Čehovs Antons

Kopoti raksti IX Lugas 1886-1904

Antons Čehovs

KOPOTI RAKSTI IX LUGAS 1886-1904

KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

,

1904. g.

GULBJA DZIESMA

(KALU ASS) Dramatiska etīde vienā cēlienā

Personas:

Vasilijs Vasiljevičs Svetlovidovs, komiķis, 68 g. v. vecis Ņikila Ivaničs, suflieris, vecis

Darbība norit uz provinces teātra skatuves nakti pēc izrādes. Tukša skatuve viduvējā provinces teātrī. Pa labi vairākas nekrāsotas, uz ātru roku sanaglotas durvis, kas ved uz ģērbtuvēm, skatuves kreisajā pusē un dibenā visādas grabažas. Skatuves vidū apgāzts ķeblis. Nakts. Tumsa.

I

Svetlovidovs Kalhasa tērpā ar sveci rokā iznāk no ģērbtuves un skali smejas.

Svetlovidovs. Tad ta joki! Tad ta kumēdiņi! Aizmigt ģērbtuvē! Izrāde sen jau beigusies, visi no teātra aizgājuši, bet es krācu bez bēdu. Ak, tu, vecais kraķis tāds! Vecais suns! Tā piesūcies, ka sēžot aizmidzis! Gudrā galva! Nudien, vareni! (Sauc.) Jegorka! Jegorka, maita! Petruška! Aizmiguši, sātani, slānīt tik tādus, velns viņus parāvis! Jegorka! (Paceļ ķebli, apsēžas, noliek sveci uz grīdas.) Neko nedzird .. . Tikai atbalss vien atsaucas . .. Jegorka un Petruška saņēma no manis šodien pa trijniekam par savu centību — viņus tagad pat ar suņiem nesadzīs . . . Aizgājuši un laikam, nelieši, aizslēguši teātri … (Groza galvu.) Pilnā! Uh! Cik gan es šodien tās sasodītās benefices dēl nesalēju iekšās ij vīna, ij alus, ak dievs! Viss ķermenis spirta dvingas piesūcies, mēle negrib vairs klausīt… Riebīgi. .. (Pauze.) Nejēdzīgi. . . piedzēries vecais stulbenis un pats nezina, aiz kādiem priekiem. Fui, cik nejauki! Krustos lauž, galvu plēš pušu, drebuļi krata, bet sirdī auksts un tumšs kā pagrabā. Ja jau veselības nav žēl, tad būtu jel savu vecumu pažēlojis, nerrs tāds! … (Pauze.) Vecums. Lai kā āksties, lai kā spurojies un dzen velnu, bet mūžs jau nodzīvots… sešdesmit astoņi gadi tutū, mans mīļais! Tos vairs neatsauks… Pudele jau iztukšota, vēl tik mazdrusciņ dibenā palicis … Mieles vien … Tā jā … Tā tas ir, Vasjuša. Gribi vai negribi, bet laiks jau iemēģināt miroņa lomu. Tā mīļā nāvīte nav vairs aiz kalniem … (Skatās uz priekšu.) Četrdesmit piecus gadus jau esmu nostrādājis uz skatuves, bet, šķiet, teātri naktī redzu pirmo reizi. Jā, pirmo reizi.. . Taču jocīgi, ka tevi vilks … (Pieiet pie rampas.) Nekas nav redzams … Nu, sufliera būdu mazliet var saskatīt.. . vēl to litera ložu, pulti… bet visur citur — tumsa! Melna, bezdibenīga bedre, gluži kā kaps, kurā slēpjas pati nāve. Brr! Auksti! No zāles tā velk kā no kamīna skursteņa … Te nu gan ir īstā vieta garu izsaukšanai! Baigi, velns parāvis… Šermuļi skrien pār muguru… (Sauc.) Jegorka! Petruška! Kur jūs, velni, ielīduši? Ak kungs, ko tad es nelabo pieminu? Žēlīgais dievs, laiks atmest tādus vārdus, beigt plītēt, vecums klāt, par miršanu jādomā .. . Sešdesmit astoņu gadu vecumā cilvēki iet uz baznīcu, gatavojas uz miršanu, bet es… Ak kungs! Zaimojoši vārdi, žūpas mūlis, šis āksta tērps… Negribas ne redzēt! Iešu ātrāk pārģērbties . .. Drausmīgi! Ja te visa nakts tā jānosēž, tad jau aiz bailēm var izlaist garu … (Iet uz savu ģērbtuvi; tikmēr no pēdējās ģērbtuves pašā skatuves dibenā iznāk Ņikitci Ivaničs baltā uzsvārcī.)

II

Svetlovidovs (ieraudzījis Ņikitu Ivaniču, šausmās iekliedzas un kāpjas atpakaļ). Kas tu esi? Kāpēc? Ko tu gribi? (Sit ar kājām pret grīdu.) Kas tu esi?

Ņikita Ivaničs. Tas esmu es!

Svetlovidovs. Kas tu esi?

Ņikita Ivaničs (lēni tuvodamies viņam). Tas taču es . .. Suflieris, Ņikita Ivaničs … Tas esmu es, Vasil Vasiļjič!

Svellovidovs (bezspēcīgi atslīgst uz ķebļa, smagi elpo un trīc). Ak dievs! Kas lad tas? Tu … lu, Ņikituška? Kā … kāpēc tu te?

Ņikita Ivaničs. Es pārnakšņoju ģērbtuvēs. Tikai, dieva dēļ, nesakiet neko Aleksejam Fomičam… Man nav kur nakti pārgulēt, dieva vārds . . .

Svetlovidovs. Tu, Ņikituška . . . Ak dievs, ak dievs! Izsauca mani sešpadsmit reizes, trīs vainagus pasniedza, daudz dāvanu . .. visi bija sajūsmā, bet neviena dzīva dvēsele neiedomājās pamodināt piedzērušo veci un aizvest uz mājām … Esmu jau vecs, Ņikituška … Man sešdesmit astoņi gadi. .. Esmu slims! Mans vārgais gars ir iztvīcis … (Pieplok pie sufliera rokas un raud.) Neej projām, Ņikituška! … Esmu vecs, nevarīgs, laiks mirt… Baigi, baigi!

Ņikita Ivaničs (maigi un godbijīgi). Jums laiks doties uz mājām, Vasil Vasiļjič!

Svetlovidovs. Neiešu! Nav man māju — nav, nav, nav!

Ņikita Ivaničs. Ak kungs! Pat aizmirsis, kur dzīvo!

Svetlovidovs. Negribu uz turieni, negribu! Tur esmu viens… neviena paša man nav, Ņikituška, ne tuvinieku, ne večas, ne bērniņu. .. viens kā vējš klajā laukā. . . Nomiršu, un nebūs neviena, kas mani piemin . .. Man baigi vienam … Nav, kas mani sasilda, apmīļo, apgulda piedzērušu . . . kas sauc par savu … Kam es esmu vajadzīgs? Kas mani mīl? Neviens mani nemīl, Ņikituška!

Ņikita Ivaničs (caur asarām,). Publika jūs mīl, Vasil Vasiļjič!

Svetlovidovs. Publika aizgājusi uz mājām, guļ un aizmirsusi savu ākstu! Nē, es nevienam neesmu vajadzīgs, neviens mani nemīl. Ne man sievas, ne bērnu …

Ņikita Ivaničs. Atradis, par ko bēdāties …

Svetlovidovs. Es taču esmu cilvēks, esmu dzīvs, man dzīslās rit asinis, nevis ūdens. Es esmu muižnieks, Ņikituška, no labas ģimenes … Pirms iekļuvu šai posta bedrē, es dienēju armijā, artilērijā … Kāds brašs zēns es biju, skaistulis, cik godīgs, drosmīgs un dedzīgs! Ak dievs, kur tas viss palicis? Un kāds aktieris es vēlāk biju, Ņikituška, ko? (Piecēlies atbalstās uz sufliera rokas.) Kur tas viss palicis, kur ir tie laiki? Žēlīgais dievs! Nupat ielūkojos tai bedrē un visu atcerējos, visu! Š! bedre aprijusi četrdesmit piecus mana mūža gadus un kāda mūža, Ņikituška! Kad es skatos tagad tai bedrē, tad redzu visu līdz pēdējam sīkumam kā tavu seju. Jaunības jūsma, ticība, kvēle, sieviešu mīla! Sievietes, Ņikituška!

Ņikita Ivaničs. Jums laiks iet gulēt, Vasil Vasiļjič.

Svetlovidovs. Kad biju vēl jauns aktieris, kad tikko sāku īsti iedegties darbā, atceros, kāda manī iemīlējās miinas spēles dēļ… Gracioza, slaida kā papele, jauna, nevainīga, šķīsta un kvēla kā saules lēkts vasaru! Jebkāda nakts izgaistu no viņas zilo acu skatiena, no brīnišķīgā smaida. Jūras viļņi sašķīst pret akmeņiem, bet pret viņas cirtu viļņiem sašķīda klintis, ledus blāķi, sniega lavīnas! Atceros, stāvēju viņas priekšā tāpat kā tagad tavā… Viņa bija tik daiļa toreiz kā vēl nekad, skatījās manī tā, ka šo skatienu neaizmirsīšu pat kapā … Glāsts, maigums, dzīles, jaunības mirdzums! Apreibis, laimīgs nokritu viņas priekšā ceļos, lūdzos laimi. . . (Turpina noplakušā balsī.) Bet viņa … viņa saka: pametiet skatuvi! Pa-me-tiet ska-tu-vi! Saproti? Viņa varēja mīlēt aktieri, bet kļūt par viņa sievu — nekad! Atceros, todien es spēlēju… Loma bija nelietīga, ākstīga… Spēlēju un jutu, kā atveras manas acis … Toreiz es sapratu, ka nav nekādas svētas mākslas, ka viss ir murgi un māņi, ka es esmu vergs, rotaļlieta dīkdieņiem, āksts un nerrs! Tad es sapratu publiku! Kopš tās reizes es vairs neticu ne aplausiem, ne vainagiem, ne sajūsmai… Jā, Ņikituška! Skatītājs man aplaudē, maksā rubli par manu fotogrāfiju, bet es viņam esmu svešs, es viņam esmu kāju pamesls, gandrīz vai kokote! … Iedomības dzīts, viņš meklē pazīšanos ar mani, bet nekad tiktāl nepazemosies, lai atdotu man par sievu savu māsu, meitu… Es viņam neticu! (Atsēžas uz ķebļa.) Neticu!

Ņikita Ivaničs. Jūs pat sejā esat pārvērties, Vasil Vasiļjič! Man taisni bail sametās… Iesim uz mājām, esiet tik labs!

Svetlovidovs. Tad es kļuvu redzīgs… un dārgi man maksāja šī redzība, Ņikituška! Pēc šā notikuma es .. .

pēc šās meitenes… sāku klaiņāl bez jēgas, dzīvot bez mērķa, nedomājot par rītdienu. Tēloju jokdarus, ņirgas, ākstījos, gandēju prātus, bet kas es biju par mākslinieku, kas par talantu! Apraku savu talantu, padarīju vulgāru un kroplu savu valodu, pazaudēju savu ģīmi un līdzību … Aprija, iesūca mani sevī šī melnā bedre! Agrāk es to nejutu, bet šodien… kad pamodos, tad

atskatījos, ka nodzīvoti jau sešdesmit astoņi gadi. Tikai tagad ieraudzīju, ka esmu vecs! Mana dziesma nodziedāta! (Raud.) Dziesma nodziedāta!

Ņikila Ivaničs. Vasil Vasiļjič! Manu mīļo, dārgo . . . Nomierinieties taču … Ak kungs! (Sauc.) Petruška! Jegorka!

Svetlovidovs. Bet kāds talants man bija, kāds spēks! Tu pat iedomāties nevari, kāda dikcija, cik daudz jūtu un grācijas, cik daudz stīgu (sit sev pie krūtīm)… šais krūtīs! Elpa aizraujas! … Paklausies, vecais … pagaidi, ļauj atvilkt elpu… Nu, kaut vai no «Godunova»:

Pats Bargā cara gars ir mani saucis, Par Dmitriju no kapa piecēlis, Visapkārt manim tautas dumpī jaucis Un Borisu man rokās nodevis. Es cara dēls. Nu pietiek! Man ir kauns Tev, lepnā po|u pane, zemoties.

Ko, vai slikti? (Mundri.) Pag, nu būs no «Karaļa Līra» … Saproti, melnas debesis, lietus gāzes, pērkons — rrr! — zibens — žžž! — šķeļ debesis, un tad:

Nu, putiet, vēji, līdz jums vaigi sprāgst! Jūs, sīpas, brāziet, straumes — gāzieties, Lai plūst, līdz torņu gali viļņos slīkst! Jūs domu ašie sēra zibeņi, Kas skrejat iepriekš pērkongrāvieniom, So sirmo galvu sveliet! Pērkon, trauc Un sasper plakanu šo debess velvi! Lai dabas veidi drūp, lai izžūst sēkla, No kuras ļaužu niknā suga dzimst!

(Nepacietīgi.) Ātrāk āksta tekstu! (Piesper kāju pie zemes.) Teic ātrāk āksta tekstu! Man nav laika!

Ņikila Ivaničs (tēlo ākstu). Ak, kaimiņ, galma svētāmais ūdens sausā namā labāks nekā šis lielus ūdens ārā. Ej iekšā, kaimiņ, un lūdz savām meitām svētību. Tā ir nakts, kura neiežēlojas ne par gudriem, ne par ākstiem.

Svetlovidovs.

Grauj! Rūc un dūc! Sp|iuj liesmas! Lietus gāž!

Ne lietus, pērkons, vējš ir manas meitas.

Es nevaru jūs pelt par cietsirdību;

Jums valsti netltvu, jūs nesaucu

Par bērniem, paklausība nesien jūs;

Tad plosiet mani!

Spēks! Talants! Mākslinieks! Vēl kaut ko … vēl kaut ko tādu… no sendienām… Ņemsim (aizraudamies laimīgos smieklos) kaut ko no «Hamleta»! Nu, es sāku … Ko varētu? Ahā, to .. . (Tēlo Hamletu.) «A, stabules! Parādiet man vienu. Kādēļ jūs staigājat, kā savrup turēdamies no manis, it kā gribētu mani iedzīt cilpā?»

Ņikila Ivaničs. «Ak, mans princi, ja sava pienākuma pildīšanā esmu pārdrošs, tad mana mīlestība jo atklātāka.»

Svetlovidovs. «To es īsti labi nesaprotu. Vai jūs uzspēlētu kaut ko uz šās stabules?»

Ņikita Ivaničs. «Manu princi, es nevaru.»

Svetlovidovs. «Es jūs lūdzu.»

Ņikita Ivaničs. «Ticiet man, es nevaru.»

Svetlovidovs. «Es jūs ļoti lūdzu.»

Ņikita Ivaničs. «Manu princi, es nepazīstu nevienu taustiņu.»

Svetlovidovs. «Tas tikpat viegli kā melot. To jūs paspiediet ar īkšķi, pārējiem pirkstiem lieciet darboties ap šiem caurumiņiem, iepūtiet ar muti iekšā gaisu, un stabule runās skaistu valodu. Tie, lūk, ir taustiņi.»

Ņikita Ivaničs. «Bet es neprotu ar tiem rīkoties tā, lai iznāktu melodija. Es neesmu to mācījies.»

Svetlovidovs. «Redziet nu, par cik nevērtīgu lietu jūs mani uzskatāt. Jūs gribat uz manis spēlēt; jūs izliekaties, ka pazīstat visus manus taustiņus, jūs gribat izraut manam noslēpumam pašu serdi. Pie joda, vai gan domājat, ka es vieglāk spēlējams nekā stabule? Uzskatiet mani, par kādu instrumentu vien gribat, sabojāt jūs mani varat, bet uz manis spēlēt gan ne.» (Skali smejas un aplaudē.) Bravo! Bis! Bravo! Kas, pie velna, par vecumu! Nav nekāda vecuma, viss nieki, blēņas! Spēks lauztin laužas ārā — tā ir jaunība, spirgtums, dzīve! Kur talants, Ņikituška, tur vecuma nav! Apdulli, Ņikituška? Apstulbi? Pag, Jauj man arī attapties… Ak kungs, ak dievs! Bet nu paklausies, kāds maigums un liegums, kāda mūzika! Tss . . . Klusu!

Ir Mazkrievijas nakts. Viss kluss. Tik dzidra debess. Zvaigznes spožas. Un, savā snaudā grimis, dus Un negrib mosties gaiss. Tik možas Dreb klusu sidrabpapeles.

Dzirdams, ka ver durvis.

Kas tas?

Ņikita Ivaničs. Tur droši vien pārnāk Petruška un Jegorka . . . Talants, Vasil Vasiļjič! Talants!

Svetlovidovs (sauc, pagriezdamies uz trokšņa pusi). Šurp, mani draugi! (Ņikitam Ivaničam.) Iesim pārģērbties … Nekāda vecuma nav, tie visi ir nieki, blēņas … (Jautri smejas.) Ko tad tu raudi? Manu labo muļķīt, par ko tu pinkšķi? Ek, tas nav labi! Tas nepavisam nav labi! Nu, nu, vecais, pieliks tā skatīties! Kāpēc tā jāskatās? Nu, nu . .. (Apskauj viņu, caur asarām.) Nevajag raudāt … Kur māksla, kur talants, tur nav ne vecuma, ne vientulības, ne slimību un pati nāve tikai pa pusei. .. (Raud.) Nē, Ņikituška, mana dziesma jau nodziedāta. Kāds nu man vairs talants? Es esmu izspiests citrons, lāsteka, sarūsējusi nagla, bet tu — veca teātra žurka, suflieris… Iesim! (Iet.) Kas man vairs par talantu? Nopietnās lugās deru tikai Fortinbrasa svītā… un arī tam jau esmu par vecu … Jā … Vai atceries šo vielu no «Otello», Ņikituška?

Ardievu, miers! Ardievu, klusā laime! Ardievu, brašās ierindas un cīņas, Kad mostas varoņgars. Ardiev', ardievu! Ardievu, straujais zirgs un lauru skaņas, Un bungu taktis, (lautu svilpieni, , Un karaliskais karogs parādēs,

Un cīņu karstums, līksme uzvarās!

Ņikita Ivaničs. Talants! Talants! Svetlčvidovs. Vai vēl to:

No Maskavas tik prom! Šeit vairāk nerādos. Bēgt neatskatoties un tālu meklēt iet, Kas jūtām apvainotām patvērumu dos. Karieti manu šurp! Karietil

Aiziet abi ar Nikitu Ivaniču.

Priekškars lēni nolaižas.

IVANOVS

Drāma 4 cēlienos

Personas:

lvanovs Nikolajs Aleksejevičs, zemnieku lietu pārvaldes pastāvīgs loceklis

Anna Petrovna, viņa sieva, dzimusi Sara Abramsone

Šabejskis Matvejs Semjonovičs, grāfs, viņa tēvocis no mātes puses

Ļebcdevs Pavels Kiriličs, zemstes valdes priekšsēdētājs

Zinaida Savišna, viņa sieva

Saša, Ļebedevu meita, 20 g. v.

Ļvovs Jevgeņijs Konslanlinovičs, jauns zemstes ārsts

Babakina Marla Jegorovna, jauna atraitne, muižas īpašniece, bagāta

tirgotāja meita Kosihs Dmilrijs Ņikiličs, akcīzes darbinieks

Borkins Mihails Mihailovičs, Ivanova attāls radinieks, viņa muižas pārvaldnieks

Avdotja Nazarovna, vecene ar nenoteiktu profesiju Jegoruška — dzivo Ļebedevu maizē Pirmais viesis Otrais viesis

Trešais viesis •

Ceturtais viesis

Pjotrs, Ivanova sulainis

Gavrila, Ļebedeva sulainis

Viesi, sulaiņi.

Darbība noris kādā Krievijas vidienas apriņķi.

PIRMAIS CELIENS

Ivanova muižas dārzs. Pa kreisi mājas fasāde ar terasi. Viens logs atvērts. Terases priekšā plašs, ieapaļš laukums, no kura dārzā taisni un pa labi ved alejas. Labajā pusē dārza soliņi un galdiņi. Uz viena galdiņa deg lampa. Tuvojas vakars. Priekškaram atveroties, dzirdams, ka mājā mācās duetu klavierēm un čellam.

I

Ivanovs un Borkins.

Ivanovs sēž pie galda un lasa grāmatu. Borkins lielos zābakos, ar bisi rokā parādās attālāk dārza, mazliet iereibis. Ieraudzījis Ivanovu, uz pirkstgaliem tuvojas un, pienācis klāt, tēmē viņam sejā.

Ivanovs (ieraudzījis Borkinu, nodreb un pielec kā jāsi Miša, dieva dēļ… jūs mani izbiedējāt… Esmu jau tā sliktā garastāvokli, un jūs te vēl ar saviem muļķīgajiem jokiem … (Atsēžas.) Izbiedē un pats priecājas …

Borkins (skali smejas). Nu, nu . .. atvainojos, atvainojos. (Atsēžas blakus.) Vairs tā nedarīšu, nedarīšu . .. (Noņem cepuri.) Karsts. Ticiet, draugs, trijās stundās nosoļoju 17 verstis — nomocījos … Pārbaudiet, kā man sit sirds …

Ivanovs (lasīdams). Labi, vēlāk.

Borkins. Nē, tūlīt pārbaudiet! (Paņem viņa roku un pieliek sev pie krūtīm.) Dzirdat? Tuk-tuk-tuk-tuk-tuktuk. Tas nozīmē, ka man ir sirdskaite. Jebkuru mirkli varu pēkšņi nomirt. Sakiet — jums būs žēl, kad nomiršu?

Ivanovs. Es lasu — vēlāk …

Borkins. Nē, nopietni, vai jums būs žēl, ja es pēkšņi nomiršu? Nikolaj Aleksejevič, vai jums bus žēl, ja es nomiršu?

Ivanovs. Neuzmācieties!

Borkins. Draudziņ, sakiet — vai būs žēl?

Ivanovs. Man žēl, ka no jums dvesmo šņabja smaka. Tas, Miša, ir pretīgi.

Borkins (smejas). Vai tad var saost? Brīnums! Bet, starp citu, nav ko brīnīties. Pļesņikos sastapu izmeklētāju un atzīšos, mēs ar viņu iemetām kādas astoņas glāzītes. Taisnību sakot, dzert ir ļoti kaitīgi. Vai ne, ļoti kaitīgi? Ko? Kaitīgi?

Ivanovs. Galu galā tas ir neizturami. Saprotiet, Miša, tā ir ņirgāšanās.

Borkins. Nu, nu — atvainojos, atvainojos! Dievs ar jums, sēdiet… (Pieceļas un iet.) Apbrīnojami cilvēki, pat parunāties neļauj. (Atgriežas.) Ak jā! Gandrīz piemirsu. Lūdzu 82 rubļus …

Ivanovs. Kādus 82 rubļus?

Borkins. Rīt jāmaksā strādniekiem,

Ivanovs. Man nav.

Borkins. Pazemīgi pateicos! (Mēdīdams.) Man nav … Bet strādniekiem taču jāmaksā? Jāmaksā!

Ivanovs. Nezinu. Man šodien nekā nav. Pagaidiet līdz pirmajam datumam, kad saņemšu algu.

Borkins. Runājiet nu ar tādiem subjektiem! Strādnieki nāks pēc algas nevis pirmajā, bet rītdien agri.

Ivanovs. Ko tad man tagad darīt? Nu, sagrieziet mani gabalos, aprijiet! Jums ir pretīgs ieradums uzmākties man tieši tad, kad es lasu, rakstu vai…

Borkins. Es jums jautāju: vai strādniekiem jāmaksā vai ne? Ko nu ar jums runāt! (Atmet ar roku.) Tādi esot muižnieki, velns parāvis, zemes īpašnieki… Racionāla saimniecība… Tūkstoš desetīnu zemes, bet ne graša kabatā … Ir vīna pagrabs, bet nav korķu viļķa . .. Nu tad pārdošu rīt trijjūgu! Jā gan! Auzas esmu pārdevis vēl nenopļautas, bet rīt pārdošu rudzus. (Staigā pa skatuvi.) Jūs domājat, ka es sevišķi lauzīšu savu galvu? Jā? Nu nē, neesat atradis īsto . ..

Tie paši, Šabe/skis (aiz skatuves) un Anna Petrovna. Šabeļska balss aiz loga: «Ar jums nekādi nav iespējams spēlēt. Jums dzirde sliktāka nekā pildītai līdakai, bet piesitiens pretīgs!»

Anna Petrovna (atvērtā logā). Kas te nupat sarunājās? Tas esat jūs, Miša? Ko jūs tā klaiņājat?

Borkins. Ar jūsu Nicolas-voilā pat jāsāk skriet kā trakam.

Anna Petrovna. Paklau, Miša, pavēliet, lai mums uz kroketa laukumu atnes sienu.

Borkins (atmet ar roku). Lieciet mani mierā, lūdzu!

Anna Petrovna. Kas tas par toni! Tāds jums nemaz nepiedien. Ja gribat, lai sievietes jūs mīl, tad nekad viņu klātienē nedusmojieties un neesiet pārāk uzpūtīgs. (Vīram.) Nikolaj, nāc pavārtīties sienā!

Ivanovs. Tev, Aņuta, kaitīgi stāvēt pie atvērta loga. Lūdzu, ej istabā. (Kliedz.) Tēvoci, aizver logu!

Logs aizveras.

Borkins. Neaizmirstiet, ka pēc divām dienām jāmaksā procenti Ļebedevam.

Ivanovs. Atceros. Šodien būšu pie Ļebedeva un palūgšu viņu pagaidīt. (Skatās pulkstenī.)

Borkins. Kad jūs turp brauksiet?

Ivanovs. Tūlīt.

Borkins (strauji). Paga, paga! Šodien, kā liekas, Šuročkai dzimšanas diena. Tā-tā-tā! Bet es biju aizmirsis … Vāja atmiņa, ko? (Lēkā.) Braukšu, braukšu! (Dzied.) Braukšu! Iešu nomazgāšos, pakošļāšu papīru, iedzeršu trīs pilienus ožamā spirta, un — var atkal sākt no jauna… Mīļais Nikolaj Aleksejevič, dārgumiņ, manu eņģelīt, jūs vienmēr nervozējat, čīkstat, pastāvīgi esat melanholisks, bet mēs kopā varētu velns zina kādus darbus izstrādāt! Jūsu labā esmu uz visu gatavs … Gribat, es jūsu dēļ apprecēšos ar Marfušu Babakinu? Puse pūra lai pieder jums. Pat ne puse, ņemiet visu — visu!

Ivanovs. Pietiks melst niekus …

Borkins. Nē, nopietni! Gribat, es apprecēšu Marfušu. Pūru uz pusēm … Bet, starp citu, kāpēc es jums to saku? Vai tad jūs to varat saprast? (Mēdīdamies.)

«Pietiks melst niekus!» Jūs esat labs, gudrs cilvēks, bet jums nav āderes, nu, saprotiet, nav vēriena. Jūs varētu rīkoties ar tādu vērienu, ka pat velniem kļūtu nelabi. Jūs esat psihopāts, pinkšķis, bet, ja jūs būtu normāls cilvēks, tad pēc gada jums būtu miljons. Piemēram, ja man tagad būtu 2300 rubļu, tad pēc divām nedēļām man būtu 20 tūkstoši. Neticat? Un jums tas šķiet nieki? Nē, nav nieki! Iedodiet man 2300 rubļu, un es pēc nedēļas atvedīšu jums 20 tūkstošus. Viņā krastā Ovsjanovs pārdod zemes strēmeli, tieši mums pretim, par 2300 rubļiem. Ja nopirksim šo strēmeli, tad abi krasti piederēs mums. Un, ja abi krasti pieder mums, tad, saprotiet, mums ir tiesība aizsprostot upi. Vai ne? Celsim dzirnavas, un, tiklīdz paziņosim, ka aizsprostosim upi, tad visi, kas dzīvo upes lejastecē, sāks protestēt, bet mēs tūlīt: kommen sie — ja gribat, lai aizsprosta nav, tad maksājiet. Saprotat? Zarevas fabrika dos pieci tūkstoši, Koroļkovs trīs tūkstoši, klosteris dos pieci tūkstoši…

Ivanovs. Miša, tie visi ir triki… Ja negribat ar mani sanīsties, tad nerunājiet par tiem.

Borkins (piesēžas pie galda). Protams! To jau es zināju. Pats neko nedarāt un arī man neļaujat rīkoties …

III

Tie paši, Sabe/skis un Ļvovs.

Šabeļskis (iznāk ar Ļvovu no mājas). Ārsti ir tādi paši kā advokāti, ar to atšķirību, ka advokāti tikai aplaupa, bet ārsti aplaupa un nogalina. Es nerunāju par klātesošajiem. (Atsēžas pie galdiņa.) Šarlatāni, ekspluatatori… Varbūt kādā Arkādijā gadās sastapt izņēmumus no vispārējā likuma, bet esmu par ārstēšanos savā mūžā izdevis divdesmit tūkstošus un nekad neesmu redzējis ārstu, kas man nebūtu licies rūdīts krāpnieks.

Borkins (Ivanovam). Jā, pats neko nedarāt un man neļaujat rīkoties. Tāpēc jums ari nav naudas …

Šabejskis. Atkārtoju, es nerunāju par klātesošajiem … Varbūt ir izņēmumi, lai gan, starp citu … (lāvā jas.)

Ivanovs (aizver grāmatu). Ko teiksiet, dakter?

Ļvovs (atskatīdamies uz logu). To pašu, ko teicu šorīt: viņai nekavējoties jabrauc uz Krimu. (Staigā pa skatuvi.)

Šabeļskis (iespurdzas). Uz Krimu! Kāpēc, Miša, mēs abi neārstējam? Tas ir tik vienkārši. Ja no garlaicības sāk dilt vai klepot kāda madame Ango vai Ofēlija, tūliņ ņem papīru un izraksti recepti pēc visiem likumiem. Vispirms jaunu ārstu, pēc tam ceļojumu uz Krimu, Krimā — tatāru.

Ivanovs (grāfam). Nedūc kā dundurs! (Ļvovam.) Lai brauktu uz Krimu, vajadzīgi līdzekļi. Pieņemsim, ka es tos sagādāšu, bet viņa kategoriski atsakās no šā brauciena.

Ļvovs. Jā, atsakās.

Pauze.

Borkins. Sakiet, dakter, — vai Anna Petrovna ir tiešām tik nopietni slima, ka jābrauc uz Krimu?

Ļvovs (atskatās uz logu). Jā, dilonis.

Borkins. Css! Nelāgi… Es jau sen no viņas sejas redzu, ka viņa vairs ilgi nedzīvos.

Ļvovs. Bet — runājiet klusāk, mājā var dzirdēt. . .

Pauze.

Borkins (nopūšas). Musu dzīve … Cilvēka dzīve līdzinās puķei, kas krāšņi zied pļavā: pienāk āzis, apēd, un — puķes vairs nav …

Šabeļskis. Viss blēņas, blēņas un vēlreiz blēņas .. . (Žāvājas.) Blēņas un mānīšanās.

Pauze.

Borkins. Bet es te, kungi, visu laiku mācu Nikolaju Aleksejeviču, kā iedzīvoties naudā. Izstāstīju viņam brīnišķīgu ideju, bet mans pulveris, kā parasti, iekritis slapjā zemē. Neko viņam nevar iestāstīt. Paskatieties, kāds viņš izskatās: melanholija, splīns, grūtsirdība, nomāktība, skumjas…

Šabeļskis (pieceļas un izstaipās). Tu, ģeniālais pauri, visiem kaut ko izgudro, māci visus, kā dzīvot, bet kaut vienreiz butu mani pamācījis. Pamāci, gudrā galva, parādi izej u …

Borkins (pieceļas). Iešu peldēties. Sveiki, kungi! (Grāfņm.) Jums ir divdesmit izeju. Jūsu vietā man pēc nedēļas būtu divdesmit tūkstoši. (Aiziet.)

Babeļskis (seko viņam). Bet kā? Nu, pamāci.

Borkins. Te pat nav nekā, ko mācīt. Pavisam vienkārši! (Atgriežas.) Nikolaj Aleksejevič, dodiet man rubli.

Ivanovs klusēdams pasniedz viņam naudu.

Mersi! (Grāfam.) Jums rokās ir vēl daudz trumpju!

Sabeļskis (iet viņam līdzi). Nu, kādi tad?

Borkins. Jūsu vietā man pēc nedēļas būtu trīsdesmit tūkstoši, ja ne vairāk. (Aiziet ar grāfu.)

Ivanovs (pēc pauzes). Lieki cilvēki, lieki vārdi, muļķīgi jautājumi, uz kuriem jāatbild, — tas viss, dakter, mani tā nogurdinājis, ka jūtos slims. Esmu kļuvis īgns, ātri sadusmojos, esmu ass, sīkumains tik lielā mērā, ka pats sevi nepazīstu. Caurām dienām man sāp galva, naktīs bezmiegs, ausīs dūc. Nav kur likties. Patiesi nav…

Ļvovs. Man, Nikolaj Aleksejevič, ar jums nopietni jārunā.

Ivanovs. Runājiet!

Ļvovs. Par Annu Petrovnu. (Apsēžas.) Viņa atsakās braukt uz Krimu, bet ar jums kopā viņa brauktu.

Ivanovs (brīdi padomājis). Lai brauktu divatā, vajadzīgi līdzekļi. Turklāt man nedos tik ilgu atvaļinājumu. Šogad es jau vienreiz biju atvaļinājumā …

Ļvovs. Pieņemsim, ka tā ir. Tagad tālāk. Galvenais līdzeklis pret diloni ir pilnīgs miers, bet jūsu sievai nav ne mirkļa miera. Annu Petrovnu pastāvīgi uztrauc jūsu attieksme pret viņu. Piedodiet, esmu satraukts un runāšu atklāti. Jūsu uzvedība viņu nogalina. (Pauze.) Nikolaj Aleksejevič, atļaujiet man par jums būt labākās domās.

Ivanovs. Viss, ko sakāt, ir taisnība, taisnība .. . Laikam esmu briesmīgi vainīgs, bet manās domās ir juceklis, dvēseli stindzina laiskums, nespēju sevi saprast. Nesaprotu ne cilvēkus, ne sevi. (Paskatās uz logu.) Mūs var sadzirdēt, iesim pastaigāsimies.

Abi pieceļas.

Es, mīļais draugs, varētu pastāstīt visu no paša sākuma, bet tas ir tik garš un sarežģīts stāsts, ka neizstāstītu līdz nākošajam rītam.

Abi iet.

Aņula ir neparasta, lieliska sieviete. Manis dēļ viņa pārgāja citā ticībā, atstāja tēvu un māti, pameta bagātību, un, ja es prasītu pat vēl simtiem upuru, viņa visu darītu, pat aci nepamirkšķinājusi. Nu, bet es esmu pavisam neievērojams un neko neesmu ziedojis. Bet tas ir garš stāsts. Patiesībā, mīļais dakter (vilcinās), es — īsi sakot — apprecējos aiz kaislas mīlas. Zvērēju mīlēt mūžīgi, taču … pagājuši pieci gadi, viņa vēl vienmēr mīl mani, bet es… (Noplāta rokas.) Jūs man sakāt, ka viņa drīz mirs, bet es nejūtu ne mīlas, ne žēluma, tikai tukšumu, nogurumu. Ja tā no malas uz mani noskatās, tad droši vien tas ir briesmīgi; bet es pats nesaprotu, kas notiek manā dvēselē …

Aiziet pa aleju.

IV

Šabeļskis, pēc tam Anna Petrovna.

Šabelskis (ienāk un skaji smejas). Goda vārds, viņš nav blēdis, bet domātājs, virtuozs! Viņam jāuzceļ piemineklis. Viņš viens pats sevī apvieno tagadnes atkritumus visos veidos: advokātu, ārstu, uzpircēju un kasieri. (Atsēžas uz terases apakšējā pakāpiena.) Un laikam taču nekādu skolu nav beidzis, patiesi brīnums! Bet kāds ģeniāls nelietis viņš būtu, ja apgūtu kultūru, humanitārās zinātnes. «Jūs,» viņš saka, «varat pēc nedēļas saņemt 20 tūkstošus. Jums,» viņš saka, «vēl rokās ir trumpja dūzis — jūsu grāfa tituls. (Skaļi smejas.) Jebkura jaunava jūs apprecēs, pat tāda ar pūru …»

Anna Petrovna atver logu un skatās lejā.

«Gribat,» saka, «izprecināšu jums Marfušu?» Qui est ce que c'est Marfuša? Ak, tā ir Balabalkina . .. Babakalkina … tā, kas izskatās kā veļas mazgātāja.

Anna Pelrovna. Tas esat jus, graf?

Babejskis. Kas ir?

Anna Petrovna smejas.

(Ar ebrejisku akcentu.) Par ko jūš šmejes?

Алла Petrovna. Atcerējos kādu jūsu izteicienu. Atcerieties, jūs to teicāt pie pusdienu galda. Palaistam zaglim, zirgam … Kā tur bija?

Sabeļskis. Kristītam žīdam, palaistam zaglim, ārstētam zirgam — visiem viena vērtība.

Алла Pelrovna (smejas). Jūs pat vienkāršu kalambūru nevarat pateikt bez ļaunuma. Jūs esat ļauns cilvēks. (Nopietni.) Bez jokiem, grāf, jūs esat ļoti ļauns. Ar jums kopā dzīvot ir garlaicīgi un baigi. Vienmēr jūs kurnat, rūcat, visi jums ir nelieši un blēži. Sakiet man atklāti, grāf: vai jūs kādreiz par kādu esat teicis labu vārdu?

Babejskis. Kas tas par eksāmenu?

Алла Petrovna. Mēs dzīvojam ar jums jau piecus gadus zem viena jumta, bet es nevienu reizi neesmu dzirdējusi, ka jūs būtu runājis par cilvēkiem mierīgi, bez žults un bez izsmiekla. Ko ļaunu jums cilvēki nodarījuši? Un vai patiešām jūs domājat, ka esat labāks par visiem?

Babejskis. Es tā nedomāju. Esmu tāds pats nelietis un cūkcepure kā visi. Slikti audzināts cilvēks, vecs zābaks. Es vienmēr sevi lamāju. Kas es tāds esmu? Biju bagāts, brīvs, mazliet laimīgs, bet tagad — dzīvoju svešā maizē, liekēdis, āksts bez savas sejas. Ja esmu sašutis vai kaut ko nopeļu, par mani smejas; ja es smejos — citi bēdīgi pakrata galvu uz manu pusi un saka: vecais sajucis! Visbiežāk manī neklausās un mani neievēro.

Алла Petrovna (mierīgi.) Atkal brēc …

Babejskis. Kas brēc?

Алла Petrovna. Pūce. Brēc katru vakaru.

Babejskis. Lai brēc. Ļaunāk par to, kas ir, vairs nevar būt. (Staipās.) Ek, mīļā Sāra, ja es vinnētu simt vai divsimt tūkstošus, tad es jums parādītu, kā jādzīvo, tad jūs mani vairs neredzētu. Aizietu no šās bedres, no žēlastības maizes un nespertu vairs šeit kāju līdz pastarai dienai…

Anna Petrovna. Bet ko jūs darītu, ja vinnētu?

Šabeļskis (padomā). Vispirms aizbrauktu uz Maskavu un paklausītos čigānus. Pēc tam … pēc tam aizlaistos uz Parīzi. Noīrētu tur dzīvokli, ietu krievu baznīcā…

Anna Petrovna. Un vēl ko?

Sabeļskis. Diendienā sēdētu pie sievas kapa un domātu. Sēdētu tā pie kapa, līdz nosprāgtu. Sieva apglabāta Parīzē.

Pauze.

Anna Petrovna. Drausmīgi garlaicīgi. Vai mums vēlreiz nenospēlēt duetu?

Sabeļskis. Labi, sakārtojiet notis.

V

Sabclskis, Ivanovs un Ļvovs.

Ivanovs (parādās alejā ar Ļvovu). Jūs, mīļais draugs, beidzāt kursu tikai pagājušajā gadā, esat vēl jauns un žirgts, bet man jau trīsdesmit pieci. Man ir tiesības jums dot padomus. Nepreciet nekad ne ebrejieti, ne psihopāti, ne zilzeķi, bet kaut ko parastu, pelēcīgu, bez spilgtām krāsām, bez lieka skaļuma. Vispār veidojiet visu dzīvi pēc šablona. Jo pelēkāks un vienmuļāks fons, jo labāk. Mīļais, necīnieties viens pats pret tūkstošiem, nekarojiet ar vējdzirnavām, neskrejiet ar pieri sienā. Lai dievs jūs pasarga no visādām racionālām saimniecībām, neparastām skolām, dedzīgām runām. Ieslēdzieties savā gliemežvākā un strādājiet savu mazo, dieva atvēlēto darbu. Tas būs sirsnīgāk, godīgāk un veselīgāk. Bet dzīve, kuru es dzīvoju, bija tik nogurdinoša! Ai, cik nogurdinoša! Cik daudz kļūdu, netaisnību, cik daudz muļķību! (Ieraudzījis grāfu, īgni.) Vienmēr tu, tēvoc, grozies acu priekšā, neļauj parunāties divatā.

Sabeļskis (raudulīgā balsī). Lai velns mani parauj, nekur nav patvēruma! (Pielec kājās un ieiet mājā.)

Ivanovs (sauc viņam nopakaļ). Nu, atvainojos, atvainojos! (Ļvovam.) Kāpēc es viņu aizskāru? Nē, esmu pavisam sabeidzis nervus. Vajag saņemties! Vajag . . .

Ļvovs (satraukts). Nikolaj Aleksejevič, noklausījos jūsu* stāstu un… nu, piedodiet, runāšu tieši, bez aplinkiem. Jūsu balsī, jūsu intonācijā, nerunājot jau par vārdiem, ir tik daudz nežēlīga egoisma, tik daudz saltas cietsirdībās. Jums tuvs cilvēks iet bojā tāpēc, ka tas ar jums saistīts, šā cilvēka dienas ir skaitītas, bet jūs … jūs varat nemīlēt, staigāt, dot padomus, kaut ko afektēti tēlot. Nespēju jums to izteikt, nē, man nav runas dāvanu, bet jūs man esat dziļi nesimpātisks.

Ivanovs. Varbūt, varbūt. . . Jums no malas viss labāk redzams. Ļoti iespējams, ka mani izprotat. Laikam gan esmu ļoti, ļoti vainīgs… (Ieklausās.) Laikam zirgi jau piebraukti. Iešu apģērbties. (Iet uz mājas pusi, apstājas.) Jūs, dakter, mani nemīlat un to neslēpjat. Tas jums dara godu … (Ieiet mājā.)

Ļvovs (viens). Sasodīts raksturs! Atkal palaidu garām izdevību un neparunājos ar viņu, kā nākas. Nespēju ar viņu runāt aukstasinīgi! Tiklīdz atveru muti un pasaku vārdu, tūlīt man te (rāda uz krūtīm) sažņaudzas, viss sagriežas un mēle pielīp pie aukslējām. Neieredzu no visas sirds šo Tartifu, cildeno nelieti. .. Aizbrauc … Nelaimīgajai sievai vienīgā laime ir viņa klātiene, tad viņa var elpot, viņa lūdzas, lai viņš pavadītu ar viņu vismaz vienu vakaru, bet viņš.. . viņš nespēj. Viņam, redzat, mājā šķiet šauri un smacīgi. Ja viņš vienu vakaru pavadīs mājās, tad ietrieks sev lodi pierē. Nabadziņš … viņam vajadzīgs plašums, lai varētu izdomāt kādu jaunu nelietību … Es zinu, kāpēc tu katru vakaru brauc pie šiem Ļebedeviem! Zinu!

VI

Ļvovs, Ivanovs (mētelī un cepurē), Sabe/sMs un Anna Petrovna.

Sabejskis (ar Ivanovu un Annu Petrovnu iznāk no mājas). Galu galā, Nicolas, tas ir necilvēcīgi! Pats tu katru vakaru aizbrauc, bet mēs paliekam vieni. Aiz garlaicības ejam gulēt jau astoņos. Nejēdzība, nevis dzīve! Un kāpēc tu vari braukt, bet mēs nevaram? Kāpēc?

Anna Pelrovna. Graf, lieciet viņu mierā. Lai brauc, lai!

Ivanovs (sievai). Nu, kur tu slima brauksi? Tu esi slima, un pēc saulrieta tu nedrīksti būt ārā. Pavaicā tepat ārstam. Tu neesi bērns, Aņuta, vajag būt saprātīgai. (Grāfam.) Bet kāpēc tev tur būtu jābrauc?

Sabejskis. Kaut vai pie velna peklē, kaut krokodilam zobos, bet tikai nepalikt šeit. Man garlaicīgi. Esmu kļuvis truls aiz garlaicības! Visiem esmu apnicis! Tu mani atstāj mājās, lai viņai nebūtu vienai garlaicīgi, bet es viņu esmu sagrauzis un sabeidzis!

Anna Pelrovna. Lieciet viņu mierā, grāf, nerunājiet. Lai viņš brauc, ja viņam tur jautri.

Ivanovs. Aņa, kāpēc šāds tonis? Tu zini, ka nebraucu turp, meklēdams izpriecas! Man jāparunā par vekseli.

Anna Pelrovna. Nesaprotu, kāpēc tu taisnojies. Brauc! Kas tevi tur?

Ivanovs. Cienījamie, negandēsim nervus cits citam! Vai tiešām tas ir nepieciešami?

Sabelskis (raudulīgā balsī). Nicolas, draudziņ, es lūdzu tevi, ņem mani līdzi! Paskatīšos tur uz neliešiem un muļķiem un varbūt izklaidēšos. Es taču kopš lieldienām nekur neesmu bijis!

Ivanovs (sapīcis). Labi, brauksim! Kā jūs visi man esat apnikuši!

Sabeļskis. Jā? Nu, mērci, mērci! (Priecīgs paņem Ivanovu zem rokas, aizved sānis.) Vai varu uzlikt tavu salmenīcu?

Ivanovs. Vari, bet tikai ātrāk, lūdzu!

Grāfs ieskrien mājā.

Kā jūs visi esat man apnikuši! Bet ko es runāju! Aņa, es runāju ar tevi nepiedodamā tonī. Agrāk es tā nekad nemēdzu darīt. Nu, piedod, Aņa, atgriezīšos ap vieniem.

Anna Petrovna. Koļa mīļais, paliec mājās!

Ivanovs (satraukts). Mana dūjiņa, mana dārgā, nelaimīgā, lūdzu tevi, neliedz man vakaros aizbraukt no mājām. Tas no manas puses ir nežēlīgi, netaisni, bet atļauj man būt netaisnam! Mājās man ir neizturami smagi! Tiklīdz noriet saule, dvēselei uzmācas grūtsirdība. Ai, kāda grūtsirdība! Nevaicā, kāpēc! Es pats nezinu. Zvēru, ka nezinu! Šeit grūtsirdība, aizbraucu pie Ļebedeviem, tur vēl ļaunāk, atgriežos no turienes, šeit atkal grūtsirdība, un tā visu nakti. Izmisums!

Anna Petrovna. Kola — varbūt tu paliktu! Parunāsimies kā agrāk. Kopīgi paēdīsim vakariņas, palasīsim. Mēs ar rūcēju iemācījāmies vairākus duetus, ko tev nospēlēt. (Aps*.auj viņu.) Paliec!

Pauze.

Es tevi rasaprotu. Tas turpinās jau veselu gadu. Kāpēc tu esi tā pārvērties?

Ivanovs. Nezinu, nezinu.

Anna Petrovna. Bet kāpēc tu nevēlies, lai es vakaros izbrauktu kopā ar tevi?

Ivanovs. Ja tas tev vajadzīgs, tad pateikšu. Būs mazliet nežēlīgi to teikt, tomēr labāk sacīšu. Kad mani moka grūtsirdība, tad sāku tevi nemīlēt. Šai laikā es bēgu arī no tevis. īsi sakot, man vajag aizbraukt no mājām.

Anna Petrovna. Grūtsirdība! Saprotu, saprotu … Zini ko, Koļa. Pamēģini, kā agrāk, dziedāt, smieties, dusmoties. Paliec, smiesimies, iedzersim liķieri un vienā mirklī izkliedēsim tavu grūtsirdību. Gribi, es dziedāšu? Vai iesim apsēdīsimies tavā kabinetā tumsā, kā agrāk, un tu man pastāstīsi par savu grūtsirdību … Tev ir cietēja acis! Skatīšos tajās un raudāšu, un mums abiem kļūs vieglāk. (Smejas un raud.) Bet, Koļa, vai varbūt ir tā — puķes atkal uzzied katru pavasari, taču prieks neuzzied? Jā? Nu, brauc, brauc .. .

Ivanovs. Lūdz par mani dievu, Aņa. (Iet, apstājas un domā.) Nē, nespēju! (Aiziet.)

Anna Petrovna. Brauc. (Atsēžas pie galda.)

Ļvovs (staigā pa skatuvi). Anna Petrovna, iegaumējiet: tiklīdz pulkstenis sit seši, jums jāiet istabā un jāpaliek tur līdz rītam. Vakara drēgnums jums kaitīgs.

Anna Petrovna. Klau-sos!

Ļvovs. Kas par «klau-sos»! Es runāju nopietni.

Anna Petrovna. Bet es negribu būt nopietna. (Klepo.)

Ļvovs. Nu redzat — jūs jau klepojat…

VII

Ļvovs, Anna Petrovna un Sabe/sk/s.

Sabeļskis (mētelī un cepurē iznāk no mājas). Bet kur tad Nikolajs? Zirgi jau iejūgti? (Strauji nāk un noskūpsta roku Annai Petrovnai.) Labu nakti, jaukā! (Vaibstos.) Gevalt! Lūdzu, piedot! (Ātri aiziet.)

Ļvovs. Āksts!

Pauze. Tālumā spēlē harmonika.

Anna Petrovna. Kāda garlaicība! … Tur važoņi un virējas rīko balli, bet es — es kā pamesta. Jevgeņij Konslantinovič, ko jūs tur soļojat? Nāciet šurp, apsēdieties!

Ļvovs. Nevaru sēdēt!

Pauze.

Anna Petrovna. Virtuvē spēlē «Ķivuli». (Dzied.) «Ķivul, ķivul, kurp tu trauc? Šņabi iedzeršu nedaudz!»

Pauze.

Dakter, vai jums ir tēvs un māte?

Ļvovs. Tēvs nomiris, bet māte dzīva.

Anna Petrovna. Vai jus ilgojaties pēc mātes?

Ļvovs. Man nav laika ilgoties.

Anna Petrovna (smejas). Puķes atkal uzzied pavasarī, bet prieks neuzzied. Kas man to teica? Kaut nu varētu atcerēties! Šķiet, pats Nikolajs tā teica. (Klausās.) Atkal brēc pūce.

Ļvovs. Nu, lai brēc!

Anna Petrovna. Dakter, es sāku domāt, ka liktenis mani apkrāpis. Daudzi cilvēki, kas varbūt nav par mani labāki, ir laimīgi un neko nemaksā par savu laimi. Bet es esmu par visu maksājusi, absolūti par visu! Un tik dārgi! Kāpēc no manis ņem tik briesmīgus procentus? Labais cilvēk, jūs esat ļoti piesardzīgs pret mani, smalkjūtīgs, baidāties teikt patiesību, bet vai domājat, ka nezinu, kas man par slimību? Ļoti labi zinu. Bet par to garlaicīgi runāt… (Ar ebrejisku akcentu.) Lūdzu, pēdodet! Vai jūs protat stāstīt jautras anekdotes?

Ļvovs. Neprotu.

Anna Petrovna. Bet Nikolajs prol. Es sāku brīnīties par to, cik cilvēki ir netaisni; kāpēc mīlestībai neatbild ar'mīlestību un patiesību atmaksā ar meliem? Sakiet — cik ilgi mani ienīdīs tēvs un māte? Viņi dzīvo 50 verstis no šejienes, bet es dienu un nakti, pat miegā, jūtu viņu ienaidu. Un kā, lūdzami, lai saprotu Nikolaja grūtsirdību? Viņš teica, ka nemīlot mani tikai vakaros, kad viņu māc grūtsirdība. To es saprotu un pieļauju, bet iedomājieties — ja nu viņš mani nepavisam vairs nemīl! Protams, tas ir neiespējami, — bet ja nu tomēr? Nē, nē, man par to nevajag domāt. (Dzied.) «Ķivul, ķivul, kurp tu trauc?» (Nodrebinās.) Kādas man baismas domas! Jūs, dakter, neesat precējies un daudz ko nevarat saprast…

Ļvovs. Jūs brīnāties? (Nosēžas viņai blakus.) Nē! Es… es brīnos par jums! Nu paskaidrojiet, izstāstiet man — kāpēc jūs — gudra, godīga, gandrīz svēta — atļāvāt sevi tik nekaunīgi piekrāpt, ievilkt šajā pūces ligzdā? Kāpēc jūs esat šeit? Kas jums kopīgs ar šo auksto, bezdvēselisko … bet nerunāsim par jūsu vīru! Kas jums kopīgs ar šo tukšo, pliekano vidi? Ak kungs dievs! Šis mūžam neapmierinātais, ierūsējušais, ārprātīgais grāfs, šis krāpnieks un blēdis Miša ar savu neķītro fizionomiju. Paskaidrojiet man — kāpēc jūs esat šeit? Kā jūs šeit nokļuvāt?

Anna Petrovna (smejas). Tieši tā arī viņš kādreiz jautāja. Tieši tā. Tikai viņam acis lielākas, un, kad viņš agrāk sāka par kaut ko dedzīgi runāt, tās kvēloja kā ogles … Runājiet, runājiet!

Ļvovs (pieceļas un atmet ar roku). Ko man runāt? Ejiet istabā.

Anna Petrovna. Jūs sakāt, ka Nikolajs ir šāds un tāds, un visāds. Kā tad jūs viņu pazīstat? Vai pusgada laikā var izpazīt cilvēku? Dakter, viņš ir lielisks cilvēks, un man žēl, ka jūs viņu nepazināt pirms diviem gadiem. Viņš tagad skumst, klusē, neko nedara, bet agrāk .. . Cik viņš bija burvīgs! Iemīlēju viņu no pirmā skatiena. (Smejas.) Paskatījos, un peļu slazds aizcirtās: klaps! Viņš teica: iesim! Es nometu no sevis visu, tāpat kā, zināt, dažreiz ar šķērēm nogriež satrunējušas lapas, un aizgāju … (Pauze.) Bet tagad tā vairs nav. Tagad viņš

brauc pie Ļebedeviem, lai izklaidētos ar citam sievietēm, bet es — es sēžu dārzā un klausos, kā brēc pūce … Sargs klabina.

Dakter, vai jums ir brāļi? Ļvovs. Nē.

Anna Petrovna ska]i raud.

Ļvovs. Nu, kas tad vēl! Kas jums nolika? Anna Petrovna (pieceļas). Es nespēju, dakter, braukšu turp.

Ļvovs. Kurp tad?

Anna Petrovna. Tur, kur ir viņš… Es braukšu … Pavēliet iejūgt zirgus. (Ieskrien mājā.)

Ļvovs. Nē, es kategoriski atsakos ārstēt tādos apstākļos. Man ne tikai nemaksā ne kapeikas, bet vēl dvēseli saārda! … Nē, es atsakos! Pietiek! (Ieiet mājā.)

