne gar degvīnu;

viņas davanas iedarbojās šais smagajās, miglainajās dienās kā aizsargvārstulis mašīnā.

Cibukina mājā dienas aizritēja vienās rūpēs. Saule vēl nebija uzlēkusi, kad Aksiņja jau sprauslādamās mazgājās priekšnamā, patvāris vārījās virtuvē un šņāca, vēstīdams kaut ko nelabu. Vecais Grigorijs Petrovičs, tērpies garos, melnos svārkos un katūna biksēs, augstiem, spožiem zābakiem kājās, izskatā tīrs, maziņš, pastaigājās pa istabu un klaudzināja papēdīšus kā vīratēvs tautas dziesmā. Vēra vaļā veikalu. Kad atausa gaisma, pie lieveņa piebrauca viegli rati, un vecais braši iesēdās tajos, uzmaukdams līdz ausīm savu lielo cepuri, un, nolūkojoties viņā, neviens neteiktu, ka viņam jau piecdesmit seši gadi. Viņu izvadīja sieva un vedekla, un tad, kad viņam bija mugurā labi, tīri svārki un ratos iejūgts varens, melns ērzelis, kas maksāja trīssimt rubļu, vecajam nepatika, ka viņam tuvojas zemnieki ar saviem lūgumiem un sūdzībām; viņš ienīda zemniekus un nicināja tos, un, ja redzēja, ka kāds gaida pie vārtiem, dusmīgi uzkliedza:

—   Ko tu tur stāvi? Vācies tālāk!

Vai arī kliedza, ja tas bija ubags:

—    Dieviņš tev dos!

Viņš aizbrauca darīšanās; viņa sieva tumšā tērpā, ar melnu priekšautu uzposa istabas vai palīdzēja virtuvē. Aksiņja tirgojās veikalā, un pagalmā bija dzirdams, kā šķindēja pudeles un nauda, kā viņa smējās vai kliedza un kā skaitās pircēji, kuriem viņa nodarīja pāri; un tai pašā laikā bija manāms, ka tur veikalā jau pilnā sparā rit slepena tirdzniecība ar degvīnu. Arī kurlais sēdēja veikalā vai bez cepures, sabāzis rokas kabatās, staigāja pa ielu un izklaidīgi noraudzījās gan mājiņās, gan augšup debesīs. Reizes sešas dienā mājās dzēra tēju; reizes četras sēdās pie galda ēst. Bet vakarā saskaitīja peļņu, pēc tam gulēja dziļā miegā.

Ukļejevā visas trīs katūna fabrikas un fabrikantu — Vecāko Hriminu, Jaunāko Hriminu un Kostjukovu — dzīvokļus savienoja tālrunis. Tas bija ievilkts arī pagasta valdē, bet tur drīz vien beidza darboties, jo tālrunī iemitinājās blaktis un prusaki. Pagasta vecākais bija mazizglītots un papīros rakstīja katru vārdu ar lielo burtu, bet, kad sabojājās tālrunis, viņš noteica:

— Jā, tagad mums bez tālruņa būs pagrūti.

Vecākie Hrimini pastāvīgi tiesājās ar Jaunākajiem, reizēm arī Jaunākie sanīdās savā starpā un sāka tiesāties, un tad viņu fabrika nestrādāja mēnesi, divus, kamēr viņi atkal saderēja mieru, un tas izklaidēja Ukļejevas iedzīvotājus, jo katra ķilda deva iemeslu daudzām pārrunām un tenkām. Svētkos Kostjukovs un Jaunākie Hrimini sarīkoja vizināšanos, auļoja pa Ukļejevu un sabrauca teļus. Aksiņja, čaukstinādama sastīvinātos svārkus, uzcirtusies pastaigājās pa ielu gar savu veikalu; Jaunākie saķēra viņu un aizveda it kā ar varu. Tad izbrauca arī vecais Cibukins, lai parādītu savu jauno zirgu, un ņēma līdzi Varvaru.

Vakarā pēc vizināšanās, kad bija jāiet gulēt, sētā pie Jaunākajiem spēlēja dārgas harmonikas, un, ja bija mēnesnīca, no šīm skaņām kļuva ap sirdi nemierīgi un priecīgi un Ukļejevā vairs nelikās kā bedre.

II

Vecākais dēls Aņisims ieradās mājās ļoti reti, tikai lielos svētkos, toties bieži sūtīja ar sādžiniekiem ciemkukuļus un vēstules, kas bija rakstītas ar ļoti glītu svešu rokrakstu, ikreiz uz veselas rakstāmpapīra loksnes — lūgumraksta veidā. Vēstules bija pilnas izteicienu, kādus Aņisims sarunās nekad nemēdza lietot: «Mīļotie papiņ un māmiņ, nosūtu jums mārciņu ziedu tējas Jūsu fizisko vajadzību apmierināšanai.»

Katrai vēstulei apakšā bija uzskrāpēts it kā ar sabojātu spalvu «Aņisims Cibukins», un zem tā ar to pašu lielisko rokrakstu: «Aģents».

Vēstules lasīja priekšā vairākkārt, un vecais aizkustināts, aiz uztraukuma pietvīcis, sacīja:

— Lūk, negribēja mājās dzīvot, nodevās zinībām. Nu, lai jau! Kas kuram nolemts, tas to arī dara.

Reiz pirms meteņa uznāca stiprs lietus ar krusu; vecais un Varvara piegāja pie loga, lai paskatītos, un redz — Aņisims brauc no stacijas kamanās. Viņu nemaz nebija gaidījuši. Viņš ienāca istabā nemierīgs, satraukts un palika tāds pēc tam visu laiku; izturējās neparasti vaļīgi. Nesteidzās aizbraukt un izskatījās tā, it kā viņš būtu atlaists no darba. Varvara priecājās par viņa atbraukšanu; viņa vērās Aņisimā diezgan valšķīgi, nopūtās un grozīja galvu.

—     Kas tad tas, mīlīši? — viņa teica. — Nu lai, lai, puisim jau divdesmit astotais gadiņš, bet viņš vēl arvien staigā vecpuisī, ak vai, vai.. .

Otrā istabā viņas klusā, vienmērīgā valoda izklausījās: «Ak vai, vai.» Viņa sāka čukstēties ar veco un Aksiņju, un arī tiem sejā atplaiksnījās valšķīga un noslēpumaina izteiksme kā sazvērniekiem.

Viņi nolēma Aņisimu apprecināt.

—    Ak vai, vai! … Jaunākais brālis sen jau apprecināts, — Varvara teica, — bet tu visu laiku bez otras puses kā gailis tirgū. Pēc kā tas izskatās? Nu, lai, lai, apprecēsies, dievs dos, pēc tam, kā pats gribi, vari braukt darbā, bet sieva paliks mājās palīgos. Tu bez kārtības dzīvo, puis, un visu kārtību, redzu, esi aizmirsis. Ak vai, vai, tīrais grēks ar jums, ar tiem pilsētniekiem.

Kad Cibukini precējās, viņiem kā bagātiem cilvēkiem izraudzījās visskaistākās līgavas. Arī Aņisimam sameklēja skaistu. Pašam viņam bija neinteresanta, nepievilcīga āriene, vājš, neveselīgs un neliels augums, bet apaļi, mīksti vaigi, it kā viņš tos būtu piepūtis; acis nemirkšķinājās, un skatiens ass, bārdiņa ruda, šķidra, un, domās nogrimis, viņš mūžīgi bāza to mutē un košļāja; turklāt viņš bieži mēdza iedzert, un tas bija manāms viņa sejā un gaitā. Bet, kad viņam paziņoja, ka jau atrasta līgava, ļoti skaista, viņš teica:

—    Nu, es jau arī neesmu zemē metams. Mūsu — Cibukinu dzimtā, kā sacīt jāsaka, visi ir skaisti.

Pie pašas pilsētas atradās Torgujevas sādža. Tās viena puse nesen bija pievienota pilsētai, otra palikusi par sādžu. Pirmajā pusē pati savā mājiņā dzīvoja kada atraitne; viņai bija māsa, pavisam nabadzīga, kura gāja par algādzi, bet šai māsai bija meita Lipa, jauna meitene, kas arī gāja par algādzi. Par Ļipas skaistumu jau runāja Torgujevā, visus tikai mulsināja viņas briesmīgā nabadzība; sprieda tā, ka pusmūža vīrs vai atraitnis" viņu apprecēs, neievērojot nabadzību, vai arī paņems viņu pie sevis «tāpat», un pie viņas būs paēdusi arī māte. Varvara dabūja zināt par Lipu no preciniecēm un aizbrauca uz Torgujevu.

Pēc tam krustmātes mājā sarīkoja līgavas lūkošanu, kā pienākas, ar uzkožamiem un vīnu, un Lipa bija tērpusies jaunā, rožainā tērpā, kas bija šūts tieši šim gadījumam, un viņai matos kā liesma zaigoja sarkana lentīte. Viņa bija tieviņa, vāja, bāla, smalkiem, maigiem vaibstiem, melnīgsnēja no darba svaigā gaisā; skumjš, bikls smaids nenozuda no viņas sejas, bet acis raudzījās bērnišķīgi uzticīgi un ziņkāri.

Viņa bija jauna, vēl meitene, ar tikko jaušamām krūtīm, bet laulāties jau varēja, jo gadi to atjāva. Viņa tiešām bija skaista, un tikai viena lieta varēja viņā nepatikt, tās bija viņas lielās, vīrišķīgās rokas, kas tagad dīkā karājās kā divas lielas knaibles.

—     Nav pūra — bet mums tas nekas, — vecais stāstīja krustmātei, — arī savam dēlam Stepanam mēs paņēmām sievu no nabadzīgas ģimenes, bet tagad nevaram vien beigt slavēt. Vai mājā vai darbā — zelta rokas.

Lipa stāvēja pie durvīm un it kā gribēja sacīt: «Dariet ar mani, ko gribat, es jums ticu,» — bet viņas māte Praskovja, algādze, slēpās virtuvē un tvīka aiz bikluma. Kādreiz, vēl jaunībā, kāds tirgonis, kuram viņa mazgāja grīdu, saskaities bija sācis spārdīties ar kājām, viņa stipri nobijusies, viscaur notirpusi, un sirdī uz visu mūžu palikušas bailes. Un bailēs viņai allaž trīsēja rokas un kājas, trīsēja vaigi. Sēžot virtuvē, viņa centās noklausīties, ko runā viesi, un visu laiku meta krustus, piespiezdama pirkstus pie pieres un lūkodamās svētbildē. Aņisims, mazliet iereibis, atvēra durvis uz virtuvi un vaļīgi sacīja:

—    Ko tad jūs te sēžat, dārgo māmuļ? Mums bez jums garlaicīgi.

Bet Praskovja samulsusi, spiezdama rokas pie savām vājajām, izdēdējušajām krūtīm, atbildēja:

—   Ko jūs runājat, apžēlojieties … Esam ļoti apmierinātas ar jums. v

Pēc precībām noteica kāzu dienu. Aņisims mājās visu laiku staigāja pa istabām un svilpoja vai arī, pēkšņi kaut ko atcerējies, nogrima domās un raudzījās grīdā nekustīgi, caururbjoši, it kā gribēdams ar skatienu iegremdēties dziļi zemē. Viņš neizrādīja ne prieku par to, ka precēsies, precēsies drīz, lieldienu atsvētē, ne arī vēlēšanos satikties ar līgavu, bet tikai svilpoja. Un bija acīm redzams, ka viņš precas tikai tāpēc, ka to grib tēvs un pamāte, un tāpēc, ka laukos tāds paradums: dēls precas, lai mājā būtu palīdze. Prombraucot viņš nesteidzās un vispār neizturējās tā kā citkārt, atbraucot mājās, — bija kaut kā sevišķi vaļīgs un nerunāja to, kas vajadzīgs.

III

Šikalovas sādžā dzīvoja šuvējas, divas māsas hlistietes. Pie viņām bija pasūtīti jaunie kāzu tērpi, un viņas bieži ieradās pielaikot un ilgi jo ilgi dzēra tēju. Varvarai pašuva brūnu tērpu ar melnām mežģīnēm un stikla pērlītēm, bet Aksiņjai gaišzaļu, ar dzeltenu priekšdaļu un šlepi. Kad šuvējas beidza darbu, Cibukins viņām samaksāja nevis naudā, bet ar sava veikala precēm, un tās aizgāja no viņa bēdīgas, turēdamas rokā sainīšus ar stearīna svecēm un sardīnēm, kas viņām nepavisam nebija vajadzīgas, un, iznākušas laukā no sādžas, atsēdās uz pakalniņa un sāka raudāt.

Aņisims atbrauca trīs dienas pirms kāzām; viss viņam bija gluži jauns. Kājās spožas gumijas galošas un kaklasaites vietā sarkana aukliņa ar bumbulīšiem, plecos bija uzmests mētelis, arī jauns.

Cienīgi pielūdzis dievu, viņš apsveicinājās ar tēvu un iedeva tam desmit sudraba rubļus un desmit pusrubļus; Varvarai viņš iedeva tikpat, bet Aksiņjai divdesmit kvartu. Šās dāvanas galvenā burvība bija tā, ka visas monētas kā izraudzītas, bija jaunas un mirdzēja saulē. Cenzdamies izlikties svinīgs un nopietns, Aņisims sasprindza seju un piepūta vaigus; viņš smaržoja pēc degvīna: droši vien katrā stacijā bija skrējis uz bufeti. Un atkal viņā bija kaut kada vaļība, kaut kas cilvēkam nevajadzīgs. Pēc tam Aņisims dzēra tēju un uzkoda, bet Varvara grozīja rokās jaunos rubļus un izjautāja par sādžiniekiem, kas dzīvoja pilsētā.

—     Nekas, paldies dievam, dzīvo labi, — Aņisims stāstīja. — Tikai Ivanam Jegorovam liksta ģimenes dzīvē: nomira viņa vecene Sofija Ņikiforovna. Ar diloni. Bēru pusdienas bija pasūtītas pie konditora — divarpus rubļa uz dalībnieku. Bija arī vīnogu vīns. Par zemniekiem — mūsu sādžiniekiem, — ari par tiem bija maksāts pa divarpus uz katru. Tie nekā neēda. Vai tad zemnieks ko saprot no mērcēm!

—    Pa divarpus! — vecais noteica un nogrozīja galvu.

—     Kas tur ko brīnīties? Tur jau nav sādža. Ieej restorānā uzkost, prasi vienu vai otru ēdienu, sanāk kompānija, iedzer — un skaties — jau gaisma klāt, un, lūdzu, pa trīs vai pa četri rubļi no katra. Bet, ja ar Samorodovu, tad tam patīk, lai pēc visa būtu kafija ar konjaku, un konjaks sešdesmit kapeiku glāzītē.

—    Tad ta melo! — vecais sajūsmā noteica. — Tad ta melo!

—      Es tagad aizvien ar Samorodovu. Tas ir tas pats Samorodovs, kas jums raksta manas vēstules. Lieliski raksta. Un, ja es pastāstītu, māmuļ, — Aņisims līksmi turpināja, pievērsdamies Varvarai, — kas šis pats Samorodovs par cilvēku, tad jūs neticētu. Mēs visi viņu saucam par Muhtaru, jo viņš tā kā armēnis — viss melns. Es viņam redzu cauri, zinu visas viņa darīšanas kā savus piecus pirkstus, māmuļ, un viņš to jūt un mūžīgi staigā man pakaļ, neatkāpjas ne soļa, un mēs tagad ne ar uguni un ūdeni neesam šķirami. Viņam it kā mazliet baigi, bet arī bez manis viņš nevar dzīvot. Kur es, tur arī viņš. Man, māmuļ, ir droša, pareiza acs. Skatos utenī: vīrs pārdod kreklu. «Stāvi, krekls zagts!» — un tiešām tā arī iznāk: krekls zagts.

—    Kā tad tu to zini? — Varvara jautāja.

—     Tāpat, man tāda acs. Es nezinu, kas tas par kreklu, bet mani nez kāpēc tā vien velk pie tā: zagts — un cauri. Pie mums, izmeklēšanas nodaļā, tā vien runā: «Nu, Aņisims aizgāja slokas šaut!» Tas nozīmē — meklēt zagtu mantu. Jā . . . Nozagt var katrs, bet kā paglabāt! Zeme ir liela, bet nav kur zagtu mantu noslēpt.

—     Bet mūsu sādžā Guntoreviem pagājušajā nedēļā nocēla aunu un divus jēriņus, — Varvara sacīja un nopūtās. — Un nav neviena, kas pameklētu. .. Ak vai, vai…

—    Kāpēc ne? Pameklēt var. Tas jau nav nekas sevišķs.

Atnāca kāzu diena. Tā bija dzestra, bet skaidra, līksma aprīļa diena. Jau no agra rīta pa Ukļejevu, zvārguļiem šķindot, braukāja trijjūgi un divjūgi ar krāsainām lentēm pie lokiem un krēpēs. Vītolos, šās braukšanas iztraucēti, tarkšķēja krauķi un, nolaižoties uz zariem, bez mitas dziedāja strazdi, it kā priecādamies, ka Cibukiniem kāzas.

Mājā uz galdiem jau stāvēja garas zivis, šķiņķi un pildīti putni, kārbas ar šprotēm, dažādas sālītas un marinētas ēsmas un daudz pudeļu ar degvīnu un vīniem, smaržoja pēc dūmu desas un ieskābušiem jūras vēžiem. Gar galdiem, klaudzinādams papēdīšus un trīdams nazi pret nazi, staigāja vecais. Varvaru bieži vien sauca projām, kaut ko viņai prasīja, un viņa apjukusi, smagi elsdama, skraidīja uz virtuvi, kur kopš rītausmas strādāja Kostjukova pavārs un Jaunāko Hriminu smalkā virēja. Aksiņja sasprogotu galvu, bez tērpa, ar korseti ap vidu, jaunām, čīkstošām kurpēm kājās joņoja pa sētu kā viesulis, un viņas kailie ceļgali un krūtis tikai zibēja vien. Bija trokšņaini, skanēja lamas, dievošanās; garāmgājēji apstājās pie vārtiem, kas bija līdz galam vaļā, un viscaur bija jūtams, ka gatavojas kaut kas neparasts.

—    Aizbrauca pakaļ līgavai!

Zvārguļi šķindēja un apklusa tālu aiz sādžas . . . Pēc pulksten diviem saskrēja ļaudis: atkal atskanēja zvārguļi — ved līgavu! Baznīca bija pilna, dega kroņlukturis, dziedoņi, kā vecais Cibukins vēlējās, dziedāja pēc notīm. Uguņu spožums un spilgtie tērpi apžilbināja Lipu, viņai likās, ka dziedoņu skaļās balsis dauza viņai pa galvu kā ar veseriem; korsete, ko viņa bija aplikusi pirmoreiz mūžā, un kurpes spieda, un viņai sejā bija tāda izteiksme, it kā viņa tikko būtu atmodusies no ģīboņa, — skatās apkārt un nekā nesaprot. Aņisims melnos' svārkos, ar sarkanu aukliņu kaklasaites vietā bija nogrimis domās, stingi raudzījās vienā vietā un, kad dziedoņi skaļāk iekliedzās, ātri meta krustu. Viņš jutās aizgrābis, viņam gribējās raudāt. Šo baznīcu viņš pazina kopš agras bērnības; dažkārt nelaiķe māte bija nesusi viņu uz šejieni pie dievgalda, dažkārt viņš bija dziedājis koros ar zēniem; viņam tā bija iespiedies atmiņā ik stūrītis, ik svētbilde. Lūk, viņu laulā, kārtības labad viņš jāapprecina, bet viņš vairs nedomāja par to, neatģida, bija pavisam aizmirsis kāzas. Asaras neļāva skatīties svētbildēs, pakrūtē spieda; viņš lūdza dievu, lai neatvairāmā nelaime, kas grasās viņam uzbrukt ja ne šodien, tad rīt, lai tā kaut kā novērstos no viņa, kā pērkona mākoņi sausā laikā aiziet garām sādžai, nedodot nevienas lietus lāses. Un pagātnē jau tik daudz grēku nodarīts, viss tik neglābjams, nelabojams, ka neklājas pat lūgt, lai piedod. Bet viņš lūdza, lai viņam piedod, un pat skaļi iešņukstējās, tomēr neviens tam nepievērsa uzmanību, jo domāja, ka viņš iedzēries.

Atskanēja satrauktas bērna raudas:

—    Mīļo māmīt, nes mani projām no šejienes, māmulīti

—   Klusu tur! — mācītājs uzkliedza.

Kad kāzinieki devās mājup no baznīcas, viņiem pakaļ skrēja ļaudis; arī ap veikalu, ap vārtiem un pagalmā pie logiem bija pūlis. Bija ieradušās sievas sumināt. Tiklīdz jaunais pāris pārkāpa pār slieksni, skaļi no visa spēka iebrēcās dziedoņi, kuri jau stāvēja priekšnamā ar savām notīm; sāka spēlēt orķestris, kas šim gadījumam bija uzaicināts no pilsētas. Jau pasniedza putojošo Donas vīnu augstos pokālos, un uzņēmējs namdaris Jeļizarovs, garš, kalsnējs sirmgalvis ar tik biezām uzacīm, ka acis bija tikko saredzamas, runāja, pievērsdamies jaunajam pārim:

—     Aņisim un tu bērniņ, mīliet viens otru, dzīvojiet pēc dieva prāta, bērniņi, un debesu valdniece jūs nepametīs. — Viņš piekļāvās vecā plecam un iešņukstējās. — Grigorij Petrovič, paraudāsim, paraudāsim aiz prieka! — viņš smalkā balstiņā noteica un tad uzreiz sāka smieties un turpināja skaļi, basā: — Ho-ho-ho! Arī šī tava vedekla laba! Viss tātad viņai savā vietā, viss gluds, negrabēs, visi mehānismi kārtībā, skrūvju daudz.

Viņš bija dzimis Jegorjevas apriņķī, bet no jaunām dienām strādājis Ukļejevas fabrikās un apriņķī un šeit bija iedzīvojies. Viņu jau sen pazina kā vecu vīru, tādu pašu tievu un garu kā tagad, un sen jau sauca par Kruķi. Varbūt tāpēc, ka vairāk nekā četrdesmit gadu viņam fabrikās bija jānodarbojas tikai ar remontēšanu, viņš par katru cilvēku un lietu sprieda tikai no izturības viedokļa: vai nav vajadzīgs remonts. Un, iekām sēdās pie galda, viņš izmēģināja vairākus krēslus, vai tie ir stabili, un sīgu arī aptaustīja.

Pēc putojošā vīna viesi sāka sēsties pie galda. Krēslus bīdīdami, visi sarunājās. Priekšnamā dziedāja dziedoņi, spēlēja orķestris, un tai pašā laikā sievas pagalmā slavināja jauno pāri, visas vienā balsī, — un radās tik briesmīgs skaņu jūklis, ka no tā reiba galva.

Kruķis grozījās krēslā un ar elkoņiem grūstīja kaimiņus, neļāva sarunāties un brīžiem gan raudāja, gan smējās.

— Bērniņi, bērniņi, bērniņi… — viņš ātri murmināja, — mīļā Aksiņjuška, Varvaruška, dzīvosim visi mierā un saticībā, mani mīļie cirīši…

Viņš dzēra maz un tagad noreiba no vienas glāzītes angļu rūgtā. Šis nejēdzīgais rūgtais, kas bija pagatavots nezin no kā, apreibināja visus, kas to dzēra, it kā ietrieca pa galvu. Mēles kļuva stīvas.

Te bija garīdznieki, fabriku pārvaldnieki ar sievām, citu sādžu tirgoņi un traktiernieki. Pagasta vecākais un pagasta rakstvedis, kas kopā strādāja jau četrpadsmit gadus un visā šai laikā nebija parakstījuši neviena papīra, neizdarot kādu blēdību, neizlaiduši no pagasta valdes neviena cilvēka, to neapmānot un neapvainojot, tagad sēdēja blakus, abi resni, labi paēduši, un viņi likās tā piesātināti ar netaisnību, ka pat āda uz viņu sejām bija tāda īpaša — blēdīga. Rakstveža sieva, izkaltusi greizace, bija atvedusi līdzi visus savus bērnus un kā plēsīgs putns šķielēja uz šķīvjiem un ķēra visu, kas gadījās pa rokai, un bāza sev un bērniem kabatā.

Lipa sēdēja kā akmenī pārvērsta, visu laiku ar to pašu izteiksmi sejā, kāda bija baznīcā. Kopš tā laika, kad Aņisims bija ar viņu iepazinies, viņš nebija pārmijis ar Lipu neviena vārda, tā ka līdz šim nezināja, kāda viņai balss; un tagad, sēdēdams blakus, visu laiku klusēja un dzēra angļu rūgto, bet, kad noreiba, sāka runāt, pievērsdamies krustmātei, kas sēdēja pretī:

—     Man ir draugs, uzvārdā Samorodovs. Speciāls cilvēks, Goda pilsonis un prot runāt. Bet es viņam, krustmāmiņ, redzu cauri, un viņš to jūt. Atļaujiet ar jums iedzert uz Samorodova veselību, krustmāmiņ!

Varvara staigāja ap galdu, cienādama viesus, nogurusi, izklaidīga un, kā redzams, bija apmierināta, ka tik daudz ēdienu un visa kā tik bagātīgi, — neviens tagad neaprunās. Norietēja saule, bet pusdienas turpinājās; viesi vairs nesaprata, ko ēd, ko dzer, nebija iespējams sadzirdēt, ko runā, un tikai retumis, kad apklusa mūzika, kļuva skaidri dzirdams, kā pagalmā kāda sieva kliedza:

—    Piezīdušies mūsu asiņu, varmākas, kaut velns jūs parāvis!

Vakarā mūzikas pavadībā dejoja. Atbrauca Jaunākie Hrimini ar savu vīnu, un viens no viņiem, dejojot kadriļu, turēja katrā rokā pa pudelei, bet mutē glāzīti, un tas visus smīdināja. Kadriļa vēl nebija galā, kad pēkšņi sāka dejot pietupus; zaļi ģērbtā Aksiņja tikai zibēja gar acīm, un no viņas garā tērpa pūta kā vējš. Kāds nomina viņai apakšējo šuvi, un Kruķis iesaucās:

—    Ei, apakšējo līsti atrāva! Bērniņi!

Aksiņjai bija pelēkas vientiesīgas acis, kuras reti mirkšķinājās, un sejā pastāvīgi rotājās vientiesīgs smaids. Un šais nekustīgajās acīs, mazajā galviņā uz garā kakla un viņas slaidumā bija kaut kas čūskai līdzīgs; zaļa, ar dzeltenām krūtīm viņa smaidīdama raudzījās, kā pavasarī no jaunajiem rudziem garāmgājējā raugās odze, izstiepusies un galvu pacēlusi. Hrimini izturējās pret viņu vaļīgi, un bija stipri manāms, ka ar vecāko no tiem viņai jau sen ir tuvas attieksmes. Bet kurlais nekā nesaprata, neraudzījās viņā; viņš sēdēja, pārlicis kāju pār kāju, ēda riekstus un koda tos tik skali, ka likās — šauj ar pistoli.

Bet, lūk, arī pats vecais Cibukins iznāca istabas vidū un pavicināja mutautiņu, dodams zīmi, ka arī viņš grib dejot, un visu māju un pūli pagalmā pāršalca atzinības troksnis:

—     Pats iznāca! Pats!

Dejoja Varvara, bet vecais tikai vicināja mutautiņu, piesizdams papēžus, un tie, kas tur, pagalmā, drūzmēdamies vērās logos, bija sajūsmināti un uz brīdi piedeva viņam visu — ir viņa bagātību, ir pārestības.

—     Brašs vīrs Grigorijs Petrovičs! — atskanēja pūlī. — Tā pacenties! Tātad vēl vari darboties! Ha-ha!

Tas viss beidzās vēlu, pēc vieniem naktī. Aņisims atvadoties streipuļodams apstaigāja dziedoņus un muzikantus un uzdāvināja katram pa jaunam pusrublim. Arī vecais, negrīļodamies, bet visu laiku kaut kā piesperdams vienu kāju, pavadīja viesus un ikkatram atgādināja:

—    Kāzas maksāja divus tūkstošus.

Kad visi šķīrās, kāds bija apmainījis Šikalovas traktiernieka labo vamzi pret vecu, un Aņisims pēkšņi pietvīka un sāka kliegt:

—    Mierā! Tūlīt atradīšu! Es zinu, kas nozadzis! Mierā!

Viņš izskrēja uz ielas, dzinās kādam pakal; viņu noķēra, atveda zem rokas mājās un piedzērušu, dusmas piesarkušu, slapju iegrūda istabā, kur krustmāte jau izģērba Lipu, un ieslēdza.

IV

Pagāja piecas dienas. Sagatavojies aizbraukt, Aņisims uzgāja augšā pie Varvaras atvadīties. Viņas istabā dega visas svētbilžu lampiņas, smaržoja vīraks, un pati viņa sēdēja pie loga un adīja zeķes no sarkanas dzijas.

— Maz padzīvoji ar mums, — viņa teica. — Vai sāki garlaikoties? Ak vai, vai… Mēs dzīvojam labi, mums visa kā papilnam, arī tavas kāzas nosvinējām kārtīgi, kā nākas; vecais stāsta: divi tūkstoši izmaksājušas. Vārdu sakot, dzīvojam kā tirgoņi, tikai pie mums nav lādzīgi. Pārāk krāpjam ļaudis. Sirds sāp, draudziņ, ka krāpjam — ak tu dieviņ! Vai nu mijam zirgu, vai kaut ko pērkam, vai līgstam strādnieku — visur krāpšana. Krāpšana un krāpšana. Eļļa bodē rūgta, sasmakusi, citiem cilvēkiem pat darva labāka. Esi tik labs, saki — vai tad nav iespējams tirgoties ar kārtīgu eļļu?

—     Kā kuram nolikts, māmiņ.

—    Bet būs taču reiz jāmirst? Vai, vai, tiešām būtu nu parunājis ar tēvu! …

—    Būtu jūs pati parunājusi.

—     Nu-u! Es viņam saku, bet viņš man tāpat kā tu, tos pašus vārdus: kā kuram nolikts. Viņpasaulē nu gan sāks izmeklēt, kā kuram nolikts. Dievam taisna tiesa.

—  Protams, neviens nesāks izmeklēt, — Aņisims sacīja un nopūtās. — Dieva taču tik un tā nav, māmuļ. Kas tur ko izmeklēt!

Varvara izbrīnā pavērās viņā un, noplātīdama rokas, iesmējās. Tā kā viņa tik sirsnīgi izbrīnījās par šiem vārdiem un skatījās viņā kā savādniekā, viņš samulsa.

—     Dievs varbūt arī ir, tikai ticības nav, — viņš teica. — Kad mani laulāja, jutos nelāgi. Kā izņem vistai no apakšas olu un tur čiepst cālēns, tāpat manī pēkšņi iečiepstējās sirdsapziņa, un, kamēr mani laulāja, es visu laiku domāju: dievs ir! Bet, tiklīdz iznācu no baznīcis, — nekā. Un kā lai es zinu, vai ir dievs vai nav? No bērnības neesam tā mācīti, zīdainis vēl zīž mātes krūti, bet viņam māca tikai vienu: kā kuram nolikts. Arī tētiņš taču netic dievam. Jūs reiz teicāt, ka Guntorevam nocēluši aunus… Es atradu… Šikalovas zemnieks nozadzis; viņš nozadzis, bet ādiņas pie tētiņa … Te nu jums ir ticība!

Aņisims piemiedza aci un pagrozīja galvu.

—    Arī pagasta vecākais netic dievam, — viņš turpināja, — tāpat arī rakstvedis un ķesteris. Bet, ja viņi iet baznīcā un ievēro gavēņus, tad tikai tādēļ, lai cilvēki par viņiem nerunātu ļaunu, un gadījumam, ja varbūt patiešām būs pastarā tiesa. Tagad tā mēdz runāt, it kā pasaules gals pienācis tāpēc, ka ļaudis kļuvuši Jaunāki, necienī savus vecākus un tamlīdzīgi. Tie ir nieki. Man, māmuļ, šķiet — visas bēdas rodas no tā, ka cilvēkiem nav sirdsapziņas. Es viņiem redzu cauri, māmuļ, un saprotu. Ja cilvēkam mugurā zagts krekls, es redzu. Cilvēks sēž traktierī, un jums tā liekas, it kā viņš dzertu tēju, un vairāk nekā, bet es, tēja paliek tēja, redzu vēl, ka viņam nav sirdsapziņas. Tā staigāju augu dienu — un neredzu neviena cilvēka ar sirdsapziņu. Un iemesls tikai tas, ka viņi nezina, vai ir dievs vai nav… Nu, māmuļ, ardievu! Palieciet sveika un vesela, nepieminiet ar ļaunu!

Aņisims palocījās Varvarai līdz zemei.

—    Pateicamies jums par visu, māmuļ, — viņš teica. — Mūsu ģimenei liels labums no jums. Jūs esat ļoti kārtīga sieviete, un es esmu ar jums ļoti apmierināts.

Aņisims aizkustināts izgāja, bet atkal atgriezās un sacīja:

—    Mani Samorodovs iepinis vienā lietā: būšu bagāts vai aiziešu bojā. Ja kas notiek, tad nu jūs, māmuļ, nomieriniet manu tēvu.

—     Ko nu, ko nu! Ak vai, vai… Dievs ir žēlīgs. Bet tu, Aņisim, šā vai tā, būtu savu sievu apmīļojis, citādi raugāties viens otrā kā piepūtušies; būtu kaut vai pasmaidījuši, tik tiešām gan.

—     Jā, viņa tāda savāda … — Aņisims sacīja un nopūtās. — Nesaprot nekā, visu laiku klusē. Pārāk jauna. Lai paaugas…

Pie lieveņa jau stāvēja liels, labi barots balts ērzelis, iejūgts vaļējā ekipāžā.

Vecais Cibukins ieskrējies braši iesēdās tajā un paņēma grožus, Aņisims saskūpstījās ar Varvaru, ar Aksiņju un brāli. Uz lieveņa stāvēja arī Lipa, stāvēja nekustēdamās un lūkojās sāņus, it kā būtu iznākusi nevis pavadīt, bet tāpat, nezin kādēļ. Aņisims piegāja viņai klāt un viegli tik tikko pieskārās ar lupām pie viņas vaiga.

—    Ardievu, — viņš teica.

Un viņa, nepavērusies vīrā, dīvaini pasmaidīja; viņai ietrīsējās seja, un visiem nezin kāpēc kļuva viņas žēl. Aņisims palēcies iesēdās ekipāžā un iespieda rokas sānos, jo pats sevi uzskatīja par skaistu,

Kamēr viņi brauca no ieplakas kalna, Aņisims visu laiku skatījās atpakaļ uz sādžu. Bija silta, skaidra diena. Pirmoreiz bija izdzīti lopi ganos, un gar ganāmpulku staigāja meitenes un sievas, svētku drēbēs tērpušās. Brūns vērsis bauroja, priecādamies par brīvību, un kārpīja ar priekškājām zemi. Visur, gan augšā, gan lejā, dziedāja cīruļi. Aņisims lūkojās atpakaļ uz baznīcu, staltu, gaišu, — nesen tā bija nobalsināta — un atcerējās, kā pirms piecām dienām viņš bija tur lūdzis dievu; raudzījās atpakaļ uz skolu ar zaļo jumtu, uz upīti, kurā reiz bija peldējies un makšķerējis, un krūtīs viņam iešalcās prieks, iegribējās, lai pēkšņi no zemes izaugtu siena un nelaistu viņu tālāk un viņš paliktu kopā tikai ar savu pagātni.

Stacijā viņi piegāja pie bufetes un izdzēra katrs pa glāzītei heresa. Vecais iebāza roku kabatā pēc maciņa, lai samaksātu.

—    Es izmaksāju! — Aņisims teica.

Vecais aizgrābts uzsita viņam uz pleca un piemiedza aci uz bufetnieku: skat, kāds man dēls!

—     Būtu nu, Aņisim, palicis mājā, veikalā, — viņš sacīja, — tu būtu nenovērtējams! Es tevi, dēliņ, apzeltītu no galvas līdz kājām.

—    Nekādi nav iespējams, tētiņ.

Heress bija paskābs, smaržoja pēc lakas, bet viņi izdzēra vēl katrs pa glāzītei.

Kad vecais atgriezās no piestātnes, pirmajā bridī viņš nevarēja ne pazīt savu jauno vedeklu. Tiklīdz vīrs bija izbraucis no sētas, Lipa pārvērtās, piepeši kļuva līksma. Kailām kājām, vecos, novalkātos brunčos, uzrolījusi piedurknes līdz pleciem, viņa mazgāja priekšnamā kāpnes un dziedāja smalkā, sudrabainā balstiņā, bet, kad nesa ārā lielo toveri ar samazgām un vērās saulē ar savu bērnišķīgo smaidu, tad likās, ka arī viņa būtu cīrulis.

Vecs strādnieks, kas gāja garām lievenim, pagrozīja galvu un nokrekšķinājās.

—     Ir gan tev vedeklas, Grigorij Petrovič, dievs tev tās atsūtījis! — viņš sacīja. — Ne sievas, bet tīrais zelts.

Piektdien, astotā jūlijā, Jeļizarovs, saukts Kruķis, un Lipa atgriezās no Kazanskas sādžas, kurp viņi bija devušies svētceļojumā Kazaņas dievmātes svētku dienā. Tālu aiz viņiem gāja Ļipas māte Praskovja, kura netika tiem līdzi, jo bija vārga un aizelsās. Tuvojās vakars.

—    A-ā-ā! … — Kruķis brīnījās, klausīdamies Lipā. — A-ā! . . . Nu-nu?

—     Man, Iļja Makarič, ļoti garšo ievārījums, — Lipa stāstīja. — Sēžu savā kaktiņā un tikai dzeru tēju ar ievārījumu. Vai arī dzeram kopā ar Varvaru Nikolajevnu, bet viņa stāsta kaut ko jūsmīgu. Viņai daudz ievārījuma — četras burkas. «Dzer,» viņa saka, «Lipa, nekautrējies.»

—    A-ā-ā! … Četras burkas!

—    Dzīvo pārticībā. Tēja ar baltmaizi; un gaļas, cik gribi. Dzīvo pārticībā, tikai baismīgi pie viņiem, Iļja Makarič. Va-ai, cik baismīgi!

—     Kāpēc gan tev baismīgi, bērniņ? — Kruķis vaicāja un atskatījās, lai redzētu, vai Praskovja palikusi tālu aiz viņiem.

—    Vispirms, tiklīdz nosvinējām kāzas, baidījos Aņisima Grigorjiča. Viņš neko, nedarīja man pāri, bet tikai, tiklīdz pienāk man tuvu, tā man pārskrien drebuļi pār visiem kauliņiem. Un nevienu naksniņu negulēju, vienmēr trīsēju un lūdzu dievu. Bet tagad baidos Aksiņjas, Iļja Makarič. Viņa neko, aizvien smīn, tikai dažkārt palūkojas pa lodziņu, bet acis viņai tādas niknas un deg zaļganām uguntiņām kā aitai kūtī. Jaunākie Hrimini viņu mulsina: «Jūsu vecajam,» šie saka, «ir tāda zemīte Butjokinā, desetīnu četrdesmit, zemīte,» šie saka, «ar smiltīm, un arī ūdens ir, tu, Aksjuša,» šie saka, «uzcel sev ķieģeļu cepli, un arī mēs piedalīsimies.» Ķieģeļi tagad divdesmit rubļu tūkstotis. Ienesīgs pasākums. Vakar pie pusdienu galda Aksiņja tad nu saka vecajam: «Es,» šī saka, «gribu Butjokinā uzcelt ķieģeļu cepli, pati būšu tirgone.» Runā un smīn. Bet Grigorijam Petrovičam satumsa seja; redzams, nepatika. «Kamēr,» šis saka, «esmu dzīvs, nedrīkst atsevišķi, jābūt visiem kopā.» Bet viņa pazibsnīja ar acīm, nočirkstināja zobus . . . Kad pasniedza pankūkas— neēd!

—    A-ā-ā! … — Kruķis nobrīnījās. — Neēd!

—    Un saki, lūdzams, kad viņa guļ! — Lipa turpināja. — Paguļ pusstundiņu, tad uzlec augšā, staigā, visu laiku staigā, skatās: ka zemnieki kaut ko nenodedzina, kaut ko nenozog… Drausmīgi ar viņu, Iļja Makarič. Bet Jaunākie Hrimini pēc kāzām pat gulēt negāja, aizbrauca uz pilsētu tiesāties; un ļaudis melš, it kā tas viss Aksiņjas dēļ. Divi brāļi apsolījušies uzcelt viņai cepli, bet trešais apvainojies; fabrikā darbs bija veselu mēnesi pārtraukts, un mans krusttētiņš Prohors, palicis bez darba, staigādams pa mājām, lasīja maizes garoziņas. «Labāk tak, krusttētiņ,» saku, «būtu gājis pagaidām art vai malku zāģēt, nevajag darīt sev kaunu!» — «Esmu atradis,» viņš saka, «no zemnieka darba, neko,» saka, «neprotu, Lipiņka . . .»

Viņi apstājās pie jaunās apšu birztalas, lai atpūstos un pagaidītu Praskovju. Jeļizarovs sen jau bija uzņēmējs, taču neturēja zirgu, bet staigāja kājām pa visu apriņķi ar maisiņu, kurā bija maize un sīpoli, un soļoja plaši, vicinādams rokas. Bija grūti tikt viņam līdzi.

Birztalas malā stāvēja robežstabs. Jeļizarovs pieskārās tam: vai stāv stingri? Aizelsusies pienāca Praskovja. Viņas krunkainā, pastāvīgu izbaiļu pilnā seja laistījās laimē: viņa šodien, tāpat kā citi cilvēki, bijusi baznīcā, tad staigājusi pa tirgu, dzērusi tur bumbieru kvasu! Viņai tas gadījās reti, un pat tagad viņai šķita, it kā šodien pirmoreiz mūžā būtu īsti līksmojusies. Atpūtušies visi trīs reizē devās uz priekšu. Saule jau rietēja, un tās stari lauzās cauri birzij, apspīdēja stumbrus. Priekšā spalgi skanēja balsis. Ukļejevas meitenes sen jau bija aizgājušas uz priekšu, bet kavējās šeit, birzī: laikam lasīja sēnes.

—    Ei, meiča-as! — Jeļizarovs sauca. — Ei, skaistulītes!

Par atbildi atskanēja smiekli.

—     Kruķis nāk! Kruķis! Vecais kraķis!

Un arī atbalss smējās. Tad arī birzs palika aiz muguras. Bija jau redzami fabrikas dūmeņu gali, iezaigo-

jās krusts zvanu tornī: tā bija sādža, «tā pati, kur ķesteris bērēs visu kaviāru apēdis». Lūk, gandrīz jau mājās; atlicis tikai nokāpt šai lielajā ieplakā. Lipa un Praskovja, kas bija gājušas basām kājām, atsēdās zālē, lai apautu kājas; līdz ar viņām atsēdās arī uzņēmējs. Ja skatās no augstienes, Ukļejevā ar saviem vītoliem, balto baznīcu un upīti šķita skaista, klusa, un traucēja tikai fabrikas jumti, kas aiz taupības bija nokrāsoti drūmā, nepatīkamā krāsā. Nogāzes viņā pusē bija redzami rudzi — gan šur, gan tur rēgojās statiņi un kūlīši, it kā vētras izsvaidīti, un tikko nopļauto rudzu vāli; arī auzas jau bija nobriedušas un tagad laistījās saulē kā perlamutrs. Bija pats karstākais darba laiks. Šodien svētku diena, rīt, kā pie sestdienas, jānovāc rudzi, jāved siens, bet tad svētdiena — atkal jāsvētī; katru dienu tālumā iedunējās pērkons: bija tveice, tuvojās lietus, un, lūkojoties tagad druvā, katrs domāja par to, kaut ar dievpalīgu varētu novākt labību, un ap sirdi bija gan līksmi un priecīgi, gan nemierīgi.

—    Pļāvēji tagad dārgi, — Praskovja sacīja. — Rubli četrdesmit dienā!

No Kazanskas tirgus ļaudis atgriezās nepārtrauktā straumē; sievas, fabrikas strādnieki ar jaunām cepurēm galvā, ubagi, bērni… Garām pabrauca rati, saceldami putekļus, aiz tiem skrēja nepārdotais zirgs, it kā priecādamies, ka nav pārdots, tad veda aiz ragiem govi, kura pretojās, tad atkal brauca rati, un tajos sēdēja piedzēruši vīri, nokāruši kājas. Kāda veca sieva veda puisēnu ar lielu cepuri galvā un lieliem zābakiem kājās; puisēnu bija nomocījis karstums un smagie zābaki, kas kājām neļāva saliekties ceļgalos, tomēr viņš ar visu spēku nemitēdamies pūta taurīti; gājēji jau bija nokāpuši lejā un iegriezušies ielā, taču vēl dzirdēja taurītes skaņas.

—     Mūsu fabrikanti nav labā omā… — Jeļizarovs sacīja. — Nelaime! Kostjukovs noskaities uz mani. «Daudz,» viņš saka, «dēļu izgājis dzegām.» — «Kā — daudz? Tik, cik vajadzēja, Vasilij Danilič, tik daudz,» saku, «arī aizgāja. Es jau tos nevāru putrā, šos dēļus.» — «Kā,» viņš saka, «tu vari man sacīt tādus vārdus? Nejēga tāds! Neaizmirsties! Es,» kliedz, «esmu

tevi padarījis par uzņēmēju!» — «Tad ta,» saku, «neredzēts brīnums! Kad es,» saku, «vēl nebiju uzņēmējs, tik un tā ik dienas dzēru tēju.» — «Visi,» viņš saka, «jūs esat blēži…» Es apklusu. Mēs šai pasaulē blēži, domāju, bet jūs būsiet viņpasaulē blēži. Ho-ho-ho! Otrā dienā atmaiga. «Tu,» viņš saka, «Makarič, neskaisties uz mani par maniem vārdiem. Ja arī izmetu,» viņš saka, «kaut ko lieku, tad saproti, esmu pirmās ģildes tirgonis, augstāk par tevi — tev jācieš klusu.» — «Jūs,» saku, «esat pirmās ģildes tirgonis, bet es namdaris, tas tiesa. Un svētais Jāzeps,» saku, «arī bija namdaris. Mans darbs ir taisnīgs, dievam tīkams, bet, ja,» saku, «jums patīk būt augstākam, esiet tik laipns, Vasilij Daņilič.» Bet vēlāk, tātad pēc šās sarunas, es domāju: kas tad ir augstāks? Pirmās ģildes tirgonis vai namdaris? Namdaris gan, bērniņi!

Kruķis padomāja un piebilda:

— Tā tas ir, bērniņi! Kas pūlas, kas cieš, tas arī augstāks.

Saule jau bija norietējusi, un pāri upei, baznīcas sētā un laukumos ap fabrikām cēlās bieza migla, balta kā piens. Tagad, kad ātri satumsa, lejā mirgoja ugunis, un, kad šķita, ka migla slēpj zem sevis bezdibeni, Ļipai un viņas mātei, kuras bija dzimušas nabadzībā un bija ar mieru tā nodzīvot līdz mūža galam, atdodot citiem visu, atskaitot savu izbiedēto, lēnprātīgo dvēseli, — varbūt viņām uz mirkli šķita, ka šai milzīgajā, noslēpumainajā pasaulē, bezgalīgajā dzīvību virknē, arī viņas ir kaut kāds spēks, ari viņas ir par kādu augstākas; viņām bija labi sēdēt šeit augšā, viņas laimīgi smaidīja un aizmirsa, ka tomēr jāatgriežas atpakaļ lejā.

Beidzot viņas pārnāca mājās. Pie vārtiem un ap veikalu zemē sēdēja pļāvēji. Parasti pašu ļaudis, ukļejevieši, nenāca pie Cibukina strādāt un bija jālīgst sveši, un tagad mijkrēslī šķita, ka sēž cilvēki ar garām, melnām bārdām. Veikals bija vaļā, un pa durvīm varēja redzēt, kā kurlais spēlē ar puiku dambreti. Pļāvēji dziedāja klusi, tikko sadzirdami, vai skaļi prasīja samaksāt viņiem par vakardienas darbu, taču viņiem nemaksāja, lai viņi līdz rītdienai neaizietu. Vecais Cibukins bez svārkiem, vienīgi vestē izmeties, un Aksiņja pie lieveņa zem bērza dzēra tēju; uz galda dega lampa.

—     Vectē-ēv! — aiz vārtiem sauca pļāvējs it kā ķircinādams. — Samaksā kaut pusi! Vectē-ēv!

Un tūdaļ atskanēja smiekli, bet pēc tam atkal tikko sadzirdami dziedāja… Arī Kruķis atsēdās dzert tēju.

—   Mēs tātad bijām gada tirgū, — viņš sāka stāstīt.

—    Izpriecājāmies, bērniņi, ļoti labi izpriecājāmies, paldies dievam tam kungam. Un iznāca tāds nelabs gadījums: kalējs Saša nopirka tabaku un tātad dod tirgonim pusrubli. Bet pusrublis viltots, — Kruķis turpināja un atskatījās; viņš vēlējās runāt čukstus, taču runāja apslāpētā, piesmakušā balsī, un visi varēja dzirdēt. — Bet pusrublis izrādās viltots. Prasa: kur ņēmi? To, šis saka, man iedeva Aņisims Cibukins, kad, šis saka, es pie viņa kāzas dzēru… Pasauca uradņiku, aizveda … Pielūko, Petrovič, lai kaut kas nenoliktu, kādas valodas …

—     Vectē-ēv! — joprojām aiz vārtiem ķircināja tā pati balss. — Vectē-ēv!

Iestājās klusums.

—     Ak, bērniņi, bērniņi, bērniņi… — Kruķis ātri nomurmināja un piecēlās; viņam mācās virsū snaudiens.

—    Nu, paldies par tēju, cukuru, bērniņi. Laiks gulēt. Esmu jau satrunējis, mani baļķi visi iepuvuši. Hoho-ho!

Aizejot viņš teica:

—     Laikam drīz būs jāmirst!

Un iešņukstējās. Vecais Cibukins neizdzēra savu tēju, bet vēl pasēdēja, padomāja; sejā bija tāda izteiksme, it kā viņš klausītos Kruķa soļos, kas jau bija nomērojuši lielu gabalu pa ielu.

—    Kalējs Saška varbūt samelojis, — sacīja Aksiņja, uzminējusi viņa domas.

Viņš iegāja mājā un pēc brītiņa atgriezās ar sainīti; atraisīja — iemirdzējās rubļi, pavisam jauni. Viņš paņēma vienu, izmēģināja uz zoba, uzsvieda uz paplāksnes; tad uzsvieda otru …

—    Rubļi tiešām viltoti… — viņš noteica, neizpratnē raudzīdamies Aksiņjā. — Tie ir tie … Aņisims toreiz atveda, viņa dāvana. Meitiņ, paņem, — viņš sāka čukstēt un iegrūda viņai rokā sainīti, — paņem, iemet akā .. .* Rauj viņus jods! Un skaties, lai nebūtu nekādu valodu. Ka tikai kas nenotiktu … Novāc patvāri, izdzēs uguni…

Lipa un Praskovja sēdēja šķūnī un redzēja, kā cita pēc citas nodzisa ugunis; tikai augšā pie Varvaras mirgoja zilās un sarkanās svētbilžu lampiņas, un no turienes dvesa miers, pieticība un neziņa. Praskovja nekādi nespēja pierast pie tā, ka viņas meita izprecināta bagātam vīram, un, kad atnāca, priekšnamā bikli sarāvās, lūdzoši smaidīja, un viņai tad izsūtīja ārā tēju un cukuru. Arī Lipa nevarēja pierast un pēc tam, kad aizbrauca vīrs, negulēja vis savā gultā, bet kur pagadījās — virtuvē vai šķūnī, un katru dienu mazgāja grīdas un veļu, un viņai šķita, ka viņa ir algādze. Arī tagad, atgriezušās no svētceļojuma, viņas dzēra tēju virtuvē kopā ar virēju, tad iegāja šķūnī un nolikās zemē starp kamanām un sienu. Šeit bija tumšs, gaiss piesātināts ar zirglietu smaku. Ap māju nodzisa ugunis, tad bija dzirdams, kā kurlais noslēdz veikalu, kā pļāvēji norīkojās pagalmā uz guļu. Tālumā, pie Jaunajiem Hriminiem, spēlēja dārgās harmonikas . . . Praskovja un Lipa slīga miegā.

Un, kad viņas pamodināja soļi, bija jau gaišs, jo spīdēja mēness; šķūņa durvīs stāvēja Aksiņja, turēdama rokās gultas drēbes.

—    Te droši vien būs vēsāk … — viņa noteica, tad ienāca un nolikās gandrīz pie paša sliekšņa, un mēness apspīdēja visu viņas augumu.

Viņa negulēja un laiku pa laikam smagi nopūtās, karstumā iztvīkusi, nometusi no sevis gandrīz visu, — un kas tas bija par skaistu, lepnu dzīvnieku burvīgajā mēnesnīcas gaismā! Pagāja neilgs laiks, un atkal atskanēja soļi: durvīs parādījās vecais, ģērbies viscaur baltā.

—    Aksiņja! — viņš sauca. — Vai tu esi šeit?

—     Kas ir? — viņa īgni atsaucās.

—    Es tev pirmīt teicu, lai iemet naudu akā. Vai iemeti?

—    Kas vēl nebūs, mantu ūdenī mest! Atdevu pļāvējiem …

—     Ak mans dievs! — vecais izbrīnā un bailēs noteica. — Esi gan tu draiska sieva … Ak mans dievs!

Viņš noplātīja rokas un devās projām, un, kamēr gāja, visu laiku kaut ko murmināja. Bet pēc brītiņa Aksiņja atsēdās un nopūtās smagi, ar īgnumu, tad piecēlās un, paņēmusi padusē savas gultas drēbes, aizgāja.

—    Kāpēc gan tu mani uz šejieni izprecināji, māmiņ! — Lipa sacīja.

—    Jāprecas, meitiņ. Tas nav mūsu ziņā.

Un viņām jau mācās virsū neremdināmas sēras. Bet tad šķita, ka kāds raugās no debess augstumiem, no zilgmes, no turienes, kur zvaigznes redz visu, kas notiek Ukļejevā, un viņas apsargā. Lai cik liels ļaunums, tomēr nakts ir klusa un skaista un tomēr dieva pasaulē ir un būs taisnība, tikpat klusa un skaista, un zemes virsū viss tikai gaida, lai saplūstu ar taisnību, kā mēness gaisma saplūst ar nakti.

Un abas apmierinātas, viena otrai piekļāvušās, aizmiga.

VI

Jau sen bija pienākusi ziņa, ka Aņisims iesēdināts cietumā par naudas viltošanu un viltotas naudas izplatīšanu. Pagāja mēneši, pagāja vairāk nekā pusgads, aizritēja gara ziema, atnāca pavasaris, un, pie tā, ka Aņisims sēž cietumā, pierada tiklab mājā, kā arī sādžā. Un, kad kāds nakti gāja garām mājai vai veikalam, tad atcerējās, ka Aņisims sēž cietumā; un, kad zvanīja kapsētā, arī tad nezin kāpēc ienāca prātā, ka viņš sēž cietumā un gaida tiesu.

Šķita, it kā mājām būtu uzgulusi ēna. Nams bija satumsis, jumts aprūsējis, ar dzelzi apsistās, smagās, zaļā krāsā nokrāsotās veikala durvis apsūbējušas vai, kā kurlais izteicās, «aprepējušas»; arī pats vecais Cibukins bija it kā satumsis. Viņš sen vairs necirpa matus un bārdu, bija apaudzis, sēdās tarantasā bez palēciena un neuzsauca ubagiem: «Dieviņš jums dos!» Viņa spēki sāka iet uz leju, un tas bija manāms visur. Arī cilvēki viņa mazāk baidījās, un uradņiks sastādīja veikalā protokolu, kaut gan saņēma, tāpat kā agrāk, to, kas pienākas; trīsreiz viņu izaicināja uz pilsētu, lai tiesātu par slepenu tirgošanos ar degvīnu, un lietu vienmēr atlika liecinieku neierašanās dēļ, tā ka vecais bija nomocījies.

Viņš bieži mēdza braukt pie dēla, noslēdza kādu darījumu, iesniedza kādam lūgumu, ziedoja kaut kur baznīcas karogam. Tā cietuma uzraugam, kurā sēdēja Aņisims, viņš pasniedza sudraba glāzes ieliekamo ar ierakstu emaljā «prāts zina mēru» un garu karotīti.

—     Nav neviena, kas varētu parūpēties, kārtīgi parūpēties, — Varvara runāja. — Ak vai, vai … Vajadzēja palūgt kādu no kungiem uzrakstīt galvenajiem priekšniekiem . . . Kaut vai līdz tiesai izlaistu! Ko puisi moka!

Arī viņa jutās apbēdināta, bet bija kļuvusi pilnīgāka, baltāka, tāpat kā senāk, dedzināja savā istabā svētbilžu lampiņas un skatījās, lai mājās viss būtu spodrs, un cienāja viesus ar ievārījumu un ābolu pastilu. Kurlais un Aksiņja tirgojās veikalā. Bija pasākts jauns uzņēmums — ķieģeļu ceplis Butjokinā, un Aksiņja braukāja turp tarantasā gandrīz ik dienas; viņa pati kučierēja un, satiekoties ar paziņām, izstiepa kaklu kā čūska no jaunajiem rudziem un smaidīja vientiesīgi un noslēpumaini. Bet Lipa aizvien rotaļājās ar savu bērniņu, kas viņai bija piedzimis pirms gavēņa. Tas bija mazs bērniņš, vājiņš, nožēlojams, un bija dīvaini, ka viņš brēc, skatās un ka viņu uzlūko par cilvēku, pat sauc par Nikiforu. Viņš gulēja šūpulī, bet Lipa atkāpās uz durvīm un teica klanīdamās:

—    Sveiki, Nikifor Aņisimič!

Un skrēja pie viņa skriešus un skūpstīja. Tad atkāpās līdz durvīm un klanījās:

—    Sveiki, Nikifor Aņisimič!

Bet viņš pacēla savas sarkanās kājiņas, un viņam raudas jaucās ar smiekliem kā namdarim Jeļizarovam.

Beidzot bija nolikta tiesas diena. Vecais izbrauca dienas piecas agrāk. Pēc tam bija dzirdams, ka no sādžas uz tiesu aizveda zemniekus, kas bija uzaicināti par lieciniekiem; aizbrauca arī vecais strādnieks, kas tāpat bija saņēmis pavēsti.

Tiesa notika ceturtdienā. Bet bija pagājusi jau svētdiena, vecais arvien vēl neatgriezās, un nebija nekādu ziņu. Otrdienas pievakarē Varvara sēdēja pie atvērta loga un klausījās — vai nebrauc vecais. Blakus istabā Lipa rotaļājās ar savu bērnu. Viņa svieda to gaisā un sajūsmā runāja:

—     Tu izaugsi lie-iels, liels! Būsi zemnieks, iesim kopā par dienas strādniekiem! Iesim par dienas strādniekiem!

—     Ko nu! — Varvara apvainojās. — Kādus dienas strādniekus izdomājusi, muļķīte? Viņš mums būs tirgonis! …

Lipa sāka klusiņām dziedāt, bet pēc brītiņa aizmirsās un atkal:

—    Izaugsi lie-iels, liels, būsi zemnieks, iesim kopā par dienas strādniekiem!

—     Ko nu tu dziedi!

Lipa ar Nikiforu uz rokām apstājās durvīs un jautāja:

—     Māmiņ, kāpēc es viņu tā mīlu? Kāpēc viņu tā žēloju? — viņa turpināja, balss viņai ietrīsējās un acīs iemirdzējās asaras. — Kas viņš tāds? Kāds viņš? Viegls kā spalviņa, kā kripatiņa, bet es viņu mīlu, mīlu kā īstu cilvēku. Viņš taču neko nespēj, nerunā, bet es visu saprotu, ko viņš ar savām actiņām vēlas.

Varvara ieklausījās: tuvojoties stacijai, dārdēja vakara vilciens. Vai nav atbraucis vecais? Viņa vairs nedzirdēja un nesaprata, ko runā Lipa, neatģidās, kā aizritēja laiks, bet tikai visa trīsēja un trīsēja ne aiz bailēm, bet stiprā ziņkārē. Viņa redzēja, ka garām aizbrauca rati — ātri, dārdēdami, pilni zemnieku. Tur no stacijas brauca atgriezušies liecinieki. Kad rati ripoja garām veikalam, no tiem izlēca vecais strādnieks un ienāca sētā. Bija dzirdams, kā ar viņu sētā apsveicinājās, viņam kaut ko vaicāja .. .

—    Atņemtas tiesības un viss īpašums, — viņš skaļi sacīja, — un uz Sibīriju katorgā uz sešiem gadiem.

Bija redzams, kā no veikaliņa pa otru pusi iznāca Aksiņja; viņa tikko bija pārdevusi petroleju un vienā rokā turēja pudeli, otrā piltuvi, un mutē viņai bija sudraba nauda.

—    Bet kur tētiņš? — viņa šļupstēdama jautāja.

—     Stacijā, — strādnieks atbildēja. — «Kad būs tumšāks,» viņš saka, «tad atbraukšu.»

Un, kad sētā kļuva zināms, ka Aņisims notiesāts uz katorgu, virēja virtuvē pēkšņi sāka brēkt pilnā balsī kā par mirušu, domādama, ka tā pieklājas:

—    Kam tu mūs esi pametis, Aņisim Grigorjič, mīļo vanadziņ …

Sāka riet satrauktie suņi. Varvara pieskrēja pie lodziņa un, bēdās šaudīdamās, uzbrēca virējai, bļaudama, cik spēka:

—    Paliec mierā, Stepanida, paliec mierā! Nemoki, dieva dēļ!

Viņas aizmirsa uzlikt patvāri, nesajēdza vairs itin nekā. Tikai Lipa nekādi nespēja saprast, kas noticis, un joprojām ņēmās ar bērnu.

Kad no stacijas atbrauca vecais, viņam vairs nekā nejautāja.

Viņš apsveicinājās, tad klusēdams izgāja cauri visām istabām; vakariņas neēda.

—    Nebija neviena, kas parūpētos… — Varvara iesāka, kad viņi palika divatā. — Es jau teicu, ka jāpalūdz kungi, — toreiz neklausījāt… Vajadzēja lūgumrakstu …

—     Es jau rūpējos! — vecais sacīja un atmeta ar roku. — Tiklīdz Aņisimu notiesāja, devos pie tā kunga, kas viņu aizstāvēja. «Nekā,» viņš saka, «tagad nav iespējams darīt, par vēlu.» Un pats Aņisims tāpat saka: par vēlu. Bet tomēr, tiklīdz iznācu no tiesas, pierunāju kādu advokātu, iemaksāju viņam. .. Pagaidīšu vēl kādu nedēļu un tad braukšu atkal. Kā dievs būs lēmis.

Vecais atkal klusēdams izgāja cauri visām istabām un, kad bija atgriezies pie Varvaras, teica:

—    Neesmu laikam vesels. Galvā . .. tāda kā migla. Jūk domas.

Viņš aizvēra durvis, lai nedzirdētu Lipa, un klusām turpināja:

—     Man ar naudu nav labi. Atceries, Aņisims pirms kāzām lieldienu nedēļā atveda man jaunus rubļus un pusrubļus? Vienu sainīti es toreiz paslēpu, bet pārējos sajaucu ar savējiem … Kādreiz, lai viņam debesu valstība, dzīvoja mans tēvocis Dmitrijs Filatičs, kas mūžīgi braukāja pēc precēm gan uz Maskavu, gan uz Krimu. Viņam bija sieva, un šī pati sieva, kamēr viņš braukāja pēc precēm, dauzījās ar citiem. Seši bērni viņiem bija. Un, kad tēvocītis bija iedzēris, tad smējās: «Nekādi,» saka, «nespēju izšķirt, kuri ir mani bērni, kuri citu.» Viegls raksturs tātad. Tā arī es tagad nevaru izšķirt, kura mana īstā nauda un kura viltotā. Un liekas, ka tā visa viltota.

—    Ko tu runā, lai dievs tev stāv klāt!

—     Pērku stacijā biļeti, dodu trīs rubļus, un man liekas, ka tie viltoti. Un man kļūst baigi. Laikam neesmu vesels.

—     Ko tur runāt, visi esam dieva ziņā… Ak vai, vai… — Varvara noteica un nogrozīja galvu. — Vajadzēja par to padomāt, Petrovič … Ko var zināt, kas gadās, neesi vairs jauns cilvēks. Nomirsi — un pielūko, ka bez tevis mazdēliņam nenodara pāri. Ai, baidos, viņi nodarīs pāri Nikiforam, nodarīs pāri! Tēva, jāsaka, vairs nav, māte jauna, muļķīte … Būtu viņam, puisēnam, norakstījis kaut zemi, to Butjokinu, Petrovič, tik tiešām! Padomā! — Varvara mēģināja pārliecināt. — Puisēns jauks, žēl! Aizbrauc rīt pat un uzraksti papīru. Ko vēl gaidīt?

—    Bet es mazdēliņu biju pavisam piemirsis… — Cibukins sacīja. — Jāapsveicinās. Tad tu saki: puisēns nekas? Nu, lai aug vien. Dieva ziņā!

Viņš atvēra durvis un ar saliektu pirkstu pieaicināja klāt Lipu. Viņa piegāja pie viņa ar bērnu uz rokām.

—     Ja tev, Lipiņka, kaut. kā vajag, prasi, — viņš sacīja. — Un ēd, ko iegribas, mums nav žēl, kaut tikai būtu vesela … — Viņš pārmeta bērnam krustu. — Un glabā mazdēliņu. Dēla nav, palicis tikai mazdēliņš.

Asaras sāka ritēt vecajam pār vaigiem; viņš iešņukstējās un atkāpās. Brītiņu vēlāk viņš apgulās un cieši aizmiga pēc septiņām bezmiega naktīm.

Vecais uz neilgu laiku bija aizbraucis uz pilsētu. Kāds pastāstīja Aksiņjai, ka viņš braucis pie notāra, lai rakstītu testamentu, un ka Butjokinu, to pašu, kur viņa dedzināja ķieģeļus, novēlējis mazdēlam Nikiforam. To viņai paziņoja no rīta, kad vecais un Varvara sēdēja pie lieveņa zem bērza un dzēra tēju. Viņa aizslēdza veikalu no ielas un sētas pusē, savāca visas slēdzenes, kādas viņai bija, un nometa vecajam pie kājām.

—     Es jums vairs nestrādāšu! — viņa skaļi iekliedzās un pēkšņi sāka raudāt. — Iznāk, ka neesmu jums vedekla, bet strādniece! Visi ļaudis smejas: «Skaties,» saka, «kādu Cibukini sev strādnieci atraduši!» Neesmu ar jums līgusi! Neesmu nekāda ubadze vai verga dvēsele, man ir tēvs un māte.

Asaras nenoslaucījusi, viņa vērsa uz veco savas asarām pielijušās, ļaunās, aiz naida greizās acis; seja bija sarkana un saspringta, tāpat kakls, jo viņa kliedza no visa spēka.

—     Nevēlos vairs ilgāk kalpot! — viņa turpināja. — Esmu nomocījusies! Kad ir darbs, kad jāsēž diendienā bodē, naktīs jāskrien pēc degvīna, tad tas jādara man, bet, kad jādāvina zeme, tad katordzniecei ar viņas velnēnu! Viņa te saimniece, kundze, bet es viņai kalpone! Atdodiet viņai visu, arestantei, lai aizrijas, es iešu mājās! Atrodiet sev citu muļķi, sātani nolādētie!

Vecais nekad visā mūžā nebija bāris un sodījis bērnus un pat nepieļāva domu, ka kāds ģimenē varētu viņam sacīt rupjus vārdus vai izturēties pret viņu bez bijības; tagad viņš ļoti satrūkās, ieskrēja mājā un paslēpās tur aiz skapja. Bet Varvara tā samulsa, ka nespēja piecelties no vietas, tikai atgaiņājās abām rokām, it kā dzītu projām biti.

—     Vai dieviņ, kas tad tas! — viņa šausmās murmināja. — Ko viņa tā kliedz? Ak vai, vai.. . Ļaudis izdzirdēs! Klusāk … Ai, klusāk jel!

—    Ja atdevāt katordzniecei Butjokinu, — Aksiņja kliedza joprojām, — atdodiet viņai tagad visu — man no jums nekā nevajag! Ejiet pie velna! Jūs visi te viena banda! Esmu diezgan noskatījusies, man pietiek! Laupījāt gan garāmgājējus, gan garāmbraucējus, laupītāji, laupījāt vecus un mazus! Un kas pārdeva degvīnu bez patenta! Un viltotā nauda? Piebāzuši sev lādes ar viltotu naudu — un tagad es vairs neesmu vajadzīga!

Ap vārtiem, kas bija līdz galam vaļā, jau bija sapulcējies pūlis un vērās pagalmā.

—     Lai ļaudis skatās! — Aksiņja kliedza. — Es jūs iedzīšu negodā! Jūs sadegsiet aiz kauna! Jūs man kritīsiet pie kājām! Ei, Stepan! — viņa sauca kurlo.

—    Brauksim tūdaļ uz mājām! Brauksim pie mana tēva, pie mātes, ar arestantiem es negribu kopā dzīvot! Posies!

Pagalmā uz izstieptām auklām karājās veļa; viņa rāva nost savus brunčus un blūzītes, kas bija vēl slapjas, un meta tās kurlajam rokās. Tad saniknota šaudījās pa pagalmu ap veļu, rāva nost visu, arī to, kas nebija viņas, meta zemē un mīdīja kājām.

—    Vai dieviņ, apvaldiet viņu! — Varvara vaidēja.

—    Ko viņa te dara? Atdodiet viņai Butjokinu, atdodiet Jēzus Kristus dēļ!

—    Ir gan meilielis! — pie vārtiem runāja. — Ir gan meitietis! Trako, ka briesmas!

Aksiņja ieskrēja virtuvē, kur tobrīd mazgāja veļu. Mazgāja Lipa viena pati, bet virēja bija aizgājusi uz upi veļu skalot. No baļļas un katla pie plīts cēlās garaiņi, bet virtuvē no tvaikiem bija smacīgi un nevarēja lāgā saredzēt. Uz grīdas vēl stāvēja kaudzīte nemazgātas veļas, un pie tās uz soliņa, savas sārtās kājiņas slaistīdams, gulēja Nikifors; tā, ja gadījumā viņš arī nokristu, tad nesasistos. Tieši tai brīdī, kad ienāca Aksiņja, Lipa izņēma no kaudzes viņas kreklu, ielika baļļā un jau izstiepa roku pēc lielā kausa ar verdošu ūdeni, kas stāvēja uz galda.

—    Dod šurp! — izdabūja pār lūpām Aksiņja, ar naidu raudzīdamās viņā, un izķēra no baļļas kreklu. — Tu nedrīksti pieskarties manai veļai! Tu esi arestante, un tev jāzina sava vieta!

Lipa vērās viņā samulsusi un nesaprata, bet pēkšņi uztvēra skatienu, ar kādu tā uzlūkoja bērnu, uzreiz saprata un visa sastinga …

— Tu paņēmi manu zemi, tad še tev!

To pateikusi, Aksiņja paķēra kausu ar verdošo ūdeni un uzšļāca Nikiforam.

Pēc tam atskanēja kliedziens, kāds vēl Ukļejevā nebija dzirdēts, un nevarēja ticēt, ka tāda neliela, vārga būtne kā Lipa spētu tā kliegt. Un pagalmā piepeši iestājās klusums. Aksiņja iegāja mājā klusēdama, ar savu agrāko vientiesīgo smaidu … Kurlais visu laiku staigāja pa sētu, turēdams rokās veļu, tad sāka atkal to izkārt klusēdams, nesteigdamies. Un, kamēr virēja nebija atgriezusies no upes, neviens neuzdrošinājās ieiet virtuvē paraudzīties, kas tur noticis.

VIII

Nikiforu aizveda uz zemstes slimnīcu, un pret vakaru viņš tur nomira. Lipa negaidīja, kad atbrauks viņai pakaļ, bet ietina mironīti sedziņā un nesa mājās.

Jaunā, nesen uzceltā slimnīca ar lieliem logiem atradās augstu kalnā; tā visa zaigoja rietošās saules staros un šķita, ka no iekšpuses degtu. Kalna pakājē bija miestiņš; Lipa nonāca pa ceļu lejā un, neaizgājusi līdz miestiņam, atsēdās pie maza dīķīša. Kāda sieviete pieveda padzirdīt zirgu, bet zirgs nedzēra.

—    Kā tev vēl vajag? — sieviete klusi neizpratnē teica. — Kā tev vajag?

Puisēns ar sarkanu kreklu mugurā, sēdēdams pie paša ūdens, mazgāja tēva zābakus. Un vairāk neviena dzīva dvēsele nebija redzama ne miestiņā, ne kalnā.

—    Nedzer … — Lipa noteica, raudzīdamās zirgā.

Bet tad sieviete un puisēns ar zābakiem aizgāja un

neviens vairs nebija redzams. Saule laidās uz dusu un apsedzās ar zeltsarkanu brokāta segu, un garie mākoņi, sārti un violeti, izstiepušies debesīs, sargāja tās mieru. Kaut kur tālu, nezin kur, kliedza dumpis it kā šķūnī ieslēgta govs, sērīgi un dobji. Šā noslēpumainā putna kliedziens bija dzirdams katru pavasari, bet nebija zināms, kāds izskatās pats putns un kur tas dzīvo. Augšā slimnīcā, krūmos pie paša dīķa, aiz miestiņa un visapkārt laukos pogoja lakstīgalas. Cilvēkiem gadus skaitīja dzeguze, aizvien sajaukdama un atkal sākdama no jauna. Dīķi nikni, vai pušu plīzdamas, sasaucās vardes, un varēja pat atšķirt vārdus: «Kur tu, kur tu? Kur tu, kur tu?» Kas par troksni visapkārt! Šķita, ka visas šīs dzīvās radības kliedz un dzied tīšām, lai neviens negulētu šai pavasara vakarā, lai visi, pat niknās vardes, priecātos par katru mirkli un baudītu to: jo dzīvi dzīvo tikai vienreiz!

Debesīs spīdēja sudraba pusmēness, bija daudz zvaigžņu. Lipa neatcerējās, cik ilgi bija sēdējusi pie dīķa, bet, kad piecēlās un sāka iet, miestiņā visi jau gulēja un nebija redzama neviena uguns. Līdz mājai bija laikam verstu divpadsmit, taču trūka spēka, saprašanas, kā iet; mēness spīdēja kaut kur priekšā, tad pa labi, un visu laiku sauca tā pati dzeguze, tagad jau aizsmakušā balsī, smiedamās, it kā mēdīdama: ai, skaties, nomaldījusies no ceļa! Lipa gāja ātri, pazaudēja galvas lakatiņu … Viņa lūkojās debesīs un domāja par to, kur tagad viņas puisīša dvēsele: vai iet viņai līdzi vai lidinās tur augšā gar zvaigznēm un vairs nedomā par savu māti? Ai, cik vientuļi nakti laukā, klausoties šai dziedāšanā, kad pats nevari dziedāt, šais nemitīgajos prieka saucienos, kad pats nevari priecāties, kad no debesīm raugās mēness, arī vientuļš, kuram vienalga — vai tagad pavasaris vai ziema, vai cilvēki dzīvi vai miruši.. . Kad sirdi bēdas, tad smagi bez cilvēkiem. Kaut jel pie viņas būtu māte, Praskovja, vai Kruķis, vai virēja, vai kāds zemnieks!

—    Bū-ū! — kliedza dumpis. — Bū-ū!

Un piepeši skaidri atskanēja cilvēku valoda:

—    Jūdz iekšā, Vavila!

Priekšā pie paša ceļa dega ugunskurs; liesmu vairs nebija, zaigoja tikai sarkanās ogles. Varēja dzirdēt, kā gremo zirgi. Krēslā iezīmējās divēji rati — vieni ar mucu, otri, zemāki, ar maisiem — un divi cilvēki: viens veda zirgu, lai to iejūgtu, otrs stāvēja pie ugunskura nekustēdamies, salicis rokas uz muguras. Pie ratiem ierūcās suns. Tas, kas veda zirgu, apstājās un teica:

—     It kā kāds ietu pa ceļu.

—    Šarik, klusu! — otrs uzsauca sunim.

Un no balss bija noprotams, ka šis otrs ir vecs vīrs. Lipa apstājās un sacīja:

—    Dievs palīdz!

Vecais tuvojās viņai un atbildēja tikai pēc brītiņa:

—    Sveika!

—    Vai jūsu sunītis nekož, vectētiņ?

—     Nekas, nāc! Neaiztiks!

—           Es biju slimnīcā, — Lipa, brītiņu klusējusi, teica. — Man tur nomira dēliņš. Lūk, nesu mājās.

Laikam vecajam nebija patīkami to dzirdēt, jo viņš atgāja sānis un ātri noteica:

—            Nekas, mīļā. Dieva griba. Ko tu ņemies, puisi? — viņš teica, pievērsdamies ceļabiedram. — Taisies veicīgāk!

—            Tava loka nav, — puisis sacīja. — Nevar saskatīt.

—    Esi gan tu, Vavila.

Vecais pacēla oglīti, uzpūta — tā apspīdēja tikai viņa acis un degunu; bet pēc tam, kad sameklēja loku, piegāja ar uguni klāt Ļipai un pavērās viņā; vecā vīra skatiens pauda līdzjūtību un maigumu.

—           Tu esi māte, — viņš teica. — Katrai mātei sava bērniņa žēl.

Pie tam viņš nopūtās un pagrozīja galvu. Vavila uzmeta kaut ko ugunij, piemina — un tūdaļ kļuva ļoti tumšs. Nevarēja nekā redzēt, un, tāpat kā agrāk, bija tikai lauks, debess ar zvaigznēm un vīteroja putni, neļaudami cits citam gulēt. Un grieze grieza, šķiet, tai pašā vietā, kur bija ugunskurs.

Bet pagāja brītiņš, un atkal kļuva redzami rati, vecais vīrs un garais Vavila. Rati čīkstēja, izbraucot uz ceļa.

—     Vai jūs esat svētie? — Lipa jautāja vecajam.

—    Nē. Mēs no Firsanovas.

—           Tu pirmīt paskatījies uz mani, un man sirds atmaiga. Arī puisis ir rāms. Es tad arī nodomāju: tie laikam ir svētie.

—    Vai tev tāls ceļš?

—    Uz Ukļejevu.

—           Sēdies, aizvedīsim līdz Kuzmenkiem. Tev tur jāiet taisni, mums pa kreisi.

Vavila ielēca ratos, kur atradās mucas; vecais un Lipa iesēdās otros. Viņi brauca soļos, Vavila pa priekšu.

—     Mans dēliņš visu dienu mocījās, — Lipa teica. — Lūkojas savām actiņām un klusē, grib ko pasacīt un nevar. Kungs dieviņ, debesu valdniece! Es aiz bēdām visu laiku kritu no kājām nost. Stāvu un nogāžos pie gultas. Un saki man, vectētiņ, — kāpēc maziņam pirms nāves jāmokās? Kad mokās liels cilvēks, vīrietis vai sieviete, viņam piedod grēkus, bet kāpēc jāmokās maziņam, kad tam grēku nav? Kāpēc?

—    Kas to lai zina! — vecais atbildēja.

Kādu pusstundu viņi brauca klusēdami.

—     Visu nav iespējams zināt, kas un kā, — vecais sacīja. — Putnam nav lemti četri spārni, bet divi, tāpēc ka var laisties arī ar diviem; tāpat arī cilvēkam nav lemts zināt visu, bet tikai pusi vai ceturtdaļu. Cik viņam jāzina, lai nodzīvotu, tik arī zina.

—    Man, vectētiņ, kājām iet vieglāk. Bet tagad sirds dreb.

—     Nekas. Sēdi vien!

Vecais nožāvājās un pārmeta mutei krustu.

—     Nekas… — viņš atkārtoja. — Tavas bēdas ir pusbēdas. Dzīve ir gara, — būs vēl savs labums un ļaunums, viss būs. Liela ir māmuļa Krievzeme! — viņš sacīja un paraudzījās uz abām pusēm.

—     Esmu bijis visā Krievijā un daudz ko tur redzējis, tici maniem vārdiem, mīļā. Būs savs labums, būs arī ļaunums. Esmu kājām gājis uz Sibīriju, bijis pie Amūras, pie Altaja, pārcēlies uz Sibīriju, aris tur zemi, tad uznāca ilgas pēc māmuļas Krievzemes un atgriezos atpakaļ dzimtajā ciemā. Atpakaļ uz Krieviju nācām kājām; un atceros, braucām ar prāmi, bet es vājš, vājš, viss noplīsis, kailām kājām, nosalis, sūkāju garoziņu un uz prāmja kāds garāmbraucējs kungs, — ja miris, lai viņam debesu valstība, — žēlīgi veras manī, asaras rit. «Ek,» saka, «tava maize melna, dienas arī melnas…» Bet atbraucu mājās, — kā saka, ne plika sētas mieta man nav; bija sieva, palika Sibīrijā, aprakām. Tā nu dzīvoju par kalpu. Ko lai dara? Teikšu tev: pēc tam bija savs ļaunums, bija arī savs labums. Un mirt negribas, mīļā, gribētos vēl gadiņus divdesmit padzīvot; tātad labā bijis vairāk. Bet liela gan māmuļa Krievzeme! — viņš noteica un atkal palūkojās sānis un atskatījās.

—      Vectētiņ, — Lipa jautāja, — kad cilvēks nomirst, cik dienu vēl viņa dvēsele staigā pa zemi?

—      Kas to gan zina! Paprasīsim Vavilam, viņš gājis skolā. Tagad visu māca. Vavila! — vecais pasauca.

—     Kas ir?

—      Vavila, kad cilvēks nomirst, cik dienu viņa dvēsele staigā pa zemi?

Vavila apturēja zirgu un tikai tad atbildēja:

—      Deviņas dienas. Kad mans tēvocis Kirila nomira, viņa dvēsele pēc tam nodzīvoja mūsu istabā trīspadsmit dienu.

—     Kā tu to zini?

—    Trīspadsmit dienu krāsnī klauvēja.

—      Nu labi. Brauc, — vecais sacīja, un bija redzams, ka viņš tam netic.

Pie Kuzmenkiem rati nogriezās uz šosejas, bet Lipa devās tālāk. Ausa jau gaisma. Kad viņa kāpa lejā ieplakā, Ukļejevas mājas un baznīca tinās miglā. Bija auksts, un viņai likās, ka visu laiku sauc tā pati dzer guze.

Kad Lipa atgriezās mājās, lopus vēl nedzina laukā: visi gulēja. Viņa sēdēja uz lieveņa un gaidīja. Pirmais iznāca vecais; viņš uzreiz, no pirmā acu uzmetiena saprata, kas noticis, un ilgi nevarēja izrunāt ne vārda, bet tikai čāpstināja ar lūpām.

—      Ak, Lipa, — viņš noteica, — nenosargāji mazdēliņu …

Piecēla Varvaru. Viņa sasita rokas, sāka raudāt un tūdaļ ņēmās post bērnu.

—       Puisītis taču bija tik jauks… — viņa runāja. — Ak vai, vai… Viens pats puisītis bija, un to pašu nenosargāji, muļķīte . ..

Dvēseles aizlūgums notika rītā un vakarā. Otrā dienā glabāja, un bērēs viesi un garīdznieki ēda daudz un tik alkatīgi, it kā sen nebūtu ēduši. Lipa apkalpoja pie galda, un mācītājs, pacēlis dakšiņu, uz kuras bija uzdurta sālīta sēne, viņai teica:

—    Neskumstiet par zīdainīti. Tādi tiek debesu valstībā.

Un tikai tad, kad visi bija izklīduši, Lipa īsti saprata, ka Nikifora vairs nav un nebūs, saprata un sāka skaļi raudāt. Un viņa nezināja, kurā istabā viņai iet izraudāties, jo juta, ka pēc puisīša nāves šai mājā viņai vairs nav vietas, ka viņa te nav nekas, ka viņa ir lieka; un arī citi to juta.

—     Nu, ko tu tur gaudo? — pēkšņi uzsauca Aksiņja, parādīdamās durvīs; sēru gadījumā viņa bija tērpusies jaunās drēbēs un uzpūderējusies. — Ciet klusu!

Lipa gribēja apturēt raudas, bet nevarēja un sāka raudāt vēl skaļāk.

—     Vai dzirdi? — Aksiņja uzkliedza un stiprās dusmās piespēra kāju. — Kam es to saku? Vācies projām no mājas, un lai tu savu kāju te vairs nespertu, katordzniecei Arā!

—     Nu, nu, nu! … — vecais uztraucās. — Aksjuta, rimsties, mīļā … Raud, saprotama lieta … bērns nomiris …

—     Saprotama lieta … — Aksiņja viņu mēdīja … — Lai vēl pārguļ nakti, bet rīt lai viņas smakas te vairs nebūtu! Saprotama lieta! — viņa nomēdījās vēlreiz un iesmējusies devās uz veikalu.

Otrā dienā agri no rīta Lipa aizgāja uz Torgujevu pie mātes.

IX

Tagad veikala jumts nokrāsots, arī durvis nokrāsotas un spīd kā jaunas, logos, tāpat kā senāk, zied košas ģerānijas, un tas, kas pirms trim gadiem notika Cibukina namā un sētā, gandrīz jau aizmirsts.

Par saimnieku, tāpat kā toreiz, uzskata veco Grigoriju Petroviču, bet patiesībā viss pārgājis Aksiņjas rokās; viņa pērk un pārdod, un bez viņas ziņas nekā nav iespējams izdarīt. Ķieģeļu ceplis darbojas labi; tā kā dzelzceļam vajadzīgi ķieģeļi, cena sacēlusies līdz divdesmit četriem rubļiem par tūkstoti; sievas un meitas

ved ķjeģeļus uz staciju, krauj vagonos un saņem par to kvartu dienā.

Aksiņja iestājusies par kompanjoni pie Hriminiem, un viņu fabrika tagad saucas: «Hrimini Jaunākie un Ko». Pie stacijas atvērts traktieris, un dārgās harmonikas vairs nespēlē fabrikā, bet gan šai traktierī, un šeit bieži iegriežas pasta nodaļas priekšnieks, kas arī ar kaut ko tirgojas, un tāpat stacijas priekšnieks. Kurlajam Stepanam Jaunākie Hrimini uzdāvinājuši zelta pulksteni, un viņš allaž izņem to no kabatas un pieliek pie auss.

Sādžā runā par Aksiņju, ka viņa ieguvusi lielu varu; un tiešām, kad viņa rītos brauc uz savu cepli, vientiesīgi smaidīdama, skaista, laimīga, un kad pēc tam rīkojas ceplī, tad jūtams, ka viņai ir liels spēks. Visi viņas baidās kā mājā, tā ari sādžā un ķieģelceplī. Kad viņa ierodas pastā, pasta nodaļas priekšnieks pielec kājās un viņai saka:

—    Laipni lūdzu atsēsties, Ksenija Abramovna!

Kāds muižnieks, frants, tērpies smalka vilnas auduma svārkos un augstiem lakādas zābakiem kājās, jau pusmūža gados, reiz, pārdodams viņai zirgu, tā aizrāvās sarunā ar viņu, ka nolaida viņai tik, cik viņa vēlējās. Viņš ilgi turēja viņas roku un, raudzīdamies viņas jautrajās, valšķīgajās, naivajās acīs, sacīja:

—    Tādai sievietei kā jums, Ksenija Abramovna, esmu ar mieru sagādāt ikkatru prieku, tikai sakiet — kad mēs varam satikties, lai mūs neviens netraucētu?

—     Kad vien jums tīk!

Un pēc tam šis pusmūža frants ierodas veikaliņā gandrīz vai ik dienas, lai padzertos alu. Bet alus ir nejauks, rūgts kā vērmeles. Muižnieks purina galvu, bet dzer.

Vecais Cibukins vairs neiejaucas veikala darīšanās. Viņš netur pie sevis naudu, jo nekādi nevar atšķirt īsto no viltotās, bet klusē, nerunā ne ar vienu par šo savu vājību. Viņš kļuvis aizmāršīgs, un, ja viņam nedod ēst, pats neprasa; mājā jau pieraduši ēst pusdienas bez viņa, un Varvara bieži mēdz sacīt:

—    Bet mūsējais vakar atkal apgūlās neēdis.

Un saka vienaldzīgi, jo pieradusi. Nezin kāpēc tiklab vasarā, kā ziemā viņš staigā ar kažoku mugurā un tikai ļoti karstās dienās neiziet laukā, sēž mājās. Parasti, uzvilcis kažoku un sacēlis apkakli, satuntuļojies viņš staigā pa sādžu, pa ceļu uz staciju vai arī sēž no rīta līdz vakaram uz soliņa pie baznīcas vārtiem. Sēž un nepakustas. Garāmgājēji sveicina viņu, bet viņš neatbild, jo, tāpat kā senāk, diez kā neieredz zeriiniekus. Kad viņam kaut ko jautā, viņš atbild pilnīgi saprātīgi un pieklājīgi, bet īsi.

Sādžā klīst baumas, it kā vedekla viņu padzinuši no paša mājas un nedodot viņam ēst un it kā viņš pārtiekot no žēlastības dāvanām: daži priecājas, citi žēlo.

Varvara kļuvusi vēl pilnīgāka un baltāka un, tāpat kā senāk, nodarbojas ar labdarību, un Aksiņja viņu netraucē. Ievārījuma tagad ir tik daudz, ka to nepagūst apēst līdz jaunajām ogām; tas sacukurojas, un Varvara gandrīz raud, nezinādama, ko ar to iesākt.

Aņisimu sāk jau aizmirst. Reiz pienāca no viņa vēstule, uzrakstīta dzejā uz lielas papīra lapas lūgumraksta veidā, arvien tai pašā lieliskajā rokrakstā. Kā redzams, ari viņa draugs Samorodovs izcieš sodu kopā ar viņu. Zem dzejas neglītā, tikko salasāmā rokrakstā bija uzskrīpāta viena rindiņa: «Es visu laiku šeit vārgstu, man grūti, palīdziet Kristus dēļ!»

Reiz — tas bija dzidrā rudens dienā pievakarē — vecais Cibukins sēdēja pie baznīcas vārtiem, sacēlis sava kažoka apkakli, tā ka bija redzams tikai deguns un cepures nags. Uz garā sola otrā galā sēdēja uzņēmējs Jeļizarovs un tam blakus skolas sargs Jakovs, gadu septiņdesmit vecs sirmgalvis, bez zobiem. Kruķis un sargs sarunājās.

—    Bērniem jādod vecajiem ēst un dzert… godā savu tēvu un māti, — Jakovs sapīcis teica, — bet viņa — šī vedekla padzinuši vīratēvu no paša mājas. Vecajam nedod ne ēst, ne dzert — kur lai viņš iet? Trešo dienu neēdis.

—    Trešo dienu? — Kruķis brīnījās.

—     Lūk, tā sēž, visu laiku klusē. Novārdzis. Bet kas tur ko klusēt? Jāsūdz tiesā, — tiesā tādas neslavē.

—     Ko tiesā slavē? — Kruķis nesadzirdējis vaicāja.

—    Ko tu saki?

—  Nekas, centīgs sievišķis. Viņu padarīšanā bez tā nav iespējams … tas ir, bez grēka …

—    No paša mājas, — Jakovs saīdzis turpināja. — Iegūsti pati sev māju, tad arī dzen. Skaties, kāda atradusies, padomā tikai! Ē-ēr-ce!

Cibukins klausījās un nekustējās.

—     Paša māja vai sveša, viss viens, kaut tikai būtu silti un sievas nelamātos… — Kruķis teica un iesmējās. — Kad vēl biju jauns, es ļoti žēloju savu Nastasju. Bija klusa sieviņa. Un mūžīgi lūdzās: «Nopērc, Makarič, māju! Nopērc, Makarič, māju! Nopērc, Makarič, zirgu!» Mira nost, bet visu laiku runāja: «Nopērc, Makarič, sev līnijratus, lai nebūtu jāstaigā kājām.» Bet es tikai pirku viņai piparkūkas, vairāk nekā.

—     Vīrs kurls, mujķis, — Jakovs, Kruķī neklausīdamies, turpināja, — muļķis ir un mujķis paliek, tāpat kā zostēviņš. Vai viņš var ko saprast? Dod zostēviņam ar rungu pa galvu — tikpat nesapratīs.

Kruķis piecēlās, lai dotos mājās uz fabriku. Arī Jakovs piecēlās, un abi aizgāja kopā, joprojām sarunādamies. Kad viņi bija nogājuši soļu piecdesmit, piecēlās arī vecais Cibukins un vilkās viņiem pakaļ, iedams nedroši, it kā pa ledu.

Sādža jau grima vakara krēslā, un saule spīdēja tikai augšā uz ceļa, kas kā čūska vijās pa nogāzi no lejas uz augšu. No meža atgriezās vecas sievas un kopā ar viņām bērni: nesa grozus ar vilnīšiem un gailenēm. Sievas un meitas nāca barā no stacijas, kur bija krāvušas ķieģeļus vagonos, un deguni un vaigi zem acīm viņām bija notriepti ar sarkanajiem ķieģeļu putekļiem. Viņas dziedāja. Visām pa priekšu gāja Lipa un dziedāja smalkā balstiņā un gavilēja, raudzīdamās augšā uz debesīm, it kā līksmodama un jūsmodama, ka diena, paldies dievam, beigusies un var atpūsties. Barā bija arī viņas māte, algādze Praskovja, kura nesa rokā sainīti un, kā vienmēr, smagi elpoja.

—    Sveiks, Makarič! — Lipa sacīja, ieraudzījusi Kruķi.

—   Sveiks, mīļais!

—     Sveika, Lipiņka! — Kruķis iepriecināts atbildēja.

—    Sieviņas, meitiņas, iemīliet bagātu namdari! Ho-ho!

Bērniņi mani, bērniņi (Kruķis iešņukstējās)! Mani mīļie cirīši!

Kruķis un Jakovs devās tālāk, un bija dzirdams, kā viņi sarunājās. Pēc viņiem viss bars satika veco Cibukinu un pēkšņi pavisam pieklusa. Lipa un Praskovja palika mazliet iepakaļ, un, kad vecais bija viņām līdzās, Lipa zemu palocījās un teica:

— Sveiki, Grigorij Petrovič!

Un arī māte palocījās. Vecais apstājās un, nekā nesacīdams, vērās abās; lūpas viņam trīsēja un acis bija pilnas asaru. Lipa izņēma no mātes sainīša gabaliņu ar biezputru pildīta rauša un pasniedza viņam. Viņš paņēma un sāka ēst.

Saule jau bija pavisam norietējusi; tās spožums izdzisis arī augšā uz ceļa. Kļuva tumšs un dzestrs. Lipa un Praskovja gāja tālāk un ilgi pēc tam meta krustus.

ARHIEREJS

I

Pūpolsvētdienas priekšvakarā Vecpetrovas klosteri notika vakara dievkalpojums. Kad sākās pūpolu dalīšanā, desmitā stunda jau gāja uz beigām, ugunis bija satumsušas, svecēm atskāres, viss kā miglā. Baznīcas pakrēšļos cilvēku pūlis viļņojās kā jūra, un viņa eminencei Pjotram, kas jau dienas trīs jutās apslimis, visas sejas — kā vecas, tā jaunas, kā vīriešu, tā sieviešu — rādījās līdzīgas cita citai, un šķita, ka visiem pie pūpolzara pienākušajiem acīs vienāda izteiksme. Durvis miglā nebija saskatāmas, pūlis aizvien vēl kustējās, un šķita, ka tam nav un nebūs gala. Dziedāja sieviešu koris, kanonu lasīja mūķene.

Cik smacīgi, cik karsti! Cik ilgi vilkās vakara dievkalpojums! Viņa eminence Pjotrs sagura. Elpošana grūta, ātra, sausa, aiz noguruma sāpēja kamieši, kājas trīsēja. Viņu nepatīkami uztrauca, ka šad tad no luktām iebļāvās plānprātis. Un te nu vēl pēkšņi kā pa sapņiem vai murgiem viņa eminencei bija licies, ka pūlī pie viņa pienāk vai nu viņa paša māte Marija Timofejevna, kuru tas nebija redzējis jau deviņus gadus, vai arī kāda mātei līdzīga vecene, kas, no viņa pūpolzaru paņēmusi, bija nogājusi sāņus un visu laiku jautri, ar labsirdīgu, priecīgu smaidu raudzījušies viņā, līdz iejukusi pūlī. Un nezin kāpēc viņam pār vaigiem sāka ritēt asaras. Sirds bija mierīga, viss bija labi, bet viņš stingi raudzījās uz kreiso klirosu, kur notika lasīšana, kur vakara pustumsā vairs nevarēja pazīt neviena cilvēka, un — viņš raudāja. Asaras iemirdzējās uz vaigiem un bārdā. Tepat tuvumā sāka raudāt vēl kāds, tur tālāk vēl kāds, tad vēl un vēl, un pamazītēm baznīca piepildījās klusām raudām. Bet mazliet vēlāk, pēc minūtēm piecām, kad dziedāja mūku koris, neviens vairs neraudāja, viss bija atkal kā pirmīt.

Drīz beidzās arī dievkalpojums. Tobrīd, kad arhierejs sēdās karietē, lai brauktu uz mājām, pa visu mēnesnīcas apspīdēto dārzu viļņoja smago, dārgo zvanu līksmās skaņas. Baltie mūri, baltie krusti uz kapukopām, baltie bērzi un melnās ēnas, un tālais mēness virs paša klostera pie debesīm tagad, šķiet, dzīvoja savu īpašu, nesaprotamu, bet cilvēkam tuvu dzīvi. Bija aprīļa sākums, un pēc siltās pavasara dienas uznācis vēsums, viegli uzsala, un tīkami dzestrajā gaisā juta pavasara dvašu. Ceļš no klostera līdz pilsētai gāja pa smiltaini, braukt vajadzēja soļos, un abās pusēs karietei spožā un rāmā mēnessgaismā pa smiltīm brida dievlūdzēji. Sevī nogrimuši, visi klusēja, apkārt viss piemīlīgs, zaļoksnējs, tik mīļš, it viss — ir koki, ir debess, pat mēness, un gribējās ticēt, ka tā būs vienmēr.

Beidzot kariete iebrauca pilsētā un ripoja pa galveno ielu. Veikali jau bija slēgti, tikai pie tirgoņa Jerakina — miljonāra izmēģināja elektrisko gaismu, kas stipri zibsnīja, un te drūzmējās cilvēki. Tad cita aiz citas nāca platās, tumšās, tukšās ielas, aiz pilsētas lauku šoseja, klajums, uzvēdīja priežu smarža. Un pēkšņi acu priekšā iznirst balts robains mūris, aiz tā augsts baznīcas tornis, viss gaismas apspīdēts, ar pieciem lieliem spīdošiem zelta kupoliem līdzās — tas ir Pankrata klosteris, kur mita eminence Pjotrs. Arī šeit tikpat augstu virs klostera stāv klusais, domīgais mēness, Kariete, grantī čirkstēdama, iebrauca vārtos, šur tur mēnessgaismā pavīdēja melnie mūku stāvi, pa akmens plātnēm iedunējās soļi.. .

—    Te, jūsu eminence, bija atbraukusi jūsu māmiņa, — ziņoja cellinieks, eminencei ieejot savās telpās.

—    Māmulīte? Kad viņa atbrauca?

—    Pirms vakara dievkalpojuma. Papriekš apjautājās, kur jūs esat, bet tad aizbrauca uz sieviešu klosteri.

—    Tad jau es viņu pirmīt būšu baznīcā redzējis! Ak kungs!

Un eminence no prieka iesmējās.

—    Viņa lika, jūsu eminence, paziņot, — cellinieks stāstīja tālāk, — ka atnākšot rīt. Viņai līdzi bija meitene, domājams, mazmeitiņa. Viņa apmetusies Ovsjaņņikova mājvietā.

—     Cik tagad pulkstenis?

—    Drusku pāri vienpadsmitiem.

—    Ek, cik nepatīkami!

Eminence brītiņu pasēdēja viesistabā, kaut ko pārdomādams un it kā neticēdams, ka jau tik vēls. Viņam lauzīja kājas un rokas, sāpēja pakausis. Bija karsti un grūti. Atpūties viņš aizgāja uz savu guļamistabu un pasēdēja arī te, visu laiku domādams par māti. Varēja dzirdēt cellinieku aizejam un viņpus sienas ieklepojamies priesteri — mūku tēvu Sisoju. Klostera pulkstenis nosita stundas ceturksni.

Eminence pārģērbās un sāka skaitīt vakarlūgsnas. Viņš vērīgi skaitīja šīs vecās, sen zināmās lūgšanas un domāja par savu māti. Viņai bija deviņi bērni un ap četrdesmit mazbērnu. Kādreiz ar savu vīru, diakonu, viņa bija dzīvojusi nabadzīgā ciemā, dzīvojusi tur ļoti ilgi, no septiņpadsmit līdz sešdesmit gadiem. Eminence atcerējās māti kopš agras bērnības, gandrīz vai no trim gadiem, un kā viņš to bija mīlējis! Mīļā, dārgā, neaizmirstamā bērnība! Kāpēc tas, uz mūžiem aizgājušais, neatgriežamais laiks, kāpēc tas šķiet gaišāks, skaistāks un bagātāks, nekā bijis īstenībā? Kad bērnībā vai jaunībā viņam atgadījās saslimt, cik tad maiga un iejūtīga bija māte! Un tagad lūgšanas jaucās ar atmiņām, kas, līdzīgi liesmām, iedegās aizvien spožākas, un lūgšanas netraucēja domāt par māti.

Pabeidzis dievlūgšanu, viņš izģērbās un apgulās, un tūdaļ, līdzko satumsa, viņam parādījās sapnī mirušais tēvs, māte, dzimtais ciems Ļesopoļje… Riteņu čīkstoņa, aitu blējieni, baznīcas zvanu skaņas skaidrajos vasaras rītos, čigāni pie loga — ak, cik patīkami par visu to domāt! Nāca atmiņā Ļesopoļjes mācītājs, tēvs Simeons, lēnīgs, rāms, labsirdīgs; pats viņš bija kalsns, pamazs, bet viņa dēls, seminārists, bija milzīga augurna, runāja negantā basa balsī; popa dēls reiz par kaut ko sadusmojās uz virtuvnieci un nolamāja viņu: «Ak tu Jegudilas ēzeļmāte!» — tēvs Simeons, to dzirdējis, neteica ne vārda, tikai nokaunējās, jo nevarēja atcerēties, kur svētajos rakstos tāda ēzeļmāte pieminēta. Pēc viņa Ļesopoļjē par garīdznieku nāca tēvs Demjans, kas stipri žūpoja un dažreiz piedzērās līdz nesamaņai, un viņam bija pat palama — DemjansMurgumālis. Ļesopoļjē par skolotāju bija Matvejs Nikolajičs, no semināristiem nācis, labsirdīgs, diezgan prātīgs cilvēks, bet arī žūpa; skolniekus viņš nekad nesita, bet, kas lai zina, kāpēc viņam pie sienas allaž karājās bērza žagaru grīstīte un zem tās pilnīgi bezjēdzīgs uzraksts latīņu valodā: Betula kinderbalsamica secuta. Viņam bija melns, pinkains suns, kuru viņš sauca par Sintaksi.