Priekškars

OTRAIS CELIENS

Zāle Ļebedevu mājā, durvis tieši uz dārzu; pa labi un kreisi — durvis. Veclaicīgas, dārgas mēbeles. Lustra, svečturi, gleznas — viss apvalkos.

I

Zinaida Savišna, Kosihs, Avdotja Nazarovna, Jcgoruška, Gctvrila,

istabene, viešņas — vecenes, jaunkundzes un Babakina. Zinaida Savišna sēž uz dīvāna. Abās pusēs viņai mikstos krēslos sēž viešņas — vecenes, uz cietiem krēsliem jaunatne. Dibenplana pie dārza durvīm spēlē kārtis, starp spēlētājiem Kosihs, Avdotja Nazarovna un Jegoruška. Gavrila stāv pie labējām durvīm, istabene ar paplāti iznēsā gardumus. No dārza pa labējām durvīm ienāk un atkal iziet viesi visā cēliena laikā. Babakina ienāk pa labējām durvīm un tuvojas Zinaidai Savišnai.

Zinaida Savišna (priecīgi). Sirsniņ, Marfa Jegorovna! Babakina. Labdien, Zinaida Savišna! Man ir tas gods jūs apsveikt ar dzimšanas dienas gavilnieci.

Saskūpstās.

Lai dievs dod, ka .. .

Zinaida Savišna. Pateicos, sirsniņ, esmu tik priecīga. Nu, kā jums ar veselību?

Babakina. Ļoti pateicos! (Atsēžas viņai blakus uz dīvāna.) Sveiki, jaunie ļaudis!

Viesi pieceļas un paklanās.

Pirmais viesis (smejas). Jaunie ļaudis … bet vai tad jūs esat veca?

Babakina (nopūšas). Kur nu mums pie jaunajiem skaitīties!

Pirmais viesis (goddevīgi smejas). Apžēlojieties, ko jūs runājāt.. . Tikai saucaties atraitne, bet jebkuru jaunavu varat pārspēt ar desmit pret vienu.

Gavrila pienes Babakinai tēju.

Zinaida Savišna (Gavrilam). Ko tu tā pasniedz? Varēji atnest kādu ievārījumu. Ērkšķogu, vai!

Babakina. Nerūpējieties, es ļoti pateicos.

Pauze.

Pirmais viesis. Vai jūs, Marta Jegorovna, braucāt caur Muškino?

Babakina. Nē, caur Zaimišču. Tur labāks ceļš.

Pirmais viesis. Tā.

Kosihs. Divi pīķi.

Jegoruška. Es pasēju.

Avdotja Nazarovna. Pasēju.

Otrais viesis. Pasēju.

Babakina. Mīļā Zinaida Savišna, loterijas biļetes pēkšņi atkal kļuvušas ļoti dārgas. Vai tas redzēts: pirmais aizņēmums maksā jau 270, bet otrais gandrīz jau 250. Tā vēl nekad nav bijis . . .

Zinaida Savišna (nopūšas). Labi tam, kam šo biļešu daudz.

Babakina. Nesakiet vis, sirsniņ; lai gan biļetes labā cenā, tomēr tajās ieguldīt kapitālu nav izdevīgi. Jau apdrošināšana vien var izputināt.

Zinaida Savišna. Tā gan, tomēr, mīļā, vienmēr var cerēt… (Nopūšas.) Dievs ir žēlīgs . . .

Trešais viesis. No sava viedokļa, mesdames, spriežu, ka tagadējos laikos ir ļoti neizdevīgi, ja kādam pieder kapitāls. Procentu papīri dod ļoti niecīgas dividendes, bet laist naudu apgrozībā ir ļoti bīstami. Cik saprotu, mesdames, cilvēks, kam tagadējos laikos ir kapitāls, atrodas kritiskākā stāvoklī nekā tāds, mesdames, kam …

Babakina (nopūšas). Pareizi!

Pirmais viesis žāvājas.

Babakina. Vai tad damu klātiene var žāvāties? Pirmais viesis. Pardon, mesdames, tas notika nejauši.

Zinaīda Savišna pieceļas un aiziet pa labējām durvīm; ilgstošs klusums.

Jegoruška. Divi kāravi. Avdotja Nazarovrta. Pasēju. Otrais viesis. Pasēju. Kosihs. Pasēju.

Babakina (sānis). Ak kungs, kāda garlaicība, varētu vai nomirt!

II

Tic paši, Zinaīda Savišna un Ļcbcdcvs.

Zinaida Savišna (iznāk pa labējām durvīm ar Ļebedevu, klusi). Ko nosēdies tur? Kā primadonna! Sēdi pie viesiem! (Atsēžas agrākajā vietā.)

Ļebedevs (žāvājas). Ak, tu, smagā grēku nasta! (Ierauga Babakinu.) Skaties, marmelāde sēž. Rahatlukums! (Apsveicinās.) Kā ar jūsu dārgo veselību?

Babakina. Ļoti pateicos!

Ļebedevs. Nu, paldies dievam! Paldies dievam! (Atsēžas krēslā.) Tā, tā . .. Gavrila!

Gavrila pienes viņam glāzīti degvīna un glāzi ūdens; viņš iedzer degvīnu un uzdzer ūdeni.

Pirmais viesis. Uz veselību!

Ļebedevs. Kas tur par veselību! Labi, ka nenobeidzos, paldies par to pašu. (Sievai.) Zjuzjuška,. bet kur tad mūsu gavilniece?

Kosihs (raudulīgi). Sakiet — kāpēc mēs palikām bez neviena stiķa? (Pielec kājās.) Nu, kāpēc mēs paspēlējām, lai velns mani parauj!

Avdotja Nazarovna (ari salecas, dusmīgi). Tāpēc, ka tev jāsaprot, dārgais, ja neproti spēlēt, nesēdies pie galda. Kādas tev tiesības izspēlēt citas slakas kārtis? Tā tev arī palika iemarinēts dūzis!

Abi aizskrien no galda uz priekšu.

Kosihs (raudulīgā balsī). Atļaujiet, kungi. .. Man kāravi — dūzis, karalis, dāma un kronis visam — astotnieks, pīķa dūzis un viens, saprotiet, erceniņš, bet viņa velns zina kāpēc nevarēja pieteikt mazo klājienu. Es pieteicu, bez trumpja . . .

Avdotja Nazarovna (pārtraukdama). Nē, es teicu, bez trumpja! Tu teici: divi bez trumpja …

Kosihs. Tas ir neizturami! Atļaujiet, jums … man … jums. (Ļebedevam.) Saprotiet, Pavel Kirilič, man bija kāravi — dūzis, karalis, dāma, kronis — astotnieks.

Ļebedevs (aizspiež ausis). Rimsties, apžēlojies . . . pietiek.

Avdotja Nazarovna (kliedz). Es teicu — bez trumpja.

Kosihs (nikni). Lai esmu nelietis un nolādēts, ja vēlreiz apsēdīšos spēlēt ar šo sevrjugu! (Ātri iziet no zāles.)

Otrais viesis viņam seko, pie galda paliek Jegoruška.

Avdotja Nazarovna. Uh! Pat karsts sametās! Sevrjuga! Pats esi sevrjuga!

Babakina. Arī jūs, vecmāmiņ, tik dusmīga.

Avdotja Nazarovna (ierauga Babakinu, izpleš rokas). Mana drostaliņa, skaistulīte! Viņa šeit, bet es kā akla vista neredzu. Dūjiņa! (Noskūpsta viņai plecu, atsēžas blakām.) Tavu prieku! Ļauj man uz tevi paskatīties, gulbi baltais! Tfu, tfu, tfu — lai nenobur ļauna acs!

Ļebedevs. Nu, ko dziedi! Labāk sameklē viņai līgavaini!

Avdotja Nazarovna. Un sameklēšu! Es, grēciniece, zārkā neapgulšos, kamēr viņu un Saņečku nebūšu izdevusi pie vīra! Zārkā neapgulšos! (Nopūšas.) Tikai kur viņus tagad sameklēsi — šos līgavaiņus? Lūk, tur jūsu līgavaiņi sēž, izspūruši kā slapji gaiļi!

Trešais viesis. Ļoti neizdevies salīdzinājums. No mana viedokļa runājot, mesdames, ja tagad jauniem cilvēkiem labāk patīk dzīvot neprecētiem, tad tur vainojami, tā sakot, sociālie apstākļi.. .

Ļebedevs. Nu, nu! Nefilozofē! .. . Man nepatīk! ..,

III

• Tie paši un Saša.

Saša (ienāk un pieiet tēvam klāt). Tik lielisks Idiks, bet jūs, kungi, sēžat šeit, tik smacīgā gaisā.

Zinaida Savišna. Sašeņka, vai tu neredzi, ka pie mums ir Marfa Jegorovna?

Saša. Piedodiet! (Pieiet pie Babakinas un sasveicinās.)

Babakina. Esi lepna kļuvusi, Sašeņka, lepna gan, kaut vienreiz būtu atbraukusi. (Saskūpstās.) Apsveicu, sirsniņ!

Saša. Pateicos. (Atsēžas blakus tēvam.)

Ļebedevs. Jā, Avdotja Nazarovna, tagad grūti ar līgavaiņiem. Ne vien līgavaini — bet pat kārtīgu līgavaiņa vedēju nekur nevar atrast. Tagadējā jaunatne — negribu gan nozākāt —, bet ir — dievs ar to — tāda saskābusi, atmiekšķēta. Neprot ne kārtīgi padejot, ne parunāt, ne iedzert.

Avdotja Nazarovna. Nu, dzeršanā viņi visi ir meistari, tikai dodiet. . .

Ļebedevs. Nav liela māka dzert, — arī zirgs māk dzert. Nē, bet jādzer ar izmaņu. Manā laikā kādreiz diendienā rāvāmies ar lekcijām, bet, tiklīdz pienāca vakars, gājām tieši ugunī un līdz rītam griezāmies kā vilciņi. Dancojām un jaunkundzes priecinājām, un arī šo lietiņu pratām (iesit knipi sev pa kaklu). Gadījās ari, ka pļāpājām un filozofējām, līdz mēle pamira. Bet tagad … (Atmet ar roku.) Nesaprotu … Neder ne dievam, ne velnam! Visā apriņķī ir tikai viens kārtīgs zēns, un tas pats precējies (nopūšas) un, liekas, jau sāk trakot…

Babakina. Kas tas tāds?

Ļebedevs. Nikolaša Ivanovs.

Babakina. Jā, viņš ir labs vīrietis (saviebjas), tikai nelaimīgs!

Zinaida Savišna. Kā lai viņš, sirsniņ, būtu laimīgs! (Nopūšas.) Kā viņš, nabadziņš, kļūdījies! Apprecēja savu ebrejieti, un, nabadziņš, bija izdomājis, ka tēvs un māte dos zelta kalnus, bet iznāca pavisam citādi. Kopš viņa pārgāja citā ticībā, tēvs un māte negrib neko vairs par viņu zināt, nolādējuši viņu. Tā viņš ari nedabūja ne kapeikas. Tagad nožēlo, bet jau par vēlu . . .

Saša. Māt, tas nav tiesa!

Babakina (dedzīgi). Suročka, kā tad nav tiesa? To taču visi zina. Ja nebūtu bijis ieinteresēts, kāpēc tad apprecētu ebrejieti? Vai tad krievu sieviešu trūkst? Kļūdījās, sirsniņ, kļūdījās! (Strauji.) Ak kungs, tagad gan viņš šai krietni sadod! Tiešām, smiekli nāk. Tikko pārnāk no kaut kurienes mājās, tūlīt viņai uzbrēc: «Tavs tēvs un māte mani piekrāpuši! Prom no manas mājas!» Bet kur lai viņa iet? Tēvs un māte nepieņems, varētu iet par kalponi, bet nav mācīta strādāt. Viņš visvisādi grauž viņu, līdz kamēr grāfs sāk aizstāvēt. Nebūtu grāfa, viņš jau sen viņu būtu kapā iedzinis .. .

Avdotja Nazarovna. Dažkārt ieslēdz viņu pagrabā un saka: «Tagad ēd nu ķiplokus.» Viņa ēd, ēd, līdz kamēr pat no dvēseles atraugas nāk.

Smiekli.

Saša. Tēt, tie taču ir meli!

Ļebedevs. Nu, un tad? Lai melš veselas! (Sauc.) Gavrila!

Gavrila pasniedz viņam degvīnu un ūdeni.

Zinaida Savišna. Tāpēc arī izputējis, nabags. Saimniecība, sirsniņ, pavisam nolaista. Ja Borkins nerūpētos, viņam ar savu ebrejieti nebūtu ko ēst. (Nopūšas.) Un cik mēs, sirsniņ, viņa dēļ esam cietuši! Viens dievs zina, ko esam zaudējuši. Ticiet, mīļā, viņš mums jau trīs gadus ir deviņus tūkstošus parādā.

Babakina (šausmās). Deviņus tūkstošus!

Zinaida Savišna. Jā, mans mīļais Pašeņka pavēlēja viņam aizdot. Nesaprot, kam var un kam nevar aizdot. Par kapitālu es nemaz nerunāju, dievs ar to, kaut jel būtu procentus kārtīgi maksājis!

Saša (dedzīgi). Māt, to jūs jau tūkstošreiz esat stāstījusi.

Zinaida Savišna. Un kas tev? Ko tu aizstāvi?

Saša (pieceļas). Kā gan jums pietiek dūšas tā runāt par cilvēku, kas jums nav darījis neko Jaunu? Nu, ko viņš jums nodarījis?

Tr&šais viesis. Aleksandra Pavlovna, atļaujiet man teikt divus vārdus! Es cienu Nikolaju Aleksejeviču un allaž esmu lepojies, ka viņu pazīstu, bet, runājot entre nous, viņš man šķiet avantūrists.

Saša. Apsveicu, ja jums tā šķiet.

Trešais viesis. Kā pierādījumu pastāstīšu jums šādu faktu, ko man uzticēja viņa atašejs jeb, tā teikt, čičerone, Borkins. Pirms diviem gadiem, lopu sērgai plosoties, viņš sapirkās lopus, apdrošināja tos …

Zinaida Savišna. Jā, jā, jā! Atceros šo gadījumu. Arī man par to stāstīja!

Trešais viesis. Apdrošinājis lopus! Saprotiet, pēc tam pielaidis tiem mēri un dabūjis apdrošināšanas prēmiju.

Saša. Ai, kādas blēņas! Nieki! Neviens nav pircis lopus un pielaidis tiem mēri! Pats Borkins izdomāja tādu plānu un visur ar to lielījās. Kad Ivanovs to uzzināja, Borkins viņam pēc tam divas nedēļas lūdzās piedošanu. Ivanovs ir tikai tik daudz vainīgs, ka viņam vājš raksturs un viņam nepietiek stingrības padzīt šo Borkinu, viņa vaina arī tā, ka viņš pārāk uzticas cilvēkiem. Visu, kas viņam piederēja, izvazāja, izlaupīja; no viņa augstsirdīgiem pasākumiem iedzīvojās katrs, kas tikai vēlējās.

Ļebedevs. Šura, ko tu uztraucies! Rimsties taču!

Saša. Kāpēc tad viņi runā muļķības? Tas viss ir tik garlaicīgi, garlaicīgi! Ivanovs, Ivanovs, Ivanovs — citu sarunu nav. (Iet uz durvju pusi un atkal atgriežas.) Es brīnos. (Jaunajiem cilvēkiem.) Patiešām brīnos par jūsu pacietību, kungi! Vai jums tiešām nav garlaicīgi tā sēdēt? Gaiss sastindzis no apnikuma. Runājiet taču kaut ko, izklaidējiet jaunkundzes, kustieties. Ja jums nav citu tematu kā Ivanovs, tad smejieties, dziediet vai vismaz dejojiet…

Ļebedevs (smejas). Sapurini, sapurini viņus krietni!

Saša. Nu, lūdzu, izpildiet manu lūgumu! Ja negribat dejot, smieties, dziedāt, ja tas viss ir garlaicīgi, tad jūs lūgtin lūdzu, vismaz vienreiz dzīvē, lai mūs izbrīnotu vai sasmīdinātu, sakopojiet spēkus un visi reizē izdomājiet kaut ko atjautīgu, spožu, pasakiet kaut ko nekaulrīgu vai vulgāru, bet lai būtu kaut kas uzjautrinošs un jauns! Vai ari visi reizē paveiciet kaut ko mazu, tik tikko manāmu, bet kaut mazdrusciņ līdzīgu varoņdarbam, lai jaunkundzes vismaz vienreiz dzīvē, raugoties jūsos, varētu iesaukties: «Ak!» Paklausieties, jums taču gribētos patikt kādai, bet kāpēc nemaz necenšaties būt patīkami? Ai, kungi! Jūs visi neesat tādi, kā vajadzētu, — nepavisam ne! Skatoties uz jums, mušas sprāgst un lampas sāk kūpēt. Nepavisam ne tādi, kā vajadzētu! Tūkstoškārt esmu jums teikusi un vienmēr teikšu, ka visi jūs neesat tādi, kādiem jums vajadzētu būt!

IV

Tic paši, Ivanovs un Šabeļskis.

Šabeļskis (ienāk ar Ivanovu pa labējām durvīm). Kas te deklamē? Jūs, Šuročka? (Skaļi smejas, spiež viņai roku.) Apsveicu, mans eņģei, lai dievs jums dod vēlu mirt un otrreiz nepiedzimt…

Zinaida Savišna (līksmi). Nikolaj Aleksejevič, grāf!

Ļebedevs. Hā! Ko es redzu? Grāfs! (Iet viņam pretim.)

Šabeļskis (ieraudzījis Zinaidu Savišnu un Babakinu, izstiepj viņām pretim rokas). Divas bankas uz viena dīvāna! Prieks skatīties! (Apsveicinās. Zinaidai Savišnai.) Sveika, Zjuzjuška! (Babakinai.) Labvakar, bumbulīt!

Zinaida Savišna. Es tā priecājos. Jūs, grāf, esat mums tik rets viesis! (Sauc.) Gavrila, tēju! Apsēdieties, lūdzu! (Pieceļas, aiziet pa labējām durvīm un tūlīt atgriežas, izskatās ļoti norūpējusies. Saša atsēžas agrākajā vietā. Ivanovs klusēdams ar visiem sasveicinās.)

Ļebedevs (Šabeļskim). Kur tu te gadījies? Kādi spēki tevi šurp atveduši? Ir gan pārsteigums! (Skūpsta viņu.) Grāf, tu taču esi razbainieks! Pieklājīgi ļaudis tā neizturas! (Aiz rokas pieved viņu pie rampas.) Kāpēc tu mūs neapciemo? Dusmīgs esi, vai?

Šabeļskis. Kā tad es varu pie tevis atbraukt. Jādams uz spieķa? Man savu zirgu nav, bet Nikolajs neņem mani līdzi, pavēl sēdēt pie Saras, lai viņai nebūtu garlaicīgi. Sūti man pakaļ savus zirgus, tad arī braukšu …

Ļebedevs (atmet ar roku). Nu jā! Zjuzjuška drīzāk pārsprāgs nekā dos zirgus. Mīļais draugs, tu taču man no visiem esi dārgākais un tuvākais! No visas vecās paaudzes tikai es un tu esam palikuši! «Es tevī mīlu senās ciešanas un savu pazaudēto jaunību . ..» Joki paliek joki, bet es, lūk, gandrīz vai raudu. (Noskūpsta grāfu.)

Šabeļskis. Atkāpies, atkāpies. No tevis nāk dvaka tikpat kā no vīna pagraba.

Ļebedevs. Mīļais, tu nevari iedomāties, cik man garlaicīgi bez maniem draugiem! Dažreiz aiz skumjām varētu vai pakārties. (Klusi.) Zjuzjuška ar savu aizdevumu kasi aizbaidījusi visus pieklājīgos ļaudis un palikuši, kā redzi, tikai zulusi — šie Dudkini, Budkini. Nu, dzer tēju .. .

Gavrila pienes grāfam tēju.

Zinaida Savišna (norūpējusies Gavrilam). Nu, kā tu pasniedz? Varēji atnest kādu ievārījumu .. . Ērkšķogu, vai…

Šabeļskis (skali smejas. Ivanovam). Vai es tev neteicu? (Ļebedevam.) Saderēju ar viņu, ka, tiklīdz atbrauksim, Zjuzjuška tūlīt mūs pacienās ar ērkšķogu ievārījumu …

Zinaida Savišna. Jūs, grāf, vēl vienmēr esat tāds pats zobgalis . . . (Apsēžas.)

Ļebedevs. Divdesmit mucas ievārījām, kur tad citur liksim?

Šabeļskis (atsēžas pie galda). Jūs krājat, Zjuzjuška? Nu, vai ir jau kāds miljoniņš?

Zinaida Savišna (nopūšas). Jā, skatoties no malas, šķiet, ka mēs esam visbagātākie ļaudis, bet no kurienes lai mums nāktu nauda? Tās tikai runas . ..

Šabeļskis. Nu jā, jā, zinām! Zinām, cik slikti jūs dambreti spēlējat! (Ļebedevam.) Paška, saki pēc sirdsapziņas: esat sakrājuši miljonu?

Ļebedevs. Nezinu. To vaicā Zjuzjuškai.. .

Šabejskis (Babakinai). Bet apaļajam bumbulītim drīz būs miljoniņš! Kļūst skaistāka un apaļāka katru stundu! Redz, ko nozīmē, ja daudz naudas …

Babakina. Ļoti pateicos jums, gaišība, bet man nepatīk izsmiekls.

Šabeļskis. Mīļā banka, vai tad tas ir izsmiekls? Gluži vienkārši dvēseles brēciens, no jūtu pārpilnības mute runā. Es bezgalīgi mīlu jūs un Zjuzjušku. (Jautri.) Sajūsma! … Noreibums! . . . Nevaru vienaldzīgi uz jums abām skatīties …

Zinaida Savišna. Joprojām esat tāds, kāds bijāt. (Jegoruškam.) Jegoruška, nodzēs sveces! Ko tās velti deg, ja kārtis nespēlējat? (Jegoruška nodreb, nodzēš sveces un atsēžas. Ivanovam.) Nikolaj Aleksejevič, kā jūsu dzīves biedrei ar veselību?

Ivanovs. Slikti. Šodien ārsts nepārprotami pateica, ka viņai dilonis . ..

Zinaida Savišna. Tiešām? Cik žēl! (Nopūšas.) Mēs visi viņu tā mīlam …

Šabeļskis. Blēņas, blēņas un vēlreiz blēņas! Nav nekāda diloņa, ārstu šarlatānisms un triki. Eskulapam gribas te vazāties, un viņš izdomājis diloni. Labi, ka vīrs nav greizsirdīgs.

Ivanovs nepacietīgi sakustas.

Bet, runājot par Saru, es neticu nevienam viņas vārdam, nevienai kustībai. Savā mūžā nekad neesmu ticējis ne ārstiem, ne advokātiem, ne sievietēm. Blēņas, blēņas, šarlatānisms un triki!

Ļebedevs (Šabeļskim). Matvej, tu esi apbrīnojams subjekts. Tev piemetusies mizantropija, un tu noņemies ar to kā ar jēlu olu. Cilvēks kā cilvēks, bet, kad sāc runāt, tad liekas, ka tev uz mēles ir pipari vai esi saslimis ar kataru …

Šabeļskis. Vai lai bučojos ar blēžiem un neliešiem?

Ļebedevs. Kur tu redzi blēžus un neliešus?

Šabeļskis. Es, protams, nerunāju par klātesošajiem, bet…

Ļebedevs. Nu redzi — bet! Viss ākstība vien!

Šabeļskis. Ākstība … Labi, ka tev nav nekāda pasaules uzskata.

Ļebedevs. Kāds ir mans pasaules uzskats? Sēžu un katru brīdi gaidu, ka nobeigšos. Tāds ir mans pasaules uzskats. Tā gan … (Sauc.) Gavrila!

Šabeļskis. Esi jau pietiekami daudz reižu saucis Gavrilu. Paskaties, cik tev piesarcis deguns!

Ļetiedevs (dzer). Nekas, mīļais. Nebraukšu taču laulāties.

Zinaida Savišna. Sen pie mums nav bijis dakteris Ļvovs. Pavisam aizmirsis mūs.

_ Saša. Viņš man nepatīk. Godīguma iemiesojums. Ūdeni nepadzersies, papirosu neizsmēķēs, neparādījis savu neparasto godīgumu. Staigā vai runā, bet pašam uz pieres uzrakstīts: esmu godīgs cilvēks. Viņš ir garlaicīgs.

Šabeļskis. Aprobežots, parasts dakterītis. (Mēdās.) «Ceļu godīgam darbam!» Ik pa brīdim brēc kā papagailis un domā, ka tiešām ir gandrīz vai Dobroļubovs. Kas neklaigā, tas, pēc viņa domām, ir nelietis. Apbrīnojami dziļi uzskati. Ja zemkopis pārticis un cilvēciski dzīvo, tas nozīmē, ka viņš ir nelietis un kulaks. Es staigāju samta svārkos, un tos man pasniedz sulainis — esmu nelietis un dzimtkungs. Viņš tik godīgs, tik godīgs, ka aiz godīguma vai plīst pušu. Nezina pats, kur likties. Man pat bail no viņa… Patiešām! Tā vien gaidu, ka aiz pienākuma apziņas iekraus pa purnu vai apsaukās par nelieti.

Ivanovs. Viņš mani drausmīgi nogurdinājis, tomēr ir man simpātisks, viņš ir visai patiess.

Šabeļskis. Tā nu gan ir patiesība! Vakar vakarā pienāk pie manis un nezin kāpēc saka: «Jūs, grāf, esat man dziļi nesimpātisks!» Pazemīgi pateicos! Un ne vienkārši, bet ar tendenci, balss viņam dreb, acis deg, dzīslas vai plīst… Lai velns parauj šo lauciniecisko patiesību! Ka es viņam esmu pretīgs, riebjos, tas ir dabiski — es pats to apzinos, bet kāpēc to sacīt tieši acīs? Esmu nelāga cilvēks, bet man taču ir sirmi mati. Nesmalkjūtīgs, nežēlīgs godīgums!

Ļebedevs. Nu, nu, nu! Pats esi jauns bijis un saproti.

Šabeļskis. Jā, biju jauns un muļķis, savā laikā tēloju Čacki, atmaskoju neliešus un blēžus, bet nekad savā mūžā zagli atklāti nenosaucu par zagli un mājā, kur kāds bija pakāries, nepieminēju virvi. Es biju labi audzināts. Bet mūsu trulais dakteris justos sava uzdevuma augstumos un septītajās debesīs, ja liktenis dotu viņam izdevību principu un sabiedrisko ideālu vārdā publiski iegāzt man pa purnu vai iebelzt pa sāniem.

Ļebedevs. Jauniem cilvēkiem ir savas tieksmes. Mans tēvocis bija hēgelietis, mēdza saaicināt viesus — pilnu māju, piedzerties, uzkāpt uz krēsla un tad sākt runu: «Jūs tumsoņi! Jūs baigie spēki! Jaunas dzīves ausma!» Ta-ta, ta-ta, ta-ta. Un pātaroja, pātaroja …

Saša. Bet ko tad viesi?

Ļebedevs. Neko. Klausījās un dzēra. Vienreiz es tomēr viņu izaicināju uz divkauju — pats savu tēvoci. Tas bija Bēkona dēļ. Atceros, sēdēju tā — dod dieviņ atmiņu —, nu, kā Matvejs, bet tēvocis ar nelaiķi Gerasimu Niliču stāvēja apmēram tur, kur Nikolaša. Gerasims Niličs uzdod, brālīt, jautājumu …

Ionāk Borkins.

V

Tie paši un Borkins (apģērbies kā frants, ar sainīli rokā, palēkdamies un dziesmu dūkdams, ienāk pa labējām durvīm. Alzinīga balsu duna).

Jaunkundzes. Mihail Mihailovič!

Ļebedevs. Mišel Mišelič! Dzirdam, dzirdam!

Šabelskis. Sabiedrības dvēsele!

Borkins. Te es esmu! (Pieskrien pie Sašas.) Cēlā sinjorīna, iedrošinos apsveikt visumu ar jūsu — tik brīnišķīga ziediņa piedzimšanu. Kā savas sajūsmas velti atļaujos jums pasniegt (pasniedz saini) paša izgatavotas raķetes un bengālisko uguņu piederumus. Lai tie dara nakti gaišu, tāpat kā jūs ienesat gaismu tumsas valstības krēslainībā. (Teatrāli paklanās.)

Saša. Pateicos jums!

Ļebedevs (skaļi smejas. Ivanovam). Kāpēc tu nepadzen šo Jūdasu?

Borkins (Ļebedevam). Pavel Kirilič! (Ivanovam.) Patron! (Dzied.) Nicolas-voilā — go-gi-go! (Apstaigā visus.) Viscienījamā Zinaida Savišna … Dievišķīgā Marfa Jegorovna … Vissenatnīgā Avdotja Nazarovna … Jūsu gaišība grāf …

Šabeļskis (skaļi smejas). Sabiedrības dvēsele! Tiklīdz ienāca, vieglāk elpot kļuva. Vai jūtat?

Borkins. Uh, esmu noguris . . . Liekas, ar visiem apsveicinājos. Nu, kas jauns, dāmas un kungi? Vai nav noticis kas sevišķs? (Strauji Zinaidai Savišnai.) Paklausieties, māmuļ … Nupat braucu pie jums . , . (Gavrilam.) Pasniedz man, Gavrila, tēju, tikai bez ērkšķogu ievārījuma! (Zinaidai Savišnai.) Nupat braucu pie jums, bet pie upes zemnieki kārkliem plēš mizu nost. Kāpēc jus tiem neiznomājat kārklus?

Ļebedevs (Ivanovam). Kāpēc tu nepadzen šo Jūdasu?

Zinaida Savišna (izbijusies). Patiešām, man tas neienāca prātā! …

Borkins (ar rokām vingrodams). Nevaru iztikt bez kustībām… Māmuļ, ko man tādu sevišķu izdomāt? Martā Jegorovna, esmu šodien lieliskā omā … Esmu pacilāts! (Dzied.) «Es atkal tevi redzu …»

Zinaida Savišna. Izrīkojiet mums te kaut ko, citādi visiem garlaicīgi.

Borkins. Cienījamie, ko jūs esat tā degunus nokāruši? Sēžat it kā zvērinātie pie tiesas galda! Nu, uzsāksim kaut ko. Ko gribat? Ķīlas, vistiņas, rotaļas, dejas, uguņošanu?

Jaunkundzes (sit plaukstas). Uguņošanu, uguņošanu! (Izskrien dārzā.)

Saša (Ivanovam). Ko jūs šodien tāds sadrūmis?

Ivanovs. Galva sāp, Šuročka, un garlaicīgi . ..

Saša. Iesim viesistabā.

Abi iziet pa labējām durvīm, visi iziet dārzā, atskaitot Zinaīdu Savišnu un Ļebedevu.

Zinaida Savišna. To es saprotu — jauns cilvēks, ienāca un jau vienā mirklī visus uzjautrināja. (Nogriež zemāk dakti lielajā lampā.) Kamēr viņi visi dārzā, nav vērts sveces velti dedzināt. (Nodzēš sveces.)

Ļebedevs (iet viņai nopakaļ). Zjuzjuška, vajadzētu viesiem dot ko iekost. ..

Zinaida Savišna. Cik daudz sveču — ne velti cilvēki domā, ka esam bagāti. (Dzēš.)

Ļebedevs (staigā viņai nopakaļ). Zjuzjuška, dod ļaudīm kaut ko ieēst… Jauni cilvēki, laikam, nabadziņi, izsalkuši.. . Zjuzjuška . ..

Zinaida Savišna. Grāfs nav izdzēris savu glāzi. Veltīgi cukuru iztērējām. (Jzict pa durvīm kreisajā pusē.) Ļebedevs. Tpū! (Iziet dārzā.)

VI

Ivanovs un Saša.

Saša (ienāk ar Ivanovu pa labējām durvīm). Visi izgājuši dārzā.

Ivanovs. Tā ir, Šuročka. Senāk daudz strādāju un daudz domāju, bet nekad nenoguru. Tagad nedaru neko un ne par ko nedomāju, bet dvēsele un miesa nogurst. Dienu un nakti smeldz sirdsapziņa, jūtu, ka esmu dziļi vainīgs, bet, kāda īstenībā ir mana vaina, — nesaprotu. Turklāt sievas slimība, naudas trūkums, mūžīgie strīdi, tenkas, nevajadzīgas sarunas, muļķīgais Borkins… Mana māja man kļuvusi pretīga, un tur dzīvot man ir vislielākās mokas. Sacīšu jums atklāti, Suročka, man kļuvusi neizturama pat manas sievas klātiene, un viņa mani mīl. Jūs esat man sens draugs un nedusmosieties par manu atklātību. Atbraucu pie jums izklaidēties, bet man arī pie jums garlaicīgi, un atkal kaut kas velk uz māju. Piedodiet, bet es tūlīt klusām aizbraukšu.

Saša. Nikolaj Aleksejevič, es saprotu jūs. Jusu nelaime ir jūsu vientulība. Pie jums vajadzētu būt cilvēkam, kuru jūs mīlētu un kurš jūs saprastu. Tikai mīla spētu jūs atjaunot.

Ivanovs. Ko vēl tu neteiksi, Šuročka! Tā tikai trūka, lai es, vecs, izplūkāts gailis, sāktu jaunu romānu. Lai dievs mani pasarga no tādas nelaimes! Nē, gudriniece, ne jau romāns man vajadzīgs. Varu teikt kā dieva priekšā — es panestu visu: grūtsirdību, psihopātiju, trūkumu, to, ka jāzaudē sieva, ka esmu pāragri kļuvis vecs, savu vientulību, bet nespēju ne panest, ne izturēt pats savu izsmieklu par sevi. Man no kauna vai jāmirst, domājot, ka es — vesels, spēcīgs vīrietis — esmu pārvērties par kaut kādu Hamletu vai Manfrēdu, vai lieko cilvēku, pats velns te netiks gudrs. Ir tādi nožēlojami ļaudis, kuriem glaimo, ja viņus dēvē par Hamletiem vai liekajiem cilvēkiem, bet man tas ir — negods! Mans lepnums ir aizskarts, mani nomāc kauns, es ciešu . ..

Saša (jokodamās, ar asarām balsī). Nikolaj Aleksejevič, aizbēgsim uz Ameriku.

lvanovs. Man slinkums aiziet līdz šim slieksnim, bet jūs — uz Ameriku.

Abi iet uz dārza durvīm.

Patiesi, Sura, jums šeit grūti dzīvot! Kad skatos uz ļaudīm, kas ap jums, man kļūst baigi: kuru jūs te ņemsiet sev par vīru? Atliek vienīgi cerība, ka caurbraucot kāds poručiks vai students jūs nozags un aizvedīs…

VII

Zinaida Savišna (ienāk pa kreisās puses durvīm ar ievārījuma burku

rokā).

lvanovs. Atvainojiet, Šuročka, es jūs tūlīt panākšu.

Saša ieiet dārzā.

Zinaida Savišna, man pie jums lūgums. Zinaida Savišna. Kāds, Nikolaj Aleksejevič! lvanovs (neveikli). Redzat, parīt izbeidzas termiņš manam vekselim. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs man vekseļa termiņu pagarinātu vai atjautu pieskaitīt procentus kapitālam. Man tagad nemaz nav naudas …

Zinaida Savišna (izbijusies). Nikolaj Aleksejevič, nu kā tā var? Kas tā par kārtību? Nē, neizdomājiet tādas izrunas, nemokiet mani — nelaimīgo. lvanovs. Piedodiet, piedodiet. (Iziet dārzā.) Zinaida Savišna. Fui, tu kungs, kā viņš mani satrauca! Es visa drebu … visa drebu. (Iziet pa labējām durvīm.)

VIII

Kosihs (ienāk pa kreisās puses durvīm un iet pāri visai skatuvei). Man bija kāravi: dūzis, dāma, septītnieks, astotnieks, pīķa dūzis un viens … viens pavisam mazs ercens, bet viņa, lai velns viņu parauj, nevarēja pieteikt mazo klājienu. (Iziet pa labējām durvīm.)

IX

Avdotja Nazarovna un pirmais viesis.

Avdotja Nazarovna (ienāk ar pirmo viesi no dārza). Es viņu gabalos saplosītu, šo skopuli. .. patiešām saplosītu! Vai tas joks — sēžu no pulksten pieciem, bet viņa pat ar vecu siļķi nepacienā. Ir gan māja! Ir gan saimniecība!

Pirmais viesis. Tāda garlaicība, ka varētu ar galvu skriet sienā. Ir gan ļaudis, žēlīgais dievs. No garlaicības un bada gribas kaukt kā vilkam, cilvēkiem dzīvi gandēt.

Avdotja Nazarovna. Es, grēciniece, viņu pašu saplosītu.

Pirmais viesis. Iedzeršu, vecomāt, un — došos mājas. Man tavu līgavu nevajag. Kāda te, pie joda, var būt mīlestība, ja kopš pusdienām nav iedzerta neviena glāzīte?

Avdotja Nazarovna. Iesim pameklēsim.

Pirmais viesis. Tsss, klusām! Šņabis, liekas, stāv ēdamistabā, bufetē. Sagrābsim Jegorušku no abām pusēm . .. Tss!

Aiziet pa kreisās puses durvīm.

X

Anna Pelrovna un Ļvovs (ienāk pa labējām durvīm).

Anna Petrovna. Nekas, par mūsu ierašanos priecāsies. Neviena nav. Laikam visi ir dārzā.

Ļvovs. Nu, kāpēc jūs atvedāt mani šurp, pie šiem maitu putniem? Jums un man nav te vietas. Godīgiem cilvēkiem vajag sargāties no šās atmosfēras.

Anna Petrovna. Paklausieties, mans kungs, godīgais cilvēk. Nav smalkjūtīgi pavadīt dāmu un visu ceļu runāt ar viņu tikai par savu godīgumu. Varbūt tas ir godīgi, bet samērā garlaicīgi. Nekad nerunājiet ar sievietēm par saviem tikumiem. Lai viņas tos saskata pašas. Mans Nikolajs, kad bija jūsu gados, sieviešu sabiedrībā tikai dziedāja un stāstīja visādas pasaciņas, bet katra saprata, kas viņš par cilvēku.

Ļvovs. Ak, nestāstiet man par savu Nikolaju, es viņu ļoti labi izprotu.

Anna Petrovna. Jīis esat labs cilvēks, bet neko nesaprotat. Iesim dārzā. Viņš nekad neteica: «Esmu godīgs. Mani šī atmosfēra nomāc! Maitu putni! Pūču ligzda! Krokodili.» Zvēru midzeni viņš lika mierā, un, ja kādreiz bija sašutis, tad vēlāk dzirdēju viņu sakām: «Ak, cik netaisns es šodien biju,» — vai: «Aņuta, man šā cilvēka žēl!» Tā runāja viņš, bet jūs .. .

Abi aiziet.

XI

Avdolja Nazarovna un pirmais viesis.

Pirmais viesis (iznāk pa kreisās puses durvīm). Ēdamistabā nav, tātad būs kaut kur pieliekamajā kambarī. Jāiztaujā Jegoruška. Iesim caur viesistabu.

Avdolja Nazarovna. Es viņu gabalos saplosītu.

Aiziet pa labējām durvīm.

XII

Babakina, Borkins un Sabejskis. (Babakina un Borkins smiedamies ieskrien no dārza, tiem nopakaļ smiedamies, rokas berzēdams, sīkiem solīšiem steidzas Sabeļskis.)

Babakina. Kāda garlaicība! (Skaļi smejas.) Kāda garlaicība! Visi staigā un sēž tik stīvi, it kā būtu mietu norijuši! No garlaicības visi kauliņi sastinguši! (Lēkā.) Jāizkustas! . . .

Borkins apskauj viņu ap vidukli un noskūpsta uz vaiga.

Sabeļskis (skaļi smejas un sit knipjus). Velns parāvis! (Nokrekšķinās.) Zināmā mērā …

Dabakina. Atlaidiet manas rokas, atlaidiet, nekaunīgais, citādi grāfs iedomāsies diezin ko! Rimstiet! …

Borkins. Manas dvēseles eņģeli, manas sirds dārgumiņ! (Skūpsta.) Aizdodiet man divus tūkstošus trīssimt rubļu!

Babakina. Nē, nē, nē! Kā gribat, bet, ja naudu, — ļoti pateicos! Nē, nē, nē! Atlaidiet manas rokas! . . .

Sabe)skis (sīkiem soliem staigā apkārt viņiem). Bumbulītis! Ir taču patīkama . . .

Borkins (nopietni). Pietiks. Runāsim par lietu. Izteiksimies tieši, kā komersanti. Atbildiet man tieši, bez jebkādām smalkām frāzēm un bez jokiem: jā vai nē? Dzirdiet! (Norāda uz grālu.) Viņam vajadzīga nauda, minimums — trīs tūkstoši gadā. Jums vajadzīgs vīrs. Vai gribat kļūt grāfiene?

Šabefskis (skali smejas). Apbrīnojams ciniķis!

Borkins. Gribat kļūt grāfiene? Jā vai nē?

Babakina (satraukta). Patiesi, Miša, jūs to izdomājāt! Tādas lietas nemēdz tā kārtot — brīc-brāc! Ja grāfs vēlas, viņš pats var . .. nu, nu, es nezinu, kāpēc tik piepeši, uzreiz …

Borkins. Nu, nu, kāpēc tādu miglu acīs pūst! Komerciāls darījums … Jā vai nē?

Šabeļskis (smiedamies berzē rokas). Patiešām, ko? Velns parāvis, vai es nevarētu sev atļauties šo nelietību? Ko? Bumbulīti… (Noskūpsta Babakinu uz vaiga.) Jaukumiņš! . . . Gurķītis! . . .

Babakina. Pagaidiet, pagaidiet, jūs mani pavisam satraucāt. Ejiet, ejiet prom! Nē, neejiet!

Borkins. Ātrāk! Jā vai nē? Mums nav laika . ..

Babakina. Ziniet ko, grāf? Atbrauciet pie manis viesos uz trim dienām. Pie manis ir jautri, nevis tā kā šeit. Atbrauciet rīt… (Borkinam.) Nē, jūs laikam jokojat?

Borkins (dusmīgi). Kas tad jokosies par tik nopietnām lietām?

Babakina. Pagaidiet, pagaidiet… Ak, man kļūst nelabi! Nelabi! Grāfiene… Man kļūst nelabi! … Es pakritīšu . . .

Borkins un grāfs smiedamies satver viņu zem rokām un, skūpstot uz vaiga, aizved pa labējām durvīm.

XIII

Ivanovs, Saša, pēc lam Anna Petrovna. (Ivanovs un Saša ieskrien

no dārza.)

Ivanovs (izmisumā satver galvu). Nevar būt! Nevajag, nevajag, Šuročka! Ai, nevajag! …

Saša (aizrautīgi). Es jūs neprātīgi mīlu… Bez jums manai dzīvei nav jēgas, nav ne laimes, ne prieka! Man jūs esat viss …

Ivanovs. Kāpēc, kāpēc! Mans dievs, neko nesaprotu … Šuročka, nevajag!

Saša. Manā bērnībā jūs bijāt mans vienīgais prieks, es mīlēju jūs un jūsu dvēseli kā pati sevi, bet tagad … es mīlu jūs, Nikolaj Aleksejevič. Ar jums es ietu ne tikai līdz pasaules galam, bet kurp vien vēlaties, kaut vai kapā, tikai, dieva dēļ, ātrāk, citādi es noslāpšu . . .

Ivanovs (laimīgi smejas). Kas tad tas? Tas nozīmē sākt dzīvi no jauna? Šuročka, jā? Mana laime! (Piekjauj viņu sev klāt.) Mana jaunība, mans spirgtums …

Anna Pelrovna ienāk no dārza un, ieraudzījusi vīru un Sašu, apstājas kā sastingusi.

Tātad dzīvot? Jā? Atkal darboties?

Skūpsts. Pēc skūpsta Ivanovs un Saša atskatās un ierauga Annu

Petrovnu.

(Šausmās.) Sara!

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

Ivanova kabinets. Rakstāmgalds, uz kura nekārtīgi samētāti papīri, grāmatas, iestāžu sūtījumi, dažādi nieciņi, revolveri; blakus papīriem lampa, karafe ar ūdeni, šķīvis ar siļķi, maizes gabaliem un gurķiem. Pie sienām ģeogrāfijas kartes, gleznas, bises, pistoles, sirpji, pletnes u. c. Dienasvidus.

I

Sabelskis, Ļebedevs, Borkins un I'jolrs. Sabeļskis un Ļebedevs sēž katrs savā rakstāmgalda pusē, Borkins skatuves vidū jāšus uz krēsla. Pjotrs stāv pie durvīm.

Ļebedevs. Francijas politika skaidra un noteikta. Franči zina, ko grib. Tiem jānodīrā āda desu fabrikantiem — un vairāk nekas, bet Vācijai, brāl, pavisam cita mūzika. Vācijai bez Francijas vēl ir daudz citu skabargu acīs…

Šabejskis. Blēņas! Manuprāt, vācieši ir gļēvuļi un franči gjēvuļi. Rāda cits citam pigu kabatā. Tici man, ar pigām viss arī beigsies. Viņi nekausies.

Borkins. Es nesaprotu, kāpēc jākaujas. Kam vajadzīgas šīs bruņošanās, šie kongresi, izdevumi? Ko es darītu? Savāktu valstī visus suņus un iepotētu tiem krietnu porciju Paslēra baciļu, un palaistu ienaidnieka pusē! Pēc mēneša visi ienaidnieki jau būtu kļuvuši traki!

Ļebedevs (smejas). Ja skatās, galva tev maza, bet tajā mudž lielas idejas — kā zivis okeānā.

Sabejskis. Virtuozs!

Ļebedevs. Dievs ar tevi, tu mūs smīdini, Mišel Mišelic! (Rimst smieties.) Nu ko, kungi, Zominī un Zominī, bet par šņabi ne vārda! Repetatur! (Pielej trīs šņabja glāzītes.) Lai jums veselība!

Visi iedzer un uzkož.

Vecvecā siļķīte ir vislabākais uzkožamais.

Sabeļskis. Nu nē, gurķis labāks. Kopš pasaules radīšanas zinātnieki domā, bet neko labāku par skābētu gurķi nav izdomājuši. (Pjotram.) Pjotr, ej un atnes mums vēl gurķus, un lai virtuvē mums izcep četrus pīrādziņus ar sīpoliem. Lai atnes karstus!

Pjotrs aiziet.

Ļebedevs. Pie šņabja arī kaviārs noder par uzkožamo. Bet kā? Ar prātu. Jāpaņem ceturtdaļmārciņa melnā, presētā kaviāra, divi sīpoli, olīvejļa, viss jāsajauc, un zini — vēl virsū pa citrona šķēlītei! . . . Nāvīgi labs! No smaržas vien var garu izlaist .

Borkins. Pie šņabja arī cepti grunduļi ir labs uzkožamais. Tikai jāprot tos cept. Jāiztīra, tad jāapviļā sarīvētos sausiņos un labi jāsagrauzdē, līdz zobos skriukšķ . . . krakš, krakš, krakš!

Šabejskis. Vakar pie Babakinas bija labs uzkožamais — baravikas.

Ļebedevs. Un kādas vēl. . .

Šabeļskis. Kaut kā īpatni sagatavotas. Zini, ar sīpoliem, lauru lapām un visādām garšvielām. Kad pacēla kastroļa vāku, uzreiz pacēlās garaiņi, smarža . .. tiešām vienreizēji burvīga!

Ļebedevs. Ko tur lai saka? Repetatur, kungi! (Iedzer.) Uz veselību! (Paskatās pulkstenī.) Laikam jau Nikolašu nesagaidīšu. Man laiks braukt. Tu saki, pie Babakinas pasniedza sēnes, bet pie mums vēl sēnes nav manītas. Saki, mīļais, — kāda velna pēc tu tik bieži brauc pie Marfutkas?

Šabeļskis (pamaj ar galvu pret Borkinu). Grib mani ar viņu apprecināt…

Ļebedevs. Apprecināt? Cik tev gadu?

Šabeļskis. Sešdesmit divi.

Ļebedevs. īstais laiks precēties. Marfutka tev ļoti piemērota.

Borkins. Ne Marfutka svarīga, bet Marfutkas sterliņi.

Ļebedevs. Ko sagribējies: Marfutkas sterliņus! Vai lakstīgalu mēlītes negribi?

Borkins. Bet, kad cilvēks apprecēsies, piebāzīs sev pilnas kabatas, tad būs arī lakstīgalu mēlītes. Nenoēsties . ..

Šabeļskis. Viņš domā nopietni. Šis ģēnijs pārliecināts, ka es viņam paklausīšu un apprecēšos . ..

Borkins. Kā tad citādi? Vai tad jūs neesat pārliecināts?

Šabeļskis. Tu esi prātu pazaudējis. Kad tad es biju pārliecināts? Tss .. .

Borkins. Pateicos. Ļoti pateicos! Tātad gribat mani apkrāpt. Te — precēšos, te — neprecēšos.. . pats velns netiek gudrs, un es jau devu goda vārdu. Tātad jūs neprecēsieties?

Šabeļskis (parausta plecus). Viņš runā nopietni. Apbrīnojams cilvēks!

Borkins (sašutis). Tādā gadījumā kāpēc jaukt galvu godīgai sievietei? Viņa kā traka grib kļūt grāfiene, ne guļ, ne ēd… Vai tā var jokoties? Vai tas ir godīgi?

Šabeļskis (pirkstus knakšķinādams). Bet ja nu patiesi izdarīt šo neģēlību? Ko? Par spīti! Ņemšu un apprecēšu. Goda vārds! Tad tik būs joki!

Ienāk Ļvovs.

II

Ļebedevs. Eskulapam mūsu pazemīgais . . . (Sniedz ārstam roku un dzied.) «Dakter mīļais, glābiet mani, man līdz nāvei nāves bail …» Ļvovs. Vai Nikolajs Aleksejevičs nav ieradies? Ļebedevs. Nē, es pats viņu gaidu jau veselu stundu. Ļvovs nepacietīgi staigā pa skatuvi.

Ļebedevs. Mīļais, nu kā Annai Petrovnai ar veselību? Ļvovs. Slikti.

Ļebedevs (nopūšas). Vai varu iet apliecināt viņai savu, cieņu?

Ļvovs. Nē, lūdzu, neejiet! Viņa, šķiet, iemigusi …

Pauze.

Ļebedevs. Simpātiska, jauka … (Nopūšas.) Kad viņa Šuročkas dzimšanas dienā pie mums paģība, paskatījos viņai sejā un jau tad sapratu, ka viņa, nabadzīte, ilgi nedzīvos. Nesaprotu, kāpēc viņai toreiz kļuva nelabi. Piesteidzos, skatos: viņa guļ bāla uz grīdas, viņai blakus Nikolaša uz ceļiem, arī bāls, Suročkai asaras plūst aumaļām. Es un Šuročka pēc tam kādu nedēļu staigājām kā apstulbuši!

Sabelskis (Ļvovam). Sakiet man, cienījamais zinātnes priesteri, — kurš zinātnieks to atklāja, ka dāmām ar krūšu kaiti ļoti palīdz, ja tās bieži apciemo jauns ārsts? Tas ir liels atklājums! Liels! Kas tā ir: alopātija vai homeopātija?

Ļvovs grib atbildēt, bet ar nicīgu žestu aiziet.

Kāds iznīcinošs skatiens!

Ļebedevs. Bet tevi pats nelabais rausta aiz mēles! Kāpēc tu viņu apvainoji?

Sabeļskis (sapīcis). Bet kāpēc viņš melo? Dilonis, nav cerību, nomirs. Viņš melo! Es to nevaru ciest!

Ļebedevs. Kāpēc tu domā, ka viņš melo?

Šabeļskis (pieceļas un staigā). Nevaru pieļaut tādu domu, ka dzīvs cilvēks pēkšņi bez jebkāda iemesla nomirtu. Pārtrauksim šo sarunu.

III

Kosihs (ieskrien aizelsies). Vai Nikolajs Aleksejevičs mājās? Labdien! (Ātri paspiež visiem rokas.) Mājās?

Borkins. Nē, nav.

Kosihs (atsēžas un pielec kājās). Tādā gadījumā — sveiki! (Izdzer glāzīti šņabja, ātri uzkož.) Braukšu tālāk … Darīšanas … Esmu nomocījies … Tikko turos uz kājām …

Ļebedevs. No kurienes vējš tevi atpūtis?

Kosihs. No Barabanova. Visu nakti spēlējām vintu, nupat beidzām . . . Galīgi visu paspēlēju … Šis Barabanovs spēlē kā kurpnieks! (Raudulīgi.) Paklausieties: es visu laiku spēlēju ar erceniem. (Borkinam, kas atlec no viņa nost.) Viņš izspēlē kāravu, es atkal ercenu, viņš kāravu. Nu, bez stiķa. (Ļebedevam.) Spēlējam četrus krustus. Man dūzis, rokā krusta dāma, dūzis, pīķa desmitnieks …

Ļebedevs (aizbāž ausis). Atpestī, atpestī, Kristus vārdā.

Kosihs (grāfam). Saprotiet: dūzis, krusta dāma, dūzis, krusta dāma, pīķa desmitnieks . ..

Šabejskis (atvaira viņu ar rokām). Ejiet projām, nevēlos jūsos klausīties!

Kosihs. Un pēkšņi nelaime: jau pirmajā gājienā man nosita pīķa dūzi.

Šabeļskis (pagrābj revolveri no galda). Ejiet, citādi šaušu.

Kosihs (atmet ar roku). Velns zina! Vai patiešām nav pat ar ko parunāt? Dzīvojam kā Austrālijā — ne kopīgu interešu, ne solidaritātes… Katrs dzīvo par sevi. Bet nu ir jābrauc … (Satver cepuri.) Laiks ir dārgs. (Sniedz Ļebedevam roku.) Pasēju!

Smiekli.

Kosihs aiziet un durvīs uzskrien Avdoljai Nazarovnai.

IV

Avdotja Nazarovna (iekliedzas). Kaut tevi nelabais, gandrīz no kājām nogāzi!

Visi. A-a-a! Visur klātesošā!

Avdotja Nazarovna. Paskat, kur viņi, bet es meklēju pa visu māju. Labdien, brašie ērgļi, labu apetīti! (Apsveicinās.)

Ļebedevs. Kāpēc atnāci?

Avdotja Nazarovna. Darīšanās, mīļais! (Grāfam.) Tas attiecas uz jums, gaišība. (Paklanās.) Lika sveicināt un apvaicāties par veselību. Un lika viņa, mana lellīte, jums pateikt, ja šovakar neatbrauksiet, tad viņa actiņas izraudāšot. Sacīja: tu, mīļā, paaicini viņu sānis un slepeni iečuksti ausī. Bet kāpēc slepeni? Te visi ir savējie. Un ari darīšana tāda — ne jau vistas zogam, bet likumīgi, mīlēdami, savstarpējā labprātībā. Es, grēciniece, nekad nedzeru, bet šādā reizē gan iedzeršu.

Ļebedevs. Arī es iedzeršu. (Ielej.) Bet tu, vecais strazdu būri, arvien vēl turies. Es jau tevi trīsdesmit gadu pazīstu kā veceni.