Un eminence iesmējās. Astoņas verstis no Ļesopoļjes atradās Obņino ciems ar brīnumdarītājas dievmātes svētbildi. Vasarā svētbildi no Obņino nesa krusta gājienā pa kaimiņu sādžām un zvanīja cauru dienu te vienā ciemā, te atkal citā, un eminencei toreiz likās, ka gaisā virmo līksme, un viņš (toreiz viņu sauca Pavlušu) gāja nopakaļus svētbildei kailu galvu, basām kājām, vientiesīgā ticībā, ar vientiesīgu smaidu un laimīgs bez sava gala. Obņino ciemā, viņš tagad atcerējās, vienmēr bija daudz cilvēku, un turienes mācītājs, tēvs Aleksejs, lai nenosebotu uz upurlūgšanu, lika sasavam kurlajam radiniekam Ilarionam lasīt zīmītes un ierakstus dievmaizītēs «lai dievs dod veselību» un «miers viņa pīšļiem». Ilarions lasīja, šad tad saņemdams pa pieckapeikam vai desmitkapeikam no dievkalpojuma, un tikai tad, kad jau bija nosirmojis un kļuvis plikpauris, kad dzīve jau galā, viņš pēkšņi redz, ka uz zīmītes uzrakstīts: «Esi gan tu muļķis, Ilarion!» Vismaz līdz piecpadsmitajam dzīvības gadam Pavluša bija neattīstīts un mācījās slikti, tā ka viņu gribēja pat ņemt ārā no garīgās skolas un nodot bodītē; reiz, ienācis Obņino ciema pastā pēc vēstulēm, viņš ilgi skatījies uz ierēdņiem un tad jautājis: «Lūdzu, sakiet: kā jūs saņemat algu — par katru mēnesi vai par katru dienu?»

Eminence pārmeta krustu un apgriežas uz otriem sāniem, lai vairs nedomātu, bet gulētu.

—    Mana māte atbraukusi… — viņš atcerējās un iesmējās.

Logā spīdēja mēness, grīda tāpēc gaiša, un uz tās sagulušas ēnas. Čirkstināja circenis. Otrā istabā aiz sienas krāca tēvs Sisojs, un viņa vecīgajā krākāšanā skanēja kaut kas vienmujš, skumjš, pat klaidonīgs. Sisojs kādreiz bijis par ekonomu pie eparhijas arhiereja, bet tagad viņu sauc par «bijušo tētiņu ekonomu»; viņam ir septiņdesmit gadu, viņš dzīvo klosterī, sešpadsmit verstis no pilsētas, dzīvo arī pilsētā, kur nu pagadās. Pirms trim dienām viņš bija ienācis Pankrata klosterī, un eminence viņu paturēja pie sevis, lai kādā vaļas brīdī parunātos ar viņu par darbiem, par šejienes parašām …

Pusdivos iezvanīja rīta dievkalpojumu. Tēvu Sisoju dzirdēja ieklepojamies, kaut ko neapmierinātā balsī nomurminām, tad viņš piecēlās un basām kājām pagājās pa istabām.

—    Tēv Sisoj! — eminence sauca.

Sisojs aizgāja uz savu istabu un pēc brīža atnāca, jau zābakus apāvies un ar sveci; virs veļas uzvilcis priestera svārkus, galvā veca, izbalējusi benīte.

—    Man nenāk miegs, — eminence sacīja apsēzdamies. — Laikam neesmu vesels. Un kas par vainu — nemaz nezinu. Karstumi!

—    Laikam būsit saaukstējušies, ekselence. Vajadzētu jūs ieziest ar sveču taukiem.

Sisojs brītiņu pastāvēja un nožāvājās. «Ak kungs, piedod man, grēciniekam!»

—    Pie Jerakina nupat elektrību iededza, — viņš sacīja. — Man tas nepatīk!

Tēvs Sisojs bija vecs, kalsns, salīcis, vienmēr ar kaut ko neapmierināts, acis dusmīgas, izvalbītas kā vēzim.

—    Nepatīk! — viņš aiziedams atkārtoja. — Nepatīk, lai nu dievs ar viņu!

Nākamā diena, pūpolsvētdienā, eminence noturēja dienas dievkalpojumu pilsētas katedrālē, pēc tam apmeklēja eparhijas arhiereju, vēl kādu ļoti slimu, vecu ģenerālieni un beidzot brauca mājup. Pulksten divos pie viņa pusdienoja dārgi viesi: sirmgalve māte un māsasmeita Katja, gadus astoņus veca meitene. Maltītes laikā logos no āra visu laiku raudzījās pavasara saulīte un līksmi apmirdzēja balto galdautu un Katjas rudos matus. Caur dubultlogiem varēja dzirdēt, kā dārzā brēc kovārņi un svilpo strazdi.

—    Jau deviņi gadi, kopš neesam tikušies, — sirmgalve sacīja, — bet vakar klosterī, tiklīdz paskatījos uz jums — ak kungs! It ne drusciņ neesat pārmainījušies, vienīgi varbūt novājējuši un bārdiņa tikusi garāka. Debesu valdniece! Un vakar nakts dievkalpojumā neviens nevarēja noturēties, visi raudāja. Arī es, uz jums skatīdamās, apraudājos, bet, kāpēc, pati nezinu. Viņa svētā griba!

Un, lai gan viņa to sacīja ar laipnību, tomēr bija manāms, ka viņa kautrējas, kā nezinādama — vai uzrunāt viņu ar tu vai ar jūs, smieties vai ne — un it kā juzdamās vairāk diakoniete nekā māte. Bet Katja platām acīm skatījās uz savu tēvoci eminenci, it kā gribēdama uzminēt, kas viņš par cilvēku. Mati meitenei spraucās ārā no ķemmītes un samta lentītes apakšas un izskatījās kā svētais spožums, deguns uzrauts, acis viltīgas. Pirms sēšanās pie pusdiengalda viņa saplēsa glāzi, tāpēc tagad vecāmāte runādamās bīdīja no viņas projām te tējas glāzi, te vīna glāzi. Eminence klausījās savā mātē un atcerējās, kā reiz pirms daudziem gadiem māte veda ir viņu, ir brāļus, ir māsas pie radiniekiem, kurus turēja par bagātiem; toreiz viņa noņēmās ar bērniem, bet tagad ar mazbērniem, un tā nu paņēmusi līdzi Katju . ..

—     Vareņkai, jūsu māsai, četri bērni, — viņa stāstīja, — šī te, Katja, ir visvecākā, un dievs to zina ar ko znots, tēvs Ivans, saslima un nomira dienas trīs pirms Marijas aizmigšanas svētkiem. Tagad manai Vareņkai vai ubagot jāiet.

—    Un kā Nikonoram klājas? — eminence ieprasījās par savu vecāko brāli.

—     Tā puslīdz, paldies dievam. Kaut arī puslīdz, taču, lai pateicība dievam, dzīvot var. Tikai redz, kas: viņa dēls Nikolaša, mans mazdēls, negribēja kļūt par garīdznieku, aizgāja uz universitāti mācīties par dakteri. Domā, būšot labāk, bet kas to lai zina. Viņa svētā griba.

—    Nikolaša miroņus graiza, — Katja nosacīja, un nejauši uzlēja sev uz ceļiem ūdeni.

—    Sēdi, bērniņ, rātna, — vecāmāte lēnā balsī aizrādīja un izņēma tai no rokām tējas glāzi. — Vispirms noskaiti lūgšanu, tik tad ķeries pie ēšanas.

—    Cik ilgi mēs neesam redzējušies! — eminence sacīja un maigi noglāstīja mātes plecu un roku. — Es, māmulīt, ārzemēs pēc jums ilgojos, ļoti ilgojos.

—    Pateicamies jums!

—     Reizēm sēžu vakarā pie vaļēja loga klusā vientulībā, atskan mūzika, un pēkšņi pārņem skumjas pēc dzimtenes, un tā vien šķiet, ka atdotu visu, lai tikai tiktu mājās, lai redzētos ar jums .. .

Māte pasmaidīja, sāka starot, bet tūlīt sataisīja nopietnu seju un noteica:

—    Pateicamies jums!

Garastāvoklis viņam pēkšņi pārvērtās. Viņš raudzījās mātē un nevarēja saprast, kāpēc viņai tāda godbijība un biklums sejā un balsī, kam tas vajadzīgs, un viņa vairs nelikās tik tuva. Kļuva skumji, pārņēma īgnums. Arī galva vēl sāpēja tāpat kā vakar, stipri lauzīja kājas, un zivs likās sāja, negaršīga, visu laiku dzert vien gribējās …

Pēc pusdienām atbrauca divas bagātas dāmas, muižnieces, kas, ne vārda neteikušas, ar gariem ģīmjiem nosēdēja stundas pusotras; darīšanās atnāca klusais un pakurlais arhimandrits. Sāka jau arī zvanīt uz vakardievkalpojumu; saule norietēja aiz meža, un diena bija galā. Atgriezies no baznīcas, eminence steigšus noskaitīja lugšanu, iegulās gultā un silti apsedzās.

Derdzās atcerēties pusdienās ēsto zivi. Mēnessgaisma viņu uztrauca, tad ieskanējās arī balsis. Blakus, laikam viesistabā, tēvs Sisojs runāja par politiku:

—    Japāņi tagad lcaro. Iet vaļā karš. Japāņi, māmiņ, ir tas pats, kas melnkalnieši, vienas cilts. Kopā turku jūgā bijuši.

Bet tad atskanēja Marijas Timofejevnas balss.

—    Nu tad, dievam pateikušies, kā sacīt, tējas padzērušies, braucām, kā sacīt, pie tēva Jegora uz Novohatnuju, kā sacīt. ..

Un tā vienā laidā: «tējas padzērušies» vai «padzēruši», un izklausījās tā, it kā viņa savā mūžā tik vien darījusi kā tēju dzērusi. Eminencei lēnām, gausi nāca atmiņā seminārs, akadēmija. Gadus trīs viņš sabija par grieķu valodas skolotāju seminārā, bez brillēm grāmatā vairs skatīties nevarēja, tad nāca iestāšanas mūku kārtā, viņu iecēla par inspektoru. Pēc tam aizstāvēja disertāciju. Kad viņam bija trīsdesmit divi gadi, viņu iecēla par semināra rektoru, iesvētīja par arhimandritu, un tad dzīve bija tik viegla, patīkama, tā rādījās tik gara, gara, un gals nemaz nebija saredzams. Bet tad pat viņš sāka slimot, novājēja, gandrīz vai zaudēja acu gaismu un pēc ārsta ieteikuma vajadzēja pamest visu un aizbraukt uz ārzemēm.

—    Un ko pēc tam? — vaicāja Sisojs blakus istabā.

—    Un pēc tam dzērām tēju… — atbildēja Marija Timofejevna.

—    Tētiņ, jums tak zaļa bārda! — piepeši Katja brīnīdamās sacīja un iesmējās.

Eminence atcerējās, ka sirmgalvja tēva Sisoja bārda tiešām šķita zaļa, un viņš iesmējās.

—    Ak tu dievs un kungs, tīrā sodība ar to skuķi! — Sisojs skaļi nodusmojās. — Cik izlaista! Sēdi mierā!

Eminence atcerējās gluži jauno balto baznīcu, kur viņš, uzturēdamies ārzemēs, bija noturējis dievkalpojumus; viņš atcerējās siltās jūras šalkoņu. Dzīvoklī bija piecas istabas, visas gaišas, ar augstiem griestiem; kabinetā jauns rakstāmgalds, bibliotēka. Viņš daudz lasīja, bieži rakstīja. Tad viņš atcerējās, kā bija ilgojies pēc dzimtenes, kā akla ubadze katru dienu pie viņa loga dziedājusi par mīlestību un spēlējusi ģitāru; un viņš, ubadzē klausīdamies, nezin kāpēc katru reizi bija domājis par pagātni. Bet pagāja astoņi gadi, un viņu atsauca atpakaļ uz Krieviju, un nu jau viņš ir vikārarhierejs, un viss pagājušais palicis kaut kur tālu, tālu, kā miglā, kā sapņos.

Guļamistabā ienāca tēvs Sisojs ar sve/fi.

—    Redz, ko, — viņš nobrīnījās, — vai jūs jau guļat, eminence?

—    Kas tad ir?

—     Vēl taču agrs, pulkstenis desmit vai pat vēl mazāk. Es nupat svecīti nopirku, gribēju jūs ar taukiem ieziest.

—     Man ir karstumi, — eminence noteica un apsēdās. — Patiesi, kaut ko vajadzētu gan. Ar galvu nav labi.

Sisojs novilka viņam kreklu un sāka ierīvēt krūtis un muguru ar sveču taukiem.

—     Edz, tā … edz, tā . .. — viņš runāja. — Kungs Jēzu Kristu … Edz, tā! Šodien aizstaigāju uz pilsētu, biju pie tā, nu, kā viņu — virspriestera Sidonska . .. Tēju pie viņa dzēru … Man nepatīk viņš! Kungs Jēzu Kristu … Edz, tā … Nepatīk!

III

Vecais, miesās visai pilnīgais eparhijas arhierejs slimoja ar reimatismu vai podagru un jau mēnesi necēlās no gultas. Eminence Pjotrs apmeklēja viņu gandrīz vai katru dienu un viņa vietā pieņēma lūdzējus. Un tagad, kad eminence nejutās vesels, viņu pārsteidza, cik tukšs un sekls bija viss, ko tur lūdza, par ko raudāja; viņu kaitināja neattīstība, biklums, un visa šī sīkumainība un nevajadzīgums viņu nomāca ar savu milzumu, un viņš domāja, ka nu saprot eparhijas arhiereju, kas kādreiz jaunības gados bija rakstījis «Mācību par gribas brīvību», bet tagad, šķiet, viņš viss nogrimis sīkumos, visu aizmirsis un vairs nedomāja par dievu. Ārzemēs eminence, domājams, bija atradis no krievu dzīves, kura viņam nebija viegli panesama; tauta viņam likās rupja, sievietes lūdzējas garlaicīgas un muļķīgas, semināristi un viņu skolotāji neizglītoti, dažkārt mežonīgi. Bet rakstu — kā ienākušo, tā izejošo — bija desmitiem tūkstošu — un vēl kādi rak

sti! Visu eparhiju prāvesti lika mācītājiem, veciem un jauniem, pat viņu sievām un bērniem, atzīmes par uzvešanos — piecniekus un četriniekus, bet citreiz arī trijniekus, un par to nācās runāt, lasīt un sacerēt nopietnus rakstus. Un galīgi nav it neviena brīva brītiņa, augu dienu dreb sirds, un mieru eminence Pjotrs guva tikai tad, kad bija baznīcā.

Viņš nekādi nevarēja aprast arī ar bailēm, kādas, pašam negribot, iedvesa cilvēkiem, lai gan pēc savas dabas bija kluss un kautrs. Visi šās guberņas cilvēki, kad viņš uz tiem raudzījās, izlikās maziņi, nobijušies, vainīgi. Viņam klātesot, bail no viņa bija visiem, pat vecajiem virspriesteriem; visi «blaukšķēja» viņam pie kājām, bet nupat nesen viena lūdzēja, kāda sādžas mācītāja veca sieva, no bailēm nevarējusi izrunāt ne vārda un tā arī aizgājusi, nekā nepateikuši. Un viņš, kas sprediķos nekad neuzdrošinājās par cilvēkiem runāt sliktu, kas nekad nepārmeta, jo viņam bija žēl, — ar lūdzējiem zaudēja pacietību, dusmojās, meta zemē lūgumrakstus. Visu laiku, kopš viņš ir šeit, neviens cilvēks ar viņu nebija sarunājies vaļsirdīgi, vienkārši, kā cilvēks ar cilvēku: pat sirmgalve māte, šķiet, vairs nebija tāda, nepavisam vairs tāda kā senāk! Un kāpēc, jājautā, ar Sisoju viņa varēja runāt bez apstājas un tik daudz smiet, bet ar viņu, ar dēlu, bija nopietna, parasti klusēja, kautrējās, kas nepavisam nebija viņas dabā? Vienīgais cilvēks, kas viņa klātbūtnē izturējās brīvi un runāja visu, ko domāja, bija vecais Sisojs, kas visu savu mūžu bija kopā ar arhierejiem un tādus pieredzējis veselus vienpadsmit. Un tāpēc arī ar viņu bija viegli, lai gan, bez šaubām, viņš bija ķildīgs smaga rakstura cilvēks.

Otrdien pēc dievkalpojuma eminence ieradās eparhijas nama un pieņēma tur lūdzējus, uzbudinājās, dusmojās, pēc tam brauca uz mājām. Viņš arvien vēl nejutās vesels: gribējās būt gultā; bet, tikko viņš paguva ieiet istabā, viņam paziņoja, ka ļoti svarīgā jautājuma atbraucis Jerakins, jauns tirgotājs, ziedotājs. To vajadzēja pieņemt. Jerakins nosēdēja kādu stundu, runāja visai skaļi, gandrīz vai kliedza, un bija grūti saprast, ko viņš saka.

— Laļ nu dievs dotu! — viņš aiziedams sacīja. — Bet katrā ziņā! Pēc apstākļiem, jūsu eminence! Vēlu, lai dievs dotu!

Kad viņš bija projām, atbrauca kāda tāla klostera priekšniece. Bet, kad tā aizbrauca, sāka zvanīt uz vakardievkalpojumu, vajadzēja iet uz baznīcu.

Vakarā mūki dziedāja saskanīgi, no visas sirds, dievkalpojumu vadīja jauns priesteris-mūks ar melnu bārdu; un eminence, kurš klausījās līdzību par pusnakts stundā nākušu līgavaini un par grezno kāzu namu, nejuta vairs sevī ne grēku nožēlas, ne skumju, bet dvēseles mieru, klusumu, un viņš domās aizklīda uz tālo pagātni, uz bērnību un jaunību, kad arī tika dziedāts par līgavaini un kāzu namu, un nu šī pagātne iznira dzīva, skaista, līksma, kāda tā laikam nekad nebija bijusi. Un, kas zina, vai viņā saulē, viņā dzīvē mēs tālo pagātni, mūsu šejienes dzīvi neiedomāsim ar tādām pašām izjūtām. Kas to lai zina! Eminence sēdēja altārtelpā, te bija tumšs. Asaras ritēja pār vaigiem. Viņš domāja par to, ka nu viņš sasniedzis visu, kas sasniedzams cilvēkam viņa stāvoklī, kaut kā vēl trūka, mirt negribējās; un arvien vēl šķita, ka viņam trūkst kaut kā paša svarīgākā, par ko kādreiz miglaini sapņots, un arī tagad viņu arvien vēl satrauca tā pati paļaušanās uz nākamību, kāda viņam bija ir bērnībā, ir akadēmijā, ir ārzemēs.

«Cik labi tie šodien dzied!» viņš domāja, dziedāšanā klausoties. «Cik labi!»

IV

Ceturtdien viņš noturēja dievkalpojumu katedrālē, notika kāju mazgāšanas ceremonija. Kad baznīcā izbeidzās dievkalpojums un ļaudis gāja uz mājām, laiks bija saulains, spirgts, grāvjos čurkstēja ūdens, bet no ārpilsētas laukiem šurp skanēja nemitīga cīruļu vīterošana, tik liega, tik mierinoša. Koki jau atmodušies laipni māj pretim, un pāri tiem, dievs zina cik augsta, aizzil neizmērojamā debess bezgalība.

Pārbraucis mājās, eminence Pjotrs padzēra tēju, tad pārģērbās, apgulās un lika mūkam aizvērt loga aizvirtņus. Guļamistaba satumsa. Tomēr kāds nogurums, kāda sāpe kājās un mugurā, smaga, auksta sāpe, kāda džinksloņa ausīsl Jau sen, kā viņam tagad likās, jau sen viņš nebija gulējis, un iemigt neļāva kāds sīkums, kas modās smadzenēs, tiklīdz acis vērās ciet. Tāpat kā vakar, no blakus istabas cauri sienai skanēja balsis, glāžu un tējkarošu šķindoņa… Marija Timofejevna dzīvi, ar jokiem pastarpām kaut ko stāstīja tēvam Sisojam, bet šis īgnā, neapmierinātā balsī atbildēja: «Rauj viņus! Kur nu! Ko nu par to!» Un eminence atkal dusmojās un arī apvainojās, ka vecā sieva pret citiem izturējās parasti un vienkārši, bet ar viņu, ar dēlu, jutās bikla, runāja reti un ne to, ko gribēja, un viņam pat likās — visas šīs dienas māte, būdama kopā ar viņu, meklēja ieganstu stāvēt kājās, jo kautrējās sēdēt. Bet tēvs? Tas laikam, ja būtu dzīvs, viņam klātesot, nevarētu izrunāt neviena vārda …

Blakus istabā kaut kas nokrita uz grīdas un saplīsa; laikam Katjai izkrita no rokām krūzīte vai tasīte, jo tēvs Sisojs piepeši nospļāvās un dusmīgi noteica:

—    Tīrā sodība ar to skuķi, ak kungs, jel piedod man, grēciniekam! Piepirkt vien nevar!

Tad viss noklusa, nāca tikai skaņas no āra. Kad eminence atvēra acis, savā istabā viņš ieraudzīja Katju, kas nekustīgi stāvēja un raudzījās viņā. Rudie mati, kā vienmēr, izspraukušies no ķemmītes un izskatījās kā svētuma apstaro jums.

—    Vai tu tā esi, Katja? — viņš ievaicājās. — Kas tur apakšā tās durvis vārstī?

—    Es nekā nedzirdu, — Katja atbildēja un sāka klausīties.

—     Nupat te kāds staigāja.

—    Tas jau jums, tēvocīt, vēderā!

Viņš iesmējās un apglaudīja tai galvu.

—  Ak, tad brālis Nikolaša, tu saki, graiza miroņus? — viņš noprasīja pēc brītiņa.

—     Jā. Mācās.

—    Bet vai viņš ir labs?

—     Nekas, labs. Tikai šņabi dzer dūšīgi.

—    Bet ar kādu slimību tavs tēvs nomira?

—    Tētiņš bija vājš un pavisam, pavisam izkrities, bet tad pēkšņi — kakls. Arī es toreiz saslimu un brālis Fedja arī — visi ar kaklu. Tētiņš nomira, tēvocīt, bet mēs izveseļojāmies.

Viņai ietrīsējās zods, acīs saskrēja asaras un ritēja pār vaigiem.

—     Jūsu eminence, — viņa ierunājās smalkā balstiņā, rūgti raudādama, — tēvocīt, mēs ar māmiņu palikāmies nelaimē … Dodiet mums drusciņ naudas … Esiet tik žēlīgs … tēvocīt!

Apraudājās arī viņš un aiz satraukuma ilgi nevarēja parunāt neviena vārda, tad noglaudīja meitenei galvu, pieskārās pie viņas pleca un teica:

—     Labi, labi, meitiņ! Lai tik atnāk gaišās lieldienas, tad parunāsim. Es palīdzēšu … palīdzēšu …

Klusi, bailīgi ienāca māte un apstājās lūgšanā svētbildes priekšā. Pamanījusi, ka viņš neguļ, māte ievaicājās:

—    Vai negribat zupīti?

—     Nē, paldies, — viņš atbildēja. — Negribas.

—     Bet jūs, kā skatos, laikam esat neveseli… Kā nu ne, kā lai nesasirgst! Cauru dienu uz kājām, cauru dienu — un, ak dievs, pat skatoties uz jums, kļūst smagi. Bet klusā nedēļa nav vairs aiz kalniem, atpūtīsities, ja dievs būs lēmis, tad jau parunāsimies, bet tagad netraucēšu jūs ar savām runām. Iesim, Katja, lai ekselence paguļ.

Un viņam nāk atmiņā, ka tālajās sendienās, kad vēl puika bija, viņa taisni tāpat, tādā pašā jocīgi godbijīgā balsī runāja ar prāvestu. Vienīgi no neparasti laipnajām acīm, no biklā, rūpju pilnā skatiena, ko tā aši viņam uzmeta, izejot no istabas, varēja noģist, ka tā bija māte. Viņš aizvēra acis un, kā varēja domāt, gulēja aizmidzis, bet viņš bija dzirdējis divi reizes pulksteni nositam, dzirdējis, ka aiz sienas krekšķina tēvs Sisojs. Māte ienāca vēl vienu reizi un kādu mirklīti bikli skatījās uz viņu. Kāds piebrauca pie lieveņa, kā izklausījās — karietē vai kalešā. Pēkšņi klauvējiens, noblīkšķ durvis, un guļamistabā ienāk mūks.

—     Jūsu eminence! — viņš uzsauc.

—    Kas ir?

—   Zirgi piebraukti, laiks doties uz Kristus ciešanu dievkalpojumu.

—    Cik pulkstenis?

—    Ceturksnis uz astoņiem.

Viņš apģērbās un aizbrauca uz katedrāli. Visu divpadsmit evaņģēliju lasīšanas laikā vajadzēja stāvēt baznīcas vidū nekustīgi, un pirmo evaņģēliju, visgarāko, visjaukāko, lasīja viņš pats. Viņš jutās iepriecināts un stiprināts. Šo pirmo evaņģēliju «Nu slavēts lai cilvēka dēls» viņš zināja no galvas un, to lasot, šad tad acis pacēlis, redzēja abās pusēs īstu uguns jūru, dzirdēja sveces sprikstam, bet cilvēki, tāpat kā citiem gadiem, nebija redzami, un tie, šķiet, bija tie paši cilvēki, kas te redzēti bērnībā un jaunībā, ka šie cilvēki, arvien tie paši nāks katru gadu, bet, cik ilgi, — to zina tikai dievs.

Viņa tēvs bija bijis diakons, vectēvs — mācītājs, vecvectēvs — diakons, un nez vai visa viņa cilts jau kopš kristīgās ticības pieņemšanas Krievzemē nav bijusi garīdzniekos; un mīlestība uz dievkalpojumiem, uz garīdzniecību, uz baznīcas zvanu skaņām viņā bija iedzimta, dziļa, neizskaužama; baznīcā viņš jutās sparīgs, možs un laimīgs, it īpaši, ja dievkalpojumu noturēja pats. Tā arī tagad. Tikai pēc astotā evaņģēlija nolasīšanas viņš sajuta balsi tā atslābušu, ka nevarēja ne paklepot, stipri sāpēja visa galva, un viņš sāka baiļoties, ka nupat, nupat viņš pakritīs. Un tiešām — kājas pavisam notirpušas, pamazītēm tās bija kļuvušas nejūtīgas, un viņš nevarēja saprast, uz kā viņš stāv, kā vēl var nostāvēt, kā viņš vēl nekrīt…

Kad dievkalpojums beidzās, bija bez ceturkšņa divpadsmit. Pārbraucot mājā, eminence tūlīt izģērbās un apgulās, pat dievu nepielūdzis. Viņš nevarēja parunāt un, kā pašam likās, kājās vairs nebūtu varējis nostāvēt. Apsedzoties viņam pēkšņi iegribējās būt ārzemēs, neizturami iegribējās! Šķiet, dzīvību būtu atdevis, lai tik nebūtu jāredz šie nožēlojamie, neglītie aizvirtņi, zemie griesti, lai nevajadzētu elpot šo smago klostera smaku. Kaut būtu jel viens cilvēks, ar kuru varētu parunāties, atvieglot sirdi!

Blakus istabā ilgi bija dzirdami kāda cilvēka soļi, un eminence neparko nevarēja iedomāties, kas tas varētu būt. Beidzot atvērās durvis, ienāca Sisojs ar sveci un tējas tasīti rokā.

—     Vai jūs jau gultā, eminence? — viņš jautāja. — Bet es, rau, atnācu un gribēju jūs ieziest ar šņabi un etiķi. Ja tā labi sarīvējas, tad labums no tā ir liels. Kungs Jēzu Kristu … Are, tā … Are, tā … Bet es nupat mūsu klosterī biju … Nepatīk man! Rīt no šejienes aizeju, ekselence, man pietiek. Kungs Jēzu Kristu … Are, tā …

Sisojs nespēja ilgāku laiku palikt vienā vietā, un viņam bija tāda sajūta, ka Pankrata klosterī viņš dzīvo jau veselu gadu. Bet galvenais, ka, viņā klausoties, bija grūti noprast, kur tam mājas, vai tam ir arī kāds mīļš cilvēks vai arī kāda lieta, vai viņš tic dievam… Pats viņš nevarēja saprast, kā tas nāk, ka viņš ir mūks, bet domāt viņš par to arī nedomāja, un sen jau atmiņā pagaisis laiks, kopš tam uzvilkts mūka svārks; varēja vai domāt, ka viņš kā mūks jau piedzimis.

—    Rīt es aizeju. Lai dieva rokās itin viss!

—  Man gribētos ar jums parunāties… nevaru vien sataisīties, — klusi, ar piepūli runāja eminence. — Es taču šeit neviena nepazīstu, un viss man ir svešs.

—     Līdz svētdienai, ja jums labpatīk, es palikšu, lai tad tā arī notiek, bet ilgāk nevēlos. Diezgan!

—     Kas es par arhiereju? — eminence turpināja klusā balsī. — Man vajadzētu būt par lauku mācītāju, psalmotāju vai vienkāršu mūku … Tas viss mani žņaudz nost… žņaudz nost…

—     Kas tad nu? Kungs Jēzu Kristu .. . Āre, tā … Guliet nu vien, eminence. Ko nu tik daudz! Kas par niekiem! Ar labu nakti!

Eminence neaizmiga visu nakti. Bet no rīta ap pulksten astoņiem viņam sākās asins izplūdums zarnās. Cellinieks nobijās un aizskrēja vispirms pie arhimandrita, tad pēc klostera ārsta Ivana Andrejiča, kas dzīvoja pilsētā. Ārsts, tukls vecis ar garu, sirmu bārdu, ilgi izklausīja eminenci, kratīja tik galvu, rauca pieri un beigās sacīja:

—    Vai zināt ko, jūsu eminence? Jums taču ir vēdertlfs.

No asins izplūduma augstā eminence kādā stundas laikā ļoti novājēja, nobālēja, sakritās, seja sakrunkojās, acis iepletās, un viņš izskatījās it kā novecojis, it kā augumā sarāvies, un viņam šķita, ka kļuvis vājāks un vārgāks, niecīgāks par visiem, ka viss bijušais aizgrimis kaut kur ļoti, ļoti tālu un nekad vairs neatkārtosies, nekad vairs neturpināsies.

«Cik labi!» viņš domāja. «Cik labi!»

Atnāca sirmgalve māte. Ieraudzījusi viņa krunkaino seju un izplestās acis, viņa izbijās un nokrita uz ceļiem pie gultas un sāka skūpstīt viņa seju, plecus, rokas. Un arī mātei nez kāpēc viņš izskatījās vājāks, vārgāks un niecīgāks par visiem, un viņai vairs nebija prātā, ka tas ir arhierejs, un viņa skūpstīja to kā bērnu, ļoti tuvu un mīļu.

—     Pavluša, mīļumiņ, — viņa ierunājās, — mīļais mans! … Manu dēliņ! … Kas tev kait? Pavluša, jel saki man!

Katja, bāla, skarba, stāvēja blakus un nevarēja saprast, kas noticis ar tēvoci, kāpēc vecmāmiņai sejā tādas ciešanas, kāpēc viņa runā tik aizkustinošus, skumjus vārdus. Bet viņš vairs nevarēja parunāt ne vārda, nekā viņš vairs nesaprata, un viņam šķita, ka viņš, tagad jau kā vienkāršs, parasts cilvēks, iet pa lauku žigli, jautri, spieķīti pret zemi piesizdams, bet pāri viņam plašā debess saules plūdos, un nu viņš ir brīvs kā putns, var iet, kurp grib.

—    Dēliņ, Pavluša, nu, atbildi man! — sirmgalve lūdzās. — Kas tev noticis? Tu mīļais mans!

—    Netraucējiet ekselenci, — Sisojs sirdīgi noteica, iedams pār istabu. — Lai nu paguļas … Tā nevar … ko jūs tur!…

Sabrauca trīs dakteri, lika prātus kopā un brauca atkal projām. Diena bija gara, gara bez sava gala, pēc tās nāca un lēni, lēni vilkās nakts, bet pret rītu, sestdienā, pie sirmgalves, kas gulēja viesistabā uz dīvāna, piegāja mūks un lūdza viņu ieiet guļamistabā: eminence bija aizgājis dieva priekšā.

Bet nākamā diena bija lieldienas. Pilsētā bija četrdesmit divas baznīcas un seši klosteri; par pilsētu no rīta līdz* vakaram zvanu pulksteņi nerimdanri dunēja un gavilēja un viļņoja pavasarīgo gaisu; dziedāja putni, spoža spīdēja saule. Lielajā tirgus laukumā troksnis, gaisā skrēja šūpoles, spēlēja leijerkastes, spiedza ermoņikas, bļaustījās piedzērušo balsis. Uz lielās ielas pēcpusdienā sākas vizināšanās ar rikšotājiem, — vārdu sakot, jautrība, viss bija labi, taisni tāpat kā pērngad, kā, acīm redzot, būs arī turpmāk.

Pēc mēneša tika iecelts jauns vikārarhierejs, bet eminenci Pjolru neviens vairs nepieminēja. Un vēlāk ari pavisam aizmirsa. Vienīgi sirmgalve, nelaiķa māte, kas tagad dzīvoja pie znota diakona kādā nomaļā apriņķa pilsētelē, pievakarēs izgājusi pretim savai govij un ganībās satikusies ar citām sievietēm, sāk stāstīt par bērniem, par mazbērniem, par to, ka viņas dēls bijis arhierejs, un stāsta to nedrošā balsī, it kā baidīdamās, ka viņai nenoticēs …

Un tiešām — ne katrs viņai ticēja.

KOMPENSĀCIJAS TRAUCĒJUMI

I

Apriņķa muižniecības maršala Mihaila Iļjiča Bondarjova mājā bija nakts dievkalpojums. Dievkalpojumu vadīja jauns garīdznieks, tukls gaišmatis ar garām cirtām un platu degunu, līdzīgs lauvai. Dziedāja tikai psalmotājs un rakstvedis.

Grūti slimais Mihails Iļjičs nepakustēdamies sēdēja atzveltnes krēslā — bāls, ar aizvērtām acīm, gluži kā mironis. Viņa sieva Vera Andrejevna stāvēja blakus, galvu sāņus pieliekusi, laiskā un pazemīgā pozā, kā jau cilvēks, kas vienaldzīgs pret reliģiju, bet kam pienākums stāvēt un lāgiem pārmest krustu. Aleksandrs Andrejevičs Janšins, Veras Andrejevnas brālis, un viņa sieva Ļena stāvēja aiz krēsla un blakus. Bija vasarsvētku sestdiena. Dārzā klusu šalca koki, un brīnišķīga vakarblāzma kvēloja, kā jau svētkos, aizsegdama pusi debess juma.

Vai nu pa atvērtajiem logiem bija dzirdama pilsētas un klostera zvanu zvanīšana, vai nu dārzā buldurēja pāvs, vai priekšnamā kāds iekāsējās — visiem nevijus iešāvās prātā doma, ka Mihails Iļjičs grūti slims, ka ārsti pavēlējuši, tiklīdz viņam k|ūs vieglāk, vest Mihailu Iļjiču uz ārzemēm un ka dienu no dienas viņam kjuva gan labāk, gan sliktāk, neko nevarēja saprast, bet laiks ritēja, nenoteiktība bija apnikusi, Janšins atbrauca šurp jau uz lieldienām, lai palīdzētu māsai vest vīru uz ārzemēm; bet tagad Janšins kopā ar savu sievu jau nodzīvojuši šeit gandrīz divus mēnešus, viņa klātbūtnē jau notur gandrīz vai trešo nakts dievkalpojumu, taču nākotne arvien vēl miglā tīta un neko nevar saprast. UiT neviens nevar galvot, ka šie murgi neturpināsies līdz rudenim …

Janšins jutās neapmierināts un garlaikojās. Viņam bija apnicis katru dienu posties uz ārzemēm, jau gribējās tikt mājās, savos Novosjolkos. Tiesa, arī mājās nebija nekāda prieka, bet toties tur nav šīs plašās zāles ar četrām kolonām stūros, nav baltu atzveltnes krēslu ar zeltainas drānas pārvilkumu, nav dzeltenu portjeru, nav lustras un visas šīs mietpilsoniskās bezgaumības, kas pretendē uz diženumu, nav atbalss, kas naktī atkārto katru gājēja soli, un galvenais — nav šās neveselīgās, dzeltenās, uzpampušās sejas ar aizvērtām acīm. Mājās var smieties, runāt muļķības, skaļi ķildoties ar sievu vai māti, vārdu sakot — var dzīvot, kā tīk; bet šeit, gluži kā pansionātā, jāstaigā uz pirkstgaliem, jāčukst, jārunā tikai gudri vai arī jāstāv un jāklausās nakts dievkalpojumā, kurš notiek nevis reliģisku jūtu dēļ, bet, kā saka pats Mihails Iļjičs, — tradīcijas dēļ. .. Un nekas tik ļoti nenogurdina un nepazemo kā šāds stāvoklis, kad jābūt pazemīgam pret cilvēku, kuru sirds dziļumos uzskatām par nulli, un jānopūlas ar slimnieku, kura nav žēl. . .

Janšins domāja par vēl vienu apstākli: pagājušajā naktī viņa sieva Ļena pateica, ka viņa esot uz grūtām kājām. Šī jaunā vēsts bija interesanta tikai tāpēc, ka aizbraukšanu sarežģīja vēl vairāk. Ko tagad iesākt? Vai vest Ļenu sev līdzi uz ārzemēm, vai arī aizsūtīt pie mātes uz Novosjolkiem? Taču ceļot viņas stāvoklī būtu neērti, un mājās viņa nebrauks neparko, jo ar vīramāti nesatiek un nebūs ar mieru dzīvot uz laukiem viena — bez vīra.

«Varbūt man vajadzētu izmantot šo ieganstu un kopā ar sievu braukt mājās?» Janšins domāja, cenzdamies neklausīties psalmotājā. «Nē, neveikli atstāt Veru šeit vienu …» viņš nolēma, paraudzījies uz māsas slaido augumu. «Ko nu lai dara?»

Janšins tā domāja un sev jautāja: «Ko nu lai dara?» — un viņa dzīve viņam likās ārkārtīgi sarežģīta un neatrisināma. Visi šie jautājumi par braukšanu, māsu, sievu, svaini un tā tālāk — katrs atsevišķi varbūt atrisinātos ļoti viegli un labi, bet tie visi bija sapīti kopā un līdzinājās neizbrienamam purvam, un, tiklīdz atrisinātu vienu no tiem, tūlīt vēl vairāk sarežģītos citi.

Kad mācītājs pirms evaņģēlija lasīšanas pagriezās atpakaļ un teica: «Miers visiem!» — slimais Mihails Iļjičs pēkšņi atvēra acis un sakustējās savā krēslā.

—    Saša! — viņš pasauca.

Janšins steigšus piegāja pie viņa un pieliecās.

—     Man nepatīk tas, kā viņš vada dievkalpojumu … — Mihails Iļjičs sacīja paklusām, bet tā, ka viņa vārdi skaidri pāršalca zālei; viņa elpa bija smaga, svelpjoša un gārdzoša. — Es iešu projām no šejienes. Saša, pavadi mani!

Janšins palīdzēja svainim piecelties un paņēma viņu zem rokas.

—     Mīļā, tu paliec tepat, — Mihails Iļjičs vārgā, lūdzošā balsī teica sievai, kas gribēja no otras puses paņemt viņu zem rokas. — Paliec! — vīrs dusmīgi atkārtoja, paraudzījies uz sievas vienaldzīgo seju. — Gan jau tāpat aiziešu!

Garīdznieks stāvēja, atšķīris evaņģēliju, un gaidīja. Klusumā skaidri bija sadzirdama vīru kora saskanīgā dziedāšana. Dziedāja kaut kur aiz dārza, laikam pie upes. Izklausījās ļoti jauki, kad pēkšņi sāka zvanīt kaimiņu klosterī un šīs maigās, melodiskās zvanu skaņas saplūda kopā ar dziedāšanu. Janšinam sažņaudzās sirds saldā priekšnojautā, ka notiks kaut kas labs, un viņš gandrīz aizmirsa, ka viņam jāaizvada slimnieks. Svešās skaņas, kas ielidoja zālē, nez kāpēc atgādināja Janšinam, cik maz viņa tagadējā dzīvē baudas un brīvības, cik sīki, niecīgi un neinteresanti ir uzdevumi, kurus viņš ar tik lielu piepūli risināja katru dienu no rīta līdz naktij. Kad viņš veda projām slimnieku un apkalpotāji, pavirzīdamies sāņus un dodami ceļu, uzmeta viņiem acis drūmā ziņkārībā, ar kādu sādžās parasti uzlūko līķi, Janšins pēkšņi sajuta naidu, smagu, spīvu naidu pret uzblīdušo, noskūto slimnieka seju, kas atgādināja aktiera seju, naidu pret viņa vaska dzeltenajām rokām, pret plīša rīta svārkiem, pret slimnieka elpošanu, pret viņa melnā spieķa klaudzieniem … No šīm jūtām, kuras Janšins piedzīvoja pirmo reizi visā savā mūžā un kuras tik negaidot viņu guva savā varā, Janšinam auksta kļuva galva un kājas, spēcīgi iepukstējās sirds. Janšinam ļoti gribējās, lai Mihails Iļjičs nomirtu šinī pašā mirklī, lai viņš iekliegtos pēdējo reizi un nogāztos uz grīdas, taču Janšins uzreiz iztēlojās šo nāvi un drausmās novērsās no tās … Kad viņi iznāca no zāles, Janšins vairs nevēlējās, lai slimnieks mirtu, Janšins vēlējās, lai dzīvotu viņš, Janšins, pats: kaut varētu izraut roku no šīs siltās paduses un skriet, skriet, skriet, atpakaļ neparaugolies …

Guļvieta Mihailam Iļjičam jau bija uzklāta kabinetā uz turku dīvāna. Guļamistaba sirdzējam likās karsta un neērta.

—    Jāizvēlas viens: jābūt vai nu priesterim, vai huzāram! — viņš teica, smagi noslīgdams uz dīvāna. — Kas tās par manierēm! Ak, mans dievs… Es šādu švītīgu mācītāju pazeminātu par psalmotāju.

Skatīdamies uz Mihaila Iļjiča kaprīzo, nelaimīgo seju, Janšins gribēja viņam iebilst, pateikt kaut ko nekaunīgu, vaļsirdīgi pasacīt, ka nīst viņu, bet, atcerējies ārstu pavēli, ka slimnieku nedrīkst uztraukt, Janšins neteica ne vārda. Lai gan ne jau ārsti bija galvenais. Ko visu nevarētu pateikt un sakliegt, ja ar šo ienīsto cilvēku uz mūžu un bezcerīgi nebūtu saistīta māsas Veras dzīve? Mihailam Iļjičam bija paradums pastāvīgi stiept uz priekšu sakniebtās lūpas un viebt tās uz sāniem, it kā viņš sūkātu konfekti, un šī skūto, biezo lūpu kustība tagad sadusmoja Janšinu.

—     Tu, Saša, ej tur … — Mihails Iļjičs teica. — Tu esi vesels un, liekas, vienaldzīgs pret baznīcu .. . Tev vienalga, kas vada dievkalpojumu. Ej!

—     Bet arī tu taču esi vienaldzīgs pret baznīcu … — Janšins klusu teica, sevi apvaldīdams.

—    Nē, es ticu providencei un baznīcu atzīstu.

—     Pareizi. Tā jau man šķiet, ka reliģijā tev vajadzīgs nevis dievs un nevis patiesība, bet lādi vārdi kā «providence», «no augšienes» …

Janšins gribēja piebilst: «Citādi šodien tu nebūtu tik ļoti apvainojis garīdznieku,» — bet apklusa. Viņam šķita, ka jau tagad atļāvies pateikt pārāk daudz.

—          Lūdzu, ej! — nepacietīgi sacīja Mihails Iļjičs, kuram nepatika, ja viņam kāds nepiekrita vai runāja par viņu. — Negribu nevienu apgrūtināt… Es zinu, cik nepatīkami sēdēt pie slimnieka .. . Zinu, brāl! Vienmēr esmu sacījis un sacīšu: nav grūtāka un svētāka darba par slimnieku kopējas darbu. Ej, esi nu tik laipns!

Janšins izgāja no kabineta. Nokāpis lejā savā istabā, viņš uzvilka mēteli, uzlika galvā cepuri un pa parādes durvīm izgāja dārzā. Bija jau devītā stunda. Augšā dziedāja kanonu. Līkumodams starp puķu dobēm, rožu krūmiem, no heliotropiem veidotām gaišzilām monogrammām V un M (tas ir, Vera un Mihails), iedams garām daudzām jo daudzām brīnišķīgām puķēm, kuras šajā muižā nevienam nesagādāja prieku, bet auga un ziedēja droši vien arī «tradīcijas dēj», Janšins steidzās un baidījās, ka no augšas viņam neuzsauc sieva. Viņa viegli varēja ieraudzīt Janšinu. Bet tad viņš, pagājis mazu gabaliņu caur parku, sasniedza egļu gatvi, garu un tumšu, pa kuru vakaros bija redzams saulriets. Seit vecās, pāraugušās egles vienmēr, pat klusā laikā, viegli, drūmi šalca, šeit oda pēc sveķiem un kājas slīdēja sausajās skujās.

Janšins gāja un domāja par to, ka naids, kas pirmīt nakts dievkalpojumā tik negaidot sagrāba viņu savā varā, vairs neatkāpsies un ar to būs jārēķinās; naids ienesīs viņa dzīvē vēl vienu sarežģījumu un nesolīja neko labu. Bet no eglēm, no rāmās, tālās debess un no svētdienīgā saulrieta dvesa miers un svētība. Janšins ar prieku vērīgi klausījās savos soļos, kas vientuļi un dobji skanēja tumšajā gatvē, un sev vairs nejautāja: «Ko lai nu dara?»

Gandrīz katru vakaru Janšins gāja uz staciju pēc avīzēm un vēstulēm, un, kamēr viņš dzīvoja pie svaiņa, šī bija viņa vienīgā izklaidēšanās. Pasta vilciens piestāja ceturksni pirms desmitiem, tieši tanī laikā, kad mājā sākas neciešamā vakara garlaicība. Nebija neviena, ar ko kārtis spēlēt, vakariņas vēl nepasniedza, miegs vēl nenāca un tāpēc gribot negribot bija jāsēd vai nu pie sirdzēja, vai jālasa Ļenai tulkotie romāni, kuri viņai ļoti patika. Stacija bija liela, ar bufeti un grāmatu galdu. Varēja uzkost, iedzert alu, apskatīt grāmatas . . . Taču visvairāk Janšinam patika sagaidīt vilcienu, apskaust pasažierus, kuri kaut kur brauca, un Janšinam likās — tie bija laimīgāki nekā viņš.

Kad Janšins atnāca stacijā, pa peronu, vilcienu gaidīdami, jau staigāja ļaudis, kurus viņš bija pieradis redzēt šeit katru vakaru. Te bija vasarnieki, kas dzīvoja stacijas tuvumā, pāris virsnieku no pilsētas, kāds muižturis ar piesi pie labās kājas zābaka un viņa dogs, kurš staigāja līdzi savam saimniekam, sērīgi nokāris galvu. Vasarnieki un vasarnieces, acīm redzot, labi savā starpā pazīstami, skaļi tērzēja un smējās. Kā jau allaž, visskaļāk smējās un visrosīgākais bija kāds vasarnieks, pēc amata inženieris, varen tukls, gadus četrdesmit piecus vecs vīrs ar vaigu bārdu un resnu dibenu, ģērbies katūna kreklā, pārlaistā pāri plīša ūzām. Kad viņš, izriezis lielo vēderu un glaudīdams vaigu bārdu, nāca garām Janšinam un laipni lūkojās uz viņu ar baudkārām acīm, Janšinam šķita, ka šis cilvēks dzīvo savu dzīvi ar lielu patiku. Inženierim sejā bija pat sevišķa izteiksme, kura nepauda neko citu kā tikai: «Ai, cik garšīgi!» Uzvārds šim inženierim bija dīvains, trīsdaļīgs, un Janšins to atcerējās tikai tāpēc, ka inženieris, kurš labprāt skaļi runāja par politiku un pastrīdējās, bieži zvērēja un teica:

— Lai tad es vairs neesmu Bitnijs-Kušle-Suvremovičs!

Ļaudis melsa, ka viņš esot liels jokdaris, varen viesmīlīgs mājastēvs un kaislīgs vinta spēlētājs. Janšins jau sen tīkoja iepazīties ar viņu, bet iet klat un sakt sarunu Janšins kautrējās, lai gan nojauta, ka arī inženieris labprāt gribētu iepazīties … Vientulīgi pastaigādamies pa peronu un klausīdamies vasarniekos, Janšins ikreiz nez kāpēc atcerējās, ka viņam jau trīsdesmit viens gads un ka, sākot ar divdesmit ceturto mūža gadu, kad viņš beidza universitāti, viņš nevienu dienu nav nodzīvojis ar prieku: reizēm prāva ar kaimiņu robežas dēļ, reizēm sievai aborts, reizēm šķiet, ka māsa Vera ir nelaimīga, reizēm, āre, Mihails Iļjičs slims un jāved uz ārzemēm; Janšins saprata, ka tas viss turpināsies un atkārtosies dažādos veidos bezgalīgi un ka četrdesmit vai piecdesmit gadu vecumā būs tādas pašas rūpes un domas kā trīsdesmit viena gada vecumā, vārdu sakot, no šis cietās čaulas viņš neizkļus līdz kapa malai. Jāprot sevi apkrāpt, lai varētu domāt citādi. Un Janšinam gribējās kaut vienu stundu nebūt austerei; gribējās ielūkoties citādā pasaulē, aizrauties ar to, kas neskar viņu personiski, parunāties ar svešiem cilvēkiem, kaut vai ar šo resno inženieri vai ar vasarniecēm, kuras vakara tumsiņā visas izskatījās ļoti daiļas, jautras un galvenais •— jauniņas.

Pienāca vilciens. Muižturis, tas, kam bija viens piesis, sagaidīja apaļīgu pusmūža dāmu, kura viņu apskāva un vairakkārt atkārtoja satrauktā balsī: «Alexis!» Laikam jau tā bija viņa māte. Muižturis ceremoniāli, gluži kā baleta jeune premier, pašķindināja piesi, piedāvāja dāmai roku un samtainā, saldenā baritonā teica nesējam:

— Esiet tik laipns, izņemiet mūsu bagāžu!

Vilciens drīz aizgāja . . . Vasarnieki saņēma savas avīzes, vēstules un izklīda pa mājām. Iestājās klusums . . . Janšins vēl brītiņu pastaigājās pa peronu, tad devās uz pirmās klases zāli. Est negribējās, bet viņš tomēr apēda porciju teļa cepeša un dzēra alu. Ceremoniālās, smalkās manieres, kādas bija muižturim ar piesi, viņa saldenais baritons un pieklājība, kurā bija tik maz vienkāršības, radīja Janšinā uzplijīgu, slimīgu iespaidu. Janšins atcerējās viņa garās ūsas, labsirdīgo, diezgan gudro, bet tomēr dīvaino, nesaprotamo seju, viņa parašu berzēt rokas, it kā viņam saltu, un Janšins domāja — ja šī apaļīgā pusmūža dāma tiešām ir šā cilvēkā māte, tad laikam gan viņa ir ļoti nelaimīga. Viņas satrauktā balss teica tikai vienu vārdu: «Alexis,» — bet biklā, samulsusi seja un mīlestības pilnas acis piebilda visu pārējo.

II

Vera Andrejevna redzēja pa logu, kā aizgāja viņas brālis. Viņa zināja, ka brālis iet uz staciju, un iztēlojās visu egļu gatvi līdz pat viņam galam, pēc tam nogāzi līdz upei, plašo ainavu un mieru, un vienkāršību, kādu viņā vienmēr radīja upes, līču pļavas, aiz tām bija dzelzceļa stacija un bērzu birzs, kurā dzīvoja vasarnieki, bet pa labi, tālē — apriņķa pilsētiņa un klosteris ar zeltītiem kupoliem … Pēc tam viņa atkal iztēlojās gatvi, tumsu, savas bailes un kaunu, pazīstamus soļus un visu to, kas var atkārtoties atkal, varbūt pat šovakar . .. Viņa uz brītiņu izgāja no zāles, lai izrīkotu tējas pasniegšanu mācītājam, un, iegājusi ēdamistabā, izņēma no kabatas vēstuli cietā, uz pusēm salocītā aploksnē ar ārzemju pastmarku. Šo vēstuli viņai atnesa kādas piecas minūtes pirms nakts dievkalpojuma, un viņa jau paspēja vēstuli izlasīt divas reizes.