Avdotja Nazarovna. Esmu pati savus gadus aizmirsusi. Divus vīrus apbedīju, butu vēl trešo apprecējusi, bet neviens bez pūra negrib ņemt. Bija astoņi bērni. . . (Paņem glāzīti.) Nu, lai dievs dod, esam labu darbu iecerējuši, lai dievs dod to paveikt. Viņi dzīvos laimīgi, bet mēs skatīsimies uz viņiem un priecāsimies. Lai viņiem saticība un mīlestība! (Dzer.) Neganti stiprs šņabis.

Šabeļskis (skali smejas, Ļebedevam). Nu, vai saproti, visdīvainākais, ka viņi tiešām domā, it kā es . . . Apbrīnojami! (Pieceļas.) Un varbūt patiešām, Paša, man izstrādāt šo neģēlību? Par spīli! Tā teikl: še tev, vecais suns, ēd! Paša, ko?

Ļebedevs. Tukšus salmus kul, grāf. Mums, brāl, abiem jādomā par miršanu, bet Marfutkas un sterliņi mums jau sen garām aizripojuši! Mūsu laiks beidzies!

Šabeļskis. Nē, es to izdarīšu! Goda vārds, izdarīšu!

Ienāk lvanovs un Ļvovs.

V

Ļvovs. Lūdzu jūs uzklausīt mani tikai piecas minūtes.

Ļebedevs. Nikolaša! (Iet pretim Ivanovam un noskūpsta viņu.) Labdien, draudziņ! Es tevi gaidu jau veselu stundu.

Avdotja Nazarovna (klanās). Labdien, cienīgais!

lvanovs (ar rūgtumu). Kungi, jūs atkal esat manā kabinetā traktieri iekārtojuši. Tūkstošreiz lūdzu jūs visus un katru atsevišķi to nedarīt . . . (Pienāk pie galda.) Nu, redziet — papīri aplieti ar degvīnu . . . maizes drupatas . .. gurķi. Pretīgi!

Ļebedevs. Atvainojos, Nikolaša, atvainojos. Piedod, Man ar tevi, draudziņ, jāparunā par visai svarīgu lietu.

Borkins. Man arī.

Ļvovs. Nikolaj Aleksejevič, vai varu ar jums parunāt?

Ivanovs (rāda uz Ļebedevu). Arī viņam esmu vajadzīgs. Pagaidiet, jūs vēlāk . . . (Ļebedevam.) Ko tu gribi?

Ļebedevs. Kungi, gribu runāt konfidenciāli. Lūdzu…

Grāfs aiziet ar Avdotju Nazarovnu, tiem seko Borkins, pēc tam

Ļvovs.

Ivanovs. Paša, pats vari dzert, cik vēlies, tā ir lava vajība, bet lūdzu tevi, nedzirdini tēvoci. Agrāk viņš nekad nedzēra. Tas viņam kaitīgi.

Ļebedevs izbijies). Draudziņ, es nezināju … Es to pat neievēroju …

Ivanovs. Nedod dievs — vēl nomirs šis vecais bērns, tad slikti būs man, nevis jums . .. Kas tev vajadzīgs?

Pauze.

Ļebedevs. Redzi, mīļais draugs . . . Nezinu, kā iesākt, lai neiznāktu tik nekaunīgi. Nikolaša, man kauns, es sarkstu, mēle mežģās, bet, draudziņ, iedomājies manu stāvokli, saproti, ka esmu nebrīvs cilvēks, nēģeris, lupata … Atvaino!

Ivanovs. Kas ir?

Ļebedevs. Sieva atsūtīja … Esi nu draugs, samaksā viņai procentus! Tici man, viņa mani sabendējusi, nodzinusi, izmocījusi! Tiec vaļā no viņas, dieva dēļ.

Ivanovs. Paša, tu zini, ka man tagad nav naudas.

Ļebedevs. Zinu, zinu, bet ko man darīt? Viņa negrib gaidīt. Ja viņa protestēs vekseli, kā lai tad mēs ar 5uročku tev acīs skatāmies?

Ivanovs. Man pašam kauns, Paša, es būtu gatavs nez ko darīt, bet… kur lai ņemu naudu? Pamāci: kur? Atliek tikai gaidīt rudeni, kad pārdošu labību.

Ļebedevs (kliedz). Viņa negrib gaidīt!

Pauze.

Ivanovs. Tavs stāvoklis nepatīkams, kutelīgs, bet mans vēl sliktāks. (Staigā un domā.) Neko nevaru izdomāt . . . Nav ko pārdot. . .

Ļebeclevs. Aizbrauc pie Milbaha, paprasi, viņš taču tev parādā sešpadsmit tūkstošus.

Ivanovs bezcerīgi atmet ar roku.

Klausies, Nikolaša … Zinu, tu sāksi lamāties. Bet parādi godu vecam dzērājam! Kā draugam. Uzskati mani par savu draugu! Mēs abi bijām studenti, liberāļi. Kopīgas idejas un intereses. Abi mācījāmies Maskavas universitātē … Alma mater … (Izņem kabatas portfeli.) Man te noglabāta — par to nezina neviena dvēsele. Aizņemies… (Izņem naudu un liek uz galda.) Atmet patmīļu un paskaties ar drauga acīm. Es no tevis ņemtu, goda vārds… (Pauze.) Te tev uz galda — tūkstotis viens simts. Aizbrauc pie viņas šodien un atdod pats. Lūdzu, saki, Zinaida Savišna, aizrijieties! Tikai pielūko, nenodod, ka esi no manis aizņēmies, lai dievs pasarga! Tad man sados sutu ērkšķogu ievārījums. (Ieskatās Ivanovam sejā.) Nu, nu, nevajag! (Ātri paņem naudu no galda un iebāž kabatā.) Nevajag. Es pajokoju. Atvaino, dieva dēļ.

Pauze.

Vai tev nelabi?

Ivanovs atmet ar roku.

Jā, visādas darīšanas. (Nopūšas.) Tev pienācis bēdu un sēru laiks. Cilvēks, brāl, līdzinās patvārim. Ne jau vienmēr stāv plauktā, bet dažreiz arī ogles tajā ieliek: pšš, pšš! Sis salīdzinājums ne velnam neder, bet labāku nevaru izdomāt. (Nopūšas.) Nelaimes norūda dvēseli. Man tevis nav žēl, Nikolaša, gan jau tu izkulsies no bēdām — slikti rādās, labi būs —, bet esmu noskaities, brāl, uz ļaudīm, apvainojies. Saki, mīļais, — kur rodas visas šīs tenkas? Apriņķī, b-rāl, par tevi iet tādas valodas, ka liekas, tūlīt pie tevis atbrauks prokurors. Tu esot slepkava, asinssūcējs, laupītājs …

Ivanovs. Tas viss ir blēņas, bet man galva sāp.

Ļebedevs. Tāpēc, ka daudz domā.

Ivanovs. Nemaz nedomāju.

Ļebedevs. Bet tu, Nikolaša, uzspļauj visam un atbrauc pie mums. Šuročka tevi mīl, saproti, ciena. Viņa, Nikolaša, ir godīgs, labs cilvēks. Ne mātē, ne tēvā iedzimusi, bet laikam kādā brašā garāmgājējā. Skatos, brāl, un dažreiz neticu, ka man, dzērājam ar resnu degunu, radies tāds dārgums. Atbrauc, parunājies ar viņu par gudrām lietām, un — izklaidēsies. Viņa ir uzticams, patiess cilvēks …

Pauze.

Ivanovs. Paša, draudziņ, atstāj mani vienu . ..

Ļebedevs. Saprotu, saprotu… (steidzīgi paskatās pulkstenī). Saprotu. (Noskūpsta Ivanovu.) Sveiks! Man vēl jābrauc uz skolas iesvētībām. (Iet uz durvju pusi, apstājas.) Gudra … Vakar sākām ar Suročku par tenkām runāt. (Smejas.) Viņa izteica aforismu: «Tētiņ, jāņtārpiņi spīd, lai tos ieraudzītu un apēstu nakts putni, bet labi ļaudis dzīvo, lai tos aprītu tenkas un meli!» Ko? Ģēnijs, Zorža Sanda! …

Ivanovs. Paša! (Apstādina viņu.) Kas ar mani noliek?

Ļebedevs. Pats gribēju tev to jautāt, bet kautrējos. Nezinu, brāl! No vienas puses, man likās, ka tevi nomākušas dažādas nelaimes, bet, no otras puses, zinu, ka tu neesi tāds, lai tāpēc… Nelaimes tevi nepieveiks. Te ir kaut kas cits, Nikolaša, bet, kas, — to nesaprotu.

Ivanovs. Arī pats nesaprotu. Man šķiet, vai nu … nē, tomēr nē! (Pauze.) Redzi, ko es gribēju teikt. Pie manis strādāja Semjons, tu viņu atceries. Reiz apkūlību laikā viņš gribēja meitām palielīties ar savu spēku, uzvēla sev uz muguras divus maisus rudzu un pārstaipījās. Drīz nomira. Man liekas — arī es esmu pārstaipījies! Ģimnāzija, universitāte, pēc tam saimniecība, skolas, projekti. Ticēju citādi nekā visi pārējie, apprecējos ne tā kā visi citi, biju straujš, riskēju, tu zini, naudu kaisīju pa labi un pa kreisi, biju laimīgs un cielu kā neviens visā apriņķī. Paša, tas viss bija mani maisi: uzcēlu mugurā nesamo, bet mugura pārlūza. Divdesmit gadu vecumā mēs visi esam jau varoņi, visu sākam, visu varam, bet trīsdesmit gadu vecumā esam jau noguruši, nekur vairs nederam. Ar ko tu izskaidrosi šādu nogurumu? Bet varbūt tas nav tā. Nepavisam nav tā! Ej, Paša, ar dieva palīgu, esmu tev apnicis.

Ļebedevs (strauji). Zini ko? Tevi, brāl, sabendējusi apkārtajā vide.

Ivanovs. Muļķīgi, Paša, un vecmodīgi. Ej! ļebedevs. Patiešām muļķīgi. Ari pats saprotu, ka muļķīgi! Eju, eju! (Aiziet.)

VI

Ivanovs (viens). Esmu nelabs, nožēlojams un niecīgs cilvēks. Tikai tāds nožēlojams, apvazāts, novārdzis vīrs kā Paša var vēl mani mīlēt un cienīt. Mans dievs, kā es sevi nicinu! Cik dziļi nīstu savu balsi, savus soļus, savas rokas, šīs drēbes, savas domas. Vai tas nav smieklīgi un nožēlojami? Vēl pirms nepilna gada biju vesels un spēcīgs, spirgts, nenogurdināms, dedzīgs, strādāju ar šīm pašam rokām, runāju tā, ka pat muļķus aizgrābu līdz asarām, spēju raudāt, kad redzēju bēdas, sašutu, kad sastapos ar Jaunumu. Es zināju, ko nozīmē iedvesma, izjutu kluso nakšu daiļumu un poēziju, kad no rieta līdz ausmai sēdi pie rakstāmgalda vai nododies sapņiem. Es ticēju nākotnei, raudzījos tajā kā mīļas mātes acīs. Bet tagad, mans dievs, esmu paguris, neticu, pavadu bezdarbībā dienas un naktis. Man neklausa ne smadzenes, ne rokas, ne kājas. Mans īpašums aiziet postā, meži brakš zem cirvjiem. (Pauze.) Zeme raugās uz mani kā sērdiene! Neko negaidu, nekā nav žēl, dvēsele dreb bailēs par rītdienu. Bet notikums ar Saru? Zvērēju mūžīgu mīlu, pareģoju laimi, atvēru viņas acīm nākamību, kādu viņa pat sapnī nebija redzējusi. Viņa noticēja. Un visus piecus gadus es redzēju, kā viņa dzisa zem savu upuru smaguma, ļima cīņā ar sirdsapziņu, bet to zina dievs, ne reizes nepaskatījās uz mani greizi, neko nepārmeta. Es viņu vairs nemīlu! Kā? Kāpēc? Par ko? Nesaprotu. Viņa cieš, viņas dienas skaitītas, bet es kā pēdējais gļēvulis bēgu no viņas bālās sejas, iekritušajām krūtīm, lūdzošajām acīm . . . Kauns, kauns! (Pauze.) Sašu — meiteni — aizkustina manas nelaimes. Viņa man, gandrīz vai sirmgalvim, atklāj savu mīlestību, es reibstu, aizmirstu visu pasauli, it kā mūzikas apburts saucu: «Jauna dzīve! Laime!» Bet nāra košajā dienā tikpat maz ticu šai dzīvei un laimei kā spokiem. Kas ar mani noliek? Kādā bezdibenī es gāžos? Kas ir ar maniem nerviem? Tiklīdz mana slimā sieva aizskar manu patmīļu vai kalpotāji nedara pa prātam, vai bise neklausa — es kļūstu rupjš, nikns, pats vairs sevi nepazīstu . .. (Pauze.) Nesaprotu, nesaprotu, nesaprotu! Gandrīz vai jatriec lode pierē.

Ļvovs (ienāk). Man ar jums nopietni jārunā, Nikolaj Aleksejevič.

Ivanovs. Ja mēs, dakter, katru dienu nopietni runāsim, mums pietrūks spēka.

Ļvovs. Vai jūs vēlētos mani uzklausīt?

Ivanovs. Klausos jūsu runās katru dienu un vēl līdz šim nekādi nevaru saprast, ko jūs no manis vēlaties.

Ļvovs. Es runāju skaidri un noteikti, un mani nespēj saprast tikai tāds cilvēks, kam nav sirds.

Ivanovs. Ka mana sieva drīz mirs — to es zinu, ka mana vaina viņas priekšā ir nelabojama — arī zinu, ka jūs esat godīgs, atklāts cilvēks — arī to zinu! Ko jūs vēl gribat?

Ļvovs. Manī izraisa sašutumu cilvēku nežēlība. Mirsi sieviete. Viņai ir tēvs un māte, ko viņa mīl un vēlētos pirms nāves redzēt; viņi zina ļoti labi, ka tā drīz nomirs un ka viņus vēl mīl, bet, nolādētā nežēlība, viņi it kā grib pasauli pārsteigt ar savu reliģisko rūdījumu — vēl joprojām viņi nolād mirēju! Jūs esat cilvēks, kam viņa visu ziedojusi — atstājusi dzimto ligzdu, zaudējusi sirdsapziņas mieru —, bet jūs pavisam atklāti, ar nepārprotamiem nolūkiem ik dienas vizināties ar šo Ļebedevu!

Ivanovs. Ak, es tur neesmu bijis jau divas nedēļas . . .

Ļvovs (viņā neklausīdamies). Ar tādiem cilvēkiem kā jūs jārunā tieši, bez aplinkiem, un, ja nevēlaties, neklausieties manī. Esmu paradis saukt lietas īstajā vārdā. Jums vajadzīga šī nāve, lai varētu uzsākt jaunus varoņdarbus; bet, lai nu būtu kā būdams, vai tad jūs nevarētu pagaidīt? Ja jūs ļautu viņai nomirt dabiskā nāvē, nesatriektu viņu ar savu atklāto cinismu, vai tiešām Ļebedeva ar savu pūru jums būtu zudusi? Ja ne tagad, tad pēc viena vai diviem gadiem jūs, burvīgais Tartif, paspētu meitenei sagrozīt galvu un iegūt viņas puru tāpat kā tagad. Kāpēc jūs tā steidzaties? Kāpēc jums vajadzīgs, lai jūsu sieva nomirtu tagad, nevis pēc mēneša vai gada?

Ivanovs. Mokas … Dakter, jūs esat pārāk slikts ārsts, ja domājat, ka cilvēks var sevi savaldīt līdz bezgalībai. Man ar mokām jāsavaldās, lai neatbildētu uz jūsu apvainojumiem.

Ļvovs. Pieliek, kuru tad jūs te gribat apmuļķot? Nometiet masku!

Ivanovs. Gudrais cilvēk, padomājiet: jums šķiet, ka ir ļoti viegli izprast mani! Jā? Apprecēju Annu, lai iegūtu lielu pūru… Pūru man nedeva, esmu nošāvis greizi un tagad gribu iedzīt viņu nāvē, lai apprecētos ar citu un dabūtu pūru. Jā? Cik vienkārši un skaidri. Cilvēks ir tik vienkārša un nesarežģīta mašīna! Nē, dakter, katrā no mums ir pārāk daudz ritentiņu, skrūvju un vārstuļu, lai mēs spētu spriest cits par citu pēc pirmā iespaida vai pēc ārējām pazīmēm. Es nesaprotu jūs, jūs nesaprotat mani, un mēs paši nesaprotam sevi. Cilvēks var būt lielisks ārsts un tomēr reizē nemaz nesaprast cilvēkus. Neesiet tik pašapzinīgs un piekrītiet man!

Ļvovs. Vai jūs tiešām domājat, ka esat tik necaurredzams un man ir tik maz prāta, ka nespēju atšķirt nekrietnību no godīguma?

Ivanovs. Acīm redzot, mēs ar jums nekad nesapratīsimies. Pēdējo reizi es jums jautāju un atbildiet, lūdzu, bez ievadiem: kas īsti jums no manis vajadzīgs? Ko jūs gribat? (Saniknots.) Un ar ko man ir tas gods runāt: ar prokuroru vai ar manas sievas ārstu?

Ļvovs. Esmu ārsts un kā ārsts pieprasu, lai jūs mainītu savu uzvedību. Tā nogalina Annu Petrovnu.

Ivanovs. Bet ko lai es daru? Ko? Ja jūs mani izprotat labāk nekā es pats, tad sakiet skaidri: ko man darīt?

Ļvovs. Vismaz nerīkojieties tik atklāti.

Ivanovs. Ak mans dievs! Vai patiesi jūs pats sevi saprotat? (Iedzer ūdeni.) Atstājiet mani vienu. Esmu tūkstoškārt noziedzies, atbildēšu dievam, bet neviens nav jūs pilnvarojis katru dienu mani mocīt.

Ļvovs. Bet kas jūs pilnvarojis apvainot manu patiesību? Jūs esat izmocījis un saindējis manu dvēseli. Kamēr nebiju atbraucis uz šo apriņķi, es pieļāvu domu,

ka dzīvo muļķīgi, ārprātīgi ļaudis, kas ātri aizraujas, bet nekad neticēju, ka ir apzināti noziedzīgi ļaudis, kas ar nodomu virza savu gribu uz ļaunumu. Es cienīju un mīlēju cilvēkus, bet kad ieraudzīju jus …

Ivanovs. Esmu to jau dzirdējis!

Ļvovs. Esat dzirdējis? (Ierauga Sašu, kas ienāk amazones tērpā.) Tagad, ceru, mēs pilnīgi saprotam viens otru. (Parausta plecus un iziet.)

VII

Ivanovs (izbijies). Šura — tu?

Saša. Jā, es. Labdien! Negaidīji? Kāpēc tu tik ilgi nebrauci pie mums?

Ivanovs. Šura, dieva dēļ, tas ir bīstami! Tava ierašanās var briesmīgi satraukt manu sievu.

Saša. Viņa mani neredzēs. Es ienācu pa sētas durvīm. Tūlīt došos prom. Esmu norūpējusies — vai esi vesels? Kāpēc tik ilgi neatbrauci?

Ivanovs. Sieva jau tāpat ir aizvainota, gandrīz vai mirst, bet tu ierodies šeit. Šura, Šura, tas ir vieglprātīgi un necilvēcīgi.

Saša. Bet ko tad lai es būtu darījusi? Divas nedēļas tu nebiji pie mums, uz vēstulēm neatbildēji. .. Esmu pavisam nomocījusies. Man likās — tu šeit neizturami ciet, esi slims, pagalam. Nevienu nakti nevarēju mierīgi gulēt. Tūlīt aiziešu. Bet saki vismaz: vai esi vesels?

Ivanovs. Nē, esmu sevi nomocījis, cilvēki mani moka bezgala … Pietrūkst spēka! Un tagad vēl tu! Cik tas ir slimīgi, nenormāli! Šura, esmu vainīgs, dziļi vainīgs!

Saša. Kā tev patīk runāt briesmīgus un nožēlojamus vārdus! Tu esi vainīgs? Jā? Vainīgs? Nu tad saki — ko esi nodarījis?

Ivanovs. Nezinu, nezinu …

Saša. Tā nav atbilde. Katram grēciniekam jāzina, kāds ir viņa grēks. Vai esi naudu viltojis, vai?

Ivanovs. Tas nav asprātīgi!

Saša. Vai esi vainīgs tāpēc, ka vairs nemīli sievu? Varbūt, bet cilvēks nevalda pār savām jūtām, tu negribēji, lai šī mīla beigtos. Vai tu esi vainīgs, ja viņa redzēja, ka es tev atklāju savu mīlu? Nē, tu negribēji, lai viņa redzētu …

Ivanovs (pārtrauc viņu). Un tā tālāk un tā tālāk. Ieniīleji, izmīlēji, nevaldi pār savām jūtām — visi tie ir šabloniski vārdi, nodeldētas frāzes, ar kurām nevar palīdzēt . . .

Saša. Cik grūti runāt ar tevi. (Skatās uz gleznu.) Cik labi uzgleznots suns! Vai no dabas?

Ivanovs. No dabas. Un viss šis mūsu romāns ir kaut kas banāls un nodrāzts: viņš bija paguris un zaudējis pamatu zem kājām. Parādījās viņa, garā moža, spēcīga, un sniedza viņam roku, lai palīdzētu. Tas ir skaisti un līdzinās patiesībai tikai romānos, bet dzīvē . ..

Saša. Dzīvē notiek tāpat.

Ivanovs. Redzu, cik smalki tu pazīsti dzīvi! Manas gaudas tevī rada godbijīgas bailes, tu iedomājies, ka es esmu gandrīz vai Hamlets, bet, manuprāt, šī mana psihopātija ar visām tās piedevām var būt laba viela izsmieklam — un vairāk nekas. Par manu ākstīšanos vajadzētu smieties vai pušu plīstot, bet tu sauc — palīgā! Glābt, izdarīt varoņdarbu! Ak, cik dusmīgs šodien esmu uz sevi. Jūtu, ka mans šāsdienas saspringums tāpat vien nebeigsies… Vai nu es kaut ko salauzīšu, vai arī…

Saša. Tā gan, tā gan — tieši tas ir vajadzīgs. Salauz kaut ko, sasit vai sāc kliegt. Tu dusmojies uz mani, es rīkojos muļķīgi, ierazdamās šeit. Nu, tad kliedz sašutumā uz mani, piesper kāju. Nu? Sāc dusmoties… (Pauze.) Nu?

Ivanovs. Jocīgā!

Saša. Lieliski. Šķiet, mēs sākam smaidīt. Esiet tik labs, vai jums nelabpaliktu vēlreiz pasmaidīt!

Ivanovs (smeļas). Esmu ievērojis, kad tu sāc mani glābt un prātīgi pamācīt, tava seja kļūst naiva, pārlieku naiva, bet redzokļi lieli, it kā tu skatītos uz komētu. Atļauj, tev uz pleca putekļi. (Notrauc viņai no pleca putekļus.) Naivs vīrietis ir muļķis. Bet jūs, sievietes, protat naivumu izrādīt tik mīļi, lieliski, sirsnīgi, ne tik muļķīgi, kā varētu likties. Taču kas jums visām par modi? Kamēr vīrietis ir vesels, spēcīgs un jautrs, jūs viņam neveltāt nekādu uzmanību, bet, tiklīdz viņš sāk slīdēt lejup un gausties, jūs karaties viņam kakla. Vai tad būt par stipra un drosmīga cilvēka sievu ir sliktāk nekā sēdēt par slimnieka kopēju pie kāda raudulīga neveiksminieka?

Saša. Sliktāk!

Ivanovs. Kāpēc? (Skaļi smejas.) Darvins to nezināja, citādi viņš būtu sadevis jums brāzienu! Jūs bojājat cilvēku sugu. Jūsu dēļ pasaulē drīz dzims tikai gauduļi un psihopāti.

Saša. Vīrieši daudz ko nesaprot. Katrai meitenei labāk patiks neveiksminieks nekā laimes bērns, jo sievieti valdzina darbīgā mīlestība … Saproti? Darbīgā! Vīrieši aizņemti ar saviem darbiem, tāpēc viņiem mīla paliek trešajā vietā. Parunāties ar sievu, pastaigāties ar viņu dārzā, patīkami pavadīt laiku un paraudāt pie viņas kapa — lūk, viss. Bet mums mīlestība ir dzīve. Es mīlu tevi, tas nozīmē, ka mans sapnis ir izdziedēt tevi no grūtsirdības, iet ar tevi līdz pasaules galam. Tu kāpsi kalnā, arī es kāpšu kalnā, tu bedrē — arī es bedrē. Man, piemēram, būtu liela laime visu nakti pārrakstīt tavus papīrus vai visu nakti sargāt, lai tevi kāds nepamodina, vai arī kopā ar tevi nostaigāt kājām simt verstis. Atceries, reiz pirms trim gadiem tu kulšanas laikā ienāci pie mums apputējis, iededzis, nomocījies un palūdzi dzert. Es tev atnesu glāzi, bet tu jau gulēji uz dīvāna aizmidzis kā nosists. Tu nogulēji pie mums divpadsmit stundas, bet es visu laiku stāvēju aiz durvīm un sargāju, lai neviens neienāktu. Un man bija tik labi! Jo vairāk pūliņu, jo mīla labāka, tas ir, saproti, jo spēcīgāk mēs to izjūtam.

Ivanovs. Darbīgā mīla … Hm … Tā ir sērga, meitenes filozofija, vai varbūt tam tā jābūt. (Parausta plecus.) Velns viņu zinu. (Jautri.) Šura, goda vārds, esmu godīgs cilvēks! Spried pati: man vienmēr patika filozofēt, bet nekad savā mūžā neesmu teicis: «Mūsu sievietes ir samaitātas» vai «Sievietes iet maldu ceļus». Es biju tikai pateicīgs — un vairāk nekā! Vairāk nekā! Meitenīt, mana labā, cik tu jocīga! Un es pats — smieklīgs muļķis. Mulsinu pareizticīgos ļaudis, caurām dienām gaužos. (Smejas.) Bu-u! Bu-u! (Ātri atiet no viņas.) Bet ej projām, Saša! Mēs abi aizmirstamies .. .

Saša. Jā, laiks iet prom. Ardievu! Baidos, vai tavs godīgais ārsts aiz pienākuma apziņas nav pateicis Annai Petrovnai, ka esmu šeit. Paklausi man: ej tūlīt pie sievas un sēdi, sēdi, sēdi. Jāsēž gads — sēdi gadu. Desmit gadu — sēdi desmit gadu. Izpildi savu pienākumu. Bēdājies, lūdz viņai piedošanu un raudi — tā vajag. Bet galvenais — neaizmirsti darbu.

Ivanovs. Atkal man ir tāda sajūta, it kā es būtu saēdies mušmires. Atkal!

Saša. Nu, lai dievs tevi sarga. Par mani vari nemaz nedomāt. Pēc divām nedēļām atraksti kādu rindiņu — arī par to teikšu paldies. Bet es tev rakstīšu . . .

Borkins ieskatās pa pavērtajām durvīm.

VIII

Borkins. Nikolaj Aleksejevič, vai drīkst? (Ierauga Sašu.) Atvainojos, neredzēju. (Ienāk.) Bonjour! (Paklanās.)

Saša (apmulsusi). Labdien!

Borkins. Esat kļuvusi apaļāka, skaistāka.

Saša (Ivanovam). Tātad es eju, Nikolaj Aleksejevič. Es eju. (Aiziet.)

Borkins. Brīnišķīga parādība! Nācu pēc prozas, uzdūros poēzijai. (Dzied.) «Tu izniri kā putniņš gaismā …»

Ivanovs satraukts staigā pa skatuvi.

Borkins (atsēžas). Bet viņā, Nikolaj, ir kaut kas tāds, kā nav citās sievietēs. Vai nav tiesa? Kaut kas sevišķs — fantasmagorisks. (Nopūšas.) Patiesībā viņa ir bagātākā līgava visā apriņķī, bet viņas māte tik indīga, ka neviens negrib ar šo ģimeni saistīties. Pēc viņas nāves viss paliks Šuročkai, bet līdz savai nāvei viņa meitai dos desmit tūkstošus, šķēres matu veidošanai un gludekli un liks vēl līdz zemei paklanīties. (Meklējas pa kabatām.) Vajadzētu uzsmēķēt de-los-mahoros. Negribat? (Pasniedz portsigāru.) Labi… Smēķēt var.

Ivanovs (pieiet pie Borkina, dusmās aizelsies). Tūlīt ārā, lai jūs vairs kāju nespertu manā mājā! Tūlīt ārā!

Borkins pieceļas, viņam no rokām izkrīt cigārs.

Ivanovs. Arā tūlīt, šai pašā mirklī!

Dorkins. Nicolas, bet ko tas nozīmē? Par ko jūs dusmojaties?

Ivanovs. Par ko? Kur jūs ņēmāt šos cigārus? Jūs domājat, ka nezinu, kāpēc un kurp jūs katru dienu vedat veco vīru?

Borkins (parausta plecus). Bet kam viņš jums vajadzīgs?

Ivanovs. Jūs esat nelietis! Jūsu nekrietnie projekti, kurus jūs izklāstāt visā apriņķī, padarījuši mani ļaužu acīs par negodīgu cilvēku! Mums nav nekā kopīga, un es lūdzu jūs šinī pašā mirklī atstāt manu māju. (Atri soļo pa istabu.)

Borkins. Es zinu, jūs to visu sakāt dusmās, un tāpēc neskaišos uz jums. Apvainojiet mani, cik vien vēlaties. (PaceJ cigāru.) Bet melanholiju laiks atmest! Jūs neesat ģimnāzists.

Ivanovs. Ko es jums teicu? (Drebēdams.) Jūs ar mani nemaz nerēķināties?

Ienāk Anna Pelrovna.

IX

Borkins. Nu, lūk, atnākusi Anna Petrovna. Es aizeju. (Aiziet.)

Ivanovs nostājas pie galda un stāv tur, noliecis galvu.

Anna Petrovna (pēc pauzes). Kāpēc viņa nupat šeit ieradās? (Pauze.) Es tev jautāju: kāpēc viņa šeit ieradās?

Ivanovs. Nejautā, Aņuta. (Pauze.) Esmu dziļi vainīgs. Izdomā man sodu, kādu gribi, es visu pacietīšu, bet nejautā … Man nav spēka runāt.

Anna Petrovna (dusmīgi). Kāpēc viņa šeit bija? (Pauze.) A, tāds tu esi! Tagad es tevi saprotu. Beidzot redzu, kāds cilvēks esi. Negodīgs, zems. Atceries, tu atnāci un sameloji man, ka mīli mani. Es noticēju un atstāju tēvu, māti, ticību un gāju tev līdzi. Tu meloji man par patiesību, krietnumu, par saviem labajiem nodomiem, es ticēju katram tavam vārdam,

Ivanovs. Aņuta, es neesmu tev nekad melojis.

Anna Petrovna. Dzīvoju ar tevi piecus gadus, cietu un slimoju, bet mīlēju tevi un neatstāju ne mirkli. Tu biji mans elks. Un kas notika? Visu šo laiku tu mani nekaunīgi krāpi.

Ivanovs. Aņuta, tā ir nepatiesība! Esmu kļūdījies, jā, bet nekad neesmu melojis. Neiedrošinies to man pārmest.

Anna Pelrovna. Tagad viss skaidrs. Tu mani apprecēji un domāji, ka tēvs un māte man piedos, ka dabūšu no viņiem naudu. To tu domāji…

Ivanovs. Ak mans dievs! Aņuta, nepārbaudi tā manu pacietību! (Raud.)

Anna Petrovna. Klusē! Kad ieraudzīji, ka naudas nav, sāki jaunu spēli. Tagad es visu atceros un saprotu. (Raud.) Tu nekad mani neesi mīlējis un nekad neesi bijis man uzticīgs. Nekad!

Ivanovs. Sara, tie ir meli! Runā, kas tev patīk, bet neapvaino mani melos.

Anna Petrovna. Negodīgais, zemiskais cilvēk! Tu esi parādā Ļebedevam un tagad, lai izvairītos no parāda atmaksas, gribi sagrozīt galvu viņa meitai, piekrāpt viņu tāpat kā mani. Vai tā nav patiesība?

Ivanovs (aizelsies). Klusē, dieva dēļ! Es neatbildu par sevi. Mani smacē dusmas, un es … es varu tevi apvainot.

Anna Petrovna. Vienmēr tu mani nekaunīgi krāpi, un ne jau mani vienu. Visas negodīgās rīcības tu piedēvēji Borkinam, bet tagad zinu, kas to visu darīja .. .

Ivanovs. Sara, klusē, ej projām, citādi man var izlauzties kāds vārds! Man tā vien gribas tev pateikt kaut ko briesmīgu, apvainojošu .. . (Kliedz.) Klusē, žīdiete!

Алла Petrovna. Es neklusēšu. Pārāk ilgi tu esi mani krāpis, lai es spētu klusēt.

Ivanovs. Tātad tu neklusēsi? (Cīnās ar sevi.) Dieva dēļ…

Anna Pelrovna. Tagad ej un piekrāp Ļebedevu.

Ivanovs. Tad zini, ka tu drīz mirsi. Man ārsts teica, ka tu drīz mirsi.

Anna Petrovna (atsēžas, klusā balsī). Kad viņš to teica? (Pauze.)

Ivanovs (saķer galvu). Kā es esmu noziedzies! Mans dievs, kā es esmu noziedzies! (Skaļi raud.)

Priekškars

Starp trešo un ceturto cēlienu paiet apmēram gads.

CETURTAIS CĒLIENS

Viena no viesistabām Ļebedevu mājā. Priekšpusē arka, kas atdala viesistabu no zāles, pa labi un pa kreisi — durvis. Veclaicīga bronza, ģimenes portreti. Viss uzposts svinībām. Klavieres, uz tām vijole, blakus atsliets čells. Visa cēliena laikā pa zāli staigā viesi balles tērpos.

I

Ļvovs (ienāk, paskatās pulkstenī). Piektā stunda. Laikam tūlīt sāksies svētīšana. Dos svētību un vedīs laulāt. Lūk, tikumības un taisnības uzvara! Neizdevās Saru aplaupīt, tad nomocīja viņu, iedzina kapā, tagad atradis citu. Arī viņai liekuļos, līdz aplaupīs un aplaupījis noguldīs turpat, kur atdusas nabaga Sara. Senais kulaku paņēmiens … (Pauze.) Septītajās debesīs aiz laimes, jauki nodzīvos līdz sirmam vecumam un nomirs ar mierīgu sirdsapziņu. Nē, es atklāšu tavu īsto dabu! Kad noraušu tev nolādēto masku un visi uzzinās, kas tu par putnu, tu nolidosi no septītajām debesīm ar galvu lejup tādā bedrē, no kuras tevi neizvilks pats pekles spēks. Esmu godīgs cilvēks, mans uzdevums aizstāvēt un atvērt acis aklajiem. Izpildīšu savu pienākumu un jau rītdien došos prom no šā nolādētā apriņķa. (Kļūst domīgs.) Bet ko darīt? Paskaidrot visu Ļebedevam — veltīgas pūles. Izaicināt uz divkauju? Sarīkot skandālu? Mans dievs, uztraucos kā zēns, esmu pazaudējis jebkuru jēgu. Ko darīt? Izaicināt uz divkauju?

II

Kosihs (ienāk, priecīgi Ļvovam). Vakar pieteicu mazo klājienu ar kreičiem, bet paņēmu lielo. Tikai atkal šis Barabanovs man visu spēli izjauca! Spēlējam. Es saku: bez trumpjiem, viņš pasēja. Divas kreiču kārtis. Viņš pasēja. Es divus kāravus … trīs kreičus, un, iedomājieties, viņš neparāda dūzi. Ja viņš, nelietis, būtu parādījis dūzi, es pieteiktu lielo klājienu bez trumpjiem.

Ļvovs. Piedodiet, es kārtis nespēlēju un tāpēc nespēju saprast jūsu sajūsmu. Vai drīz svētīs?

Kosihs. Laikam drīz. Zjuzjuška jāatdzīvina no ģīboņa. Mauro kā govs, pūra žēl.

Ļvovs. Bet meitas nav žēl?

Kosihs. Pūra žēl. Vispār nepatīkami. Apprecēsies, parādu neatdos. Znota vekseļus nevar protestēt.

III

Bubakina (grezni tērpusies, svinīgi pārsoļo pār skatuvi garām Ļvovam un Kosiham. Pēdējais klusībā iespurdzas, viņa atskatās). Muļķīgi!

Kosihs pieskaras ar pirkstu viņas viduklim un skaļi smejas.

Babakina. Rupjš zemnieks! (Aiziet.)

Kosihs (smejas). Sievišķis pavisam sajucis! Kamēr pēc gaišības netiecās, bija sieviete kā jau sieviete, bet tagad netuvojies. (Mēdīdams.) Zemnieks!

Ļvovs (satraukti). Klausieties, sakiet man vaļsirdīgi! Ko jūs domājat par Ivanovu.

Kosihs. Neko nav vērts. Spēlē kā kurpnieks. Pagājušajā gadā, gavēņa laikā, bija tāds gadījums. Apsēžamies spēlēt: es, grāfs Borkins un viņš. Es izdalu kārtis …

Ļvovs (pārtraucot). Vai viņš labs cilvēks?

Kosihs. Viņš, vai? Velna vīrs! Izgājis caur uguni un ūdeni. Viņš un grāfs — līdzīgi kā divas pieckapeikas. Saož jau iztālēm, kas nav piesiets. Uz žīdietes uzrāvās, norija krupi, bet tagad manās pie Zjuzjuškas mantas lādēm. Varu saderēt, lai esmu trīskārt nolādēts, ja viņš pēc gada neliks Zjuzjuškai ar ubaga spieķi klīst pa pasauli' Viņš izputinās Zjuzjušku, bet grāfs — Babakinu. Pievāks naudiņu un dzīvos zaļi, pieņemsies turībā! Dakter, ko jūs šodien tik bāls? Slikti izskatāties.

Ļvovs. Nekas, tāpat vien. Vakar iedzēru vairāk, nekā vajag.

IV

Ļebedevs (ienākdams ar Sašu). Parunāsimies tepat. (Ļvovam un Kosiham.) Ejiet, zulusi, zālē pie jaunkundzēm. Mums te slepenas runas.

Kosihs (iedams garām Sašai, sajūsmā knaukšķina pirkstus). Bilde! Trumpja dāma!

Ļebedevs. Ej, alu cilvēk, ej!

Ļvovs un Kosihs aiziet.

Ļebedevs. Apsēdies, Šuročka, lūk, tā . (Apsēžas un atskatās.) Klausies uzmanīgi un ar pienācīgu godbijību. Tava māte pavēlēja man tev pateikt sekojošo .. . Saproti? Ne savā vārdā runāšu, bet tā, kā māte pavēlēja.

Saša. Tēt, īsāk!

Ļebedevs. Tev pūrā piešķirti piecpadsmit tūkstoši rubļu sudrabā. Tā…. Klausies, lai pēc tam nebūtu visādas runas. Pagaidi, klusē! Tie ir tikai ziediņi, odziņas nāks vēlāk. Pūrā tev piešķirti piecpadsmit tūkstoši, bet, ņemot vērā, ka Nikolajs Aleksejevičs tavai mātei parādā deviņus tūkstošus, tos atskaitīs no tava pūra. Nu, un bez tam …

Saša. Kāpēc tu man to saki?

Ļebedevs. Māte pavēlēja.

Saša. Lieciet mani mierā! Ja tu kaut mazliet cienītu mani un sevi, tu neatļautos runāt ar mani šādā veidā. Man nav vajadzīgs jūsu pūrs! Es to neesmu lūgusi un nelūgšu!

Ļebedevs. Kālab tu man uzbrūc? Gogolim divas žurkas vispirms apošņāja, pēc tam aizgāja, bet tu, emancipē, neapošņājusi man uzbrūc.

Saša. Lieciet mani mierā, neapvainojiet manu dzirdi ar saviem grašu aprēķiniem!

Ļebedevs (iekaist). Tpū! Visi jūs panāksiet to, ka es sev iegrūdīšu nazi krūtīs vai kādu cilvēku nokaušu! Tā tur diendienā kauc, gaudo, grauž, kapeikas skaita, bet šī te — gudrā, humānā, velns parāvis, emancipētā — nespēj saprast pati savu tēvu. Es esot apvainojis dzirdi! Iekams atnācu šurp tavu dzirdi apvainot, mani tur (norāda uz durvīm) gabalos sagraizīja, sadragāja. Viņa taču nespēj saprast! Galva griežas, prāts jūk — pie velna jūs abas! (Iet uz durvju pusi, apstājas.) Man nepatīk, nekas man jūsos nepatīk!

Saša. Kas tev nepatīk?

Ļebedevs. Viss man nepatīk! Viss!

Saša. Kas viss?

Ļebedevs. Nu tad apsēdīšos te tavā priekšā un sākšu stāstīt. Nekas man nepatīk, un uz tavām kāzām pat skatīties negribu. (Pienāk pie Sašas, laipni.) Atvaino mani, Šuročka, varbūt tavas kāzas ir gudri un godīgi iecerētas, cildenas, ar principiem, bet kaut kas tajās nav tā, kā vajadzētu būt! Tās nelīdzinās citām kāzām. Tu — jauna, svaiga, skaidra kā kristāls, skaista, bet viņš — atraitnis, apbružāts, noplucis. Un es nesaprotu viņu, dievs ar viņu! (Noskūpsta meitu.) Šuročka, piedod, bet te kaut kas nav kārtībā. Pārāk daudz ļaudis runā. Nez kāpēc nomira viņa Sara, pēc tam nez kāpēc viņam pēkšņi iegribējās apprecēt tevi. . . (Strauji.) Patiešām, esmu kā bāba, īsta bāba. Vecs krinolīns. Neklausies manī. Neklausies nevienā, tikai pali sevī.

Saša. Tēt, es arī pati jūtu, ka nav tā, kā vajadzētu būt. Ja tu zinātu, cik man smagi! Neizturami! Man neērti un baismi atzīties. Tēt mīļais, uzmundrini mani, dieva dēļ, pamāci, ko darīt!

Ļebedevs. Ko tad? Ko?

Saša. Jūtos tik briesmīgi kā vēl nekad! (Atskatās.) Man šķiet, ka es viņu nesaprotu un nekad nesapratīšu. Visā šajā laikā, kopš esmu viņa līgava, viņš ne reizes nav pasmaidījis, nav ieskatījies man tieši acīs. Mūžam tikai sūdzas, kaut ko nožēlo, runā par kaut kādu savu vainu, dreb. Esmu nogurusi. Ir tādi mirkļi, kad man liekas — es… es viņu vairs nemīlu tik stipri, kā vajadzētu. Un, kad viņš atbrauc pie mums vai sarunājas ar mani, man kļūst garlaicīgi. Ko tas nozīmē, tētiņ? Cik briesmīgi!

Ļebedevs. Mana dūjiņa, mans vienīgais bērns, paklausi savu veco tēvu. Atsaki viņam.

Saša (izbailēs). Ko tu runā, ko tu runā!

Ļebedevs. Patiesi, Šuročka. Bus skandāls, viss apriņķis mēles trīs, bet labāk taču paciest skandālu nekā sabeigt visu savu mūžu.

Saša. Nerunā, nerunā, tēvs! Negribu to ne dzirdēt. Ar drūmām domām jācīnās. Viņš ir labs, nelaimīgs, neizprotams cilvēks. Es viņu mīlēšu, izpratīšu, nostādīšu uz kājām. Izpildīšu savu uzdevumu. Tas ir izlemts.

Ļebedevs. Tas nav uzdevums, bet psihopātija.

Saša. Pietiek. Es izsūdzēju tev to, ko pati sev negribēju atzīties. Nesaki to nevienam. Aizmirsīsim.

Ļebedevs. Es neko nesaprotu. Vai nu esmu kļuvis vecumā stulbs, vai arī jūs visi esat kļuvuši pārāk gudri, bet es, sitiet mani vai nost, neko nesaprotu!

V

Šabelskis (ienākdams). Velns lai parauj visus un arī mani! Kaut kas nedzirdēts!

Ļebedevs. Kas tev noticis?

Sabejskis. Nē, nopietni, katrā ziņā jāizdara kaut kas riebīgs, nelietīgs, lai ne tikai man, bet arī visiem citiem kļūtu pretīgi. Es to izdarīšu. Goda vārds! Es jau pateicu Borkinam, lai viņš šodien paziņo, ka esmu līgavainis. (Smejas.) Visi ir nelieši, un arī es būšu nelietis.

Ļebedevs. Tu man esi apnicis! Paklau, Matvej, tu aizrunāsies tik tālu, ka tevi, atvaino par izteicienu, aizvedīs uz trako namu.

Sabejskis. Bet ar ko trako nams sliktāks par jebkuru citu namu? Esi tik laipns, aizved mani turp tūlīt. Esi tik laipns. Visi ir nelietīgi, sīki, niecīgi, nejēgas, pats esmu sev pretīgs, neticu nevienam savam vārdam …

Ļebedevs. Zini ko, brāl? Iebāz mutē pakulas, aizdedzini un pūt uguni uz ļaudīm. Vai, vēl labāk, paņem savu cepuri un brauc mājās. Te ir kāzas, visi līksmojas, bet tu kra-kra kā vārna. Patiešām!

Šabelskis noliecas pār klavierēm un skaļi raud.

Ļebedevs. Ak tu tētīt! Matvej, grāf! Kas tev notika? Matjuša, dārgais, mīļais … Vai es tevi apvainoju? Nu piedod man, vecam sunim. Piedod dzērājam. Iedzer ūdeni…

Šabeļskis. Nevajag. (Paceļ galvu.)

Ļebedevs. Kāpēc tu raudi?

Šabeļskis. Nekas, tāpat. ..

Ļebedevs. Nē, Matjuša, nemelo, saki — kāpēc? Kāds iemesls?

Šabeļskis. Paskatījos nupat uz čellu un… atcerējos žīdenīti.

Ļebedevs. Atradis laiku, kad atcerēties! Lai viņai debesu valstība, mūžīgs miers, bet atcerēties patlaban nav īstais brīdis.

Šabeļskis. Mēs ar viņu dueļus spēlējām. Brīnišķīga, lieliska sieviete!

Saša skali rauti.

Ļebedevs. Tu arī? Rimsties! Ak kungs, nu kauc abi, bet es … es . .. Vismaz aizejiet no šejienes, viesi ieraudzīs!

Šabeļskis. Paša, kad spīd saule, tad arī kapsētā ir jautri. Kad ir cerība, tad arī vecumā jūties labi, Bet man nav nekādu cerību, nekādu!

Ļebedevs. Jā, tiešām, tev ir nelāgi. Ne tev bērnu, ne naudas, ne darba … Bet ko lai dara! (Sašai.) Un kas tad tev?

Šabeļskis. Paša, iedod man naudu. Viņā saulē norēķināsimies. Aizbraukšu uz Parīzi, paskatīšos uz sievas kapu. Savā dzīvē esmu cilvēkiem daudz devis, izdāvāju pusi sava īpašuma, un tāpēc man ir tiesība lūgt. Turklāt es lūdzu draugam.

Ļebedevs (apjucis). Mīļais, man nav ne kapeikas! Tomēr — labi, labi! Tas ir, es neapsolu, bet saproti — jauki, jauki! (Sānis.) Nomocījuši mani!

VI

Babakina (ienāk). Kur tad mans kavalieris? Grāf, kā jūs iedrošināties atstāt mani vienu? U, pretīgais! (Sii grāfam ar vēdekli pa roku.)

Sabeļskis (ar riebumu). Lieciet mani mierā! Es jūs ienīstu^

Babakina (apstulbusi). Ko?

Sabeļskis. Ejiet prom!

Babakina (atkrīt krēslā). Ah! (Raud.)

Zinaida Savišna (ienāk raudādama). Tur kāds atbraucis. Laikam līgavaiņa vedējs. Laiks svētīt. (Skaļi raud.)

Saša (lūgdamās). Māt!

Ļebedevs. Nu kauc visi! Kvartets! Pietiks slapjuma! Matvej! Marfa Jegorovna! Citādi arī es… es sākšu raudāt. (Raud.) Ak kungs!

Zinaida Savišna. Ja māte tev nav vajadzīga, ja negribi paklausīt, tad lai tev tiek tas prieks — saņem manu svētību . . .

Ienāk Ivanovs frakā, rokās cimdi.

VII

Ļebedevs. Tā tikai vēl trūka! Kas noticis? Saša. Kāpēc tu ienāci?

Ivanovs. Atvainojiet, kungi, ļaujiet man parunāties ar Sašu divatā.

Ļebedevs. Pirms laulībām neklājas braukt pie līgavas! Tev laiks braukt uz baznīcu. Ivanovs. Paša, es lūdzu …

Ļebedevs parausta plecus; viņš, Zinaida Savišna, grāfs un Babakina

iziet.

VIII

Saša (skarbi). Ko tu gribi?

Ivanovs. Mani smacē dusmas, bet es varu runāt aukstasinīgi. Klausies. Nupat ģērbos laulībām, paskatījos uz sevi spogulī, bet mani deniņi. .. jau sirmi. Sura, nevajag! Kamēr vēl nav par vēlu, jāizbeidz šī nejēdzīgā komēdija. Tu esi jauna, skaidra, tevi gaida dzīve, bet es…

Saša. Tas nav nekas jauns, esmu to jau tūkstošreiz

dzirdējusi, un man tas apnicis! Brauc uz baznīcu, neaizkavē ļaudis!

Ivanovs. Es tūlīt braukšu uz mājām, bet tu paziņo savējiem, ka laulību nebūs. Izskaidro viņiem kaut kā. Laiks atjēgties. Esmu patēlojis Hamletu, tu — cildenu jaunavu, un pietiks.

Saša (iekaist). Kas tas par toni? Es neklausos.

Ivanovs. Bet es runāju un runāšu.

Saša. Kāpēc tu atbrauci? Tavas gaudas jau pārvēršas izsmieklā.

Ivanovs. Nē, es vairs negaužos! Izsmiekls? Jā, es smejos. Un, ja varētu smieties par sevi tūkstoškārt skaļāk un piespiest smieties visu pasauli, es to darītu. Paskatījos uz sevi spogulī, un manā sirdsapziņā it kā serde pārsprāga. Es izsmēju sevi un aiz kauna gandrīz vai zaudēju prātu. (Smejas.) Melanholija! Cildenas ilgas! Neizprotamas skumjas! Vēl tikai trūkst, lai es rakstītu dzejoļus. Gausties, sērot, skumdināt cilvēkus, apzināties, ka dzīves spēks uz mūžu zaudēts, ka esmu ierūsējis, nodzīvojis savu mūžu, padevies mazdūšībai — apzināties to, kad saule spoži spīd, kad pat skudra velk savu nastu un ir ar sevi apmierināta, — nē, pazemīgi pateicos! Redzēt, ka daži tevi uzskata par šarlatānu, daži nožēlo, daži sniedz palīdzīgu roku un vēl daži — un tas ir visļaunākais — ar bijību ieklausās tavās nopūtās, skatās uz tevi tikpat kā uz Muhamedu un gaida, ka tu tiem pasludināsi jaunu ticību. Nē, paldies dievam, man vēl ir lepnums un sirdsapziņa! Braucu šurp, smējos par sevi, un man šķita, ka par mani smejas putni, smejas koki.. .

Saša. Tas nav ļaunums, bet ārprāts.

Ivanovs. Tu tā domā? Nē, es neesmu ārprātīgs. Tagad redzu visu īstā gaismā, un manas domas ir tikpat skaidras kā tava sirdsapziņa. Mēs mīlam viens otru, bet mūsu laulības nenotiks! Pats varu trakot un nīkt, cik man patīk, bet man nav tiesību pazudināt citus. Ar savām gaudām es saindēju sievai viņas dzīves pēdējo gadu. Kamēr tu esi mana līgava, tu esi aizmirsusi smieties un kļuvusi vecāka par gadiem pieciem. Tavs tēvs, kam viss bija skaidrs, manis dēļ vairs nesaprot cilvēkus. Vai braucu uz sanāksmi, viesos vai medībās, lai eju kur iedams, visur nesu sev līdzi garlaicību, drūmumu, ņeapmierinātību. Pagaidi, nepārtrauc mani! Esmu skarbs, nikns, bet, piedod, niknums smacē mani, un citādi runāt nespēju. Nekad neesmu melojis, neesmu nopaļājis dzīvi, bet, kļuvis īgns, es pret savu gribu, pats to nemanīdams, paļāju dzīvi, kurnu pret likteni, sūrojos, un katrs, manī klausīdamies, sasirgst ar riebumu pret dzīvi un arī sāk to nopaļāt. Un kāds tonis! It kā es parādītu dabai lielu godu ar to, ka dzīvoju. Lai velns mani parauj!

Saša. Pagaidi! No tā, ko nupat teici, izriet, ka tev apnicis gausties un ka laiks sākt jaunu dzīvi! Lieliski! …

Ivanovs. Nekā lieliska es neredzu! Un kāda jauna dzīve man var but? Esmu neglābjami pazudis. Laiks mums abiem to saprast. Jauna dzīve!

Saša. Nikolaj, atjēdzies! Kāpēc tu domā, ka tu esi pazudis? Kas tas par cinismu? Nē, es nevēlos ne runāt, ne klausīties. Brauc uz baznīcu!

Ivanovs. Esmu pazudis!

Saša. Nekliedz tā, visi sadzirdēs.

Ivanovs. Ja prātīgs, izglītots un vesels cilvēks bez jebkāda redzama iemesla sāk gausties un slīdēt lejup pa slīpu nogāzi, tad viņš slīd neapturami un viņam nav glābiņa. Nu, kur ir mans glābiņš? Kur? Dzert es nespēju — galva sāp no degvīna; sliktus dzejoļus rakstīt — neprotu; lūgt dievu par savu gara kūtrību un saskatīt tajā kaut ko neparastu, cildenu — nespēju. Kūtrība paliek kūtrība, vājums ir vājums — citu nosaukumu man nav. Esmu pazudis, pazudis — neko citu nevaru teikt. (Atskatās.) Mūs te kāds var iztraucēt. Paklausies. Ja tu mani mīli, tad palīdzi man. Šai pašā mirklī, nekavējoties atsakies no manis. Ātrāk ..

Saša. Ai, Nikolaj, ja tu zinātu, kā esi mani nokausējis. Kā tu esi izmocījis manu dvēseli! Labais, gudrais cilvēk, apdomā: vai var dot otram tādus uzdevumus? Katru dienu uzdevums, cits par citu grūtāks. Es gribēju darbīgo mīlestību, bet šāda mīlestība taču ir mocība.

Ivanovs. Bet, kad kļūsi mana sieva, uzdevumi būs vēl sarežģītāki. Atsakies taču! Saproti: tevī nerunā vis mīla, bet godīga rakstura stūrgalvība. Tu esi izvēlēju

sies sev mērķi — katrā ziņā pamodināt manī cilvēku, glābt mani, tev glaimoja apziņa, ka veiksi varoņdarbu. Tagad tu būtu ar mieru atkāpties, bet neīstas jūtas tev neļauj to darīt. Saproti taču!

Saša. Kāda tev dīvaina, mežonīga loģika. Vai tad varu no tevis atteikties? Kā lai atsakos? Tev nav ne mātes, ne māsas, ne draugu. Tu esi izputināts, tavs īpašums izlaupīts, visapkārt par tevi tenko …

Ivanovs. Es rīkojos muļķīgi, šurp atbraukdams. Man vajadzēja darīt tā, kā biju nodomājis.

Ienāk Ļebedevs.