«Mana mīļā, dārgā, mana mocītāja, mana ilgotā,» viņa lasīja, turēdama vēstuli abās rokās un ļaudama tām abām tīksmināties ar šīm mīļajām, kvēlajām rindām. «Mana mīļā,» viņa atkal sāka ar pirmo rindu, «dārgā, mana mocītāja, mana ilgotā, Tu raksti pārliecinoši, bet es tomēr nezinu, ko man darīt. Toreiz Tu teici, ka droši vien braukšot uz Itāliju, un es kā neprātis drāzos Tev pa priekšu, lai sagaidītu Tevi šeit un mīlētu manu mīļumu, manu prieku. Es domāju — šeit Tu vairs mēnesnīcas naktīs nebaidīsies, ka manu ēnu caur logu var ieraudzīt Tavs vīrs vai brālis. Šeit es klaiņātu kopā ar Tevi pa ielām un Tu nebaidītos, ka Roma vai Venēcija uzzina, ka mēs mīlam viens otru. Piedod, manu dārgumiņ, bet ir biklā, mazdūšīgā, nedrošā Vera; un ir arī cita Vera — vienaldzīgā, saltā, lepnā, kura citu klātbūtnē uzrunā mani ar «Jūs» un izliekas, it kā mani lik tikko spētu saskatīt. Es gribu, lai mani mīlētu šī otrā, šī lepnā un brīnum daiļā … Es nevēlos būt ūpis, kuram tiesības baudīt laimi tikai vakarā un naktī. Dod man gaismu! Tumsa, mīļā, mani nomāc, un šī mūsu mīlestība — zagšus un mirkļiem — tur mani pusbadā, un es esmu īgns, ciešu, trakoju … Nu, vārdu sakot, es domāju, ka mana Vera, nevis pirmā, bet tā otrā šeit, ārzemēs, kur no uzraudzības vieglāk izvairīties nekā mājās, veltīs man kaut vienu stundu pilnīgas, īstas mīlestības, neraudzīdamās apkārt, lai es kaut reizi justos kā īsts mīļākais, bet ne kontrabandists, lai Tu, mani apkampdama, neteiktu: «Man jāiet!» Tā es domāju, bet nu jau aizritējis vesels mēnesis, kamēr dzīvoju Florencē, Tevis nav, un nekas man nav zināms. Tu raksti: «Šinī mēnesi mēs diez vai izbrauksim.» Ko tas īsti nozīmē? Mana liktenīgā mīlestība, ko Tu dari ar mani? Jel saproti, bez Tevis es nespēju, nespēju, nespēju dzīvot ! ! ! Mēdz teikt, ka Itālija esot skaista; bet man ir garlaicīgi, jūtos kā trimdā, un mana lielā mīlestība nīkst kā trimdiniece. Tu teiksi, ka mans kalambūrs nav smieklīgs, bet toties smieklīgs esmu es, gluži kā āksts. Es drāžos gan uz Boloņu, gan uz Venēciju, gan uz Romu un visu laiku vēroju, vai pūlī nav kada sieviete, kas līdzinātos Tev. Aiz garlaicības jau savas piecas reizes esmu izstaigājis visas gleznu galerijas un muzejus, taču gleznās redzu tikai Tevi vienu vienīgo. Romā aizelsies uzkāpju uz Montē Pincio un no turienes lūkojos uz Mūžīgo pilsētu, taču mūžība, daiļums, debess — viss manā apziņā saplūst vienā kopējā tēlā ar Tavu seju un Tavā tērpā. Bet šeit, Florencē, es staigāju pa veikaliem, kur pārdod skulptūras, un, kad veikalā neviena cita nav, es apskauju skulptūras, un man šķiet — es apskauju Tevi. Tu man esi vajadzīga tūlīt, šinī pašā mirklī… Vera, es rakstu kā neprātis, bet, piedod, es vairs nespēju savaldīties, rītdien braukšu pie Tevis . .. Šī vēstule ir lieka, bet lai jau! Mījā, tātad nolemts: rītdien es braucu.»

VĒSTULE

«Augsti godājamā Marija Sergejevna! Nosūtu Jums grāmatu, par kuru rakstīju trešdien. Izlasiet! Vēršu Jūsu uzmanību uz fragmentu no 17. līdz 42. lappusei, uz 92., 93. un 112. lappusi, it īpaši uz rindām, kuras esmu pasvītrojis ar zīmuli. Kāds spēks! Forma, kā redzams, smagnēja, bet toties, cik liela brīvība, cik baismīgs, neaptverams mākslinieks jūtams šajā smagnējībā! Vienā frāzē trīs reizes «kurš» un divas reizes «kā redzams», frāze nelādzīgi veidota, nevis ar otu, bet gluži kā ar mazguli, bet cik krāšņa šalts brāžas no šiem «kuri», cik elastīga, harmoniska, dziļa doma slēpjas zem šīm frāzēm, kāda neapslāpējama patiesība! Jūs lasāt un redzat starp rindām, kā debesu zilgmē lidinās ērglis — un cik maz tas šai brīdī rūpējas par savu spalvu krāšņumu. Domai un daiļumam, tāpat kā viesuļvētrai un viļņiem, nav jāturas pie pierastajām, noteiktajām formām. Viņu forma ir brīvība, ko neierobežo nekādi apsvērumi par «kuriem» un «kā redzams». Kad es jums rakstu, mani ikreiz mulsina un dusmo pat vismazākie stilistiskie grēciņi, bet tas liecina, ka neesmu mākslinieks, ka manī vārds guvis pārsvaru pār tēliem un noskaņām.

Lūdzu, izlasiet grāmatu! Es to lasīju vakar visu dienu, elpa man aizrāvās, es jutu, ka jauni dzīves elementi, kurus senāk nepazinu, ieplūda manas sirds dzīlēs. Ar katru jaunu lappusi es kļuvu bagātāks, spēcīgāks, diženāks! Es brīnījos, sajūsmā raudāju, lepojos un šajā laikā dziļi, mistiski ticēju patiesa talanta dievišķī

gajai cilmei, un man šķita, ka ikviena no šīm varenajām, stihiskajām lappusēm nav veidota velti, ka ar savu izcelšanos un eksistenci tai jārada dabā kaut kas atbilstošs savam spēkam, kaut kas līdzīgs pazemes dunoņai, klimata maiņai, vētrai jūras klaidā … Neticu, tūkstoškārt neticu, ka daba, kurā viss ir mērķtiecīgs, vienaldzīgi izturēsies pret to, kas ir dabas visdaiļākā, vissaprātīgākā, spēcīgākā, neuzvaramākā daļa, tieši tā daļa, kuru neatkarīgi no dabas gribas rada cilvēka ģēnijs. Es jūtu, ka laikam rakstu blēņas, smejieties, bet ļaujiet man murgot, sapņot, stāstīt pasakas. Jūs nevarat iedomāties, cik patīkami un jautri ir rakstīt pat tukšu murgojumu, ja es zinu, ka šīs rindas lasīs Jūsu mīļās acis.

Vakar tik ļoti aizrāvos ar grāmatu, ka pat nepriecājos par Travņikova atbraukšanu, kurš man ir ļoti tuvs un mīļš. Viņš atbrauca pie manis sliktā garastāvoklī un ar galvassāpēm. Pēc lielām operācijām viņam vienmēr sāp galva — saindējas ar karbolskābes izgarojumiem. Viņš iztaujāja mani par manu kāju, atbildēdams nolasīju viņam tās divdesmit rindas, kuras pasvītroju deviņdesmit otrajā lappusē, un mums sākās literārs strīds. Travņikovs teica:

—     Laiku, ko esmu izšķiedis filozofijas, dzejoļu un beletristikas lasīšanai, uzskatu par zaudētu. Šajos žanros ir daudz pretenziju, bet tie man nav izskaidrojuši un apgaismojuši nevienu parādību, un tāpēc man tie nepatīk. Tajos viss ir subjektīvs, un tāpēc tajos ir puse melu, bet otra puse — ne šis, ne tas, kaut kas vidējs starp meliem un patiesību. Uzskats, ka bez šiem žanriem nevar iztikt, ir aizspriedums; tie, tāpat kā teātris un cirks, kalpo tikai izklaidēšanai, un tagad es šo žanru grāmatas lasu vienīgi izklaidēšanās dēļ. Es priekšroku dodu tiem autoriem, kuru darbos mazāk pretenziju, un šai ziņā vislabākās grāmatas ir franču romāni.

—    Bet kas mūs māca domāt, atļaujiet jums vaicat? — es teicu.

—    Tas, kas runā patiesību, bet dzejoļos un romānos patiesības nav.

Un tā tālāk — viss šādā pašā garā. Ludzu, strīdieties

nu! Stūrgalvīgs, aizspriedumains cilvēks. Sākām runāt par daiļumu.

—     Daiļums ir patīkams, — viņš teica, — un kalpo tikai priekam, tāpēc bez daiļuma ir grūti iztikt. Taču to, kas daiļumā nemeklē prieku, bet patiesību vai zināšanas, to daiļums savaldzina, piekrāpj, galīgi samulsina, gluži kā mirāža. Kad biju tik nepiesardzīgs un sāku mācīties no daiļuma domāšanu, daiļums padarīja mani ieskurbušu un neredzīgu. Tā, piemēram, «Faustu» lasot, nepamanīju, ka Margarita ir sava bērna slepkava; Bairona «Kainā» man šķita bezgala simpātisks gan pats Kains, gan velns… Vai tad ar to vēl nepietiek?

Viņš sažņaudza rokās sāpošo galvu, piespieda pieri pie galda un gurdi sacīja:

—     Daiļums, talants, diženais, skaistais, mākslinieciskais — tas viss ir ļoti jauki, bet nosacīti, tas nepakļaujas loģiskai definēšanai, un no visa tā cilvēks nevar izsecināt nevienu neapstrīdamu likumu. Jau pirms ūdensplūdiem kāds ir teicis, ka lakstīgala esot rozes mīļākā, ķa ozols esot varen spēcīgs, bet vija — maiga, un mēs tam ticam …. Bet kāpēc ticam?

Es, kā parasti, kļuvu nesavaldīgs un sarunāju nevajadzīgas aplamības.

—     Nesaprotu, kāpēc jūs dusmojaties? — viņš sacīja, paceldams galvu. — Vai tas ir kas apvainojošs, ja māksla kalpo tikai cilvēku izklaidēšanai? Mans mīļais, es vēlētos būt kaut vai vājš rakstnieks, lai tikai ar savām grāmatām spētu izklaidēt slimos un ieslodzītos. Vai tad tas nav liels rakstnieka nopelns, ka jūs visu šodienu esat jautrs? Lai gan, manu draudziņ, man neciešami sāp galva. Var būt, ka jums ir taisnība. Es nezinu.

Dzeja un beletristika neesot izskaidrojušas nevienu dabas parādību! Vai tad zibens iemirdzēdamies kaut ko izskaidro? Ne jau zibenim kaut kas jāizskaidro mums, bet mums jāizskaidro zibens. Varen prātīgi mēs būtu, ja mēs nepūlētos izskaidrot elektrību, bet sāktu elektrību noliegt tikai tāpēc, ka tā mums daudz ko neizskaidro. Bet dzeja un visas tā sauktās daiļās mākslas — tās taču ir tās pašas bargās, brīnišķīgās dabas parādības, kuras mums jāiemācās izskaidrot, negaidot, kad tās pašas sāks mums kaut ko skaidrot. Cik žēl un cik bēdīgi, ka pat gudri, krietni cilvēki uz katru parādību raugās no speciāla, aizspriedumaina, pārāk personiska viedokļa. Travņikovu, piemēram, moka speciāls jautājums par dievu un dzīves mērķiem; māksla neatrisina šo jautājumu, neizskaidro, kas būs viņpus kapa, un Travņikovs tāpēc mākslu uzskata par aizspriedumu, pazemina to līdz vienkāršas izpriecas pakāpei, bez kuras viegli iztikt, un reiz pat Jūsu māmiņas klātbūtnē teica it kā pa jokam, ka māksla esot viens no «iedzimtā grēka» veidiem. Vai šai ziņā viņš Jums neatgādina kādu mūsu kopējo paziņu, kura medicīnu un zinātnes vispār peļ tikai tāpēc, ka ārsti vāji dejojot mazurku? Vīns ir salds, garšīgs un ielīksmo sirdi, bet ar to vēl nepietiek: droši vien atradīsies tāds drēbnieks, kas sāks vīnu pelt tāpēc vien, ka ar to nevar iztīrīt traipus un to nevar lietot terpentīna vietā.

Bet pietiks filozofēt. Mana kāja joprojām ir līdzšinējā stāvoklī. Travņikovs uzstāj, ka vajagot operēt, bet es nepiekrītu. Daba pati tiecas izdziedināt, un es stipri paļaujos uz šo dabas īpašību. Kazi, varbūt iztikšu bez operācijas. Garlaicība drausmīga, un, ja nebūtu grāmatu, es, šķiet, caurām dienām raudātu aiz garlaicības. Dzīvot astoņas verstis no Jums, bet bez tiesībām aizbraukt pie Jums — tā taču ir inkvizīcija!

Vakar pie Zeļeņiniem bija Jūsu māmiņa un iebrauca arī pie mums. Rāja mani un tēvu, ka es esot izstājies no garīgās akadēmijas. Visi kā viens mēģina mani pārliecināt, ka es esot rīkojies neapdomīgi. Varbūt tā tas arī ir. Arī es pats nezinu, kāpēc izstājos no akadēmijas, taču nezinu arī to, kāpēc man tur vēl vajadzētu mācīties. Mani moka dzīves alkas, es bēgu no turienes, kur dzīves nav vai kur tā nav veidota pēc manas gaumes. Mana dzīve — tie esat Jūs visi, kurus es tik bezgalīgi mīļoju. Es nevaru dzīvot, neredzēdams Jūsu daiļo, biklo, labsirdībā starojošo seju un kaut reizi mēnesī nedzirdēdams Jūsu balsi; es nevaru dzīvot, neredzēdams Jūsu augstsirdīgo māti un Jūsu dzīvespriecīgo, žēlsirdīgo, dieva svētīto ģimeni, kura tikpat tuva manai sirdij kā mani brāļi un mans tēvs. Man vajag katru dienu redzēt savā tuvumā manu daudz cietušo veco tēvu urt katru nakti dzirdēt, ka viņš ir nomodā un skaļi domā par manu brāli katordznieku. Man vajag, lai vienu reizi pa diviem vai trijiem mēnešiem no klostera pie mums atnāktu mans vājprātīgais brālis mūks tikai tādēļ, lai, acīm zvīļojot, manā klātbūtnē nolādētu civilizāciju un pēc tam ietu atpakaļ. Mana dzīve nav pilnīga, ja vismaz reizi nedēļā neredzu Travņikovu, kuru es mīlu jo stiprāk, jo dziļāk viņš grimst dūņās, kurās viņu velk alkatīgās, nepielūdzamās, mokošās domas. Viņš par katru cenu tīko pēc ticības. Viņš tīko pēc dieva un meklē to, meklē dienu un nakti, bet atrod tikai bezdibeni, kurš, jo vairāk tajā cilvēks raugās, jo dziļāks un tumšāks tas šķiet. Un cik cildena bauda man ir staigāšana pa sādžu, iegriešanās zemnieku mājās un runāšanās ar tiem! Cik daždažādas sejas, balsis, prāti, gaumes, ticējumi! Un cik jauks ir mūsu vecais diakons Pavels Denisovičs, kurš jau divus gadus ik dienas mirst, nekādi nevar nomirt, un pats zobojas par savu sīksto dzīvību: «Mirstu, mirstu un nekādi nevaru nomirt!» Jauka ir dzīve, Marija Sergejevna! Tiesa, dzīve ir grūta, ātri aizsteidzas, bet toties cik dāsna, gudra, daudzveidīga, interesanta, cik pārsteidzoša! Travņikovs indē sevi ar ilgām pēc nemirstības un mūžīgas svētlaimes; bet es neesmu tik alkatīgs, un man pilnīgi pietiek ar šo īso, mazo, bet brīnišķīgo dzīvi.

Tiklīdz sākšu staigāt, tūlīt stāšos pie darba. Pievērsīšos saimniekošanai un visu upurēšu mākslai. Rakstīšu. Bet ko lai rakstu? Stāsts man lāgā nesanāk. Grūti tieku galā ar tehniku, pārāk nogludinu. Galva plīst pušu no tēliem un ainām — ar šo mantu esmu bagātīgi apveltīts, bet nez kāpēc mani varoņi nekļūst par raksturiem un ir līdzīgi cits citam kā ūdens lāses. Viņi man maz kustas, daudz prāto, bet vajadzētu būt gluži otrādi. Tagad esmu pievērsies kritikai. Pats pētīšu un, kā nu protu, skaidrošu citiem to, kas man tik mīļš un kur es saskatu vienīgo drošo līdzekli pret aizspriedumiem, tumsonību un verdzību.

Vakar tēvs uz ielas paklupis un nogāzies zemē. Viņš pats to izskaidro ar nogurumu: klusā nedēļa, gandrīz visu dienu jānotur dievkalpojumi. Paldies dievam, beidzās labi!

Sirsnīgi sveicinu visus Jūsējos. Labdienas visiem, visiem! Dzirdu, ka aiz loga jau sācies īsts pavasaris, taču es to neredzu. Jauki būtu tagad aizbraukt pie Jums! Man vajadzētu tikai vienu reizīti uziet kopā ar Jums kalnā, un vairāk es neko nevēlētos. Vai ķirši zied? Lai gan vēl ir agrs. Ardievu, dzīvojiet laimīgi, veseli, līksmi un neaizmirstiet Jūs sirsnīgi mīlošo un patiesi Jums uzticīgo kropli Ignatiju Baštanovu!»

Beidzis vēstuli, Ignaša ielika to aploksnē un uzrakstīja šādu adresi: «Augstdzimtībai Marijai Sergejevnai Volčaņinovai.» Tobrīd viņa istabā ienāca tēvs Aleksejs ar paplāti, uz kuras bija uzlikta tējas glāze. Ignaša sakautrējās un pabāza vēstuli zem spilvena.

LĪGAVA

I

Pulkstenis jau rādīja desmito vakara stundu, un pāri dārzam spīdēja pilns mēness. Suminu namā tikko kā bija beidzies vakara dievkalpojums, ko bija vēlējusies vecmāmuļa Marfa Mihailovna, un tagad Nadja — viņa bija izgājusi uz brītiņu dārzā — varēja redzēt, kā zālē klāja vakariņu galdu, kā savā krāšņajā zīda tērpā rosījās vecmāmuļa; Andrejtēvs, katedrāles virspriesteris, kaut ko runāja ar Nadjas māti Ņinu Ivanovnu, un māte tagad pa logu vakara apgaismojumā nezin kāpēc izskatījās ļoti jauna; pie galda stāvēja Andrejtēva dēls Andrejs Andrejičs un uzmanīgi klausījās.

Dārzā bija klusi, vēsi, un tumšas, mierīgas ēnas slīga uz zemes. Bija dzirdams, kā kaut kur tālu, ļoti tālu, droši vien aiz pilsētas, kurkstēja vardes. Bija jūtams maijs, mīļais maijs! Varēja dziļi ievilkt elpu un gribējās domāt, ka ne šeit, bet kaut kur zem debess, virs kokiem, tālu aiz pilsētas, laukos un mežos tagad mostas cita — pavasara dzīve, noslēpumaina, skaista, krāšņa un svēta, ko vājais, grēcīgais cilvēks nemaz nespēj saprast. Un nezin kāpēc gribējās raudāt.

Viņai, Nadjai, bija jau divdesmit trīs gadi; kopš sešpadsmit gadu vecuma viņa sāka kaisli domāt par precēšanos, un tagad viņa beidzot bija Andreja Andrejiča līgava, tā paša, kas stāvēja pie loga; viņš tai patika, kāzas bija jau noliktas septītajā jūlijā, tomēr prieka nebija, naktīs viņa nevarēja labi gulēt, jautrība bija izgaisusi… No pagraba stāva, kur atradās virtuve, pa vaļējo logu varēja dzirdēt, kā tur steidzas, kā šķind naži, kā aizcērt trīša durvis; smaržoja cepts tītars un marinēti ķirši. Un nezin kāpēc šķita, ka tā tagad būs visu mūžu — bez pārmaiņām, bez gala!

Rau, kāds iznāca no mājas un apstājās uz lieveņa; tas bija Aleksandrs Timofejičs jeb vienkārši Saša, viesis, kas kopš dienām desmit atbraucis no Maskavas. Reiz senos laikos pie vecmāmuļas nāca lūgt dāvanas viņas tālīnā radiniece Marija Petrovna, trūcīgos apstākļos nokļuvusi muižnieku kārtas atraitne, maziņa, tieviņa, vārga. Viņai bija dēls Saša. Nezin kāpēc par viņu stāstīja, ka viņš esot lielisks mākslinieks, un, kad viņam māte nomira, tad vecmāmuļa, lai glābtu savu dvēseli, nosūtīja viņu uz Maskavu, uz Komisarova skolu; pēc pāris gadiem viņš pārgāja uz glezniecības skolu, apmeklēja to gandrīz vai piecpadsmit gadu un stipri viduvēji beidza arhitektūras nodaļu, tomēr ar arhitektūru nenodarbojās, bet strādāja kādā no Maskavas litogrāfijām. Gandrīz katru vasaru viņš, parasti ļoti vārgs, atbrauca pie vecmāmiņas atpūsties un uzlabot veselību.

Tagad viņš bija ģērbies aizpogātos svārkos un nonēsātās, apakšā nomīdītās audekla biksēs. Krekls bija nogludināts, un viņš pats bija neveselīga izskata. Ļoti vājš, lielām acīm, gariem, tieviem pirkstiem, bārdains, tumšs un tomēr skaists. Pie Šuminiem viņš bija pieradis kā pie saviem tuviniekiem un jutās pie viņiem kā mājās. Istabu, kurā viņš šeit dzīvoja, jau sen sauca par Sašas istabu.

Stāvēdams uz lieveņa, viņš ieraudzīja Nadju un pienāca viņai klāt.

—     Cik labi šeit pie jums! — viņš teica.

—    Protams, labi. Jums vajadzētu šeit nodzīvot līdz rudenim.

—    Jā, droši vien tā arī iznāks. Laikam gan nodzīvošu šeit pie jums līdz septembrim.

Viņš bez iemesla iesmējās un apsēdās meitenei blakus.

—    Es, redziet, sēžu un veros no šejienes mātē, — Nadja sacīja. — No šejienes viņa izskatās tik jauna. Manai mātei, protams, ir vājības, — viņa, brīdi klusējusi, piebilda, — tomēr viņa ir neparasta sieviete.

—     Jā, laba … — Saša pievienojās. — Jūsu māte savā ziņā, protams, ir ļoti laba un mīļa sieviete, bet… ka lai jums saka? Šorīt agri iegāju jūsu virtuvē, bet tur četras kalpones guļ tieši uz grīdas, gultu nav, zemē pasviestas skrandas, visur smirdoņa, blaktis, tarakāni … Tāpat kā bija pirms divdesmit gadiem, nekādas pārmaiņas. Nu, vecmāmuļa, dievs ar viņu, tāpēc jau viņa ir vecmāmuļa; bet māte droši vien runā franciski, piedalās teātra izrādēs. Varētu, liekas, saprast.

Kad Saša runāja, viņš izstiepa klausītāja acu priekšā divus garus, liesus pirkstus.

—    Man viss šeit liekas aplam, neesmu pieradis, — viņš turpināja. — Velns parauj, neviens nekā nedara! Māmuļa visu dienu tikai staigā kā kāda hercogiene, vecmāmuļa arī nekā nedara, jūs arī. Un līgavainis Andrejs Andrejičs arī nekā nedara.

Nadja bija to dzirdējusi jau pagājušajā gadā, šķiet, arī aizpagājušajā, un zināja, ka Saša citādi nevar runāt, un tas agrāk viņu smīdināja, bet tagad viņa nezin kāpēc saīga.

—    Tas viss jau dzirdēts un sen apnicis, — viņa teica un piecēlās. — Būtu izgudrojis kaut ko jaunāku.

Viņš iesmējās un arī piecēlās, un abi devās uz mājas pusi. Viņa, gara, skaista, slaida, tagad līdzās Sašam likās ļoti veselīga un grezna; viņa juta to, un viņai bija žēl Sašas un nezin kāpēc neveikli.

—    Un jūs runājat daudz lieka, — viņa sacīja. — Tikko jūs runājāt par manu Andreju, bet jūs taču viņu nepazīstat.

—    Manu Andreju … Dievs ar viņu, ar jūsu Andreju! Man tikai žēl jūsu jaunības.

Kad viņi iegāja zālē, tur jau sēdās pie vakariņām. Vecmāmuļa jeb, kā mājās viņu sauca, veculīte, ļoti tukla, neglīta, biezām uzacīm un ūsiņām, runāja skaļi, un jau no viņas balss un runas veida bija jūtams, ka viņa šai namā ir vecākā. Viņai tirgū piederēja tirgotavu rindas un senlaicīgs nams ar kolonām un dārzu, bet ik rītus viņa lūdza dievu, lai tas viņu glābj no izputēšanas, un pie tam raudāja. Un viņas vedekla, Nadjas māte Ņina Ivanovna, gaišmataina, stipri vidū sažņaugta, ar pensneju uz deguna un briljantiem uz katra pirksta; un Andrej tēvs, vecs kalsns, bezzobains vīrs ar tādu izteiksmi sejā, it kā viņš gatavotos stāstīt kaut ko jocīgu; un viņa dēls Andrejs Andrejičs, Nadjas līgavainis, pilnīgs un skaists, cirtainiem matiem, līdzīgs aktierim vai māksliniekam, — visi trīs runāja par hipnotismu.

—     Tu te atlabosies vienā nedēļā, — pievērsdamās Sašam, teica veculīte, — tev tikai vairāk jāēd. Un pēc kā tu izskaties! — viņa nopūtās. — Briesmīgs esi k|uvis! Nu, tik tiešām īsts pazudušais dēls!

—     Kad viņš sava tēva mantu bija noplītējis, — lēni teica Andrejtēvs smejošām acīm, — tad gāja uz tīrumu cūkas ganīt…

—   Es mīlu savu tētiņu, — Andrejs Andrejičs teica un pieskārās tēva plecam. — Jauks vecītis. Labs vecītis.

Visi kādu brīdi klusēja. Saša pēkšņi iesmējās un piespieda pie mutes servjeti.

—    Tātad jūs ticat hipnotismam? — Andrejtēvs jautāja Ņinai Ivanovnai.

—    Nevaru, protams, apgalvot, ka ticu, — Ņina Ivanovna atbildēja ar ļoti nopietnu, pat bargu sejas izteiksmi, — bet man jāatzīst, ka dabā ir daudz noslēpumaina un nesaprotama.

—     Esmu pilnīgi vienis prātis ar jums, kaut gan man savukārt jāpiebilst, ka ticība mums ievērojami sašaurina noslēpumainības sfēru.

Pasniedza lielu, ļoti treknu tītaru. Andrejtēvs un Ņina Ivanovna turpināja savu sarunu. Ņinai Ivanovnai zaigoja pirkstos briljanti, tad acīs iemirdzējās asaras, viņa uztraucās.

—     Kaut arī nedrīkstu ar jums strīdēties, — viņa sacīja, — tomēr, atzīstieties, dzīvē ir tik daudz neatrisināmu mīklu!

—    Nevienas, uzdrošinos jums apgalvot.

Pēc vakariņām Andrejs Andrejičs spēlēja vijoli, un Ņina Ivanovna pavadīja uz klavierēm. Pirms desmit gadiem viņš bija beidzis universitātē filoloģijas fakultāti, bet nekur nestrādāja, noteikta darba viņam nebija, un tikai retumis viņš piedalījās labdarības koncertos; pilsētā viņu dēvēja par mākslinieku.

Andrejs Andrejičs spēlēja; visi klusēdami klausījās. Uz galda lēni vārījās patvāris, un tikai Saša viens pats dzēra tēju. Pēc tam kad nosita divpadsmit, vijolei pēkšņi pārtrūka stiga; visi sāka smieties, rosīties un atvadīties.

Pavadījusi līgavaini, Nadja uzgāja augšā, kur dzīvoja kopā ar māti (apakšējo stāvu apdzīvoja vecmāmuļa). Lejā zālē dzēsa nost ugunis, bet Saša vēl vienmēr sēdēja un dzēra tēju. Tēju viņš aizvien dzēra ilgi, pēc Maskavas paraduma, glāzes septiņas vienā reizē. Kad Nadja bija jau izģērbusies un ielikusies gultā, viņa vēl ilgi dzirdēja, kā kalpones lejā vāca nost traukus, kā veculīte piktojās. Beidzot viss apklusa, un tikai retumis bija dzirdams, kā lejā savā istabā kāsēja basā Saša.

II

Kad Nadja pamodās, bija droši vien jau divi, sāka aust gaisma. Kaut kur tālumā klabinājās naktssargs. Miegs nenāca, gulta bija pārāk mīksta, neērta. Tāpat kā visās pagājušajās maija naktīs, Nadja atsēdās gultā un sāka domāt. Bet domas bija tās pašas, kas iepriekšējā naktī, vienmuļas, nevajadzīgas, uzbāzīgas, — domas par to, kā Andrejs Andrejičs sāka ap viņu lakstoties un viņu bildināja, kā viņa deva jāvārdu un pēc tam pamazām novērtēja šo labo, gudro cilvēku. Bet nezin kāpēc tagad, kad līdz kāzām bija atlicis ne vairāk par mēnesi, viņai uzmācās bailes, nemiers, it kā viņu sagaidītu kaut kas nenoteikts, smags.

«Tik-tak, tik-tak…» laiski klabināja naktssargs. «Tik-tak …»

Pa lielo veco logu bija redzams dārzs, tālāk kupli ziedošie ceriņkrūmi, kas vēsumā šķita miegaini un gurdi; un balta, bieza migla klusi uzpland ceriņiem, grib tos aizsegt. Tālajos kokos brēc miegainie krauķi.

— Mans dievs, kāpēc man tik grūti!

Varbūt to pašu pirms kāzām izjūt katra līgava. Kas zina! Vai tā būtu Sašas ietekme? Bet Saša taču jau vairākus gadus no vietas runā vienu un to pašu, kā no grāmatas, un, kad runā, izliekas naivs un savāds. Bet kāpēc tomēr Saša neiziet no prāta? Kāpēc?

Naktssargs sen vairs neklabina. Zem loga un dārzā sāka čivināt putni, migla aizklīdusi no dārza, visapkārt visu kā smaids apstaroja pavasara gaisma. Drīz vien viss saules sasildītais, apmīļotais dārzs atdzīvojās un rasas lāses iezaigojās lapās kā dimanti; un vecais, sen nolaistais dārzs šķita šai rītā tik jauns un krāšņs.

Veculīte jau bija uzmodusies. Zemā basā sāka kāsēt Saša. Bija dzirdams, kā lejā pasniedza patvāri, kā stūma krēslus.

Stundas rit lēnām. Nadja sen jau piecēlusies un sen jau staigā pa dārzu, bet rīts aizvien vēl nav pagājis.

Lūk, Ņina Ivanovna noraudājusies, ar glāzi minerālūdens rokā. Viņa nodarbojās ar spiritismu, homeopātiju, daudz lasīja, viņai tikās parunāties par šaubām, kas viņai uzmācās, un visam tam, kā Nadjai likās, bija dziļa, noslēpumaina jēga. Tagad Nadja noskūpstīja māti un sāka iet tai blakus.

—    Par ko tu raudāji, māmiņ? — viņa vaicāja.

—     Vēlu vakarā sāku lasīt stāstu, kurā tēlots kāds vecs vīrs un viņa meita. Vecais kaut kur strādā, nu, un viņa meitā iemīlējies priekšnieks. Es neizlasīju līdz beigām, bet tur bija viena tāda vieta, ka bija grūti valdīt asaras, — Ņina Ivanovna sacīja un iedzēra malku no glāzes. — Šorīt atcerējos un arī noraudājos.

—    Bet man visas šīs dienas nemaz nav līksms prāts, — Nadja, brītiņu klusējusi, teica. — Kāpēc es naktīs neguļu?

—    Nezinu, mīļā. Bet, kad es naktīs nevaru gulēt, tad aizveru acis cieši, cieši, lūk, tā, un iedomājos Annu Kareņinu, kā viņa staigā un kā runā, vai arī iztēlojos kaut ko vēsturisku, no senlaikiem .. .

Nadja juta, ka māte viņu nesaprot un nespēj saprast. Sajuta to pirmoreiz mūžā, un viņai pat kļuva baigi, iegribējās paslēpties; viņa aizgāja savā istabā.

Pulksten divos viņi sēdās pie pusdienu galda. Bija trešdiena, gavēņa diena, un tāpēc vecmāmuļai pasniedza gavēņa boršču un plaudi ar biezputru.

Lai pakaitinātu vecmāmuļu, Saša ēda kā savu gaļas zupu, tā gavēņa boršču. Viņš jokoja visu pusdienu laiku, bet viņa joki bija smagnēji, katrā ziņā ar morāles pieskaņu, un nemaz nenāca smiekli, kad viņš, pirms izteica, asprātību, pacēla augšup savus ļoti garos, izdēdējušos, it kā nedzīvos pirkstus; un, kad ienāca prātā, ka viņš ir ļoti slims un droši vien vairs ilgi nedzīvos šai pasaulē, tad tik ļoti kļuva viņa žēl, ka gribējās raudāt.

Pēc pusdienām vecmāmuļa aizgāja savā istabā atpūsties. Ņina Ivanovna brītiņu paspēlēja klavieres un arī aizgāja.

—    Ak, mīļā Nadja, — Saša iesāka savu parasto pēcpusdienas sarunu, — kaut jūs paklausītu mani! Kaut jel!

Viņa sēdēja, dziļi ieslīgusi senlaicīgā atzveltnī, aizvērusi acis, bet viņš klusi staigāja pa istabu no viena kakta uz otru.

—     Kaut jūs brauktu mācīties! — viņš sacīja. — Tikai izglītoti un svēti cilvēki ir interesanti, tikai tie vajadzīgi. Jo vairāk būs tādu cilvēku, jo ātrāk zemes virsū nodibināsies dieva valstība. No jūsu pilsētas tad pamazām nepaliks akmens uz akmens — viss apgriezīsies otrādi, viss pārvērtīsies kā uz burvja mājienu. Un šeit tad būs milzīgas, lieliskas celtnes, brīnišķīgi dārzi, neredzētas strūklakas, ievērojami cilvēki… Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka tad pūļa mūsu izpratnē, kāds tas ir tagad, — šā ļaunuma nebūs, jo katrs cilvēks ticēs un katrs zinās, kādēļ viņš dzīvo, un neviens nemeklēs atbalstu pūlī. Mīļā sirsniņ, brauciet! Parādiet visiem, ka šī sastingusi, pelēkā, grēcīgā dzīve jums apnikusi. Parādiet kaut vai sev pašai!

—     Nav iespējams, Saša. Es precos.

—     Ejiet nu! Kam tas vajadzīgs?

Viņš izgāja dārzā, mazliet pastaigāja.

—     Un, lai būtu kā būdams, mana mīļā, jāpadomā, jāsaprot, cik nejauka, cik netikumiska šī jūsu dīkā dzīve, — Saša turpināja. — Saprotiet jel, ja, piemēram, jūs un jūsu māte, un jūsu veculīte nekā nedarāt, tātad jūsu vietā strādā kāds cits, jūs sagandējat kāda cita cilvēka dzīvi, bet vai tas ir labi, vai tas nav nekrietni?

Nadja gribēja sacīt: «Jā, tas ir tiesa,» — gribēja sacīt, ka viņa saprot; bet viņai parādījās acīs asaras, viņa pēkšņi apklusa, visa saduga un aizgāja savā istabā.

Pievakarē atnāca Andrejs Andrejičs un, kā parasti, ilgi spēlēja vijoli. Viņš vispār bija nerunīgs, un viņam patika vijole varbūt tāpēc, ka spēlējot varēja klusēt. Pēc pulksten desmitiem, iedams mājās, jau uzvilcis mēteli, viņš apskāva Nadju un sāka kāri skūpstīt viņas seju, plecus, rokas.

—    Dārgā, mīļā mana, daiļā! … — viņš murmināja. — Ai, cik es esmu laimīgs! Esmu neprātīgs aiz līksmes!

Un viņai likās, ka viņa to jau sen dzirdējusi, ļoti sen, vai kaut kur lasījusi… romānā, vecā, saplēstā, jau sen aizmirstā romānā.

Zālē Saša sēdēja pie galda un dzēra tēju, paņēmis apakštasi savos garajos piecos pirkstos; veculīte lika pasjansu, Ņina Ivanovna lasīja. Lampadā sprēgāja guntiņa, un viss, šķiet, bija klusi, labā kārtībā. Nadja atvadījās un uzgāja augšā savā istabā, apgulās un tūlīt aizmiga. Bet, tāpat kā iepriekšējā naktī, tikko sāka aust gaisma, viņa jau uzmodās. Miegs nenāca, ap sirdi bija nemierīgi, smagi. Viņa sēdēja, uzlikusi galvu uz ceļgaliem, un domāja par līgavaini, par kāzām … Nezin kāpēc viņai ienāca prātā, ka viņas māte nav mīlējusi savu nelaiķa vīru un tagad viņai nekas nepieder, viņa dzīvo pilnīgā atkarībā no savas vīramātes, veculītes. Un, lai Nadja domāja cik domādama, viņa nekādi nevarēja aptvert, kāpēc līdz šim saskatījusi savā mātē kaut ko sevišķu, neparastu, kāpēc nav pamanījusi vienkāršu, ikdienišķu, nelaimīgu sievieti.

Arī Saša lejā negulēja, — bija dzirdams, kā viņš kāsē. Dīvains, naivs cilvēks, Nadja domāja, un viņa sapņos, visos šais brīnišķīgajos dārzos, neredzētajās strūklakās jūtams kaut kas aplams; bet nezin kāpēc viņa naivitātē, pat šai aplamībā ir tik daudz daiļa, ka, tiklīdz viņai nupat ienāca prātā, vai nebraukt mācīties, tūdaļ visu sirdi, visas krūtis pārņēma drebuļi, piepildīja prieks, līksmes jūtas.

—    Bet labāk nedomāt, labāk nedomāt… — viņa čukstēja. — Nevajag par to domāt.

«Tik-tak…» kaut kur tālumā klabināja naktssargs. «Tik-tak … tik-tak …»

Jūnija vidū Sašu pēkšņi pārņēma grūtsirdība, un viņš taisījās braukt uz Maskavu.

—    Es nevaru dzīvot šai pilsētā, — viņš drūmi sacīja. — Ne ūdensvada, ne kanalizācijas! Man derdzas ēst pusdienas: virtuvē visneiespējamākā netīrība . ..

—    Pagaidi jel, pazudušais dēls, — vecmāmuļa, nezin kāpēc čukstēdama, iegalvoja, — septītajā kāzas!

—    Nevēlos.

—     Gribēji taču pie mums nodzīvot līdz septembrim.

—    Bet tagad nevēlos. Man jāstrādā!

Vasara bija padevusies mitra un auksta, koki stāvēja slapji, dārzā viss izskatījās nemīlīgs, skumīgs, tiešām gribējās strādāt. Istabās, lejā un augšā, skanēja nepazīstamu sieviešu balsis, pie vecmāmuļas klabēja šujmašīna; tur steidza šūt pūru. Kažokus vien Nadjai darināja sešus gabalus, un vislētākais no tiem, kā vecmāmuļa izteicās, maksājot trīssimt rubļu! Šī jezga kaitināja Sašu; viņš sēdēja savā istabā un dusmojās; viņu tomēr pierunāja palikt, un viņš apsolījās, ka aizbrauks pirmajā jūlijā, ne agrāk.

Laiks ritēja ātri. Pēlerdienā pēc pusdienām Andrejs Andrejičs devās ar Nadju uz Maskavas ielu, lai vēlreiz apskatītu māju, kas bija noīrēta un sen jau sagatavota jaunajam pārim. Tā bija divstāvu ēka, bet pagaidām bija iekārtots tikai augšstāvs. Zālē spīdoša grīda, kas krāsota parketa veidā, Vīnes krēsli, klavieres, pults vijolei. Smaržoja pēc krāsas. Pie sienas zelta ietvarā karājās liela glezna, kas bija gleznota eļļas krāsām: kaila dāma un viņai blakus ceriņkrāsas vāze ar apdauzītu rokturi.

—    Brīnišķīga glezna, — Andrejs Andrejičs noteica un aiz cieņas nopūtās. — Mākslinieka Šišmačevska darbs.

Tālāk bija viesistaba ar apaļu galdu, koši zilu dīvānu un koši ziliem atzveltnes krēsliem. Virs dīvāna karājās liela Andrejtēva ģīmetne, kas tēloja viņu ar melnu cepurīti galvā, ordeņiem pie krūtīm. Tad viņi iegāja ēdamistabā, kur bija bufete, pēc tam guļamistabā; te puskrēslā līdzās stāvēja divas gultas, un šķita, ka,

iekārtojot guļamistabu, domāts, ka šeit allaž būs ļoti labi un citādi nemaz nevar būt. Andrejs Andrejičs vadāja Nadju pa istabām un visu laiku bija aplicis roku viņai ap vidu; bet viņa jutās vārga, vainīga, ienīda visas šīs istabas, gultas, krēslus, viņai kļuva nelabi, skatoties uz kailo dāmu. Viņai bija jau skaidrs, ka viņa vairs nemīl Andreju Andrejiču vai varbūt nekad nav viņu mīlējusi; bet, kā to pasacīt, kam pasacīt un kādēļ, viņa nesaprata un nevarēja saprast, kaut gan domāja par to visas dienas, visas naktis… Viņš bija tai aplicis roku, runāja tik laipni, pieklājīgi, jutās tik laimīgs, pastaigādamies pa šo savu dzīvokli; bet viņa redzēja visā tikai banalitāti, muļķīgu, naivu, neciešamu banalitāti, un viņa roka, kas skāva tās viduci, likās cieta un salta kā stīpa. Ik brīdi viņa bija ar mieru aizbēgt, sākt raudāt, mesties ārā pa logu. Andrejs Andrejičs ieveda viņu vannas istabā un šeit pieskārās pie sienā iestiprināta krāna, un piepeši sāka tecēt ūdens.

—    Kā tev patīk? — viņš sacīja un iesmējās. — Es liku bēniņos ierīkot tvertni ar simt spaiņu tilpumu, un, skat, mums tagad būs ūdens.

Viņi pastaigāja pa pagalmu, pēc tam izgāja uz ielas, paņēma važoni. Putekļi trauca bieziem mākoņiem, un likās, nupat, nupat sāks līt.

—    Vai tev nesalst? — jautāja Andrejs Andrejičs, miegdams putekļos acis.

Viņa neatbildēja.

—    Vakar Saša, atceries, pārmeta man, ka es nekā nedarot, — viņš teica, brītiņu klusējis. — Ko lai saka, viņam taisnība! Bezgala daudz taisnības! Es nekā nedaru un nevaru darīt. Mana dārgā, kāpēc tā? Kāpēc man tik pretīga pat doma, ka kādreiz piespraudīšu pie pieres kokardi un sākšu kalpot? Kāpēc man kļūst tik nelabi, kad redzu advokātu vai latīņu valodas skolotāju, vai pilsētas valdes locekli? Ai, māmuļa Krievija! Ai, māmuļa Krievija, cik daudz dīkdieņu un nederīgu cilvēku vēl staigā pa tavu zemi! Cik daudz uz tavas zemes tādu kā es, tu daudzcietusī!

Un to, ka viņš nekā nedarīja, viņš vispārināja, redzēja šai apstāklī laika garu.

—    Kad apprecēsimies, — viņš turpināja, — aizbrauk-

sim abi uz laukiem, mana dārgā, strādāsim tur! Nopirksim sev nelielu zemes gabaliņu ar dārzu, upi, pūlēsimies, vērosim dzīvi. .. Ai, cik tas būs labi!

Viņš noņēma cepuri, un mati viņam plīvoja vējā, bet Nadja klausījās viņā un domāja: «Ak dievs, gribas uz mājām! Ak dievs!» Gandrīz pie pašas mājas viņi panāca Andrejtēvu.

—     Redz, kur iet tēvs! — Andrejs Andrejičs nopriecājās un sāka vicināt cepuri. — Es mīlu savu tētiņu, tiešām, — viņš sacīja, norēķinādamies ar važoni. — Jauks vecītis. Labs vecītis.

Nadja iegāja mājā īgna, savārgusi, domādama par to, ka visu vakaru būs viesi, ka tiem jākavē laiks, jāsmaida, jāklausās vijole, jādzird visādas muļķības un jārunā tikai par kāzām. Vecmāmuļa, lepna, krāšņa savā zīda tērpā, augstprātīga, kāda viņa vienmēr likās, kad bija viesi, sēdēja pie patvāra. Ienāca Andrejtēvs ar savu viltīgo smaidu sejā.

—     Man ir tas prieks un laimīgais gandarījums redzēt jūs pie labas veselības, — viņš teica vecmāmuļai, un bija grūti izprast, vai viņš joko vai runā nopietni.

IV

Vējš dauzījās logos un jumtā; bija dzirdami svilpieni, un krāsnī mājas gars žēli un drūmi dainoja savu dziesmiņu.

Bija pāri pusnaktij. Mājā visi jau bija nolikušies gulēt, bet neviens nebija aizmidzis, un Nadjai visu laiku šķita, ka lejā spēlē vijoli. Atskanēja spējš klaudziens, laikam bija norāvies aizvērtnis. Pēc brītiņa ienāca Ņina Ivanovna vienā kreklā, ar sveci rokā.

— Kas tur klaudzināja, Nadja? — viņa vaicāja.

Vienā bizē sapītiem matiem, bikli smaidīdama, māte šai vētrainajā naktī likās vecāka, neglītāka, augumā mazāka. Nadjai ienāca prātā, ka nesen māte viņai šķita neikdienišķa un ka viņa ar lepnumu klausījās vārdos, ko tā runāja; bet tagad viņa nekādi nevarēja atcerēties šos vārdus; viss, kas atausa atmiņā, bija tik niecīgs, nevajadzīgs.

Krāsnī atskanēja vairāku basu dziedāšana un pat ieskanējās vārdi: «Vai-ai manu die-ie-niņu!» Nadja atsēdās gultā, pēkšņi ieķērās cieši sev matos un sāka raudāt.

—    Māmiņ, māmiņ, — viņai izlauzās, — mana mīļā, kaut tu zinātu, kas ar mani notiek! Lūdzu tevi, no visas sirds lūdzu — atļauj man aizbraukt! No visas sirds lūdzu!

—     Uz kurieni? — nesaprazdama jautāja Ņina Ivanovna un atsēdās uz gultas. — Uz kurieni aizbraukt?

Nadja ilgi raudāja un nevarēja izrunāt ne vārda.

—     Atļauj man aizbraukt no pilsētas! — viņa beidzot izteica. — Kāzu nevajag, un to nebūs, — saproti! Es nemīlu šo cilvēku… Pat runāt par viņu nevaru.

—     Nē, mana mīļā, nē, — Ņina Ivanovna, briesmīgi izbijusies, sāka ātri runāt. — Apmierinies, — tas tev no nelāgas omas. Tas pāries. Tā mēdz būt. Droši vien esi saķildojusies ar Andreju; bet, kas mīlējās, tie ķīvējas.

—    Nu, ej projām, māmiņ, ej projām! — Nadja sāka raudāt.

—    Jā, — Ņina Ivanovna, brītiņu klusējusi, teica. — Cik nesen vēl tu biji bērns, meitene, bet tagad jau līgava. Dabā pastāvīgi noris vielu maiņa. Un nemaz nepamanīsi, kā pati kļūsi par māti un novecosi un tev būs tāda pati ietiepīga meita kā man.

—    Mīļā, mana labā, tu taču esi gudra, tu esi nelaimīga, — Nadja iesaucās, — tu esi ļoti nelaimīga, — kāpēc tad tu runā tik banāli? Dieva dēļ, kāpēc?

Ņina Ivanovna gribēja kaut ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda, iešņukstējās un aizgāja. Krāsnī atkal iedūcās basi, piepeši kļuva baigi, Nadja uzlēca no gultas un ātri devās pie mātes. Ņina Ivanovna noraudājusies gulēja gultā, apsegusies ar gaišzilu segu, un turēja rokās grāmatu.

—     Māmiņ, uzklausi mani! — Nadja sacīja. — Es lūdzu tevi, apdomā un saproti! Saproti jel, cik sekla un pazemojoša ir mūsu dzīve. Man atvērušās acis, un tagad es redzu visu. Kas ir tavs Andrejs Andrejičs? Viņš taču nav gudrs, māmiņ! Kungs dievs! Saproti, māmiņ, viņš ir muļķis!

Ņina Ivanovna strauji apsēdās.

—     Tu un tava vecmāmuļa, jūs abas mokāt mani! — viņa iešņukstēdamās teica. — Man gribas dzīvot! Dzīvot! — viņa atkārtoja un reizes divas iesita ar dūrlti pa krūtīm. — Dodiet jel man brīvību! Esmu vēl jauna, gribu dzīvot, bet jūs mani esat padarījušas par vecu sievu! …

Viņa sāka rūgti raudāt, atgulās un saritinājās zem segas un likās tik maziņa, nožēlojama, gluži kā niekkalbīte. Nadja iegāja savā istabā, apģērbās un, apsēdusies pie loga, sāka gaidīt rītu. Viņa visu nakti sēdēja un domāja, bet kāds ārā visu laiku dauzīja pa aizvērtņiem un svilpoja.

No rīta vecmāmuļa sūrojās, ka nakti dārzā vējš notriecis visus ābolus un nolauzis vecu plūmi. Diena bija pelēka, tumša, nemīlīga, gandrīz vai jāaizdedz gaisma; visi žēlojās par aukstumu, un lietus cirtās logos. Padzērusi tēju, Nadja iegāja pie Sašas. Un, neteikusi ne vārda, nometās pie atzveltņa ceļos un aizsedza seju rokām.

—    Kas ir? — Saša jautāja.

—     Es nevaru… — viņa izteica. — Nesaprotu, nespēju aptvert, kā varēju še agrāk dzīvot! Es nicinu līgavaini, nicinu sevi, nicinu visu šo dīko, bezjēdzigo dzīvi…

—    Nu, nu … — Saša noteica, vēl nesaprazdams, kas noticis. — Tas nekas … Tas ir labi.

—    Šī dzīve man līdz kaklam, — Nadja turpināja, — es šeit neizturēšu pat vienu dienu. Jau rīt aizbraukšu no šejienes. Dieva dēļ, ņemiet mani līdzi!

Saša kādu brīdi izbrīnā vērās viņā; beidzot viņš saprata un kļuva līksms kā bērns. Viņš savicināja rokas un sāka cilāt rīta kurpēs ieautās kājas, it kā priekā dejodams.

—    Lieliski! — viņš, rokas berzēdams, teica. — Ak dievs, cik tas labi!

Bet viņa lūkojās Sašā, nemirkšķinādama lielās, mīlas pilnās acis, kā apburta, gaidīdama, ka viņš tūlīt pateiks viņai kaut ko nozīmīgu, bezgalīgi svarīgu; viņš vēl nekā nebija teicis, bet viņai jau šķita, ka priekšā paveras kaut kas jauns un plašs, ko viņa agrāk nav pazinusi, un Nadja jau raudzījās viņa gaidu pilna, spējīga uz visu, kaut vai uz nāvi.

—     Rīt es aizbraucu, — viņš padomājis sacīja, — un jūs brauksiet uz piestātni mani pavadīt… Jūsu bagāžu es ielikšu savā čemodānā un nopirkšu jums biļeti; trešajam zvanam atskanot, jūs iekāpsiet vagonā, — un mēs aizbrauksim. Jūs pavadīsiet mani līdz Maskavai un tad brauksiet viena pati uz Pēterburgu. Vai pase jums ir?

—     Ir.