IX

Saša (skrien pretim tēvam). Tēt, dieva dēļ, viņš atskrēja šurp kā traks un moka mani! Pieprasa, lai atsakos no viņa, negribot mani izpostīt. Saki viņam, ka nevēlos viņa augstsirdību. Es zinu, ko daru.

Ļebedevs. Neko nesaprotu … Kāda augstsirdība?

Ivanovs. Laulības nenotiks!

Saša. Notiks! Tēt, saki viņam, ka laulības noliks.

Ļebedevs. Pagaidi, pagaidi! Kāpēc tad tu nevēlies, lai laulības notiktu?

Ivanovs. Paskaidroju viņai — kāpēc, bet viņa negrib saprast.

Ļebedevs. Ne viņai, bet man paskaidro, taču tā, lai es saprastu. Ai, Nikolaj Aleksejevič. Lai dievs ir tavs tiesnesis. Cik daudz neskaidrības esi ienesis mūsu dzīvē, dzīvoju kā retu lietu muzejā. Skatos un nekā nesaprotu. Patiesi, posts! Nu, ko pavēlēsi man, vecam vīram, ar tevi darīt? Vai izaicināt uz divkauju?

Ivanovs. Nekāda divkauja nav vajadzīga. Tikai jābūt galvai uz pleciem un jāsaprot krievu valoda.

Ļebedevs. Atliek tikai rokas noplātīt — un cits nekas. Paklausies, Nikolaj. Tev tas viss liekas gudri, smalki, pēc visiem psiholoģijas likumiem, bet, manuprāt, tas ir skandāls un nelaime. Uzklausi mani, vecu vīru, pēdējo reizi! Lūk, ko es tev teikšu: nomierinies! Raugies uz apstākļiem vienkārši, kā visi. Šai pasaulē viss ir vienkāršs. Griesti balti, zābaki melni, cukurs salds. Tu mīli Sašu, viņa mīl tevi. Ja mīli — paliec, ja nemīli — aizej, iebildumu mums nebūs. Tas taču ir tik vienkārši. Abi esat veseli, gudri, tikumīgi un paēduši, paldies dievam, arī apģērbti. Kas tev vēl vajadzīgs? Nav naudas? Liela bēda! Ne jau naudā laime. Protams, es saprotu, īpašums tev ieķīlāts, nav ar ko procentus maksāt, bet esmu tēvs — saprotu. Māte — lai dara, ko grib, dievs ar viņu; nedos naudu — nav vajadzīgs. Surka saka — viņai pūrs neesot vajadzīgs. Principi… Šopenhauers … Tas viss ir blēņas. Man bankā slepeni noguldīti desmit tūkstoši. (Atskatās.) Par tiem šeit mājā neviens neko nezina. Vecmāmuļas nauda! Tā jums abiem. Ņemiet, tikai noruna ir dārgāka par naudu: Matvejam dodiet divus tūkstošus …

Zalē pulcējas viesi.

Ivanovs. Paša, šīm sarunām nav nozīmes. Es rīkojos tā, kā pavēl mana sirdsapziņa.

Saša. Arī es rīkojos tā, kā pavēl mana sirdsapziņa. Vari runāt, ko gribi, es tevi neatbrīvošu. Iešu pasaukšu māti. (Aiziet.)

X

Ļebedevs. Neko nesaprotu . ..

Ivanovs. Klausies, nabadziņ . .. Nesākšu tev izskaidrot, kāds esmu — godīgs vai nelietīgs, vesels vai psihopāts. To es tev neiestāstīšu. Biju jauns, dedzīgs, patiess, nebiju muļķis, mīlēju, ienīdu un ticēju ne tā kā visi citi, strādāju un cerēju par desmitiem, cīnījos ar vējdzirnavām, skrēju ar pieri sienā, nenovērtēju savu spēku, neapsvēru, nepazinu dzīvi, uzvēlu sev nastu, no kuras uzreiz mugura nokrakšķēja un dzīslas izstiepās; steidzos jau jaunībā izšķiest visus savus spēkus, noreibu, satraucos, strādāju bez mēra. Un saki: vai tad varēju citādi? Jo mūsu taču ir maz, bet darba daudz, daudz! Ak kungs, cik daudz! Un, lūk, cik nežēlīgi man atriebjas dzīve, ar kuru cīnījos! Esmu pārpūlējies! Trīsdesmit gadu vecumā man ir jau paģiras, esmu vecs, rītasvār-

kiem mugurā. Ar smagu galvu, kūlru dvēseli, noguris, iedragāts, bez ticības, bez mīlas, bez mērķa, klīstu kā ēna starp ļaudīm un nezinu: kas esmu, kāpēc dzīvoju, ko gribu? Un man jau šķiet, ka mīla ir blēņas, glāsti — salkani, ka darbā nav jēgas, ka dziesmas un dedzīgas runas ir banālas un vecmodīgas. Un visur sev līdzi nesu skumjas, aukstu garlaicību, īgnumu, riebumu pret dzīvi. Esmu neglābjami pazudis. Tavā priekšā stāv cilvēks, kas trīsdesmit piecu gadu vecumā ir jau noguris, vīlies un ko nomākuši viņa niecīgie veikumi; viņu dedzina kauns, viņš zobojas par savu vārgumu. Kādā sašutumā saslejas mans lepnums, kāds niknums mani smacē! (Grīļojas.) Kā esmu nodzinies! Pat grīļojos. Man nav vairs spēka. Kur Matvejs? Lai viņš aizved mani mājās.

Balss zālē: «Atbrauca līgavaiņa vedējs.»

XI

Šabeļskis (ienāk). Svešā, apvalkātā frakā, bez cimdiem, un tāpēc — šie izsmējīgie skatieni, muļķīgās asprātības, pliekanie smaidi. Pretīgi ļautiņi!

Borkins (strauji ienāk ar puķu pušķi, frakā, pie kuras piesprausts vedēja zieds). Uh! Kur tad viņš ir? (Ivanovam.) Jūs jau sen gaida baznīcā, bet jūs te plaši filozofējat. Ir gan komiķis. Dievvārds, komiķis! Jums taču nav jābrauc ar līgavu, bet atsevišķi ar mani, pēc līgavas es atbraukšu no baznīcas. Vai tiešām pat to jūs nesaprotat? Nu galīgi — komiķis!

Ļvovs (ienāk. Ivanovam). Ā, jūs esat šeit! (Skaļi.) Nikolaj Aleksejevič, saku, visiem dzirdot, ka esat nelietis!

Ivanovs (auksti). Dziļi pateicos.

Vispārējs apjukums.

Borkins (Ļvovam). Cienījamais kungs, tas ir zemiski! Es jūs izaicinu uz divkauju!

Ļvovs. Borkina kungs, uzskatu par pazemojošu ne vien šauties, bet pat runāt ar jums! Bet Ivanova kungs var saņemt gandarījumu, kad tas viņam labpatikas.

Šabeļskis. Cienījamais kungs, divkauja jums būs ar mani.

Saša (Ļvovam). Par ko? Kāpēc jūs viņu apvainojāt? Kungi, atļaujiet, lai viņš man paskaidro — par ko?

Ļvovs. Aleksandra Pavlovna, es neapvainoju bez iemesla. Atnācu šurp kā godīgs cilvēks, lai atvērtu jums acis, un lūdzu jūs mani uzklausīt.

Saša. Ko jus varat pasacīt? Ka esat godīgs cilvēks? To zina visa pasaule! Labāk pasakiet man ar tīru sirdsapziņu: vai jūs pats sevi saprotat vai nesaprotat? Jūs nupat te ienācāt kā godīgs cilvēks un izteicāt viņam briesmīgu apvainojumu, kas gandrīz vai nogalināja mani. Agrāk, kad jūs viņu vajājāt kā ēna un neļāvāt viņam dzīvot, jūs bijāt pārliecināts, ka izpildāt savu pienākumu, ka esat godīgs cilvēks. Jūs iejaucāties viņa personiskajā dzīvē, tenkojāt un nosodījāt viņu, bezgala rakstījāt man un visiem paziņām anonīmas vēstules — un visu laiku domājāt, ka esat godīgs cilvēks. Domādams, ka tas ir godīgi, jūs, dakter, nesaudzējāt pat viņa slimo sievu un nedevāt viņai mieru ar savām aizdomām. Lai kādu varmācīgu darbu, lai kādu zemisku nelietību jus pastrādātu, jums vienmēr liksies, ka esat neparasti godīgs un attīstīts cilvēks!

lvanovs (smejas). Ne kāzas, bet parlaments. Bravo, bravo!

Saša (Ļvovam). Tagad padomājiet, vai jūs sevi saprotat vai nesaprotat. Trulie, nežēlīgie cilvēki! (Satver Ivanova roku.) Iesim projām no šejienes, Nikolaj! Iesim, tēvs!

lvanovs. Kurp mēs iesim? Pagaidi, es tūlīt visu izbeigšu. Manī atmodusies mana jaunība, sācis runāt agrākais lvanovs! (Izvelk revolveri.)

Saša (iekliedzas). Es zinu, ko viņš grib darīt! Nikolaj, dieva dēļ!

lvanovs. Ilgi slīdēju lejup pa nogāzi, bet tagad pietiek! Laiks godu prast! Ejiet nost! Paldies, Saša!

Saša (kliedz). Nikolaj, dieva dēļ! Turiet viņu!

lvanovs. Atstājiet mani vienu! (Paskrien sāņus un nošaujas.)

Priekškars

LĀCIS

Joks vienā cēlienā Veltīts N. N. Solovcovam

Personas:

Jeļena Ivanovna Popova, atraitnīte ar bedrītēm vaigos, muižniece Grigoriļs Stepanovičs Smimovs, ne visai vecs muižnieks Lūka, Popovas sulainis, vecis

Viesistaba Popovas mājā.

I

Popova (tērpusies dziļās sērās, nenolaiž acu no lologrālijas) un luka.

Luka. Nav labi, kundzene . . . Postā sevi iegrūdīsiet, tas ir viss… Istabene un virēja aizgāja ogās, katra dzīva radība priecājas, pat kaķis — ar! tas savu patikšanu atrod, staigā pa sētu, putniņus ķer, bet jūs caurām dienām sēžat istabā tikpat kā klosterī, un nekāda prieka. Nudien! Nu jau apaļš gads, kā no mājas neesat soli ārā spērusi! . . .

Popova. Un nesperšu nekad… Kāpēc? Mana dzīve jau beigusies. Viņš gu| kapā, es esmu sevi aprakusi četrās sienās . . . Mēs abi esam miruši.

Luka. Te nu bija! Pat klausīties negribas, nudien! Nikolajs Mihailovičs miris, neko nevar darīt, tas ir dieva prāts, lai viņam debesu valstība… Pasērojusi esat — un pietiek, godu arī vajag prast. Nevar taču visu mūžu raudāt un sērās staigāt. Man tāpat savā laikā veča nomira … Nu, un tad? Pasēroju, paraudāju kādu mēnesi — un diezgan, bet visu mūžu gausties — to jau vecene nemaz nav vērta. (Nopūšas.) Visus kaimiņus esat aizmirsusi… Ne pati viesos braucat, ne kādu pieņemat. 'Dzīvojam, atvainojiet, kā zirnekli — dienas gaismas neredzam. Livreju peles sagrauzušas… Ja nu labu cilvēku nebūtu, bet viss apriņķis taču kungu pilns . . . Riblovā pulks novietots, virsnieki kā konfektes, nenoskatīties! Un nometnēs, kā piektdiena, tā balle, un vai katru dienu kara orķestris mūziku spēlē. Ek, kundzenīt mijā! Jauna, skaista, zied kā roze — pats īstais laiks papriecāties . .. Skaistums jau nav uz mūžīgiem laikiem! Paies gadi desmit, pašai iegribēsies pašvītēties, virsnieku kungus paķircināt, bet būs jau par vēlu.

Popova (kategoriski). Es tevi lūdzu nekad ar mani tā nerunāt! Tu zini, kopš tā laika, kad nomira Nikolajs Mihailovičs, dzīvei manās acīs nav nekādas vērtības. Tev šķiet, ka es esmu dzīva, bet tas tikai tā liekas. Esmu zvērējusi līdz kapa malai nēsāt šo sēru tērpu un nerādīties ļaudis . .. Dzirdi? Lai viņa ēna redz, kā es viņu mīlu . . . Jā, es zinu, tev tas nav noslēpums, ka viņš bieži bija netaisns pret mani, cietsirdīgs un… un pat neuzticīgs, bet es būšu uzticīga līdz kapam un pierādīšu viņam, kā protu mīlēt. Tur, viņpus kapa, viņš sastaps mani tādu pašu, kāda es biju pirms viņa nāves…

Luka. Kamēr šitā runājat, labāk būtu gājusi pastaigāties pa dārzu vai likusi iejūgt Tobiju vai Milzi un pie kaimiņiem viesos.

Popova. Ah! (Raud.)

Luka. Kundzene! … Cienīgā! Kas tad nu? Dievs, slāvi klāt!

Popova. Viņš tā mīlēja Tobiju! Viņš vienmēr brauca ar Tobiju pie Korčaginiem un Vlasoviem. Cik viņš brīnišķi vadīja zirgu! Cik graciozs bija viņa augums, kad viņš visā spēkā savilka grožus! Atceries? Tobij, Tobij! Liec viņam šodien iebērt mēriņu auzu vairāk!

Luka. Klausos!

Griezīgs zvans.

Popova (saraujas). Kas tad tas? Pasaki, ka es neviena nepieņemu!

Luka. Klausos! (Iziet.)

II

Popova viena.

Popova (skatīdamās fotogrāfijā). Tu redzēsi, Nicolas, kā es protu mīlēt un piedot. . . Mana mīla izdzisīs reizē ar mani, kad beigs pukstēl mana nabaga sirds. (Smejas, caur asarām.) Un tev nav kauns? Es, labiņa, uzticīga sieviņa, esmu noslēgusies no visas pasaules un palikšu tev uzticīga līdz kapa malai, bet tu … un tu nemaz nekaunies, ruņģīt? Krāpi mani, taisīji tračus, pameli mani vienu veselām nedējām …

III

Popova un Luka.

Luka (ienāk satraukts). Kundze, tur kāds prasa pēc jums. Grib satikt…

Popova. Tu taču teici, ka es kopš vīra nāves dienas neviena nepieņemu?

Luka. Teicu, bet viņš negrib ne dzirdēt, esot neatliekama vajadzība.

Popova. Es ne-pie-ņe-mu!

Luka. Es viņam teicu, bet. . . tāds kā nepilnīgs . .. lamājas un tik laužas iekšā … ir jau ēdamistabā . ..

Popova (noskaitusies). Labi, lūdz… Kādi nekauņas!

Luka iziet.

Cik apgrūtinoši tādi cilvēki! Ko viņiem vajag no manis? Kālab viņiem jātraucē mans miers? (Nopūšas.) Nē, būs patiešām jāiet klosterī. .. (Iegrimst domās.) Jā, klosterī . ..

IV

Popova, Luka un Smirnovs.

Smirnovs (ienākdams, Lūkam). Stulbenis, ieradis izrunāties . .. Ēzelis! (Ieraudzījis Popovu, ar cieņu.) Kundze, man gods stādīties priekšā: atvaļināts artilērijas poručiks, zemturis Grigorijs Stepanovičs Smirnovs. Esmu spiests jūs traucēt visai svarīgā lietā …

Popova (nesniedzot ioku). Ko jūs vēlaties?

Smirnovs. Jūsu nelaiķis laulāts draugs, ar kuru man bija gods būt pazīstamam, palika man parādā par diviem vekseļiem tūkstoš divi simti rubļu. Tā kā man rīt jānomaksā procenti zemes bankā, tad es lūgtu jūs, kundze, samaksāt man šodien pat.

Popova. Tūkstoš divi simti.. . Par ko mans vīrs palika jums parādā?

Smirnovs. Viņš pirka no manis auzas.

Popova (nopūzdamās, Lūkam). Tad tu, Luka, nepiemirsti pateikt, lai ieber Tobijam mēriņu auzu vairāk. (Luka iziet, Smirnovam.) Ja Nikolajs Mihailovičs palicis jums parādā, tad es, protams, to samaksāšu, bet, lūdzu, atvainojiet, šodien man tik daudz naudas nav pie rokas. Parīt atgriezīsies no pilsētas mans pārvaldnieks, un es likšu, lai viņš jums samaksā, kas pienākas, bet pagaidām es nevaru izpildīt jūsu vēlēšanos . .. Turklāt šodien paiet taisni septiņi mēneši, kopš miris mans vīrs, un man šobrīd tāds garastāvoklis, ka es nemaz neesmu noskaņota nodarboties ar naudas lietām.

Smirnovs. Bet man šobrīd tāds noskaņojums, ka es būšu izputināts, ja rīt nenomaksāšu procentus. Man aprakstīs muižu!

Popova. Parīt jūs saņemsiet savu naudu.

Smirnovs. Man vajag naudas šodien, nevis parīt.

Popova. Piedodiet, šodien es samaksāt nevaru.

Smirnovs. Bet es nevaru gaidīt līdz parītam.

Popova. Ko lai es daru, ja man patlaban naudas nav!

Smirnovs. Tātad jūs nevarat samaksāt?

Popova. Nevaru.

Smirnovs. Hm … Tas jūsu pēdējais vārds?

Popova. Jā, pēdējais.

Smirnovs. Pēdējais? Noteikti?

Popova. Noteikti.

Smirnovs. Padevīgi pateicos! Iegaumēsim. (Parausta plecus.) Un vēl grib, lai es būtu aukstasinīgs! Šurp braukdams, satieku akcīznieku, un tas prasa: «Ko jūs

vienmēr dusmojaties, Grigorij Stepanovič?» Apžēlojieties, kā lai nedusmojas? Naudas vajag kā ēst. . . Vakarrīt izbraucu mazā gaismiņā, apbraukāju visus savus parādniekus, un kaut jel viens būtu samaksājis! Nomocījos kā suns, pārnakšņoju velns zina kur — žīda krogā blakus degvīna mučelei. .. Beidzot atbraucu uz šejieni, septiņdesmit verstis no mājām, ceru saņemt naudu, bet mani uzcienā ar «garastāvokli». Kā lai tur nedusmojas?

Popova. Šķiet, es skaidri pateicu: kad pārvaldnieks atgriezīsies no pilsētas, tad jūs naudu saņemsiet.

Smirnovs. Es ierados pie jums, nevis pie pārvaldnieka. Kāda velna pēc, atvainojiet par izteicienu, man vajadzīgs jūsu pārvaldnieks!

Popova. Piedodiet, godātais kungs, es neesmu pieradusi pie tādiem ērmīgiem izteicieniem, pie tāda toņa. Es uz jums vairs neklausos. (Aši iziet.)

V

Smirnovs viens.

Smirnovs. Ko neteiksi! Garastāvoklis … Pirms septiņiem mēnešiem nomiris vīrs! Bet vai man ir jāmaksā procenti vai ne? Es jums prasu: jāmaksā vai ne? Labi, jums vīrs nomiris, jums garastāvoklis un visādi kumēdiņi… pārvaldnieks kaut kur aizbraucis, velns viņu parāvis, bet ko man pavēlēsiet darīt? Aizbēgt no saviem kreditoriem gaisa balonā, vai? Jeb vai atskrieties un triekt galvu pret sienu? Aizbraucu pie Gruzdeva — nav mājās, Jaroševičs noslēpies, ar Kuricinu sastrīdējos līdz nāvei un tik tikko neizmetu viņu pa logu ārā, Mazutovam holerīna, šai garastāvoklis. Neviens, nelietis, nemaksā! Un tas tikai tāpēc, ka esmu viņus pārāk izlaidis, ka esmu mīkstmiesis, lupata, bāba! Pārāk smalkjūtīgi pret viņiem izturos! Nu, pagaidiet vien! Jūs vēl mani nepazīstat! Es neļaušu ar sevi jokot, velns parāvis! Palikšu te un nekustēšu no vietas, kamēr inan samaksās! Brr! … Kādas man dusmas šodien, kādas dusmas! No dusmām kājas trīc un elpa aizraujas . . . Fui, nolāpīts, pat nelabi metas! (Sauc.) Sulain!

VI

Smirnovs un Luka.

Luka (ienāk). Ko vajag?

Smirnovs. Dod man kvasu vai ūdeni!

Luka iziet.

Nē, kas par loģiku! Cilvēkam naudas vajag kā ēst, jākaras vai augšā, bet viņa nemaksā, jo, redzat, nav noskaņota nodarboties ar naudas lietām! īsta sieviešu loģika, garmataino loģika! Tāpēc man nekad nav paticis un nepatīk runāt ar sievietēm. Man vieglāk sēdēt uz pulvera mucas nekā runāt ar sievieti. Brr! … Pat šermuļi skrien pār kauliem — tā mani nokaitināja šī šlepe! Līdzko pamanu kaut pa gabalu tādu poētisku radījumu, tā man aiz dusmām stilbos krampji iemetas. Kliedz vai gvaltes.

VII

Smirnovs un Luka.

Luka (ienāk un pasniedz ūdeni). Kundzene ir slima un nepieņem.

Smirnovs. Vācies ārā!

Luka iziet.

Slima un nepieņem! Nevajag, nepieņem … Palikšu un sēdēšu te, kamēr atdosi naudu. Slimosi nedēļu — sēdēšu te nedēļu; slimosi gadu — es arī sēdēšu gadu … Es savu panākšu, kundzenīt! Mani vis neaizkustinās ar sēru tērpiem un bedrītēm vaigos . . . Mēs tādas bedrītes pazīstam! (Sauc pa logu.) Semjon, izjūdz zirgus! Mēs tik drīz nebrauksim projām! Es palieku te! Pasaki tur stallī, lai zirgiem ieber auzas! Atkal tev, lopam, kreisais piejūga zirgs grožos sapinies! (Mēdās.) Ni-ikas… Es tev parādīšu «nikas»! (Atiet no loga.) Nejēdzīgi. . . karstums neizturams, naudu neviens nemaksā, nakti slikti gulēju, un nu vēl šī sēru šlepe ar savu garastāvokli… Galva sāp .. . Iedzert degvīnu, vai? Iedzeršu arī. (Sauc.) Sulain!

Luka (ienāk). Ko vajag?

Smirnovs. Glāzīti degvīna!

Luka iziet.

Uh! (Apsēžas un apskata pats sevi.) Neko teikt, īsta bilde! Noputējis, zābaki netīri, nemazgājies, nesukājies, pie vestes pieķērušies salmi… Kazi, kundzenīte būs vēl noturējusi mani par laupītāju. (Žāvājas.) Drusku nepieklājīgi gan ir rādīties viesistabā tādā izskatā, bet nekas … es neesmu viesis, bet kreditors, un kreditoriem nav noteikts, kā jāģērbjas …

Luka (ienāk un pasniedz degvīnu). Jūs pārāk daudz atļaujaties, kungs . ..

Smirnovs (pikti). Ko?

Luka. Es … es neko … es tikai…

Smirnovs. Ar ko tu runā?! Muti ciet!

Luka (sānis). Uzkūlās, sasodītais, mums uz kakla… Velns viņu te atdzina . . . (Iziet.)

Smirnovs. Ai, kādas man dusmas! Tādas dusmas, ka liekas, visu pasauli miltos samaltu … Pat nelabi sametas … (Sauc.) Sulain!

VIII

Popova un Smirnovs

Popova (ienāk, nolaidusi acis). Godātais kungs, es savā vientulībā jau sen esmu atradinājusies no cilvēku balsīm un nepanesu kliegšanu. Es jūs ļoti lūdzu, netraucējiet manu mieru!

Smirnovs. Samaksājiet man parādu, un es braukšu projām.

Popova. Es jums pateicu skaidri un gaiši: man pašlaik nav liekas naudas, pagaidiet līdz parītam.

Smirnovs. Un man bija gods jums arī pateikt skaidri un gaiši: nauda man vajadzīga nevis parīt, bet šodien. Ja jūs man šodien nesamaksāsiet, tad man rīt jāiet kārties.

Popova. Bet ko es varu darīt, ja man nav naudas? Cik dīvaini!

Smirnovs. Tad jūs tūliņ nemaksāsiet? Nē?

Popova. Es nevaru …

Smirnovs. Tādā gadījumā es palieku šeit un sēdēšu tik ilgi, kamēr dabūšu naudu … (Apsēžas.) Jūs maksāsiet parit? Lieliski! Tad es te nosēdēšu līdz parītam. Tāpat vien sēdēšu… (Uzlec kājās.) Es jums prasu: vai man jāmaksā rīt procenti vai ne? Jeb vai jūs domājat, ka es jokoju?

Popova. Godātais kungs, lūdzu, nekliedziet, te nav zirgu stallis!

Smirnovs. Es jums neprasu par zirgu stalli, bet par to, vai man rīt jāmaksā procenti vai ne.

Popova. Jūs neprotat uzvesties sieviešu sabiedrībā!

Smirnovs. Nē, es protu gan uzvesties sieviešu sabiedrībā!

Popova. Nē, neprotat vis! Jūs esat neizglītots, rupjš cilvēks! Pieklājīgi ļaudis tā nerunā ar sievietēm!

Smirnovs. Ak tavu brīnumu! Kā tad pavēlēsiet runāt ar jums? Franciski, vai? (Noskaties svepst.) Madam, že vu pri… cik es esmu laimīgs, ka jūs man neatdodat naudu… Ak, pardon, ka iztraucēju jūs! Šodien tik jauks laiks! Un sēras jums tā piestāv! (Klanās.)

Popova. Muļķīgi un rupji.

Smirnovs (mēdās). Muļķīgi un rupji! Es neprotot uzvesties sieviešu sabiedrībā! Kundze, es savā mūžā esmu redzējis vairāk sieviešu nekā jūs zvirbuļu! Trīs reizes esmu viņu dēļ duelējies, divpadsmit sievietes esmu pametis, deviņas pametušas mani! Jā! Bija laiks, kad arī es uzvedos kā nelga, visādi maigojos, smērēju medu uz lūpām, izplūdu komplimentos, luncinājos … Mīlēju, cietu, dvesu nopūtas mēnesnīcā, kļuvu nevarīgs, kusu, stingu… Mīlēju kaislīgi, neprātīgi, visādos veidos, velns lai parauj, tarkšķēju kā žagata par emancipāciju, pusi mantas aizlaidu vējā aiz šīm maigajām jūtām, bet tagad — jūsu padevīgs kalps! Tagad mani ap stūri neapvedīs! Pietiek! Melnas acis, kaislīgas acis, sārtas lūpiņas, bedrītes vaigos, mēnesnīca, čuksti, bikla elpa — par to visu, kundze, es tagad nedodu ne sarkana graša! E$ nerunāju par klātesošiem, bet visas sievietes, cik viņu dievs devis, ir klīres, ākstes, tenku vāceles, skauģes, vienas vienīgas melkules, šaudīgas, sīkumainas, nežēlīgas, no loģikas ne vēsts, bet, kas attiecas uz šo te (sit pa pieri), tad, atvainojiet par vaļsirdību, zvirbulis desmitkārt gudrāks par katru tādu filozofu brunčos! Kad tā paskatās uz tādu poētisku radījumu — mežģīņota, ēteriska, pusdieviete, miljons cēlu jūsmu, bet ieskaties viņai dvēselē — visparastākais krokodils! (Saķer krēslu aiz atzveltnes, krēsls nobrikšķ un salūst.) Bet visneciešamākais ir tas, ka šis krokodils nezin kāpēc iedomājas, ka viņa šedevrs, viņa privilēģija un monopols ir maigas jūtas! Lai velns mani parauj, pakariet mani pie šās naglas ar kājām gaisā, ja sieviete prot mīlēt ko citu nekā tikai klēpja sunīšus! Mīlestībā viņa prot tikai činkstēt un birdināt asaras! Kur vīrietis cieš un uzupurējas, tur sievietes mīlestība izpaužas tikai šlepes tirināšanā un tieksmē nogrābt vīrieti ciešāk aiz deguna. Jums pašai ir tā nelaime būt par sievieti, tātad jūs pēc sevis pazīstat sieviešu dabu. Sakiet man godīgi — vai esat redzējusi savā mūžā sievieti, kas būtu patiesa, uzticīga un pastāvīga? Neesat! Uzticīgas un pastāvīgas ir vienīgi vecenes un neglītenes! Jūs drīzāk atradīsiet ragainu kaķi vai ballu sloku nekā pastāvīgu sievieti!

Popova. Bet atļaujiet, kas tad, pēc jūsu domām, ir uzticīgs un pastāvīgs mīlestībā? Vīrielis, vai?

Smirnovs. Jā gan, vīrietis!

Popova. Vīrietis! (Niknismiekli.) Vīrietis uzticīgs un pastāvīgs mīlestībā! Tas nu gan kas jauns! (Dedzīgi.) Kādas jums tiesības tā runāt? Vīrieši uzticīgi un pastāvīgi! Ja jau tā, tad es jums teikšu, ka no visiem vīriešiem, kādus vien es pazinu un pazīstu, pats labākais bija mans nelaiķis vīrs… Es viņu mīlēju kaislīgi, ar visu savu būtni, kā var mīlēt tikai jauna, domājoša sieviete; es atdevu viņam savu jaunību, laimi, dzīvi,savu mantu, dzīvoju vienīgi vļņam, pieludzu viņu kā elku un … un — kas notika? Šis labākais starp vīriešiem visnekrietnākā kārtā krāpa mani uz katra soļa! Pēc viņa nāves es atradu viņa galdā pilnu atvilktni ar mīlestības vēstulēm, bet, dzīvs būdams, — briesmīgi pat atcerēties — viņš veselām nedēļām pameta mani vienu, manu acu priekšā lakstojās ap citām sievietēm, krāpa mani, šķieda manu naudu, zobojās par manām jūtām… Un par spīli visam es viņu mīlēju un biju viņam uzticīga … Tas vēl nav viss, viņš nomira, bet es joprojām esmu viņam uzticīga un pastāvīga. Esmu aprakusi sevi uz mūžu šais četrās sienās un nenovilkšu sēru drēbes līdz kapa malai…

Smirnovs (nicinoši smiekli). Sēras? . . . Nesaprotu, par ko jūs mani uzskatāt. It kā es nezinātu, kāpēc jūs valkājat šo melno domino un aprokat sevi četrās sienās! Un kā vēl! Tas ir tik noslēpumaini, poētiski! Brauks garām muižai kāds junkurs vai dieva dots dzejnieks, pametīs acis uz logiem un nodomās: «Šeit mīt tā noslēpumainā Tamāra, kas aiz mīlestības pret vīru aprakusi sevi četrās sienās!» Šos trikus mēs pazīstam!

Popova (aizsvijas). Ko? Kā jūs drīkstat man ko tādu teikt?

Smirnovs. Jūs aprokat sevi dzīvu, bet neesat aizmirsusi nopūderēlies!

Popova. Kā jūs iedrīkstaties runāt ar mani tādā veidā?

Smirnovs. Nekliedziet, lūdzu, es neesmu jūsu pārvaldnieks. Atļaujiet man saukt lietas īstajos valdos. Es neesmu sieviete un esmu paradis atklāti izteikt savas domas. Lūdzu, nekliedziet!

Popova. Nevis es kliedzu, bet jūs! Lūdzu likt mani mierā!

Smirnovs. Samaksājiet man naudu, un es braukšu projām.

Popova. Naudu es jums nedošu!

Smirnovs. Nekā, dosiet gan!

Popova. Par spīti nedošu jums ne kapeikas! Varat likt mani mierā!

Smirnovs. Man nav tas prieks būt ne jūsu vīram, ne līgavainim, tāpēc, lūdzami, netaisiet scēnas. (Apsēžas.) Man tas nepatīk.

Popova (aizelsdamās niknumā). Jūs apsēdāties?

Smirnovs. Apsēdos.

Popova. Lūdzu, ejiet projām!

Smirnovs. Atdodiet naudu . .. (Sānis.) Ai, kādas man dusmas! Kādas dusmas!

Popova. Es nevēlos runāt ar nekauņu. Lūdzu, vācieties projām! (Pauze.) Jūs neiesiet? Nē?

Smirnovs. Nē!

Popova. Nē?

Smirnovs. Nē!

Popova. Labi! (Zvana.)

IX

Tie pa&i un Luka.

Popova. Luka, izved šo kungu ārā! Luka (pieiet pie Smirnova). Kungs, esiet tik laipni, ejiet projām, kad liek! Nav ko …

Smirnovs (pielēkdams kājās). Klusu! Ar ko tu runā? Es tevi ragā saliekšu!

Luka (tver pie sirds). Dievs tēvs! Svētie mocekji! (Atkrīt krēslā.) Oi, nelabi, nelabi! Elpu aizcirta!

Popova. Kur tad Daša? Daša! (Sauc.) Daša! Pelageja! Daša! (Zvana.)

Luka. Oi! Visi ogās aizgājuši… Neviena nav mājās… Nelabi! Ūdeni! fPopova. Lūdzu, vācieties projām! Smirnovs. Vai jums nelabpatiktos būt pieklājīgākai? Popova (vīstīdama dūres un sizdama kājas pret grīdu). Jūs esat lauķis! Rupjš lācis! Neaptēsts tēviņš! Izdzimtenis!

Smirnovs. Kā? Ko jūs teicāt?

Popova. Es teicu, ka jūs esat lācis, izdzimtenis!

Smirnovs (nākdams virsū). Atjaujiet, ar kādām tiesībām jūs mani apvainojat?

Popova. Jā, apvainoju… un kas tad ir? Domājat, man no jums bail?

Smirnovs. Un jūs domājat, ja esat poētisks radījums, tad jums tiesības nesodītai apvainot? Jā? Pie barjeras!

-Litktt: Dieviņ tētīt! Svētie mocekļi! … Ūdeni!

Smirnovs. Šauties!

Popova. Un jūs domājat, ja jums ir stipras dūres un vērša rīkle, tad es no jums baidos? Jā? Izdzimtenis tāds!

Smirnovs. Pie barjeras! Es nevienam nejaušu sevi apvainot. un neskatīšos uz to, ka jūs esat sieviete, vājš radījums!

Popova (cenzdamās viņu pārkliegt). Lācis! Lācis! Lācis!

Smirnovs. Laiks beidzot atbrīvoties no aizspriedumiem, ka tikai vīriešiem jāizpērk apvainojumi! Ja vienlīdzība, tad vienlīdzība, velns lai parauj! Pie barjeras!

Popova. Šauties gribat? Lūdzu!

Smirnovs. Uz karstām pēdām!

Popova. Uz karstām pēdām! Man palikušas vīra pistoles … Tūliņ atnesīšu … (Steigšus iet projām, bet vēl atgriežas.) Ar kādu baudu es ietriekšu lodi jūsu krama paurī! Velns lai jūs parauj! (Iziet.)

Smirnovs. Es nokniebšu viņu kā cāli! Neesmu nekāds puišelis vai sentimentāls kucēns, man neeksistē nekādi vājie radījumi!

-taka. Žēlīgais lielskungs! … (Nometas cejos.) Parādi tādu laipnību, pažēlo mani, vecu vīru, ej projām no šejienes! Jau tā pārbiedēji līdz nāvei un vēl šauties gribi!

Smirnovs (neklausīdamies). Jā, šauties — tā ir vienlīdzība, emancipācija! Tad abi dzimumi ir vienlīdzīgi! Nošaušu viņu aiz principa! Bet ir gan sieviete! (Mēdās.) «Velns lai jūs parauj… ietriekšu lodi jūsu krama paurī…» Ko? Pietvīkusi, acis mirdz … Izaicinājumu pieņēma! Goda vārds, pirmo reizi mūžā tādu redzu . ..

Luka. Esi žēlīgs, ej projām! Mūžam dievu aizlūgšu par tevi!

Smirnovs. Tā ir sieviete! To es saprotu! īsta sieviete! Nav vis kāda jēlcepa, ģībule, bet uguns, pulveris, raķete! Pat nošaut žēl!

Luka (raud). Lielskungs… žēlīgais, ej projām!

Smirnovs. Noteikti viņa man patīk! Noteikti! Kaut arī bedrītes vaigos, bet patīk! Es pat parādu varētu atlaist … un dusmas arī pārgājušas … Apbrīnojama sieviete!

X

Tie paši un Popova.

Popova (ienāk ar pistolēm). Te ir pistoles… Bet, pirms šausimies, lūdzu, parādiet man, kā jāšauj … Es ne reizi mūžā neesmu turējusi rokā pistoli.

Luka. Dievs tēvs, stāvi klāt. . . Iešu pameklēt dārznieku un kučieri… Aiz ko tāds posts mums uzkrita … (Iziet.)

Smirnovs (aplūko pistoles). Redzat, ir dažāda veida pistoles… Ir speciālas Mortimera divkauju pistoles ar kapselēm. Šie ir Smita un Vesona sistēmas revolveri, trejkāršas darbības, ar ekstraktoru, centralizētu trāpīgumu … Lieliskas pistoles! Tādas maksā vismaz deviņdesmit rubļu pārī. . . Revolveris jātur tā … (Sānis.) Acis, acis! Kvēla sieviete!

Popova. Tā?

Smirnovs. Tā jā … Tad jūs uzvelkat gaili… un tā notēmējat… Galvu mazliet atpakaļ! Izstiepiet roku, kā pienākas … Tā. Pēc tam ar šo pirkstu nospiediet šo nieciņu, un tas ir viss… Tikai pats galvenais noteikums: neuztraukties un tēmēt bez steigas … Un pacensties, lai nedreb roka.

| Popova. Labi… Istabās šauties nav ērti, iesim dārzā.

Smirnovs. Iesim. Tikai brīdinu, ka es izšaušu gaisā.

Popova. Tā tik vēl trūka! Kāpēc?

Smirnovs. Tāpēc, ka … tāpēc, ka … Tā ir mana darīšana, kāpēc!

PopoVa. Nobaidījāties? Jā? A-a-a-ā! Nē, godātais, nedomājiet vairīties! Lūdzu, nāciet līdzi! Man ātrāk nebūs miera, kamēr iešaušu jums pierē… šai pierē, ko es tā nīstu! Nobijāties?

Smirnovs. Jā, nobijos.

Popova. Melojat! Kāpēc jūs negribat šauties?

Smirnovs. Tāpēc, ka … tāpēc, ka jūs .. . man patīkat.

Popova nikni smejas). Es viņam patīkot! Viņš iedrošinās teikt, ka es viņam patīkot! (Rāda uz durvīm.) Varat iet!

Smirnovs (klusēdams noliek revolveri, paņem cepuri un iet; pie durvīm apstājas, abi mirkli klusēdami veras viens otrā, tad viņš sāk runāt, vilcinādamies nākdams atpakaļ pie Popovas.) Paklausieties … Vai jūs vēl aizvien dusmojaties? Es arī esmu velnišķi pārskaities, bet saprotiet… kā lai to pasaka? Redzat, šāda veida notikums īstenībā . .. Kliedz.) Nu, vai es esmu vainīgs, ka jūs man patīkat? (Pieķeras pie krēsla atzveltnes, krēsls brīkšķ un salūst.) Velns, kas jums par trauslām mēbelēm! Jūs man patīkat! Saprotat? Es… es gandrīz esmu iemīlējies!

Popova. Atkāpieties, es jūs ienīstu!

Smirnovs. Ak dievs, kas par sievieti! Nekad visā mūžā neesmu ko tamlīdzīgu redzējis! Pagalam! Beigts! Esmu iekļuvis lamatās kā pele!

Popova. Atkāpieties, citādi šaušu!

Smirnovs. Šaujiet! Jūs nevarat saprast, kāda laime mirt zem šo brīnišķo acu skatieniem, mirt no revolvera, kuru tur šī mazā, samtainā rociņa … Es esmu prātu zaudējis! Apdomājiet un izšķirieties tūliņ, jo, kad es iziešu no šās istabas, tad mēs nekad vairs neredzēsimies! Izšķirieties… Es esmu muižnieks, kārtīgs cilvēks, desmittūkstoš ienākumu gadā… ar lodi trāpu gaisā pasviestā kapeikā … man ir lieliski zirgi… Vai gribat būt mana sieva?

Popova (sašutusi krata revolveri). Šauties! Pie barjeras!

Smirnovs. Prātu esmu zaudējis… Neko vairs nesaprotu … (Sauc.) Sulain, ūdeni!

Popova (kliedz). Pie barjeras!

Smirnovs. Prātu zaudējis, iemīlējies kā puišelis, kā pēdīgais muļķis! (Saķer viņu aiz rokas, viņa iekliedzas aiz sāpēm.) Es jūs mīlu! (Nometas ce]os.) Mīlu, kā nekad neesmu mīlējis! Divpadsmit sievietes es pametu, deviņas pameta mani, bet nevienu neesmu mīlējis tā kā jūs . . . Esmu ieķēries, iegrābies, iepircies . . . nometies ceļos kā muļķis un piedāvāju savu roku … Kauns un negods! Piecus gadus netiku iemīlējies, pats sev nosolījos un pēkšņi iepinies ķezā kā gailis pakulās! Piedāvāju savu roku. Jā vai nē? Negribat? Nevajag! (Pieceļas un strauji iet uz durvīm.)

Popova. Pagaidiet. ..

Smirnovs (apstājas). Nu?

Popova. Nekas, ejiet vien… Tomēr pagaidiet! Nē, ejiet, ejiet! Es jūs ienīstu! Vai arī… Neejiet projām! Ai, kaut jūs zinātu, kādas man dusmas, kādas dusmas! (Nomet revolveri uz galda.) Pirksti notirpa no tā draņķa .. . (Plosa aiz dusmām lakatiņu.) Ko jūs vēl stāvat? Vācieties projām!

Smirnovs. Ardievu!

Popova. Jā, jā, ejiet projām! … (Kliedz.) Uz kurieni tad? Pagaidiet… Tomēr ejiet. Ai, kādas man dusmas! Nenāciet klāt, nenāciet!

Smirnovs (pienākdams viņai klāt). Kādas man dusmas uz sevi! Iemīlējies kā ģimnāzists, nometies ceļos . .. Taisni šermuļi skrien pār kauliem . .. (Rupji.) Es jūs mīlu! Briesmīgi man vajadzēja jūs iemīlēt! Rīt procenti maksājami, siena pļauja sākusies, bet te jūs.., To es sev nekad nepiedošu … (Apliek viņai roku ap vidu.)

Popova. Atkāpieties! Rokas nost! Es jūs… ienīstu! Pie ba … barjeras!

Ilgs skūpsls.

XI

Tie paši, Luka ar cirvi, dārznieks ar grābekli, kučieris ar dakšām un vīri ar rungām.

Luka (ieraudzījis pārīti skūpstāmies). Pasaulīti

Pauze.

Popova (nolaidusi acis). Luka, pasaki tur stallī, lai Tobijam šodien vispār nedod auzas.

Priekškars

BILDINĀJUMS

Joks vienā celienā

Personas:

Stepans Slepanovičs Čubukovs, muižnieks Natālija Stepanovna, viņa meita, 25 gadus veca

Ivans Vasilļevičs Lomovs, Čubukovu kaimiņš, veselīgs, drukns muižnieks, cieš aiz pārspīlētām iedomām

Darbība norit Čubukova muižā.

Viesistaba Čubukova namā.

I

Cubukovs un Lomovs (pēdējais tērpies Irākā, rokās balti cimdi).

Cubukovs (iet viņam pretim). Dūjiņ, ko es redzu! Ivans Vasiļjevičs! Liels prieks! (Spiež roku.) Tas nu gan pārsteigums, labulīt… Nu, kā klājas?

Lomovs. Pateicos! Bet kā jums labpatīk justies?

Cubukovs. Tā pa vidām, manu eņģelīt, ar jūsu aizlūgumiem un tā joprojām. Sēdieties, padevīgi lūdzu … Tas nu gan nav labi — kaimiņus aizmirst, manu labulīt. Bet ko tad jūs tik oficiāli, dūjiņ? Fraka, cimdi un tā joprojām. Vai braucat uz kaut kurieni, mans dārgais?

Lomovs. Nē, es tikai pie jums, godātais Stepan Stepanič.

Cubukovs. Tad kāpēc frakā, manu jaukumiņ? Taisni kā Jaungada vizītē!

Lomovs. Redzat, tas ir tā. (Paņem viņu zem rokas.) Es ierados pie jums, godātais Stepan Stepanič, lai apgrūtinātu jūs ar kādu lūgumu. Man vairākkārt bijis gods lūgt jums palīdzību, un vienmēr jūs, tā sacīt. .. taču es, piedodiet, uztraucos. Es iedzeršu ūdeni, godātais Stepan Stepanič. (Dzer ūdeni.)

Cubukovs (sānis). Atbraucis lūgt naudu! Nedošu! (Lomovam.) Kas tad ir, skaistuli?

Lomovs. Redzat, Godāt Stepanič … piedodiet, Stepan Godātovič … tas ir, es šausmīgi uztraucos, kā jums labpatīk redzēt… Vārdu sakot, tikai jūs viens varat man palīdzēt, kaut gan, zināms, es ne ar ko neesmu pelnījis un . . . un man nav tiesību cerēt uz jūsu palīdzību . •..

Čubukovs. Ak, nevelciet garumā, labulit! Sakiet uzreiz! Nu?

Lomovs. Tūliņ … Momentā. Redzat, es esmu atbraucis lūgt jūsu meitas Natālijas Stepanovnas roku.

Čubukovs (līksmi). Čabulīt! Ivan Vasijjevič! Atkārtojiet vēlreiz — es lāgā nesadzirdēju!

Lomovs. Man ir gods lūgt.. .

Čubukovs (pārtrauc). Dūjiņ manu… Esmu tik priecīgs un tā joprojām. Tieši tā un tamlīdzīgi. (Apkampj viņu un skūpsta.) Sen jau to vēlējos. Tā ir bijusi mana pastāvīgā vēlēšanās. (Apraudas.) Un es vienmēr esmu mīlējis jūs, manu eņģelīt, kā miesīgu dēlu. Lai dievs dod jums abiem saderību un mīlestību, es ļoti esmu vēlējies … Ko tad es stāvu kā stulbenis? Sadulbis aiz prieka, pavisam sadulbis! Ak, es no sirds… Iešu pasaukšu Natašu un tamlīdzīgi.

Lomovs (aizkustināts). Godātais Stepan Stepanič, kā jums šķiet, vai es varu cerēt uz viņas piekrišanu?

Čubukovs. Tāds, tā sacīt, skaistulis, un … un pēkšņi viņa nepiekritīs! Kazi, iemīlējusies kā kaķe un tā joprojām … Tūliņ! (Iziet.)

II

Lomovs viens.

Lomovs. Salst… Drebuļi krata kā pirms pārbaudījumiem. Galvenais — izlemt. Ja ilgi domās, svārstīsies, daudz runās, gaidīs uz ideālu vai īstu mīlestību, tad savu mūžu pie sievas netiks… Brr! … Salst! Natālija Stepanovna ir teicama saimniece, tīri izskatīga, izglītota … ko man vēl vajag? Bet man jau aiz uztraukuma sāk zvanīt ausīs. (Dzer ūdeni.) Tomēr bez precēšanās es nevaru iztikt. Pirmkārt, man jau trīsdesmit pieci gadi, tā sacīt, kritisks vecums. Otrkārt, man nepieciešams pareizs, kārtīgs dzīves veids . . . Man ir sirdskaite, bieži vien paātrināta sirdsdarbība, esmu ātras dabas un vienmēr šausmīgi uztraucos … Re, patlaban man lūpas dreb un labais plakstiņš raustās.. . Bet pašas lielākās briesmas man ar miegu. Kolīdz ieliekos gultā un nupat laidīšos miegā, tā uzreiz kreisajos sānos kaut kas — cap! — un atsitas taisni plecā un galvā … Uzlēcu kājās kā jucis, pastaigāju mazuliet un atkal liekos gultā, bet, līdzko laidīšos miegā, tā man kreisajos sānos atkal — cap! Un šitā reizes divdesmit . . .

III

Natālija Stepanovna un Lomovs.

Natālija Stepanovna (ienāk). Nu re! Tas esat jūs, bet tētis saka: ej, tur tirgonis ieradies pēc preces. Labdien, Ivan Vasiļjevič!

Lomovs. Labdien, godātā Natālija Stepanovna!

Natālija Stepanovna. Atvainojiet, ka es ar priekšautu un darba drēbēs … Mēs lobām zirņus žāvēšanai. Kāpēc jūs tik ilgi mūs neapciemojāt? Sēdieties. (Abi apsēžas.) Vai nevēlaties pabrokastot?

Lomovs. Nē, pateicos, esmu jau brokastojis.

Natālija Stepanovna. Smēķējiet… Te ir sērkociņi… Brīnišķīgs laiks, bet vakar bija tāda lietus gāze, ka strādnieki visu dienu dzīvoja bez darba. Cik siena gubu jūs piepļāvāt? Man, iedomājieties, bija uznākusi alkatība, es nopjāvu visu pļavu, un nu pati esmu nelaimīga, baidos, ka tikai siens nesapūst. Labāk būtu pagaidījusi. Bet kas tad tas? Liekas, jūs esat frakā! Tas ir kas jauns! Uz balli braucat, vai? Starp citu, jūs esat pieņēmies skaistumā … Patiešām, kāpēc jūs esat tā uzcirties?

Lomovs (uztraukdamies). Redzat, godātā Natālija Stepanovna … Zināt, es esmu nolēmis lūgt jūs uzklausīt mani… Protams, jūs brīnīsieties un pat sadusmosieties, bet es… (Sānis.) Šausmīgi salst!

Natālija Stepanovna. Kas tad ir? (Pauze.) Nu?

Lomovs. Es pacentīšos izsacīties īsi. Jums, godātā Natālija Stepanovna, zināms, ka man jau sen, kopš pašas bērnības, ir tas gods pazīt jūsu ģimeni. Mana nelaiķe krustmāte un viņas laulāts draugs, no kuriem, kā jums labpatīk zināt, es saņēmu mantojumā zemi, vienmēr izturējās ar dziļu cieņu pret jūsu tētiņu un nelaiķi māmiņu. Ļomovu un Čubukovu dzimtas arvien bijušas pašās draudzīgākajās un, var pat sacīt, radnieciskās attieksmēs. Turklāt, kā jums labpatīk zināt, mana zeme cieši saskaras ar jūsējo. Ja jums labpatīk atcerēties, tad manas Vēršu pļaviņas robežo ar jūsu birztalu.

Natālija Stepanovna. Piedodiet, es jūs pārtraukšu. Jūs sakāt «manas Vēršu pļaviņas» . .. Vai tad tās ir jūsu?

Lomovs. Manas gan …

Natālija Stepanovna. Nu, kas vēl nebūs! Vēršu pļaviņas ir mūsu, nevis jūsu!

Lomovs. Nē, manas, godātā Natālija Stepanovna.

Natālija Stepanovna. Tas man kaut kas jauns. No kura laika tās ir jūsējās?

Lomovs. Kā — no kura laika? Es runāju par tām Vēršu pļaviņām, kas iespiežas kā ķīlis starp jūsu birztalu un Svilumpurvu.

Natālija Stepanovna. Nu, jā, jā … Tās ir mūsu . ..

Lomovs. Nē, jūs maldāties, godātā Natālija Stepanovna, tās ir manas.

Natālija Stepanovna. Atjēdzieties, Ivan Vasiļjevič! Vai sen jau tās kļuvušas jūsējās?

Lomovs. Kā — sen? Cik atceros, tās vienmēr bijušas mūsējās!

Natālija Stepanovna. Nu, zināt, atvainojiet!

Lomovs. Tas redzams no papīriem, godātā Natālija Stepanovna. Vēršu pļaviņas kādreiz bija strīda priekšmets, tas tiesa, bet tagad visiem zināms, ka tās ir manas. Un tur nav ko strīdēties. Lai jums labpatīk zināt, ka manas krustmātes vecmāmuļa bija atdevusi šīs pļaviņas beztermiņa un bezmaksas lietošanā jūsu tētiņa vectēva zemniekiem par to, ka viņi dedzināja vecmāmuļai ķieģeļus. Jūsu tētiņa vectēva zemnieki lietoja pļaviņas bez maksas gadus četrdesmit un pierada uzskatīt tās it kā par savām, bet kad izdeva nolikumu . ..

Natālija Stepanovna. Nepavisam nav tā, kā jūs stāstāt! Tiklab mans vectēvs, kā vecvectēvs uzskatīja, ka viņu zeme sniedzas līdz Svilumpurvam, — tātad Vēršu pļaviņas bija mūsu. Nesaprotu, kas tur ko strīdēties. Pat klausīties nepatīk!

Lomovs. Es jums parādīšu papīrus, Natālija Stepanovna!

Natālija Stepanovna. Nē, jūs tikai jokojat vai ķircināt mani… Izgudrojuši pārsteigumu! Zeme mūsu lietošanā teju pat trīssimt gadu, un pēkšņi paziņo, ka tā nav mūsu! Piedodiet, Ivan Vasijjevič, bet es pat savām ausīm neticu . .. Man pie šīm pļaviņām sirds nesienas. Tur pavisam piecas desetīnas, un vērtība nieka trīssimt rub)i, bet netaisnība aizdod man dusmas. Runājiet, kas jums patīk, bet netaisnību es nevaru ciest.

Lomovs. Uzklausiet mani, es jūs lūdzu! Jūsu tētiņa vectēva zemnieki, kā man jau bija gods jums sacīt, dedzināja manas krustmātes vecmāmuļai ķieģeļus. Krustmātes vecmāmuļa, gribēdama izdarīt viņiem patikšanu . ..

Natālija Stepanovna. Vectēvs, vecmāmuļa, krustmāte … neko nesaprotu! Pļaviņas ir mūsu, tas ir viss.

Lomovs. Manas!

Natālija Stepanovna. Mūsu! Klāstiet savus pierādījumus kaut vai divas dienas no vietas, uzvelciet kaut vai piecpadsmit frakas, bet pļaviņas ir mūsu, mūsu, mūsu! Jūsējo es negribu, bet savējo zaudēt nevēlos… Kā jums tīk!

Lomovs. Man, Natālija Stepanovna, pļaviņu nevajag, es tikai aiz principa. Ja vēlaties, lūdzu, es jums tās uzdāvināšu.

Natālija Stepanovna. Es pati varu jums tās uzdāvināt, tās ir manas! . . . Tas vismaz ir dīvaini, Ivan Vasiļjevič! Līdz šim mēs uzskatījām jūs par labu kaimiņu, draugu, pērn devām jums savu kuļmašīnu un paši novilcinājām kulšanu līdz novembrim, bet jūs izturaties pret mums kā pret čigāniem. Dāvināt man manas pašas zemi. Atvainojiet, tā kaimiņi nerīkojas. Ja gribat zināt, tad, manuprāt, tā ir pat bezkaunība …

Lomovs. Tātad, pēc jūsu domām, izrādās, ka es esmu uzurpators? Kundze, es nekad neesmu sagrābis svešu zemi un nevienam neļaušu sevi šādā rīcībā apvainot.. . (Piesteidzas pie karafes un dzer ūdeni.) Vēršu pļaviņas ir manas!

Natālija Stepanovna. Nav tiesa, mūsu!

Lomovs. Manas!

Natālija Stepanovna. Nav tiesa! Es jums to pierādīšu! Šodien*pat aizsūtīšu savus pļāvējus uz šīm pļaviņām!

Lomovs. Ko-o?

Natālija Stepanovna. Šodien pat tur būs mani pļāvēji!

Lomovs. Viņi dabūs pa kaklu!

Natālija Stepanovna. To jūs nedrīkstat!

Lomovs (tver pie sirds). Vēršu pļaviņas manas! Saprotat? Manas!

Natālija Stepanovna. Nekliedziet, lūdzami! Kliegt un šņākt aiz dusmām jūs varat savās mājās, bet šeit lūdzu turēties pieklājības robežās!

Lomovs. Kundze, ja man sirds tik briesmīgi, tik mokoši nedauzītos, ja asinis nepulsētu deniņos, tad gan es parunātu ar jums citādi! (Kliedz.) Vēršu pļaviņas ir manas!

Natālija Stepanovna. Mūsu!

Lomovs. Manas!

Natālija Stepanovna. Mūsu!

Lomovs. Manas!

IV

Tie paši un Čubukovs.

Čubukovs (ienāk). Kas tad nu? Par ko jūs kliedzat?

Natālija Stepanovna. Tēt, paskaidro, lūdzams, šim kungam, — kam pieder Vēršu pļaviņas: mums vai viņam?

Čubukovs (Lomovam). Tibiņ, pļaviņas ir mūsu!

Lomovs. Apžēlojieties, Stepan Stepanič, no kura laika tās ir jūsu? Esiet vismaz jūs saprātīgs cilvēks! Manas krustmātes vecmāmuļa atdeva pļaviņas pagaidu bezmaksas lietošanā jūsu vectēva zemniekiem. Zemnieki lietoja zemi gadus četrdesmit un pierada pie tās kā pie savējās, bet kad izdeva nolikumu …

Čubukovs. Atļaujiet, visudārgais … Jūs aizmirstat, ka zemnieki nemaksāja jūsu vecmāmuļai un tamlīdzīgi tieši tāpēc, ka tolaik pļaviņas bija strīda priekšmets un tā joprojām… Bet tagad, tā sacīt, katrs suns zina, ka tās ir mūsu. Jūs tātad neesat redzējis plānu!

Lomovs. Bet es jums pierādīšu, ka tās ir manas!

Čubukovs. Nepierādīsiet, manu mīlulīt.

Lomovs. Nē, pierādīšu!

Čubukovs. Labulīt, kāpēc tā jākliedz? Ar kliegšanu, tā sacīt, neko nevar pierādīt. Es pēc jūsu mantas nekāroju un savu palaist nedomāju. Un kālab gan? Un, ja jau tā, manu čabulīt, ja jūs gribat apstrīdēt pļaviņas un tā joprojām, tad es drīzāk atdāvināšu tās zemniekiem, nevis jums. Šitā!

Lomovs. Neko nesaprotu! Ar kādām tiesībām jūs atdāvināsiet cita īpašumu?

Čubukovs. Atjaujiet man pašam zināt, vai man ir tiesības vai nav. Es, tā sacīt, jaunais cilvēk, neesmu pieradis, ka ar mani runā tādā tonī un tā joprojām. Es, jaunais cilvēk, esmu divreiz vecāks par jums un lūdzu runāt ar mani bez uzbudinājuma un tā joprojām.

Lomovs. Nē, jūs gluži vienkārši uzskatāt mani par mujķi un smejaties par mani! Jūs saucat manu zemi par savu un vēl gribat, lai es būtu aukstasinīgs un runātu ar jums bez uztraukšanās! Tā nerīkojas labi kaimiņi, Stepan Stepanič! Jūs neesat kaimiņš, bet uzurpators!

Čubukovs. Ko? Ko jūs teicāt?

Natālija Stepanovna. Tēt, sūti tūliņ pļāvējus uz pļaviņām!

Čubukovs (Lomovam). Ko jūs teicāt, godātais kungs?

Natālija Stepanovna. Vēršu pļaviņas ir mūsu, un es nepiekāpšos, nepiekāpšos, nepiekāpšos!

Lomovs. To mēs vēl redzēsim! Es jums tiesas ceļā pierādīšu, ka tās ir manas!

Čubukovs. Tiesas ceļā? Varat iesūdzēt tiesā, godātais kungs, un tamlīdzīgi! Varat! Es jūs pazīstu, jūs, tā sacīt, izdevību vien gaidāt, lai varētu tiesāties un tā joprojām. Sūdzībnieka daba! Visi no jūsu dzimtas bijuši prāvnieki! Visi!

Lomovs. Lūdzu neapvainot manu dzimtu! Lomovu dzimtā visi bijuši godīgi un neviens nav atradies tiesas izmeklēšanā par izšķērdību kā jūsu tēvocis!

Čubukovs. Bet jūsu — lomoviešu dzimtā visi bija jukuši!

Natālija Siepanovna. Visi, visi, visi!

Cubukovs. Jūsu vectēvs bija neglābjams žūpa un jaunākā krustmāte, āreče, Nastasja Mihailovna, aizlaidās ar arhitektu un tā joprojām . . .

Lomovs. Bet jūsu māte bija šķība un greiza. (Tver pie sirds.) Sānos iedūrās … Galvā iesitās … Pasaulīt! . .. Ūdeni!

Cubukovs. Un jūsu tēvs bija trumpmanis un rīma.

Natālija Siepanovna. Un krustmāte tāda tenku vācele, kādu otru neatradīs!

Lomovs. Kreisā kāja pamira… Bet jūs esat intrigants … Ak, mana sirds! Un nevienam nav noslēpums, ka jūs pirms vēlēšanām uzpir… Dzirksteles gar acīm … Kur mana cepure?

Natālija Stepanovna. Zemiski! Negodīgi! Nekrietni!

Cubukovs. Un jūs pats, tā sacīt, ļaunprātīgs, divkosīgs un viltīgs cilvēks! Jā gan!

Lomovs. Re, kur cepure … Sirds .. . Kur jāiet? Kur durvis? Oh! Laikam mirstu … Kāja neklausa .. . (Iet uz durvīm.)

Cubukovs (nopakaļ). Un tā ka jūs savu kāju vairs nespertu manā mājā!

Natālija Stepanovna. Sūdziet vien tiesā! Mēs vēl redzēsim!

Lomovs grīļodamies iziet.

V

Cubukovs un Natālija Stepanovna.

Cubukovs. Pie velna! (Uztraucies staigā.)

Natālija Stepanovna. Vai nav nelietis? Tici nu vēl labiem kaimiņiem!

Cubukovs. Nekrietnelis! Putnu biedēklis!

Natālija Stepanovna. Ķēms tāds! Piesavinājies svešu zemi un vēl iedrošinās zākāties!

Cubukovs. Un šis žurku ģīmis, šis, tā sacīt, tītara padēklis vēl iedrīkstas ierasties ar bildinājumu un tā joprojām! Ko? Ar bildinājumu!

Natālija Stepanovna. Kādu bildinājumu?

Cubukovs. Nu, kā tad! Atbrauca, lai tevi bildinātu!

Natālija Stepariovna. Bildinātu? Mani? Kāpēc tu man ātrāk to neteici?

Čubukovs. Tāpēc jau bija uzcirties frakā! Tuntulis tāds! Kverpis!

Natālija Stepanovna. Bildināt? Mani? Ak! (Atkrīt krēslā un vaid.) Saukt viņu atpakaļ! Saukt atpakaļ! Ak! Saukt atpakaļ!

Čubukovs. Ko saukt atpakaļ?

Natālija Stepanovna. Ātrāk, ātrāk! Man nelabi! Saukt atpakaļ! (Krīt histērijā.)

Čubukovs. Kas tad nu? Kas tev kait? (Saķer galvu.) Ak es nelaimīgais! Nošaušos! Pakāršos! Nobendēsiet mani!

Natālija Stepanovna. Mirstu! Saukt atpakaļ! Čubukovs. Tfu! Tūliņ! Nebrēc! (Izskrien.) Natālija Stepanovna (viena, vaid). Ko mēs izdarījām! Saukt atpakaļ! Atpakaļ!

Čubukovs (ieskrien). Tūliņ ienāks un tā joprojām, velns viņu rāvis! Uh! Runā pati ar viņu, es, tā sacīt, nevēlos…

Natālija Stepanovna (vaid). Saukt atpakaļ! Čubukovs. Viņš nāk, kad tev saka! Ak, radltāj, tās ir gan mokas par tēvu lielai meitai būt! Pakāršos! Nudien, padarīšu sev galu! Izlamāja cilvēku, apkaunoja, aizdzina, un to visu tikai tu … Tu! Natālija Stepanovna. Nē, tu! Čubukovs. Es jau tas vainīgais, kā tad!

Durvīs parādās Lomovs.

Nu, runā ar viņu pati! (Iziet.)

VI

Natālija Stepanovna un I.omovs.

Lomovs (ienāk, nokausēts). Šausmīgi dauzās sirds… Kāja pamirusi… sānos dur …

Natālija Stepanovna. Piedodiet, mēs iekarsām, Ivan Vasiļjevič … Es tagad atcerējos: Vēršu pļaviņas patiešām ir jūsu.

Lomovs. Šausmīgi dauzās sirds . .. Pļaviņas ir manas …. Un abi plakstiņi raustās . ..

Natālija Stepanovna. Jūsu pļaviņas, jūsu… Sēdieties .. .

Abi apsēžas.

Mums nebija taisnība.

Lomovs. Es aiz principa … Man dārga nevis zeme, bet princips …

Natālija Stepanovna. Pareizi, princips … Parunāsim par kaut ko citu.

Lomovs. Jo vairāk tāpēc, ka man ir pierādījumi. Manas krustmātes vecmāmuļa atdeva jūsu tētiņa vectēva zemniekiem …

Natālija Stepanovna. Pietiks, pietiks par to… (Sānis.) Nezinu, kā iesākt. (Lomovam.) Vai drīz posīsieties uz medībām?

Lomovs. Uz rubeņiem, godātā Natālija Stepanovna, es domāju iet pēc labības pļaujas. Ak, vai esat dzirdējusi? Iedomājieties, kāda man nelaime! Mans Ķēris, kuru jums labpaticis redzēt, sācis klibot.

Natālija Stepanovna. Cik žēl! Un kālab?

Lomovs. Nezinu … Laikam izmežģījis kāju vai citi suņi sakoduši… (Nopūšas.) Pats labākais suns, nemaz nerunājot par maksu! Es taču par viņu samaksāju Mironovam simt divdesmit piecus rubļus.

Natālija Stepanovna. Pārmaksāts, Ivan Vasiļjevič!

Lomovs. Manuprāt, tas ir ļoti lēti. Suns ir brīnišķīgs.

Natālija Stepanovna. Tētis samaksāja par savu Turi astoņdesmit piecus rubļus, bet Turis taču daudz labāks par jūsu Ķeri!

Lomovs. Turis labāks par Ķeri? Ko nu! (Smejas.) Turis labāks par Ķeri!

Natālija Stepanovna. Zināms, ka labāks! Tiesa, Turis vēl jauns, nav īsti nobriedis, bet ķermeņa uzbūves un izveicības ziņā pat Volčaņeckim nav nekā labāka.

Lomovs. Piedodiet, Natālija Stepanovna, bet jūs taču piemirstat, ka viņam īss apakšžoklis, un tādi suņi nekad nav labi ķērāji!

Natālija Stepanovna. īss apakšžoklis? Pirmoreiz dzirdu!

Lomovs. Es jums saku, apakšējais žoklis īsāks par augšējo.

Natālija Slepanovna. Vai jūs esat mērījis?

Lomovs. Esmu. Dzīšanai viņš, protams, der, bet, ja būs jāķer ciet, tad diezin …

Natālija Stepanovna. Pirmkārt, mūsu Turis ir šķirnes suns, biezu spalvu, viņš ir Tvēra un Kampšķes dēls, bet jūsu brūnraibajam šķirni meklēdams nesameklēs… Turklāt viņš ir vecs un ķēmīgs, īsts kraķis . . .

Lomovs. Vecs gan, bet es par viņu piecus jūsu Turus neņemtu … Kā tas iespējams? Ķēris ir suns, bet Turis … pat strīdēties smieklīgi… Tādu kā jūsu Turis katram piķierim atliku likām. Kvarts — tas vēl labi maksāts.

Natālija Stepanovna. Jūs, Ivan Vasiļjevič, šodien apsēdis pretim runāšanas velns. Te jūs izdomājat, ka pļaviņas pieder jums, te, ka Ķēris labāks par Turi. Man nepatīk, ka cilvēks runā to, ko nedomā. Jūs taču ļoti labi zināt, ka Turis simtkārt labāks par jūsu… par to muļķa Ķeri. Kāpēc tad jārunā pretim?

Lomovs. Es redzu, Natālija Stepanovna, ka jūs uzskatāt mani vai nu par aklu, vai muļķi. Saprotiet taču, ka jūsu Turim ir īss apakšžoklis!

Natālija Stepanovna. Nav tiesa!

Lomovs. Ir gan.

Natālija Stepanovna (kliedz). Nav tiesa!

Lomovs. Ko tad jūs kliedzat, godātā?

Natālija Stepanovna. Kāpēc jūs runājat aplamības? Pārskaisties var! Jūsu Ķeri jau laiks šaut nost, bet jūs viņu salīdzināt ar Turi!

Lomovs. Atvainojiet, es nevaru turpināt šo strīdu. Man sirds stipri dauzās.

Natālija Stepanovna. Es esmu ievērojusi, ka visvairāk strīdas tie mednieki, kuri vismazāk saprot.

Lomovs. Godātā, es jūs lūdzu, apklustiet… Man sirds plīsīs … (Kliedz.) Klusu!

Natālija Stepanovna. Neklusēšu, kamēr jūs neatzīsiet, ka Turis simtkārt labāks par jūsu Ķeri!

Lomovs. Simtkārt sliktāks! Kaut viņš nosprāgtu — tas jūsu Turis! Deniņos … acī… plecā …

Natālija Stepanovna. Bet jūsu stulbajam Ķerim nav pat yajadzības sprāgt, jo viņš jau tagad ir mirla! Lomovs (raud). Klusu! Man infarkts! Natālija Stepanovna. Neklusēšu!

VII

Tie paši un Cubukovs.

Čubukovs (ienāk). Kas tad nu vēl?

Natālija Stepanovna. Tēt, saki atklāti un pēc sirdsapziņas: kurš suns ir labāks — mūsu Turis vai viņa Ķēris?

Lomovs. Stepan Stepanovič, es jūs lūdzu, sakiet tikai vienu: vai jūsu Turim ir īss apakšžoklis vai nav? Ir vai nav?

Čubukovs. Un ja arī būtu? Liela muiža! Toties visā apriņķī nav labāka suņa un tā joprojām.

Lomovs. Bet mans Ķēris taču ir labāks? Pēc sirdsapziņas!

Čubukovs. Neuztraucieties, mans dārgais .. . Atļaujiet … Jūsu Ķerim, tā sacīt, ir savas labās īpašības… Tīras šķirnes, stingrām kājām, stāviem gurniem un tamlīdzīgi. Bet šim sunim, ja gribat zināt, manu skaistuli, ir divi būtiski trūkumi: viņš ir vecs un ar īsu purnu.

Lomovs. Atvainojiet, man paātrināta sirdsdarbība . .. Ņemsim faktus… Atļaujiet atgādināt, ka Marusjkinas ziemājos mans Ķēris turējās cieši blakus grāfa Tverim, bet jūsu Turis atpalika par veselu versti.

Čubukovs. Tāpēc atpalika, ka grāfa vecākais piķieris iesita viņam ar pletni.

Lomovs. Pelnīts bija. Visi suņi dzen lapsu, bet Turis sāk pluinīt aunu.

Čubukovs. Nav tiesa! Dūjiņ, es ātri iekaistu un, tā sacīt, lūdzu jūs, izbeigsim šo strīdu. Iesita tāpēc, ka visiem skauž, redzot otram labu suni … Jā gan! Skauģi ir visi! Un arī jūs, godātais, neesat bez vainas! Līdzko, tā sacīt, pamanāt, ka cita suns labāks par jūsu Ķeri, tā tūliņ sākat gan šā, gan tā… gan šitā… un tamlīdzīgi … Es taču visu atceros!

Lomovs. Es arī atceros!

Čubukovs (mēda). Es ari atceros… Ko tad jūs atceraties?

Lomovs. Sirds dauzās . .. Kāja pamirusi… Nevaru …

Natālija Stepanovna (mēda). Sirds dauzās … Kas jūs par mednieku? Jums jāguļ virtuvē uz mūrīša un tarakāni jāsit, nevis lapsas jāmedī! Sirds dauzās.. .

Čubukovs. Tiesa gan, kas jūs par mednieku? Ar jūsu, tā sacīt, sirdskaiti jāsēž mājās, nevis jāzvārstās seglos. Būtu vēl medījis, bet jūs taču jājat tikai tāpēc, lai ķildotos, aiztiktu citu suņus un tā joprojām. Es ātri iekaistu, beigsim šo sarunu. Jūs nepavisam, tā sacīt, neesat mednieks!

Lomovs. Vai tad jūs esat mednieks? Jūs jājat medībās tikai tāpēc, lai piesmērētos grāfam un intriģētu… Sirds! .. . Jūs esat intrigants!

Čubukovs. Kas? Es intrigants? (Kliedz.) Klusu!

Lomovs. Intrigants!

Čubukovs. Puišelis! Kucēns!

Lomovs. Vecā žurka! Jezuīts!

Čubukovs. Muti ciet, ka nenošauju tevi ar kramenīcu kā paipalu! Svilpastis!

Lomovs. Visiem zināms, ka — oi, sirds! — ka jūsu nelaiķe sieva jūs kaustīja … Kāja … deniņi… dzirksteles … Kritīšu, kritīšu!

Čubukovs. Bet tu esi savai saimniecei zem tupeles!

Lomovs. Re, re, re … sirds pušu! Plecs nost… Kur mans plecs? … Mirstu! (Atkrīt krēslā.) Ārstu! (Paģībst.)

Čubukovs. Knauķis! Pienapuika! Svilpastis! Man nelabi! (Dzer ūdeni.) Nelabi!

Natālija Stepanovna. Kas jūs par mednieku? Jūs pat zirgā sēdēt neprotat! (Tēvam.) Tēt! Kas viņam kait? Tēt! Paskaties, tēt! (Iespiedzas.) Ivan Vasiļjič! Viņš ir miris!

Čubukovs. Man nelabi! … Elpa aizcirtās! … Gaisu! …

Natālija Stepanovna. Viņš ir miris! (Rausta Lomovu aiz piedurknes.) Ivan Vasiļjič! Ivan Vasiļjič! Ko mēs esam izdarījuši! Viņš ir miris! (Atkrīt krēslā.) Ārstu, ārstu! (Histērija.)

Čubukovs. Oh! .. . Kas tad nu? Kas tev uznācis?

Natālija Stepanovna (vaid). Viņš ir miris! Miris!

Čubukovs. Kas miris? (Paskatās uz Lomovu.) Patiešām beigts! Pasaulīti Ūdeni! Ārstu! (Pieliek Lomovam pie lūpām glāzi ar ūdeni.) Iedzeriet! … Nē, nedzer . .. Tātad miris un tamlīdzīgi… Ak, es visunelaimīgais! Kāpēc es nelaižu sev lodi pierē? Kāpēc es vēl neesmu nodūries? Ko es gaidu? Dodiet man nazi! Dodiet man pistoli!

I.omovs sakustas.

Liekas, atdzīvojas … Iedzeriet ūdeni! … Tā jā …

Lomovs. Dzirksteles . .. migla … Kur es esmu?

Čubukovs. Precieties ātrāk, un — parauj jūs jods! Viņa ir ar mieru! (Savieno abu rokas.) Viņa ir ar mieru un tamlīdzīgi. Es jūs svētīju un tā joprojām. Tikai atstājiet mani mierā!

Lomovs. Kā? Kas? (Pieceldamies.) Ko?

Čubukovs. Viņa ir ar mieru! Nu? Saskūpstieties, un … pie velna!

Natālija Stepanovna (vaid). Viņš ir dzīvs… Jā, es esmu ar mieru!

Čubukovs. Skūpstieties!

Lomovs. Kā? Ko? (Skūpstās ar Natāliju Stepanovnu.) Ļoti patīkami… Atļaujiet, kas tad bija noticis? Ak jā, saprotu … Sirds … dzirksteles … Es esmu laimīgs, Natālija Stepanovna . .. (Skūpsta viņai roku.) Kāja pamirusi …

Natālija Stepanovna. Es … es arī esmu laimīga . ..

Čubukovs. Kā akmens novēlās no pleciem… Uh!

Natālija Stepanovna. Bet… piekrītiet taču kaut vai tagad: Ķēris ir sliktāks par Turi.

Lomovs. Labāks!

Natālija Stepanovna. Sliktāks!

Čubukovs. Nu, tagad sākas ģimenes laime! Šampanieti!

Lomovs. Labāks!

Natālija Stepanovna. Sliktāks! Sliktāks! Sliktāks!

Čubukovs (pūlēdamies viņus pārkliegt). Šampanieti! Šampanieti!

Priekškars

TRAĢIĶIS PRET PAŠA GRIBU

(NO VASARNIEKU DZĪVES) Joks vienā cēlienā

Personas:

Ivans lvanovičs Tolkačovs, ģimenes tēvs Aleksejs Aleksejevičs Muraškins, viņa draugs

Darbība norit Pēterburgā Muraškina dzīvoklī. Muraškina kabinets. Mīkstas mēbeles. Muraškins sēž pie rakstāmgalda. Ienāk Tolkačovs, viņam rokās stikla abažūrs, rotaļu velosipēds, trīs cepuru kārbas, liels sainis ar drēbēm, tīkliņš ar alus pudelēm un daudz mazu vīstokļu. Viņš raugās apstulbušām acīm un nespēkā atslīgst uz dīvāna.

Muraškins. Labdien, Ivan Ivanič! Kā es priecājos! No kurienes nākdams?

Tolkačovs (smagi elpodams). Draudziņ mīļais … Man liels lūgums. Lūdzu … aizdod līdz rītdienai revolveri! Draugs, es tevi ļoti lūdzu!

Muraškins. Ko tu darīsi ar revolveri?

Tolkačovs. Vajag… Ak kungs! . .. Dod man ūdeni! … Ātrāk ūdeni! Vajag … Nakti jābrauc cauri tumšam mežam, tad redzi.. . katram gadījumam. Aizdod, esi tik labs!

Muraškins. Melo, Ivan Ivanič! Kur tev tur gadījies tumšs mežs? Droši vien esi kaut ko sadomājis. Pēc acīm redzu, ka nekas labs tev nav prātā. Kas tev kait? Tev slikti?

Tolkačovs. Pagaidi, ļauj atvilkt elpu… Ak manu stundiņu! Esmu noskrējies kā suns. Visā augumā un galvā tāda sajūta, it kā no manis būtu iztaisījuši šašliku. Nevaru vairs ilgāk izturēt. Esi tik labs un neko neprašņā un netaujā … dod revolveri! Es tevi lūdzu!

Muraškins. Diezgan, diezgan! Kas tā par gļēvulību, Ivan Ivanič? Ģimenes tēvs, valsts padomnieks! Kaunies!

Tolkačovs. Kas es par ģimenes tēvu? Esmu moceklis! Nastņ nesējs ēzelis, vergs, nēģeris, muļķis, kas nez ko vēl gaida un nešķiras no šās pasaules! Esmu lupata, nejēga, idiots! Kāpēc es dzīvoju? Kāpēc? (Uztrūkstas kājās.) Nu, saki man: kāpēc es dzīvoju? Kam vajadzīgas šīs nebeidzamās morālās un fiziskās ciešanas? Es saprotu — būt par kādas idejas mocekli, jā, bet būt par dāmu brunču, abažūru un velns zina kā mocekli, nē! Padevīgi pateicos! Nē, nē, nē! Man pietiek! Pietiek!

Muraškins. Nekliedz taču, kaimiņi izdzirdēs!

Tolkačovs. Lai dzird arī kaimiņi, man viss vienalga! Ja tu nedosi revolveri, iedos cits, bet es vairs neesmu dzīvotājs šai pasaulē! Tas ir izlemts!

Muraškins. Pagaidi, tu man izrāvi pogu! Runā mierīgāk! Es tomēr nesaprotu, kas tavā dzīvē ir tik slikts.

Tolkačovs. Kas? Tu vēl jautā — kas? Atļauj, es tev izstāstīšu! Lūdzu! Izteikšu visu, varbūt kļūs vieglāk ap sirdi. Apsēdīsimies. Nu, klausies… Ak kungs, aizdusa! … Ņemsim, piemēram, kaut šodienu. Ņemsim! Kā tu jau zini, no pulksten desmitiem rītā līdz četriem pēc pusdienas jādirn kancelejā. Karstums, tveice, mušas, brālīt, un neiedomājams haoss. Sekretārs atvaļinājumā, Hrapovs aizbraucis precībās, sīkie gariņi ķerti uz vasarnīcām, lakstošanos un pašdarbnieku izrādēm. Visi neizgulējušies, novārguši, nošņurkuši, ne pie kādas skaidrības nevar likt. .. Sekretāra pienākumus izpilda subjekts, kas kurls uz kreiso ausi un iemīlējies; lūdzēji arī apdulluši, visi kaut kur traucas un steidzas, dusmojas, draud — tāds jampadracis, ka vai karies augšā! Jūklis un jandāliņš. Bet darbs taisni ellīgs: vienmēr viens un tas pats, viens un tas pats, izziņa, iesniegums, izziņa, iesniegums — vienmuļi bez gala. Saproti, taisni galva plīst pušu! Pasniedz ūdeni! .. . Tu, cilvēks, iznāc no savas iestādes kā salauzts, samalts, nu tikai vajadzētu paēst pusdienas un likties garšļauku, bet lika pagaidīt! Neaizmirsti, ka esi vasarnieks, tas ir, vergs, kāju pamesls, pakalpiņš, iztapoņa, un drāzies kā velna apsēsts pildīt dažādus uzdevumus. Mūsu vasarnīcās ieviesusies ļoti jauka paraša: ja vasarnieks brauc uz pilsētu, tad ne tikai viņa laulenei, bet ikvienam vasarnīcu pintiķim ir vara un tiesības uzspiest viņam visādus uzdevumus. Sieva prasa, lai iegriežos pie modistes un izbaru viņu, ka kleita viducī par platu, bet plecos par šauru; Soņečkai jāapmaina kurpes, svainei jānopērk par divdesmit kapeikām sarkans zīds pēc iedotā parauga un trīs aršīnas lentīšu… Pag, es tev tūliņ nolasīšu. (Izņem no kabatas zīmīti un lasa.) Lampai abažūrs, mārciņa šķiņķa desas, krustnagliņas un kanēlis par piecām kapeikām, Mišām rīciņeļļa, desmit mārciņas smalkā cukura; no mājām jāpaņem vara bļoda un piestiņa cukura sasmalcināšanai; jānopērk karbolskābe, blakšu pulveris, pūderis par desmit kapeikām, divdesmit pudeles alus, etiķa esence, m-llei Šanso astoņdesmit otrā numura korsete … Uh! un tad vēl jāpaņem no mājām Mišas rudens mētelis un kalošas. Tā ir laulenes un ģimenes pavēle. Tad vēl mīļo paziņu un kaimiņu uzdevumi, velns viņus būtu parāvis. Vlasinu Volodjam rīt dzimšanas diena, viņam jānopērk velosipēds; apakšpulkveža Vihrina sieva ir gaidībās, un tāpēc man ik dienas jāiegriežas pie vecmātes un jālūdz viņa atbraukt. Un tā tālāk un tā tālāk. Kabatā man piecas zīmītes, un kabatas lakatiņš vienos mezglos. Tā, brālīt, pēc darba līdz vilciena atiešanai es skraidu pa pilsētu kā suns, mēli izkāris, — skraidu un skraidu, lādēdams dzīvi. No tirgotavas uz aptieku, no aptiekas pie modistes, no modistes uz desu veikalu, pēc tam atkal uz aptieku. Te kāja aizmetas, te nauda pazūd, trešā vietā aizmirstas samaksāt, un tev brēkdami dzenas pakaļ, ceturtā vietā dāmai uz šlepes uzmin… tfu! Tāda noskraidīšanās cilvēku traku padara un tā nokausē, ka nakti visi kauli sāp un sapņos rādās krokodili. Nu, labi, uzdevumi izpildīti, viss nopirkts, bet pasaki — kā lai to mūziku iesaiņo? Kā tu, piemēram, sasaiņosi kopā smago misiņa piestu ar abažuru vai karbolu ar tēju? Kā sakombinēsi kopā alus pudeles un velosipēdu? Ēģiptes mocība, galvas lauzīšana, krustvārdu mīkla! Prāto kā prātodams, gudro kā gudrodams, beigu beigās tomēr kaut kas saplīst un izbārstās, bet stacijā un vagonā stāvi, rokas un kājas izpletis, balstīdams ar zodu kādu saini, apkāries vīstokļiem, kārbām un citām draņķībām. Bet, kad vilciens sāk kustēties, publika svaida tavu bagāžu uz visām pusēm — ar savām mantām tu esi aizņēmis citu vietas. Visi brēc, sauc konduktoru, draud izsēdināt no vilciena, bet ko lai dara? Stāvu un bolu acis kā noslānīts ēzelis. Tagad klausies tālāk. Ierodos savā vasarnīcā. Te nu derētu pēc grūtajiem pūliņiem iedzert labu malciņu, paēst un nokrākties — vai ne? — bet kas to deva! Laulene jau glūn uz mani kā kaķis uz peli. Tikko paguvis pastrēbties viru, kad viņa jau tā kunga kalpu grābj ciet, un — vai neiesim uz kādu pašdarbnieku izrādi vai dejas laukumu? Ij nedomā protestēt. Tu esi vīrs, kas vasarnieku valodā nozīmē — mēms lopiņš, uz kura var jāt un kraut mantas, cik patīk, nebaidoties, ka iejauksies dzīvnieku aizsardzības biedrība. Ej un blisini acis uz kādu «Skandālu dižciltīgā ģimenē» vai sazin kādu «Motju», aplaudē pēc laulenes pavēles un kverni, kverni, kverni un katru mirkli gaidi, ka tevi tūliņ ķers trieka. Bet deju laukumā skaties dejās un meklē sievai kavalierus, bet, ja kavaliera trūkst, tad lēkā vien pats kadriļu. Pārnācis pēc pusnakts no teātra vai zaļumballes, tu jau vairs neesi cilvēks, bet mirla, tikko velcies. Taču beidzot tu esi sasniedzis mērķi: izģērbies un apgulies. Lieliski, aizver acis un guli… Saproti, viss tik labi, dzejiski un silti, bērni aiz sienas nespiedz, sievas nav tuvumā, sirdsapziņa tīra — labāk nemaz nevar būt. Laidies miegā un pēkšņi… un pēkšņi dzirdi: dzz! … Odi! (Pietrūkstas kājās.) Odi, lai viņi trīskārt nolādēti, tie odi! (Krata dūres.) Odi! Tā ir Ēģiptes mocība, inkvizīcija! Dzz! .. . Sīc tik žēli, tik gaudīgi, it kā piedošanu lūgdamies, bet iekož nelietis tā, ka veselu stundu jākasās. Var gan smēķēt, gan sist viņus, gan ar galvu ietīties segā — glābiņa nav! Galu galā atliek vienīgi nospļauties un padoties: rijiet, nolādētie! Bet neesi vēl ne lāgā pieradis pie odiem, kad uzbrūk jauna Ēģiptes mocība: laulene zālē sāk ar saviem tenoriem mācīties romances. Dienu visi guļ, bet nakti gatavo pašdarbības koncertus, Lai dievs žēlīgs! Tenori — tā ir tāda sodība, pret kuru odi tīrais nieks. (Dzied.) «Jel neteic, jaunība ka postā iegrūdusi…», «Kā burvības apmāts uz tevi es raugos…». Ak, nekrietneļi! Sirdi no krūtīm rauj laukā! Lai tos aurus apslāpētu, izgudroju tādu triku: bungoju ar pirkstu pa deniņiem pie auss. Tā es bungoju līdz kādiem pulksten četriem, kad viņi izklīst. Oī, pasniedz vēl, brālīt, ūdeni… Spēka nav . .. Nu re, un šitā, neizgulējies, sešos augšā un — marš uz staciju, uz vilcienu. Skriešus vien, bail, ka nenokavē, bet ārā dubļi, migla, drēgns, brr! Un, līdzko pilsētā, karuselis sākas no jauna. Tā jā, brāl. Dzīve, es tev teikšu, taisni riebīga, pat naidniekam tādu nenovēlu. Slimu tā mani padarījusi, saproti. Aizdusa, grēmas, vienmēr nez no kā baidos, kuņģis nestrādā, acīs migla … Tici vai ne, esmu kļuvis psihopāts… (Atskatās.) Tikai lai tas paliek starp mums … Gribu aiziet pie nervu ārsta, Cečota vai Meržejevska. Man, brālīt, brīžam uznāk tāda kā prāta aptumšošanās. Tādos dusmu un apstulbuma brīžos, kad odi kož vai tenori dzied, pēkšņi acīs viss satumst, pielecu kājās, skraidu kā sasvilis pa visu māju un kliedzu: «Slāpstu pēc asinīm! Asinīm!» Un patiesi, tādos brīžos gribas kādam iegrūst ar dunci ribās vai iegāzt ar krēslu pa galvu. Re, cik tālu noved dzīve vasarnīcā! Un neviens nepažēlo, nejūt līdzi, it kā tā tam vajadzētu būt. Pat smejas. Bet saproti taču, es esmu dzīva būtne, es gribu dzīvot! Tā nav vairs vodeviļa, bet traģēdija! Paklau, ja nedod revolveri, tad vismaz jūti līdzi!

Muraškins. Es jūtu līdzi.

Tolkačovs. Redzu gan, kas tā par līdzjušanu . .. Ardievu! Braukšu pēc ķilavām, pēc desām… zobu pulveris vēl jānopērk, un tad uz staciju.

Muraškins. Kur atrodas tava vasarnīca?

Tolkačovs. Pie Dūņupītes.

Muraškins (priecīgi). Patiešām? Paklau, vai tur nedzīvo tāda vasarniece Olga Pavlovna Finberga?

Tolkačovs. Dzīvo. Esam pat pazīstami.

Muraškins. Ko tu saki! Re, kāda sagadīšanās! Cik tas jauki, cik tas mīļi no tavas puses …

Tolkačovs. Kas tad nu?

Muraškins. Mīļais, labais, vai tu nevari izpildīt vienu mazu lūgumu? Esi draugs! Nu, dod goda vārdu, ka izpildīsi!

Tolkačovs. Bet ko tad?

Muraškins. Nevis aiz pienākuma, bet kā draugs! Es tevi lūdzu, mīļais! Pirmkārt, pasveicini Olgu Pavlovnu, pasaki, ka esmu sveiks un vesels un skūpstu viņai rociņu. Otrkārt, aizved viņai vienu lietiņu. Viņa uzdeva man nopirkt rokas šujmašīnu, bet nav, kas aizved… Izdari to, mīļais! Un pie reizes arī šo krātiņu ar kanārijputniņu … tikai uzmanīgāk, ka durtiņas nesalūst… Ko tu uz mani tā skaties?

Tolkačovs. Šujmašīna… kanārijputniņš ar krātiņu … zīlītes, žubītes …

Muraškins. Ivan Ivanovič, kas tev kait? Kāpēc tu tā piesarki?

Tolkačovs (spārdīdams grīdu). Dod šurp mašīnu! Kur krātiņš? Sēsties pats man mugurā! Rij cilvēku nost! Plosi gabalos! Nobeidz galīgi! (Vīsta dūres.) Slāpstu pēc asinīm! Asinīm! Asinīm!

Muraškins. Tu esi prātu zaudējis! Tolkačovs (iedams viņam virsū). Slāpstu pēc asinīm! Asinīm!

Muraškins (šausmās). Viņš ir zaudējis prātu! (Kliedz.) Petruška! Marij! Kur jūs esat! Ļautiņi, glābiet!

Tolkačovs (dzīdamies viņam pakal pa istabu). Slāpstu pēc asinīm! Asinīm!

Priekškars

KAZAS

Aina viena cēliena

Personas:

Jevdokims Zaharovičs Zigalovs, atvaļināts kolēģijas reģistrators Naslasja Timolcjevna, viņa sieva Dašeņka, viņu meita

Epaminonds Maksimovičs Aplombovs, viņas līgavainis Fjodors Jakovjevičs Rcvunovs-Karaulovs, atvaļināts 2. ranga kapteinis

Andrejs Andrejevičs Ņuņins, apdrošināšanas sabiedrības aģents Anna Martinovna Zmejukina, vecmāte, 30 gadu veca, spilgti sarkanā kleitā

Ivans Mihailovičs Jatjs, telegrāfists llarlampijs Spiridonovičs Dimba, grieķis, konditors Dmitriļs Stepanovičs Mozgovojs, brīvprātīgo flotes matrozis Līgavaiņa brāļi, kavalieri, sulaiņi u. c.

Darbība norit kādā Andronova restorāna zālē. Gaiši apgaismota telpa. Liels, vakariņām uzklāts galds. Ap galdu rosās frakās tērpti sulaiņi.

Aiz skatuves orķestris spēlē pēdējo kadriļas daļu.

Zmejukina, Jatjs un līgavaiņa brālis iet pāri skatuvei.

Zmejukina. Nē, nē, nē!

Jatjs (sekodams viņai). Apžēlojieties! Apžēlojieties!

Zmejukina. Nē, nē, nē!

Līgavaiņa brālis (steidzoties viņiem pakal). Kungi, tā nevar! Uz kurieni? Bet gran-ron? Gran-ron, sil-vu-ple!

Visi aiziet. Ienāk Nastasja Timolcjevna un Aplombovs.

Nastasja Timofejevna. Būtu labāk gājis dejot, nevis uzbudinājis mani ar dažādām valodām.

Aplombovs. Es neesmu nekāds Spinoza, lai mestu ar kājām visādas cilpas. Es esmu nopietns cilvēks un ar raksturu un nesaskatu nekādu laika kavēkli tukšās izpriecās. Taču te nav runas par dejām. Piedodiet, maman, bet man daudz kas nav saprotams jūsu rīcībā. Piemēram, jūs taču apsolījāt bez mājsaimniecībā nepieciešamiem priekšmetiem dot vēl jūsu meitai pūrā divas loterijas biļetes. Kur tās ir?

Nastasja Timoiejevna. Man nez kāpēc sākusi sāpēt galva … Kazi, uz sliktu laiku … Būs atkusnis!

Aplombovs. Nesāciet man apvārdot zobus. Šodien pat uzzināju, ka jūsu biļetes ir ieķīlātas. Atvainojiet, maman, bet tā rīkojas vienīgi ekspluatatori. Es taču prasu nevis aiz egoisticisma — man jūsu biļetes nav vajadzīgas, bet aiz principa, un sevi piešmaukt nevienam neļaušu. Es jūsu meitu padarīju laimīgu, bet, ja jūs man šodien neatdosiet biļetes, es viņu ēdīšu bez žēlastības. Es esmu goda vīrs!

Nastas ja Timofejevna (aplūko galdu un skaita šķīvjus). Viens, divi, trīs, četri, pieci…

Sulainis. Pavārs jautā, kā pavēlēsiet pasniegt saldējumu: ar rumu, madeiru vai bez nekā?

Aplombovs. Ar rumu. Un pasaki saimniekam, ka vīna par maz. Saki, lai liek vēl galdā gosoternu. (Nastasjai Timofejevnai.) Jūs arī apsolījāt, un tāda bija noruna, ka pie vakariņu galda būs ģenerālis. Gribētos zināt, kur viņš ir.

Nastas ja Timofejevna. Tur es, mīļais, neesmu vainīga.

Aplombovs. Kas tad?

Nastasja Timofejevna. Tur Andrejs Andrejičs vainīgs .. . Vakar bija atnācis un apsolīja atvest visīstenāko ģenerāli. (Nopūšas.) Laikam nebūs nekur uzdūries, citādi jau būtu atvedis. Vai tad mums žēl? Miesīgam bērnam nežēlosim neko. Ja ģenerāli, tad ģenerāli…

Aplombovs. Un tālāk … Visiem, arī jums, maman, ir zināms, ka ap Dašeņku, kamēr es viņu vēl nebiju bildinājis, lakstojās šis telegrāfists Jatjs. Kāpēc jūs viņu lūdzāt kāzās? Vai jūs nezinājāt, ka man tas būs nepatīkami?

Nastasja Timofejevna. Oh, kā tevi sauca — Epaminond Maksimič! Vēl nav pagājusi ne pilna diena, kamēr apprecējies, bet esi jau nomocījis mani un Dašeņku ar savām runām. Kas būs pēc gada? Kā tu vari krist uz nerviem, nudien!

Aplombovs. Patiesību dzirdēt nepatīk? Jā? Tā jau ir. Bet vajag rīkoties godīgi. Es no jums gribu tikai vienu: esiet godīga!

Cauri zālei no vienām durvīm uz otrām iet pāri, dejojot grand-rond. Pirmajā pāri Dašeņka ar līgavaiņa brāli, pēdējā Jatjs ar Zmejuklnu. Viņi neseko citiem un paliek zālē. Ienāk Zigalovs ar Dimbu un dodas

pie galda.

Līgavaiņa brālis (sauc). Promenāde! Mesjē, promenāde! (Aiz skatuves.) Promenāde!

Jatjs (Zmejukinai). Apžēlojieties! Apžēlojieties, apburošā Anna Martinovna!

Zmejukina. Ai, kāds jūs… Es jau jums teicu, ka man šodien nav balss.

Jatjs. Es jūs lūdzu, padziediet! Tikai vienu noti! Apžēlojieties! Tikai vienu noti!

Zmejukina. Jūs man esat apnicis… (Apsēžas un vēdinās ar vēdekli.)

Jatjs. Nē, jūs gluži vienkārši esat cietsirdīga! Un tādam cietsirdīgam radījumam, atļaujiet tā izsacīties, tik brīnišķīga, brīnišķīga balss! Ar tādu balsi, atvainojiet par izteicienu, nevajag vis strādāt par vecmāti, bet gan dziedāt publiskos koncertos. Piemēram, cik dievišķīgi jums izdodas šī fioritūra … lūk, šī… (Dzied.) «Es mīlēju, bet veltīga ir mīla …» Brīnišķīgi!

Zmejukina (dzied). «Es mīlēju, bet iespējams, ka mīla…» Šī?

Jatjs. Jā, tā pati! Brīnišķīgi!

Zmejukina. Nē, man šodien nav balss. Ņemiet vēdekli un vēdiniet… Karsts! (Aplombovam.) Epaminond Maksimič, kāpēc jūs esat iegrimis melanholijā? Vai līgavainim tā piederas? Kā jums nav kauna, pretīgais cilvēk? Nu, par ko jūs domājat?

Aplombovs. Precības ir nopietns solis. Tas jāapdomā vispusīgi, pamatīgi.

Zmejukina. Kādi jūs visi pretīgi skeptiķi! Jūsu tuvumā es smoku nost… Dodiet man atmosfēru! Dzirdat? Dodiet man atmosfēru! (Dzied.)

Jatjs. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi!

Zmejukina. Vēdiniet, vēdiniet, citādi, es jūtu, mana sirds neizturēs, Sakiet, lūdzu, — kāpēc man tā trūkst elpas?

Jatjs. Tas tāpēc, ka jūs esat sasvīdusi…

Zmejukina. Fui, cik jūs esat vulgārs! Neuzdrošinieties tā runāt!

Jatjs. Piedodiet! Protams, jūs esat pieradusi, atvainojiet par izteicienu, pie aristokrātiskas sabiedrības un…

Zmejukina. Ak, lieciet mani mierā! Dodiet man poēziju, jūsmu! Vēdiniet, vēdiniet…

ligalovs (Dimbam). Atkārtosim, vai? (Ielej.) Dzert var kurā katrā laikā. Galvenais, Harlampij Spiridonič, nenodzert prātu. Dzer, bet paliec pie pilna prāta… Bet, kas attiecas uz iedzeršanu, tad kāpēc neiedzert? Iedzert var… Uz jūsu veselību! (Dzer.) Bet vai tīģeri pie jums Grieķijā ir? Dimba. Ir.

ligalovs. Un lauvas?

Dimba. Arī lauvas ir. Tikai Krievijā nikā nav, bet Grieķijā viss ir. Tur man ir tēvs un tēvocis, un brāļi, bet te nav nikā.

ligalovs. Hm … Un kašaloti Grieķijā ir? Dimba. Viss ir.

Nastas ja Timoiejevna (vīram). Ko par tukšu tā ēst un dzert? Laiks visiem sēsties pie galda. Nebaksti omārus ar dakšiņu! Tie nolikti ģenerālim. Kazi, vēl ieradīsies …

ligalovs. Bet vai omāri Grieķijā ir? Dimba. Ir … Tur viss ir …

ligalovs. Hm… Un kolēģiju reģistratori arī ir? Zmejukina. Varu iedomāties, kāda Grieķijā atmosfēra!

ligalovs. Un droši vien blēdību arī daudz. Grieķis taču tas pats, kas armēnis vai čigāns. Pārdos tev sūkli vai zelta zivtiņu un to vien tīkos, kā no tevis vairāk noplēst. Atkārtosim, vai?

Nastasja Timoiejevna. Ko tā par tukšu atkārtot? Laiks visiem sēsties pie galda. Jau pāri vienpadsmitiem.

ligalovs. Ja sēsties, tad sēsties. Kungi, laipni lūdzu! Lūdzu! (Sauc.) Vakariņās! Jaunie ļaudis!

Nastasja Timoiejevna. Dārgie viesi, laipni lūdzam! Sēdieties!

Zmejukina (sēžoties pie galda). Dodiet man poēziju! «Bet vētru alkst tā nerimtīga, kā vētrās mieru rastu gars!» Dodiet man vētru!

Jatjs (sānis). Apbrīnojama sieviete! Esmu iemīlējies! Iemīlējies līdz ausīm!

Ienāk Dašeņka, Mozgovojs, līgavaiņa brāļi, kavalieri, jaunkundzes un citi. Visi trokšņaini sēžas pie galda; iss starpbrīdis; orķestris spēlē

maršu.

Mozgovojs (pieceļas). Kungi! Man jums jāsaka sekojošais … Mums paredzēts ļoti daudz tostu un runu … Negaidīsim un sāksim tūliņ. Kungi, uzaicinu tukšot glāzes uz jaunlaulāto veselību!

Orķestris spēlē tušu. Urā saucieni. Visi saskandina glāzes.

Mozgovojs. Rūgts!

Visi. Rūgts! Rūgts!

Aplombovs un Dašeņka skūpstās.

Jatjs. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Man jums jāsaka, kungi, un jāatzīst pēc tiesas un taisnības, ka šī zāle un vispār telpas ir lieliskas. Vareni, apburoši! Tikai zināt, kā trūkst, lai būtu pilnīga svinība? Elektriskās apgaismošanas, atvainojiet par izteicienu! Visās zemēs jau ir ieviesta elektriskā apgaismošana, vienīgi Krievija atpalikusi.

Žigalovs (dziļdomīgi). Elektrība . .. Hm … Bet pēc mana uzskata elektriskā apgaismošana — tā ir tikai blēdīšanās. Iebāž tur oglīti un domā apmānīt acis. Nekā, brāl, ja tu taisi apgaismošanu, tad nedod man oglīti, bet kaut ko būtīgu, kaut ko tādu īpašīgu, lai tad arī tiek! Dod man uguni, saproti, uguni, kas ir dabiska, nevis izdomāta.

Jatjs. Ja jūs būtu redzējis elektrisko bateriju, no kā tā sastāv, tad spriestu citādi.

Žigalovs. Ij nemaz negribu redzēt. Blēdīšanās. Muļķo tikai vienkāršos cilvēkus … Pēdējo sulu spiež ārā … Pazīstam viņus, šitos pašus… Bet jūs, jaunskungs, labāk iedzeriet un ielejiet citiem arī, nevis aizstāviet blēdīšanos. Jā, nudien!

Aplombovs. Te es ar jums, tētiņ, esmu pilnīgi vienis prātis. Kāpēc jāsāk zinātniskas sarunas? Es pats labprāt parunāju par dažādiem atklājumiem zinātniskā nozīmē, bet visam ir savs laiks un sava vieta. (Dašeņkai.) Kā tu domā, mašēr?

Dašeņka. Viņš grib parādīt savu izglītību un vienmēr runā kaut ko nesaprotamu.

Nastas ja Timofejevna. Paldies dievam, visu mūžu esam iztikuši bez izglītības un jau trešo meitu izdodam pie laba cilvēka. Bet, ja pēc jūsu domām iznāk, ka mēs esam neizglītoti, ko tad jūs pie mums meklējat? Būtu gājuši pie saviem izglītotajiem!

Jatjs. Es, Nastasja Timofejevna, vienmēr esmu cienījis jūsu ģimeni, bet, ja es par elektrisko apgaismošanu, tad tas nenozīmē, ka es to aiz lepnuma. Pat, āre, iedzert varu. Es vienmēr ar visiem jutekļiem esmu vēlējis Darjai Jevdokimovnai labu līgavaini. Mūsu laikos, Nastasja Timofejevna, grūti iziet pie laba cilvēka. Tagad katrs tīko apprecēties aiz savtīgiem nolūkiem, naudas dēļ…

Aplombovs. Uz ko tas mērķēts?

Jatjs (satrūcies). Nekādas mērķēšanas nav… Es nerunāju par klātesošajiem … Es tikai tā … vispār … Apžēlojieties! Visi zina, ka jūs aiz mīlestības… Pūrs jau niecīgs.

Nastasja Timofejevna. Nav vis niecīgs! Ja runā, tad runā ar apdomu, mīļais. Bez tiem tūkstoš rubļiem, ko dodam skaidrā naudā, vēl pieliekam trīs kārtas virsdrēbju, gultas veļu un mēbeles. Ej pameklē vēl citur tādu pūru!

Jatjs. Es jau neko. . . Mēbeles patiešām labas un virsdrēbes arī, zināms, bet es to tikai tālab, ka viņš apvainojas, it kā es uz ko mērķējot.

Nastasja Timofejevna. Tad nevajag mērķēt. Mēs jūs cienām jūsu vecāku dēļ un lūdzām kāzās, bet jūs mētājaties ar visādiem vārdiem. Un, ja jūs zinājāt, ka Epaminonds Māksimies aiz savtīgiem nolūkiem precas, ko tad jūs agrāk klusējāt? (Raudulīgi.) Es viņu, savu bērniņu, varbūt baroju, dzirdīju, loloju … glabāju vairāk par zeltiem un dimantiem …

Aplombovs. Un jūs noticējāt? Pazemīgi pateicos! Esmu ļoti pateicīgs! (Jatjam.) Bet jums, Jatja kungs, kaut arī jūs esat man pazīstams, es nepieļaušu svešā mājā taisīt tādas nebūšanas. Atļausiet lūgt jums iet ārā!

Jatjs. Kā tad tā?

Aplombovs. Novēlu, lai arī jūs būtu tikpat godīgs cilvēks kā es! Vārdu sakot, atļausiet lūgt jums iet ārā!

Orķestris spēlē tušu.

Kavalieri (Aplombovam). Rimsties! Pietiks! Vai tad vērts? Sēsties! Pietiks!

Jatjs. Es jau neko … Es taču … Pat nesaprotu … Lūdzu, es iešu… Tikai atdodiet man vispirms tos piecus rubļus, ko pērn aizņēmāties no manis pikē vestei, atvainojiet par izteicienu. Izdzeršu, āre, vēl un… un iešu, tikai vispirms atdodiet parādu.

Kavalieri. Nu, diezgan, diezgan! Pietiks! Vai vērts tādu nieku dēļ?

Līgavaiņa brālis (sauc). Uz līgavas vecāku — Jevdokima Zahariča un Nastasjas Timofejevnas veselību!

Orķestris spēlē tušu. Urā saucieni.

Žigalovs (aizkustināts klanās uz visām pusēm). Paldies jums! Dārgie viesi! Ļoti pateicos jums, ka neaizmirsāt mūs un ieradāties, nebijāt lepni! Un nedomājiet, ka es būtu kāds blēdis vai tā būtu kāda izlikšanās no manas puses, bet gluži vienkārši aiz jūtām! No skaidras sirds! Labiem cilvēkiem neko nežēlošu! Padevīgi pateicos! (Skūpstās.)

Dašeņka (mātei). Māmiņ, ko tad jūs raudat? Es esmu tik laimīga!

Aplombovs. Maman uztraukuši gaidāmā šķiršanās. Bet es viņai labāk ieteiktu atcerēties mūsu neseno sarunu.

Jatjs. Neraudiet, Nastasja Timofejevna! Padomājiet — kas gan ir cilvēku asaras? Mazdūšīga psihiatrija un vairāk nekas!

Zigalovs. Vai Grieķijā rudmieses ir?

Dimba. Ir. Tur viss ir.

Zigalovs. Bet saldūkšņu laikam gan nav.

Dimba. Arī saldūksnes ir. Viss ir.

Mozgovojs. Harlampij Spiridonič, nu jūsu kārta teikt runu. Kungi, lai viņš saka runu.

Visi (Dimbam). Runu! Runu! Jūsu kārta!

Dimba. Kāpēc? Es nesaprotu — kuru … kas ir?

Zmejukina. Nē! Nē! Neuzdrīkstaties alteikties! Jūsu kārta! Piecelieties!

Dimba (samulsis pieceļas). Es varu teikt ko tādu … Kura Krievija un kura Grieķija. Tagad kuri cilvēki Krievijā un kuri Grieķijā… Un kuri pa jūru peld karavija, krieviski tas būtu — kuģi, un pa zemi visādi

kuri dzelzceļi… Es labi saprotu … Mēs grieķi, jūs krievi, un man nekā nevajag… Es varu teikt ko tādu . .. kura Krievija un kura Grieķija.

Ienāk Ņuņins.

Ņuņins. Uzgaidiet, kungi, neēdiet! Pagaidiet! Nastasja Timofejevna, uz mirklīti! Lūdzu šeit! (Ved viņu projām no galda, aizelsies.) Paklausieties . .. Tūliņ ieradīsies ģenerālis … Beidzot tomēr sameklēju … Taisni nomocījos … īsts ģenerālis, tāds solīds, vecs, ap astoņdesmit vai pat deviņdesmit gadu .. .

Nastas ja Timofejevna. Kad viņš ieradīsies?

Ņuņins. Kuru katru brīdi. Būsiet man visu mūžu pateicīga. Ne ģenerālis, bet konfekte, bulanže! Nevis kaut kāds kājnieks, infantērija, bet flote! Pēc dienesta pakāpes viņš otrā ranga kapteinis, bet pie viņiem, jūrniekiem, tas tikpat daudz kā ģenerālmajors vai civildienestā — īstens valsts padomnieks. Pilnīgi vienalga. Pat vēl augstāks.

Nastasja Timofejevna. Vai tikai tu mani nekrāp, Andrjušeņka?

Ņuņins. Še tev, vai es kāds krāpnieks, vai? Esiet bez bēdu.

Nastasja Timofejevna (nopūšas). Negribas jau naudu par tukšu tērēt, Andrjušeņka …

Ņuņins. Esiet bez bēdu! Ne ģenerālis, bet bilde! (Paceļ balsi.) Es viņam saku: «Pavisam esat aizmirsis mūs, jūsu ekselence. Nav labi aizmirst vecus paziņas, ekselence! Nastasjai Timofejevnai, es saku, lielas pretenzijas pret jums!» (Iet pie galda un apsēžas.) Bet viņš tad saka: «Apžēlojies, mīļais draugs, kā tad lai es eju, ja nepazīstu līgavaini?» — «Nieki, jūsu ekselence, kas par ceremonijām? Līgavainis,» es saku, «pats jaukākais cilvēks, sirds kā uz delnas. Kalpo,» es saku, «lombardā par taksatoru, bet nedomājiet, ekselence, ka viņš ir kāds sušķis vai gaisagrābslis. Lombardos,» es saku, «tagad pat smalkas dāmas kalpo.» Paplikšķināja viņš man pa plecu, izsmēķējām abi pa Havannas cigāram, un nu viņš brauc šurp … Pagaidiet, kungi, neēdiet…

Aplombovs. Bet kad viņš atbrauks?