—     Zvēru, jūs nenožēlosiet, — Saša dedzīgi iesaucās. — Aizbrauksiet, mācīsieties, un pārējais lai tad ir likteņa ziņā. Kad pilnīgi pārveidosiet savu dzīvi, tad viss pārmainīsies. Galvenais ir pārveidot dzīvi, viss pārējais ir nesvarīgs. Tātad rīt brauksim?

—    Ak jā! Dieva dēļ!

Nadjai likās, ka viņa ļoti uztraukta, ka sirds viņai tik smaga kā vēl nekad, ka līdz pašai aizbraukšanai būs jācieš un ar mokām jādomā; bet, tiklīdz viņa uzgāja augšā savā istabā un ielikās gultā, tūdaļ aizmiga un cieši nogulēja ar saraudātu seju, ar smaidu līdz pašam vakaram.

V

Viņi aizsūtīja pēc važoņa. Nadja, jau uzlikusi cepuri galvā un apvilkusi mēteli, uzgāja augšā, lai vēlreiz paskatītos savā mātē, visās savās lietās; viņa pastāvēja savā istabā pie gultas, kas vēl bija silta, palūkojās visapkārt, tad klusi iegāja pie mātes. Ņina Ivanovna gulēja, istabā bija klusums. Nadja noskūpstīja māti un sakārtoja viņai matus, pastāvēja pāris minūšu … Tad nesteigdamās nokāpa lejā.

Arā stipri lija. Važonis ar ratiem uzceltu augšu, viss slapjš stāvēja pie lieveņa.

— Tev nepietiks vietas kopā ar viņu, Nadja, — sacīja vecmāmuļa, kad kalpone sāka novietot čemodānus. — Un kas par prieku tādā laikā pavadīt! Būtu palikusi mājās. Re, kā līst!

Nadja gribēja kaut ko pateikt, bet nevarēja. Saša palīdzēja Nadjai iekāpt, apsedza viņai kājas ar pledu. Un tad ari pats apsēdās blakus.

—    Laimīgu ceļu! Lai dievs svētī! — vecmāmuļa sauca no lieveņa. — Saša, raksti mums no Maskavas!

—    Labi. Ardievu, veculīt!

—    Lai dievmāte tevi sargā!

—    Ir gan laiciņš! — Saša noteica.

Nadja tikai tagad sāka raudāt. Tagad jau viņai bija skaidrs, ka katrā ziņā aizbrauks, kam viņa tomēr nebija ticējusi, kad atvadījās no vecmāmuļas, kad raudzījās mātē. Ardievu, pilsēta! Un viss viņai piepeši atausa atmiņā: ir Andrejs, ir viņa tēvs, ir jaunais dzīvoklis, ir kailā dāma ar vāzi; un tas viss vairs nebiedēja, nenomāca, bet šķita naivs, sīks un arvien vairāk un vairāk attālinājās. Kad viņi bija iesēdušies vagonā un vilciens sāka kustēties, tad visa šī pagātne, tik liela un nopietna, kļuva maziņa, un priekšā pletās milzīga, plaša nākotne, kas līdz šim bijusi tik nemanāma. Lietus sitās vagona logos, bija redzami tikai zaļi lauki, garām zibēja telegrāfa stabi un putni uz stieplēm, un pēkšņi viņai priekā aizrāvās elpa: viņa atģida, ka brauc pretī brīvībai, brauc mācīties, un tas ir tas pats, ko kādreiz dēvēja par aiziešanu kazaku kārtā. Viņa reizē smējās, raudāja un lūdza dievu.

—    Nekas! — Saša, plati smaidīdams, sacīja. — Nekas!

VI

Pagāja rudens, pagāja arī ziema. Nadja jau bija stipri noilgojusies un ik dienas domāja par māti un vecmāmuļu, domāja par Sašu. No mājām nāca mierīgas, labsirdīgas vēstules, un šķita, ka viss jau piedots un aizmirsts. Maijā pēc eksāmeniem viņa vesela, līksma brauca uz mājām un pa ceļam apstājās Maskavā, lai satiktos ar Sašu. Viņš bija aizvien tāds pats kā pagājušajā vasarā: bārdains, izpūrušu galvu, vēl vienmēr ģērbies tais pašos svārkos un audekla biksēs, ar tām pašām lielajām, skaistajām acīm; bet izskats bija neveselīgs, nomocīts, viņš bija arī novecojis un novājējis un visu laiku kasēja. Nadjai viņš nezin kāpēc likās pelēks, provinciāls.

—    Vai dieviņ, Nadja atbraukusi! — viņš teica un jautri iesmējās. — Mana dārgā, mijā!

Viņi pasēdēja litogrāfijā, kur bija piepīpēts gaiss un stipri jūtama tušas un krāsu smaka; tad iegāja viņa istabā, kur arī bija piepīpēts, piespļaudīts, uz galda pie atdzisušā patvāra stāvēja apdauzīts šķīvis ar tumšu papīriņu, uz galda un uz grīdas bija ļoti daudz beigtu mušu. No visa bija redzams, ka savu personīgo dzīvi Saša iekārtojis nevīžīgi, dzīvo, kā pagadās, pilnīgi nicinādams ērtības, un, ja kāds sāktu ar viņu runāt par viņa personīgo laimi, par viņa personīgo dzīvi, par viņam veltītu mīlu, viņš nekā nesaprastu un tikai smietos.

—     Nekas, viss beidzās labi, — Nadja steidzīgi stāstīja. — Māte rudenī atbrauca pie manis uz Pēterburgu, teica, ka vecmāmuļa nedusmojoties, tikai allaž ejot manā istabā un metot pret sienām krustus.

Saša skatījās jautrām acīm, bet kāsēja un runāja aizlūzušā balsī, un Nadja visu laiku vērās viņā un nesaprata, vai viņš tiešām nopietni slims jeb vai viņai tikai tā liekas.

—    Saša, mans dārgais, — viņa ieteicās, — jūs taču esat slims!

—    Nē, nekas. Slims gan, bet ne visai…

—     Ak mans dievs, — Nadja uztraucās, — kāpēc jūs neārstējaties, kāpēc nesaudzējat savu veselību? Mans dārgais, mīļais Saša, — viņa sacīja, un asaras sāka plūst viņai no acīm, un nezin kāpēc viņas iztēlē parādījās Andrejs Andrejičs un kailā dāma ar vāzi, un visa viņas pagātne, kas tagad šķita tikpat tāla kā bērnība; un viņa raudāja tāpēc, ka Saša vairs nelikās viņai tik jauns, inteliģents, interesants kā pagājušajā gadā. — Mīļais Saša, jūs esat ļoti, ļoti slims. Es darītu nezin ko, lai jūs nebūtu tik bāls un vājš. Esmu jums tik daudz pateicības parādā! Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz esat darījis manis labā, mans jaukais Saša! Īstenībā jūs tagad esat man vistuvākais, vismīļākais cilvēks.

Viņi pasēdēja, parunāja, un tagad, pēc tam kad Nadja «bija pavadījusi ziemu Pēterburgā, kā pats Saša, tā viņa vārdi, smaids un viss viņa tēls viņai likās kaut kas savu laiku nodzīvojis, senlaicīgs, sen bijis un varbūt jau kapā iegājis.

—     Parīt braukšu uz Volgu, — Saša teica. — Nu, un pēc tam dzert kumisu. Gribu iebaudīt kumisu. Kopā ar mani brauc kāds draugs un viņa sieva. Sieva ir apbrīnojams cilvēks; visu laiku jaucu viņai prātu, pierunāju, lai sāk mācīties. Gribu, lai viņa pilnīgi pārveido savu dzīvi.

Parunājušies viņi brauca uz staciju. Saša cienāja Nadju ar tēju, āboliem; bet, kad vilciens sāka kustēties un viņš smaidīdams vicināja mutautiņu, pat no viņa kājām bija redzams, ka viņš ļoti slims un laikam gan ilgi nedzīvos.

Nadja iebrauca savā pilsētā pusdienas laikā. Kad viņa brauca no stacijas mājās, ielas likās ļoti platas, bet mājas maziņas, saplakušas; cilvēku nebija, un pretī nāca tikai vācietis, klavieru skaņotājs, rūsganu mēteli mugurā. Visas mājas bija it kā putekļiem klātas. Vecmāmuļa, jau pavisam veca, tikpat tukla kā agrāk un neglīta, apskāva Nadju un ilgi raudāja, piespiedusi seju pie viņas pleca, un nevarēja vien atrauties. Arī Ņina Ivanovna bija stipri novecojusi un kļuvusi neglītāka, novājējusi, bet arvien vēl, kā senāk, vidū sažņaugta, un pirkstos viņai mirdzēja briljanti.

—    Mana mīļā! — viņa sacīja, visa drebēdama. — Mana mīļā!

Tad viņas sēdēja un klusēdamas raudāja. Bija redzams, ka tiklab vecmāmuļa, kā arī māte jūt, ka pagātne zudusi uz visiem laikiem un neglābjami: nav vairs ne stāvokļa sabiedrībā, ne agrakā goda, ne tiesību ielūgt pie sevis viesos; tā mēdz būt, kad, ritot vieglai, bezrūpīgai dzīvei, naktī pēkšņi ielaužas policija, pārmeklē visu, un namatēvs, izrādās, izšķiedis, viltojis, — un ardievu tad uz visiem laikiem, vieglā, bezrūpīgā dzīve!

Nadja uzgāja augšā un ieraudzīja to pašu gultu, tos pašus logus ar baltajiem, vienkāršajiem aizkariem un pa logiem to pašu dārzu, saules apspīdētu, līksmu, trokšņainu. Viņa pieskārās savam galdam, pasēdēja, padomāja. Paēda labas pusdienas, padzēra tēju ar gardu, treknu krējumu, bet kaut kā trūka, istabas likās tukšas un griesti zemi. Vakarā viņa apgulās, apsedzās, un nezin kāpēc bija jocīgi gulēt šai siltajā, ļoti mīkstajā gultā.

Uz brītiņu ienāca Ņina Ivanovna, atsēdās, kā atsēžas nogrēkojies cilvēks, bikli atskatīdamās.

—    Nu, kā ir, Nadja? — viņa jautāja, brītiņu klusējusi. — Vai esi apmierināta? Ļoti apmierināta?

—    Apmierināta, māmiņ.

Ņina Ivanovna piecēlās un pārmeta krustu Nadjai un logiem.

—     Es, kā redzi, esmu kļuvusi reliģioza, — viņa sacīja. — Zini, es tagad nodarbojos ar filozofiju un visu laiku domāju, domāju… Un daudz kas man tagad kļuvis skaidrs kā diena. Vispirms, man šķiet, vajadzīgs, lai visa dzīve ritētu it kā caur prizmu.

—    Saki, māmiņ: kā vecmāmuļai ar veselību?

—     Šķiet, nekas. Kad tu toreiz aizbrauci ar Sašu un no tevis pienāca telegramma, tad vecmāmuļa, tiklīdz izlasīja, tūdaļ nogāzās, trīs dienas gulēja nekustēdamās. Pēc tam vienmēr lūdza dievu un raudāja. Bet tagad nekas.

Viņa piecēlās un pastaigājās pa istabu.

«Tik-tak. ..» naktssargs klabināja. «Tik-tak, tiktak . ..»

—      Vispirms vajadzīgs, lai visa dzīve ritētu it kā caur prizmu, — viņa teica, — tas ir, citiem vārdiem runājot, vajadzīgs, lai dzīve apziņā sadalītos visvienkāršākos elementos, it kā septiņās pamatkrāsās, un katrs elements jāizpētī atsevišķi.

Ko vēl Ņina Ivanovna teica un kad viņa izgāja, to Nadja nedzirdēja, jo drīz vien iemiga.

Pagāja maijs, atnāca jūnijs. Nadja bija jau pieradusi pie mājām. Vecmāmuļa rosījās ap patvāri, allaž dziļi nopūtās; Ņina Ivanovna vakaros stāstīja par savu filozofiju; viņa, tāpat kā senāk, dzīvoja mājās kā liekēde, un katra kapeika viņai bija jālūdz no vecmāmuļas.

Mājās bija daudz mušu, un šķita, ka griesti istabās kļūst aizvien'zemāki un zemāki. Veculīte un Ņina Ivanovna negāja uz ielas aiz bailēm, kaut nesastaptu Andrejtēvu un Andreju Andrejiču. Nadja staigāja pa dārzu, pa ielu, raudzījās mājās, pelēkajos žogos, un viņai šķita, ka pilsētā viss jau sen novecojis, savu laiku nodzīvojis un tikai gaida it kā galu, it kā sākumu kaut kam jaunam, svaigam. Ai, kaut jel drīzāk atnāktu šī jaunā, skaidrā dzīve, kad varēs taisni un droši skatīties acīs savam liktenim, apzināties savu taisnību, justies jautra, brīva garā! Un tāda dzīve agri vai vēlu atnāks! Jo būs taču laiks, kad no vecmāmuļas mājas, kur viss tā iekārtots, ka četras kalpones citādi nevar dzīvot kā tikai vienā istabā, pagraba stāvā, netīrībā, — būs taču tāds laiks, kad no šās mājas nepaliks ne pēdas un to aizmirsīs, neviens to neatcerēsies. Nadju izklaidēja tikai kaimiņu sētas zeņķi: kad viņa staigāja pa dārzu, tie dauzīja pa sētu un ķircināja viņu ar saviem smiekliem:

— Līgava! Līgava!

No Saratovas pienāca Sašas vēstule. Savā līksmajā, dejojošajā rokrakstā viņš rakstīja, ka ceļojums pa Volgu viņam labi izdevies, bet ka Saratovā viņš mazliet sasirdzis, zaudējis balsi un jau divas nedēļas guļot slimnīcā. Viņa saprata, ko tas nozīmē, un viņu pārņēma pārliecībai līdzīga nojauta. Viņai bija nepatīkami, ka šī sajūta un domas par Sašu viņu nesatrauc tā kā agrāk. Viņai kaismīgi gribējās dzīvot, gribējās doties uz Pēterburgu, un pazīšanās ar Sašu šķita gan jauka, bet tāla, tāla pagātne. Viņa negulēja visu nakti un no rīta sēdēja pie loga klausīdamās. Un tiešām — lejā atskanēja balsis, satrauktā vecmāmuļa sāka kaut ko ātri taujāt. Tad kāds ieraudājās … Kad Nadja nogāja lejā, vecmāmuļa stāvēja kaktā un lūdza dievu, un viņas seja bija saraudāta. Uz galda bija telegramma.

Nadja ilgi staigāja pa istabu, klausīdamās, kā vecmāmuļa raud, tad paņēma telegrammu, izlasīja. Tur bija ziņots, ka vakarrīt Saratovā ar diloni miris Aleksandrs Timofejičs jeb vienkārši Saša.

Vecmāmuļa un Ņina Ivanovna aizgāja uz baznīcu pieteikt dvēseles aizlūgumu, bet Nadja vēl ilgi staigāja pa istabām un domāja. Viņa skaidri apzinājās, ka viņas dzīve pilnīgi pārveidojusies, kā Saša gribēja, ka viņa šeit vientuļa, sveša, nevajadzīga un ka viņai šeit viss nevajadzīgs, viss agrākais atrauts nost un izgaisis, it kā sadedzis, un pelni izkaisīti vējā. Viņa iegāja Sašas istabā, pastāvēja tur.

«Ardievu, mīļais Saša!» viņa nodomāja, un acu priekšā tēlojās jauna, liela, plaša dzīve, un šī dzīve, kas bija vēl neskaidra, pilna noslēpumu, viņu sauca un vilināja.

Viņa uzgāja augšā savā istabā sakravāties, otrā rītā atvadījās no savējiem un rosīga, līksma atstāja pilsētu, — kā pati domāja, uz visiem laikiem.

PIEZĪMES

LAULATĀ DRAUDZENE

Pirmoreiz iespiests Krievu rakstniecības draugu biedrības 1895. g. rakstu krājumā «EIoihh», M., 1895, ar apakšvirsrakstu Stāsts. Ar nelieliem labojumiem uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

1894. g. oktobrī Krievu rakstniecības draugu biedrības priekšsēdētājs N. I. Storoženko lūdza A. Čehovu uzrakstīt stāstu krājumam «IfloiHH». 1895. g. 3. februārī rakstnieks ziņoja Storoženko: «Nosūtu stāstu rakstu krājumam un atvainojos par novilcināšanu … Varbūt korektūrā mainīšu virsrakstu, ja izdomāšu ko jaunu — atbilstošāku.» Vai A. Cehovs virsrakstu ir mainījis, vai stāsts jau no paša sākuma saucies «Laulātā draudzene», nav izdevies noskaidrot.

Rakstnieka brālis M. P. Čehovs grāmatā «BoKpyr MexoBa» («Mockobckhh paOomifi», M., 1960, 266. lpp.) raksta: «Starp citu, stāsta «Laulātā draudzene» sižetu es viņam atvedu no Jaroslavļas, kur kāds paziņa man atklāja savas dzīves noslēpumu …» Sīkāk par to viņš stāsta grāmatā «Ahtoh 40x00 h ero cto/ketbi» (M., 1923, 124. lpp.): «Tas biju es, kas viņam no provinces atveda viņa stāsta «Laulātā draudzene» sižetu. Tajā gandrīz vai sīkumos attēlota Jaroslavļas kamerālvaldes bijušā pārvaldnieka AI. AI. Sabļina nelaimīgā ģimenes dzīve. .. Gari un plaši izteikties par šo sižetu nav vajadzības, jo šis stāsts ir tikpat kā nelaiķa Sabļina biogrāfija.»

V. I. Ņemirovičs-Dančenko 1895. g. 27. aprīlī rakstīja Cehovam, ka «Laulātā draudzene» gūst panākumus. Rakstā «O BerpeMax C A. II. HeX0BblM» («A. MeX0B B BOCnOMHHaHHHX COBpeMeillIHKOB», roc.tHTH3flaT, M„ 1960, 368. lpp.) rakstnieks S. T.Semjonovs atceras, kā par stāstu priecājies Ļ. N. Tolstojs. Pēc I. L. Tolstoja liecībām, Ļ. N. Tolstojs ierindojis «Laulāto draudzeni» Cehova labākajos stāstos.

Periodikā stāsts palika gandrīz neievērots. Avīzē «Mockobckhc bcaomocth» (1895, 114. nr.) parādījās J. Nikolajeva (J. GovoruhasOtroka pseidonīms) atsauksme, kurā autors aprobežojās ar pozitīvu, bet ļoti paviršu stāsta novērtējumu.

ANNA KAKLA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «PyccKne Be.ļOMOCTH», 1895. g„ 292. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Pārstrādātā veidā iekļauts Kopotu rakstu IX sējumā.

Sagatavojot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs sadalījis to divās daļās, noņēmis apakšvirsrakstu, izdarījis daudz būtisku papildinājumu un precizējumu. Labojumi veikti, galvenokārt padziļinot personu raksturojumu. Jaunajā redakcijā A. Cehovs sniedz spilgtākus satīriskos Modesta Aleksejiča, viņa gaišības un balles virsnieka tēlojumus. Tā, piemēram, Modesta Aleksejiča raksturojumā ieviesti šādi vilcieni: «Viņš bija vidēja auguma ierēdnis, diezgan pilnīgs, apaļš, stipri nobarojies, ar garu vaigu bārdu, bez ūsām … Visraksturīgākais viņa sejā bija tas, ka viņam nebija ūsu, šī nesen skūtā, kailā vieta pamazām pārgāja treknos vaigos, kas drebuļoja kā želeja … Modests Aleksejičs … runāja … par to, ka, krājot kapeiku, var tikt pie rubļa un ka augstāk par visu pasaulē viņš vērtē reliģiju un tikumību…»; «vīrs atpūtās un skaļi krāca…»; «viņš dāvināja Aņai gredzenus, rokassprādzes un saktas, aizrādīdams, ka nav par ļaunu, ja šādas mantas ir nebaltā dienā. Un bieži viņš slēdza vaļā viņas kumodi un sarīkoja revīziju: vai viņai visas mantas veselas …»; «. . . viņš tagad stāvēja Aņas priekšā ar to pašu glaimīgo, saldo, verdziski bijīgo izteiksmi, kādu viņa bija paradusi redzēt vīra sejā, varenām un dižciltīgām personām klātesot». Par viņa gaišību laikraksta tekstā bija lasāms: «…publika pēkšņi pašķīra viņam ceļu, un vīrieši kaut kā savādi izstiepās, nolaižot rokas . . . Gaišība ar divām zvaigznēm pie krūtīm nāca tieši uz viņu, raudzīdamies tieši viņā un smaidīdams.» Kopotos rakstos ir tā: «. . . Publika pēkšņi pašķīra ceļu, un vīrieši kaut kā savādi izstiepās… Gaišība nāca tieši uz viņu, jo raudzījās tieši viņā, saldeni smaidīja un pie tam šmakstināja lūpas, kā mēdza darīt arvien, kad redzēja glītas sievietes.» Ballē virsnieka tēlā iezīmēts tāds vilciens: «. .. It kā formā tērpts baroklis viņš gāja svarīgi un smagi, kustināja plecus un krūtis. ..»

Kopotu rakstu tekstā spilgtāk uzsvērta Aņas koķetērija. Tā pēc vārdiem: «Pamanījusi, ka viņā raugās Artinovs,» — iezīmēts jauns vilciens: « viņa koķeti piemiedza acis.» Raksturīgs sekojošs pārveidojums: «… viņa jau dudināja valsi, kura skaņas viņai pakaļ raidīja kara orķestris …» — palika: «. . . viņa jau dudināja polku, kuras skaņas viņai raidīja pakaļ kara orķestris …» Vienas — pirmajā acu uzmetienā sīkas detaļas grozīšana (valša vietā polka) ir visai svarīga. Šī Cehova tik veiksmīgi atrastā detaļa apzīmē visa stāsta no

skaņu. Jautras, draiskas dejas polkas skaņas ir krasi atšķirīgas no plūstošā, bieži skumjā melanholiskā valša skaņām, — tā ir atslēga, kas rāda Aņas tēla attīstības ce|u. Jaunajā redakcijā vairāk parādīta arī pēc apprecēšanās novērojamā Aņas atsvešināšanās no tuviniekiem. Tā agrāk: «Tēvs un zēni nolūkojās viņā kaut kā sevišķi, it kā tikko pirms viņas atnākšanas būtu viņu nosodījuši par to, ka viņa naudas dēļ apprecējusi nemīlamu viru; viņas čaukstošais tērps, rokassprādzes un vispār dāmas izskats tos mulsināja, tomēr tie viņu mīlēja tāpat kā senāk …» Pēc tam: «Tēvs un zēni nolūkojās viņā kaut kā sevišķi, it kā tikko pirms viņas atnākšanas būtu viņu nosodījuši par to, ka viņa naudas dēj apprecējusi nemīlamu, garlaicīgu, neinteresantu cilvēku; viņas čaukstošais tērps, rokassprādzes un vispār dāmas izskats tos mulsināja un aizvainoja; viņai klātesot, zēni mazliet kautrējās un nezināja, ko ar viņu runāt; tomēr tie viņu mīlēja tāpat kā senāk…» Parādījusies arī jauna iezīme Aņas attieksmē pret tēvu ballē: «Aņa nosarka, jo gaidīja, ka viņš pateiks kaut ko nepiedienīgu (viņa jau kaunējās, ka viņai tik nabags, tik ikdienišķs tēvs), bet viņš izdzēra… un svinīgi aizgāja…» Pārstrādājot stāstu, Cehovs sniedza muižnieku biedrības tēlojumu, jo šai biedrībā Aņa iepazinās ar augstāko sabiedrību, kas pārgrozīja viņas dzīvi: «Viņi brauca uz balli. Klāt jau muižnieku nams un piebrauktuve ar šveicaru. Priekštelpa ar pakaramiem, kažoki, šurp un turp skraidoši sulaiņi un dekoltētas dāmas, kas slēpjas no caurvēja aiz vēdekļiem; jūtama deggāzes un zaldātu smaka.»

Stāsts uzrakstīts 1895. gada oktobra vidū Meļihovā un nosūtīts V. M. Soboļevskim — laikraksta «PyccKHe bcaomocth» redaktoram izdevējam. 1895. gada 15. oktobra vēstulē Cehovs ziņoja Soboļevskim: «Nosūtu stāstu … Man gribētos izlasīt tā korektūru … Esiet tik labs un atsūtiet… korektūru, ko izlasīšu ceturtdienas vakarā, bet piektdienas rītā aizsūtīšu atpakaļ.» 18. oktobri Cehovam tika nosūtīta korektūra līdz ar šādu Soboļevska vēstuli: «Nosūtu korektūru … Neesmu tur atradis nekā tāda, kas varētu prasīt no autora būtiskus grozījumus. Lielisks darbs!»

Drīz pēc stāsta publicēšanas avīzē «MocnoBCKiie bo^omoctii» (1895, 295. nr.) parādījās J. Nikolajeva raksts, kur viņš centās pierādīt, ka «Anna kaklā» ir vājš Cehova stāsts. Sniedzot vispārēju viņa daiļrades raksturojumu, J. Nikolajevs no «tīrās mākslas» reakcionārajām pozīcijām mēģināja mazināt Cehova kā kritiskā virziena diženā rakstnieka nozīmi.

Biļoux — dārglietas. (Fr.)

BALTPIERIS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «/JercKOe iTeHHe», 1895. g. novembri, ar apakšvirsrakstu Stāsts, ar V. I. Andrejeva zīmējumiem. Pārdrukāts krājumā «CKa3KH >kh3hh h npnpoAM pyccKitx nMcaTCJiefi». Bērniem sakopojis M. Vasiļjevs, M., 1899. Atsevišķā grāmatā izdevis M. V. K|ukins, M., 1899. Ar nenozīmīgiem grozījumiem autors ietilpinājis Kopotu rakstu III sējumā.

Žurnālam «ZļeTCKoe <iTemic» Cehovs nodevis stāstu 1895. gada aprīļa vidū, bet stāsts iespiests tikai novembri (žurnāla redaktora D. I. Tihomirova vēstule Cehovain 1895. gada 17. aprīlī).

Maskavas grāmattirgotājs un sīks izdevējs M. V. Kļukins, kas lūdza Cehovam atļauju iespiest stāstu «Baltpieris» M. V. Vasiļjeva krājumā bērniem, izdeva to arī atsevišķā grāmatā bez autora atļaujas. Par patvarīgo Kļukina rīcību A. Cehovs rakstīja brālim I. P. Cehovam: «Pasaki Kļukinam, ka esmu viņam atļāvis ievietot «Baltpieri» krājumā, bet neesmu atļāvis iespiest brošūrās.» (1899. gada 18. janvārī.)

Aleksandrs Cehovs raksta savās atmiņās («Hrnia», 1911, 26. nr., 478. lpp.): «Brāļa mājas pagalmā dzīvoja trīs sētassuņi… un starp tiem vidēja auguma suns — «Baltpieris». To brālis iemūžinājis savā īsajā stāstiņā «Baltpieris».»

1900. gada 21. janvāri Cehovs nosūtīja G. I. Rossolimo savus divus stāstus «Baltpieri» un «Kaštanku» viņa organizējamai bērnu bibliotēkai, pievienodams stāstiem vēstuli, kur izteicis savus uzskatus par literatūru bērniem. «To, kas no maniem darbiem, acīm redzot, piemērots bērniem — divas pasakas no suņu dzīves, — nosūtu Jums apdrošinātā bandrolē. Un vairāk man, kā liekas, nekā nav šādā nozīmē. Rakstīt bērniem vispār neprotu, rakstu tiem reizi desmit gados un tā saucamo bērnu literatūru nemīlu un neatzīstu.

Bērniem jādod tikai tas, kas noder arī pieaugušajiem. Andersenu, Fregati Palladu, Gogoli labprāt lasa bērni, kā arī pieaugušie. Vajag nevis rakstīt bērniem, bet prast izvēlēties no tā, kas jau uzrakstīts pieaugušajiem, t. i., no īstiem daiļdarbiem; prast izraudzīties zāles un dot tās piemērotās dozās — tas ir mērķtiecīgāk un labāk nekā izgudrot slimniekam īpašas zāles tikai tālab, ka tas ir bērns. Piedodiet par šo medicīnisko salīdzinājumu.»

Pēc tam kad stāsts bija pārdrukāts 1899. gadā pasaku krājumā bērniem, presē parādījās neliels rakstiņš par «Baltpieri», ar parakstu J. B. («Kypbep», 1899, 53. nr.) Autors pozitīvi novērtēja stāstu un apsveica tā parādīšanos lētā izdevumā.

SLEPKAVĪBA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaH Mbicflb», 1895. g., XI gr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta ar labojumiem un saīsinājumiem uzņemts Kopotu rakstu VIII sējumā.

Sagatavojot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs to ievērojami saīsinājis. Viņš atteicies no daudzām aprakstoši vērtējošām vietām, no varoņu plašiem prātojumiem, ar to panākdams lielu emocionālu iedarbību uz lasītāju. Minēsim zīmīgākos saīsinājumus. Pēc vārdiem «Taču būt nabagam, nekā nekrāt un nekā netaupīt ir daudz vieglāk nekā būt bagātam» agrāk bija: «Ja paklausīt un sākt ņemt no ceļotājiem maz un strādāt ar zaudējumiem, tad tā jau vairs nebūs tirgošanās, bet nekārtība un muļķība. Bet Matveja gudrību, ka jādzīvo ikdienišķi, kā dzīvo visi, viņš nesaprata itin nemaz.» Svītrots arī šāds teksts (pēc vārdiem «Lai viņa gaišu dienu nesagaidītu!»): «Aglaja nicināja Matveju par viņa vieglprātību ticības lietās un par izvirtušo dzīvi, bet savu īsto brāli Jakovu viņa mīlēja un no viņa baidījās. Kad viņa rāja un pazemoja Matveju, tad viņai bija tāda sajūta, ka viņa ar to aizstāvētu Jakovu un viņa ticību. Viņa varēja ilgi kliegt, kamēr aizsmaka, kamēr palika bez spēka, runāt viņai pretim un viņu pārkliegt nebija iespējams, un viņa turpināja kliegt pat tad, kad visi no pagalma bija aizgājuši un atstājuši viņu vienu.» Pēc vārdiem «… pārgrieza acis, grozīja galvu, nopūtās» agrāk bija: «… un likās, ka fiziski izjuta kārtību un darāmā svarīgumu,» — bet pēc vārdiem «… garlaicīgi klausīties savu skumjo, žēlabaino balsi» bija: «Ka viņš lasīja, ka Aglaja dziedāja un ka svētbildes lampiņa dega — tā visa jau viņam bija par maz un gribējās vēl kaut kā, bet, kā īsti, to viņš nevarēja saprast.» Pēc vārdiem «… juta pret viņu ļaunu prātu, ko nevarēja pārvarēt ne ar dievlūgšanu, ne ar zemošanos» bija frāze: «Viņš itin visur tagad vainoja vienīgi Matveju; taču viņam likās, ka brālis viņu samulsinājis nevis ar vārdiem, bet ar to, ka, traucēdams dievlūgšanu, pārkāpis dievbijību un padarījis viņa lūgšanas dievam nepatīkamas.»

Jaunajā redakcijā mazliet grozīta stāsta kompozīcija. Tā VI nodaļas bijušo sākumu, būtiski pārstrādātu, Cehovs pārcēlis V nodaļas beigās. Mainīdams materiāla izvietojumu, autors līdz ar to likvidē bufetnieka ilgstošās svārstības un pārdomas par Jakova Ivaniča ierosinājumu, likvidē viņa bailīgumu un nedrošību, un tā rezultātā Sergejs Nikanoričs — pēc dabas ierāvējs — kļūst psiholoģiski pārliecinošāks.

A. Cehovs stāstu apsolīja žurnālam «PyccKaa Mbic.ib» jau 1895. g.

martā (Cehova 1895. g. 17. marta vēstule V. M. Lavrovam), bet uzrakstīt viņš to uzrakstīja tikai oktobra sākumā. Sahalīnas iespaidu piesātinātais stāsts tika ilgi lolots. Par to liecina arī daudzās piezīmes Cehova Piezīmju grāmatiņā 1892. g. — 1895. g. lappusēs.

Grāmatā «Ahtoh *ļexoB h cro ctoneTM» (M.r 1923, 124. lpp.) M. P. Cehovs raksta, ka viņš atvedis rakstniekam no Ugļičas dažas stāstā izmantotās detaļas: Matveja uzrakstītie vārdi izlasītajā grāmatā reproducē uzrakstu uz Dimā grāmatas «Trīs musketieri», ko M. P. Cehovs norakstījis Ugļičā; arī Matveja vārdus par Osipu Varlamiču: «Pilsētas galva bija arī stārasts varbūt savus gadus divdesmit un padarīja daudz laba: Jaunmaskavas ielu nograntēja, nokrāsoja katedrāli un kolonas izrakstīja malahītam līdzīgas,» — ir Ugļičas pilsētas galvas paša vārdi.

A. I. Ertelis, būdams sajūsmā par Cehova stāstu, 1895. g. 17. decembri rakstīja V. A. Goļcevam: «Cik lielisks darbs itin visās nozīmēs ir Cehova «Slepkavība»! Es ārkārtīgi priecājos par viņu — par to, ka garlaicīgo, «neizteiksmīgo», miglaino darbu — tādu kā «Trīs gadi» — laikaposms ir garām, viņš atkal ir spēcīgi, patiesi, dziļi talantīgs, un viņam ai-ai kāda galva uz pleciem!» I. A. Buņins savās «Atmiņās» nosauc «Slepkavību» par «neparasti brīnišķīgu stāstu». («JInTepaTypnoc Hac^eACTBo», 68. sēj., PSRS ZA izd., 1960, 677. lpp.)

Periodikā parādījās vairākas atsauksmes, galvenokārt paviršas, kas lielākoties nomaldās darba atstāstījumā. Krasi negatīvu šā stāsta novērtējumu sniedza avīzes «BnpweBbie Be;i0m0cth» recenzents (1895, 344. nr.) M. Poltavskis (M. Dubinska pseidonīms). Periodiskā izdevuma «JlHTepaTypnoe o6o3penne» (1895, 49. nr.) anonīmais kritiķis, pasvītrodams stāsta tēmas lielo psiholoģisko nozīmi, rakstīja, ka stāsts Cehovam neesot izdevies un «atstājot lasītājā neapmierinātības sajūtu». Kritika visādi centās stāsta īsto saturu sašaurināt un mazināt, mēģinādama to reducēt tikai uz varoņu reliģiskajiem pārdzīvojumiem, domādama reliģiju par «tautas dzīves pamatu». Liberāli buržuāziskais kritiķis A. Skabičevskis («Hobocth h finp/KCBasi ra3eia», 1895, 330. nr.) norādīja uz stāsta lielo izziņas vērtību. «Cehova kunga stāsts «Slepkavība»,» viņš uzsvēra, «taisni tādējādi ir labs, ka tas mūs iepazīstina ar krievu īstenību nevis tās šķietamajos augstumos, kādos tā dižojas mūsu priekšā Ņevas prospektā vai uz Kuzņeckas ielas, universitāšu auditorijās, mākslas studijās un inteliģences salonos, bet ar pašiem Krievijas dziļumiem, kur risinās ainas, kas satricina ar savu mežonību un tumsonību.»

Katisms — katra no Dāvida dziesmu grāmatas divpadsmit nodaļām.

Paremija — pamācīgs vārds, fragments no svētajiem rakstiem, kuru pareizticīgo baznīcā lasa lielo svētku priekšvakarā.

Molokānisms — XVIII gs. Krievijā radusies reliģiska sekta. Molokāņi neatzina rituālus, svētbildes, svētos, dievnamus, garīdzniekus un visu baznīcas hierarhiju.

ARIADNA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaa MMCJib», 1895. g,, XII burtnīcā, ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta, ievērojami saīsinātu un pārveidotu autors šo stāstu ietilpinājis savu Kopotu rakstu IX sējumā.

PSRS Valsts centrālajā literatūras un mākslas arhīvā atrodas A. Cehova labots stāsta tīrraksts, pēc kura salikts žurnāla teksts. Taču rakstnieks stāstu labojis, ari korektūras lasot, un tāpēc žurnālā iespiestais teksts stipri atšķiras no rokraksta.

Autors stāstu pirms ievietošanas Kopotos rakstos galvenokārt īsinājis. A. Cehovs centies novērst visu, kas traucējis attīstīt stāsta galveno domu.

A. Cehovs atteicies arī no daudziem vērtējoša rakstura prātojumiem, no vismazākajām acīm redzamas subjektivitātes pēdām.

Saīsinādams tekstu, A. Cehovs tanī pašā laikā izdarījis ari vairākus papildinājumus, kas it īpaši nozīmīgi stāsta beigās.

Stāsts sākumā rakstīts žurnālam «ApTHCT», bet 1895. g. 13. marta vēstulē V. Lavrovs ziņo Cehovam, ka žurnāls «ApTHCT» esot bankrotējis, savas tiesības atdevis žurnālam «PyccKaa MbicJib», un lūdz, lai A. Cehovs atsūtot žurnālam «ApTHCT» sarakstīto stāstu. A. Cehovs 17. martā atbild: «Žurnālam «AprncT» rakstītais stāsts žurnālam «PyccKaa Mbi«!b» neder; aizsūtīšu to lieldienu nedēlā kopā ar mazu stāstiņu, kuru esmu apsolījis,» — un 9. aprīlī «Ariadna» nosūtīta Lavrovam kopā ar pavadvēstuli: «Nosūtu Tev stāstu… Domāju, ka žurnālam «Pyccnasi Mbic/ib» tas neder. Lūdzu, izlasi un palūdz Viktoram Aleksandrovičam (Go|cevam), lai izlasa ari viņš. Ja piekritīsiet manām domām, stāstu sūtiet man atpakaļ, ja nepiekritlsiet — neiespiediet pirms tā stāsta, ko drīz Jums aizsūtīšu.» (Domāts stāsts «Slepkavība».) Žurnāla «PveCKasi Mbic.ib» redakcijā stāstu «Ariadna» izlasījuši un, kā V. Lavrovs raksta atmiņās par Cehovu, autora domām neesot piekrituši («PyccKHe neaoMOCTH», 1904, 202. nr.). 1895. g. 12. aprīlī Lavrovs jau dara zināmu A. Cehovam: «Tavu stāstu izlasījām. Protams, labprāt nodrukāsim. Liels paldies par to.» «Ariadna» iespiesta žurnālā «PvccKaa Mhic.ib» decembra burtnīcā pēc tam, kad bija nodrukāts stāsts «Slepkaviba», ko Cehovs iesniedza redakcijai tikai oktobrī.

Stāstu «Ariadna» augstu novērtēja izcils buržuāziski liberāls kritiķis un literatūras vēsturnieks F. Batjuškovs, kurš lūdza Cehovam (1902. g. 5. jūlija vēstulē) atļauju likt kā epigrāfu literārajā krājumā, ko paredzēts izdot, atzīmējot divdesmit piecus gadus, kopš Pēterburgā nodibināti augstākie sieviešu kursi, šādus stāsta «Ariadna» vārdus: «. .. sieviešu tiekšanos uz izglītību un dzimumu vienlīdzību es saprotu kā tiekšanos uz taisnīgumu.» 1902. gada 9. jūnijā rakstnieks viņam atbildēja: ««Ariadnas» rindas, lūdzu, izmantojiet, ar to Jūs man nesagādāsiet neko citu kā lielu prieku.. .» V. Meierholds vēstulē O. Muntam (1896. gada sākumā) pauž sajūsmu par «Ariadnu»: «Idejisks un brīnišķīgi uzrakstīts darbs.» (N. Volkovs. Meierholds, I sēj., izd. «Academia», M., 1929.)

Kritika stāstu uztvēra ļoti virspusēji. J. Nikolajevs atzina stāstu ne vien par neizdevušos, bet saskatīja tajā ari atdarināšanu, «vulgāru pieskaņu» un anekdotisku saturu («Mockobckiig BeflOMOCTM», 1895, 357. nr.). 1897. gadā sakarā ar stāsta «Zemnieki» publicēšanu parādījās raksti par A. Cehova daiļradi, un tajos, starp citu, tika izteikti vērtējumi arī par A. Cehova darbiem, kas sarakstīti pirms «Zemniekiem», it īpaši par «Ariadnu». Taču šīs atsauksmes būtiski ne ar ko neatšķiras no J. Nikolajeva spriedumiem. Reakcionārais kritiķis V. Bureņins raksta, ka A. Cehovs «Ariadnā» esot it kā «grasījies tēlot modernās dzīves strāvojumus. .. dekadentu sugas varoņus un varones, bet tas . .. viņam nav izdevies. Šīs «Ariadnas» un «Kaijas» ožot pēc samākslotas skrīverēšanas…» («HoBoe BpeMH», 1897, 7587. nr.). Vēl skarbāk un rupjāk par Cehovu un viņa darbiem, it īpaši par «Ariadnu», raksta Skriba (J. Solovjova pseidonīms) laikrakstā «Hobocth h 6hp>kcbah ra3CTa» (1897, 118. nr.)

Maksis Nordaus (1849—1924) — Makša Zīdfelda pseidonīms. Šis vācu publicists, literāts un medicīnas doktors sarakstījis darbus «Patiesības meklējumos», «Deģenerēšanās», «Gadsimta slimība» u. c„ kas Krievijā XIX gadsimta beigās bija populāri. Maksis Nordaus saskatīja deģenerēšanās procesu itin visur.

Markevičs Boleslavs (1822—1884) — 70.—80. gadu reakcionārs rakstnieks, sarakstījis «Pirms ceturtdaļgadsimta», «Lūzums», «Bezdibenis» u. c.

Dčpcndance — piebūve. (Fr.)

Komillo — kā pieklājas (no franču teiciena comme il faul).

Entiez! — Nāciet iekšā! (Fr.) Non habeo — man nav. (Lat.)

Addio, bella Napoli! — Ardievu, skaistā Neapole! (Itāl.)

MAJA AR MEZONINU Gleznotāja stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKasi MUCJib», 1896. g., 4. nr. Autors stāstu ar nelieliem labojumiem ietilpinājis savu Kopotu rakstu IX sējumā.

1895. gada 26. novembrī A. Cehovs no Melihovas raksta J. M. Savrovai: «Šobrīd rakstu mazu stāstu — «Mana līgava». «Par apstākļiem, kādos A. Cehovam vajadzēja rakstīt «Māju ar mezonīnu», zināms no viņa vēstules A. S. Suvorinam (29. decembrī): «Rakstu nelielu stāstu un nekādi nespēju to pabeigt: traucē ciemiņi. Kopš 23. decembra man ir pilna māja ar ļaudīm, es ilgojos pēc vientulības, bet, tiklīdz palieku viens, dusmojos un jūtu riebumu pret aizvadīto dienu. Cauru dienu ēšana un sarunas, ēšana un sarunas.»

A. Cehovs šo stāstu pabeidzis un aizsūtījis žurnālam februāra beigās vai marta pirmajā pusē (vēstule V. A. Goļcevam 1896. g. 17. martā).

1895. g. vasarā, ciemodamies pie V. M. Lavrova Maļejevkā, A. Cehovs daudz runājis par zemnieku stāvokli Krievijā. «Savus uzskatus par šo jautājumu,» Lavrovs atmiņās raksta, «A. Cehovs paudis dedzīgajos ainavu gleznotāja vārdos … stāstā «Māja ar mezonīnu».» («TypKecīancKnc DcaoMocrii», 1910, 3645. nr.)

M. Cehovs norāda, kāds apvidus tēlots šajā stāstā (Kalugas guberņas Bogimovas ciems, kur Cehovs atpūties 1891. gada vasarā) un kas bijuši šā stāsta prototipi — J. Biļims-Kolosovskis un viņa sieva Anemaisa, — kuri stāstā «Māja ar mezonīnu» rādīti kā Belokurovs un Ļubova Ivanovna. («Antons Cehovs un viņa sižeti», M., 1923, 82. lpp.)

Literāte A. Andrejeva raksta Cehovam: «Šinīs dienās izlasīju… Jūsu jaunāko stāstu. Tajā tik daudz smalkjūtīga dzejiska jaukuma, tādas Turgeņeva rakstības iezīmes, ka man ļoti gribas izteikt autoram atzinību par sagādāto baudījumu. Dzird runājam, ka daudzas lasītājas esot apvainojušās Lidijas dēļ, jo Jūs it kā neatzīstot viņu darbu tautas labā. Taču domāju, ka lielākā daļa lasītāju spriedīs pareizāk un atzinīgi novērtēs tiklab gleznotāja auglīgo bezdarbību, kā arī derīgo skolotājas darbību.» (1896. g. 24. aprīlī.)

Tomēr tālaika prese ignorēja stāsta sabiedrisko nozīmi, nepareizi iztulkodama tā saturu. Vēl vairāk — kritiķis Skriba rakstīja, ka drīz būšot sasniegta «sulainiskuma» «robeža» attieksmē pret Cehovu («Hobocth h 6np>kebah ra3eTa», 1896, 127. nr.). Daudziem kritiķiem nepatika, ka A. Cehovs devis priekšroku bezdarbīgajam, bet domājošajam gleznotājam, nevis Lidijai, «mazo darbu» teorijas piekritējai. SinI ziņā raksturīgs M. Poltavska raksts («BHpjKeBue bcaomocth», 1896, 113. nr.) un A. Skabičevska raksts («HoBoe cjiobo», 1897, 4. nr.). Antipātija pret stāsta galveno varoni, tēla pilnīga neizpratne skaidri saskatāma ari «PyccKne bcziomocth» recenzenta I-t (I. Ignatova pseidonīms) rakstā, kurā gleznotāja skarbie kritiskie vērtējumi par pastāvošo sociālo iekārtu nosaukti par «paradoksāliem» (1896, 117. nr.), un rakstā ar parakstu K. O. N. (F. Kona pseidonīms, žurnālā «Boc-roMHoe o6o3penne», 1896, 105. nr.), kurš, pats būdams «mazo darbu» teorijas piekritējs, izteica nožēlu, ka A. Cehovs neesot paudis «simpātijas ne pret vienu, ne ari pret otru pusi», un tāpēc it kā «zūdot visa stāsta jēga».

MANA DZĪVE Provinciāla stāsts

Pirmoreiz iespiests žurnāla «HHBa» ik mēneša literārajā pielikumā, 1896. g., 10. nr., 11. nr. un 12. nr., ar apakšvirsrakstu Antona Cehova stāsts. Ar citu apakšvirsrakstu, ar daudziem labojumiem un pārveidojumiem noda]u iedalījumā šis darbs ietilpināts A. Cehova grāmatā «Stāsti. 1. Zemnieki. 2. Mana dzīve», A. Suvorina izd. Pēterburgā, 1897, un bez grozījumiem iespiests nākamajos izdevumos, kuri (sākot ar 4. izdevumu) laisti klajā ar nosaukumu: «Zemnieki» un «Mana dzīve» (pēdējais, 7. izdevums, P., 1899). Autors šo stāstu ar nelieliem labojumiem un pēc saīsināšanas ietilpinājis Kopotu rakstu IX sējumā.

Centrālajā valsts literatūras un mākslas arhīvā atrodas stāsta VI, VII, VIII, IX noda]as, kas iespiestas žurnāla «HHBa» literārajā pielikumā 1896. gada novembrī, ar diviem ielīmētiem iespraudumiem un lapu malās ar autora labojumiem, kas, atbilstoši rokrakstam, galvenokārt atjauno cenzūras svītrojumus, par ko Cehovs raksta vēstulē

P. Ukem 1896. gada 24. decembrī. Gandrīz visi šajā novilkumā izdarītie autora labojumi ietilpināti stāsta atsevišķajā izdevumā un Kopotos rakstos.

Sagatavojot stāstu atsevišķam izdevumam, A. Cehovs neaprobežojas ar cenzūras izsvītrotā teksta atjaunošanu, bet X, XII un XIV nodalu katru sadala divās nodalās, ievērojami saīsina un labo tekstu.

Stāsta teksts atsevišķā izdevumā un Kopotos rakstos atšķiras no žurnālā iespiestā teksta ar sabiedriskās kārtības kritizēšanas lielāku dziļumu, drosmi un skarbāku izteiksmi.

A. Cehovs šo stāstu sāka rakstīt februāri. (Sk. žurnāla «Hima» redaktora A. A. Tihonova 1896. g. 25. martā rakstīto vēstuli Cehovam.) 8. aprīlī A. Cehovs ziņo I. Potapenkam: «Rakstu žurnālam «HHBa» romānu». Bet Tihonovam: «Jau iet uz beigām. Nosaukums, šķiet, būs «Manas laulības» — droši apgalvot vēl nevaru, — sižets: no provinces inteliģences dzīves.» Tihonovs lūdz atsūtīt stāstu jūnijā, bet Cehovs viņam atbild 6. jūnijā: «Neatbildēju… jo cerēju Jums drīz aizsūtīt manuskriptu. Man pašam gribētos, lai Jūs manu stāstu izlasītu līdz 1. augustam. Man šķiet, ka cenzūras apstākļu dēļ stāsts žurnālam «HHBa» var nederēt; ja ari Jūs tā domātu un atsūtītu man stāstu atpakaļ, es līdz rudenim paspētu uzrakstīt Jūsu žurnālam kaut ko citu. Dažādu apstākļu dēļ neesmu piesēdies pie galda kādas divas nedēļas, bet Jūsu jaunākā vēstule mani paskubināja, es jau šodien sēdīšos pie rakstīšanas un centīšos pabeigt līdz Jūsu aizbraukšanai. Vai varbūt, lai Jūs ieskatītos manuskriptā, aizsūtīt Jums stāsta pirmo pusi, kas jau pabeigta? Pēc tās Jūs varētu spriest, vai pret stāstu neiebildīs cenzūra un tā tālāk.» Tihonovs ierosinājumam piekrīt, un Cehovs 1896. gada 16. jūnijā aizsūta viņam daļu manuskripta, izteikdams šaubas, ka stāstu diez vai varēšot pabeigt līdz jūnija beigām. «Tā nav puse, bet tikai pirmā trešdaļa,» A. Cehovs raksta. «Ko paspēju pārrakstīt, to ari nosūtu. Kāds būs nosaukums, nav zināms. «Manas laulības» man vairs nepatīk. .. Manu manuskripta daļu lūdzu atsūtiet man atpakaļ. Būs daudz kas jālabo, jo tas vēl nav stāsts, bet tikai rupji aptēsts ēkas stāvs, ko es vēl balsināšu un krāsošu, kad būšu uzlicis ēkai jumtu.» Izlasījis A. Cehova atsūtīto stāsta daļu, Tihonovs 21. jūnijā viņam ziņo: «Pirmajā trešdaļā es vēl nesaskatu neko tādu, kas cenzūrā radītu lielu pretestību vai ko sliktākā gadījumā nevarētu upurēt, nekaitējot darba mākslinieciskajai viengabalainībai.» Tihonovs ieteic sakarā ar cenzūru izsvītrot manuskriptā vārdus — «vaibstījās, mēdot gubernatoru».

Stāsts bija pabeigts 1896. gadā jūlija beigās, un A. Cehovs 2. augustā raksta Tihonovam: «Esmu Jūsu rīcībā. Kur pavēlēsiet nosūtīt manuskriptu — uz Nikolaja ielu vai uz redakciju?» — un 10. augustā A. Cehovs, atbildi nesagaidījis un «lai velti nezaudētu laiku», aizsūta žurnāla redakcijai manuskripti! un vēstuli. «Pēdējā nodaļa iznāca tāda kā pastrupa,» Cehovs raksta, «korektūrā tai pielikšu sīrupu un paslīpēšu. Finālu vienmēr paveicu korektūras loksnēs … Bet, ja pretēji manām cerībām šajā reizē atzīsiet, ka žurnālam «Hhb3» stāsts ir pārāk drūms, cenzūrai nepieņemams, vārdu sakot, kaut kāda iemesla dēļ nepiemērots, tad tūliņ pat nosūtiet stāstu uz žurnāla «PyccKaa Muc.ib» redakciju, lai tā nodod stāstu man.» Tiklīdz žurnāla «HHBa» redakcija saņēma stāstu, tā tūliņ nodeva stāstu salikšanā, un 1. septembrī Tihonovs nosūta A. Cehovam pirmās korektūras loksnes ar saviem labojumiem, kuriem lūdza autora piekrišanu. Tajā pašā vēstulē Tihonovs lūdz Cehovu stāsta tekstu sadalīt pa žurnāla numuriem šādā veidā: pirmās piecas nodaļas oktobra numurā; VI—XI nodaļas novembra numurā, XII—XVII nodaļas decembra numurā. Tihonovs paskaidro: «Aprēķins ir tāds, ka pret šīm pirmajām 5 nodaļām cenzūra neiebildīs un pēc tam nākamajā žurnāla numurā arī pārējās nodaļas cenzūrai tiks vieglāk cauri; jo, VI nodaļu lasot, kur noliek teorētiskie prātojumi, cenzors uzreiz apstātos, bet tas nav izdevīgi. Turklāt mūsu pastāvīgais cenzors pašlaik ir atvaļinājumā, bet persona, kas izpilda viņa pienākumus, ir bailīgāks cilvēks.»