Ņuņins. Kuru katru brīdi. Kad es gāju projām, viņš palika velkot galošas kājās. Pagaidiet, kungi, neēdiet.

Aplombovs. Tad jāliek, lai spēlē maršu.

Ņuņins (sauc). Ei, muzikanti! Maršu!

Orķestris mirkli spēlē maršu.

Sulainis (pieteic). Revunova-Karaulova kungs.

Zigalovs, Nastasja Timofejevna un Ņuņins skrien saņemt. Ienāk Rev unovs-Karaulovs.

Nastasja Timofejevna (klanās). Laipni lūdzam, jūsu ekselence! Ļoti patīkami!

Revunovs. Visai!

Zigalovs. Mēs, jūsu ekselence, neesam ne ievērojami, nedz augstas kārtas, mēs esam vienkārši ļaudis, bet nedomājiet, ka no mūsu puses te kāda blēdīšanās. Labiem cilvēkiem no mums gods un cieņa, mēs viņiem neko nežēlosim. Laipni lūdzam!

Revunovs. Visai patīkami!

Ņuņins. Atjaujiet iepazīstināt, jūsu ekselencei Jaunlaulātais Epaminonds Māksimies Aplombovs ar savu jaunpiedzim… tas ir, ar jaunlaulāto dzīvesbiedri! Ivans Mihailovičs Jatjs, telegrāfa darbinieks! Grieķu kārtas ārzemnieks konditorejas nozarē Harlampijs Spiridoničs Dimba! Osips Lukičs Babeļmandebskis! Un tā tālāk un tā tālāk … Pārējie visi — sušķi. Sēdieties, jūsu ekselence!

Revunovs. Visai! Piedodiet, kungi, es gribu pateikt Andrjušam divus vārdus. (Paved viņu pie malas.) Es, brālīt, jūtos mazliet neērti… Kāpēc tu sauc mani par ekselenci? Es taču neesmu ģenerālis! Otrā ranga kapteinis — tas jau zemāks pat par pulkvedi.

Ņuņins (runā viņam ausi kā kurlam). Zinu, Fjodor Jakovļevič, bet esiet tik labs, ļaujiet mums saukt jūs par ekselenci. Saprotiet, ģimene patriarhāla, godā augstāk stāvošus, respektē dienesta pakāpes …

Revunovs. Nu, ja tā, tad, protams. (Ejot pie galda.) Visai!

Nastasja Timofejevna. Sēdieties, jūsu ekselence! Esiet tik labs! Ēdiet, jūsu ekselence! Tikai atvainojiet,

jus savas majas esat pieraduši pie visa delikātā, bet pie munļs vienkārši!

Revunovs (nesadzirdējis). 'Ko? … Hm… Jā… (Pauze.) Jā … Vecos laikos Jaudis allaž dzīvoja vienkārši un bija apmierināti. Es, lai arī cilvēks ar dienesta pakāpi, tomēr dzīvoju vienkārši. Šodien Andrjuša ierodas pie manis un aicina mani uz kāzām. Kā tad, saku, lai eju, ja neesmu pazīstams? Tas ir neērti! Bet viņš saka: «Tie ir vienkārši ļaudis, patriarhāli, viesus uzņem ar prieku…» Nu, protams, ja tā . .. tad kāpēc ne? Ļoti patīkami. Mājās man vienam garlaicīgi, un, ja mana klātbūtne kāzās var sagādāt kādam patikšanu, tad labprāt …

Zigalovs. Tātad no sirds, ekselence? To es cienu! Pats esmu vienkāršs cilvēks bez jebkādas blēdīšanās un tādus ari cienu. Ēdiet, jūsu ekselence!

Aplombovs. Vai sen kopš atvaļināts, jūsu ekselence?

Revunovs. Ko? Jā, jā … tā … Tas ir pareizi. Jā … Bet, atļaujiet, kas tad tas? Siļķe rūgta… un maize rūgta. Nav iespējams ēst!

Visi. Rūgts! Rūgts!

Aplombovs un Dašeņka skūpstās.

Revunovs. He-he-he… Uz jūsu veselību. (Pauze.) Jā… Vecos laikos viss bija vienkārši un visi bija apmierināti … Es mīlu vienkāršību… Pats esmu vecs, dienestu atstāju 1865. gadā… Man septiņdesmit divi gadi… Jā. Protams, nav ko noliegt, arī agrāk izdevīgā gadījumā katram patika palepoties, bet… (Pamana Mozgovoju.) Jūs tā kā … matrozis laikam?

Mozgovojs. Tieši tā.

Revunovs. Ahā … Tā … Jā… Flotes dienests arvien bijis grūts. Ir par ko padomāt un galvu palauzīt. Katram nenozīmīgākajam vārdiņam tur, jāsaka, sava īpaša nozīme! Piemēram: marša vīri pa vantīm uz foku un grotu! Ko tas nozīmē? Matrozis droši vien saprot! Hehe! Noteiktība tikpat kā matemātikā!

Ņuņins. Uz viņa ekselences Fjodora Jakovļeviča Revunova-Karaulova veselību!

Muzikanti spēlē tušu. Urā saucieni.

Jatjs. Jūsu ekselencei labpatika nupat izsacīties par flotes dienesta grūtībām. Bet vai tad telegrāfa dienests vieglāks? Tagad, ekselence, neviens nevar dabūt darbu telegrāfā, ja neprot franciski un vāciski lasīt un rakstīt. Bet pats grūtākais mums ir telegrammu pārraidīšana. Šausmīgi grūti! Lūdzu, paklausieties! (Klaudzina ar dakšiņu pa galdu, atdarinot telegrāfa aparātu.)

Revunovs. Ko tas nozīmē?

Jatjs. Tas nozīmē: es cienu jūs, ekselence, par jūsu tikumiem. Jūs domājat, ka tas viegli? Te būs vēl. (Klaudzina.)

Revunovs. Stiprāk .. , nedzirdu . ..

Jatjs. Bet tas nozīmē: kundze, cik es laimīgs, ka turu jūs savos apkampienos!

Revunovs. Jūs par kādu kundzi? Jā… (Mozgovojam.) Bet kad ejam ar pilnu vēju un vajag … vajag pacelt bramburas un augšbramburas! Tad jākomandē: zāliņu vīri pie vantīm uz bramburām un augšbramburām! Un tikām, kamēr uz rājām atraisa buras, apakšā ķeras pie bramšotēm un augšbramšotēm, fallēm un brasēm …

Līgavaiņa brālis (pieceldamies). Godājamie kungi un godājamās dāmas …

Revunovs (pārtraukdams). Jā-ā … Vai nu mazums dažādu komandu … Jā … Bramun augšbramšotes vilkt, ar fallēm celt! Labi? Bet ko tas nozīmē, un kāds tam saturs? Velk, zināt, bramun augšbramšotes un ar fallēm ceļ… visi reizē. Pie tam augšbramšotes un augšbramfalles paceļot pielāgo un tai pašā laikā, raugoties pēc vajadzības, atlaiž vaļīgāk brases no burām, un, kad šotes jau nostieptas un falles uzvilktas līdz galam, tad bramun augšbrambrases izstiepjas un rājas brasējas pa vējam …

Ņuņins (Revunovam). Fjodor Jakovļevič, namamāte lūdz jūs parunāt par ko citu. Viesiem tas nav saprotams un garlaiko viņus …

Revunovs. Kas? Ko garlaiko? (Mozgovojam.) Jaunais cilvēk! Bet, teiksim, kuģis iet pilnās burās pie vēja ar labo halzi, un tas jāizgriež ar vēju. Kā tad jākomandē? Lūk, kā: svilpt visus augšā, pagrieziens ar vēju! Hehe…

Ņuņins. Fjodor Jakovļevič, pietiek! Ēdiet!

Revunovs. Līdzko visi uzskrējuši, tūliņ komanda: visi vietās, pagrieziens ar vēju! Ek, dzīvīte! Komandē un noskaties, kā matroži zibens ātrumā sastājas vietās un ķeras pie bramburām un brasēm. Tad nevar nociesties, tad jāuzsauc: lieliski, zēni! (Aizrijas un kāsē.)

Līgavaiņa brālis (steidz izmantot iestājušos pauzi). Sinī, tā sacīt, dienā, kad esam sanākuši visi barā, lai godinātu mūsu mīļoto …

Revunovs (pārtraukdams). Jā! Un tas taču viss jāpatur galvā! Piemēram: uzlaist fokšoti un grotšoti!

Līgavaiņa brālis (apvainots). Ko viņš jaucas iekšā? Tā jau mēs ne pie vienas runas netiksim!

Nastasja Timofejevna. Mēs esam tumši ļaudis, jūsu ekselence, nekā no visa šitā nesaprotam, labāk pastāstiet mums ko citu …

Revunovs (nesadzirdējis). Es jau ēdu, paldies. Jūs teicāt: vistu? Pateicos … Jā. Atcerējos vecos laikus … Bet patīkami gan, jaunais cilvēk! Brauc pa jūru bez bēdu, un… (balsij iedreboties) atcerieties to sajūsmu, kad izdara pagriezienu caur vēju! Kurš jūrnieks neiedegsies, atceroties šādu manevru? Jo, līdzko atskan komanda — svilpt visus augšā, pagrieziens caur vēju —, it kā elektriskā dzirksts izskrien visiem cauri. Sākot ar komandieri un beidzot ar pēdējo matrozi — visi satraukti…

Zmejukina. Garlaicīgi! Garlaicīgi!

Vispārēja kurnēšana.

Revunovs (nesadzirdējis). Pateicos, es jau ēdu. (Aizrāvies.) Visi saspringti un ar acīm urbjas vecākajā virsniekā… Pie foka un grota brasēm uz labo, pie kreicbrasēm uz kreiso, pie kontrbrases uz kreiso, — vecākais virsnieks komandē. Viss tiek izpildīts momentā … Fokšotes un klīveršotes uzlaistas… pa labi pie borta! (Pieceļas.) Kuģis griežas pie vēja, un beidzot buras sāk plandīties. Vecākais virsnieks — pie brasēm, pie brasēm nesnaust! — bet pats urbjas ar acīm grota marsburā, un, kad beidzot arī tā sāk plandīties, tas ir, pagrieziena mirklis klāt, atskan pērkondimdoša komanda: atlaist grotmarsa buliņus un brases! Tad viss gāžas, brakšķ — troksnis kā pie Bābeles torņa! — viss izpildīts bez kļūdām. Pagrieziens izdevies!

Naslasja Timofejevna (iekaisusi). Ģenerālis, bet ālējas … Būtu jel kaunējies vecuma galā!

Revunovs. Gaļu? Nē, es neēdu … pateicos!

Naslasja Timofejevna (skaļi). Es saku, būtu jel kaunējies vecuma galā! Ģenerālis, bet ālējas!

Ņuņins (apmulsis). Kungi, nu jel .. . vai tad vērts? Nudien …

Revunovs. Pirmkārt es neesmu ģenerālis, bet otrā ranga kapteinis, kas pēc militāro pakāpju tabulas atbilst apakšpulkvedim.

Naslasja Timofejevna. Ja jūs neesat ģenerālis, par ko tad ņēmāt naudu? Un mēs jums nemaksājām tāpēc, lai jūs ālētos!

Revunovs (neizpratnē). Kādu naudu?

Nastasja Timofejevna. Vai nu nezināms, kādu. Taču kvartu no Andreja Andrejeviča saņēmāt… (Ņuņinam.) Bet tev, Andrjušeņka, arī vajadzētu kaunēties! Es tev nelūdzu nolīgt tādu!

Ņuņins. Nu jel… Rimstieties! Vai tad vērts?

Revunovs. Nolīguši… samaksājuši… Ko tas nozīmē?

Aplombovs. Tomēr atļaujiet… Jūs taču saņēmāt no Andreja Andrejeviča divdesmit piecus rubļus?

Revunovs. Kādus divdesmit piecus rubļus? (Aptvēris.) Ak tad tā! Nu es visu saprotu! Kāda nekrietnība! Kāda nekrietnība!

Aplombovs. Naudu jūs taču saņēmāt?

Revunovs. Nekādu naudu neesmu saņēmis! Lieciet mani mierā! (Pieceļas no galda.) Kāda nekrietnība! Kāds zemiskums! Tā apvainot vecu cilvēku, jūrnieku, nopelniem bagātu virsnieku! Būtu godīga sabiedrība, es varētu izsaukt uz divkauju, bet ko es tagad varu darīt? (Apjucis.) Kur durvis? Uz kuru pusi jāiet? Sulain, izved mani ārā! Sulain! (Iet.) Kāds zemiskums! Kāda nekrietnība! (Iziet.)

Nastasja Timofejevna. Andrjušeņka, kur tad tie divdesmit pieci rubļi?

Ņuņins. Nu, vai vērts runāt par tādiem niekiem? Liela muiža! Te visi priecājas, bet jūs velns zina par ko… (Sauc.) Uz jaunā pāra veselību! Mūzika, maršu! Mūzika!

Muzikanti spēlē maršu.

Uz jaunā pāra veselību!

Zmejukina. Man trūkst elpas! Dodiet man atmosfēru! Jūsu tuvumā es slāpstu nost.

Jatjs (sajūsmā). Brīnišķīgā! Brīnišķīgā!

Čala.

Līgavaiņa brālis (cenzdamies pārkliegt troksni). Godātie kungi un godātās dāmas! Šinī, tā sacīt, dienā . ..

Priekškars

MEŽAINIS

Komēdija četros cēlienos

Personas:

Aleksandrs Vladimlrovičs Serebrjakovs, atvaļināts profesors Jelena Andrejevna, viņa sieva, 27 g. v.

Solīja Aleksandrovna (Soņa), viņa meita no pirmās laulības, 20 g. v. Marija Vasi/jevna Voiņicka, slepenpadomnieka atraitne, profesora

pirmās sievas māte Jegors Petiovičs Voiņickis, viņas dēls

Leonids Stepanovičs Zeltuhins, kursu nepabeidzis tehnologs, visai bagāts cilvēks Jūlija Stepanovna (Juļa), viņa māsa, 18 g. v. Ivans Ivanovičs Orlovskis, muižas īpašnieks Fjodors Ivanovičs, viņa dēls

Mihails Ļvovičs Hruščovs, muižas īpašnieks, beidzis kursu medicīnas

fakultātē lija Ijjičs Djadjins Vasilijs, Zeltuliina sulainis Scmjons, strādnieks dzirnavās

PIRMAIS CĒLIENS

Dārzs Zeltuhina muižā. Māja ar terasi; laukumiņā mājas priekšā divi galdi, lielākais uzklāts brokastīm, uz mazākā saliktas uzkodas. Trešā pēcpusdienas stunda.

I

Želtuhins un Ju/a (iznāk no mājas).

Juļa. Labāk nu būtu apvilcis pelēko uzvalciņu. Šis tev nepiestāv.

Želtuhins. Vienalga. Nieki.

Juļa. Ļoņečka, kāpēc tu tāds sadrūmis? Vai tā pieklājas dzimšanas dienā? Tu nemaz neesi labs! (Piekļauj galvu viņam pie krūtīm.)

Želtuhins. Nemīlinies tik daudz, lūdzama!

Juļa (caur asarām). Ļoņečka!

Želtuhins. Labāk būtu izpildījusi manus lūgumus un likusi mani mierā ar saviem skūpstiem, mīlīgiem skatieniem un pulksteņa ieliekamiem, kas man nepavisam nav vajadzīgi! Kāpēc tu neaizrakstīji Serebrjakoviem?

Juļa. Ļoņečka, es aizrakstīju!

Želtuhins. Kam tu aizrakstīji?

Juļa. Soņečkai. Es lūdzu viņu katrā ziņā atbraukt šodien pulksten vienos, katrā ziņā. Goda vārds, aizrakstīju!

Želtuhins. Bet nu iet uz trim, un viņu nav. Vienalga, kā viņi vēlas. Nav vajadzīgs! Tas viss jāmet pie malas, tur nekas neiznāks. Tikai pazemojumi, riebīga sajūta un vairāk nekā. Viņa neliekas mani pat redzam. Es esmu neglīts, neinteresants, manī nav nekā romantiska, un, ja viņa mani precēs, tad tikai aiz aprēķina… naudas dēļ!

Juļa. Neglīts … Tu par sevi nevari spriest.

Zeltuhins. Kā tad, it kā es būtu akls! Bārda aug kaut kur pakaklē, nevis tā kā citiem cilvēkiem… Ūsas velns zina kādas … deguns …

Juļa. Ko tu spied roku pie vaiga?

Zeltuhins. Atkal sāp zem acs.

Juļa. Uztūcis arī mazliet. Ļauj, es noskūpstīšu, tad pāries.

Zeltuhins. Stulbums!

Ienāk Orlovskis un Voiņickis.

II

Tie paši, Orlovskis un Voiņickis.

Orlovskis. Čabulīt, kad mēs sēdīsimies pie galda? Iet jau uz trim!

Juļa. Krusttētiņ, vēl taču Serebrjakovi nav atbraukuši!

Orlovskis. Cik ilgi tad lai viņus gaida? Es, mīlīt, gribu ēst. Un Jegors Petrovičs tāpat.

Zeltuhins (Voiņickim). Vai jūsējie būs?

Voiņickis. Kad izbraucu no mājām, Jeļcna Andrejevna ģērbās.

Zeltuhins. Tātad noteikti būs?

Voiņickis. Noteikti neko nevar pateikt. Pēkšņi mūsu ģenerālim gadīsies podagras lēkme vai kādi untumi — skaidrs, ka paliks mājās.

Zeltuhins. Tādā gadījumā ēdam! Nav ko gaidīt! (Sauc.) Iļja Iļjič! Sergej Nikodimovič!

Ienāk Djadjins un daži viesi.

III

Tie paši, Djadjins un viesi.

Zeltuhins. Lūdzu uzkost. Esiet tik laipni. (Pie uzkožamo galda.) Serebrjakovi nav atbraukuši, Fjodora Ivaniča nav, Mežainis arī nav ieradies… aizmirsuši mūs!

Juļa. Krusttētiņ, vai iedzersiet degvīnu?

Orlovskis. Mazu drusciņu. Tā jā … Pieliek.

Djadjins (siedams salveti ap kaklu). Kas jums par teicamu saimniecību, Jūlija Stepanovna! Vai braucu caur jūsu tīrumiem, vai pastaigājos jūsu dārza ēnā, vai noskatos uz šo galdu, visur redzu jūsu burvja rociņas lielo varu. Uz jūsu veselību!

Juļa. Nepatikšanu daudz, Iļja Iļjio! Piemēram, vakar Nazarka nebija iedzinis tītarēnus šķūnītī, tie pārgulēja dārzā, rasā, un šorīt pieci tītarēni pagalam.

Djadjins. Tā jau nedrīkst. Tītars ir vārgs putns!

Voiņickis (Djadjinam). Vafele, nogriez man šķiņķi!

Djadjins. Ar sevišķu prieku. Lielisks šķiņķis. Viens no «Tūkstoš un vienas nakts» brīnumiem. (Griež.) Es tev, Zoržiņ, nogriezīšu pēc visiem mākslas likumiem. Bēthovens un Šekspīrs tā neprata griezt. Tikai nazītis gan truls. (Trin vienu nazi pret otru.)

Zeltuhins (nodreb). Brr! Rimsties, Vafele! Es to nevaru izturēt!

Orlovskis. Pastāstiet, taču, Jegor Petrovič, kas notiek jūsu mājās!

Voiņickis. Nekas nenotiek.

Orlovskis. Kas jauns?

Voiņickis. Nekas. Viss pa vecam. Kā bija pērn, tāpat arī tagad. Es, kā parasts, daudz runāju un maz daru. Mans vecais kovārnis, maman, joprojām šļupst par sieviešu emancipāciju, ar vienu aci raugās kapā, ar otru meklē savās gudrajās grāmatās jaunas dzīves ausmu.

Orlovskis. Un Saša?

Voiņickis. Profesoru diemžēl kodes vēl nav saēdušas. Aizvien vēl no rīta līdz vēlai naktij sēž savā kabinetā un raksta. «Ar prātu saspringtu un pieri grumbās rauktu tā odas rakstām mēs, bet nedzirdam, ka mums kāds paldies sauktu.» Nabaga papīrs! Soņečka joprojām

lasa gudras grāmatas un raksta ļoti gudru dienasgrāmatu.

Orlovskis. Mana mīlulīte, sirsniņa mana …

Voiņickis. Ar manām novērošanas spējām man vajadzētu romānu rakstīt. Sižets pats nāktin nāk rokās. Pensionēts profesors, vecs sausiņš, mācīta vobla… Podagra, reimatisms, galvas sāpes, aknas un visādi kumēdiņi . . . Greizsirdīgs kā Otello. Spiests dzīvot pirmās sievas muižā, jo dzīvei pilsētā maks par plānu. Mūžīgi sūdzas par visādām nelaimēm, kaut gan īstenībā pats ir neparasti laimīgs.

Orlovskis. Ej nu!

Voiņickis. Protams! Padomājiet vien, kāda laime! Nemaz nerunāsim par to, ka viņš, vienkārša psalmotāja dēls, seminārists, ieguvis zinātniskus grādus un katedru, kļuvis par viņa ekselenci, senatora znotu utt. Tas nav svarīgi. Bet ņemsim ko citu. Cilvēks veselus divdesmit piecus gadus lasa un raksta par mākslu, pats nenieka no tās nesaprazdams. Veselus divdesmit piecus gadus viņš atgremo svešas domas par reālismu, tendencēm un visādām citādām blēņām; divdesmit piecus gadus lasa un raksta par to, kas gudriem sen jau zināms, bet muļķus neinteresē, — tātad veselus divdesmit piecus gadus nes ūdeni sietā. Un tai pašā laikā kādi panākumi! Kāda popularitāte! Par ko? Kāpēc? Ar kādām tiesībām?

Orlovskis (skaļi smejas). Skaudība, skaudība!

Voiņickis. Jā, skaudība! Un kādi panākumi pie sievietēm! Nevienam donžuānam nav bijis tik lielu panākumu! Viņa pirmā sieva, mana māsa, skaista, maiga būtne, tīra kā šīs zilās debesis, cildena, augstsirdīga, kurai pielūdzēju bija vairāk nekā viņam skolēnu, mīlēja viņu tā, kā tikai šķīsti eņģeļi var mīlēt tādus šķīstus un daiļus radījumus kā viņi paši. Mana māte, viņa sievasmāte, līdz pat šim laikam dievina viņu, un līdz pat šim laikam viņš iedveš tai svētbijīgas šausmas. Viņa otrā sieva, skaistule, gudra — jūs viņu esat redzējuši—, izgāja pie viņa par sievu, kad viņš jau bija vecs, atdeva viņam savu jaunību, skaistumu, brīvību, spožumu … Par ko? Kāpēc? Un kāds talants, kāda māksliniece! Cik brīnišķīgi viņa spēlē klavieres!

Orlovskis. Vispār talantīga ģimene. Reti sastopama ģimene.

Zeltuhins. Jā, piemēram, Sofijai Aleksandrovnai taisni lieliska balss. Apbrīnojams soprāns! Neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis pat Pēterburgā. Tikai, zināt, viņa pārāk forsē augšējās notis. Taisni žēl metas! Viņai jādzied augšējās notis! Par visu varu! Ak, ja tās viņai izdotos, tad lieku galvu ķīlā, no viņas iznāktu kas pārsteidzošs, saprotiet… Atvainojiet, kungi, man jāpasaka Juļai pāris vārdu. (Paved Juļu sānis.) Aizsūti pie viņiem kādu jāšus. Raksti, ja nevar tūliņ ierasties, tad vismaz uz pusdienām. (Klusāk.) Un neesi stulba, neblamē mani, raksti jēdzīgāk. .. «Atbrauciet» raksta ar «t», nevis ar «d» … (Skaļi un laipni.) Lūdzu, draudziņ!

Juļa. Labi. (Iziet.)

Djadjins. Stāsta, ka profesora laulātā draudzene Jelena Andrejevna, kuru man nav gods pazīt, izceļoties ne vien ar dvēseles, bet arī ārienes skaistumu.

Orlovskis. Jā, brīnišķīga kundzene.

Zeltuhins. Vai viņa uzticīga savam profesoram?

Voiņickis. Diemžēl jā.

Zeltuhins. Kāpēc tad «diemžēl»?

Voiņickis. Tāpēc, ka šī uzticība ir neīsta no sākuma līdz galam. Tanī daudz retorikas, bet nav loģikas. Pievilt vecu vīru, kuru nevar ciest, — tas esot netikumīgi, bet censties apspiest savu nabaga jaunību un dzīvās jūtas — tas nav netikumīgi. Kur te loģika, velns parāvis?

Djadjins (raudulīgā balsī). Zoržiņ, man nepatīk, kad tu tā runā. Nudien … Man pat jānodreb . .. Kungi, man trūkst daiļrunības talanta un spožuma , bet atļaujiet man bez krāšņām frāzēm sacīt pēc sirdsapziņas. . . Kungi, kas pieviļ sievu vai vīru, tas ir tātad neuzticams cilvēks, tāds var nodot arī tēviju!

Voiņickis. Aizver slūžas!

Djadjins. Atļauj, Zoržiņ.. . Ivan Ivanič, Ļoņečka, mani mīļie draugi, ņemiet vērā mana likteņa grozības. Tas nav noslēpums un neziņas tumsā tīts, ka mana sieva otrā dienā pēc kāzām aizbēga no manis ar mīļotu cilvēku manas nepievilcīgās ārienes dēļ.

Voiņickis. Un pareizi darīja.

Djadjins. Atļaujiet, kungi! Pēc šā incidenta es tomēr esmu. pildījis savu pienākumu. Mīlu viņu līdz pat šim laikam un esmu viņai uzticīgs, palīdzu, ar ko varu, un esmu novēlējis savu īpašumu bērniņiem, kurus viņa piedzīvojusi ar mīļoto cilvēku. Es esmu pildījis savu pienākumu un lepojos ar to. Es esmu lepns! Laimi esmu zaudējis, taču man palicis lepnums. Bet viņai? Jaunība jau aiz muguras, skaistums dabas likumu ietekmē nobālējis, mīļotais cilvēks nomiris. Kas viņai palicis? (Apsēžas.) Es jums nopietni, bet jūs smejaties.

Orlovskis. Tu esi labs cilvēks, jauka dvēsele, bet pārāk gari runā un plāties ar rokām …

No mājas iznāk Fjodors Ivanovičs; viņam ļoti labas vadmalas vamzis, gari zābaki, pie krūtīm ordeņi, medaļas, masīva zelta ķēde ar brelokiem, pirkstos dārgi gredzeni.

Tie paši un Fjodors Ivanovičs.

Fjodors Ivanovičs. Sveika būšana!

Orlovskis (priecīgi). Fedjuša mīļais, manu dēliņ!

Fjodors Ivanovičs (Zeltuhinam). Apsveicu dzimšanas dienā … audz liels … (Sasveicinās ar pārējiem.) Senci! Vafele, sveiks! Labu ēstgribu, veseli baudījuši.

Želtuhins. Kur tu blandījies? Nevar taču tik vēlu ierasties.

Fjodors Ivanovičs. Karsti! Jāiedzer degvīns.

Orlovskis (tīksminādamies). Mans acuraugs, mana raženā bārda … Kungi, vai nav skaistulis? Paskatieties: skaistulis, ko?

Fjodors Ivanovičs. Uz jaunpiedzimušo! (Dzer.) Vai Serebrjakovu nav?

Želtuhins. Nav atbraukuši.

Fjodors Ivanovičs. Hm … Un kur tad Juļa?

Želtuhins. Nezinu, kur viņa aizķērusies. Laiks jau kliņģeri pasniegt. Tūliņ pasaukšu viņu. (Iziet.)

Orlovskis. Bet mūsu Ļoņečka, jaunpiedzimušais, šodien nav labā omā. Saīdzis …

Voiņickis. Lops, vairāk nekas.

Orlovskis. Nervi nav kārtībā, ko tur lai dara. Voiņickis. Pārāk patmīlīgs, tāpēc arī nervozs. Pasakiet, viņam dzirdot, ka šī siļķe ir laba, viņš tūlīt apvainosies: kāpēc viņu nav uzteikuši. Pamatīgs draņķis. Nāk jau arī.

Ienāk Juļa un Zelluhins.

V

Tie paši, Zelluhins un Juja.

Juļa. Sveiks, Fedjeņka! (Saskūpstās ar viņu.) Ēd, dārgais. (Orlovskim.) Paskatieties, krusttētiņ, ko es šodien Ļoņečkam iedāvināju! (Parāda pulksteņa ieliekamo.)

Orlovskis. Manu sirsniņ, manu meitenīt! Kāda mantiņa …

Juja. Zelta sutažas vien par astoņi ar pusi izgāja. Paskatieties uz malām: pērlītes, pērlītes, pērlītes… Un te ir burti: Leonids Zeltuhins. Te ar zīdu: «Ko mīlu, to apdāvinu» …

Djadjins. Atjaujiet man arī paskatīties! Aizgrābjoši!

Fjodors Ivanovičs. Miers ar to … pietiek! Juļa, liec pasniegt šampanieti!

Juļa. Fedjeņka, to taču vakarā!

Fjodors Ivanovičs. Ko vēl ne — vakarā! Dod šur tūliņ! Citādi iešu projām. Goda vārds. Kur tev šampanietis nolikts? Iešu pats, paņemšu.

Juļa. Tu, Fedja, vienmēr taisi saimniecībā nekārtības! (Vasilijam.) Vasilij, še atslēga! Šampanietis klētī, zini, kaktā blakus maisiņam ar rozīnēm, grozā. Tikai pielūko, nesadauzi kaut ko.

Fjodors Ivanovičs. Vasilij, trīs pudeles!

Juļa. No tevis, Fedjeņka, labs saimnieks neiznāks … (Uzliek visiem kliņģeri.) Ēdiet, kungi, labi daudz… Pusdienas nebūs tik drīz, pulksten sešos … Nekas no tevis neiznāks, Fedjeņka … Tu esi neglābjams cilvēks.

Fjodors Ivanovičs. Nu, sākas strostēšana!

Voiņickis. Liekas, kāds piebrauca … Dzirdat?

Zeltuhins. Jā … Tie ir Serebrjakovi… Beidzot!

Vasilijs. Serebrjakovu kungi atbraukuši!

Juļa (iesaucas). Soņečka! (Izskrien.)

Voiņickis (dzied). Iesim saņemt, iesim saņemt… (Iziei.)

Fjodors Ivanovičs. Skat, kā nopriecājās!

Zeltuhins. Cik maz takta cilvēkiem! Dzīvo ar profesoriem un nemāk to noslēpt!

Fjodors Ivanovičs. Kas tad?

Zeltuhins. Nu, Zoržs. Nupat, kad tevis vēl nebija, tā lielīja viņu, ka taisni nepieklājīgi.

Fjodors Ivanovičs. Kā tu zini, ka Zoržs ar viņu dzīvo?

Zeltuhins. It kā es būtu akls… Viss apriņķis par to runā.

Fjodors Ivanovičs. Blēņas. Pagaidām ar viņu neviens nedzīvo, bet drīz dzīvošu es . .. Saproti? Es!

VI

Tie paši, Serebr/akovs, Marija Vasilļevna, Voiņickis zem rokas ar Jelenu Andrejevnu, Soņa un Juļa (ienāk).

Juļa (skūpstīdama Soņu). Mīļā! Mīļā! Orlovskis (iedams pretim). Esi sveicināts, Saša, dūjiņ, sveiks, čabulīt! (Saskūpstās.) Vesels esi? Paldies dievam!

Serebrjakovs. Un tu, kūm? Tu jau nekas — brašs! Ļoti priecājos tevi redzēt. Sen jau pārbrauci?

Orlovskis. Piektdien. (Marijai Vasiļjevnai.) Marija Vasiļjevna! Kā klājas, jūsu ekselence? (Skūpsta roku.)

Marija Vasilļevna. Mans dārgais… (Skūpsta viņam galvu.) Soņa. Krusttētiņ!

Orlovskis. Soņečka, manu sirsniņ! (Skūpsta viņu.) Manu putniņ, manu dūjiņ … Soņa. Seja joprojām mīlīga, sentimentāla, salda … Orlovskis. Ij pieaugusi, ij skaistumā pieņēmusies, ij nobriedusi, manu sirsniņ … Soņa. Nu, bet kā jūs vispār? Kā ar veselību? Orlovskis. Traki vesels!

Soņa. Braši, krusttētiņ! (Fjodoram Ivanovičam.) Un

ziloni nemaz nepamanīju. (Saskūpstās ar viņu.) Iededzis, ar bārdu apaudzis. īsts zirneklis!

Juļa. Mīļā!

Orlovskis (Serebrjakovam). Kā tev sviežas, kūm?

Serebrļakovs. Tā pa vidām … Un tev?

Orlovskis. Kas man kaiš? Dzīvoju! Muižu atdevu dēlam, meitas izdevu pie labiem cilvēkiem, un tagad brīvāka par mani vairs pasaulē nav! Vieni vienīgi prieki!

Djadjins (Serebrjakovam). Jusu ekselence mazliet nokavējās. Kliņģerim jau stipri pazeminājusies temperatūra. Atļaujiet iepazīties: Iļja Iļjičs Djadjins jeb, kā daži visai asprātīgi iedēvējuši mana bakurētainā ģīmja dēļ, Vafele.

Serebrjakovs. Ļoti patīkami.

Djadjins. Madame! Mademoisellel (Palokās pret Jeļenu Andrejevnu un Soņu.) Te visi ir mani draugi, jūsu ekselence. Kādreiz man piederēja liels īpašums, bet ģimenes apstākļu dēļ jeb, kā izsakās gara darbības centros, aiz iemesliem, kas no redakcijas nav atkarīgi, biju spiests atdot savu daļu miesīgam brālim, kurš aiz kāda nelaimes gadījuma bija pazaudējis septiņdesmit tūkstošus kroņa naudas. Mana profesija ir nevaldāmu stihiju ekspluatācija. Nomāju no sava drauga Mežaiņa dzirnavas un lieku nerimstošiem viļņiem griezt to ratus.

Voiņickis. Vafele, aizver slūžas!

Djadjins. Vienmēr ar bijību noliecos (noliecas) zinātnes spīdekļu priekšā, kuri rotā mūsu tēvzemes apvārsni. Piedodiet pārdrošību, ar kādu es sapņoju apmeklēt jūsu ekselenci un ielīksmot sirdi ar sarunu par pēdējiem zinātnes secinājumiem.

Serebr jakovs. Laipni lūdzu! Priecāšos.

Soņa. Nu, pastāstiet, krusttētiņ. Kur pavadījāt ziemu? Kur bijāt nozudis?

Orlovskis. Gmindē biju, Parīzē biju, Nicā, Londonā biju, sirsniņ …

Soņa. Jauki! Laimes bērns!

Orlovskis. Brauc man līdzi rudenī! Gribi?

Soņa (dzied). «Jel nekārdini mani velti…»

Fjodors Ivanovičs. Nedziedi pie brokastīm, citādi tavam vīram būs dumja sieva.

Djadjins. Nu gan būtu interesanti paskatīties uz šo galdu ā vol d'oiseau. Kāds aizgrābjošs savienojums! Grācija, skaistums, dziļas zināšanas, sla .. .

Fjodors Ivanovičs. Kāda aizgrābjoša valoda! Velns zina kas! Tu tā runā, it kā tev kāds ar ēveli vilktu pa muguru . ..

Smiekli.

Orlovskis (Soņai). Un tu, manu sirsniņ, vēl aizvien neesi pie vira izgājusi.

Voiņickis. Apžēlojieties, pie kā lai viņa iet? Humbolts jau miris, Edisons Amerikā, Lasals arī miris… Aizviņdien atrodu uz galda viņas dienasgrāmatu — šitik biezu! Atveru un lasu: «Nē, es nekad neiemīlēšos… Mīlestība — tā ir mana «es» egoistiska tiekšanās pēc otrā dzimuma objekta …» Velns zina kas tikai tur nav! Transcendents, integrējošā pirmsākuma kulminācijas punkts … tfu! Kur tu esi to samācījusies?

Soņa. Lai nu cits ironizētu, nevis tu, tēvoci 2orž.

Voiņickis. Ko tad tu dusmojies?

Soņa. Ja tu teiksi vēl kaut vārdu, tad vienam no mums abiem vajadzēs braukt uz mājām. Es vai tu…

Orlovskis (skaļi smejas). Kas par raksturu!

Voiņickis. Jā, raksturs, es jums teikšu … (Soņai.) Nu, ķepiņu! Dod ķepiņu! (Skūpsta roku.) Miers un saticība … Es tā vairs nedarīšu …

VII

Tie paši un Hruščovs.

Hruščovs (iznāk no mājas). Kāpēc es neesmu mākslinieks? Kas par brīnišķīgu grupu!

Orlovskis (priecīgi). Miša! Manu krustdēliņ!

Hruščovs. Apsveicu ar jaunpiedzimušo! Labdien, Juļečka, cik jūs šodien skaista! Krusttētiņ! (Saskūpstās ar Orlovski.) Sofija Aleksandrovna … (Sasveicinās ar visiem.)

Želtuhins. Nu, kā var tik vēlu ierasties? Kur tu biji?

Hruščovs. Pie slimnieka.

Juļa. Kliņģeris jau sen atdzisis.

Hruščovs. Nekas, Juļečka, ēdīšu atdzisušu. Kur lai apsēžos?

Soņa. Sēdieties šeit… (Dod viņam vietu sev blakus.)

Hruščovs. Šodien lielisks laiks un man ellīga ēstgriba … Pag, iedzeršu degvīnu … (Dzer.) Apsveicu ar jaunpiedzimušo! Uzkodīšu kliņģerīti… Juļečka, noskūpstiet šo kliņģerīti, tas kļūs vēl garšīgāks.

Viņa noskūpsta.

Mērci. Kā jums klājas, krusttētiņ? Sen neesmu jūs redzējis.

Orlovskis. Jā, sen gan neesam redzējušies. Es taču biju ārzemēs.

Hruščovs. Dzirdēju, dzirdēju… Apskaudu jūs. Fjodor, kā tev klājas?

Fjodors Ivanovičs. Nekas, balstāmies uz jūsu lūgšanām kā uz stabiem …

Hručšovs. Kā ar darīšanām?

Fjodors Ivanovičs. Nevaru sūdzēties. Dzīvojam. Tikai zini, brālīt, liela nobraukāšanās. Esmu nomocījies. No šejienes uz Kaukāzu, no Kaukāza atpakaļ, tad atkal uz Kaukāzu un tā bez sava gala, skrienu kā sasvilis. Man taču tur divas muižas!

Hruščovs. Zinu.

Fjodors Ivanovičs. Nodarbojos ar kolonizāciju, ķeru tarantulus un skorpionus. Viss labā stāvoklī, bet «rimstieties, kaislību vētras» — tai ziņā viss pa vecam.

Hruščovs. Iemīlējies, protams?

Fjodors Ivanovičs. Uz to, draugs Mežaini, vajag iedzert. (Dzer.) Kungi, nekad neiemīlieties precētās sievietēs! Goda vārds, labāk lai jums lode iziet caur plecu un kāju kā jūsu padevīgajam kalpam nekā iemīlēties precētā … Tāds posts, ka nudien …

Soņa. Bezcerīgi?

Fjodors Ivanovičs. Ko vēl ne! Bezcerīgi… Šai pasaulē nav nekā bezcerīga. Bezcerīga, nelaimīga mīlestība, oh, ah — tie ir tīrie nieki. Vajag tikai gribēt… Ja es gribēšu, lai mana bise šauj bez kļūmēm, tad tā arī notiks. Gribēšu, lai kāda kundzene manī iemīlas, tad viņa iemīlēsies arī. Tā jā, draugs Soņa. Ja es uz kādu metīšu aci, tad, manuprāt, viņai vieglāk uzlēkt uz mēness nekā izsprukt no manis.

Soņa. Esi gan tu briesmīgs!

Fjodors Ivanovičs. No manis vajā netiks, nē! Es neesmu ar viņu pārmijis ne trīs teikumus, bet viņa jau ir manā varā … Jā … es viņai tikai sacīju: «Kundze, ikreiz, kad jūs paskatīsieties uz kādu logu, jums vajag pieminēt mani. Es to gribu.» Tātad viņa piemin mani tūkstoš reižu dienā. Bez tam es ik dienas bombardēju viņu ar vēstulēm.

Jeļena Andrejevna. Vēstules rakstīt nav nekāds garantēts paņēmiens: viņa tās saņem, bet var nelasīt.

Fjodors Ivanovičs. Jūs tā domājat? Hm … Dzīvoju šai pasaulē jau trīsdesmit piecus gadus, bet neesmu gan sastapis tādas fenomenālas sievietes, kurām pietiktu izturības neatplēst vēstuli.

Orlovskis (tīksminādamies). Kā jums patīk? Mans dēliņš, skaistulis! Es taču biju tāds pats! Taisni tāds pats! Tikai, re, karā nebiju, bet dzēru un naudu šķiedu — traka būšana!

Fjodors Ivanovičs. Es, Miša, mīlu viņu no tiesas, ellīgi … Ja vien viņa gribētu, es atdotu viņai visu … Aizvestu uz Kaukāzu, kalnos, mēs dzīvotu bez bēdu…

Es, Jeļena Andrejevna, sargātu viņu kā uzticams suns, un viņa man būtu, kā dzied mūsu muižniecības maršals: «Par pasaul's valdnieci tu kļūsi, mans uzticamais mūža draugs!» Ek, viņa nezina, kur viņai laime smaida!

Hruščovs. Kas tad ir šī izredzētā?

Fjodors Ivanovičs. Kas daudz grib zināt, ātri kļūst vecs … Bet pietiek par to. Sāksim kaut ko no citas operas. Atceros, pirms gadiem desmit — Ļoņa toreiz vēl bija ģimnāzists — mēs tāpat svinējām viņa dzimšanas dienu. Es devos mājup jāšus, uz labās rokas man sēdēja Soņa, uz kreisās Juļka, un abas turējās pie manas bārdas. Kungi, uzdzersim uz manu jaunības draugu — Soņas un Juļas veselību!

Djadjins (skaļi smejas). Tas ir aizgrābjoši! Tas ir aizgrābjoši!

Fjodors Ivanovičs. Kādreiz pēc kara es plostoju ar kādu turku pašā Trapezundā … Viņš man prasa …

Djadjins (pārtrauc). Kungi, uzdzersim par labām attieksmēm! Vivat draudzība! Zivio!

Fjodors Ivanovičs. Stop, stop, stop! Soņa, lūdzu, uzmanību! Gribu derēt, velns parāvis! Lieku galdā trīssimt rubļu! Iesim pēc brokastīm kroketu spēlēt, un es deru, ka ar vienu reizi būšu cauri visiem vārtiem un atpakaļ.

Soņa. Derības pieņemu, tikai man nav trīssimt rubļu.

Fjodors Ivanovičs. Ja paspēlēsi, tad dziedāsi man četrdesmit reizes.

Soņa. Esmu ar mieru.

Djadjins. Tas ir aizgrābjoši! Tas ir aizgrābjoši!

Jeļena Andrejevna (skatīdamās uz debesīm). Kas par putnu tur lido?

Zeltuhins. Tas ir vanags.

Fjodors Ivanovičs. Kungi, uz vanaga veselību!

Soņa skali smejas.

Orlovskis. Nu jau atkal lielajā! Kas tev uznācis?

Hruščovs skaļi smejas.

Un kas tad tev?

Marija Vasiļjevna. Sofī, tas ir nepieklājīgi!

Hruščovs. O, piedodiet, kungi… Tūliņ beigšu, tūliņ …

Orlovskis. Tas nozīme — smieties bez kada iemesla.

Voiņickis. Viņiem abiem tikai pirksts jāparāda, tūliņ sāks smieties. Soņa! (Rāda pirkstu.) Re, nu…

Hruščovs. Metiet nu mieru! (Skatās pulkstenī.) Nu, Mihaila tēv, esi paēdis, padzēris, proties nu godu. Laiks braukt.

Soņa. Uz kurieni?

Hruščovs. Pie slimnieka. Apnikusi man tā medicīna kā garlaicīga sieva, kā gara ziema …

Serebrjakovs. Atvainojiet, bet medicīna taču ir jūsu profesija, tā sacīt, darbs …

Voiņickis (ar ironiju). Viņam ir cita profesija. Viņš rok savā zemē kūdru.

Serebrjakovs. Ko?

Voiņickis. Kūdru. Kāds inženieris sīki jo sīki aprēķinājis, ka viņa zemē ir kūdras par septiņsimt divdesmit tūkstošiem. Bez jokiem.

Hruščovs. Es neroku kūdru naudas dēļ.

Voiņickis. Kāpēc tad jūs to rokat?

Hruščovs. Lai jūs necirstu mežus.

Voiņickis. Un kāpēc lai necērt? Pēc jūsu domām, meži ir tikai tādēļ, lai tanīs saūjinātos puiši un meičas.

Hruščovs. Es tā nekad neesmu teicis.

Voiņickis. Un viss, ko līdz šim man bijis gods dzirdēt no jums par mežu, ir novecojis, nenopietns un tendenciozs. Atvainojiet mani, lūdzami. Es neko neapgalvoju bez pamata, es zinu gandrīz no galvas visas jūsu aizstāvības runas. Piemēram… (Paceltā balsī, ar žestiem, it kā atdarinot Hruščovu.) O, ļaudis, jūs iznīdējat mežus, bet meži rotā zemi, māca cilvēku saprast skaistumu, iedveš viņam cildenu noskaņojumu. Meži mīkstina skarbo klimatu. Tais zemēs, kur maigāks klimats, mazāk spēka jāšķiež cīņai ar dabu, tāpēc cilvēki tur ir maigāki un iejūtīgāki. Kur klimats maigs, tur cilvēki ir skaisti, lokani, viegli ierosināmi, viņu valoda izsmalcināta, kustības graciozas. Viņiem uzplaukst zinātne un māksla, filozofija nav drūma, attieksmes pret sievieti skaistas un cēlas. Un tā tālāk un tā tālāk … Tas viss ir jauki, bet tik nepārliecinoši, ka atļaujiet vien man joprojām kurināt krāsnis ar malku un celt šķūņus no koka.

Hruščovs. Mežus var cirst aiz nepieciešamības, bet laiks izbeigt to iznīdēšanu. Visi Krievzemes meži brakšķ zem cirvju cirtieniem, miljardiem koku iet bojā, tiek izpostīti dzīvnieku un putnu mājokļi, izsīkst un izžūst upes, uz visiem laikiem izzūd brīnišķīgas ainavas un tikai tāpēc, ka laiskajam cilvēkam nav tik daudz jēgas kā pieliekties un pacelt no zemes kurināmo. Jābūt bezjēdzīgam barbaram (rāda uz kokiem), lai sadedzinātu savā krāsnī šo daiļumu, lai iznīcinātu to, ko mēs nespējam radīt. Cilvēks ir apveltīts ar saprātu un radošu spēku, lai varētu vairot to, kas viņam piešķirts, bet līdz šim viņš nav vis radījis, tikai postījis. Mežu kļūst aizvien jo mazāk, upes izžūst, medījums izzūd, klimats sabojāts, zeme ar katru dienu top nabadzīgāka un neglītāka. Jūs noraugāties manī ar ironiju, un viss, ko saku, jums liekas vecs un nenopietns, bet, kad eju garām zemnieku mežiem, kurus esmu paglābis no izciršanas, vai kad dzirdu, kā šalc mans jaunais mežs, ko esmu stādījis pats savām rokām, tad apzinos, ka klimats mazliet ir arī manā varā, un, ja pēc tūkstoš gadiem cilvēks būs laimīgs, tad tur mazliet būs arī mans nopelns. Kad iestādu bērziņu un vēlāk redzu, kā tas zaļo un šūpojas vējā, manu sirdi pilda lepnums, apzinoties, ka es palīdzu dievam radīt organismu.

Fjodors Ivanovičs (pārtrauc). Uz tavu veselību, Mežaini!

Voiņickis. Tas viss ir skaisti, bet ja mēs raugāmies nevis no feļetonu, bet no zinātniskā viedokļa …

Soņa. Tēvoci 2orž, tas ir apnicīgi. Klusē!

Hruščovs. Patiešām, Jegor Petrovič, nerunāsim par to. Es jūs lūdzu.

Voiņickis. Kā vēlaties.

Marija Vasiļjevna. Ah!

Soņa. Kas jums, vecmāmuļ?

Marija Vasiļjevna (Serebrjakovam). Aizmirsu pateikt jums, Aleksandr .. . esmu pazaudējusi atmiņu .. . šodien saņēmu vēstuli no Harkovas, no Pavēla Aleksejeviča … Sūta jums sveicienus …

Serebrjakovs. Pateicos, ļoti priecājos.

Marija Vasiļjevna. Atsūtījis savu jauno brošūru, lūdza jums parādīt.

Serebrjakovs. Interesanta?

Marija Vasiļjevna. Interesanta, bet tāda dīvaina. Atspēko to, ko pirms septiņiem gadiem pats aizstāvēja. Tas ir ļoti, ļoti tipiski mūsu laikmetam. Nekad tik viegli nav mainījuši savus uzskatus kā tagad. Tas ir briesmīgi!

Voiņickis. Nekā briesmīga tur nav. Ēdiet karūsas, maman.

Marija Vasiļjevna. Bet es gribu runāt!

Voiņickis. Mēs jau piecdesmit gadu runājam par visādiem virzieniem un nometnēm, laiks būtu beigt.

Marija Vasiļjevna. Tev nezin kāpēc nepatīk klausīties, kad es runāju. Piedod, 2orž, bet šai pēdējā gadā tu esi tā pārvērties, ka es tevi nepavisam nepazīstu. Tu biji cilvēks ar noteiktiem uzskatiem, gaiša personība …

Voiņickis. O jā! Es biju gaiša personība, no kuras nevienam netika gaišs. Atļaujiet man piecelties no galda. Es biju gaiša personība… Dzēlīgāk zoboties vairs nemaz nevar! Tagad man četrdesmit septiņi gadi. Līdz pērnajam gadam es, tāpat kā jūs, centos aizmiglot sev acis ar visādām abstrakcijām un sholastiķu, lai neredzētu īsto dzīvi, un domāju, ka rīkojos pareizi… Bet tagad, kaut jūs zinātu, par kādu stulbeni es sevi uzskatu, ka tik muļķīgi esmu izšķiedis laiku, kad būtu varējis iegūt visu, no kā tagad man liek atteikties vecums!

Serebrjakovs. Pagaidi. Tu, 2orž, it kā nezin par ko apvaino savus agrākos uzskatus …

Soņa. Pietiek, tēt! Garlaicīgi!

Serebrjakovs. Pagaidi. Tu it kā nezin par ko apvaino savus agrākos uzskatus. Taču vainīgi nevis uzskati, bet tu pats. Tu esi aizmirsis, ka uzskati bez darbiem ir nedzīvi. Vajadzēja darīt darbu.

Voiņickis. Darbu? Katrs jau nespēj būt rakstošs perpeluum mobilel

Serebrjakovs. Ko tu gribi ar to sacīt?

Voiņickis. Neko. Izbeigsim šo sarunu. Mēs neesam savās mājās.

Marija Vasiļjevna. Pavisam esmu pazaudējusi atmiņu… Aizmirsu atgādināt jums, Aleksandr, lai jūs pirms brokastīm iedzertu pilienus. Atvedu līdzi un atgādināt aizmirsu.

Serebrjakovs. Nav vajadzīgs.

Marija Vasiļjevna. Bet jūs taču esat slims, Aleksandr! Jūs esat ļoti slims!

Serebrjakovs. Kāpēc tad tas jākar pie lielā zvana? Vecs, slims, vecs, slims… citu neko nedzird! (Zeltuhinam.) Leonid Stepanič, atļaujiet man piecelties un iet iekšā. Te mazliet par karstu un odi kož.

Zeltuhins. Esiet tik laipns. Brokastis ir paēstas.

Serebrjakovs. Pateicos! (Ieiet mājā, viņam seko Marija Vasiļjevna.)

Juļa (brālim). Ej profesoram līdzi! Neērti!

Želtuhins (viņai). Velns viņu būtu parāvis! (Aiziet.)

Djadjins. Jūlija Stepanovna, atļaujiet jums pateikties no visas sirds. (Skūpsta viņai roku.)

Ju/a. Nav par ko, Iļja Iļjič. Jūs tik maz ēdāt.. .

Pārējie ari pateicas.

Nav par ko, kungi! Jūs visi tik maz ēdāt!

Fjodors Ivanovičs. Ko nu tagad darīsim, kungi? Iesim tūliņ uz derībām kroketu spēlēt… bet pēc tam?

Juļa. Pēc tam ēdīsim pusdienas.

Fjodors Ivanovičs. Un pēc tam?

Ilruščovs. Pēc tam brauciet visi pie manis. Vakarā sarīkosim ezerā zveju.

Fjodors Ivanovičs. Lieliski!

Djadjins. Aizgrābjoši!

Soņa. Tad atļaujiet, kungi.. . Tātad pašreiz ejam uz derībām kroketu spēlēt… Pēc tam tā paagrāk paēdīsim pie Juļas pusdienas un ap kādiem septiņiem brauksim pie Me … tas ir, pie Mihaila Ļvoviča. Jauki. Ejam, Juļečka, pēc bumbām. (Ieiet abas mājā.)

Fjodors Ivanovičs. Vasilij, nes vīnu uz kroketa laukumu! Dzersim uz uzvarētāju veselību. Nu, tēva kungs, ejam nodarboties ar dižciltīgu spēli.

Orlovskis. Pagaidi, mīlīt, man kāds brītiņš jāpasēž kopā ar profesoru, citādi tā neērti. Etiķete jāievēro. Pagaidām paspēlē ar manu bumbu, es būšu drīz… (Ieiet mājā.)

Djadjins. Es iešu paklausīties augsti mācīto Aleksandru Vladimiroviču. Jau iepriekš izjūtot to augsto baudu, ko …

Voiņickis. Apnicis tu man esi, Vafele. Ej!

Djadjins. Eju. (Ieiet mājā.)

Fjodors Ivanovičs (iedams uz dārzu, dzied). «Par pasaul's valdnieci tu kļūsi, mans uzticamais mūža draugs!» (Aiziet.)

Hruščovs. Es tikmēr paklusām braukšu projām. (Voiņickim.) Jegor Petrovič, es jūs ļoti lūdzu, nekad nerunāsim ne par mežiem, ne par medicīnu. Līdzko jūs sākat par to runāt, tā man pēc tam visu dienu tāda sajūta, it kā būtu ēdis no nealvota trauka. Man gods atvadīties. (Aiziet.)

VIII

Jeļena Andrejevna un Volņickis.

Voiņickis. Šaursirdīgs cilvēks. Muļķības nevienam nevar aizliegt runāt, bet es neciešu, kad tās runā ar patosu.

Jeļena Andrejevna. Bet jūs, 2orž, alkal uzvedāties nepieļaujami! Kāpēc jums bija jāstrīdas ar Mariju Vasiļjevnu un Aleksandru, jārunā par perpeluum mobile! Cik tas sīkumaini!

Voiņickis. Bet ja es viņu neciešu!

Jeļena Andrejevna. Jums nav par ko neciest Aleksandru, viņš ir tāds pats kā visi …

Soņa un Juja aiziet uz dārzu ar kroketa bumbām un veserīšiem.

Voiņickis. Ja jūs tagad redzētu savu seju, savas kustības . .. Kāds jums laiskums dzīvot! Kāds laiskums!

Jeļena Andrejevna. Ak, gan laiskums, gan garlaicība! (Pauze.) Visi peļ manu vīru, man dzirdot, bez kādas kautrēšanās. Visi raugās manī ar nožēlu: nelaimīgā, viņai vecs vīrs! Visiem, pat ļoti labiem cilvēkiem, gribētos, lai es pametu Aleksandru … Šī līdzjūtība, šie līdzcietīgie skatieni un nožēlu pilnās nopūtas — visam pamatā viens. Kā nupat sacīja Mežainis, jūs visi bez jēgas postāt mežus, un drīz zemes virsū nekas pāri nepaliks; tikpat bezjēdzīgi jūs pazudināt cilvēkus, un drīz aiz jūsu vainas zemes virsū nepaliks ne uzticības, ne skaidrības, ne spējas uzupurēties. Kāpēc jūs nevarat vienaldzīgi noskatīties uz uzticamu sievu, ja tā nav jūsējā? Tāpēc, ka šim Mežainim taisnība, jums visiem sirdīs slēpjas postīšanas velns. Jums nav žēl ne mežu, ne putnu, ne sieviešu, ne citam cita.

Voiņickis. Man nepatīk šī filozofija!

Jeļena Andrejevna. Pasakiet šim Fjodoram Ivaničam, ka viņš man apnicis ar savu nekaunību. Galu galā tas apriebjas. Skatīties man acīs un skaļi, visiem dzirdot, runāt par savu iemīlēšanos kādā precētā sievietē — apbrīnojami asprātīgi!

Balsis dārzā: «Bravo! Bravo!»

Bet cik tomēr jauks ir šis Mežainis! Viņš mūs bieži apmeklē, bet es esmu kautrīga un ne reizi neesmu parunājusies ar vii.iu, kā pienākas, neesmu izturējusies laipni. Viņš vēl nodomās, ka esmu ļauna vai lepna. Droši vien mēs tāpēc tādi draugi, Zorž, ka abi esam apnicīgi, garlaicīgi cilvēki. Apnicīgi! Neskatieties tā manī, tas man nepatīk.

Voiņickis. Vai varu skatīties citādi, ja mīlu jūs? Jūs esat mana laime, dzīvība, mana jaunība! … Es zinu, manas izredzes uz pretmīlu ir līdzīgas nullei, bet man nekā nevajag, ļaujiet man tikai skatīties uz jums, klausīties jūsu balsī. ..

IX

Tie paši un Scrcbrjakovs.

Serebrjukovs (pa logu). Ļenočka, kur tu esi? Je/ena Andrejevna. Tepat.

Serebrjakovs. Nāc pasēdi pie mums, mīļā … (Nozūd.) Jeļena Andrejevna iet uz mājas pusi.

Voiņickis (seko viņai). Ļaujiet man runāt par manu mīlestību, nedzeniet projām, tā vien jau būs man vislielākā laime.

Priekškars

OTRAIS CELIENS

Ēdamistaba Serebrjakova nama. Bufete, istabas vidū ēdamgalds. Otra stunda pēc pusnakts. Dzirdams, ka darza klabina naktssargs.

I

Serebrjakovs (sēž krēsla pie atvērtā loga un snauž) un Jcļena Andrcļevna (sēž viņa tuvumā un ari snauž).

Serebrjakovs (pamodies). Kas te ir? Soņa, tu?

Jeļena Andrejevna. Es te esmu …

Serebrjakovs. Tu, Ļenočka … Neizturamas sāpes!

Jeļena Andrejevna. Tev pleds nokritis uz grīdas … (Ievīsta viņam kājas.) Es aizvēršu logu, Aleksandr.

Serebrjakovs. Nē, man trūkst gaisa .. . Nupat iesnaudos un sapņoju, ka man kreisā kāja nejūtīga. Pamodos aiz nejaukām sāpēm. Nē, tā nav podagra, drīzāk reimatisms. Cik tagad pulkstenis?

Jejena Andrejevna. Divdesmit minūtes uz diviem.

Serebrjakovs. Rīt pameklē bibliotēkā Batjuškovu. Liekas, mums viņš ir.

Jelena Andrejevna. Ko?

Serebrjakovs. Pameklē rīt Batjuškovu. Cik atceros, mums viņš bija. Bet kāpēc man tik grūti elpot?

Jeļena Andrejevna. Tu esi noguris. Jau otru nakti neguli.

Serebrjakovs. Stasta, Turgeņevam no podagras radusies stenokardija. Baidos, ka man arī nepiemetas. Nolādētais, riebīgais vecums. Kaut velns to būtu parāvis!

Vecumā pats sev esmu apriebies. Tāpat jums visiem, jādomā, derdzas uz mani skatīties.

Jejena Andrejevna. Tu tā runā par savu vecumu, it kā mēs visi butu vainīgi, ka tu esi vecs.

Serebrjakovs. Tev pirmajai es esmu pretīgs.

Jejena Andrejevna. Apnicis! (Atiet un apsēžas tālāk.)

Serebrjakovs. Zināms, tev taisnība. Es neesmu muļķis un saprotu. Tu esi jauna, vesela, skaista, tev gribas dzīvot, bet es esmu vecis, teju pat mironis. Nu? Vai tad es nesaprotu? Un, protams, muļķīgi, ka vēl līdz šim esmu dzīvs. Bet pagaidiet, drīz es jūs visus atbrīvošu. Ilgi tas vairs nevilksies.

Jejena Andrejevna. Saša, man nav vairs spēka. Ja par šīm bezmiega naktīm esmu pelnījusi atmaksu, tad lūdzu tikai vienu: klusē. Dieva dēļ, klusē. Vairāk man neko nevajag.

Serebrjakovs. Izrādās, ka aiz manas vainas visiem zūd spēki, visi garlaikojas, pazudina savu jaunību, tikai es viens pats baudu dzīvi un priecājos. Nu jā, protams!

Jejena Andrejevna. Nerunā! Tu mani esi nomocījis.

Serebrjakovs. Es visus esmu nomocījis. Zināms.

Jejena Andrejevna (raud). Tas nav izturams! Saki — ko tu gribi no manis?

Serebrjakovs. Neko.

Jejena Andrejevna. Nu, tad klusē, es tevi lūdzu.

Serebrjakovs. Dīvaini gan, ja sāk runāt Zoržs vai tā vecā idiote Marija Vasiļjevna, tad nekas, visi klausās, bet, līdzko es pasaku kaut vienu vārdu, visi tūliņ nelaimīgi. Pat mana balss viņiem derdzas. Nu, pieņemsim, ka es esmu pretīgs, ka esmu egoists, despots, bet vai pat vecumā man nav nelielas tiesības būt egoistam? Vai es neesmu to nopelnījis? Man bija grūta dzīve. Mēs studējām vienā laikā ar Ivanu Ivaniču. Pavaicā viņam. Viņš uzdzīvoja, braukāja pie čigānietēm, bija mans labdaris, bet es tolaik mitu lētā, netīrā viesnīcā, strādāju dienu un nakti kā zirgs, badojos un mocījos aiz apziņas, ka dzīvoju uz cita rēķina. Tad es biju Heidelbergā un neredzēju Heidelbergu, biju Parīzē un neredzēju Parīzi; nepārtraukti sēdēju, ieslēdzies četrās sienās, un strādāju. Un, dabūjis katedru, es visu mūžu kalpoju zinātnei, kā saka, ar sirdi un dvēseli un daru to vēl tagad. Vai patiešām, es prasu, par to visu man nav tiesības uz mierīgām vecumdienām, uz cilvēku uzmanību?

Jeļena Andrejevna. Neviens neapstrīd šīs tavas tiesības.

Vējš dauza logu.

Vējš sacēlies, es aizvēršu logu. (Aizver to.) Neviens tavas tiesības neapstrīd.

Pauze. Naktssargs dārzā klabina un dzied.

Serebrļakovs. Visu mūžu strādāt zinātnes labā, pierast pie sava kabineta, pie auditorijas, pie cienījamiem kolēģiem, un pēkšņi ne aiz šā, ne aiz tā nokļūt šinīs kapenēs, augu dienu skatīties muļķīgos cilvēkos, klausīties tukšās sarunās. Es gribu dzīvot, man patīk panākumi, popularitāte, drūzma, bet te kā trimdā. Ik mirkli skumt pēc bijušā, vērot citu panākumus, baidīties no nāves… Es nevaru! Man trūkst spēka! Un tad vēl pārmet man vecumu!

Jeļena Andrejevna. Pagaidi, pacieties: pēc pieciem sešiem gadiem arī es būšu veca.

Ienāk Soņa.

II

Tie paši un Soņa.

Soņa. Nezinu, kāpēc tik ilgi daktera nav. Es teicu Stepanam, lai brauc pēc Mežaiņa, ja zemstes ārsta nav mājās.

Serebrjakovs. Kam man vajag tava Mežaiņa? Viņš tikpat daudz zina no medicīnas, cik es no astronomijas.

Soņa. Nevar taču tavas podagras dēļ ataicināt veselu medicīnas fakultāti.

Serebrjakovs. Ar to plānprātiņu es pat runāt negribu.

Soņa. Kā vēlies. (Apsēžas.) Man vienalga.

Serebrjakovs. Cik tagad pulkstenis?

Jeļena Andrejevna. Drīz būs divi.

Serebrjakovs. Trūkst elpas … Soņa, padod pilienus no galda!

Soņa. Tūliņ. (Pasniedz zāles.)

Serebrjakovs (sapīcis). Tad ne jau tās! Neko pat palūgt nevar!

Soņa. Lūdzu, negražojies! Varbūt citiem tas patīk, bet mani liec mierā ar saviem untumiem, esi tik laipns. Man tas nepatīk.

Serebrjakovs. Tai meitenei neciešams raksturs. Par ko tu dusmojies?

Soņa. Kāpēc tu runā tik nelaimīgā balsī? Kāds vēl var nodomāt, ka tu patiešām esi nelaimīgs. Bet zemes virsu maz tik laimīgu cilvēku kā tu. Serebrjakovs. Jā, zināms! Es esmu ļoti, ļoti laimīgs! Soņa. Protams, laimīgs… Un, ja tev podagra, tad tu zini, ka uz rīta pusi lēkme pāries. Kas tur ko vaidēt? Liela nelaime!

Ienāk Voiņickis (naktssvārkos, ar sveci rokā).

III

Tie paši un Voiņickis.

Voiņickis. Ārā taisās uz negaisu.

Zibens.

Vai re! Hйlиne un Soņa, ejiet gulēt, es ienācu jūs nomainīt.

Serebrjakovs (iztrūcies). Nē, nē, neatstājiet mani vienu ar viņu! Nē! Viņš man pierunās pilnu galvu.

Voiņickis. Vajag taču Jaut viņām atpūsties! Viņas jau otru nakti neguj.

Serebrjakovs. Lai iet gulēt, bet tad ej ari tu. Pateicos! Es tevi lūdzu. Mūsu agrākās draudzības vārdā neprotestē. Parunāsim pēc tam.

Voiņickis. Agrākās draudzības … Jāatzīstas, tas man kas jauns.

Jeļena Andrejevna. Nerunājiet, 2orž. Serebrjakovs. Mana dārgā, nepamet mani vienu ar viņu! Viņš man pierunās pilnu galvu. Voiņickis. Tas jau kļūst pat smieklīgi.

Ilruščova balss aiz skatuves: «Viņi ir ēdamistabā? Tur? Lūdzu, lieciet pievākt manu zirgu!»

Voiņickis. Dakteris arī klāt.

Ienāk llruščovs.

IV

Tie paši un Hruščovs.

Hruščovs. Kas par laiciņu, ko? Man dzinās pakaļ lietus, es tikko paglābos. Labvakar! (Sasveicinās.)

Serebrjakovs. Atvainojiet, ka jūs traucēju. Es to nemaz negribēju.

Hruščovs. Ejiet nu, kas tur sevišķs! Bet ko tad jūs esat sadomājis, Aleksandr Vladimirovič? Kā jums nav kauna slimot? Tas nav labi! Kas jums vainas?

Serebr jakovs. Kāpēc ārsti parasti runā ar slimniekiem tā no augšas?

Hruščovs (smejas). Nevajag būt tik asredzlgam. (Maigi.) Iesim gultā. Te jums nav ērti. Gultā ir siltāk un mierīgāk. Iesim . . . Tur es jūs izmeklēšu, un.. . un viss būs labi.

Jeļena Andrejevna. Paklausi, Saša, ej.

Hruščovs. Ja jums grūti iet, mēs aiznesīsim jūs ar visu krēslu.

Serebr jakovs. Nekas, es varu … es iešu. (Pieceļas.) Tikai veltīgi gan jūs traucēja.

Hruščovs un Soņa ved viņu zem rokas.

Turklāt es diezin kā neticu. .. aptiekai. Ko jūs mani vedat? Es arī pats varu. (Aiziet ar Soņu un Hruščovu.)

V

Jeļena Andrejevna un Volņlckis.

Jeļena Andrejevna. Esmu nomocījusies ar viņu. Tikko turos uz kājām.

Voiņickis. Jūs ar viņu, bet es pats ar sevi. Jau trešo nakti neguļu.

Jeļena Andrejevna. Šai namā nav labi. Jūsu māte nīst visu ko, atskaitot savas brošūras un profesoru; profesors noskaities, man netic, no jums bīstas; Soņa skaišas uz tēvu un nerunā ar mani; jūs nīstat manu vīru un klaji nicināt savu māti; es esmu apnicīga, arī noskaitusies un šodien jau reižu divdesmit apraudājos. Vārdu sakot, visi karo pret visiem. Jājautā — kāda jēga šādam karam, kāpēc tas vajadzīgs?

Voiņickis. Metīsim filozofiju pie malas!

Jeļena Andrejevna. Šai namā nav labi. Jūs, Zorž, esat izglītots un gudrs, jums, šķiet, vajadzētu saprast, ka pasaule iet bojā ne aiz laupītājiem un zagļiem, bet aiz slēpta ienaida, aiz nesaticības starp labiem cilvēkiem, aiz visām šīm sīkajām ķildām, kuras neredz ļaudis, kuri dēvē mūsu māju par inteliģences mājokli. Palīdziet taču man samierināt visus! Vienai man nav spēka.

Voiņickis. Vispirms samieriniet mani ar mani pašu! Mana dārgā … (Piekļaujas pie viņas rokas.)

Jeļena Andrejevna. Rimstieties! (Atvelk roku.) Ejiet projām!

Voiņickis. Tūliņ pāries lietus, dabā viss atspirgs un atviegloti uzelpos. Tikai mani negaiss neatveldzēs. Dienu un nakti mani kā lietuvēns žņaudz doma, ka mans mūžs ir veltīgi nodzīvots. Pagātnes nav, tā stulbi izšķiesta sīkumos, bet tagadne baismīga savā nejēdzībā. Tāda ir mana dzīve un mīlestība: kur lai tās liek, ko lai ar tām dara? Manas jūtas iet bojā veltīgi kā saules stars tumšā bedrē, un man pašam nav glābiņa …

Jeļena Andrejevna. Kad jūs runājat par savu mīlestību, tad jūtos kā apmāta un nezinu, ko teikt. Piedodiet, bet es jums neko nevaru atbildēt. (Grasās iet ārā.) Ar labu nakti!

Voiņickis (aizstājas viņai ceļā). Un kaut jūs zinātu, kā es ciešu, apzinādamies, ka blakus man šai pašā namā iet bojā arī kāda cita mūžs — jūsējais! Ko jus gaidāt? Kāda nolādēta filozofija stājas jums ceļā? Saprotiet taču, ka augstākā tikumība nenozīmē — iekalt savu jaunību važās un censties apslāpēt sevī dzīves alkas . . .

Jeļena Andrejevna (cieši ielūkodamās viņā). Zorž, jūs esat piedzēries!

Voiņickis. Varbūt, varbūt. . .

Jeļena Andrejevna. Vai Fjodors Ivanovičs ir pie jums?

Voiņickis. Viņš pārnakšņo pie manis. Varbūt, varbūt. Viss var būt!

Jeļena Andrejevna. Un šodien arī jūs dzērāt? Kāpēc?

Voiņickis. Tomēr kaut kas līdzīgs dzīvei. . . Neatturiet mani, Ilelcne!

Jelena Andrejevna. Agrāk jūs nekad nedzērāt un nekad tik daudz nerunājāt kā tagad. Ejiet gulēt! Man garlaicīgi ar jums! Un pasakiet savam draugam Fjodoram Ivanovičam, ka es speršu soļus, ja viņš nepārstās mākties man virsū. Ejiet!

Voiņickis (pieplūkdams pie viņas rokas). Mana dārgā … Brīnišķīgā!

Ienāk Hruščovs.

VI

Tie paši un Hruščovs.

Ilruščovs. Jeļena Andrejevna, Aleksandrs Vladimirovičs lūdz jūs.

Jeļena Andrejevna (izraudama Voiņickim savu roku). Tūliņ! (Iziet.)

Hruščovs (Voiņickim). Jums nav nekā svēta! Kaut jūs un šī mīļā kundzene, kas nupat izgāja, būtu atcerējušies, ka viņas vīrs kādreiz bija jūsu miesīgās māsas vīrs un ka zem viena jumta ar jums dzīvo jauna meitene! Par jūsu romānu jau runā visa guberņa. Kāda nekaunība! (Atgriežas pie slimā.)

Voiņickis. Aizgāja .. . (Pauze.) Pirms desmit gadiem es sastapu viņu pie nelaiķes māsas. Tad viņai bija septiņpadsmit, bet man trīsdesmit septiņi gadi. Kāpēc es toreiz neiemīlējos un nebildināju viņu? Tas taču bija tik iespējams! Un tagad viņa būtu mana sieva . .. Jā .. . Tagad negaiss mūs abus pamodinātu, viņa sabītos no pērkona, bet es turētu viņu savos apskāvienos un čukstētu: «Nebīsties, es esmu te.» Ak, brīnišķīgie sapņi, cik man labi, es pat smejos… Bet, ak dievs, prāti man jūk … Kāpēc es esmu vecs? Kāpēc viņa mani nesaprot? Viņas izrunas, laiskā morāle, tukšās, kūtrās domas par pasaules bojā eju — to visu es dziļi nīstu … (Pauze.) Kāpēc man tik slikts raksturs? Kā es apskaužu šo dulno Fjodoru vai šo muļķa Mežaini! Viņi ir dabiski, atklāti, stulbi… Viņi nepazīst šo nolādēto, indīgo ironiju …

Ienāk Fjodors Ivanovičs, satinies segā.

VII

Voiņickis un Fjodors Ivanovičs.

Fjodors Ivanovičs (durvīs). Vai jūs viens pats? Dāmu nav? (Ienāk iekšā.) Mani pērkons uzmodināja. Brangs lietutiņš. Cik tagad pulkstenis?

Voiņickis. Tad velns viņu zina!

Fjodors Ivanovičs. Es tā kā būtu dzirdējis Jeļenas Andrejevnas balsi.

Voiņickis. Nupat viņa te bija.

Fjodors Ivanovičs. Krāšņa sieviete! (Aplūko zāļu pudelītes uz galda.) Kas tad tas? Piparmētru dražē? (Ed.) Jā, krāšņa sieviete … Profesors slims, vai?

Voiņickis. Slims.

Fjodors Ivanovičs. Tādu eksistēšanu es nesaprotu. Stāsta, ka senie grieķi metuši vārgus un nīkulīgus bērnus bezdibenī no Monblana kalna. Re, tādus profesorus vajadzētu iemest!

Voiņickis (saērcināts). Nevis no Monblana, bet no Tarpejas klints. Taisni brēcošs stulbums!

Fjodors Ivanovičs. Nu, ja no klints, tad no klints. Kāda tur, pie velna, starpība? Ko tu šodien tāds bēdīgs? Profesora žēl, vai?

Voiņickis. Liec mani mierā.

Pauze.

Fjodors Ivanovičs. Vai varbūt esi profesorienē iemīlējies? Ko? Nekas! To var … Nopūties vien … Tikai zini: ja tais tenkās, kuras apriņķī paklīdušas, ir kaut simtā daļa patiesības un es to dabūšu zināt, tad žēlastības nebūs, nometīšu tevi no Tarpejas klints …

Voiņickis. Viņa ir mans draugs:

Fjodors Ivunovičs. Jau?

Voiņickis. Ko nozīmē šis «jau»?

Fjņdors Ivanovičs. Sieviete var būt vīrietim draugs tikai tādā secībā: vispirms paziņa, tad mīļākā un pēc tam jau draugs.

Voiņickis. Banāla filozofija.

Fjodors Ivanovičs. Šādam gadījumam par godu jāiedzer. Iesim, man laikam vēl palikusi šartreze. Iedzersim. Un, kad kļūs gaišāks, brauksim pie manis. Labs i? Man ir vagars Luka, kurš nekad neteiks «labi», bet «labs i». Briesmīgs blēdis … (Ierauga ienākam Soņu.) Pasaullt mīļā, es bez apkaklītes! (Izskrien.)

VIII

Voiņickis un Soņa.

Soņa. Un tu, tēvoci 2orž, atkal dzēri šampanieti ar Fedju un vizinājies trijjūgā. Tāds ar tādu satiekas. Nu, viņš jau ir neglābjams un dzimis uzdzīvotājs, bet ko tad tu? Tavos gados tā nemaz nepiederas.

Voiņickis. Gadiem te nav nozīmes. Ja nav īstas dzīves, tad jādzīvo iedomās. Tomēr labāk nekā pavisam tukšā.

Soņa. Siens mums nav novākts; Gerasims vakar teica, ka lietus to sapūdēšot, bet tu noņemies ar iedomām. (Sabijusies.) Tēvoci, tev acīs asaras!

Voiņickis. Kas par asarām? Nekā nav … muļķības … tu nupat paskatījies uz mani gluži tāpat kā tava nelaiķe māte. Mana mīļā… (Dedzīgi skūpsta viņai rokas un seju.) Mana māsa . .. mana mīļā māsa … Kur viņa tagad ir? Ja viņa zinātu! Ak, ja viņa zinātu!

Soņa. Ko? Ko zinātu, tēvoci?

Voiņickis. Grūti, smagi… Nekas …

Ienāk Hruščovs.

Vēlāk … Nekas … Es iešu … (Iziet.)

IX

Soņa un Hruščovs.

Hruščovs. Jūsu tēvs nepavisam negrib klausīt. Es viņam saku — podagra, bet viņš — reimatisms; es lūdzu likties gulēt, bet viņš sēž. (Ņem cepuri.) Nervi.

Soņa. Izlutināts. Nolieciet cepuri. Lai pāriet lietus. Vai gribat ko uzkost?

Hruščovs. Var arī.

Soņa. Man patīk pa naktīm kaut ko uzkost. Bufetē, liekas, šis tas ir . . . (Meklējas bufetē.) Vai tad viņam ārsts vajadzīgs? Viņam vajag, lai blakus sēdētu ducis dāmu, skatītos viņam acīs un dvestu: «Profesor!» Ņemiet sieru …

Hruščovs. Tādā tonī nerunā par savu tēvu. Es piekrītu, raksturs viņam smags, bet, ja viņu salīdzina ar citiem, tad visi šie tēvoči Zorži un Ivani Ivaniči nav viņa mazā pirkstiņa vērti.

Soņa. Te pudelē ir kaut kas. Es nerunāju ar jums par tēvu, bet par lielu cilvēku. Tēvu es mīlu, bet šie lielie cilvēki ar savām ķīniešu ceremonijām man apnikuši.

Abi apsēžas.

Kā līst!

Zibens.

Re!

Hruščovs. Negaiss iet garām, tikai mazliet aizķers.

Soņa (ielej). Dzeriet!

Hruščovs. Saules mūžu jums. (Dzer.)

Soņa. Vai dusmojaties uz mums, ka nakti jūs iztraucējām?

Hruščovs. Gluži otrādi. Ja jūs nebūtu mani ataicinājuši, tad es tagad gulētu, bet skatīt jūs nomodā ir daudz patīkamāk nekā sapnī.

Soņa. Kāpēc tad jums tik dusmīga seja?

Hruščovs. Tāpēc, ka esmu dusmīgs. Te neviena nav, mēs varam runāt atklāti. Ar kādu prieku es aizvestu jūs no šejienes šo pašu mirkli, Sofija Aleksandrovna! Es nevaru elpot šo jūsu gaisu, un man šķiet, ka tas saindē jūs. Jūsu tēvs, kas pilnīgi iegrimis savā podagrā un grāmatas un ne par ko citu negrib vairs zināt, šis tēvocis Zoržs, beidzot jusu pamate …

Soņa. Kas ir ar pamāti?

Hruščovs. Nevar runāt par visu… nevar! Mana lieliskā, es daudz ko cilvēkos nesaprotu. Cilvēkā visam jābūt skaistam: ir sejai un apģērbam, ir dvēselei un domām … Es bieži redzu skaistu seju un tādu apģērbu, ka galva reibsi aiz sajūsmas, bet dvēsele un domas — ak mans dievs! Skaistā čaulā dažreiz slēpjas tik melna dvēsele, ka to ne ar kadu smiņķi nevar nobalsināt… Piedodiet man, es uztraucos… Jūs taču man esat bezgala dārga . ..

Soņa (nomet nazi). Nokrita …

Hruščovs (pacel). Nekas .. . (Pauze.) Kādreiz gadās tumšā nakti iet pa mežu, un, ja tobrīd tālumā mirdz uguntiņa, tad sirdī nezin kāpēc tik labi, ka cilvēks nemana ne nogurumu, ne tumsu, ne asos zarus, kas sitas taisni sejā. Es strādāju no agra rīta līdz vēlai naktij, man nav miera ne ziemu, ne vasaru, es karoju ar tiem, kas mani nesaprot, palaikam ciešu neizturami… bet nu beidzot esmu atradis savu uguntiņu. Nelielīšos, ka mīlu jūs vairāk neka visu citu pasaulē. Mīlestība man dzīvē nav viss … tā ir mana balva! Mana labā, jaukā, nav augstākas balvas tam, kas strādā, cīnās, cieš…

Soņa (uztraukta). Piedodiet… Vienu jautājumu, Mihail Ļvovič . . .

Hruščovs. Ko? Runājiet ātrāk …

Soņa. Redzat. .. Jūs bieži apmeklējat mūs, un es arī dažreiz ierodos pie jums ar savējiem. Atzīstieties, ka jūs to sev nekādi nevarat piedot…

Hruščovs. Tas ir?

Soņa. Tas ir, es gribu teikt, ka jūsu demokrātiskās jūtas aizvaino tuvā pazīšanas ar mums. Es esmu institūta audzēkne, Jejena Andrejevna aristokrāte, mēs ģērbjamies pēc modes, bet jus esat demokrāts…

Hruščovs. Nu … nu … nerunāsim par to! Nav īstais laiks!

Soņa. Galvenais, ka jūs pats rokat kūdru, stādāt mežu… kaut kas dīvains. Vārdu sakot, jūs esat narodņiks…

Hruščovs. Demokrāts, narodņiks . . . Sofija Aleksandrovna, vai patiešām par to var runāt nopietni un pat ar drebošu balsi?

Soņa. Jā, jā, nopietni, tūkstoškārt nopietni.

Hruščovs. Nē jel, nē . . .

Soņa. Ticiet man, es zvēru, pie kā vien gribat, ka jūs, ja man būtu māsa un jūs būtu viņā iemīlējies un bildinājis viņu, nekad to sev nevarētu piedot, un jums būtu kauns rādīties acīs jūsu zemstes ārstiem un sievietēm ārstēm, kauns, ka esat iemīlējies institūta audzēknē, memmes meitiņā, kura nav apmeklējusi nekādus kursus un ģērbjas pēc modes. Es to ļoti labi zinu… Redzu no jūsu acīm, ka tā ir patiesība! īsi sakot, visi šie jūsu meži, kūdra, izšūtais krievu krekls — viss ir izlikšanās, māžošanās, meli un vairāk nekas.

Hruščovs. Par ko? Mīļais bērns, par ko jūs mani apvainojāt? Bet es esmu muļķis. To man arī vajag: nelien, kur tevi nelūdz! Ardievu! (Iet uz durvīm.)

Soņa. Ardievu … Es biju asa, lūdzu atvainot…

Hruščovs (atgriezdamies). Kaut jūs zinātu, cik šeit pie jums ir smagi un smacīgi! Tā ir vide, kur katram cilvēkam tuvojas ar aizdomām, blenž caur pieri un meklē viņā narodņiku, psihopātu, frāžu varoni — visu, ko vien vēlaties, tikai ne cilvēku! «O, stāsta, tas esot psihopāts!» un paši priecājas. «Tas ir frāžu varonis!» un paši tik apmierināti, it kā atklājuši Ameriku. Un, ja viņi mani nesaprot un nezina, kādu etiķeti piespraust man pie pieres, tad nevaino vis sevi, bet atkal mani un saka: «Tas ir ērmīgs cilvēks, savādnieks!» Jums vēl tikai divdesmit gadu, bet jūs jau esat tik veca un prātīga kā jūsu tēvs un tēvocis 2.oržs, un es nemaz nebrīnītos, ja jūs aicinātu mani ārstēt jūs no podagras. Tā nevar dzīvot! Lai kāds es būtu, skatieties man acīs atklāti, skaidri, bez aizdomām, bez programmas un meklējiet mani vispirms cilvēku, citādi jūsu attieksmēs ar pārējiem nekad nebūs saskaņas. Ardievu! Un pieminiet manus vārdus: ar tādām neuzticīgām, aizdomu pilnām acīm kā jums jūs nekad neiemīlēsieties!

Soņa. Nav tiesa!

Hruščovs. Tiesa!

Soņa. Nav tiesa! Par spīti jums .. . es mīlu! Mīlu, un man sāp, sāp! Atstājiet, mani! Ejiet, es lūdzu… nebrauciet pie mums … nebrauciet…

Hruščovs. Man ir gods atvadīties! (Iziet.)

Soņa (viena). Noskaitās. Nedod dievs kādam tādu raksturu kā šim cilvēkam! (Pauze.) Viņš skaisti runā, bet kas man var galvot, ka tās nav frāzes? Viņš pastāvīgi domā un runā tikai par saviem mežiem, stāda kokus … Tas ir labi, bet pilnīgi iespējams, ka tā ir psihopātija … (Aizsedz seju ar rokām.) Es neko nesaprotu! (Raud.) Mācījies medicīnas fakultātē, bet ar medicīnu tikpat kā nenodarbojas . .. Tas viss tik dīvaini, tik dīvaini … Ak kungs, palīdzi man to visu apdomāt!

Ienāk Jeļena Andrcjevna.

X

Soņa un Jeļcna Andrcjevna.

Jeļena Andrejevna (atver logu). Negaiss pārgājis! Cik labs gaiss! (Pauze.) Kur Mežainis?

Soņa. Aizgāja.

Pauze.

Jeļena Andrejevna. Sofī!

Soņa. Ko?

Jeļena Andrejevna. Cik ilgi jūs vēl bozīsieties uz mani? Mēs viena otrai pāri nodarījušas neesam. Kāpēc mums jānaidojas? Nevajag!

Soņa. Es jau pati gribēju . . . (Apskauj viņu.) Mīļā!

Jeļena Andrejevna. Re, cik jauki.. .

Abas satrauktas.

Soņa. Tētis apgulās?

Jeļena Andrejevna. Nē, sēž viesistabā. Mēs nerunājam viens ar otru veseliem mēnešiem un dievs vien zina kāpēc. Laiks butu beidzot… (Skatās uz galdu.) Kas tad tas?

Soņa. Mežainis ēda vakariņas.

Jeļena Andrejevna. Un vīns arī ir… Sadzersim tubrālības.

Soņa. Sadzersim.

Jeļena Andrejevna. No vienas glāzītes. (Ielej.) Tā ir labāk. Nu, tātad — tu?

Soņa. Tu.

Dzer un saskūpstās.

Es jau sen gribēju izlīgt, bet tāds kā kauns bija … (Raud.)

Jeļena Andrejevna. Ko tad tu raudi?

Soņa. Neko, es tāpat vien.

Jeļena Andrejevna. Nu, rimsties, rimsties … (Raud.) Ak, tu savadniece, arī mani saraudināji … (Pauze.) Tu dusmojies uz mani par to, it kā es būtu izgājusi pie tava tēva par sievu aiz aprēķina. Ja tici zvērestiem, tad es tev zvēru, ka apprecēju viņu aiz mīlestības. Iemīlējos viņā kā zinātniekā un ievērojamā vīrā. Tā nebija īsta mīlestība, tā bija izdomāta, taču toreiz man šķita, ka īsta! Bet tu kopš pašām kāzām nemitējies sodīt mani ar savām neuzticīgajām, aizdomu pilnajām acīm …

Soņa. Nu, miers, miers! Aizmirsīsim to. Es šodien jau otrreiz dzirdu, ka man ir neuzticīgas, aizdomu pilnas acis.

Jeļena Andrejevna. Nevajag skatīties ar tādu neuzticību. Tev tas nepiestāv. Jāuzticas visiem, citādi nav iespējams dzīvot.

Soņa. Kas reiz apsvilinājies, tas bīstas no uguns. Man tik bieži gadījies vilties.

Jeļena Andrejevna. Kāmī? Tavs tēvs ir labs, godīgs cilvēks, darbarūķis. Tu šodien pārmeti viņam viņa laimi. Ja viņš arī patiešām bijis laimīgs, tad aiz darba nav šo savu laimi pamanījis. Es neesmu tīšuprāt darījusi ļaunu ne tēvam, ne tev. Tavs tēvocis Zoržs ir ļoti labs, godīgs, bet nelaimīgs, neapmierināts cilvēks … Kam tad tu netici?

Pauze.

Soņa. Saki man pēc sirdsapziņas kā draugam … Vai tu esi laimīga?

Jeļena Andrejevna. Nē.

Soņa. Es to zināju. Vēl viens jautājums. Saki atklāti — vai tu gribētu, lai tev būlū jauns vīrs?

Jeļena Andreļevna. Cik tu vēl esi bērnišķīga! Protams, gribētu. (Smejas.) Nu, prasi vēl kaut ko, prasi. . .

Soņa. Vai tev Mežainis patīk?

Jejena Andreļevna. Jā, ļoti.. .

Soņa (smejas). Man muļķīgs izskats … jā? Viņš aizgājis, bet es aizvien vēl dzirdu viņa soļus un balsi, un, kad paskatos uz tumšo logu, tad redzu viņa seju . . . Ļauj man izteikties.. . Bet es nevaru runāt tik skaļi, man kauns. Iesim manā istabā, parunāsimies tur. Es tev liekos muļķe, jā? Atzīsties. Vai viņš ir labs cilvēks?

Jeļena Andreļevna. Ļoti, ļoti…

Soņa. Man liekas dīvaini viņa meži un kūdra … Es nesaprotu…

Jeļena Andreļevna. Vai tad mežs galvenais? Saproti, mana mīļā, viņam taču ir talants! Vai tu zini, ko nozīmē talants? Drosme, brīvas domas, plašs vēriens… viņš iestādīs kociņu vai izraks kādu pudu kūdras un jau prāto, kas no tā visa būs pēc tūkstoš gadiem, jau garā skata cilvēces laimi. Tādi ļaudis ir dārgums, tie jāmīl. Lai dievs jums palīdz! Jūs abi esat skaidri, drosmīgi, godīgi. Viņš ir pārsteidzīgs, tu esi saprātīga, gudra … Jūs lieliski papildināsiet viens otru . .. (Pieceļas.) Bet es esmu apnicīga, epizodiska persona . .. Gan mūzikā, gan vīra namā, gan visos jūsu romānos — visur esmu bijusi tikai epizodiska persona. Patiesībā, Soņa, ja tā labi padomā, tad droši vien es esmu ļoti, ļoti nelaimīga! (Staigā satraukta pa skatuvi.) Nav man laimes šai pasaulē! Nav! Ko tu smejies?

Soņa (smejas, aizsegusi seju). Es esmu tik laimīga! Cik laimīga es esmu!

Jeļena Andreļevna (lauzīdama rokas). Patiešām, cik es esmu nelaimīga!

Soņa. Es esmu laimīga . . . laimīga!

Jeļena Andreļevna. Man gribas spēlēt… Es tagad labprāt kaut ko uzspēlētu …

Soņa. Spēlē. (Apskauj viņu.) Es nevaru gulēt. Spēlē.

Jeļena Andreļevna. Tūliņ. Tavs tēvs neguļ. Kad viņš slims, mūzika viņu uztrauc. Ej pavaicā. Ja viņš neko neiebildīs, tad es spēlēšu … ej …

Soņa. Tūliņ. (Iziet.)

Dārzā klabina naklssargs.

Jeļena Andrejevna. Sen neesmu spēlējusi. Spēlēšu un raudāšu kā muļķe. (Pa logu.) Vai tu tur klabini, Jelim?

Sarga balss: «Ehē!»

Jeļena Andrejevna. Neklabini, kungs slims.

Sarga balss: «Tūliņ iešu prom.» Svilpj suņus: «Taksi! Duksi! Taksi!»

Pauze.

Soņa (atgriežas). Nedrīkst!

Priekškars

TREŠAIS CELIENS

Viesistaba Serebrjakovu namā. Trejas durvis: pa labi, pa kreisi un vidū. Diena. Dzirdams, kā aiz skatuves Jejena Andrejevna spēlē uz klavierēm Ļenska āriju pirms divkaujas no operas «Jevgeņijs Oņegins».

I

Orlovskis, Voiņickis un Fjodors lvanovlčs (pēdējais čerkesu tērpā ar papahu rokās).

Voiņickis (klausīdamies mūzikā). Tur viņa spēlē… Jeļena Andrejevna … mana iemīļotā ārija …

Mūzika aiz skatuves apklust.

Jā, laba ārija … Liekas, nekad pie mums nav bijis tik garlaicīgi…

Fjodors Ivanovičs. Tu, mans mīļais, nezini, kas ir īsta garlaicība. Kad es Serbijā biju kā brīvprātīgais, tad tur gan bija garlaicība! Karsti, smacīgi, visur netīrība, galva plīst pušu aiz paģirām … Atceros, reiz sēžu tādā netīrā šķunelī. .. Abi ar kapteini Kaškinazi… Viss jau izrunāts, kur iet nav, ko darīt nav, dzert negribas — saproti, tik nelabi, ka bāz vai galvu cilpā! Sēžam kā stulbeņi un blenžam viens otrā … Viņš skatās manī, es viņā . . . viņš manī, es viņā . .. blenžam un paši nezinām, kas un kā .. . Paiet tā, saproti, viena stunda, otra, bet mēs tikai blenžam. Pēkšņi viņš ne aiz šā, ne aiz tā pietrūkstas kājās, izrauj zobenu un man virsā … Se tev… es, protams, tūliņ — nogalinās taču! — ņemu

savu zobenu, un nu sākas: čik-čak, čik-čak, čik-čak . . . ar mokām mūs izšķīra. Man pēc tam nekas, bet kapteinis Kaškinazi līdz šim vēl staigā ar rētu vaigā. Tad lūk, ciktāl cilvēki kādreiz apstulbst…

Orlovskis. Jā, gadās jau.

Ienāk Soņa.

II

Tie paši un Soņa.

Soņa (savā nodabā). Nezinu, kur dēties … (Iet un smejas.)

Orlovskis. Pincīt, kur tu iesi? Pasēdi pie mums.

Soņa. Fedja, panāc šurp… (Paved viņu sānis.) Nāc šurp …

Fjodors Ivanovičs. Kas tev ir? Kāpēc tev tāda starojoša seja?

Soņa. Fedja, apsolies, ka izpildīsi!

Fjodors Ivanovičs. Nu?

Soņa. Aizbrauc … pie Mežaina.

Fjodors Ivanovičs. Kāpēc?

Soņa. Tāpat vien … aizbrauc tikai… apvaicājies, kāpēc tik ilgi nav mūs apmeklējis … Nu jau divas nedēļas.

Fjodors Ivanovičs. Nosarka! Kauns! Kungi, Soņa iemīlējusies!

Visi. Kauns! Kauns!

Soņa aizsedz seju un aizbēg.

Fjodors Ivanovičs. Klaiņo kā apmaldījusies pa istabām un nezina, kur dēties. Iemīlējusies Mežainī.

Orlovskis. Jauks meitēns… Mīlu. Es, Fedjuša, sapņoju, ka tu viņu apprecēsi, labāku līgavu grūti sameklēt, nu, bet laikam tāds ir dieva prāts … Bet cik tas būtu patīkami un aizgrābjoši! Es ierodos pie tevis, bet tev jauna sieviņa, ģimenes pavards, palvārītis verd . ..

Fjodors Ivanovičs. Šai ziņā man trūkst pieredzes. Un, ja kādreiz man iesistos galvā precēšanās dulnums, tad es katrā ziņā precētu Juļu. Tā vismaz augumā maza, bet no diviem ļaunumiem vienmēr jāizvēlas mazākais. Arī saimniece laba … (Iesit sev pa pieri.) Ideja!

Orlovskis. Kas ir?

Fjodors Ivanovičs. Iedzersim šampanieti! Voiņickis. Vēl ir agrs, un karsts ari … pagaidi… Orlovskis (tīksminādamies). Dēliņ manu, skaistuli. ., Šampanieti iegribējies manam dārgumiņam . ..

Ienāk Jeļena Andrejevna.

III

Tic paši un Jeļena Andreļevna.

Je]ena Andrejevna iet pāri skatuvei.

Voiņickis. Papriecājieties: iet un aiz laiskuma grīļojas. Ļoti jauki! Ļoti!

Jejena Andrejevna. Rimstieties, Zorž! Arī bez jūsu dīkšanas garlaicīgi.

Voiņickis (aizstādamies viņai ceļā). Talants, māksliniece! Nu, vai tad jūs izskatāties pēc mākslinieces? Apātija, laiskums, tūļība … Tik daudz tikumu, ka, atvainojiet, pat skatīties derdzas.

Jeļena Andrejevna. Neskatieties . . . laidiet mani. ..

Voiņickis. Ko jūs mocāties? (Moži.) Mana dārgā, mans jaukums, esiet prātīga! Jūsu dzīslās rit nāru asinis, nu, tad esiet nāra!

Jeļena Andrejevna. Laidiet!

Voiņickis. Ļaujiet sev vaļu kaut reizi mūžā, iemīlieties labi drīz kādā ūdensvīrā līdz ausim …

Fjodors Ivanovičs. Un blākš kopā ar viņu uz galvas atvarā, lai Herr Proiessor un mēs visi tikai rokas vien noplātām!

Voiņickis. Nāra, ko? «Jel mīli, kamēr mīlēt spēj!»

Jeļena Andrejevna. Ko jūs mani mācāt? It kā es bez jums nezinātu, kā es dzīvotu, ja varētu rīkoties pēc savas gribas! Es aizlidotu kā brīvs putns jo tālāk no jums visiem, no jūsu miegainajiem ģīmjiem, garlaicīgajām, apnicīgajām sarunām, aizmirstu, ka jūs esat pasaulē, un neviens tad neiedrīkstētos mani mācīt. Bet es nevaru rīkoties pēc savas gribas. Esmu gļēva, bikla, un man vienmēr šķiet: ja es paliktu neuzticīga, tad visas sievas mācītos no manis un pamestu savus vīrus, dievs mani nosodītu un sirdsapziņa nomocītu, citādi es gan jums parādītu, kā dzīvo brīvībā! (Iziet.)

Orlovskis. Mana sirsniņa, skaistule …

Voiņickis. Es, liekas, drīz sākšu nicināt šo sievieti! Bikla kā skuķis, bet filozofē kā vecs, ar tikumiem apkrauts psalmotājs! Ņerga! Jēlcepa!

Orlovskis. Pietiek, pietiek… Kur pašreiz profesors?

Voiņickis. Savā kabinetā. Raksta.

Orlovskis. Viņš atrakstīja man, lai ierodos kādā nopietnā lietā. Vai jūs nezināt, kas tā ir?

Voiņickis. Nekādu nopietnu lietu viņam nav. Raksta blēņas, gremžas un mokās aiz greizsirdības, tas ir viss.

No labās puses ienāk Zelluhins un Juļa.

IV

Tie paši, Zelluhins un Ju/a.

Zelluhins. Labdien, kungi! (Sasveicinās.)

Juļa. Labdien, krusttētiņ! (Saskūpstās.) Labdien, Fedjeņka! (Saskūpstās.) Labdien, Jegor Petrovič! (Saskūpstās.)

Zeltuhins. Vai Aleksandrs Vladimirovičs mājās?

Orlovskis. Jā. Sēž kabinetā.

Zelluhins. Tad jāieiet pie viņa. Viņš man rakstīja, ka esot nezin kādas darīšanas … (Iziet.)

Juja. Jegor Petrovič, vai vakar saņēmāt miežus pēc sava pieprasījuma?

Voiņickis. Paldies, saņēmu. Cik man jāmaksā? Mēs pavasari vēl šo to ņēmām no jums, neatceros, ko… Mums jānorēķinās. Ciest nevaru, ja rēķini sajūk un ieguļas.

Ju/a. Jūs pavasari paņēmāt astoņas četvertes rudzu, Jegor Petrovič, divas telītes, vienu vērsēnu, un no jūsu viensētas sūtīja pēc sviesta.

Voiņickis. Cik tad jums nākas?

Juļa. Kā tad es varu? Es bez skaitīkļiem nevaru, Jegor Petrovič.

Voiņickis. Skaitīkļus es jums tūliņ atnesīšu, ja vajag. (Iziet un tūliņ atgriežas ar skaitīkļiem.)

Orlovskis. Cabulīt, vai brāļuks vesels?

Ju/a. Paldies dievam. Krusttētiņ, kur jūs nopirkāt tādu kaklasaiti?

Ortovskis. Pilsētā, pie Kirpičova.

Juja. Jaukiņa. Vajadzēs Ļoņečkam ari tādu nopirkt.

Voiņickis. Te jums būs skaitīkļi.

Juja apsēžas un klabina skaitīkļus.

Orlovskis. Devis gan dievs Ļoņam saimnieci! Sīkaliņa, cik tur tā cilvēciņa, bet, re, kā strādā! Ko tu neteiksi!

Fjodors Ivanovičs. Bet viņš tikai staigā un spaida vaigu. Svilpastis.

Orlovskis. Manu mīļo ķelderīti. .. Zināt, viņa taču ķelderī staigā. Braucu piektdien pa tirgu, bet viņa staigā gar vezumiem ķelderī…

Juja. Nu jūs man visu sajaucāt.

Voiņickis. Iesim, kungi, kur citur … Zālē, vai. Man te apnicis. (Žāvājas.)

Orlovskis. Ja zālē, tad zālē … man vienalga.

Visi iziet pa kreisi.

Juja (viena, pēc pauzes). Fedjeņka uzposies kā čečenietis … Ko nozīmē, ka vecāki nav pareizu virzienu devuši. .. Skaistāka vīrieša visā guberņā nav, gudrs, bagāts, bet nekādas jēgas . .. Muļķis kas muļķis … (Klabina skaitīkļus.)

Ienāk Soņa.

V

Jula un Soņa.

Soņa. Jūs pie mums, Juļečka? Es nemaz nezināju.

Juja (saskūpstos). Mīļā!

Soņa. Ko jūs te darāt? Rēķināt? Kāda jūs laba saimniece, pat skaudība rodas. Juļečka, kāpēc jūs neprecaties?

Juja. Tāpat vien . .. Bija atbraukuši precinieki, bet es atteicu. Mani neviens īsts līgavainis nebildinās! (Nopūšas.) Nē!

Soņa. Kāpēc tad?

Juļa. Es esmu neizglītota meitene. Mani taču izņēma no ģimnāzijas otrās klases!

Soņa. Kāpēc tad jūs izņēma, Juļečka? Juļa. Aiz nespējām.

Soņa smejas.

Par ko jūs smejaties, Soņečka?

Soņa. Man galvā kaut kas tāds dīvains . .. Julečka, es šodien esmu tik laimīga, tik laimīga, ka pat garlaicīgi aiz laimes … Nezinu, kur dēties . . . Nu, parunāsim par kaut ko, jā? Vai kādreiz esat bijusi iemīlējusies?

Juļa apsliprinosi pamāj ar galvu.

Jā? Vai viņš ir interesants?

Juļa čukst viņai ausi.

Ko? Fjodorā Ivaničā?

Juļa (apstiprinoši māj ar galvu). Un jūs? Soņa. Es arī… tikai ne Fjodorā Ivaničā. (Smejas.) Nu, pasakiet vēl kaut ko.

Ju/a. Man jau sen vajadzēja aprunāties ar jums, Soņečka.

Soņa. Lūdzu!

Juļa. Es gribu paskaidrot. Redzat.. . Es vienmēr esmu jums no sirds pieķērusies . .. Man daudz pazīstamu meiteņu, bet jūs esat pati labākā no visām … Ja jūs man teiktu: «Juļečka, dodiet man desmit zirgus vai, teiksim, divsimt aitas…» Ar prieku … Jums es nežēlotu neko …

Soņa. Ko jūs tā samulsāt, Juļečka? Juļa. Man kauns … Es … es esmu jums no sirds pieķērusies. Jūs esat pati labākā no visām… neesat lepna … Kāds jums jauks katūniņš! Soņa. Par katūniņu vēlāk . .. Runājiet. Juļa (uztraukdamās). Nezinu, kā to gudri cilvēki teiktu… Atļaujiet ieteikt jums . .. aplaimot. .. tas ir … tas ir… preciet Ļoņečku. (Aizsedz seju ar rokām.)

Soņa (pieceldamās). Nerunāsim par to, Juļečka … Nevajag, nevajag.

Ienāk Jejena Andrcjevna.

VI

Tās pašas un Jejena Andreļevna.

Jeļena Andreļevna. Patiešām nav kur dēties. Abi Orlovski un Zoržs staigā pa visām istabām, kur vien ej, viņi priekšā. Taisni nomācoši. Ko viņiem te vajag? Labāk būtu braukuši uz kaut kurieni.

Juļa (asaraini). Labdien, Jeļena Andrejevna. (Grib skūpstīties.)

Jeļena Andreļevna. Labdien, Juļečka. Piedodiet, man nepatīk bieži skūpstīties. Soņa, ko tēvs dara? (Pauze.) Soņa, ko tu man neatbildi? Es prasu: ko tēvs dara? (Pauze.) Soņa, ko tu man neatbildi?

Soņa. Jums gribas zināt? Panāciet šurp… (Paved viņu sānis.) Labi, es pateikšu … Man šodien pārāk tīra sirds, lai es varētu runāt ar jums un kaut ko slēpt. Ņemiet! (Pasniedz vēstuli.) To es atradu dārzā. Juļečka, iesim! (Iziet abas pa kreisi.)

VII

Jeļena Andreļevna, pēc tam Fjodors Ivanovičs.

Jeļena Andrejevna (viena). Kas tad tas? Zorža vēstule man! Bet kāda tur mana vaina? O, cik tas ir nežēlīgi, bezdievīgi! Viņai tik tīra sirds, ka viņa nevar ar mani runāt… Ak dievs, tā apvainot! Galva reibst, es tūliņ pakritīšu …

Fjodors Ivanovičs (ienāk no kreisās puses un iet pāri skatuvei). Kāpēc jūs vienmēr nodrebat, kad ieraugāt mani? (Pauze.) Hm. (Izņem viņai no rokām vēstuli un saplēš gabaliņos.) To visu metiet pie malas. Jums jādomā tikai par mani.

Pauze.

Jeļena Andrejevna. Ko tas nozīmē?

Fjodors Ivanovičs. Šovakar pusastoņos jums vajag būt aiz dārza pie tiltiņa un gaidīt mani… Nu? Vairāk nekas man nav jums sakāms … Tātad līdz pusastoņiem, manu eņģelit. (Grib satvert viņas roku.)

Jeļena Andrejevna iecērt viņam pļauku. Stipri sacīts . ..

Jelena Andrejevna. Ejiet projām!

Fjodors Ivanovičs. Klausos… (Iet, bet atgriežas.) Esmu aizkustināts … Runāsim mierīgā gara. Redzat… es šai pasaulē esmu visu izbaudījis, pat zelta zivtiņu viru esmu divreiz ēdis … Tikai vēl ar baloniem neesmu lidojis un ne reizi neesmu mācītiem profesoriem sievas nolaupījis . . .

Jelena Andrejevna. Ejiet. . .

Fjodors Ivanovičs. Es iešu .. . Visu esmu izbaudījis … IJn tāpēc manī tik daudz nekaunības, ka gluži vienkārši nezinu, kur likties. Tas ir, es to visu saku tāpēc, ka gadījumā, ja jums ievajadzētos drauga vai uzticama suņa, pasauciet mani . . . Esmu aizkustināts . . .

Jelena Andrejevna. Man nekādu suņu nevajag … Ejiet!

Fjodors Ivanovičs. Klausos. . . (Aizkustināts.) Bet lai kā, es tomēr esmu aizkustināts. Zināms, ka aizkustināts .. . Jā … (Vilcinādamies iziet.)

Jelena Andrejevna (viena). Galva sāp . .. Katru nakti redzu nejaukus sapņus un nojaušu kaut ko briesmīgu … Kāda tomēr nekrietnība! Jaunieši dzimuši un auguši kopā, sauc cits citu par «tu», vienmēr skūpstās, — tādiem vajadzētu dzīvot mierā un saticībā, bet liekas, drīz viņi aprīs cits citu .. . Mežus glābj Mežainis, bet nav neviena, kas glābtu cilvēkus. (Iet uz durvīm pa kreisi, bet, redzēdama nākam Zeltuhinu un Juļu, iziet pa vidus durvīm.)

VIII

Zeltuhins un Ju/u.

Juļa. Cik mēs esam nelaimīgi, Ļoņečka, ak, cik nelaimīgi!

Želtuhins. Kas tevi bija pilnvarojis runāt ar viņu? Nelūgta preciniece, bāba! Tu man visu izmaitāji! Viņa nodomās, ka es pats neprotu runāt, un… un kāda mietpilsonība! Tūkstoškārt esmu teicis, ka tas viss jāmet pie malas. Tikai pazemojums un dažādi zemiski mājieni, nekrietnības … Vecis, acīm redzot, nopratis,

ka es viņu mīlu, un jau ekspluatē manas jutas. Grib, lai pērku no viņa šo muižu. Juļa. Un cik viņš prasa? Zeltuhins. Tss! … Nāk!

No kreisas puses ienāk Serebrjakovs, Orlovskis un Marija Vasiljevna; pēdējā nākot lasa brošūru.

IX

Tie paši, Sercbrjakovs, Orlovskis un Marija Vasiljevna.

Orlovskis. Es arī pats, mans mīļais, neesmu tā īsti vesels. Jau divas dienas, kā galva sāp un visu miesu lauza …

Serebrjakovs. Kur tad pārējie? Man nepatīk šis nams. Kaut kāds labirints. Divdesmit sešas milzīgas istabas, visi izklīst, un nevienu nekur nevar dabūt rokā. (Zvana.) Palūdziet šurp Jegoru Petroviču un Jeļenu Andrejevnu.