Tihonovs 8. oktobrī saņem cenzora izskatītās stāsta slejas un nākamajā dienā raksta autoram: «Tieši vakar saņēmu no cenzūras Jūsu stāsta slejas ar cenzora svītrojumiem. Nosūtu Jums šo cenzora izsvītroto rindu norakstu… Es domāju, ka ar šiem izšņlpājumiem var samierināties. Baidījos, ka tikai necieš aina, kurā tēlots gubernators, bet tur viss palicis neskarts. Lasītājs atzīmētos izsvītrojumus nepamanīs, un atsevišķā izdevumā neviens tos neliegs ievietot vēlreiz.» Taču stāsta pēdējās nodaļas radīja cenzūrā iebildumus (Tiļionova vēstule Cehovam 31. oktobrī). Tihonovs 4. novembrī atsūta Cehovam sleju izgriezumu ar cenzora labojumiem stāsta XIX nodaļā. «Šoreiz cenzūrā man nelaimējās neko daudz nosargāt: tik nelabvēlīgi sagadījās apstākļi,» Tihonovs raksta. A. Cehovs 7. novembrī atbild no Meļihovas: «Pilnīgi paļaujos uz Jūsu rīcību, drukājiet, kā esat nodomājis… Cenzora svītrojumi — nepatīkama būšana, tik nepatīkama, ka savu pirmo mēģinājumu darboties žurnālā «HHBa» laikam uzskatīšu par neveiksmīgu. Šie svītrojumi jo nepatīkamāki tāpēc, ka «Manu dzīvi» nevaru iespiest atsevišķā grāmatā, jo Jūsu kantoris man atsūtījis parakstīšanai ierobežojumu, ka es apņemos neizdot šo stāstu grāmatā pirms 1898. gada janvāra.»

Tihonova sarakstē ar Čehovu ir runa ari par stāsta nosaukumu. Cehovs 1896. gada 13. septembri atbild uz Tihonova telegrāfisko pieprasījumu 8. septembrī: <<Esmu telegrafējis Jums, ka stāsta nosaukums ir «Mana dzīve». Taču šāds nosaukums man tagad šķiet riebīgs, it īpaši vārds «mana». Vai labāk nebūtu «Deviņdesmitajos gados»? Pirmo reizi mūžā man radušās grūtības ar stāsta nosaukumu.» Tihonovs vēstulē Cehovam lūdz atstāt nosaukumu «Mana dzīve»: «Nezinu, kāpēc Jums tik ļoti nepatīk nosaukums «Mana dzīve». Man tas patīk vienkāršības dēļ. Tiesa, tas nerada skaidru priekšstatu par stāsta saturu, taču apbrīnojami labi harmonē ar stāsta noskaņu, ar stilu, kādā tas sarakstīts. Bet «Deviņdesmitajos gados» man, gluži otrādi, liekas pretenciozs un vairāk piemērots stāstam ar vēsturisku tēmu.» Paklausot redaktora lūgumam, A. Cehovs atstāja nosaukumu «Mana dzīve»: «Ja nosaukums «Mana dzīve» Jums patīk, lai tas paliek,» A. Cehovs raksta Tihonovam 24. septembrī.

Jau tolaik, kad stāstu iespieda žurnālā, Cehovs «Manu dzīvi» gatavoja atsevišķam izdevumam. A. Cehovs 1896. gada 2. novembri raksta A. Suvorinam: «Nosūtu Jums materiālu jaunai grāmatai… Sūtu stāstu, ko publicē žurnālā «llHBa»; ņemot vērā, ka šā stāsta nobeigums . . . būs žurnāla numurā, kas iznāks tikai decembra vidū, — grāmatu spiestuvē vajadzēs salikt un nodrukāt pakāpeniski, pa mazam kriksītim.» Pēc šās vēstules A. Cehovs 8. novembrī dara zināmu, ka stāsta iespiešanu vajadzēšot atlikt uz veselu gadu: «Markss man atsūtījis parakstīšanai līgumu, kurā es apņemos «turpmāk, kamēr nebūs apritējis gads kopš šā darba iespiešanas žurnālā «Huoa», pats šo stāstu neizdot…». Sādu noteikumu neparakstīju, bet, ja jau žurnālā «HHBa» pastāv šāda kārtība, tad nav vērts skriet ar pieri sienā. Bet ko izdarījusi cenzūra ar manu stāstu! Tās ir šausmas, šausmas! Stāsta beigu daļa pārvērtusies par tuksnesi.» Par cenzūras svītrojumiem A. Cehovs raksta V. Goļcevam (7. novembrī): «Cenzūra izšņāpusi 4—5 tādas rindkopas, ka pēc tam neko vairs nevar saprast»; raksta T. Tolstojai (9. novembrī): «Sajūtu pret to (pret stāstu) riebumu, jo stāstu izbradājusi cenzūra un daudzas rindkopas nevar vairs ne pazīt»; un raksta ari N. Ļeikinam (20. novembrī). Interesantas ir A. Cehova vaļsirdīgās rindas M. Večeslovam (1897. g. 7. novembrī): «Stāsts, kaut ari to iespiestu in loto radītu apcirpta darba iespaidu, jo, «Manu dzīvi» rakstīdams, ne brīdi neaizmiršu, ka rakstu cenzūrai pakļautam žurnālam.» («JlnTcpaTypnoe nac.ieACTBo», 68. sējums, PSRS ZA, M„ 1960, 213. lpp.)

1 nesaīsinātu

Rakstnieka S. Semjonova atmiņās rakstīts: Ļ. Tolstojs «atzina, ka A. P. par prototipu bijis diezgan plaši pazīstamais pieticības sludinātājs kņazs V. Vjazemskis, kas reiz sacēlis presē lielu troksni». («A. Cehovs laikabiedru atmiņās», roc.tiith3,iaT, M., 1960. 368. lpp.) M. Cehovs (grāmatā «Antons Cehovs un viņa sižeti», M., 1923, 17.—23. lpp.) raksta, ka «Manā dzīvē» esot daudz Taganrogas materiāla. Tā, piemēram, Karpovnas un Prokofija tēlos Antons Pavlovičs «gluži kā dzīvus esot parādījis» savu radinieci Fedosiju Jakovļevnu un miesnieku Prokofiju, no kura viņa nomājusi istabu. «Stāsta beigās Antons Pavlovičs raksta,» atceras M. Cehovs, «ka Prokofijs ticis sodīts ar rīkstēm par to, ka viņš, sēdēdams savā skārnī, slikti izteicies par ārstiem». Sāds gadījums tiešām bijis, taču nevis Taganrogā, bet Ņižņijnovgorodā holēras laikā, kad tur diktatoriski rīkojies plaši pazīstamais ģenerālgubernators Baranovs … Sis fakts, cik es atceros, toreiz radīja lielu sašutumu Antonā Pavlovičā.» M. Cehovs pastāsta vēl vienu interesantu deta|u: «Memmes dēliņu» Antons Pavlovičs skatījies kopa ar savu tēvoci Mitrofanu Jegoroviču, sēdēdams galerijā. Tēvocis smējies līdz asarām un visu laiku atkārtojis: «Cik viņš veikli visu to nostrādājis!» — ar vārdu «viņš» domādams autoru. So pašu frāzi Antons Pavlovičs ierakstījis savā stāstā «Mana dzīve», likdams to sacīt Rutkam.

I. Ļeontjevs-Ščeglovs pēc stāsta publicēšanas žurnālā 1897. g. 1. janvārī raksta A. Cehovam: «Saku Jums lielu, lielu paldies kā žurnāla «HHBa» lasītājs par Jūsu brīnišķīgo (no visādiem viedokļiem) stāstu «Mana dzīve». Lūk, tāda ir literatūras kundze savā īstajā izskatā!» Vēlāk atmiņās par A. Cehovu I. Sčeglovs atkal runā par šo stāstu: «Izlasīju viņa stāstu «Mana dzīve»… Un visu laiku mani valdzināja stāsta mākslinieciskais daiļums. Šajā stāstā, ko kritika apvainojoši noklusēja, Cehovs rāda sevi kā patiesu vārda mākslinieku, bet kā stilists cienīgi nostājas blakus Turgeņevam.» L. Suleržickis vēstulē Cehovam 1902. gada 20. oktobrī jūsmīgi runā par šo stāstu. «Bet mans otrais prieks — jūsu stāsts «Mana dzīve», ko vēl līdz šim nespēju lasīt bez asarām. Abi ar sievu to lasām atkal un atkal, un tā laikam būs vienmēr. Nezinu, bet man šķiet, ka šis ir Jūsu vislabākais darbs. Lasītāji to nav vēl pa īstam novērtējuši.» I. Repins, izlasījis stāstu A. Suvorina izdevumā, raksta Cehovam 1897. gada 13. decembrī: ««Mana dzīve» — lūk, kas mani aizkustināja un radīja mani dziļu iespaidu. Cik liela vienkāršība, cik liels spēks, cik daudz negaidīta; šī pelēcīgā, ikdienišķā noskaņa, šis prozaiskais pasaules uzskats parādīts pavisam neredzētā, aizraujošā gaismā; viss šis stāsts kļūst sirdij tik tuvs! Darbojošās personas kļūst par tuviniekiem un kļūst viņu tik žēl, ka tīri vai jāraud . .. Un cik tas viss jauns! Cik īpatnējs! Un kāda valoda! Bībele!» Literāte V. Malalejeva 1897. gada 18. novembrī raksta Cehovam par stāstu «Mana dzīve», ka nekādi «sabiedrības pārveidošanas plāni nepārliecina tik spilgti, ka gaišā nākotne «ir tuvu, jau durvju priekšā», kā šīs Jūsu saskatītās meklējošā prāta dziļās ilgas tālajā, no visām vēsmām pasargātajā nostūrī…».

Kritika «Manu dzīvi» noklusēja. Vēlāk I. Ļeontjevs-Ščeglovs rakstā «Aizvainojošā nesapratne» («Bnp/KeBLie Bea0M0CTH», 1910, 11517. nr.) atceras, ka «apvainojošais nievīgums», ar kādu prese uzņēma šo stāstu, A. Cehovu ietekmēja «nomācoši, un,» viņš turpina, «ja nebūtu notikusi mūsu nejaušā Meļihovas saruna (1897. g. 30. aprīlī), dievs zina vai «Manu dzīvi» nepiemeklētu tāds pats liktenis kā Cehova stāstu «Ugunis», kuru Cehovs, kā tas zināms, izmeta no saviem Kopotiem rakstiem…». Tikai tad, kad stāsts «Mana dzīve» iznāca atsevišķā izdevumā, liberāli buržuāziskā kritika atsaucās uz to ar dažiem rakstiem, kas tomēr pienācīgi nenovērtēja stāsta milzīgo idejisko saturu. A. Skabičevskis (žurnālā «Hoboc cjiobo», 1897, 4. nr.) saskatīja stāsta galveno jēgu Tolstoja pieticības teorijas aizstāvēšanā un, pats būdams šās teorijas pretinieks, rakstīja, ka stāsts «Mana dzīve» lasītājus ietekmējot ļoti nomācoši. Kritiķis nebija pamanījis, ka visa stāsta ievirze pavisam skaidri nostādīta pretim Tolstoja pieticības teorijai. Stāstu «Mana dzīve» vērtējot, daudz vairāk taisnības A. Bogdanovičam (žurnālā «Miip 6o>khh», 1897, 12. nr.). Bogdanovičs raksta: «Mēs darītu ļoti aplam, ja Cehova kungu pieskaitītu pie pieticības sludinātāju pulkiem. Drīzāk ir gluži otrādi — viss stāsts ir it kā pierādījums, ka šī filozofija dzīvē nav derīga.» Taču Bogdanovičs stāstu bija izlasījis visai vienpusīgi. Stāsta autoru viņš novērtēja tikai kā «krēslainās», «drūmās» noskaņas «labāko attēlotāju». Daudz taisnības «Manas dzīves» vērtējumā bija J. Abramova rakstā («Kmh>kkh «HeAe.lh»», 1898, 6. nr.), kurā atzīmēts, ka ««Manā dzīvē» attēlota… mūsu Krievzemē valdošā dzīve, kas pārpilna ar neiedomājamu nejēdzību, kura nezin kāpēc un kālab saindē mums dzīvi un no kuras daudz jācieš ikvienam no mums». Tanī pašā reizē kritiķis norādīja, cik liela sabiedriska nozīme esot tādiem rakstniekiem kā Cehovam, kuri aicināti «mudināt mūsu domas un tās virzīt uz īstenās dzīves parādību iztirzāšanu un novērtēšanu, lai liktu mums apzināti izturēties pret šīm dzīves parādībām …».

Polonijs — Šekspīra traģēdijas «Hamlets» personāžs, galma intrigants.

«Kāpēc es mīlu tevi, gaišā nakts?» — rinda no J. P. Polonska dzejoļa «Nakts» (1850), kuram mūziku komponējis P. I. Čaikovskis.

Blau monle — augstākā sabiedrība. (Fr.) Faire la carriere — taisīt karjeru. (Fr.) Marasmus senilis — vecuma nespēks. (Lat.)

ZEMNIEKI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaa Muc.ni,», 1897. g., IV gr. Ar IX nodaļas labojumiem un papildinājumiem izdevis A. S. Suvorins, P., 1897; uzņemts A. Cehova grāmatā «Stāsti. 1. Zemnieki. 2. Mana dzīve», izd. A. S. Suvorins, P., 1897 un atkārtots turpmākajos izdevumos, kas, sākot ar 4. izd., nāca klajā ar virsrakstu: «Zemnieki» un «Mana dzīve» (pēdējais — 7. izdevums, P„ 1899). Ar nelieliem grozījumiem autors uzņēmis Kopotu rakstu IX sējumā.

1897. g. 1. janvārī A. Cehovs no Meļihovas rakstīja E. M. Šavrovai par darbu gar «Zemniekiem»: «Esmu ārkārtīgi aizņemts: rakstu un svītroju, rakstu un svītroju . ..» Nav drošu ziņu, kad stāsts iesākts, bet ir zināms, ka tas pabeigts 1897. g. februāra beigās. 1. martā A. Cehovs raksta Suvorinam: «Man nevedas. Es uzrakstīju stāstu no zemnieku dzīves, bet runā, ka cenzūra to neatļaušot un ka vajadzēšot uz pusi saīsināt.» Stāsts tika nosūtīts starp 15. un 18. martu (sk. Cehova 1897. g. 15. un 18. marta vēstules V. A. Goļcevam).

Jau iespiestais 1897. g. žurnāla «PyccKan Mbic-rib» ceturtais numurs 2. aprīlī nonāca caurskatīšanai cenzoram S. Sokolovam, un tai pašā dienā Maskavas cenzūras komitejā viņš iesniedza šādu «ziņojumu»: «Žurnāla «PveCKan MbicJlh» aprīļa burtnīcas pirmajā pusē no cenzūras viedokļa īpašu uzmanību pelna A. P. Cehova darbs «Zemnieki». Tajā pārāk drūmās krāsās aprakstīts sādžā dzīvojošo zemnieku stāvoklis. Vasarās, atpūtas nepazīdami, viņi ar savām ģimenēm strādā no rīta līdz vēlai naktij, bet maizi savām ģimenēm nevar sagādāt ne pusgadam. Pusbadā dzīvodami, viņi tomēr gandrīz visi bez izņēmuma žūpo. Žūpošanai viņi nežēlo itin nekā, pat savu apģērbu … Viņus, kas jau tā nomākti, sevišķi nospiež nodokļi, kuri smagi jo smagi gulstas uz zemnieku ģimenēm. Kur slēpjas šāda zemnieku vai, pareizāk sakot, viņu ģimeņu bēdīgā stāvokļa cēloņi? Gara tumsībā. Zemnieku lielākā daļa dievam it kā netic un pret reliģiju izturas akli. Zemnieki alkst gaismas un zināšanu, bet paši to nevar atrast, jo retais no viņiem mācījies lasīt un rakstīt. Vairumam par to pat it kā nav nekāda priekšstata…» Sokolovs citē stāstu: «Un vai var būt zemniekam kāda palīdzība no mantkārīgiem (kādi ir daždažādie ierēdņi un popi. ..). alkatīgiem, izvirtušiem, slinkiem cilvēkiem, kas sabrauc sādžā vienīgi tādēļ, lai apvainotu, aplaupītu un biedētu? …» — «Jā, tagad pēc Čehova stāsta,» turpina cenzors, «zemnieks izskatās nomākts un tas žūpo. Bet agrāk, «pirms gadiem piecpadsmit, divdesmit» … katram zemniekam bija «tāds izskats, it kā tas glabātu kādu noslēpumu, it kā kaut ko zinātu un kaut ko gaidītu»; tais laikos zemnieki «runāja par grāmatu ar zelta zīmogu, par dalīšanu, par jaunām zemēm, par apslēptu mantu, izteica mājienus par kaut ko; bet tagad zemnieki var runāt tikai par nabadzību» … Šobrīd viņu stāvoklis ir sliktāks nekā dzimtbūšanas laikā. Toreiz viņi vismaz bija paēduši. Bet tagad viņus tikai aplaupa un per.» (Centrālais valsts vēstures arhīvs Ļeņingradā.) 3. aprīlī cenzors Sokolovs iesniedz Maskavas cenzūras komitejai otru analoģiska rakstura «ziņojumu» par stāstu «Zemnieki». Pamatojoties uz šiem ziņojumiem, tika nolemts: «Izņemt Čehova 193. lpp., nepiekrišanas gadījumā aizturēt darbu.» No žurnāla «PyccKaH Muc.it» aprīļa burtnīcas 193. Ipp. tika izgriezta. Tajā pašā gadā A. Cehovam izdevās atjaunot atsevišķajā, Suvorina izdotajā grāmatā cenzūras svītrotās rindas (IX nodaļa), sākot ar vārdiem: «Viņa atcerējās, kā bija nests Nikolajs,» — un beidzot: «… tagad viņai visu šo cilvēku bija sāpigi žēl un viņa, kamēr gāja, aizvien skatijas atpakaļ uz mājām.» Salīdzinot šā iesprauduma tekstu ar citātiem no Sokolova cenzūras raporta, var spriest, ka A. Cehovs, cenzūras svītroto fragmentu atjaunodams, daļēji to pārstrādājis.

Vēlāk, 1900. g. 24. janvāri, A. Cehovs rakstīja F. D. Batjuškovam (sakarā ar to, ka F. D. Batjuškovs bija nosūtījis Cehovam franču tulkotāja D. Roša lūgumu atļaut tulkot Cehova darbus): «Rošs lūdz izsūtīt viņam tās «Zemnieku» vietas, ko cenzūra svītrojusi. Bet tādu vietu nebija. Ir gan viena nodaļa, kas netika iespiesta ne žurnālā, ne grāmatā; tā ir zemnieku saruna par reliģiju un varas iestādēm. Bet nav vajadzības šo nodaļu sūtīt uz Parīzi, tāpat kā vispār nebija vajadzības tulkot «Zemniekus» franču valodā.» Šeit Cehova pieminētā nodaļa nav atrasta. D. Roša franču tulkojumā stāsts pirmoreiz iespiests divnedēļas izdevumā «Ouinzainc» 1897. g. septembri.

Saglabājies autora melnraksta manuskripts, kas ir stāsta «Zemnieki» nenobeigts turpinājums, X un XI nodaļa. Šīs nodaļas publicētas A. P. Cehova Kopotu rakstu un vēstuļu 9. sējumā (M., 1948, 480. lpp). Bez tam Piezīmju grāmatiņās un atsevišķās lapās ir daudzas piezīmes, kurām sakars ar šo stāstu un kuras autors izlietojis tikai daļēji.

A. Cehovs rakstīja savam brālim Aleksandram Cehovam (1897. g.

2. aprīlī) par savu stāstu: «Žurnāla «PyccKaa mijc.u,» aprī|a burtnīcā iespiedīs manu stāstu, kur (pa daļai) būs aprakstīts Meļihovā notikušais ugunsgrēks, kad tu 1895. gadā tur ieradies.» Sīkāk šo ugunsgrēku atceras Aleksandrs Cehovs («HHBa», 1911, 26. nr., 483. lpp.), V. Ladiženskis savās atmiņās («A. n. Mcxob b bocnomhhaiihhx coBpeMeHHHKOB», rocjiHTH3A3T, M., 1960, 303. lpp.) pastāsta, ka viņš piedalījies Meļihovas jaunās skolas iesvētīšanā un ka Cehovs, būdams šīs skolas kurators, pievērsis viņa uzmanību kādam turienes zemniekam, kas noderējis par stārasta prototipu «Zemniekos». Pats Cehovs, rakstīdams 1899. g. 26. jūnija vēstulē A. S. Suvorinam par Meļihovas nozīmi savā daiļradē, saistīja stāstu ar Meļihovas iespaidiem: «Beletristiskā nozīmē Meļihovā pēc «Zemniekiem» jau ir izsīkusi un manās acīs zaudējusi vērtību.» Par Meļihovas nozīmi Cehova literārajā darbā liecina ari M. P. Cehovs: «Sie pieci «Meļihovas perēšanas» gadi Antonam Pavlovičam nepagāja velti. Tie atstāja viņa šā perioda darbos īpašas pēdas, tie ietekmēja viņa literāro darbību un izveidoja viņu par vēl dziļāku un nopietnāku rakstnieku. So Meļihovas ietekmi Antons Pavlovičs atzina ari pats. Pietiek atcerēties viņa «Zemniekus» un «Ieplakā», lai novērtētu, kāda ietekme ir tiem gadiem, kurus rakstnieks Meļihovā nodzīvojis pastāvīgā un dabiskā kopībā ar zemniekiem.» («Ahtoh l IexoB h ero ciožkctu», 1923, 128. lpp.) Cehovs stāstu «Zemnieki» pabeidza tautas skaitīšanas laikā. Dedzīgi tajā piedalīdamies, viņš sevišķi tuvu iepazina zemnieku dzīvi.

90. gadu Krievijas sabiedriskajā un literārajā dzīvē stāsts «Zemnieki» nāca kā ārkārtīgi svarīgs notikums. Neparasti spilgts, dziļi reālistisks zemnieku dzīves attēlojums, kurā nav nekādas idealizācijas, atstāja sabiedrībā ļoti spēcīgu iespaidu. Par to runā daudzās laikabiedru atsauksmes. Minēsim izrakstus no vēstulēm A. Cehovam. N. A. Ļeikins (1897. g. 29. aprīlī): «Izlasīju Jūsu «Zemniekus». Kas par prieku! Lasīju cauru nakti, vienā ņēmienā un pēc tam ilgi nevarēju aizmigt.» Ārsts P. G. Rozanovs, A. Cehova paziņa no viņa ārsta prakses Zveņigorodā (1897. g. 5. maijā): «Paldies, milzīgs paldies Jums par «Zemniekiem». Ne kā padomu, bet tā — no sirds — teikšu Jums, ka, ja Jūs biežāk ieskatītos šajā Jūsu skartajā vidē, Jūs būtu mums vēl dārgāks (mums — tas nozīmē Jūsu lasītājiem).» A. I. Sumbatovs-Južins, Mazā teātra aktieris un 90. gados pazīstamais dramaturgs (1897. g. maijā): «Tavi «Zemnieki» ir visdižākais darbs visā pasaulē pēdējos gados, vismaz krievu cilvēkam… Apbrīnojami dižs un viengabalains ir Tavs talants «Zemniekos». Nevienas raudulīgas, nevienas tendenciozas nots un visur patiesības nepārspējamais traģisms, neatvairāmais stihiskais šeksplriskās glez

nas spēks; it kā Tu nebūtu rakstnieks, bet pati daba… Es jūtu «Zemniekos», kāds ir laiks tai vai citā darbības dienā, kur atrodas saule, kur ir noeja uz upi. Es visu redzu bez aprakstīšanas, bet «tautā» atpakaļ atnākušā sulaiņa fraku es redzu ar visām vīlēm, tāpat kā redzu, kā neglābjami iet bojā visas viņa — Cikildejeva gaišās cerības uz dzīvi «Slāvu bazāra» istabās. Es nekad neraudu: kad viņš uzvilka un tad noģērba fraku, es ilgi nevarēju tālāk lasīt.» V. 1. Ņemirovičs-Dančenko (1897. g. maijā): «Ar milzīgu sasprindzinājumu lasīju «Zemniekus». Spriežot pēc atsauksmēm no malu malām, Tev sen nav bijis tādu panākumu.» Literāts V. G. Malafejevs (1897. g. 18. novembrī): «Jūsu «Zemnieki» — ir pātagas sitiens tā sauc. inteliģenta tuklajā un mierīgajā sejā, par spīti savam drūmumam, tie pauž ko gaišu, ko neskartu un spēcīgu tautas dvēselē.»

Tomēr ne visas atsauksmes bija jūsmīgas. Pat Ļ. N. Tolstojs, kas mīlēja Čehovu un jūsmoja par viņa talantu, neatzina viņa stāstu par zemniekiem. Nežēlīgi patiesais lauku dzīves notēlojums dziļi aizskāra Tolstoju, kas idealizēja lauku dzīves patriarhālos pamatus. V. S. Mirojubovs min Tolstoja vārdus par stāstu: «Stāsts «Zemnieki» — ir grēks tautas priekšā. Viņš nepazīst tautu.» («JlHTeparypnoe HaCJieflCTBO», 68.s., PSRS ZA izd., M., 1960, 519. lpp.)

Stāstu «Zemnieki» naidīgi uzņēma sabiedrības reakcionārās aprindas. «Zemnieku» dēļ Čehovu gandrīz izbalsoja, vēlējot viņu par Krievu rakstnieku savstarpējās palīdzības savienības biedru, ko savā dienasgrāmatā 1898. g. aprīlī ierakstījis A. S. Suvorins («flneBHHK A. C. CyBopHna», 1923, 179. lpp.).

529

Tikpat vētrainu reakciju stāsts sacēla arī presē. «Jau ilgi jauns daiļliteratūras darbs nav guvis mūsu žurnālistikā tik skalus un turklāt tik patiesus panākumus kā Čehova kunga «Zemnieki»,» rakstīja anonīms recenzents izdevumā «CeBepiibifi bccthhk» (1897, 6. nr.). «Sie panākumi mums sauc atmiņā tos laikus, kad parādījās jauns Turgeņeva vai Dostojevska romāns.» Šī recenzenta atzinība nebija pārspīlēta: stāsts «Zemnieki» bija tā laika galvenais apceres objekts literārajā kritikā. Taču, augstu novērtēdami stāstu «Zemnieki» kā mākslinieciski visizcilāko darbu krievu literatūrā XIX gs. beigās, vairums kritiķu noklusēja stāsta sabiedrisko un politisko nozīmi. Recenzijām bieži piemita deklaratīvi vērtējošs raksturs, un tās bija darba komentējošs atstāstījums. Izņēmums savā ziņā bija M. O. Meņšikova raksts («Khhjkkh «HeaeJiH»», 1897, 5. nr.), kas izceļas ar rakstnieka mākslinieciskās manieres smalku un dziļu analīzi un ar aizrādījumu uz stāsta sabiedrisko nozīmi: «Cehova kunga stāsts ir vērtīgs ieguldījums zinātnē par tautu, kas no visām zinātnēm varbūt ir vissvarīgākā. Tā ir šī

34 483

daiļdarba sabiedriskā nozīme.» «Zemniekus» kā daiļdarbu augstu novērtēja 'savos rakstos I. Potapenko (pseidonīms Fingais, «HoBoe BpeMfl», 1897, 7594. nr.), A. Bogdanovičs (žurnālā «Mnp 6o>KHfi», 1897, 119. nr. un 1898, 1. nr.). Stāstam nepagāja garām arī kritiķi I. Jasinskis («EHp>KeBbie BeAOMOCTH», 1897, 119. nr.), F. Batjuškovs (krāj. «naMHra De/iHiīcKoro», M., 1899, 460. lpp.) u. c.

Visinteresantākā ir polemika, kas izraisījās starp žurnāliem «HoBoe c.iobo» (1897, 8. nr. un 1. nr.), «legālo marksistu» orgānu, un «PyccKoe 6oraTCTBO» (1897, 6. un 11. nr.) liberālo narodņiku orgānu. P. Struve («Honoe cjiobo»), kas parakstījās ar pseidonīmu Novusa kgs, stāsta «sabiedrisko nozīmi» saskatīja narodņiku «… nožēlojamās moralizēšanas mākslinieciskā atmaskošanā», bet stāsta autoru novērtēja kā izcilu pēcreformu perioda literārās paaudzes pārstāvi. Izmantodams stāstu idejiskā cīņā pret narodņikiem un viņu lauku dzīves ideal izēšanu, viņš pats nesniedza sabiedrības sociālās pārkārtošanas programmu, aprobežodamies ar miglainiem mājieniem par kaut kādu pārmaiņu nepieciešamību. Pretēji Struvem liberālo narodņiku ideologs H. K. Mihailovskis atzina stāstu gan saturā, gan mākslas vērtībā par ļoti vāju darbu. Viņš joprojām pārmeta Cehovam nevajadzīgo, pēc viņa domām, interesi par «dzīves sīkumiem», aiz tiem neredzēdams rakstnieka idejisko ievirzi. Narodņiku doktrīna neļāva viņam saskatīt Cehova darbu īsto jēgu un māksliniecisko novatorismu. Pūlēdamies mazināt «Zemnieku» radīto milzīgo iespaidu lasītājos, viņš apgalvoja, ka «nekādi vispārēji secinājumi no Cehova kunga darbiem nav izdarāmi un tos ari gluži vienkārši nevar izdarīt».

Parādījās arī raksti, kuru autori centās stāstu diskreditēt. Asi un ārkārtīgi nelabvēlīgi atsaucās Skriba («Hobocth h 6npx<eBan ra3eTa», 1897, 118. nr.), ierādot autoram otrās šķiras rakstnieka vietu. K. Medvedskis («Mockobckhc Be,tomocth», 1897, 243. nr.) uzbruka kritikai, kas bija pozitīvi novērtējusi stāstu. Bet šīs naidīgās atsauksmes lieku reizi apliecināja, cik liela bija stāsta «Zemnieki» nozīme.

PECEŅEGS

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «PyccKHe BeAOMOCTH», 1897. g., 303. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Stāsta beigās norādīts uzrakstīšanas datums un vieta: «Nica, 24. oktobrī.» Bez apakšvirsraksta un ar dažiem labojumiem autors to iekļāvis Kopotu rakstu IX sējumā.

Sagatavojot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs to noslīpē stilistiski, ievieš tekstā dažus būtiskus vilcienus, cenšoties spilgtāk uzsvērt «pečeņega» tumsonību, rupjību, nežēlību. Tā teikumā «Man viņu divi gabali» — iesprausts «neliešu». Teksta sacīts: «Un, spriežot ar veselu saprātu, nav taču iespējams negulēt. Paņemam mēs šo kņazieni, nopērām — un nenāca vairs,» — pēc vārda «negulēt» ietilpināts: «Velns viņu zina kāpēc, atvainojiet par izteicienu.» Stāsta beigās autors neka nesaka par vecā vīra dvēseles pārdzīvojumiem sakarā ar viņa atzīšanos naktī, jo sākotnējā redakcijā tie dažā ziņā mīkstināja un darīja cilvēciskas pečeņega mežoņa īpašības, viņa dzimtcilvēka psiholoģiju un paņēmienus. Tā pēc vārdiem «bija jāguļ, un parasti pirms lietus tik jauki nāk miegs» bija sacīts: «.. . bet vecajam kaut kas spieda krūtīs un bija nepatīkami un mazliet kauns: nevajadzēja viesim stāstīt par sievu un bērniem! Kāpēc klāstīt pasaulei ģimenes nebūšanas? Viņš sūdzējās, bet vai viņam taisnība? Sieva nav cilvēks, dievs ar viņu, bet bērniem tik tiešām vajadzēja veltīt lielākas rūpes. Naudas nav, lai viņus mācītu, tas tiesa, bet kāpēc nav? Nu tāpēc, ka viņš, tēvs, itin nekā nedara, nerūpējas un kopš tā laika, kad pameta darbu, ne reizes pat nav padomājis, ka jāstrādā, un visu laiku samierinājās ar sīkām summiņām, ko zemnieki rentnieki maksāja par viņa zemi.» Jaunajā redakcijā vairāk uzsvērta Zmuhina sievas nomāktība.

Kā redzams no A. Cehova vēstulēm «PyccKHe BeaoMOCTH» redaktoram izdevējam V. M. Soboļevskim, stāstu «Pečeņegs» viņš uzrakstījis Nicā pēc stāsta «Dzimtajā pusē» starp 1897. g. 17. un 24. oktobri, un 24 oktobrī tas nosūtīts Soboļevskim, taču «Pečeņegs» iespiests agrāk par stāstu «Dzimtajā pusē».

Stāstā «Pečeņegs» A. Cehovs attēlo savu iespaidu par braucienu uz Doņecas stepi 1887. gadā. Par to liecina laikabiedru atmiņas. Rakstnieks P. Surožskis, piemēram, apgalvo, ka stāstos «Pečeņegs» un «Dzimtajā pusē» attēlota Taganrogas apvidus ziemeļpuse. «Seit stiepjas Doņecas dzelzceļa līnija, un abos stāstos tā pieminēta, bet «Pečeņegā» tieši norādīta stacija Provaļje.» («fleiib», 1914, 177. nr.) J. Polfjorovs citē A. Cehova izteicienu par Donas apgabalu un par doniešiem, kas atspoguļojas viņa darbos («Pečeņegs», «Stepe»): «Man bija sāpīgi redzēt, ka tādu plašumu, kur, šķiet, radīti visi apstākļi plašai kultūras dzīvei, pilnīgi apņem tumsonība, ko izraisa valdošā virsnieku vide. Šeit vainojami citi — ārpus kazaku varas esoši iemesli, bet šis ir galvenais. Ja virsnieks, kas īstenībā ir galvenais kazaku audzinātājs, būtu izglītotāks, garīgi kulturālāks, esmu pārliecināts, ka tādas tumsonības nebūtu un visi «pečeņegi» izputētu.» («OGjiaciiioe o6o3peHHe h BecTiuiK Ka3a>u>nx bomck», 1904, 30. nr.)

Nedaudzo un pamatā labvēlīgo stāstam veltīto kritisko atsauksmju vidū uznjanībn saista recenzija, kas bez paraksta iespiesta avīzē «Kypbep» (1897, 29. nr.). Seit uzsvērts Cehova provinces dzīves tēlojuma ārkārtīgais dziļums, patiesīgums un tipiskums stāstos «Pečeņegs» un «Dzimtajā pusē». Pēc recenzenta ieskata šie stāsti ar savu bezcerību izraisa «smagas domas» un «rūgtas jūtas». «Kurjera» kritiķis patiesīgi saskata, ka šās bezcerības cēlonis ir pati krievu īstenība, kas sniedz māksliniekam attiecīgos tēlus. Turpretim «Miip 6o>khh» (1897, 12. nr.) kritiķis A. Bogdanovičs atzīst, ka autora nomācošā noskaņa aizvien pastiprinās un viņa «Pečeņegs» jau «rada bezizejas tumsas iespaidu».

DZIMTAJĀ PUSE

Pirmoreiz publicēts avīzē «PyccKHe BeflOMOcTH», 1897. g., 317. nr. Stāsta beigās uzrādīts sarakstīšanas laiks un vieta: «Nica, oktobris.» Ar nelieliem grozījumiem autors stāstu uzņēmis Kopotu rakstu IX sējumā.

Stāsts uzrakstīts 1897. g. starp 9. un 17. oktobri. 9. oktobrī Cehovs no Nicas rakstīja M. P. Cehovai: «Sliktā laika dēļ nopirku papīru un sēžos rakstīt stāstu.» 17. oktobra vēstulē «PyccKHe BeAOMOCTH» redaktoram un izdevējam V. M. Soboļevskim viņš ziņoja: «Nosūtu Jums stāstu… Ja būs derīgs… tad iespiediet. Ja tas liksies par garu un neiekļausies vienā feļetonā, tad atdodiet Goļcevam (viens no žurnāla «PyccKaa MUCJib» redaktoriem), bet es Jums aizsūtīšu citu, kuru sākšu rakstīt rīt.. . Vai Jūs neatsūtītu korektūru? Es stāstu mazliet paslīpētu.» Otrs stāsts pabeigts 24. oktobrī. No turpmākās Cehova sarakstes ar Soboļevski noskaidrojas, ka pirmais stāsts bija «Dzimtajā pusē», bet otrs — «Pečeņegs», kuru tomēr iespieda agrāk nekā pirmo. 8. novembrī A. Cehovs rakstīja Soboļevskim: «Es Jums nosūtīju divus stāstus; no tiem otrais iespiests svētdien, bet par pirmā («Dzimtajā pusē») likteni nekā nezinu, jo Jūs man nerakstāt. Laiks iet. Jūs nerakstāt vēstules un nesūtāt korektūru, un tas man laupījis patiku rakstīt…» 12. novembrī Soboļevskis atbildēja Cehovam: «Otro stāstu iespiežu vispirms, jo tas atnāca pirmais un tūlīt tika nodots salikšanā. Pēc tam saņēmu «Dzimtajā pusē», es to noliku, necerēdams no Jums drīzumā vēl kaut ko saņemt, un taupīju to šā mēneša otrajai pusei. Uzmanīgi izlasīju to manuskriptā, neredzu it nekādas vajadzības sūtīt Jums korektūru un šodien pat telegrāfiski lūdzu Jūsu atļauju iespiest tāpat, lai nezaudētu laiku, sūtot turp un atpakaļ.» 20. novembra atbildes vēstulē, tas ir, kad stāsts jau bija iespiests, Cehovs rakstīja: «Korektūru es nelasu, lai labotu stāsta ārieni; tajā es stāstu parasti nobeidzu un laboju, tā sakot, no muzikālās puses.»

Pēc M. P. Cehova atmiņām stāstā atainojies Cehova brauciens pie Suragina uz Bakumovku, kuras tuvumā tika pārdotas nelielas lauku mājas, par kurām Cehovs bija ieinteresēts. «Mēs braucām no Sumiem līdz Bakumovkai 200 verstis veselas divas diennaktis un šķērsojām visu Mazkrievijas centru, kur risinājušies Gogoļa stāsti un «Vakari». Tas bija brīnišķīgs ceļojums, kas nekad neizgaisīs no manas atmiņas. Starp citu, mēs braucām cauri lielam ciemam Mežiriči, kuru Antons Pavlovičs notēlojis savā stāstā «Dzimtajā pusē» («Ahtoii Mcxob h ero cio>KeTbi», M„ 1923, 63. lpp.).

Atsauksme par stāstu tika sniegta avīzē «Kypbep». (Sk. piez. pie stāsta «Pečeņegs».)

U ne lo pa parlē o žans … — Neklājas runāt ar dienestniekiem (no fr. II ne faut pas parler aux gens …).

RATOS BRAUCOT

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «PyccKHe Be/tomocth», 1897. g., 352. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta, ar nelieliem autora labojumiem ievietots krājumā «BpaTCKaH noMomb noerpaaabtiihm b Typumi apMHiiaM», 2. pārstrādāts un papildināts izdevums, M., 1898. Ar nelieliem grozījumiem autors to ietilpinājis Kopotu rakstu IX sējumā.

Stāsts «Ratos braucot» uzrakstīts Nicā 1897. gada novembrī. 22. novembrī A. Cehovs raksta V. M. Soboļevskim. «Stāstu «Ratos braucot», ko aizvakar Jums nosūtīju, neievietojiet pirms decembra beigām; pagaidām lieciet to salikt un atsūtīt man korektūru. Tas vajadzīgs. Bet es uzrakstīšu citu stāstu, ko Jūs iespiedīsiet, ja vēlēsieties, decembra pirmajā pusē. Lūdzu, izpildiet manu lūgumu, atsūtiet korektūru; es laikā to atsūtīšu atpakaļ. Neuztraucieties!» 4. decembrī Soboļevskis nosūtīja Cehovam stāsta «Ratos braucot» korektūru ar lūgumu izsvītrot vai aizstāt ar citām rindas par Aleksejevu, uz ko A. Cehovs atbildēja (10. decembri): «Aleksejevu izsvītroju; šai stāsta vietā jābūt īsai sarimai, — bet, par ko, vienalga » Tomēr šī detaļa, kā redzams, bija A. Cehovam svarīga, jo stāsta jauniespiedumā krājumā un Kopotos rakstos vārdi par Aleksejevu bija atjaunoti. Saglabājies stāsta izgriezums no «PyccKiie bcaomocth», kur ar Cehova roku nosvītrots apakšvirsraksts un vārdi «kala viltotu naudu» un to vietā malā uzrakstīts «pilsētas galvu Aleksejevu nogalējis». No šā izgriezuma salika stāstu krājumam.

Ļ. N. Tolstoja dienasgramatā 1897. gada 21. decembri ir atsauksme par šo stāstu: «Tēlainības ziņā lieliski, bet, tiklīdz viņš grib piešķirt stāstam jēgu, iznāk retorika.» (JI. H. To.ictoh, no.moe coGpaHHe coimieHHH, 53. sēj., M., 1953, 172. lpp.)

PIE PAZIŅĀM

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Cosmopolis», 1898. g., IX sēj., 2. nr.

Puškina namā atrodams stāsta rokraksts ar parakstu: Antons Cehovs. Rokrakstā vairākās vietās autors pats izdarījis nelielus labojumus. Rokrakstu salīdzinot ar žurnāla tekstu, redzams, ka žurnāla tekstā ir ļoti daudzi labojumi, kurus autors izdarījis korektūrā. Korektūrā slīpēts stāsta stils un it īpaši papildināti personāžu raksturojumi.

Stāsts sarakstīts, paklausot F. Batjuškovam, kurš 1897. gada 16. aprīļa vēstulē aicināja Cehovu darboties starptautiskā žurnāla «Cosmopolis» krievu nodaļā. A. Cehovs (21. aprīlī) atbildēja, ka piekrītot, bet savu stāstu nevarēšot dot agrāk kā rudenī. 9. novembrī Cehovs raksta no Nicas Batjuškovam: «Apsolos sarakstīt žurnālam «Cosmopolis» stāstu, tiklīdz radīsies izdevība, un, ja negadīsies nekas sevišķs, jādomā, ka stāstu aizsūtīšu decembrī.» A. Cehovs 15. decembrī raksta Batjuškovam: «Rakstu stāstu žurnālam «Cosmopolis», veicas grūti, rakstu pa druskai. Parasti es rakstu lēni, piespiezdamies, bet šeit, viesnīcas istabiņā, pie sveša galda, labā laikā, kad gribas iet ārā, veicas vēl lēnāk — tāpēc nevaru solīt Jums stāstu drīzāk kā pēc divām nedēļām. Aizsūtīšu līdz pirmajam janvārim … Kādā vēstulē Jūs izteicāt vēlēšanos, lai es atsūtot internacionālu stāstu, bet sižetu lai ņemot no šejienes dzīves. Tādu stāstu varu uzrakstīt tikai Krievijā pēc atmiņām. Es protu rakstīt tikai pēc atmiņām un nekad nerakstu tieši, no dabas. Man vajadzīgs, lai mana atmiņa izfiltrētu sižetu un lai tajā, gluži kā filtrā, paliktu vienīgi tas, kas svarīgs vai tipisks.» A. Cehovs beidza rakstīt šo stāstu decembra beigas. 29. decembrī viņš raksta M. Cehovai: «Žurnālam «Cosmopolis» aizsūtīšu stāstu; aizrakstīšu, lai Tev sūta novilkumu.» Rokraksts aizsūtīts 1898. gada 3. janvārī, par ko A. Cehovs paziņo Batjuškovam tad pat rakstītā vēstulē: «Nosūtu Jums manuskriptu. Lūdzu, atsūtiet korektūru, jo stāsts vēl nav pabeigts, nav noslīpēts, un gatavs tas bus tikai tad, kad korektūru būšu izraibinājis krustām un šķērsām. Izrediģēt varu tikai korektūrā, rokrakstā neko nespēju saskatīt.»

Vēstulē A. Suvorinam (1898. g. 6. februārī) A. Cehovs izsaka neapmierinātību, ka «Hoboc BpcMH» reklamē viņa stāstu «Pie paziņām»: «Šinīs dienās «HoBoe BpeMH» pirmajā lappusē izlasīju uzkrītošu sludinājumu, ka tikšot izdots žurnāls «Cosmopolis» ar manu stāstu «Ciemos». Pirmkārt, mana stāsta virsraksts būs nevis «Ciemos», bet «Pie paziņām». Otrkārt, šāda reklamēšana man derdzas; turklāt stāsts ne tuvu nav izcils, bet viens no tiem, kādus mēdz sarakstīt vienā dienā.»

«Ce/ž nu ir taisns, un abās tam pusēs…» — no N. Ņekrasova dzejoļa «Dzelzceļš» (1865).

«Vēl nepaspēju iekliegties, jau lācis viņam uzvēlies» citāts no I. Krilova fabulas «Saimnieks un puisis» (1815).

«Tu būsi pasaules valdniece» — no Ļermontova poēmas «Dēmons» (1841).

Jamais de ma vie! — Nekad savā mūžā! (Fr.)

CILVĒKS FUTRĀLI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaa MbiCJib», 1898. g., VII grāmatā, ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta, ar nenozīmīgiem stilistiskiem grozījumiem ietilpināts Kopotu rakstu 2. izdevumā, 1903, XII sēj. un pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Stāstu žurnālam A. Cehovs bija apsolījis atsūtīt no Nicas jau 1897. gada decembri (1897. gada 18. oktobra vēstule V. A. Goļcevam). Tomēr autora plāni mainījušies, un 1898. gada 6. jūnijā Cehovs raksta Goļcevam no Meļihovas: «Žurnālam «PvccKaa MbiCJib» turpretim es gatavoju citu stāstu — garāku. Mana mašīna sākusi jau strādāt.» 15. jūnijā stāsts nosūtīts Goļcevam ar pavadvēstuli: «Nosūtu stāstu žurnālam «PyccKasi Mbic/lb». Izlasi un, ja noderēs, liec, lai man līdz jūlijam atsūta korektūru. Korektūrā noslīpēšu.»

M. P. Cehovs savās atmiņās («Aiitoii L Iexoa h ero ciOJKeTbi», M., 1923, 15.—17. lpp.) atzīmē, ka stāsta galvenā varoņa prototips bijis inspektors A. F. Djakonovs Taganrogas ģimnāzijā, ko beidzis A. Cehovs. Pēc M. P. Cehova atzinuma, stāstā atspoguļojušies arī daži fakti no ģimnāzijas dzīves, piemēram, izbraukumi zaļumos, ko ik gadu rīkojuši ģimnāzisti un skolotāji. Par Djakonovu kā Beļikova prototipu runā arī V. G. Tan-Bogorazs (Skolotāju nama izdotajā «Mexobckhh io6n;ieHHbiH cfiopuHK», M., 1910, 496. lpp.) un P. Surožskis («/lem.», 1914, 188. nr.). Dažas Beļikovam raksturīgās īpašības A. Cehovs novērojis ari pie citām personām. Tā, piemēram, 1896. gada dienasgrāmatā viņš rakstījis: «No 15. līdz 18. augustam pie manis viesojas M. O. Meņšikovs (publicists, «HeaejiH» redaktors, vēlāk «HoBoe npcMfl» līdzstrādnieks), Meņšikovs sausā laikā staigā ar galošām kājās, rokā lietussargs, lai neaizietu bojā no saulesdūriena, baidās mazgāties aukstā ūdeni…»

Interesantu atsauksmi sniedz I. I. Gorbunovs-Posadovs, kas 1898. gada 14. septembri raksta A. Cehovam: «Tādi stāsti kā Jūsu «Cilvēks futrālī» labi modina, sapurina .. .»

Vēl nebija apklusuši presē strīdi par «Zemniekiem», kad parādījās «Cilvēks futrālī», kam bija izcila mākslinieciska un sabiedriski politiska nozīme. Stāsts, kas satīriski attēloja visas dzīves iekārtas iekļāvību futrālī, despotisma triumfu, naidu pret visu jauno un bailes no tā, noderēja par kārtējo ieganstu, lai autoram uzbruktu oficiālās kritikas pārstāvji. Tā reakcionārais komentētājs K. Medvedskis iespieda rakstu «Kaut kas par Cehova kungu un «Futrāļiem»» («M0CK0BCKHe BeAOMOCTH», 1898, 215. nr.), kur centās vājināt stāsta idejiski politisko ietekmi uz sabiedrību. No stāsta īstenās jēgas rupja kropļojuma neatteicās arī dekadentiskā kritika. Tai bija nepieņemama veselīgā, dzīvi apliecinošā cīņa pret sabiedrības marasmu, beļikovismu, rutīnu, mietpilsonību. Dekadentu literatūras un kritikas pārstāvis N. Minskis (N. Viļenkina pseidonīms) savos rakstos («Hobocth h 6np>kebah ra3eTa», 1898, 207. nr. un 1899, 28. nr.) izkropļojis drosmīgās Cehova satīras jēgu, iztēlojot to par mīlīgu, nevainīgu liriku, bet autoru par tipisku dekadentu. Minskis izsaka domu par Cehova indiferentismu. Analoga bija arī A. Volinska uzstāšanās presē (A. Fleksera pseidonīms — «CeBepHbiii BecTHHK», 1898, 10.—12. nr.), kur viņš centās parādīt Cehovu kā salkanu sadzīves rakstnieku, un šai stāstā saskatīja nevis kvēlu protestu pret Krievijas īstenību, bet indiferentismu, «mazā cilvēka» apoloģiju, ko Cehovs it kā sniedzot Beļikova tēlā.

Liberāli buržuāziskais kritiķis A. Bogdanovičs («Mwp 6o>khh», 1898, 10. nr.) viens no pirmajiem atzīmēja, ka ar Beļikova tēlu Cehovs radījis jaunu, dziļi patiesīgu un spēcīgu tipu. Beļikovisma uzkundzēšanās cēloni viņš redz «apkārtējā vidē, tās nevarībā, neapzinātā nelietībā, kas rada tās dzīves pamatu, kur zeļ Beļikovi». Tomēr šie pareizie vērojumi noved kritiķi pie nepareiziem secinājumiem, pie apgalvojuma, ka stāsts ir dziļi pesimistisks un ka iemesls tam rodams «pārāk drūmā», «līdz slimīgumam bezcerīgā» autora noskaņojumā, kas viņam it kā neļaujot «izprast tos daudzos apstākļus, kuru dē] krievu mietpilsonis nonāk futrālī». Pozitīvu atsauksmi par stāstu sniedz arī A. Skabičevskis («Cun OTeieCTBa», 1898, 238. nr.), kas saskatījis Cehovā ne tikai apbrīnojamu mākslinieku, bet arī idejisku rakstnieku. Visu sava raksta patosu viņš vērš pret tiem, kas joprojām atzina Čehovu par bezidejisku autoru. «Ikkatra rinda A. Cehova darbos,» viņš saka, «brēc pret autora minēto faktu nejēdzību.» Viņš atzīmē ari to, ka Beļikova tēls ir «ārkārtīgi tipisks», kas tipizācijas spēka un spilgtuma ziņā līdzīgs labākajiem Gogoļa un Gončarova tēliem.

Satīrisko Beļikova tēlu ne vienu reizi vien izmantojis V. I. Ļeņins.

ĒRKŠĶOGAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaa Mbicjib», 1898. g., VIII gr. Ar nelieliem grozījumiem uzņemts Kopotu rakstu 2. izdevumā, 1903. g. XII sēj. un pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Stāsts «Ērkšķogas» uzrakstīts Meļihovā 1898. g. jūlijā. 1898. g. 20. jūlijā A. Cehovs rakstīja V. A. Goļcevam par «Ērkšķogām»: «Deviņas desmitdaļas no stāsta augusta burtnīcai jau gatavas, un, ja nekas netraucēs šo stāstu pabeigt, tad 1. augustā Tu to saņemsi no manām rokām.» («JlHTeparypHoe iiacjte/tcTBO», 68. sēj., PSRS ZA izd., M„ 1960, 220. lpp.) Vēstulē L. A. Avilovai (1898. g. starp 23. un 27. jūliju) viņš raksta: «Jāraksta žurnāla «PyccKasi MbiCJib» augusta numuram; esmu jau uzrakstījis, tikai jāpabeidz.» Stāsts tika drīz pabeigts un jau 28. jūlijā nosūtīts žurnāla redakcijai.

Stāsti «Cilvēks futrāli», «Ērkšķogas», «Par mīlu» veidoja vienu kopēju ciklu. To izteicis pats Cehovs 1899. g. 5. janvāra vēstulē O. R. Vasiļjevai, kas bija nolēmusi pārtulkot angļu valodā tikai «Ērkšķogas» un «Par mīlu». «Rīkojieties, kā gribat,» rakstīja autors, «tikai, ja nebūs «Cilvēka futrāli», tad nebūs skaidrs, kas runā un kāpēc runā.»

Ar triju stāstu publicēšanu Cehovs nedomāja beigt savu stāstu ciklu par «cilvēkiem futrāli». 1898. g. 28. jūlijā, dienā, kad žurnāla «PvccKasi Mbicjib» redakcijai tika nosūtīti stāsti «Ērkšķogas» un «Par mīlu», viņš rakstīja V. A. Goļcevam: «Ierakstītā bandrolē nosūtu Tev divus stāstus augusta burtnīcai. Gribēju uzrakstīt vēl trešo, pavisam mazu, bet ciemiņi iztraucēja. Ja stāstus atzīsi par derīgiem, tad nodod tos drīzāk salikšanai, lai 1.—2. augustā, braucot caur Tveru, es varētu paņemt līdzi korektūru. Es izlasīšu korektūru un tad pielikšu vēl ari trešo stāstu.» Par iecerēto sēriju Cehovs rakstīja arī izdevējam A. F. Marksam (1899. g. 28. septembrī): «Stāsti «Cilvēks futrāli», «Ērkšķogas» un «Par mīlu» — ir stāsti, kuri ietilpst sērijā, kas vēl ne tuvu nav pabeigta un kas var tikt ievietota tikai XI vai XII sējumā, -kad būs pabeigta visa sērija.» Čehova iecerētā stāstu sērija palika nepabeigta.

Stāsta iecere veidojās pamazām, kā to liecina A. Cehova Piezīmju grāmatiņas, kurās atainojas rakstnieka darba process. «Ērkšķogu» sākotnējam variantam vajadzēja beigties ar sīko laimi sasniegušā varoņa vilšanos, viņa slimību un nāvi. Darba procesā Cehovs izdarīja būtiskus grozījumus varoņa raksturojumā. Nikolajs Ivanovičs nu vairs neapzinās savas laimes maziskumu. Vēl vairāk, A. Cehovs rāda, ka vēlēšanās īstenošana noved viņu pašapmierinātībā. Trešajā Piezīmju grāmatiņā jau parādās atzīmes par to, kā īpašuma ietekmē mainās ierēdņa ideāli un domas. Tā, piemēram: «no pilna vēdera sākas liberālā mērenība». Cehovs cenšas parādīt privātīpašnieciskās laimes egoismu, aprobežotību un nekrietnību.

Pēc M. P. Cehova vārdiem («Aiitoii l IexoB n cro ciO/Keri>i», M., 1923, 63.—64. lpp.) stāstā «Ērkšķogas» atainoti daži Bakumovkas — muižnieka S. I. Smagina muižas dzīves vilcieni, starp citu, arī stāstā attēlotā peldēšanās upē. M. P. Cehovs piemin arī to, kā cēlies uzvārds Cimša-Himalajietis. «Kad Antons Pavlovičs,» viņš raksta, «brauca cauri visai Sibīrijai uz Sahalīnu, tad kaut kur, viņā pasaules malā, pie viņa piegājis kāds turienes pilsonis un izteicis vēlēšanos iepazīties. Viņš pasniedzis savu vizītkarti ar uzrakstu «Rimša-Pilsudskis». Antons Pavlovičs šo kartīti atvedis sev līdzi un ilgi smējies, ka tādu uzvārdu ir reibumā nevar izdomāt un ka vajadzīgā brīdī tas jāizmanto.»

V. Ņemirovičs-Dančenko 1898. g. 27. septembrī rakstīja A. Cehovam: «Nupat aizvēru grāmatu, ticis līdz stāstam «Par mīlu». «Ērkšķogas» — labs stāsts … jo ir Tev raksturīgais kolorīts kā vispārējā tonī un fonā, tā arī valodā un arī tāpēc, ka domas ļoti jaukas.»

Stāsts «Ērkšķogas» pievērsa kritikas uzmanību. A. Bogdanovičs (žurnālā «Mwp 6o>khh», 1898, 10. nr.) norādīja uz kopējiem idejiskiem pamatiem, kas apvienoja «Cilvēku futrālī» un «Ērkšķogas». Pēdējā stāstā, kritiķis pasvītro, «it kā kļūst redzama vide, kurā valda cilvēks futrālī, Nikolajs Ivanovičs … šis dzīvais pārstāvis no tās pasaulītes, kur cilvēks futrālī beidzamajos piecpadsmit gados nīdējis visu cilvēcisko, visu, kas kaut cik pacēlās pāri ikdienišķas dzives zemajam līmenim». To pašu domu izteicis arī A. Skabičevskis («Ci>m OTe'iecTna», 1898, 245. nr.), uzskatīdams, ka bezidejiskās dzīves cēlonis ir tas, ka šai dzīvē trūkst dažādu sapratīgu un plašu mērķu. A. Izmailovs («BupMeBbie bcaomocth», 1898, 234. nr.), gluži otrādi, noliedza stāstu idejisko saistību un izcēla, pēc viņa domām, autora pieaugošo melanholiju un stāstnieka balsi skanošās skumjas un grūtsirdīgās pieskaņas.

«… par pasauldaudzām patiesībām» — no A. S. Puškina dzejoļa «Varonis» (1830). Puškina teksts: «Par pasauldaudzām nekrietnajām patiesībām man dārgāks …»

PAR MILU

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PvccKasi mijc-ti.», 1898. g., VIII gr. Ar grozījumiem ievietots Kopotu rakstu 2. izdevumā, 1903, XII sēj. un pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Sagatavojot stāstu Kopotiem rakstiem, autors veica stilistiskus labojumus un saīsināja tekstu. Viņš nosvītroja dažus atkārtojumus, atsevišķus paskaidrojošus teikumus. Svītrotas ari stāsta beigas. Žurnāla variantā sekoja turpinājums: « — Šodien uz vakarpusi man jābūt pilsētā, — atgriežoties istabā, Ivans Ivaničs teica. — No jums es došos tieši uz pusstaciju.

— Es jūs pavadīšu, — Aļohins sacīja. — Bet tagad pārāk dubļains, lai ietu kājām; pēc četriem sievas brauks uz Fedotovu pēc kaļķiem, tad pie reizes aizvedīs ari mūs. Tikai jāsaka, lai mums ātrāk pasniegtu pusdienas.»

Stāsts uzrakstīts 1898. gada jūlijā Meļihovā.

Pēc stāstu «Cilvēks futrālī», «Par mīlu» un «Ērkšķogas» publicēšanas presē parādījās raksti un piezīmes, kas vērtēja tiklab stāstu «Par mīlu», kā ari visu ciklu kopā. Uzsverot patiesīgumu visos trīs stāstos, kritiķi atzīmēja stāstu iekšējo, idejisko sakarību. Tā A. Bogdanovičs («MHp 6o>khh», 1898, 10. nr.) norādīja, ka Aļohinā visu esot iznīcinājusi dzīve futrālī. Kritiķa R. Sementkovska rakstā (žurnāla «HHBa» literārais mēneša pielikums, 1898, 10. nr.) atzīmēta stāstu «Ērkšķogas», «Par mīlu», «Cilvēks futrāli» lielā sabiedriskā nozīme, jo tur, pēc kritiķa domām, pārmesta «krievu sabiedrībai kauna pilnā vienaldzība vai nespēja dzīvot auglīgu ideālu labā». Polemizējot ar N. K. Mihailovski, kas apvainoja A. Cehovu, ka viņam neesot pasaules uzskata, Sementkovskis aizstāv rakstnieku. Cehovs viņam šķiet «vispārējās idejas ilgu dzejnieks, kas atzīst tās nepieciešamību», kas «pārņēmis mūsu īsteno garīgo tēvu (Ļermontova, Gončarova, Ņekrasova) mantojumu… saprot arī mūsu laiku paaudzes īsteno ideju un ar sev raksturīgo talantu cenšas to izskaidrot tiem, kas to vēl nav sapratuši».

JONICS

Pirmoreiz iespiests žurnāla «HHBa» ikmēneša literārajā pielikumā, 1898. g., 9. nr., ar apakšvirsrakstu Antona Cehova stāsts. Bez apakšvirsraksta un ar nelieliem labojumiem stāsts ietilpināts Kopotu rakstu IX sējumā.

Valsts centrālajā literatūras un mākslas arhīvā saglabājies stāsta rokraksts, pēc kura izdarīts salikums žurnālam. Taču žurnāla teksts stipri atšķiras no rokraksta, un tas liecina, ka autors korektūrā izdarījis lielus labojumus.

Rediģēdams stāsta korektūru, A. Cehovs nav aprobežojies tikai ar stilistiskiem labojumiem vien. Viņš stipri saīsinājis tekstu, vairākās rindkopās to pārveidojis. Cenzdamies, lai katra detaļa būtu izteiksmīga un ar lielu domas ietilpību, A. Cehovs atbrīvojās no garas aprakstīšanas un dažām nesvarīgām detaļām. Nosvītrotas frāzes, kas autoram laikam šķitušas neatbilstošas Starceva tēlam.

Sākumā stāsts bija domāts žurnālam «Pyccnasi Mi.ic.ib» un apsolīts V. Goļcevam uz 1897. gada decembri (Cehova vēstule 1897. g. 18. oktobrī), bet 15. decembri A. Cehovs no Nicas ziņo «PyccKaa MblCJib» redaktoram: «Stāstu aizsūtīšu, bet diez vai spēšu to izdarīt pirms februāra.. . Sižets ir tāds, ka rakstīšana neveicas viegli… Skaidrs ir viens, ka stāstu rakstu, atsūtīšu un nedēļu pirms izsūtīšanas Jums par to ziņošu,» — 1898. gada 29. janvāra vēstulē A. Cehovs informē Goļcevu, ka rakstot «Joniču». «Žurnālam «PvccKaa MbiCJib» domātais stāsts vēl nav uzrakstīts un nezinu, kad to pabeigšu … Strādāšanai šeit ārkārtīgi nepiemēroti apstākļi — vismaz man. Je ne suis pas tout ā mon aise galds svešs, spalvaskāts svešs, un arī tas, ko rakstu, man šķiet svešs.» Gandrīz pēc mēneša 25. februārī vēstulē V. Lavrovam A. Cehovs ziņo: «Stāstu neaizsūtīšu, bet aizvedīšu. Piedod, draudziņ, par gausumu. Šeit ir tik neērti rakstīt, vai arī esmu tik sliktā omā, ka nekas jēdzīgs man neiznāk. Mājās, savā piebūvē, tūliņ ieiešu īstajās sliedēs.»

Maija sākumā pēc atgriešanās no ārzemēm Cehovs stāstu nodeva žurnālam «PyccKaa MbicJib», taču drīz savus nodomus mainīja. 6. jūnija vēstulē Goļcevam Cehovs lūdz atsūtīt stāstu uz Meļihovu. «Stāstu dod man atpakaļ, žurnālam «PyccKaa Mbicjib» tas neder. Ja stāsts ir salikts, atsūti saliktu — būšu ļoti pateicīgs.» Laikam šis stāsts ir bijis «Joničs». A. Cehovs 10. jūnijā saņem no «PyccKasi Mbicjib» redakcijas «Joniča» slejas un drīz tās aizsūta žurnālam «HHBa». Redaktors R. Sementkovskis 18. jūnijā raksta Cehovam: «Ar patiesu prieku izlasīju Jūsu stāstu, un, pats par sevi saprotams, visas Jūsu vēlēšanās tiks precīzi izpildītas.» A. Cehovs 13. jūlijā vēstulē Sementkovskim lūdz izsūtīt viņam «Joniča» korektūru līdz augustam. Kā redzams no Sementkovska vēstules, kas rakstīta A. Cehovam 28. jūlijā, korektūra Cehovam aizsūtīta 16. jūlijā un 29, jūlijā saņemta atpakaļ redakcijā.

Stāstu augsti vērtēja liberāli buržuāziskais kritiķis D. OvsjaņikoKuļikovskis. («>KypHa.i fljifl Bcex», 1899, 2. nr.) Kritiķis cildināja A. Cehovu «kā pirmšķirīgu māksliniecisku spēku, kas mākslā cērt savu īpatnēju ceļu». Kritiķis dziļi izanalizēja A. Cehova mākslinieciskās metodes savdabīgumu, kurā «viņš nekad nedod vispusīgu un detalizētu tipu vai raksturu iztirzājumu … Viņš tikai ieskicē vienu, divas vai trīs līnijas un pēc tam tās zināmā mērā apgaismo, lielāko tiesu ar neparasti smalku un trāpīgu psiholoģisku analīzi.» Kritiķis par A. Cehova meistarības paraugu atzīst stāstu «Joničs», kurā autors, pēc kritiķa domām, «apbrīnojami paveicis uzdevumu — mākslinieciski un tipiski attēlojis Turkinu tukšumu un neapdāvinātību», pagrimušo Starcevu, «cilvēku ar visu to pašu rutīnu, ko viņš tik ļoti nīst citos». Pretstatā daudzu citu kritiķu ieskatiem Ovsjaņiko-Kuļikovskis teic, ka, par spiti «dzīves prozai», ko A. Cehovs tēlo, iejūtīgs lasītājs viņa darbos vienmēr «jūt, ka ir arī ideāls, ideāla klusā, vēl neskaidrā vēsma, un reizē ar mākslinieku vērš savu garīgo skatienu nākamības miglainajā tālē, kur jau jaušama jaunās dzīves bālā rītausma». Taču, kāds ir šis ideāls, to kritiķis nepasaka.

«Kad nedzēru vēl asaras no dzīves kausa es» — frāze no A. Delviga dzejoļa «Elēģija» (1823), komponējis dzejnieka draugs M. Jakovļevs.

«Dites que l'on nous donne du the» — saki, lai mums pasniedz tēju. (Fr.)

«Par levi mana balss skan mīlīga un gurda» — neprecīzs citāts no A. Puškina dzejoļa «Naktī» (1823), mūziku komponējis A. Rubinšteins, Rimskis-Korsakovs, Musorgskis, Grečaņinovs.

GADĪJUMS PRAKSE

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKaa MUCJib», 1898. g., 12. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta ar nelieliem stilistiskiem labojumiem autors stāstu ietilpinājis Kopotu rakstu IX sējumā.

A. Cehovs stāstu beidzis 1898. g. 11. novembrī. Tanī dienā viņš no Jaltas raksta savam paziņam ārstam I. Orlovam: «Sakarā ar lietu un slikto laiku sāku strādāt un esmu jau sarakstījis veselu stāstu.» 14. novembrī stāsts nosūtīts žurnālam «PyccKa« MbiCJib» iespiešanai decembra numurā, par ko A. Cehovs raksta V. Lavrovam un V. Goļcevam, lūgdams drīzāk atsūtīt korektūru. Par to pašu Cehovs atkal raksta Goļcevam 29. novembrī. Laikā starp 30. novembri un 3. decembri rakstnieks lasa saņemto stāsta korektūru.

Ļoti interesanti ir šādi vārdi «Piezīmju grāmatiņā» — doma, ko rakstnieks varbūt cenzūras apstākļu dēļ nav varējis tik skaidri pateikt stāstā: «Ja cilvēks paskatās uz fabriku kaut kur tālā nomalē — klusums, miers, bet, ja palūkojas iekšienē, cik neizbrienama īpašnieku tumsonība, stulbs egoisms, cik bezcerīgs strādnieku stāvoklis, intrigas, degvīns, utis.»

I. Gorbunovs-Posadovs raksta Cehovam par šo stāstu (1899. g. 24. janvārī): «Jo sevišķi iepriecina tas, ka Jūsu daiļrade darbojas tik enerģiski un Jūs vienmēr sarakstāt tik jaukus stāstus… Tādas jaukas jūtas pārņēma, lasot «Gadījumu praksē». Tas ir lielisks darbs, kas ierosina visvajadzīgākās domas un jūtas.»

A. Cehovs izvirzīja svarīgus laikmeta sociālus jautājumus, viņš attēloja dzīves kliedzošās pretrunas, un tas radīja reakcionārajā presē neapmierinājumu. Tās pārstāvis N. Rakšaņins (avīzē «Mockobckhh -1hctok» pielikums pie 10. nr., 1899) apgalvoja, ka stāsts «nav interesants», pārmeta A. Cehovam, ka viņš neesot patstāvīgs un patiess, gauži bēdājās, ka A. Cehovs kļuvis neuzticīgs «tīrajai mākslai», pie kuras rakstnieks līdz šim it kā esot piederējis. Sinī apstāklī Rakšaņins pat saskata A. Cehova traģēdiju un deklarē, ka stāsts radot «drūmu iespaidu».

Liberāli buržuāziskie kritiķi A. Skabičevskis (žurnālā «Cbin OTeMecTBa», 1898, 350. nr.) un A. Bogdanovičs (žurnālā «Mnp 6o>khh», 1899, 2. nr.) norādīja, ka stāstā esot liels izziņas materiāls. «PyccKiie bcaomocth» kritiķis Ignatovs (1898, 289. nr.), uzsvērdams tēmas izvēli un tās talantīgo izveidi, ir neapmierināts ar stāsta nobeigumu, kas it kā neharmonējot ar pašu stāstu.

SIRSNIŅA

Stāsts pirmoreiz iespiests žurnālā «CeMbH», 1899. g., 1. nr., ar apakšvirsrakstu Antona Cehova stāsts. Ar nelieliem stilistiskiem labojumiem un bez apakšvirsraksta stāstu autors ievietojis savu Kopotu rakstu IX sējumā.

1897. gada maijā žurnāla «CeMbH» redaktors N. Efross griezās pie

A. Cehova ar lūgumu atbalstīt žurnālu, tanī līdzdarbojoties. A. Cehovs piekrita, taču stāstu nosūtīja tikai 1898. gada decembra sākumā. Efross 9. decembra telegrammā ludz at|auju iespiest «Sirsniņu» arī avīzes «Hobocth ahh» ziemsvētku numurā. A. Cehovs šo lūgumu noraidīja, par to varam spriest pēc Efrosa vēstules A. Cehovam (13. decembrī): «Visas Jūsu vēlēšanās, protams, precīzi izpildīšu: visu stāstu ievietošu vienā numurā žurnālā «CeMba» un nevis ziemsvētku numurā, ja jau nu jūs tā vēlaties… Korektūru izsūtīs rītdien.» Taču korektūru Cehovs saņēma tikai ap divdesmito decembri (vēstule Efrosam 1898. gada 20. decembrī).

Stāsta iecere A. Cehovam bija radusies jau sen; rakstnieka «Piezīmju grāmatiņā» jau 1895. gadā ierakstīts fragments, kas ir «Sirsniņas» sākotnējais uzmetums.

I. Gorbunovs-Posadovs 1899. g. 24. janvārī raksta A. Cehovam: «Maskavā Ļevs N. (Tolstojs) man (un citiem sanākušajiem) izlasīja, brīnišķīgi, aizrautīgi izlasīja divus Jūsu jaunākos stāstus: «Dienesta darīšanās» un «Sirsniņu». Abi stāsti ļoti labi, it īpaši «Sirsniņa». Tā varētu rakstīt Gogolis. «Sirsniņa» mūsu literatūrā paliks tāpat kā Gogoļa tipi, kas kļuvuši par sugas vārdiem. Ļevs N. jūsmot jūsmo par «Sirsniņu». Visu laiku saka — tā esot pērle, Cehovs esot varen liels mākslinieks. Ļ. N. jau to lasījis skaļi gandrīz vai četras reizes un katrreiz ar jaunu jūsmu.» Šī vēstule dziļi aizkustināja A. Cehovu. 27. janvārī viņš atbild Gorbunovam-Posadovam: «Rakstīdams «Sirsniņu», nepavisam nedomāju, ka to lasīs Ļevs Nikolajevičs. Paldies Jums; Jūsu rindas par Ļevu Nikolajeviču lasīju ar patiesu prieku.» Ka Ļ. Tolstojs augstu vērtējis šo stāstu, to apliecina arī E. Semjonovs («A. P. Cehovs laikabiedru atmiņās», rocJlHTH3,iaT, M., 1960) un P. Sergejenko («Par Cehovu», M., 1910). «Pēc lasīšanas,» Sergejenko atceras, «Ļ. N. jūsmīgi runāja par «Sirsniņu» un citēja no tās veselas frāzes. «Cik trāpīgi un labi,» viņš teica, «Cehovs uztvēris telegrāfista valodu! Un šī «babedīšana»! Un šīs patiesi sievišķīgās jūtas, kas tik kompakti izteiktas «Sirsniņā»! Brīnišķīgs stāsts! Un, kā jau patiess mākslas darbs, tas, būdams brīnum daiļš, spēj radīt dažādus efektus.»»

S. Tolstojas dienasgrāmatā (1899. g., 14., 15., 24. janvārī) ir ieraksti, kas liecina, ka Ļ. Tolstojs lasījis «Sirsniņu» savai ģimenei un ciemiņiem («Sofijas Andrejevnas Tolstojas dienasgrāmatas» 3. daļa, M., 1932). Tolstoja meita Tatjana Ļvovna 1899. gada 30. martā raksta A. Cehovam: «Jūsu «Sirsniņa» ir jauka! Tēvs to lasīja skaļā balsī četras reizes no vietas un teica, ka, šo grāmatu lasīdams, esot kļuvis gudrāks.»

A. Cehovs 1899. gada 27. janvārī no Jaltas ziņo A. Suvorinam: «Nesen uzrakstīju humoristisku stāstu pusloksnes apmērā, un tagad man raksta, ka Ļ. Tolstojs skaļi lasot šo stāstu, lasot neparasti izteiksmīgi.» Par to pašu A. Cehovs raksta arī M. Cehovai (4. februārī).

Kā zināms, Ļ. Tolstojs pieskaitīja «Sirsniņu» pie Cehova labākajiem stāstiem. Ar dažiem pārveidojumiem un saīsinājumiem «Sirsniņa» ietilpināta 1906. gadā sastādītajā rakstu krājumā «Kpyr mehhh», Tolstojs pierakstījis stāstam pēcvārdu, kurā sniedzis savu stāsta izpratni. A. Čehova vēlēšanos pazoboties par «nožēlojamo» būtni «Sirsniņu» Tolstojs izskaidro ar to, ka autoru ietekmējušas laikmeta modernās idejas. «Es domāju,» Tolstojs raksta, «ka autora prātā, nevis jūtās, kad viņš rakstījis «Sirsniņu», ir mitis neskaidrs priekšstats par jauno laiku sievieti, par tās vienlīdzību tiesībās ar vīrieti, par attīstītu, gudru, patstāvīgi strādājošu sievieti, kas strādā tāpat kā vīrietis vai pat vēl vairāk sabiedrības labā, par to pašu sievieti, kas izvirzījusi sievietes jautājumu, un Cehovs, sākdams rakstīt «Sirsniņu», ir gribējis parādīt, kādai nevajag būt sievietei.» Bet pēc Ļ. Tolstoja apgalvojuma autora jūtas guvušas pārsvaru pār viņa prātojumiem: «Sabiedriskā doma aicināja Cehovu nolādēt pazemīgo, vīrietim padevīgo, neattīstīto sievieti,.. taču poēzijas dievs viņam to aizliedza un lika svētīt, un Cehovs svētīja un neviļus ietērpa tik brīnišķīgā gaismā šo jauko radījumu, ka tas uz laiku laikiem būs paraugs — kas var būt sieviete, un kas viņai jādara, lai būtu laimīga pati un darītu laimīgus tos, ar kuriem kopā viņu savedis liktenis.» — «Nevis smieklīga, bet svēta, apbrīnojama,» pēc Ļ. Tolstoja domām, «ir «Sirsniņa», ar savām spējām, ar visu savu būtni ļaudamās tam, kuru viņa mīl.» Atbilstoši saviem uzskatiem, Tolstojs, publicēdams «Sirsniņu», grozījis stāsta tekstu. Tolstojs izsvītrojis atsevišķus vārdus, kas pazemo «Sirsniņas» tēlu un viņas mīlas «objektu».

V. I. Ļeņins izmantojis «Sirsniņas» tēlu rakstā «Sociāldemokrātiskā mīlulīte», kas sarakstīts 1905. gada oktobrī (Iatv. tulk. 9. sēj., 356. lpp.).

JAUNA VASARNĪCA

Pirmoreiz iespiests avīzē «PyccKHe bcaomocth», 1899. g., 3. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Autors stāstu bez apakšvirsraksta un ar nelieliem grozījumiem ietilpinājis Kopotu rakstu IX sējumā.

Stāsts bija pabeigts 1898. gada oktobra vidū. 14. oktobrī

545

A. Cehovs rakstīja «PyccKHe bcaomocth» redaktoram izdevējam V. Sobojevskim: «Uzskrīvējiet man kaut vienu vārdu: vai esat mājās? Ja esat mājās, tūlīt Jums aizsūtīšu stāstu.» 17. decembrī rakstnieks ziņo M. Cehovai, ka nosūtot stāstu laikrakstam «PyccKiie Be,iOM0CTH». Taču stāstu A. Cehovs nosūtīja tikai 24. decembrī reizē ar vēstuli Soboļevskim: «Vakar saņēmu telegrammu no D. Anučina, ka Jūs esot atgriezies, šodien reizē ar šo vēstuli nosūtu stāstu ierakstītā bandrolē tieši uz redakciju.» Soboļevskis 1899. gada 1. janvāri ziņo A. Cehovam: «Stāstu ievietošu avīzes svētdienas numurā (3. janvārī). Ceru, ka cenzora roka to neskars, lai gan par pāris vārdiem (par bagātajiem un pārtikušajiem) negalvoju: tas ir bele noire 1 mūsu cenzoram, ar kuru vēl līdz šim laikam mums ir darīšanas.» Redaktora bažas laikam attiecās uz inženiera sievas Helēnas Ivanovnas sarunu ar kalēju Rodionu un Stepanidu par bagātajiem un nabadzīgajiem stāsta III nodaļā. Vai šajā nodaļā cenzūra izdarījusi kādus labojumus, tas nav zināms.

Stāsts par sādžu, izvirzot jautājumu, ka nenovēršama traģiska nesaprašanās starp kungiem un zemniekiem rakstnieka dzīves laika sociālajos apstākļos, presē ir vairākkārt iztirzāts. Liberāli buržuāziskās avīzes «DHp>KeBbie BeAOMOCTii» literārais kritiķis A. Izmailovs (1899, 14. nr.) atzīmē, ka šis stāsts «dziļi skar vienu no nolādētajiem krievu dzīves jautājumiem — drausmīgo plaisu, kas ir starp kungu un zemniekiem un kas izslēdz jebkādu saplūšanas, tuvināšanās vai pat vienkāršas solidaritātes iespēju un rada traģēdiju pat visniecīgāko ikdienas sadursmju dēļ». A. Bogdanovičs («Mnp Co>khii», 1899, 2. nr.) atzīst, ka «mākslinieciskuma ziņā «Jaunā vasarnīca» … esot labākais darbs, ko A. Cehovs pēdējā laikā sarakstījis. Stāstā gan virzība, gan dzīve un zemnieku tipi iezīmēti ar smalku humoru, kas mazina drūmās lauku dzīves skarbumu un nepievilcību.» Kritiķis uzsver, cik sabiedriski nozīmīgi ir mākslinieka izvirzītie jautājumi. «A. Cehova jaunajos darbos,» A. Bogdanovičs raksta, «sirdī atkal trauksmaini klauvē . .. neatrisinātie dzīves jautājumi, kuri sevišķi sāpīgi un asi izjūtami dziļa sabiedriska apklusuma laikā.»

DIENESTA DARĪŠANAS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Khhjkkh «He^e^ii»», 1899, g., 1. nr., ar apakšvirsrakstu Stāsts. Bez apakšvirsraksta un ar nelieliem labojumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu IX sējumā.

Stāsts pabeigts 1898. g. novembra otrajā pusē. 26. novembri A. Cehovs rakstīja māsai: «Šodien nosūtīju stāstu un tāpēc neko nedaru.» Par stasta nosūtīšanu žurnāla redakcijai Cehovs tai pašā diena paziņoja žurnāla «Heae.nn» līdzstrādniekam M. O. Meņšikovam: «Nosūtu žurnālam «He;te.'ifl» stāstu … Lūdzu, atsūtiet korektūru! Stāsts detaļās vēl nav pabeigts, nogludināšu to korektūrā, bet tagad negribētos Ilgi sēdēt pie manuskripta melnraksta, jūtos mazliet nevesels, turklāt steidzos arī nosūtīt. Tātad, lūdzu, korektūru.»

Pēc stāsta publicēšanas I. 1. Gorbunovs-Posadovs rakstīja A. Cehovam (1899. g. 24. janvāra vēstule), ka stāstu lasījis Ļ. N. Tolstojs. «Kā dzīvu acu priekšā jutām ārkārtīgi jauko večuku ar viņa administratīvās perpeluum mobile ciešanu pilno epopeju. . . . Un ziemas puteņi — cik tie lieliski notēloti!» Augstu novērtējumu stāstam deva arī Meņšikovs (1899. g. janvāra vēstulē Cehovam): «Jusu stāsts iznācis ļoti spēcīgs . .. Lasīju šo darbu un visu laiku brinijos par formas lakonismu un satura bagātību: vārdi, frāzes, stils — tas viss ir ka kanva, ko pilnigi nosedz plašās un dziļās dzīves ainas. Būtība slēpjas brīnišķīgā mākā vārdu haosā atrast tos visvienkāršākos vārdiņus un to nevilšus savienojumus, kuri — kā uzrauts sērkociņš — uzreiz apgaismo daudzas lietas.»

Pēc M. P. Cehova apliecinājuma («Ahtoii l Iexoi) ii ero ciO/KeTbi», M., 1923, 98.—99. lpp.) Lošadina personā attēlots simtnieks, kas kalpoja Bavikinas pagasta valdē Meļihovas tuvumā. M. P. Cehovs stāsta, ka viņš bieži nāca ar dažādiem kroņa papīriem pie Cehova, kurš tolaik rosīgi piedalījās zemsles dzīvē.

Kritika tikpat kā neievēroja stāstu, kas ar tādu psiholoģisku dziļumu atklaja tautas bēdas un ciešanas, par kurām dzīves «kungi» nedomā. Tikai žurnāla «Miip 6o>khh» literatūras komentētājs A. Bogdanovičs (1899, 2. nr.) pasvītroja Cehova lielos nopelnus, ka viņš gājis dzīvei pa priekšu, izvirzīdams savā daiļradē jautājumus, kas vēl nav guvuši spilgtu izpausmi sabiedrībā. «Toties jo vērtīgāki mums ir šie Cehova brinum jaukie stāsti,» raksta kritiķis, «kuros tik daudz skaudru sāpju un smeldzošu skumju. Smalkjūtīgā un dziļdomīgā mākslinieka mokošais nemiers atbalsojas lasītāja dvēselē, liek pārdomāt savu dzīvi un darbību.»

«Un pelil verrc de Cliguol» — «Glāzīte Kliko». (Fr.)

DAMA AR SUNĪTI

Pirmoreiz iespiests žurnālā «PyccKasi mijc-il», 1899. g., 12. nr., ar apakšvirsrakstu Slāsls. Pēc ievērojama saīsinājuma, bez apakšvirsraksta un ar labojumiem autors to ietilpinājis Kopotu rakstu 2. izd. 1903, XII sēj., un tas ievietots ari pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Rediģējot stāstu Kopotiem rakstiem, Cehovs pamatīgi pārstrādā to, kā redzams, cenzdamies dziļāk, psiholoģiski pārliecinošāk parādīt, kā stipru jūtu ietekmē pārvēršas paši varoņi, it sevišķi Gurovs. Rakstnieks svītro otrās nodaļas beigās un trešajā nodaļā dažus liekus sīkumus varoņa raksturojumā. Tā, piemēram, pēc vārdiem «.. . un vietas, kuras viņš bija apmeklējis, zaudēja visu burvību»: «Viņš nozākāja Krimu, Jaltu, tatārus, sievietes, apgalvoja, ka Šveice esot skaistāka. Pamazām viņš ienira Maskavas dzīvē un jau ķildojās ar iedzīvotājiem, sētniekiem, policiju»; pēc vārdiem «viņš varēja jau apēst veselu porciju soļankas panniņā»: «.. . un, ja Anna Sergejevna redzētu, ka viņš iznāk no restorāna sasarcis, drūms, neapmierināts, varbūt viņa saprastu, ka Gurovā nav nekā cildena un neparasta .. .» Svītrots arī teikums, kas nav raksturīgs Gurovam sākumā, kad viņš iepazīstas ar Annu Sergejevnu (pēc vārdiem «iespaidi ikreiz bez izņēmuma bija jauki, lieliski»): «Gurovs tīksminājās, kaut arī apzinājās, ka šie iespaidi viņam nekā nenozīmē, nepavisam nav vajadzīgi, jo viņa dzīve nebija ne jauka, ne lieliska, un nebija vēlēšanās, lai tā kādreiz tāda kļūtu.» Otrā redakcijā Cehovs padziļināja Annas Sergejevnas tēlu, vairākos gadījumos novērsa zināmu melodramatismu. Tiekdamies pēc lakoniska stila, atsacīdamies no satura atkārtojumiem, A. Cehovs pūlējās piešķirt savu varoņu tēliem dziļumu un vairāk emocionālas izteiksmibas. Sai ziņā interesanti salīdzināt divus šāda dialoga variantus. Pirmajā redakcijā:

«— Tu it kā attaisnojies.

—   Jums jāuzklausa mani, pastāstīšu jums, kādēļ tas notika.

—   Man nekas nav jāzina, gluži nekas!

—   Bet atļaujiet man izstāstīt, man kļūs vieglāk …

—   Vēlāk, mīļā! — viņš teica un sakārtoja viņai matus.

—   Kāpēc rādīt tādu nopietnu, gudru seju? Tas, atvaino, pat nav visai gudri, jo neatbilst apstākļiem.

—  Nē, jums jāuzklausa mani. Es jūs lūdzu! Es jums jau sacīju, ka apprecējos un aizbraucu ar vīru uz S. Citi taču dzīvo provincē, kālab man nedzīvot? Taču man S. kļuva pretīga jau kopš pašas pirmās nedēļas; tiklīdz paveros pa logu, tur pelēks žogs, garš, pelēks žogs, — ak mans dievs! Liekos gulēt pulksten deviņos, un tik vien izKIaidēšanās kā pulksten trijos pusdienas un deviņos jāliekas gulēt. Mans virs varbūt ir godīgs, labs cilvēks …»

Otrā redakcijā:

«— Lai dievs man piedod! — viņa teica, un viņai acīs sakāpa asaras. — Tas ir briesmīgi.

—   Tu it kā attaisnojies.

—    Kā lai attaisnojos? Esmu nejauka, zemiska sieviete, es nicinu sevi un nedomāju attaisnoties. Nevis vīru esmu piekrāpusi, bet pati sevi. Un ne tikai tagad, bet sen jau krāpju. Mans virs varbūt ir godīgs, labs cilvēks …»

Stāstu rakstīt A. Cehovs sāka 1899. gada augustā vai septembrī, par to viņš 15. septembrī ziņoja «PyccKaa MUCJlb» redaktoram V. A. Goļcevam: «Piedod, nesūtu stāstu, jo tas vēl nav gatavs… Stāstu saņemsi decembra numuram.» 30. oktobrī rokrakstu nosūtīja «PyccKan MbiCAb» redakcijai vienlaikus ar vēstuli, kurā A. Cehovs ludz drīzāk atsūtīt korektūru teksta noslīpēšanai. 13. novembrī A. Cehovs nosūta Goļcevam izlaboto stāsta korektūru ar lūgumu atsūtīt viņam otro korektūru. «Jāizlasa vēlreiz,» viņš paskaidro. «Izpildi šo manu milzu lūgumu. Laika diezgan, jo līdz decembrim vai janvārim vēl tālu.»

Pēc stāsta publicēšanas 1899. gada decembrī māksliniece M. T. Drozdova vēstīja A. Cehovam: «Bija ieradies Levitāns. Daudz runāja par Jums. Viņš visu laiku atkārtoja: «Velns parauj, cik labi Antonijs uzrakstījis «Dāmu ar sunīti» . .. Liekas, to lasīja Literārajā pulciņā.»» Interesanta lasītājas E. V. Ļebcdevas atsauksme (1900): «Tādi stāsti kā «Gadījums praksē», «Dienesta darīšanās» un pēdējais «Dāma ar sunīti» liek dziļāk ielūkoties dzīvē, tās sarežģītajā, dažiem cilvēkiem nepanesami smagajā, bet cilvēku radītajā mehānismā, saskatit visu tās neīstumu, sīkumainību un nosacītību . .. Jūs . .. protat parādīt visas dzīves ikdienības šausmas.» A. M. Gorkijs 1900. gada janvārī rakstīja A. Cehovam par «Dāmu ar sunīti»: «Pēc Jūsu visnenozīmīgākā stāsta — viss šķiet rupjš, ne ar spalvu, bet it kā ar mietu uzrakstīts. Un galvenais — tur nav vienkāršības, tas ir patiesīguma. Tiesa… Jūs ar saviem mazajiem stāstiņiem darāt milzu darbu — pamodinot cilvēkos riebumu pret šo miegaino, pamirušo dzīvi — kaut velns to rāvis!… Jūsu stāsti ir smalki noslīpēti flakoni ar visām dzīves smaržām tajos — ticiet man! — jūtīgs deguns vienmēr tur uztvers smalko, kodīgo un veselīgo «īstenības» smaržu, patiešām vērtigo un vajadzīgo, kas allaž ir ikkatrā Jūsu flakonā.» (« Co6pamie coimhciihh b TpiiAuaTii TOMax», 28. sej., TocAHTH3AaT, M„ 1954, 113. lpp.)

T. L. Ščepkina-Kupernika savās atmiņās («1 4exoB b BocnoMimahhhx coBpeMeHHHKūB», roc.THTH3AaT, M.r 1954, 331. lpp.) tā atsaucās par «Dāmas ar sunīti» autora meistarību: «Viņa mazie stāsti ir citu daudzu sējumu darbu vērti. Ņemsim kaut vai «Dāmu ar sunīti» — Turgeņevam, piemēram, iznāktu no šās tēmas vesels romāns. Cehovs to ietilpināja dažās desmit lappusēs, taču šais lappusēs skaidri redzama un jūtama ne tikai divu vai trīs cilvēku personiskā drāma, bet visas tā laika «inteliģentās» sabiedrības ikdiena, kurā tā smaka zem aizspriedumu, maldīgu pieklājības jēdzienu utt. biezā slāņa, kas bieži vien pazudināja cilvēku dzīvi un dvēseli.»

«Dāma ar sunīti» no jauna deva kritikai iemeslu ierunāties par šķietamu nobeiguma trūkumu Cehova stāstos. «Cehova kungam,» rakstīja V. Bureņins («HoBoe BpeMH», 1900, 8619. nr.), «bieži vien rodas tādi stāsti, kuros, ja tā varētu izteikties, pavīd vispārēja interesanta doma, interesants tips, taču tikai pavīd, neiegūstot pilnīgu, pabeigtu attīstību … Talantīga beletrisla darbos beigas pienāk tur, kur, šķiet, būtu jāsagaida īsts radošs darbs.» Par to, ka stāstam nav nobeiguma, rakstīja arī Andrejevičs (E. Solovjova pseidonīms, «>Kn3iib», 1900, 1. nr.). A. Izmailovs («L>np>KeBbie Be.aoMOCTit», 1900, 9. nr.), pozitīvi novērtējis stāstu visumā, nobeidz rakstu ar netiešu pārmetumu autoram, ka viņš nav noslēdzis tverto «psiholoģisko tēmu «par mīlas dīvainībām»». V. Bureņins nosaucis «Dāmu ar sunīti» par vodeviļu, «ko gan Jaltas mīlētāji… gan Cehova kungs maldīgi uzskata par drāmu». Uzskatot kā Annu Sergejevnu, tā arī Gurovu par tipiskiem sava laikmeta pārstāvjiem, A. Skabičevskis («Cbiii OTetecTBa», 1900, 35. nr.) traktē stāstu kā «sīku jautiņu kaunpilnu mocošu bezizejas drāmu». Niecīgi un bezsaturīgi stāsta varoņi rādās ari R. Sementkovskim (žurnāla «Mnoa» literārais mēneša pielikums, 1900, 1. nr.). Tādējādi kritiķiem aizslīdējusi nepamanīta stāsta diža humānistiskā ideja, viņi nesaprata tā varoņus.

«Geiša» — angļu komponista Sidneja Džonsa operete, kas bija populāra Krievijā.

SVĒTKU LAIKA

Pirmoreiz iespiests laikrakstā «rieTcp6yprcKasi ra3eTa», 1900. g.,

1.   nr., ar apakšvirsrakstu Antona Cehova stāsts. Bez apakšvirsraksla, ar dažām izmaiņām autors šo stāstu ietilpinājis savu Kopotu rakstu

2.  izdevuma XII sējumā, 1903. gadā.

Gatavodams stāstu ievietošanai Kopotos rakstos, A. Cehovs varbūt, lai nerastos cenzūras iebildumi, svītrojis atsevišķas frāzes.

Stāsts sarakstīts, paklausot laikraksta «Ih>Tep6yprcKaH ra3CTa» redaktora izdcēja S. Hudekova lūgumam. Hudekovs 1899. gada 1 decembra vēstulē raksta A. Cehovam: «Jūs mūs padarītu par bezgala lieliem parādniekiem, ja atsūtītu mūsu avīzes ziemsvētku numuram jaunu, svaigu stāstiņu.» 1899. g. decembra beigās A. Cehovs stāstu uzrakstīja un aizsūtīja laikrakstam «rieTcp6yprcKaH ra3CTa» (Hudekova vēstule Cehovam 1899. gada 27. decembrī).

IEPLAKA

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Kh3III>», 1900. g., 1. nr. Ar nelieliem grozījumiem autors to ievietojis Kopotu rakstu 2. izd., 1903, XII sēj., tas ietilpināts arī pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Stāsts uzrakstīts pēc «/Kh3Iii>» redaktora V. A. Poses un A. M. Gorkija neatlaidīga lūguma (Gorkijs darbojās žurnāla literārajā daļā), un, sākot ar 1898. gada decembri, viņi abi ne reizi vien aicināja Cehovu līdzdarboties žurnālā «KH3iib».

No A. Čehova vēstules māsai (1899. gada 14. novembrī) mēs pirmoreiz uzzinām par šo viņa darini: «Rakstu garu stāstu, drīz pabeigšu un uzsākšu citu.» 1899. gada 19. novembrī A. Cehovs ziņo V. A. Posem: «Rakstu stāstu žurnālam «>KH3iib» un drīz pabeigšu, laikam ap decembra otro pusi. Pavisam kādas trīs loksnes, taču personu tumsonība, drūzma, šaurība — tā ka daudz jānoņemas, lai šo drūzmu nesajustu pārāk asi Lai nu būtu kā būdams, ap 10. decembri stāsts būs galīgi izveidots, varēs jau salikt. Tikai viena nelaime: pārņem bailes, ka to paplucinās cenzūra … Aldosiet man atpakaļ manu stāstu, ja jums tas vietām liksies neatbilstošs cenzūras prasībām, tas ir, ja arī jūs paredzēsiet briesmas, ka cenzors to sašvīkās.» Par darbu ar stāstu Cehovs rakstīja arī V. I. Ņemirovičam-Dančenko (3. decembri). 6. decembri vēstulē V. S. Miroļubovam A. Cehovs vēstīja: «Rakstu stāstu žurnālam «>Kn3iib», esmu jau pabeidzis.» Tomēr žurnālam stāsts nosūtīts tikai 20. decembrī. Tanī dienā A. Cehovs raksta Posem: «Piedodiet, pirmkārt, ka esmu mazliet nosebojies, otrkārt, nosūtu rokrakstu ļoti netīru. Nesāku pārrakstīt aiz bailēm, lai nenokavētu vēl vairāk un lai nesāktu atkal pārstrādāt pārrakstot. Lūdzu, nododiet salikšanai un atsūtiet man korektūru, es korektūrā izdarīšu to, ko parasti daru parrakstot, tas ir, nejēdzīgo pataisīšu par jēdzīgu. Korektūru es paturēšu pie sevis pāris dienu. Būtu labi, ja jūs stāstu atliktu līdz februāra numuram .. . Virsrakstu «Ieplakā» varbūt mainīšu, ja izgudrošu kaut ko izteiksmīgāku un acīm tīkamāku.» Taču jau pčc korektūras izlasīšanas — 1900. gada 12. janvārī Cehovs ziņoja: «Stāsta nosaukums paliek agrākais.»

26. decembrī vēstulē M. O. Meņšikovam A. Cehovs atzīmēja: «Pēdējā laikā esmu daudz rakstījis. Aizsūtīju stāstu žurnālam «Kh3II[)». Sai stāstā gleznaini tēloju fabrikas dzīvi, traktēju, cik ta bēdīga. ..» 1900. gada 2. janvarī viņš jokodamies raksta par savu stāstu O. L. Kniperei: ««/KH3Hb» februāra numurā būs mans stāsts — ļati dīvains. Darbojas daudz personu, ir arī ainava. Ir pusmēness, ir putns dumpis, kas kaut kur tāltālu brēc — bu-ū, bu-ul — kā šķūni ieslēgta govs. Ir viss.» G. I. Rossolimo rakstītajā vēstulē (1900. gada 21. janvārī) A. Cehovs nosauc savu stāstu par «pēdējo no tautas dzīves».

7. janvāri V. A. Pose telegrafēja A. Cehovam, ka nosūtījis viņam korektūru, bet 11. janvārī rakstnieks jau aizsūtīja atpakaļ caurskatītu korekturu lidz ar vēstuli Posem: «Aizsūtu atpakaļ korektūru. Ļoti grūti bija lasīt, jo tipogrāfija nez kāpēc nebija atsūtījusi oriģinālu. Ir izlaidumi, ko es pēc atmiņas aptuveni atjaunoju… Pasakiet korektoram, lai viņš vairs nelabo, lai cik vien iespējams neliek komatus un pēdiņas.» Žurnālā stāsts iznāca ar lielu daudzumu iespiedkļūdu, par to A. Cehovs tūdaļ aizrakstīja Posem (5. februārī): «Veltīgi es lasīju korektūru, tipogrāfijā to neizlaboja. Tapat kā bija «kroņa svētki» «aizgavēņa» vietā, tā ari palika… Uz laukiem nekādus kroņa svētkus nepazīst un nesvin, — un šie «kroņa svētki» liksies cilvēkiem bezjēdzīgi. Pēc «sīgas» nez kāpēc komats, pēc «dziedoņu» , .. nav komata, pēc «dievs ir žēlīgs»… komats. «Aces» korektors izlabojis, viņam tas licies nepareizi… bet Gantarevi Guntorevu vietā tā ari palikuši. Ari nevajadzīgas pēdiņas salicis un kolus. Kur man semikols, tur ielicis kolu. 219. lappusē, 9. rindā no apakšas, pēc «ņem» nav domuzimes(—) utt., utt. Visas šīs iespiedkļūdas, it sevišķi «kroņa svētki» un… Cibuļakins … Cibuļkins … mani tā satrieca, ka man tagad nepatīk skatīties uz savu stāstu. Tik daudz iespiedkļūdu nekad neesmu pieredzējis, un man tā šķiet vesela tipogrāfijas nevīžības orģija — piedodiet man šo sapīkumu.»

No M. P. Cehova atmiņām («Aiitoii L lexoB ii ero cio/Kctu», M., 1923, 146. lpp.) ir zināms, ka stāstā attēlots «kāds no Sahalīnas notikumiem, taču darbības vieta Meļihovas apkaime». Jaltas skolotājs un literāts S. N. Sčukins citē šādus Cehova vārdus par stāstu: «Seil es attēloju dzīvi, kāda sastopama vidienes guberņās, to ts labak pazīstu. Ari tirgoņi Hrimini eksistē īstenībā. Tikai patiesibā viņi ir vēl sliktāki. Viņu bērni jau no astoņu gadu vecuma sāk dzert degvīnu un kopš bērpības ir netikli; viņi inficējuši ar sifilisu visu apkaimi. Os nerunāju par to stāstā,» viņš piebilda, «jo atzīstu, ka runāt par to nav mākslinieciski… Tas, ka Ļipas puisēnu noplaucēja ar verdošu ūdeni, nav izņēmuma gadījums, zemstes ārsti bieži sastopas ar šādiem gadījumiem.» («A. II. l lcxon b BocnoMiinaunnx coBpcMeiuiHkob», roc.nith3aat, M., 19G0, 464. lpp.) I.A. Buņins liecina, ka pastāstījis Cehovam par ķesteri, kas līdz pēdējam graudiņam apēdis mārciņas divas kaviāra viņa tēva vardadienā. «Ar šo notikumu,» piemetina Buņins, «viņš iesāk savu stāstu «Ieplakā».» (Turpal, 526. lpp.)

Stāsts «Ieplakā», tāpat kā «Zemnieki», izraisīja daudzas atbalsis. Jau pirms parādīšanās atklātībā l'ose rakstīja autoram (1899. gada 28. decembrī): «Vakar saņēmu un apriju Jūsu stāstu. Cik nesaudzīga, cik baiga tiešamiba! Nekādas tiekšanās pēc efekta, bet iespaids milzīgs, kas iespiežas sirdī un pamazām aug augumā pat tad, kad stāsts izlasīts.» Kad bija iznācis žurnāla «>Kii3Hi,» janvāra numurs, A. Cehovs saņēma daudz vēstuļu ar jūsmīgām atsauksmēm par jauno stāstu. Citējam dažas no tām. V. S. Miroļubovs — «/Kypiia.i a.'ia bccx» redaktors (1900. gada 9. februārī): «Paldies par «Ieplaku». Spēcīgo jūtu dēļ reizes trīs pārtraucu lasīšanu. Ziniet, kā tas medz būt, — acis aizmiglo asaras, kaut kas krūtīs sakāpj uz augšu, izplešas, it kā kur lidotu…» I. I. Gorbunovs-Posadovs (1900. gada martā): «Ar dziļu mīlestību uz Jums lasīju Jūsu «Ieplaku». Es pirmoreiz tuvāk, vairāk, stiprāk sajutu ne tikai Jūsu talantu, bet Jūsu sirdi, cilvēkmīlestību Jūsu sirdī, maigu, dziļu mīlestību, kura veltīta visiem cietējiem un visiem, kam dvēsele mirst šai dzīvē aiz nezināšanas, aiz dziļas nebeidzamas garīgas tumsonības, kas aptver visu un visus šai drūmajā dzīvos graustā, kur dzīvo miljoni ļaužu, ko vada vienīgi dzīvnieciski instinkti. Bet par meistarību — ko nu tur runāti Sī nakts, kad viņa iet ar bērnu, ugunskurs, vecais vīrs, — reti kad savā mūžā esmu lasījis kaut ko tik gleznainu.» A. F. Koni (1900. gada 24. novembrī): «Vai Jums jāsaka, ka lasīju un sajūsminādamies atkal lasiju «Ieplaku». Man liekas, ka tas ir vislabākais, ko esat uzrakstījis, — ka tas ir viens no krievu literatūras dziļākajiem sacerējumiem.» 1900. gada februārī M. Gorkijs ziņoja Cehovam par iespaidu, kādu stāsts radījis Ļ. N. Tolstojam. «Šodien,» viņš raksta, «Tolstojs man atsūtīja vēstuli, kurā saka: «Cik labs Cehova stāsts žurnālā «_>Kh3hi,». Ārkārtīgi priecājos par to.»» (CočpaHHe co'iniieHHft b Tpn;mam toMax, 28. sēj., roCJlHTH3AaT, 1954, 120. lpp.) Gorkijs ziņoja par vēl vienu visai interesantu iespaidu. Uzturēdamies 1900. gadā Poltavas

guberņā, Manuilovkā, viņš rakstīja Cehovam: «Lasīju zemniekiem «Ieplaku». Kaut Jūs būtu redzējis, cik labi tas iznāca! Ukraiņi apraudājās — un es līdz ar viņiem. Kruķis viņiem iepatikās — nevar izteikt, kā! Tā ka viens zemnieks, Petro Derids, pat izteica nožēlu, ka par Kruķi tik maz uzrakstīts. Patika Lipa, patika večuks, kas saka «liela ir māmuļa Krievzeme». Jā, man jāsaka, viss iznācis jauki, zemnieki piedeva visiem — gan vecajam Cibukinam, gan Aksiņjai, visiem! Brīnišķīgs cilvēks Jūs esat, Anton Pavlovič, un Jums ir milzīgs talants.» (M. ropbKHii h A. Mcxob. «riepenHCKa, ciaTbii, bijCKasbiBaiiHH», roc„iHTH3AaT, M„ 1951, 75. lpp.)

553

M. Gorkijs uzstājās presē ar rakstu «Sakarā ar A. P. Cehova jauno stāstu «Ieplakā»» («IlHJKeropoACKHfi JIhctok», 1900, 29. nr.), kur apgalvoja, ka Cehovs ir ne vien talantīgs mākslinieks, bet arī sabiedriski ļoti nozīmīgu darbu radītājs. Sai rakstā pirmoreiz dziļi patiesīgi definēta Cehova daiļrades idejiskā un mākslinieciskā nozīme. Raksts ar visu savu patosu vērsts pret reakcionāro un buržuāzisko kritiku, kas patvarīgi iztulkoja daudzu rakstnieka darbu jēgu un pārmeta viņam vienaldzību, pesimismu un to, ka viņam neesot pasaules uzskata. «Viņu apvainoja, ka viņam trūkstot pasaules uzskata. Bezjēdzīgs pārmetums!» raksta Gorkijs. «Cehovam ir kaut kas vairāk nekā pasaules uzskats — viņam ir pašam savs priekšstats par dzīvi, un tādējādi viņš pacēlies augstāk par to. Viņš apgaismo dzīves garlaicību, tās bezjēdzības, tieksmes, visu tās haosu no augstāka viedokļa. Un, kaut arī šis viedoklis nav uztverams, to nevar definēt — varbūt tāpēc, ka tas ir augsts, — taču tas vienmēr nojaušams viņa stāstos un aizvien spilgtāk izpaužas lajos.» Gorkijs it sevišķi uzsver A. Cehova daiļrades optimistisko būtību: «Ikkatrs jauns Cehova stāsts arvien pastiprina vienu mums dziļi vērtīgu un vajadzīgu niansi — možuma un dzīves mīlestības garu … Jaunajā stāstā, kas ir traģisks, drūms, pat šausmīgs, šī nianse skan spēcīgāk nekā agrāk un modina sirdī prieku kā par mums pašiem, tā par viņu — «drūmās» īstenības trubadūru.» Par savu rakstu M. Gorkijs ziņoja Cehovam 1900. gada februārī no Ņižņijnovgorodas: «Esmu nogrēkojies ari es ar savu korespondenci par «Ieplaku», bet to man sākumā sabojāja redaktors un pēc tam cenzors. Ziniet,» Gorkijs piebilst, «stāsts «Ieplakā» iznācis apbrīnojami jauks. Tas būs viens no Jūsu vislabākajiem darbiem. Un Jūs rakstāt aizvien labāk, aizvien spēcīgāk, aizvien skaistāk. Kā nu Jums tīk — nevaru atturēties Jums to nepateicis.» (Co6paiiHe co'iHiieimii b tphauath T0Max, 28. sēj., TocjimtH3A3T, M., 1954, 119. lpp.) Sis raksts savukārt dziļi aizkustināja Cehovu, un 15. februāra vēstulē viņš pateicās Gorkijam par uzmanību

36 — 483

pret viņa daiļradi: «Jūsu feļetons, kas iespiests izdevumā «Hn>KeropoflCKHft jihctok», bija balzams manai dvēselei. Cik Jūs esat talantīgs! Es neprotu rakstīt nekā cita kā tikai beletristiku, Jums turpretim pilnīgi paklausa arī žurnālista spalva. Man sākumā šķita, ka feļetons man ļoti patīk tāpēc, ka Jūs cildināt mani, bet pēc tam izrādījās, ka gan Sredins, gan viņa ģimene, gan Jarcevs — visi sajūsmināti par to. Tātad raujiet vaļā publicistiku, lai dievs kungs Jūs svētī!»

Presē par stāstu parādījās vairākas atsauksmes, kas savā būtībā bija krasi pretējas Gorkija vērtējumam. Visai tendenciozi stāstu traktējis V. Bureņins («HoBoe BpeMSi», 1900, 8619. nr.). Rupji falsificējot marksisma tēzi par to, ka kapitālistiskais attīstības ceļš Krievijā ir vēsturiski nepieciešams, viņš mēģināja pierādīt, ka stāsta varoņi Aņisims un Aksiņja ir tipiski… marksisma pārstāvji, Stāsta sociālo jēgu kropļoja arī citi kritiķi. Tā, piemēram, M. Meņšikovs («Khhjkkh «Heflejro»», 1900, 3. nr.), uzskatīdams kapitālismu uz laukiem par svešādu parādību, kas mākslīgi ieviesta krievu vidē, saredzēja stāstā tikai triju stihiju cīņu: iznīcinošā stihija (kuras iemiesojums ir Aksiņja), samierinātāji, «apsargātāji» (Varvara) un radītāji (Lipa). Plēsoņa kapitālists, pēc viņa domām, ir «kultūras pagrimuma produkts», nevis noteiktu sabiedrisko attieksmju attīstības sekas. Arī I. Ignatovs («PyccKiie BeaoMOCTH», 1900, 42. nr.) centās stāsta sociālo nozīmi degradēt līdz morālajām problēmām. Par to pašu raksta arī Lemuss (M. Lemkes pseidonīms, «Op.ioBCKHft necniHK», 1900, 179., 193., 199., 206. nr.). «Aksiņja, tāpat arī Cibukins,» viņš uzskata, «neapzinājās savas plēsonības un bija pārliecināti, ka citādi nav iespējams rīkoties.» Saskatot visu lauku ļaužu ciešanu cēloni viņu «morālajā un garīgajā nabadzībā», tiklab Meņšikovs, kā Lemke iedomājās, ka iznīcināt šīs ciešanas iespējams tikai ar liberālu apgaismošanas darbību. No tām pašām pozīcijām stāstu novērtēja arī D. Ovsjaņiko-Kuļikovskis («CeBepHHft Kypi>ep», 1900, 180. un 181. nr.), kas uzskatīja, ka Cibukinu noziegumu pamatā ir neapzinīgums.

Lielais vairums kritiķu, atzīstot stāsta māksliniecisko vērtību, joprojām pārmeta, ka Cehovs ārkārtīgi drūmi attēlojot dzīvi. Tā A. Skabičevskis («Cwh OTeiccTBa», 1900, 49. nr.) domā, ka stāstā «skumjās noskaņas sasniedz galēju crescendo». Par stāsta autora pesimismu runāja arī izdevuma «PyccKa$i MUCJib» (1900, 4. nr.) recenzents, I. Ignatovs («PyccKHe bcaomocth», 1900, 42. nr.), A. Izmailovs («Bnp>KCBue Be/iomocth», 1900, 77. nr.), N. Kaspijskis («OCpa30b3hhc», 1900, 3. nr.), R. Sementkovskis (žurnāla «Hhb3» mēneša literārais pielikums, 1900, 3. nr.), V. Mirskis (E. Solovjova pseidonīms, «>KypHa.i a-ih bccx», 1902, 3. nr.) un M. Lemke. Taču divi

beidzamie kritiķi gluži jaunā veidā novērtēja Cehova pesimismu, saskatot tanī lielāku «prasīgumu pret cilvēku dzīvi».

36*

555

D. N. Ovsjaņiko-Kuļikovska raksts par stāstu izraisīja izdevuma «BocTOiitoe o6o3peiiHe» (1900, 216., 218., 219. nr.) recenzenta Stepaniča (M. S. Aleksandrova pseidonīms, viņš vairāk pazīstams ar pseidonīmu Olminskis) iebildumus, viņš bija marksistisks kritiķis, taču šai gadījumā nepareizi novērtējis Cehova darbu. Olminskis pārmeta Ovsjaņiko-Kuļikovskim, ka tas saskata stāstā nevis to, kas ir, bet to, kam jābūt labā reālās skolas daiļdarbā. Un turpat arī Olminskis paskaidro, ka kritiķa kļūda radusies Cehova neskaidrās idejiskās pozīcijas dēļ, kas atļauj patvarīgi iztulkot viņa sacerējumus. Tomēr līdztekus šim maldīgajam apgalvojumam Olminskis pavisam pareizi iebilst pret Ovsjaņiko-Kuļikovska domu par Cibukinu nozieguma «neapzinīgumu».

ARHIEREJS

Pirmoreiz iespiests izdevumā «>Kypna.i ,t.ih bccx», 1902. g., 4. nr. Ar nelieliem stilistiskiem grozījumiem autors to uzņēmis Kopotu rakstu 2. izdevumā 1903. g., XII sēj., tas ievietots arī pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Stāsts bija apsolīts V. S. Miroļubovam — izdevuma «>Kypna.'i fl.ifl Bcex» redaktoram jau 1899. g.; šā gada 6. decembrī A. Cehovs rakstīja Miroļubovam atbildi uz viņa lūgumu atsūtīt stāstu. «Stāstu es Jums nosūtīšu katrā ziņā, tikai nesteidziniet mani… Es Jums nosūtīšu stāstu «Arhierejs». Ja gadās kāda nesaprašanās, ja tas izrādītos cenzūras dēļ Jūsu žurnālā neiespiežams, izsūtīšu Jums kaut ko citu.» Tomēr stāstu rakstīt sāka daudz vēlāk, kā tas redzams no viņa 1901. g. 16. marta vēstules O. L. Kniperei-Cehovai: «Rakstu tagad stāstu ar nosaukumu «Arhierejs», kura sižets man galvā jau gadu piecpadsmit.» 1901. g. 27. jūlijā Miroļubovs atgādina A. Cehovam par apsolīto stāstu: «Gaidu no Jums lasītāj iem apsolīto stāstu,» — un A. Cehovs 3. augusta vēstulē apstiprināja, ka stāstu žurnālam uzrakstīs. Taču «Arhiereja» rakstīšana tika pārtraukta: «Piedodiet, draudziņ,» Cehovs rakstīja 1901. g. 19. oktobrī žurnāla «XvpHa,i a.ih Bcex» redaktoram, «stāstu neesmu līdz šim Jums izsūtījis. Tas tāpēc, ka es darbu biju pārtraucis, bet pārtraukto man allaž bijis grūti pabeigt. Kad aizbraukšu mājā, sākšu no gala un izsūtīšu, esiet mierīgs.»

Stāstu redakcijai nosūtīja tikai 1902. g. 20. februārī līdz ar vēstuli Miroļubovam: «Stāstu jau sen biju pabeidzis, bet to pārrakstīt

bija pagrūti; visu laiku nejūtos vesels… Nejūtos vesels, kaut vai izstiepies! Korektūru man katrā ziņā atsūtiet. Es vēl beigās pierakstīšu divas trīs frāzītes. Cenzūras priekšā neatteikšos ne no viena vārda, to ņemiet vērā. Ja cenzūra svītros kaut vienu vārdu, tad stāstu sūtiet man atpakaļ, bet es Jums maijā nosūtīšu citu.» Korektūru Cehovs saņēma 8. martā, par ko tai pašā dienā rakstīja O. L. KnipereiCehovai: «Saņēmu no Miroļubova sava stāsta korektūru un tagad gribu panākt, lai šo stāstu neiespiestu, jo cenzūra to stipri sabojājusi.» Par korektūras saņemšanu un tās kvalitāti Cehovs 8. martā ziņoja arī Miroļubovam: «Šodien saņēmu korektūru un šodien pat gribēju izlasīt un nosūtīt, bet, pirmkārt, Jūsu korektors visus punktus pārvērtis par izsaukuma zīmēm un salicis pēdiņas tur, kur tām nav jābūt .(«Sintakse»), un, otrkārt, daudz izlaidumu, nākas spraust iekšā (piemēram, «Demjans-Murgumālis»), Bez tam gribas kaut ko iespraust — tas neatkarīgi no visa. Tātad korektūru saņemsit otrā dienā pēc šīs vēstules vai to pašu dienu, ja līdz pulksten 7 vakarā dabūšu pabeigt. Piedodiet, mans mīļais, es vēlreiz lūdzu; ja cenzūra svītros kaut vienu vienīgu vārdu, tad neiespiediet. Es nosūtīšu citu stāstu. Rakstot es jau tā cenzūras dēļ daudz svītroju un saīsināju. Lūdzu Jūs — atcerieties šo manu lūgumu!»

Par A. Cehova jauno stāstu interesējās V. I. Ņemirovičs-Dančenko, kas taisījās to lasīt labdarības rītā par labu Dailes teātra dramatisko kursu trūcīgajiem audzēkņiem. 1901. g. 12. novembrī A. Cehovs rakstīja sievai: «Es ar lielu prieku būtu nosūtījis stāstu Ņemirovičam, taču viss, ko pašlaik rakstu, ir mazliet pagarš, nepiemērots publiskai lasīšanai, un tas, ko pašeiz rakstu, diez vai būs pieņemams cenzūrai, tas ir, diez vai būs atļaujams publiskai lasīšanai.»

A. Cehova laikabiedri kavējās atmiņās par stāsta varoņu prototipiem. Tā A. I. Kuprins raksta: «Savus čehoviskos vārdiņus un apbrīnojami koncentrētos un trāpīgos raksturvilcienus viņš bieži vien ņēma tieši no dzīves. M. P. Cehovs («Ahtoh MexoB h ero ciOHceTbi», M.,. 1923, 46.—48. lpp.) aizrāda, ka ar tēva Sisoja vārdu stāstā notēlots priesteris — mūks Ananijs, kam pieder teiciens: «Japāņi — tie tie paši melnkalnieši.» Priesteris-mūks dzīvoja Davidova klosterī (vīriešu klosteris Meļihovas tuvumā), un Cehova reliģiozie vecāki bieži viņu aicināja ciemos. Stāsta galvenā varoņa — arhiereja prototips, pēc M. P. Cehova apgalvojuma, bijis Stepans Aleksejevičs Petrovs, Maskavas universitātes students, kas dzīvoja blakus Cehovam Sadovajas-Kudrinskas ielā, bet vēlāk, pieņēmis Sergija vārdu, iestājās klosterī, kļuva par mūku un ātri taisīja garīdznieka karjeru. «Jau būdams arhierejs,» stāsta M. P. Cehovs, «viņa eminence . Sergijs brauca uz Jaltu ārstēt nervus, kas viņam dievkalpojumos sabeigti, un, uzturoties Jaltā, viņš apciemojis toreiz tur dzīvojošo Antonu Pavloviču viņa vasarnīcā Autkā. Šīs arhiereja Sergija un Antona Pavloviča tikšanās Jaltā bija tā asociācija, kuras rezultātā gaismu ieraudzīja stāsts «Arhierejs».» Cits Cehova laikabiedrs S. N. Ščukins pastāsta, ka kaut kādā ziņā par arhiereja prototipu ir noderējis Taurijas bīskaps Mihails Grebanovskis. («A. n. HexoB b bocīiomhh3hhhx coBpeMeimuKOB», rocJiHTH3AaT, M., 1960, 465. lpp.)

V. S. Miroļubovs rakstīja Cehovam (1902. g. 14. oktobrī): «Biju Jasnaja Pojanā, vecais (Ļ. N. Tolstojs) .. . slavē «Arhiereju» un izjautā par Jums.» I. I. Gorbunovs-Posadovs 1903. g. 15. martā raksta Cehovam: «Jūsu «Arhierejs» mani ļoti saviļņoja, lai gan viņš ir arhierejs.» I. A. Buņins izteicās, ka ««Arhierejs» uzrakstīts… brīnišķīgi. Tikai tas, kurš pats strādā literatūrā un pats izbaudījis šīs elles mokas, varēs saprast šā darba pilnīgo skaistumu». («JlHTepaTypnoe nac-ieACTBo», 68. sēj., PSRS ZA izd., M., 1960, 406. lpp.)

Presē «Arhiereju» novērtēja pozitīvi. Avīzes «Bnp/KeBi>ie bcaomoctm» recenzents A. i. (1902, 129. nr.) nosauca stāstu par vienu no «skaistākajiem un krāšņākajiem» un atzina, ka tas «atstāj patiesu un viengabalainu iespaidu». Taču par autora galveno nolūku kritiķis uzskatīja cenšanos pastāstīt par skumjo un kluso, pavisam parasto nāvi, kas piemeklējusi cilvēku, kurš paaugstināts «baznīcas varas augstākajā pakāpē». A. Elfs («Bocromioe o6o3penne», 1902, 125. nr.) atzīmēja ne tikai stāsta «mākslinieciskumu» un tā izziņas vērtību (garīdznieku dzīve), bet arī nesaskaņas arhiereja dvēselē. Tiesa, nesaskaņas kritiķis uzskatīja par netipisku parādību un to cēloņus necentās izdibināt. Kā redzams no minētajām atsauksmēm, stāsta galveno domu, par kuru Cehovs nebija drošs, vai tā izies cauri cenzūrai, mokpilno gaismas uzaušanu arhiereja, kurš tikai pirms nāves atskārta, cik neīsts un pretdabisks ir viņa privileģētais stāvoklis, kritika neapgaismoja.

Betula kinderbalsamica secuta — dažādu valodu vārdu savirknējums, kam apmēram tāda nozīme: bērnu peramie ārstnieciskie žagari.

KOMPENSĀCIJAS TRAUCĒJUMI

Iespiests pēc autora melnraksta, kas atrodas Ļeņina bibliotēkā.

Autors darbu nav pabeidzis. Rokrakstā — atzīmes, labojumi, kurus droši vien izdarījis izdevuma «>KypHa.i Ala Bcex» redaktors V. Miroļubovs. Šajā žurnālā stāsts publicēts (1905, 2. nr.). A. Cehovs stāstu, kā redzams, rakstījis izdevumam «)Kypna.i ajih Bcex», un stāstu var attiecināt uz laiku (1902—1903), kad Cehovs darbojās līdzi šajā žurnālā.

Jeune premier — aktieris, kas tēlo pirmā mīlētāja lomas. (Fr.)

VĒSTULE

Iespiests pēc autora melnraksta, kas atrodas Puškina namā V. Miroļubova arhīvā.

Autors stāstu nav pabeidzis. Kā redzams izdevuma «?KypHaj] A-ia Bcex» sludinājumos, «Vēstuli» bijis paredzēts iespiest žurnālā 1906. gadā; taču ar septembra numuru žurnāls beidza savas gaitas un rokraksts palika neiespiests. Rokrakstā ir Miroļubova atzīmes. A. Cehovs stāstu, acīm redzot, rakstījis izdevumam «>KypHa,i A-nsi Bcex», un šo stāstu var attiecināt uz 1902. un 1903. gadu, kad viņš šajā žurnālā darbojies.

«Vēstules» varoņa stāstījuma sākums, kur ir runa par vārdā nenosaukta rakstnieka grāmatu, galvenajos vilcienos lidzīgs šādam Cehova teicienam, ko S. Sčukins min savās atmiņās: «Vai esat pievērsis uzmanību Tolstoja valodai? Milzīgi periodi, teikumi sablīvēti cits uz cita. Nedomājiet, ka tā ir nejaušība, ka tas ir trūkums. Tā ir māksla un sasniedzama tikai ar darbu. Sie periodi rada priekšstatu par lielu spēku.» («A. Cehovs laikabiedru atmiņās», roc.iHTh3a3t, M., 1960.)

LĪGAVA

Pirmoreiz stāsts iespiests izdevumā «/KypHa.i zm bccx», 1903. g., 12. nr. Autors to ievietojis Kopotu rakstu 2. izdevumā, 1903, XII sēj., tas ievietots arī pēcnāves izdevumā XI sēj., 1906. g.

Saglabājies stāsta melnraksts ar daudziem labojumiem, saīsinājumiem un papildinājumiem. So rokrakstu, kas ir stāsta pirmā redakcija, pirmoreiz publicējusi E. N. Konšina grāmatā «īly6.iHMHaH 6h6.HHOTēKa CCCP HMeHH B. H. JleiiHHa. C6opHHK II» (M., 1928), kur norādītas visas autora labojumu īpatnības un pievienotas A. Cehova piezīmes «Līgavai», kuras viņš uzrakstījis uz atsevišķas bloknota lapiņas. Saglabājies arī autora tīrais stāsta manuskripts ar nelieliem A. Cehova labojumiem. Ari to publicējusi E. N. Konšina izdevumā «JlMTepaTypnoe iiacJieACTBO», 68. sēj., M., 1960. Sis rokraksts būtiski atšķiras no stāsta melnraksta.

Bez tam saglabājušās 1. un 2. korektūras slejas, ko Cehovs labojis žurnālam. Stāsta teksts žurnālā atšķiras no otrās korektūras teksta. Kā redzams, bijusi vēl trešā korektūra. Žurnāla teksts identisks ar Kopotu rakstu tekstu. Tādējādi pavisam ir piecas stāsta redakcijas.

Stāsta redakciju salīdzinājums liecina, ka A. Cehovs ļoti rūpīgi veidojis «Līgavas» tekstu. Ar katru variantu noslīpējas stils, mainas paši tēli, kaut gan stāsta sižets autoram no paša sākuma bija pietiekami skaidrs. Mainījušies arī varoņu vārdi. Melnrakstā Nadju sauc par Natašu, Ņinu Ivanovnu par Jeļizavetu Ivanovnu, Andrejtēvam A. Cehovs it sevišķi rūpīgi izraudzījies vārdu, nosaucot to par Grigoriju, Georgiju, Ivanu, Vasiliju, Jegoru.

Veidojot Andreja Andrejiča tēlu, A. Cehovs katrā nākamajā redakcijā centās spilgtāk parādīt viņa paštīksmi, pašapmierinātību, banalitāti. Aizvien asāk tika uzsvērts Ņinas Ivanovnas egoisms, asarainā sentimentalitāte, savstarpējā nesaprašanās ar meitu. Tā, piemēram, fragments no melnraksta:

«— Māmiņ, mīļā, kāpēc man nemaz nav līksms prāts? — viņa, brītiņu klusējusi, jautāja, un acīs viņai parādijās asaras. — Man šķiet, tas tāpēc, ka es nekā nedaru.

—   Bet vai tad šeit var kaut ko darīt? — māte aši vaicāja. — Tava mījā vecmāmiņa visu sagrābusi savās rokās, un es pat nedrīkstu pati sev tēju ieliet. Es zinu, tev garlaicīgi bez nodarbības, taču vecmāmuļai gan nekā neiestāstīsi.

Nadja apskāva māti, un tā abas klusēdamas pastaigājās.

—   Tu varētu kaut ko pazīmēt, — Ņina Ivanovna sacīja. — Vai izšūt.

—   Kālab izšūt? Kālab zīmēt? — Māte nekā neatbildēja. Un Nadjai nez kāpēc uznāca dusmas, un viņa pēkšņi sāka raudāt.

—   Nu, piedod, māmiņ, — viņa teica, — es šodien gluži vienkārši neesmu labā omā.»

Tīrrakstā un visās sekojošajās trīs korektūrās šis fragments ievērojami mainījies (sk. galīgo tekstu no vārdiem «Par ko tu raudāji, māmiņ?» līdz vārdiem «.. . iegribējās paslēpties; un viņa aizgāja savā istabā»).

Salīdzinot stāsta melnrakstu ar beidzamo — žurnāla redakciju, redzams, ka sevišķi būtiskus grozījumus A. Cehovs ieviesis Sašas un Nadjas tēlos. Atmestas dažas detaļas Sašas attēlojumā, atsevišķas īpašības, kas degradē veidolu. Lūk, piemēram, izlaidums no pirmās nodaļas: «… viņai bija dēls Saša, jau liels zēns, kas vāji mācījās ģimnāzijā.» Teikuma «Tagad viņš bija ģērbies aizpogātos svārkos un nonēsātās, apakšā nomīdītās audekla biksēs» vietā melnraksta variantā bija: «. .. pagājušajā gadā, tāpat kā tagad, viņš bija ģērbies melnos atpogātos svārkos un nonēsātās, apakšā nomīdītās audekla biksēs.» Piektās nodaļas beigās nosvītrota šāda rindkopa: «Otrā dienā Maskavā Saša pie stacijas salamājās ar važoni un sāka stipri kāsēt, un klepus, kā mēdz sacīt, kratīja viņu ilgi, un Nadjai kļuva skaidrs, ka viņš nepavisam nav atlabojies un ir tikpat slims kā senāk. Viņš palika Maskavā, bet Nadja aizbrauca tālāk uz Pēterburgu.» Svītrotas arī vecmāmuļas aizdomas, ka Saša Maskavā dzer. Stāsta melnrakstā Saša bieži atkārtojās, un tas padarīja viņu mazliet vienmuļu, garlaicīgu. Cehovs novērsa atkārtojumus. Sašas tēls ar katru jaunu redakciju kļuva nopietnāks, dziļāks, poētiskāks. Nav nejaušība, ka autors krasi maina šādu vilcienu: melnrakstā — «Tas ir cilvēks, domāja Nadja, ar noteiktu pārliecību, noteiktiem principiem, kas nesapņo, bet ir stingri pārliecināts, ka tā ir patiesība, ko viņš runā; viņš atkārtojas un, acīm redzot, sāk jau garlaikot, nogurdināt, taču tai pašā laikā viņa vārdos ir tik daudz skaista, brīnumaina, burvīga, ka .. .»; galīgajā redakcijā — «Divains, naivs cilvēks, Nadja domāja, un viņa sapņos, visos šais brīnišķīgajos dārzos, neredzētajās strūklakās jūtams kaut kas aplams; bet nezin kāpēc viņa naivitātē, pat šai aplamībā tik daudz daiļa, ka…» Ar katru jaunu redakciju Sašā izzuda familiaritātes un lieka ērmīguma iezīmes. Citēsim divus melnraksta fragmentus, pēc kuriem var spriest, cik ievērojami pārveidoti Nadjas un Sašas tēli. Ceturtajā nodaļā (pēc vārdiem «— Kas ir, — Saša jautāja»):

«— Es nevaru! — viņa izteica un sāka klusi raudāt, un viņai raustijās pleci. — Nesaprotu, nespēju aptvert, kā varēju še agrāk dzīvoti — viņa turpināja, saraudātām acīm veroties Sašā un lauzot rokas. — Ak dievs, es zaudēju prātu, es tūlīt nogāzīšos!

Viņa nolieca galvu uz atzveltņa un turpināja, pūlēdamās runāt klusāk, lai zālē nedzirdētu:

■— Es nicinu līgavaini, nicinu sevi, nicinu vecmāmuļu, nicinu māmiņu … Esmu pazudināta!

—   Nu labi, labi! — Saša klusu noteica un iesmējās. — Neraudiet, citādi izdzirdēs un mūs iztraucēs. Tātad jūs brauksiet rīt man līdzi, es aizvedīšu jūs līdz Maskavai, un tad jūs dosieties uz Pēterburgu. Lieliski I

Un Saša atkal sāka smieties un cilāt rīta kurpēs ieautās kājas, it kā aiz prieka dejodams.

—           Lieliski, — viņš, rokas berzēdams, atkārtoja. — Rit jūs brauksiet uz piestātni mani pavadīt un pēc tam vagonā un — projām! Arī jūsu bagāžu es paņemšu un biļeti nopirkšu, šaubu nav. Vai pase jums ir?

—   Ir, — viņa sacīja un pasmaidīja, tad atkal sāka birdināt asaras. — Sen jau ir.

—   Uzklausiet mani! Runāsim nopietni, — viņš sadrūmis iesāka.

—    Esmu pārliecināts, līdz sirds dziļumiem ticu, ka Krievijai vajadzīgi divējādas dabas cilvēki. Līdz sirds dzijumiem tam ticu un uzskatu par savu pienākumu pārliecināt tādus kā jūs. Mēs dzīvojam skarbā, tumšā laikā, jāseko mazākumam. Zvēru, jūs nenožēlosiet un pat apprecēties pagūsiet, un jums gadisias brīnišķīgs līgavainis, — viņš atkal iesmējās. — Aizbrauksiet mācīties, un tālākais lai tad ir likteņa ziņā. Tātad rit brauksim?»

Otrs fragments no sestās nodaļas (pēc vārdiem «… pa ceļam apstājās Maskavā, lai satiktos ar Sašu»): «Viņš bija vēl vienmēr tāds pats kā pagājušajā vasarā — bardains, izpūrušu galvu, vēl vienmēr ģērbies tais pašos svārkos un audekla biksēs, bet izskats viņam bija neveselīgs, nomocīts, viņš bija arī novecojis un novājējis un visu laiku kāsēja.

—   Ak, jūs no svētās Pēterburgas! — viņš iepriecināts jautri teica.

—   Nu, kas jauns jūsu svētajā, apbrīnojamā Pēterburgā?

Viņi pasēdēja, parunājās, tad aizbrauca uz restorānu ieturēt brokastis; viņš ēda, runāja un visu laiku kāsēja. Bet viņa nevarēja ēst un tikai ar bailēm lūkojās Sašā, baidīdamās, kaut tikai viņš še, restorānā, nenogāztos un nenomirtu.

—   Saša, mans dārgais, — viņa ieteicās, uzlikdama savu roku uz viņa rokas. — Jūs esat slims, jūs pats to ļoti labi redzat.

—   Nē, esmu vesels.

—   Brauciet man līdzi… Es uzraudzīšu jūs, kopšu kā draugs, kā māsa … — viņa sāka raudāt, — kā cilvēks, kuram pienākums pret jums, kā bezgala jums pateicīgs cilvēks… Brauksim!

—    Lai dievs mani atpestī, — Saša atteica un iesmējās. — Ko neesmu redzējis pie jums? Mietpilsoņus? Andreju Andrejiču? Nē, pazemīgi pateicos. Rīt braukšu uz Volgu.

—   Brauksim! — viņa lūdzās, un seja viņai bija slapja no asarām, un asaras bira šķīvi. — Es jūs lūdzu, brauksim!

—   Nē, Nadja, nelūdziet, man garlaicīgi pie jums. Turklāt esmu vesels, nevaru sūdzēties. Rīt braucu uz Volgu, te ar vienu pulsi… Puisis lādzīgs, tikai no svētās Pēterburgas par nelaimil Saku viņam, piemēram, ka man gribas ēst, ka esmu dziļi aizvainots, varmācības nospiests, ka mēs izvirstam, bet viņš man atbild ar spriedelējumiem par lielinkvizitoru, par Zosimu, par mistiskiem noskaņojumiem, par kaut kādiem nākamības līčločiem, un tas aiz bailēm atbildēt uz jautājumu tieši. Jo atbildēt uz jautājumu tieši ir baigi! Tas tikpat kā ūdensplūdu laikā valodu sajaukšana: viens lūdz — dod cirvi, bet viņam atbild — ej pie velna!

—    Paklausieties, Saša, es atkal par to pašu. Esmu jums tik daudz pateicības parādā! Un man tā gribētos aizvest jūs līdzi, parunāties ar jums, gribētos, lai jūs izturētos pret dzīvi un cilvēkiem maigāk, iecietīgāk. Man tā gribētos, lai jūsu sirdī būtu miers.

—   Nē, es nebraukšu. Pie jums garlaicīgi. — Viņš samaksāja restorānā, tad iesmējās un teica, uzsitis pa kabatas portfeli:

—   Es tagad pelnu trīssimt rubļu mēnesīl Vai re!

Viņš pavadīja Nadju uz staciju, cienāja ar tēju, āboliem . ..»

Stāsta pēdējā variantā Saša ir krietni maigāks, liriskāks, ne tik ērmīgs, toties ari ne tik nosvērts savos izteicienos. Tā, piemēram, lidz žurnāla redakcijai nav aizgājuši (izsvītroti otrajā korektūrā) Sašas vārdi par pilsētu, kur dzīvo Suminu dzimta: «— Nav nevienas bodites, kur cilvēkam pareizi iesvērtu, nav neviena ierēdņa, kas nespēlētu ik dienas kārtis un netemptu šņabi. Ielas dubļainas, netīras, smirdīgas. Bet kas šeit, jūsu pilsētā, reiz aizņēmies, atdod parādu? Ja kāds paņems no jums grāmatu lasīt, tad katrā ziņā noblēdīs. Bet noklausīties šais kungos klubā vai kādā vārda dienā, tad tik vien valodu kā par pesimismu, par to, ka dzīve viņiem nesniedz nekā priecīga, gaiša. Nelieši!… Pilsēta nedzīva, cilvēki tanī nedzīvi, — Saša turpināja, — un, ja tā iebruktu, avīzēs par to būtu iespiestas tikai trīs rindiņas, un neviens to nenožēlotu. Atpalikusi pilsēta. Bismarks saka: lēnām jūgt, bet ātri braukt ir raksturīgi krievu tautai. Taču šitā pilsēta, patiesību sakot, tikai vēl taisās jūgt, kur nu braukt!»

Svītrojot vairāk vai mazāk kategoriskos Sašas izteicienus, it kā apslāpējot viņa tēlu, A. Cehovs tai pašā laikā ikkatrā jaunā redakcijā parāda Nadju aizvien drosmīgāku, patstāvīgāku, noteiktāku, vairāk pieaugušu. Beidzamajā redakcijā kā personība Nadja jau krietni spēcīgāka par Sašu, viņa paceļas tam pāri. Tāpēc nav nejaušība, ka N'adjas attieksme pret Sašu pēdējā variantā ievērojami mainās salīdzinājumā ar pirmo redakciju (sk., piemēram, iepriekš citētos fragmentus). Vēl būtiskāk pārveidojas Nadjas savstarpējās attieksmes ar citiem stāsta varoņiem. Tā asāk parādīta viņas nepatika pret Andreju Andrejiču. Melnrakstā, piemēram, sacīts: «Viņš bija aplicis Nadjai roku, runāja tik laipni, pieklājīgi, jutās tik laimīgs, pastaigādamies pa šo savu dzīvokli; bet viņa redzēja visā tikai banalitāti, briesmīgu, muļķīgu, naivu banalitāti un ievēroja tikai to, ka līga

vainim Joti mīkstas rokas ar īsiem pirkstiem, ka viņam kājas jaun.n, labi izgludinātas bikses…» Beidzamajā redakcijā palika: «Viņš biju tai aplicis roku, runāja tik laipni, pieklājīgi, jutās tik laimīgs, |m staigādamies pa šo savu dzīvokli; bet viņa redzēja visā tikai ban«ill tāti, muļķīgu, naivu, neciešamu banalitāti, un viņa roka, kas skavu Nadjas viduci, viņai likās cieta un salta kā stīpa.» Žurnāla redakcijā Nadja daudz ātrāk izprata savu māti, nekā tas bija melnraksta variantā, kur viņa vēl ilgi noraugās Ņinā Ivanovnā kā jaunākā uz pieaugušu, nopietnu, dzīvesgudru sievieti. Lūk, kā Nadja uztvēra neveiksmīgo sarunu ar māti dārzā (otrā nodaļa) melnraksta redakcijā: «Māte nekā neatbildēja. Un Nadjai nez kāpēc uznāca dusmas, un viņa pēkšņi sāka raudāt.

— Nu, piedod, māmiņ, — viņa teica, — es šodien gluži vienkārši neesmu labā omā.»

Beidzamajā redakcijā: «Nadja juta, ka māte viņu nesaprot un nespēj saprast. Sajuta to pirmo reizi mūžā, un viņai pat kļuva baigi, iegribējās paslēpties, un viņa aizgāja savā istabā.» Vai atkal cita aina (melnraksts): «Pagriezusies pret sienu, Nadja klusēja. N. I. pasēdēja mazliet un vaicāja.» Pēdējā redakcijā Nadja vairs neklusē, vārdi, ko viņa saka mātei, ir izmocīti un skaudri: «—Mana mīļā, labā, tu taču esi gudra, tu esi nelaimīga, — Nadja iesaucās, — tu esi ļoti nelaimīga, — kāpēc tad tu runā tik banāli? Dieva dēļ, kāpēc?»

A. Cehovs novērsa Nadjas pārlieko svārstīšanos, nenoteiktību, tas padziļināja viņas raksturu. Melnrakstā, piemēram, bija: «Bet nezin kāpēc tagad, kad līdz kāzām bija atlicis ne vairāk par mēnesi, viņai uzmācās bailes, nemiers, un, ja kaut kāda iemesla dēļ kāzas atliktu līdz rudenim vai pat līdz ziemai, viņai būtu laiks visu apdomāt un varbūt viņa vēl stiprāk iemīlētu līgavaini.» Beidzamajā redakcijā: «Bet nezin kāpēc tagad, kad līdz kāzām bija atlicis ne vairāk par mēnesi, viņai uzmācās bailes, nemiers, it kā viņu sagaidītu kaut kas nenoteikts, smags.» Un Nadja jau skaidri zina, kas viņu nomāc, kas viņai nav pa prātam, ka viņa nemīl Andreju Andrejiču, jo viņš ir vecās pasaules, banālās un netaisnās pasaules pārstāvis. Un, ja pirmajā redakcijā to, ka Nadja nemīl līgavaini, viņa izskaidro ar līgavaiņa personiskajām īpašībām: «Andreju Andrejiču es nemīlu un nevaru viņu mīlēt, nevaru! Saproti, nevaru! Agrāk viņš man patika, lai nu tā, bet tagad man viss skaidrs… Es saprotu šo cilvēku. Viņš taču nav gudrs, māmiņ! … Ak, kungs dievs! Saproti, māmiņ! Viņš ir muļķis!» — tad pēdējā redakcijā pieaugušo antipātiju pret līgavaini viņa jau tieši saista ar to, ka viņai nav pieņemama apkārtējā sabiedrība: «Es lūdzu tevi, apdomā un saproti! Saproti jel,

cik sekla un pazemojoša ir mūsu dzīve. Man atvērušās acis, un tagad es redzu visu. Kas ir tavs Andrejs Andrejičs? Viņš taču nav gudrs, māmiņ!» — un tālāk: «Nesaprotu, nespēju aptvert, kā varēju še agrāk dzīvot! Es nicinu ligavaini, nicinu sevi, nicinu visu šo dīko, bezjēdzīgo dzīvi…»

Zīmīgi, ka Nadja tagad pret darbu, ko izraudzījusies, izturas pavisam citādi nekā Saša. Kamēr Saša tur saskata ziedošanās varonību (tīrrakstā Cehovs ierakstījis vārdus, ko pēc tam otrā korektūrā noņēmis: «… lai arī jūs būtu upuris, bet tā vajag, bez upuriem nav iespējams, bez zemākajām pakāpēm nav kāpņu. Toties mazbērni un mazmazbērni teiks jums paldies!») — pati Nadja priecīgi sagaida jauno dzīvi. Pēdējā redakcijā spilgtāk uzsvērts varones optimistiskais noskaņojums. Lūk, kā skanēja stāsta nobeigums pirmajā un beidzamajā redakcijā. Melnrakstā: «Viņa uzgāja augšā savā istabā, lai sakravātu mantas, bet otrā rītā aizbrauca, un nākotnē viņai rādījās darba pilna, plaša, skaidra dzīve.» Žurnāla redakcijā: «Viņa uzgāja augšā savā istabā sakravāties, otrā rītā atvadījās no savējiem un rosīga, līksma atstāja pilsētu, — kā pali domāja, uz visiem laikiem.»

Rakstīt stāstu A. Cehovs sāka 1902. gada oktobrī. 16. oktobrī,, atbildot uz Miroļubova pieprasījumu pa telegrāfu (8. oktobrī) par jaunā darba virsrakstu, A. Cehovs raksta: «Stāsta nosaukumu nosūtīšu Jums, tiklīdz būs iespējams, tas ir, kad izraudzīšos tematu …» — bet 20. oktobrī ziņoja: «Ja Jums tā vajadzīgs stāsta nosaukums, ko vēlāk var arī grozīt, tad tas būtu: «Līgava» . .. Nedusmojieties … Stāstu uzrakstīšu.»

Par darbu gar stāstu A. Cehovs rakstīja V. A. Goļcevam (1903. gada 26. janvārī), O. L. Kniperei-Cehovai (26. janvārī). Pēdējā vēstulē viņš ziņo: «Rakstu stāstu pēc «>Kypna.i A-'ia Bcex» pieprasījuma senlaicīgā manierē, septiņdesmito gadu manierē. Nezinu, kas iznāks.» 30. janvārī viņš atkal raksta sievai: «Rakstu stāstu, taču lēnām, pa druskai — varbūt tālab, ka daudz personu, bet varbūt arī esmu atradis, vajag pierast.»

Rakstot stāstu, A. Cehovs baidījās cenzūras: «Kaut jel manai «Līgavai» nenodarītu pāri līgavaiņu kungi, kas sarga jūsu žurnāla skaidrību!» — 9. februārī viņš rakstīja Miroļubovam. Stāsts pabeigts 20. februārī, un šai dienā A. Cehovs ziņoja «>Kypna.i ajih Bcex» redaktoram: «Stāsts jau gatavs. To pārrakstīšu un pie reizes labošu dienas piecas; tātad 25. februārī nosūtīšu Jums…» A. Cehovs aizsūtīja stāstu nevis 25. febr., bet divas dienas vēlāk — vienlaicigi ar vēstuli: «Par divām dienām Jūs piekrāpu: pabeidzu nevis 25., kā rakstīju, bet tikai 27. vakarā. Bet nav jau nekāda nelaime. Veselība

nav vairs tāda, nevaru rakstīt kā senāk, drīz nogurstu. AInUII<'I korektūru, jo jāizlabo un jāuzraksta beigas. Beigas vienmci nik'.iu korektūrā.»

Stāsta korektūras Čehovs lasīja martā un jūnijā. 5. jūnijil vnr. rakstīja V. V. Veresajevam, kas kopā ar Gorkiju bija lasījis hIiinIii jau pirmajā korektūrā pavasari («А. П. Чехов n воспоминаниях современников», Гослитиздат, M., 1960, 675. lpp): ««Līgavu» ko rektūrā sagraizīju un pārveidoju.» Par teksta labojumiem Cchovs /I ņoja ari Miroļubovam (12. jūnijā): «Šodien apdrošinātā bandmUnosūtīju Jums stāstu . .. Aizrāvos un sasvītroju visu stāstu,» liet 2. jūnijā lūdza Mirolubovu: «Būtu labi, ja Jūs man atsūtītu vēlreiz uzmest aci — ne labojumiem, bet tā — pieturas zīmju dēļ.» 6. julij<i Miroļubovs nosūtīja atbildi: «Ļoti pateicos Jums par korektūru. Pēc izlabošanas mēs Jums aizsūtīsim.» 10. jūlijā žurnāla redakcija nosūtīja Cehovam «Līgavas» aplauzto novilkumu.

Tikko minētajās atmiņās par Cehovu Veresajevs stāsta: «Vakar <1903. g. 22. aprīlī) pie Gorkija mēs lasījām… Cehova stāstu «Līgava» … Antons Pavlovičs jautāja:

—   Nu, kā patīk stāsts?

Es paminstinājos, tomēr nolēmu izteikties vaļsirdīgi:

—  Anton Pavlovič, meitenes revolūcijā dodas pavisam citādi. Un tādas meitenes kā jūsu Nadja revolūcijā neiet.

Viņa acis pavērās ar skaudru saspringumu:

—   Uz turieni ir dažādi ceļi.»

S. J. Jelpatjevskis savās atmiņās («А. П. Чехов в воспоминаниях современников», Гослитиздат, М., 1960, 581. lpp.) raksta, ka Сеhovs lūdzis, lai viņš izlasa stāstu. «Es izlasīju. Tā bija «Līgava», kur skanēja Cehovam jaunās nianses, kas nebija drūmas. Man kļuva acīm redzams, ka visā Cehova noskaņā, viņa mākslinieciskajā uztverē notiek lūzums, ka sākas jauns posms viņa daiļradē.» I. I. GorbunovsPosadovs rakstīja A. Cehovam 1904. gada janvāri: «Cik gaiši jauka, aizkustinoša ir Jūsu «Līgava»!»

Pēc stāsta publicēšanas daudzi kritiķi bija vienis pratis, ka «Līgava» ir pavērsiens rakstnieka daiļradē uz možāku, optimistiskāku īstenibas uztveri. Sāka runāt par to, ka Cehovs nemaz nav bezkaislīgs mākslinieks, par kādu viņu līdz šim uzskatīja. «Itin visi Cehova stāsti,» raksta V. Bocjanovskis («Русь», 1904, 22. nr.), «tieši norāda, ka viņam ir augsts ideāls, no kura viņš vadās, vērtējot apkārtējo dzīvi, un kura priekša šī dzīve liekas pārāk sīka un banāla.» Kritiķi uzsver sabiedrisko nozīmi, kāda ir stāstam, kas vēstī par aktīvu pretošanos mietpilsoniskai ikdienai. «Pamest pilsētu nozīmē atmest domu par

savtīgu eksistenci, par parazītisku dzīves veidu, kurā galvenais ir labi paē6t, par dzīves sīkumiem un sīkumainu dzīvi un iziet uz izraudzīta un iemīļota darba plašā, gaišā ceļa,» raksta M. Vološins «KheiscKtie otkjIhkh» (1904, 47. nr.). M. Gelrots («IO>KHbie 3anHCKH», 1903, 2. nr.) saskata Čehova darbu māksliniecisko vērtību tieši viņa spējā «ar mākslinieciskā procesa vispārinājumu» atspoguļot «visu mūsu Krievijas mietpilsonisko iekārtu». Kritika apsveica stāsta varoni, kas bija sarāvusi saites ar banalitātes un mietpilsonības pasauli. «Nadjas bēgšana,» raksta N. Bocjanovskis, «tais apstākļos, kādos viņu nostādījis Cehovs, gandrīz vai kāzu priekšvakarā, neapšaubāmi ir sava veida personisks varoņdarbs.» Vološins novelk paralēli starp Turgeņeva un Čehova varonēm un atzīmē — ja pirmās «tomēr par dzīves pamatu uzskatīja mīlu», tad Cehova varones jau meklē dzīves jēgu, bet Nadja «atradusi savu darbu un dara šo darbu». Dabiski, ka tieši ar Nadjas tēlu kritika saistīja savu spriedumu par stāsta optimistisko būtību. Tas pats Vološins aicina sabiedrību «palīdzēt šai sievietei kā līgavai, kas izraudzījusies darbu un dara darbu». Par stāstu pozitīvi atsaukušies arī A. Bogdanovičs («Mnp 6o>khi"i», 1904, 1. nr.), I. Džonsons (I. Ivanova pseidonīms, «īlpan.ļa», 1904, 5. nr.). Augstu novērtējot «Līgavu», liberāli buržuāziskie kritiķi tomēr savā sociālajā aprobežotībā nevarēja līdz galam pareizi saprast ne stāstu, ne pašu rakstnieku. Nav nejaušība, ka daži no viņiem apšaubīja Čehova optimisma stabilitāti.

Taču līdztekus liberāli buržuāziskās kritikas pozitīvajām atsauksmēm par stāstu bija arī tādi atzinumi, kas «Līgavai» piešķīra «viduvēju vietu» A. Čehova darbos.

No vulgārā marksisma pozīcijām laikrakstā «Kvpbep» (1903. 296. nr.) stāstu vērtēja literatūras kritiķis V. Suļatikovs. Noliedzot literatūras relatīvo patstāvību, arī no stāsta «Līgava» viņš izdarīja ārkārtīgi šaurus, kļūdainus secinājumus, kaut gan visumā stāstu novērtēja pozitīvi.

Aplūkojot «Līgavu» kā pavērsienu rakstnieka daiļrades evolūcijā, kritika arī šoreiz neatsedza visu A. Čehova svarīgākā darba dziļumu un sabiedrisko nozīmi.

SATURS

Laulātā draudzene. Tulkojis Oskars Kalnciems……………………………. 7

Anna kaklā. Tulkolusi Anna Grēvlņa………………………………………. 14

Baltpieris. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………………….. 27

Slepkavība. Tulkojis Oskars Kalnciems…………………………………….. 33

Ariadna. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………. 64

Māja ar mezonīnu. Tulkojis Andrejs Kurcijs……………………………… 90

Mana dzīve. Tulkojis Oskars Kalnciems………………………………….. 108

Zemnieki. Tulkojis Oskars Kalnciems…………………………………….. 200

Pečeņegs. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………………… 233

Dzimtajā pusē. Tulkojis Oskars Kalnciems………………………………. 243

Ratos braucot. Tulkojis Valdis Grēviņš…………………………………… 256

Pie paziņām. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………. 265

Cilvēks futrālī. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………….. 284

Ērkšķogas. Tulkojis Oskars Kalnciems…………………………………… 298

Par mīlu. Tulkojusi Anna Grēviņa…………………………………………. 309

Joničs. Tulkojis Jānis Ozols………………………………………………….. 319

Gadījums praksē. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………… 338

Sirsniņa. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………………….. 350

Jaunā vasarnīca. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………. 363

Dienesta darīšanās. Tulkojis Oskars Kalnciems …. 378

Dāma ar sunīti. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………… 394

Svētku laikā. Tulkojusi Aina Plaude……………………………………… 411

Ieplakā. Tulkojusi Anna Grēviņa………………………………………….. 416

Arhierejs. Tulkojis Oskars Kalnciems……………………………………… 456

Kompensācijas traucējumi. Tulkojis Jānis Ozols ■ . . 473

Vēstule. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………………. 482

Līgava. Tulkojusi Anna Grēviņa…………………………………………… 488

Piezīmes ……………………………………………………………………. 509

А. П. Чех он СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ Том восьмой

Государственное издательство художественной литературы Москва 1962 Издательство «Лиесма» Художник К. Голдмаиис На латышском языке

A. C C h 0 V S KOPOTI RAKSTI

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1968. g. 9. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 7. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, iormāts 84X108/32. 18.01 fiz. iespiedi.; 30,23 uzsk. iespiedi.; 30.19 izdcvn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 18 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 22259-D162. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt, Nr. 483. K1

1 Jūtos loti neērti. (Fr.)

1 briesmonis (fr.).

35 — 483

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti VIII stāsti 1895-1903

LAULĀTĀ DRAUDZENE

ANNA KAKLĀ

BALTPIERIS

SLEPKAVĪBA

ARIADNA

MĀJA AR MEZONĪNU

MANA DZĪVE

ZEMNIEKI

PEČEŅEGS

DZIMTAJĀ PUSE

RATOS BRAUCOT

PIE PAZIŅĀM

CILVĒKS FUTRĀLI

ĒRKŠĶOGAS

PAR MĪLU

JONIČS

GADĪJUMS PRAKSE

SIRSNIŅA

JAUNĀ VASARNĪCA

DIENESTA DARĪŠANĀS

DAMA AR SUNĪTI

SVĒTKU LAIKĀ

IEPLAKA

ARHIEREJS

KOMPENSĀCIJAS TRAUCĒJUMI

VĒSTULE

LĪGAVA

PIEZĪMES

SATURS