2.elluhins. Juļa, tev nav ko darīt, ej pameklē Jegoru Petroviču un Jeļenu Andrejevnu.

juļa iziet.

Serebrjakovs. Ar neveselību var vēl samierināties šā vai tā, bet, ar ko es netieku galā, tas ir mans pašreizējais noskaņojums. Man tāda sajūta, it kā es jau būtu miris vai no zemes nokritis uz kādas svešas planētas.

Orlovskis. Tas ir, no kāda viedokļa skatās … Marija Vasiļjevna (lasīdama). Dodiet man zīmuli… Atkal pretruna! Jāatzīmē.

Orlovskis. Lūdzu, jusu ekselence! (Pasniedz zīmuli un noskūpsta roku.)

Ienāk Voiņickis.

X

Tie paši, Voiņickis, vēlāk Jeļcna Andrcjevna.

Voiņickis. Jums manis vajag? Serebrjakovs. Jā, 2orž. Voiņickis. Ko jūs vēlaties no manis?

Serebrjakovs. Jūs… Kāpēc tu dusmojies? (Pauze.) Jd esmu vainīgs tavā priekšā, tad atvaino, lūdzams . . .

Voiņickis. Atmet šo toni . .. Ķersimies pie lietas. Ko tev vajag?

Ienāk Jelcna Andrejevna.

Serebrjakovs. Ļenočka arī klāt. . . Sēdieties, kungi. (Pauze.) Es ataicināju jūs, kungi, lai paziņotu, ka pie mums brauc revidents. Tomēr — joki pie malas. Stāvoklis nopietns. Es, kungi, ataicināju jūs, lai palūgtu no jums palīdzību un padomu, un, zinādams, ka jūs vienmēr esat laipni, ceru tos saņemt. Es esmu nodevies zinātnei, grāmatām, praktiskā dzīve man vienmēr bijusi sveša. Iztikt bez lietpratēju norādījumiem es nevaru un lūdzu tevi, Ivan Ivanič, jūs, Leonid Stepanič, un tevi, 2orž . .. Jūs zināt, ka manet omnes una nox, tas ir, ka visi esam dieva rokā; es esmu vecs, slimīgs un tāpēc atzīstu, ka laiks nokārtot manas mantiskās attiecības, ciktāl tās skar manu ģimeni. Mans mūžs jau galā, par sevi es nedomāju, bet man ir jauna sieva, neprecēta meita. Ilgāk palikt uz laukiem viņām nav iespējams.

Jeļena Andrejevna. Man viss vienalga.

Serebrjakovs. Mēs neesam radīti dzīvei laukos. Bet dzīvot pilsētā par tiem ienākumiem, ko saņemam no šās muižas, nav iespējams. Aizvakar es pārdevu par četriem tūkstošiem mežu, bet tas ir ārkārtējs solis, ko nevar spert katru gadu. Jāmeklē tāda izeja, kas garantētu pastāvīgu, vairāk vai mazāk noteiktu ienākumu summu. Esmu izdomājis vienu tādu pasākumu un pagodinos ieteikt to jūsu apspriešanai. Neielaizdamies sīkumos, izklāstīšu to galvenos vilcienos. Mūsu muiža caurmērā neienes vairāk par diviem procentiem. Es ieteicu muižu pārdot. Ja ieņemto naudu pārvērtīsim procentu papīros, tad saņemsim četri līdz pieci procenti. Man šķiet, ka atliks pat vairāki tūkstoši, par ko varēsim nopirkt Somijā nelielu vasarnīcu . . .

Voiņickis. Pagaidi, man šķiet, ka dzirde mani viļ. Atkārto, ko Lu teici.

Serebrjakovs. Naudu pārvērst procentu papīros un nopirkt vasarnīcu Somijā.

Voiņickis. Ne jau Somija … Tu teici vēl ko citu.

Serebrjakovs. Es ieteicu pārdot muižu. Voiņickis. Jā, tieši tas.. . Tu pārdosi muižu . . . Lieliski, varena ideja. Bet kur pavēlēsi palikt man ar veco māti?

Serebrjakovs. To visu savlaicīgi apspriedīsim. Uzreiz taču nevar …

Voiņickis. Pagaidi.. . Acīm redzot, līdz šim man nav bijis ne drusciņas veselā saprāta. Līdz šim es savā muļķa prātā domāju, ka muiža pieder Soņai. Mans nelaiķa tēvs nopirka šo muižu un deva pūrā manai māsai. Līdz šim es biju naivs, sapratu likumus tā, kā tie rakstīti, un domāju, ka muižu pēc mātes nāves mantojusi Soņa.

Serebrjakovs. Jā, muiža pieder Soņai. Kas tad to apstrīd? Bez Soņas piekrišanas es nedomāju to pārdot. Turklāt es ierosinu pārdošanu pašas Soņas labā.

Voiņickis. Tas nav aptverams, tas nav aptverams! Vai nu es esmu jucis, vai… vai …

Marija Vasijjevna. Zorž, nerunā pretim profesoram! Viņš labāk par mums zina, kas labi un kas slikti.

Voiņickis. Nē, dodiet man ūdeni! (Dzer.) Runājiet, ko gribat! Ko vien gribat!

Serebrjakovs. Nesaprotu, kāpēc tu uztraucies, Zorž. Es nesaku, ka mans projekts ir ideāls. Ja visi atzīs to par nederīgu, tad es neuzplīšos.

Ienāk Djadjins, viņam fraka, balti cimdi un cilindrs platām malām.

XI

Tie paši un Djadjins.

Djadjins. Man ir gods jūs apsveikt. Lūdzu piedošanu, ka iedrošinājos ienākt bez pieteikšanas. Esmu vainīgs, bet pelnījis piedošanu, jo jūsu priekštelpā nav neviena saimes locekļa. Serebrjakovs (apmulsis). Man liels prieks . . . Lūdzu … Djadjins (klanīdamies). Jūsu ekselence! Mesdames! Mana ielaušanās jūsu teritorijā izskaidrojama divējādi. Pirmkārt, es ierados jūs apciemot un apliecināt savu augsto cieņu, otrkārt, lai uzaicinātu jūs visus sakarā ar skaisto laiku sarīkot ekspedīciju uz manu novadu. Es mītu ūdens dzirnavās, kuras nomāju no mūsu kopējā drauga Mežaiņa. Tas ir kluss, dzejisks stūrītis, kur nakti dzird nāras šļakstināmies viļņos, bet dienu . . .

Voiņickis. Pagaidi, Vafele, mēs runājam nopietni… Pagaidi, vēlāk… (Serebijakovam.) Pavaicā kaut viņam. Šo muižu pirka no viņa tēvoča.

Serebrjakovs. Ai, kāpēc man jāvaicā? Kāda vajadzība?

Voiņickis. Šo muižu nopirka pēc tā laika cenām par deviņdesmit pieciem tūkstošiem. Tēvs samaksāja tikai septiņdesmit un palika parādā divdesmit pieci tūkstoši. Tagad klausieties … Šī muiža nekad nebūtu nopirkta, ja es nebūtu atteicies no mantojuma par labu māsai, kuru karsti mīlēju. Turklāt es desmit gadus strādāju kā zirgs un nomaksāju visus parādus.

Orlovskis. Ko tad jūs gribat, mans mīļais?

Voiņickis. Muiža brīva no parādiem un nav nolaista, tikai pateicoties maniem personīgiem pūliņiem. Un nu, kad esmu kļuvis vecs, mani grib aiztriekt ratā!

Serebrjakovs. Es nesaprotu, ko tu gribi panākt.

Voiņickis. Divdesmit piecus gadus esmu pārvaldījis šo muižu, strādājis, sūtījis tev naudu kā visuzticamākais kalps, un pa visu šo laiku tu ne reizi neesi pateicies man! Visu laiku, ir jaunībā, ir tagad, es saņēmu no tevis piecsimt rubļu algas gadā — ubaga grašus! — un tev ne reizi neienāca prātā pielikt man kaut rubli!

Serebrjakovs. Zorž, kā es to varēju zināt? Es neesmu praktisks cilvēks un neko nesaprotu. Tu pats varēji pielikt sev, cik vien gribēji.

Voiņickis. Kāpēc es nezagu? Kāpēc jūs visi nenicināt mani, ka es neesmu zadzis? Tas būtu bijis taisnīgi, un es tagad nebūtu ubags!

Marija Vasijjevna (bargi). Zorž!

Djadjins (uztraukdamies). Zoržiņ, nevajag, nevajag, nevajag … Es trīcu … Kāpēc maitāt labas attieksmes? (Skūpsta viņu.) Nevajag . . .

Voiņickis. Divdesmit piecus gadus es ar viņu, šo pašu māti, esmu nosēdējis kā kurmis četrās sienās … Visas mūsu domas un jūtas piederēja tev vienam. Dienā mēs runājām par tevi, par tavu darbu, lepojāmies ar tavu popularitāti, ar godbijību izrunājām tavu vārdu; naktis šķiedām, lasīdami žurnālus un grāmatas, kuras es tagad dziļi fticinu .. .

Djadjins. Nevajag, Zoržiņ, nevajag … Es nevaru …

Serebrjakovs. Es nesaprotu, ko tev vajag.

Voiņickis. Mēs tevi uzskatījām par augstāku būtni, tavus rakstus zinājām no galvas . .. Bet tagad man acis atvērušās! Es visu redzu! Tu raksti par mākslu, bet tev par mākslu nav jēgas! Visi tavi raksti, ko es tā mīlēju, nav ne plika graša vērti!

Serebrjakovs. Kungi, savaldiet taču viņu! Es iešu projām!

Jeļena Andrejevna. Zorž, es prasu, lai jūs klusējat! Dzirdat?

Voiņickis. Es neklusēšu! (Aizstājas Serebrjakovam ceļā.) Pagaidi, es vēl neesmu beidzis! Tu izpostīji manu mūžu! Es neesmu dzīvojis, neesmu dzīvojis! Aiz tavas vainas esmu izputinājis, iznīcinājis sava mūža labākos gadus! Tu esi mans nāvīgākais ienaidnieks!

Djadjins. Es vairs nevaru . .. nevaru … Es iešu otrā istabā. (Stiprā uztraukumā iziet pa labi.)

Serebrjakovs. Ko tu gribi no manis? Kādas tev tiesības runāt ar mani tādā tonī? Nožēlojamais radījums! Ja muiža ir tava, tad ņem to, man tā nav vajadzīga!

Zeltuhins (sānis.) Ir gan putrā ievārīta! Lasīšos projām! (Iziet.)

Jeļena Andrejevna. Ja jūs neklusēsiet, es tūliņ braukšu projām no šīs pekles! (Kliedz.) Es nevaru to vairs izturēt!

Voiņickis. Mans mūžs pagalam! Es esmu talantīgs, gudrs, drosmīgs… Ja es būtu dzīvojis normāli, no manis būtu varējis iznākt Šopenhauers, Dostojevskis … Es sarunāju nezin ko … Es zaudēju prātu .. . Māmiņ, es esmu izmisumā! Māmiņ!

Marija Vasiļjevna. Klausi profesoru!

Voiņickis. Māmiņ! Ko lai daru? Nevajag, nerunājiet! Es pats zinu, kas man darāms! (Serebrjakovam.) Tu mani vēl pieminēsi! (Iziet pa vidus durvīm.)

Marija Vasiļjevna viņam seko.

Serebrjakovs. Kungi, ko tas galu galā nozīmē? Aizvāciet prom šo vājprātīgo!

Orlovskis. Nekas, nekas, Saša, lai viņam sirds nomierinās. Neuztraucies tā.

Serebrjakovs. Es nevaru dzīvot ar viņu zem viena jumta! Viņš mājo tur (rāda uz vidusdurvīm), man gandrīz blakus … Lai pārceļas uz sādžu, uz sētas māju, vai pārcelšos es, bet palikt ar viņu kopā es nevaru . .,

Jelenct Andrejevna (vīram). Ja vēl kas tamlīdzīgs atkārtosies, es braukšu projām!

Serebrjakovs. Ak, nebiedē jel, lūdzama!

Jeļena Andrejevna. Es nebiedēju, bet jūs visi esat kā norunājuši pārvērst manu dzīvi par elli… Es braukšu projām . . .

Serebrjakovs. Visi ļoti labi zina, ka tu esi jauna, bet es esmu vecs un ka tu izdari man lielu pakalpojumu, dzīvodama šeit…

Jeļena Andrejevna. Turpini vien, turpini. ..

Orlovskis. Nu, nu, nu … Mani draugi …

Hruščovs strauji ienāk.

XII

Tie paši un Hruščovs.

Hruščovs (uztraukdamies). Ļoti priecājos, ka sastopu jūs mājās, Aleksandr Vladimirovič … Piedodiet, varbūt esmu ieradies nelaikā un iztraucējis jūs.. . Bet tas nav galvenais. Labdien …

Serebrjakovs. Ko jūs vēlaties?

Hruščovs. Atvainojiet, es esmu uztraucies, tāpēc ka ļoti ātri jāju . . . Aleksandr Vladimirovič, es dzirdēju, ka jūs aizvakar esot pārdevis savu mežu Kuzņecovam izciršanai. Ja tā ir patiesība, nevis tukšas tenkas, tad es lūdzu, nedariet to.

Jeļena Andrejevna. Mihail Ļvovič, vīrs pašreiz nav noskaņots runāt par darīšanām. Iesim dārzā!

Hruščovs. Bet man jārunā tagad!

Jeļena Andrejevna. Kā zināt… Es nevaru … (Iziet.)

Hruščovs. Atjaujiet man aizbraukt pie Kuzņecova un pateikt, ka jūs esat pārdomājis… Jā? Atļausiet? Nocirst tūkstošiem koku, iznīcināt tos divu triju tūkstošu dēļ, sieviešu lupatu, untumu, greznības dēļ… Iznicināt, lai nākamā paaudze nolādētu mūsu barbariskumu! Ja jūs, mācīts, slavens cilvēks, izšķiraties par tādu nežēlīgu rīcību, ko tad lai dara cilvēki, kas stāv daudz zemāk par jums? Cik tas briesmīgi!

Orlovskis. Miša, runājiet vēlāk par to!

Serebrjakovs. Iesim, Ivan Ivanovič, tas jau nekad nebeigsies.

Hruščovs (aizstājas viņam ceļā). Tādā gadījumā darīsim tā, profesor… Pagaidiet, pēc trim mēnešiem es dabūšu naudu un nopirkšu no jums mežu pats.

Orlovskis. Atvaino, Miša, bet tas ir pat dīvaini… Nu, tu, teiksim, esi idejisks cilvēks . . . padevīgi pateicamies tev par to, zemu palokāmies (klanās), bet kāpēc skriet ar galvu sienā?

Hruščovs (iekaisis). Vispasaules krusttētiņš! Ka pasaulē tik daudz labsirdīgu cilvēku, tas manī vienmēr radījis aizdomas! Labsirdīgi viņi ir tāpēc, ka vienaldzīgi!

Orlovskis. Tad tu esi ieradies šeit strīdēties, mans mīļais … Tas nav labi! 'Ideja paliek ideja, bet vajag, lai tev būtu arī šī manta, brāl… (Rāda uz sirdi.) Bez tās, mans mīļais, visi tavi meži un kūdra nav ne sarkana graša vērti… Neņem ļaunā, bet zaļš tu vēl esi, vī, cik zaļš!

Serebrjakovs (skarbi). Un citreiz papūlieties nenākt iekšā bez pieteikšanas, un lūdzu atbrīvot mani no jūsu psihopātiskajiem izlēcieniem! Visus tos jūsu mežus un kūdras es uzskatu par murgiem un psihopātiju — tās ir manas domas! Ejam, Ivan Ivanovič! (Iziet.)

Orlovskis (sekodams). Tas, Saša, jau nu par daudz… Kāpēc tik asi? (Iziet.)

Hruščovs (viens, pēc pauzes). Murgi, psihopātija … Tātad, pēc slavenā zinātnieka un profesora domām, es esmu vājprātīgs… Zemojos jūsu ekselences autoritātes priekšā un tūliņ braukšu uz mājām, noskūšu galvu. Nē, tā ir vājprātīga zeme, kura vēl nes jūs! (Aši iet uz durvīm pa labi; no kreisās puses ienāk Soņa, kura visu XII ainu noklausijusies aiz durvīm.)

XIII

Hruščovs un Soņa.

Soņa (skrien viņam pakaļ). Pagaidiet… es visu dzirdēju … Runājiet taču … Runājiet, citādi es neizturēšu un pati sākšu runāt!

Hruščovs. Sofija Aleksandrovna, es jau pateicu visu, kas bija vajadzīgs. Es lūdzu jūsu tēvu saudzēt mežu, man bija taisnība, bet viņš apvainoja mani, nosauca par vājprātīgu … Es esmu vājprātīgs!

Soņa. Pietiek, pietiek …

Ilruščovs. Jā, tie nav vājprātīgi, kuri aiz mācīta vīra maskas slēpj savu nežēlīgo akmens sirdi un savu bezsirdību uzskata par augstu gudrību! Tie nav vājprātīgi, kas apprec vecus vīrus tāpēc, lai visu acu priekšā pieviltu tos, lai pirktu sev modernus, švītus tērpus par naudu, kas iegūta par izcirstajiem mežiem!

Soņa. Uzklausiet mani, uzklausiet… (Spiež viņa rokas.) Ļaujiet man pateikt jums …

Ilruščovs. Nerunāsim. Beigsim. Es jums esmu svešs, jūsu domas par sevi es jau zinu, un man te nav vairs ko darīt. Ardievu! 2ēl, ka pēc mūsu īsās pazīšanās, kura man bija tik dārga, man paliks atmiņā tikai jūsu tēva podagra un jūsu spriedelējumi par manu demokrātismu … Bet es tur neesmu vainīgs … Es ne …

Soņa raud, aizsedz seju un aši ieiet pa kreisi.

Esmu bijis tik nepiesardzīgs, ka iemīlējos šeit, tas man noderēs par mācību! Arā no šā pagraba!

Iet uz durvīm pa labi; no kreisās puses ienāk Jejena Andrejevna.

XIV

Ilruščovs un Jcļcna Andrejevna.

Jeļena Andrejevna. Jūs vēl šeit? Pagaidiet. .. Nupat Ivans Ivanovičs man pateica, ka mans vīrs izturējies asi pret jums… Piedodiet, viņš šodien noskaities un nesaprata jūs … Bet, ja runa par mani, tad mana sirds pieder jums, Mihail Ļvovič! Ticiet, ka cienu jūs patiesi, jūtu līdzi, esmu aizkustināta, un atjaujiet man no skaidras sirds piedāvāt jums savu draudzību. (Sniedz viņam abas rokas.)

Hruščovs (derdzīgi). Atkāpieties no manis… Es nicinu jūsu draudzību! (Iziet.)

Jeļena Andrejevna (viena, vaid). Par ko? Par ko?

Aiz skatuves šāviens.

XV

Je/ena Andrejevna, Marija Vasiļjevna, vēlāk Soņa, Screbrjakovs, Orlovskis un Želtuhins.

Marija Vasiļjevna ienāk grīļodamās pa vidusdurvim, iekliedzas un pakrīt bez samaņas. Soņa iznāk un skrien uz vidusdurvim.

Serebrjakovs, Orlovskis, Želtuhins. Kas noticis?

Dzirdams, ka Soņa iekliedzas; viņa atgriežas un sauc: «Tēvocis Zoržs nošāvies!» Viņa, Orlovskis, Serebrjakovs un Želtuhins izskrien pa blakus durvīm.

Jeļena Andrejevna (vaid). Par ko? Par ko?

Durvis pa labi parādās Djadjins.

XVI

Jeļena Andrejevna, Marija Vasiļjevna un Djadjins. Djadjins (durvīs). Kas nolicis?

Jeļena Andrejevna (viņam). Vediet mani projām no šejienes! Metiet mani visdziļākajā bezdibenī, nonāvējiet, bet te palikt es nevaru! Ātrāk, es jūs lūdzu! (Aiziet kopā ar Djadjinu.)

Priekškars

CETURTAIS CELIENS

Mežs un nīdjd pie dzirnavām, kurds Djadjins nomā no Hruščova.

I

Je/ena Amlrcjevna un Djadjins (abi sēž uz sola zem loga).

Je/ena Andrejevna. Mīļais Iļja Iļjič, rīt atkal aizbrauciet uz pastu.

Djadjins. Katrā ziņā.

.Je/ena Andrejevna. Pagaidīšu vēl trīs dienas. Ja nesaņemšu no brāļa atbildi uz savu vēstuli, aizņemšos no jums naudu un pati aizbraukšu uz Maskavu. Nevaru taču mūžīgi dzīvot jūsu dzirnavās.

Djadjins. Tā nu tas ir . . . (Pauze.) Es jau neiedrošinos jūs mācīt, augsti godātā, bet visas jūsu vēstules, telegrammas un tas, ka es ik dienas braucu uz pastu, — tas viss, atvainojiet, ir veltīga noņemšanās. Lai kādu atbildi atsūtītu jūsu brālītis, jūs tik un tā atgriezīsieties pie sava laulātā drauga.

Jeļena Andrejevna. Es neatgriezīšos . .. Vajag spriest ar prātu, Iļja Iļjič. Viru es nemīlu. Jaunieši, kurus es mīlēju, izturējās pret mani netaisni no sākuma līdz beigām. Kāpēc lai es tur atgriežos? Jūs teiksiet — pienākums … To es pali ļoti labi zinu, bet atkārtoju — vajag spriest ar prātu . . .

Pauze.

Djadjins. Tā … Dižais krievu dzejnieks Lomonosovs aizbēga no Arhangejskas guberņas un atrada savu laimi Maskavā. Tas, protams, ir cēli no viņa puses . .. Bet kāpēc jūs aizbēgāt? Jūsu laimes, ja runā vaļsirdīgi, taču nekur nav… Kanārijputniņam ir nolemts sēdēt būrītī un skatīties uz svešu laimi, — nu, tad lai sēž arī.

Jeļena Andrejevna. Varbūt es neesmu kanārijputniņš, bet brīvs zvirbulis!

Djadjins. Kur nu! No savas ādas neviens neizlēks, augsti godātā. Sais divās nedējās kura katra cita dāma būtu paspējusi jau desmit pilsētās pabūt un visiem sapūst miglu acīs, bet jūs tik vien zinājāt kā atskriet līdz dzirnavām, un ir tad jums sirds vairs nav savā vietā… Nē, ko niekus! Padzīvosiet pie manis vēl kādu laika periodu, prāti nomierināsies, un brauksiet atpakaļ pie sava laulātā drauga. (Ieklausās.) Kāds brauc karietē. (Pieceļas.)

Jeļena Andrejevna. Es iešu iekšā.

Djadjins. Nedrīkstu vairāk apgrūtināt jūs ar savu klātbūtni. . . Iešu uz dzirnavām un mazliet nogulēšos … Šorīt piecēlos pirms Auroras.

Jeļena Andrejevna. Kad izgulēsieties, nāciet pie manis, dzersim tēju. (Ieiet mājā.)

Djadjins (viens). Ja es mājotu garīgas dzīves centrā, tad par mani žurnālā uzzīmētu karikatūru ar visai amizantu satīrisku uzrakstu. Apžēlojieties, būdams jau pusmūža gados un ar nepievilcīgu ārieni, esmu nolaupījis slavenam profesoram jaunu sievu! Tas ir aizgrābjoši! (Aiziet.)

II

Semjons (nes spaiņus) un ,/u/a (ienāk).

Juļa. Labdien, Seņka, dievs palīdz! Vai IJja IJjičs mājās?

Semjons. Mājās. Iegāja dzirnavās. Juļa. Ej pasauc! Semjons. Tūliņ! (Aiziet.)

Juja (viena). Laikam guļ. .. (Apsēžas uz soliņa zem loga un dziji nopūšas.) Vieni guļ, otri pastaigājas, bet es augu dienu vienās raizēs un rūpēs . .. dievs vēl nesauc pie sevis. (Nopūšas vēl dzijāk.) Ak kungs, ir gan pasaulē tādi stulbeņi kā šis Vafele! Nupat braucu gar viņa klēti, un pa durvīm iznāk tāds melns sivēntiņš. Cūkas ņems un saplēsīs svešus maisus, tad viņš dabūs trūkties .. .

Ienāk Dladjins.

III

Ju/a un Djadjins.

Djadjins (velk svārkus mugurā). Tā esat jūs, Jūlija Stepanovna? Atvainojiet, es vēl dezabiljē … Gribēju mazliet pasnaust Morfeja apkampienos.

Juja. Labdien!

Djadjins. Atvainojiet, ka nelūdzu jūs iekšā. Man tur nav uzkopts un tā tālāk … Ja labpatīk, tad lūdzu uz dzirnavām.

Juja. Es pasēdēšu tepat. Zināt, kāpēc es atbraucu, Iļja Iļjič? Ļoņečka un profesors grib šodien izklaidēšanās dēļ sarīkot jūsu dzirnavās pikniku, tēju padzert…

Djadjins. Ļoti patīkami.

Juja. Es atbraucu papriekšu .. . Viņi arī drīz ieradīsies. Izrīkojiet, lai te noliek galdu, nu, un patvāri arī, protams . .. Lieciet Seņkam, lai izņem no manas kalešas grozus ar ēdamo.

Djadjins. To var. (Pauze.) Nu, kas jauns? Kā jums tur mājās?

Juja. Slikti, Iļja Iļjič .. . Ticat vai ne, bet tik daudz raižu, ka es pat saslimu. Jūs zināt, profesors un Soņečka tagad dzīvo pie mums!

Djadjins. Zinu.

Juja. Pēc tam kad Jegors Petrovičs padarīja sev galu, viņi nevar vairs dzīvot savā muižā. Baidās. Dienu tomēr vēl kaut kā, bet, līdzko vakars, tā visi saiet vienā istabā un sēž nomodā līdz gaismai. Visiem bail. Baidas, ka tumsā neparādās Jegors Petrovičs .. .

Djadjins. Aizspriedumi. .. Vai Jejenu Andrejevnu piemin?

Juja. Protams, piemin. (Pauze.) Aizlaidās!

Djadjins. Jā, tas ir Aivazovska otas cienīgs sižets. Ņēma un aizlaidās.

Juja. Un tagad nav zināms, kur viņa ir… Varbūt kaut kur aizbraukusi, bet varbūt izmisumā . . .

Djadjins. Dievs ir žēlīgs, Jūlija Stepanovna! Viss būs labi.

Ienāk Hruščovs ar mapi un zīmēšanas piederumu kasli.

IV

Tie paši un Hruščovs.

Hruščovs. Ei! Kas te ir? Semjon!

Djadjins. Paskaties šurp!

Hruščovs. A! Labdien, Juļečka!

Juja. Labdien, Mihail Ļvovič.

Hruščovs. Bet es, Iļja Iļjič, atkal ierados strādāt pie tevis. Nevaru mājās rimties. Liec tāpat kā vakar nolikt zem šā koka man galdu un saki, lai pagādā divas lampas. Sak jau krēslot. ..

Djadjins. Klausos, jūsu labdzimtība! (Aiziet.)

Hruščovs. Kā klajas, Juļečka?

Juja. Tā pa vidām.

Pauze.

Hruščovs. Serebrjakovi dzīvo pie jums?

Juja. Jā.

Hruščovs. Hm … Un ko jūsu Ļoņečka dara?

Juja. Sēž mājās … Visu laiku ar Soņečku …

Hruščovs. Kā gan citādi! (Pauze.) Precēties viņiem vajadzētu.

Juja. Varētu jau. (Nopūšas.) Lai dievs dod! Viņš ir izglītots, labu ļaužu, viņa arī no labas ģimenes… Es viņai vienmēr esmu vēlējusi . ..

Hruščovs. Stulba viņa ir . ..

Juja. Nu, nesakiet vis.

Hruščovs. Un jūsu Ļoņečka arī tikpat gudrs . . . Vispār visa jusu publika taisni kā izlasīta. Prātvēderi!

Juja. Jūs laikam šodien neesat pusdienas ēdis.

Hruščovs. Kāpēc jus tā domājat?

Ju/a. Jūs esat pārāk dusmīgs.

Ienāk Djadjins un Semjons; abi nes nelielu galdu.

V

Tie paši, Djadjins un Semjons.

Djadjins. Tu, Miša, zini, kas labs. Skaistu vietu esi izraudzījies darbam. Tā ir oāze! Patiešām oāze! Iedomājies, ka te visapkārt ir palmas, Ju]ečka — bikla stirnina, tu — lauva, es — tīģeris …

Hruščovs. Tu esi labs, sirsnīgs cilvēks, lija Iljič, bet kas tās tev par manierēm? Visādi sīrupsaldi vārdiņi, švīkā ar kājām, tirini plecus … Ja kāds no malas noskatās, tad var nodomāt, ka tu neesi cilvēks, bet velns zina kas . . . Nepatīkami…

Djadjins. Tas man, acīm redzot, no dzimšanas pielemts … Fatāla predestinācija.

Hruščovs. Nu re, fatāla predestinācija. Met lādas blēņas pie malas. (Piestiprina zīmējumu pie galda.) Palikšu šodien pie tevis pa nakti.

Djadjins. Ļoti priecājos . .. Tu, Miša, re, piktojies, bet man neizsakami labi ap sirdi! It ka krūtīs man sēdētu putniņš un dziedātu.

Hruščovs. Tad tikai priecājies. (Pauze.) Tev krūtīs putniņš, bet man krupis. Vieni vienīgi skandāli! Šimanskis pārdevis mežu izciršanai. Tas ir viens! Jeļena Andrejevna aizbēgusi no vīra, un neviens nezina, kur viņa atrodas. Divi! Es jūtu, ka ar katru dienu klustu stulbāks, sīkumaināks un trulāks. Trīs! Vakar gribēju tev ko pastāstīt, bet nevarēju, trūka dušas. Vari mani apsveikt. Nelaiķis Jegors Petrovičs atstājis dienasgrāmatu. Tā vispirms nokļuva Ivana Ivaniča rokās, es biju pie viņa un izlasīju reižu desmit.. .

Ju/a. Mūsējie arī lasīja.

Hruščovs. Žorža un Jeļenas Andrejevnas romāns, par kuru bija piebrēkts viss apriņķis, izrādījās par nekrietnām, netīram tenkām … Es noticēju šīm tenkām un izplatīju tās reizē ar citiem, nīdu, nicināju, apvainoju.

Djadjins. Tas, protams, nav labi.

Hruščovs. Jūsu brālis bija pirmais, kam es noticēju, Juļečka! Kur man bija prāts! Es noticēju jūsu brālim, kuru necienu, un neticēju šai sievietei, kura manu acu priekšā upurēja sevi. Es vairāk ticu ļaunam nekā labam un neredzu tālāk par savu degungalu. Un tas nozīmē, ka es esmu tikpat truls kā visi pārējie.

Djadjins (Juļai). Iesim, bērniņ, uz dzirnavām. Lai šis dusmu pūķis te strādā, mēs tikmēr pastaigāsimies . .. Strādā vien, Mišeņka. (Aiziet abi ar Juju.)

Hruščovs (viens, atšķaida trauciņā krāsu). Kādu vakaru es redzēju, ka viņš bija piekļāvis seju pie Jeļenas Andrejevnas rokas. Viņa dienasgrāmatā šis vakars sīki aprakstīts, pieminēts, kā es esmu atbraucis, ko viņam teicis. Viņš min manus vārdus un nosauc mani par muļķi un aprobežotu cilvēku. (Pauze.,) Krāsa par tumšu… Vajag gaišāku. Un tad viņš pārmet Soņai, ka tā manī iemīlējusies . .. Nekad viņa nav mani mīlējusi… Kleksi uzmetu. (Kasa papīru ar nazi.) Ja pat pieņemtu, ka tur kāda drusciņa patiesības, tad tomēr tagad nav vērts par to domāt. Muļķīgi sākās, muļķīgi beidzās…

Scmjons un strādnieks nes lielu galdu.

Ko tad jūs! Kam tas vajadzīgs?

Semjons. Iļja Iļjičs lika. Kungi no Zeltuhinas brauks tēju dzert.

Hruščovs. Padevīgi pateicos! Tātad no darba nekas neiznāks . . . Savākšu visu un iešu uz mājām.

Ienāk Zeltuhins ar Sonu zem rokas.

VI

Hruščovs, Zeltuhins un Soņa.

Zeltuhins (dzied). «Šurp negribot uz sēro krasta malu te mani vedina kāds dīvainsjspēks . . .»

Hruščovs. Kas tad tur? A! (Steidz salikt kastē zīmēšanas piederumus.)

Zeltuhins. Vēl viens jautājums, dārgā Sofī…

atcerieties, manā dzimšanas dienā jūs brokastojāt pie mums. Atzīstieties, ka toreiz smējāties par manu ārieni.

Soņa. Rimstieties, Leonid Stepanič. Vai tā var runāt? Es smējos bez kāda iemesla.

Zeltuhins (ierauga Hruščovu). A, ko es redzu? Tu arī šeit? Labvakar!

Hruščovs. Labvakar!

Zeltuhins. Strādā? Lieliski… Kur Vafele?

Hruščovs. Tur . . .

Zeltuhins. Kur — tur?

Hruščovs. Es, liekas, skaidri pateicu . . . Tur, dzirnavās.

Zeltuhins. Jāiet pasaukt. (Iet un dzied.) «Šurp negribot uz sēro krasta malu .. .» (Aiziet.)

Soņa. Labvakar. ..

Hruščovs. Labvakar.

Pauze.

Soņa. Ko jūs tur zīmējat?

Hruščovs. Tāpat vien … tas nav interesanti.

Soņa. Vai tas ir plāns?

Hruščovs. Nē, mūsu apriņķa mežu karte. Es to sastādīju. (Pauze.) Zaļā krāsa norāda vietas, kur bijuši meži mūsu vectēvu laikā un agrāk; gaiši zaļā — kur izcirsti meži pēdējos divdesmit piecos gados, nu, bet zilā — kur vēl palicis mežs … Jā … (Pauze.) Nu, un kā tad jūs? Esat laimīga?

Soņa. Tagad, Mihail Ļvovič, nav īstais laiks domāt par laimi.

Hruščovs. Par ko tad jādomā?

Soņa. Un mūsu bēdas uzbruka mums tikai tāpēc, ka mēs pārāk daudz domājām par laimi …

Hruščovs. Tā .. .

Pauze.

Soņa. Nav ļauna bez laba. Bēdas mani izmācījušas. Vajag aizmirst par savu laimi, Mihail Ļvovič, un domāt tikai par citu laimi. Vajag, lai visa dzīve sastāvētu no upuriem.

Hruščovs. Nu jā . . . (Pauze.) Marijai Vasiļjevnai nošāvās dēls, bet viņa vēl aizvien meklē pretrunas savās brošūrās. Jums uzbrukusi nelaime, bet jūs izdabājat sav"ai patmīlai: pūlaties izkropļot savu dzīvi un domājat, ka tā ir uzupurēšanās … Nevienam nav sirds … Tās nav ne jums, ne man . . . Cilvēki dara kaut ko gluži nevajadzīgu, un viss izput vējā … Es tūliņ iešu projām un netraucēšu jūs un Zeltuhinu. Ko jūs raudat? Es to nemaz negribēju.

Soņa. Nekas, nekas … (Slauka acis.)

Ienāk Juja, Diudjins un Zelluhins.

VII

Tie paši, Juja, Djadjins, Zelluhins, vēlāk Serebrjakovs un Orlovskis.

Serebrjakova balss: «Aū! Kur jūs esat, kungi?»

Soņa (sauc). Šeit, tēt!

Djadjins. Patvāri nes! Aizgrābjoši! (Abi ar Juju rosās ap galdu.)

Ienāk Serebrjakovs un Orlovskis.

Soņa. Nāc šurp, tēt!

Serebrjakovs. Redzu, redzu …

Zelluhins (skali). Kungi, paziņoju sēdi par atklātu! Vafele, taisi vaļā uzlievi!

Hruščovs (Serebrjakovam). Profesor, aizmirsīsim visu, kas mūsu starpā noticis! (Sniedz roku.) Es lūdzu jūs atvainot…

Serebrjakovs. Pateicos! Ļoti priecājos. Piedodiet arī man. Kad es pēc tā gadījuma otrā dienā centos pārdomāt visu notikušo un atcerējos mūsu sarunu, man bija ļoti nepatīkami… Būsim draugi. (Ņem viņu zem rokas un ved pie galda.)

Orlovskis. Sen jau tā vajadzēja, manu mīļo. Miers baro, nemiers posta.

Djadjins. Jūsu ekselence, es esmu laimīgs, ka jums labpatika apmeklēt manu oāzi. Neizsakāmi patīkami!

Serebrjakovs. Pateicos, cienītais! Te patiešām ir skaisti. īsta oāze.

Orlovskis. Vai tu mīli dabu, Saša?

Serebrjakovs. Ļoti. (Pauze.) Neklusēsim, kungi, runāsim. Mūsu stāvoklī tas ir pats labākais. Jāskatās nelaimei acīs drosmīgi un atklāti. Es skatos drošāk par visiem, un tas ir tāpēc, ka esmu nelaimīgāks par visiem.

Ju/a. Kungi, es cukuru nedošu: dzeriet ar ievārījumu.

Serebrjakovs. Pēdējā laikā, Mihail Ļvovič, es esmu tik daudz pārdzīvojis un pārdomājis, ka, šķiet, varētu uzrakstīt pēcnācējiem par pamācību veselu traktātu par to, kā jādzīvo. Mūžu dzīvo, mūžu mācies, bet nelaimes ir tās, kas mūs māca.

Djadjins. Kas bijis, tas izbijis, nav ko pieminēt. Dievs ir žēlīgs, viss beigsies labi.

Soņa nodreb.

Zeltuhins. Kāpēc jūs tā nodrebējāt?

Soņa. Kāds kliedza.

Djadjins. Tur zemnieki vēžo.

Pauze.

2eltuhins. Kungi, mēs taču norunājām, ka pavadīsim šo vakaru tā, it kā nekas nebūtu noticis … Patiešām, jo citādi tāds kā sasprindzinājums . . .

Djadjins. Es, jūsu ekselence, izjūtu pret zinātni ne tikai godbijību, bet pat radnieciskas jūtas. Mana brāļa Grigorija Iļjiča sievasbrālis, varbūt jums labpatīk pazīt, Konstantins Gavriličs Novosjolovs bija ārzemju literatūras maģistrs.

Serebrjakovs. Pazīt nepazīstu, bet dzirdējis esmu.

Pauze.

Juja. Rīt būs apaļas piecpadsmit dienas, kopš nomira Jegors Petrovičs.

Hruščovs. Juļa, nerunāsim par to.

Serebrjakovs. Brašāk, brašāk!

Pauze.

Zelluhins. Un tomēr jūtams tāds sasprindzinājums …

Serebrjakovs. Daba necieš tukšumu. Tā atņēmusi man divus tuvus cilvēkus, bet, lai aizpildītu šo defektu, visā drīzumā piešķīrusi man jaunus draugus. Uz jūsu veselību, Leonid Stepanovič!

Zeltuhins. Pateicos jums, dārgais Aleksandr Vladimirovič!.Atļaujiet man savukārt uzdzert uz jūsu auglīgo zinātnisko darbību.

Sējiet jel viedīgo, mūžīgo, sējēji, Paldies lai sirsnīgu kūlīšu sējēja — Tauta var teikt!

Serebrjakovs. Es augsti vērtēju jūsu apsveikumu. No visas sirds vēlos, lai jo drīzāk pienāktu tas laiks, kad mūsu draudzīgās attieksmes pārvērtīsies vēl tuvākās.

Ienāk Fjodors Ivanovičs.

VIII

Tie paši un Fjodors Ivanovičs.

Fjodors Ivanovičs. Paskat tik! Pikniks!

Orlovskis. Dēliņ manu . .. skaistuli!

Fjodors Ivanovičs. Sveicinātas. (Saskūpstās ar Soņu un Juļu.J

Orlovskis. Veselas divas nedēļas neesam redzējušies. Kur tu biji? Ko labu redzēji?

Fjodors Ivanovičs. Aizbraucu pie Ļoņas, tur man pateica, ka jūs esat te, nu, tad es braucu šurp.

Orlovskis. Kur tu klaiņāji?

Fjodors Ivanovičs. Trīs naktis neesmu gulējis … Vakar, tēv, es nospēlēju kārtīs pieci tūkstoši. Gan dzēru, gan kārtis spēlēju, gan pilsētā reizes piecas biju . .. Galīgi apdullis.

Orlovskis. Vareni! Tātad pašreiz pilnā?

Fjodors Ivanovičs. Ne uz to pusi.. . Juļka, tēju! Tikai ar citronu, labi skābu . .. Bet kas tam Žoržam uznācis, ko? Ne aiz šā, ne aiz tā laiž sev pierē iekšā! Un tad atradis arī, no kā: no Lefošē! Nevarēja paņemt Smitu un Vesonu!

Hruščovs. Klusu, tu lops!

Fjodors Ivanovičs. Toties sugas lops, nevis šāds tāds. (Glāsta bārdu.) Bārda vien ko vērta … Kaut es ij lops, ij muļķis, ij nelietis, bet vajag man tikai gribēt — un

neviena līgava man neatteiks. Soi.ia, nāc pie manis par sievu! (Hruščovam.) Piedošanu . .. Pardon …

IIīuščovs. Beidz ākstīties!

Ju/a. Tu esi pazudis cilvēks, Fedjeņka! Visā guberņā nav otra tāda žūpas un vējagrābšļa kā tu. Pat skatīties uz tevi žēl. Gatavais plītmanis — lai dievs žēlīgs!

Fjodors Jvanovičs. Atkal tā leijerkaste! Nāc apsēdies man blakus . . . Re, šitā! Braukšu padzīvot pie tevis divas nedēļas. Jāatpūšas. (Skūpsta viņu.)

Juļa. No cilvēkiem kauns tevis dēļ. Tev vajag savu tēvu iepriecināt viņa vecuma dienās, bet tu viņam tikai neslavu cel. Dzīvo kā bez galvas, vairāk nekā.

Fjodors Ivanovičs. Nedzeršu vairs! Pietiek! (Ielej sev uzlievi.) Plūmju vai ķiršu?

Ju/a. Nedzer taču, nedzer.

Fjodors Ivanovičs. Vienu glāzīti var. (Dzer.) Dāvinu tev, Mežaini, pāri zirgu un bisi. Braukšu dzīvot pie Juļas . . . Nodzīvošu tur nedēļas divas.

Hruščovs. Disciplinārajā bataljonā tev vajadzētu padzīvot.

Ju/a. Dzer, dzer tēju!

Djadjins. Ņem klāt sausiņus, Fedjeņka.

Orlovskis (Serebrjakovam). Es, brāl Saša, līdz četrdesmit gadu vecumam dzīvoju taisni tāpat kā mans Fjodors. Reiz sāku skaitīt, manu mīļo, cik sieviešu savā mūžā esmu padarījis nelaimīgas. Skaitīju, skaitīju, tiku līdz septiņdesmit un atmetu ar roku. Nu, bet, līdzko man apritēja četrdesmit gadi, tā pēkšņi, brāl Saša, man kaut kas uznāca. Smeldze, nezināju, kur dēties, vardu sakot, iekšējas nesaskaņas un gals rokā. Es vēl šā un tā, gan grāmatas lasīju, gan strādāju, gan ceļoju;— nekas nelīdzēja. Nu, manu mīļo, tad gadījās aizbraukt viesos pie mana nelaiķa kūma — viņa gaišības kņaza Dmitrija Pavloviča. Uzkodām, ieturējām pusdienas. Pēc pusdienām, lai nenāktu miegs, sarīkojām pagalmā mērķī šaušanu. Ļaužu bija sanācis, ka biezs. Arī mūsu Vafele tur bija.

Djadjins. Biju, biju . . . atceros.

Orlovskis. Smeldze tāda, ka, saproti, ak kungs! Neizturēju. Pēkšņi man asaras aumaļām, sagrīļojos un kliedzu, ka noskan viss pagalms: «Draugi, labie ļaudis, piedodiet man Kristus dēļ!» Un to pašu bridi man sirdij kļuva tik viegli, labi, silti, un kopš tā laika, manu mīļo, visā apriņķī nav laimīgāka cilvēka par mani. Un tev vajag darīt to pašu.

Serebrjakovs. Ko tad?

Pie debesīm ugunsgrēka blāzma.

Orlovskis. To pašu. Padoties kapitulācijā.

Serebrjakovs. Tas ir pašmāju filozofijas paraugs. Tu ieteic man lūgt piedošanu. Par ko? Lai man lūdz piedošanu.

Soņa. Tēt, mēs taču esam vainīgi!

Serebrjakovs. Jā? Kungi, jūs, acīm redzot, patlaban domājat par manām attieksmēm pret sievu. Vai patiešām, pēc jūsu domām, es esmu vainīgs? Tas, kungi, ir pat smieklīgi. Viņa aizmirsusi savu pienākumu, pametusi mani grūtā dzīves brīdī…

Hruščovs. Aleksandr Vladimirovič, uzklausiet mani . . . Jūs esat divdesmit piecus gadus bijis profesors un kalpojis zinātnei, es stādu mežus un nodarbojos ar medicīnu, bet kam tas der, kāpēc tas vajadzīgs, ja mēs nesaudzējām tos, kuru labā strādājam? Mēs apgalvojam, ka kalpojam cilvēkiem, bet tai pašā laikā necilvēcīgi grūžam cits citu postā. Piemēram, ko mēs abi esam darījuši, lai glābtu Zoržu? Kur ir jūsu sieva, kurai mēs visi darījām pāri? Kur palicis jūsu miers, kur jūsu meitas miers? Viss aizgājis bojā, sagrauts, izputināts. Jūs, kungi, dēvējat mani par Mežaini, bet ne jau es viens tāds esmu, katrā no jums slēpjas meža gars, jus visi maldāties pa tumšu mežu un dzīvojat kā pa miglu. Prāta, zināšanu un sirds mums ir tikai tik daudz, lai bojātu dzīvi sev un citiem.

Jeļena Andrejevna iznāk no mājas un apsēžas uz sola zem loga.

IX

Tie paši un Jelena Andreļevna.

Hruščovs. Es uzskatīju sevi par idejisku, humānu cilvēku un tai pašā laikā nepiedevu citiem ne vismazāko kļudu, ticēju tenkām, tenkoju reizē ar citiem, un, kad

jūsu sieva paļāvīgi piedāvāja man savu draudzību, es atbrēcu viņai no sava diženuma augstumiem: «Atkāpieties no manis! Es nicinu jūsu draudzību!» Tāds es esmu. Manī sēž mežainis, es esmu sīks cilvēciņš, aprobežots, akls, bet arī jūs, profesor, neesat nekāds ērglis! Un tai pašā laikā viss apriņķis, visas sievietes uzskata mani par varoni, progresīvu cilvēku, bet jūs, profesor, esat slavens visā Krievijā. Un, ja tādus kā es no visas tiesas uzskata par varoņiem un ja tādi kā jūs, profesor, no tiesas ir slaveni, tad tas nozīmē, ka tukšā laikā katrs knēvelis ir vīrs, ka nav īstu varoņu, nav talantu, nav cilvēku, kas izvestu mūs no šā tumšā meža, labotu to, ko mēs bojājam, nav īstu ērgļu, kuri ar neapstrīdamām tiesībām baudītu godpilnu popularitāti …

Serebrjakovs. Piedodiet… Es neesmu ieradies šeit, lai polemizētu ar jums un aizstāvētu savas tiesības uz popularitāti.

Ilruščovs. Es tūliņ beigšu un iešu projām. Jā, es esmu sīks cilvēciņš, bet arī jūs, profesor, neesat nekāds ērglis! Sīks ir Zoržs, kurš nekā prātīgāka nezināja kā ielaist sev lodi pierē. Visi ir sīki! Un ja runā par sievietēm …

Jeļena Andreļevna (pārtrauc). Ja runā par sievietēm, tad viņas arī nav nekas lielāks. (Iet pie galda.) Jeļena Andrejevna aizgāja no sava vīra, bet vai jūs domājat, ka viņa prata jēdzīgi izlietot savu brīvību? Esiet mierīgi … Viņa atgriezīsies .. . (Apsēžas pie galda.) Ir jau atgriezusies.

Vispārējs apjukums.

Djadjins (skaļi smejas). Tas ir aizgrābjoši! Kungi, uzklausiet, pirms tiesājiet! Jūsu ekselence, tas biju es, kas nolaupīja jūsu laulato draudzeni, kā reiz Pariss skaisto Helēnu! Es! Parisi gan nemēdz būt bakurētaini, bet, draugs Horacio, pasaulē ir daudz tada, kas gudrajiem nav sapnī rādījies!

Hruščovs. Neko nesaprotu … Tā esat jūs, Jeļena Andrejevna?

Jeļena Andrejevna. Šīs divas nedēļas es nodzīvoju pie Iļjas Iļjiča … Ko jūs visi tā skatāties uz mani? Nu, labvakar! Es sēdēju pie loga un visu dzirdēju. (Apskauj Soņu.) Līgsim mieru. Labvakar, mīļo meileniL… Miers un saticība!

Djadjins (berzē rokas). Tas ir aizgrābjoši!

Jeļena Andrejevna (Hruščovam). Mihail Ļvovič (sniedz viņam roku), kas bijis — izbijis. Labvakar, Fjodor Ivanič . . . Juļečka . ..

Orlovskis. Mana mīļā, mūsu lieliskā profesoriene, skaistule… Viņa atgriezusies, atnākusi atkal pie mums …

Jeļena Andrejevna. Esmu noilgojusies pēc jums. Labvakar, Aleksandr! (Sniedz vīram roku, tas novēršas.) Aleksandr!

Serebrjakovs. Jūs esat aizmirsusi savu pienākumu.

Jeļena Andrejevna. Aleksandr!

Serebrjakovs. Es neslēpšu, man prieks redzēt jūs, un es labprāt runāšu ar jums, tikai ne šeit, bet mājās… (Atiet no galda.)

Orlovskis. Saša!

Pauze.

Jejena Andrejevna. Tā… Tātad mūsu jautājums, Aleksandr, atrisinās ļoti vienkārši: it nekā. Nu, lai tā arī paliek! Es esmu epizodiska persona, mana laime ir krātiņa putna, sievu laime … Sēdi visu mūžu mājās, ēd, dzer, guli un klausies diendienā, ko tev stāsta par podagru, par savām tiesībām, par nopelniem. Ko jūs visi tā nokāruši galvas, it kā nokaunējušies? Dzersim labāk uzlievi! Eh!

Djadjins. Viss pāries, izlabosies, viss būs labi un jauki.

Fjodors Ivanovičs (pieiet pie Serebrjakova, uztraukts). Aleksandr Vladimirovič, es esmu aizkustināts … Es jūs lūdzu, esiet laipns pret savu sievu, pasakiet viņai kaut vienu labu vārdu, un, labdzimuša cilvēka goda vārds, es visu savu mužu būšu jums uzticams draugs, iedāvināšu jums savu labāko trijjūgu.

Serebrjakovs. Pateicos, bet atvainojiet, es jūs nesaprotu …

Fjodors Ivanovičs. Hm .. . nesaprotat… Nāku reiz no medībām, skatos — kokā sēž ūpis. Es viņam —

trah! — ar sloku skrotīm! Viņš sēž … es viņam ar devīto numuru … sēž. Nekas viņam klāt neķeras. Sēž un bola acis.

Serebrjakovs. Uz ko tas viss attiecas?

Fjodors Ivanovičs. Uz ūpi. (Atgriežas pie galda.)

Orlovskis (ieklausās). Atļaujiet, kungi. .. Klusāk … Liekas, kaut kur ceļ trauksmi. . .

Fjodors Ivanovičs (ieraudzījis blāzmu). Oi-oi-oi! Paskatieties uz debesīm! Kāda blāzmai

Orlovskis. Pasaulīt, un mēs te sēžam un nekā neredzam!

Djadjins. Tas ir ko vērts.

Fjodors Ivanovičs. Ta, ta, ta! Varena iluminācija! Tas ir ap Aleksejevsku.

Hruščovs. Nē, Aleksejevska būs vairāk pa labi… Drīzāk tas būs Novopetrovskā.

Juļa. Cik briesmīgi! Man bail no ugunsgrēkiem!

Hruščovs. Protams, Novopetrovskā.

Djadjins (sauc). Semjon, aizskrien uz dambi, paskaties no turienes, kas deg. Varbūt tur var redzēt!

Semjons (atsaucas). Telibejevas mežs deg!

Djadjins. Kas?

Semjons. Telibejevas mežs!

Djacljins. Mežs .. .

Ilga pauze.

Hruščovs. Man jāiet uz turieni… uz ugunsgrēku. Ardievu … Piedodiet, es biju ass — tas tāpēc, ka nekad neesmu juties tik nomākts kā šodien … Man smagi ap sirdi. .. Bet tā nav nekāda nelaime . . . Jābūt cilvēkam un stingri jāturas uz kājām. Es nešaušos nost un nemetīšos zem dzirnavu rata .. . Lai es neesmu varonis, bet es kļūšu tāds. Es ataudzēšu sev ērgļa spārnus, un mani nenobiedēs ne šī blāzma, ne pats velns! Lai deg meži — es sēšu jaunus! Lai nemīl mani — es iemīlēšu citu. (Aši aiziet.)

Je/ena Andrejevna. Cik viņš lielisks!

Orlovskis. Jā. . . «Lai nemīl mani — es iemīlēšu citu.» Kā pavēlēsiet lo saprast?

Soņa. Vediet mani projām no. šejienes… Gribu uz mājām …

Serebījakovs. Jā, laiks jau braukt. Te ir neiedomājams mitrums. Kaut kur bija mans pleds un mētelis .. .

Želtuhins. Pleds ir karietē, bet mētelis šeit. (Pasniedz mēteli.)

Soņa (stiprā uztraukumā). Vediet mani projām no šejienes . . . Vediet projām . ..

Želtuhins. Esmu gatavs jums pakalpot.

Soņa. Nē, es braukšu pie krusttētiņa. Ņemiet mani līdzi, krusttētiņ.

Orlovskis. Brauksim, mīlīt, brauksim. (Palīdz viņai apģērbties.)

Želtuhins (sānis). Velns zina kas … Nekā cita, tikai nekrietnības un pazemojumi.

Fjodors Ivanovičs un Ju|a liek grozā traukus un salvetes.

Serebrjakovs. Kreisā kāja sāp pēdā .. . Laikam reimatisms . . . Atkal visa nakts būs jāpavada nomodā.

Jeļena Andrejevna (aizpogādama vīram mēteli). Mīļais Iļja Iļjič, iznesiet man no istabas cepuri un apmetni!

Djadjins. Tūdaļ! (Ieiet iekšā un atgriežas ar cepuri un apmetni.)

Orlovskis. No ugunsgrēka nobaidījies, mīlīt! Nebaidies, iet jau mazumā. Uguns dziest…

Juļa. Pusburkas kizila ievārījuma atlicis … Nu, lai to apēd Iļja Ijļičs. (Brālim.) Ļoņečka, ņem grozu.

Jeļena Andrejevna. Es esmu saģērbusies. (Vīram.) Nu, ņem mani, komandora statuja, un gāžamies iekšā tais divdesmit sešās apnicīgajās istabās! Cita ceļa man nav!

Serebrjakovs. Komandora statuja … Es pasmietos par šo salīdzinājumu, bet sāpes kājā traucē. (Visiem.) Uz redzēšanos, kungi! Pateicos jums par cienastu un patīkamo sabiedrību. . . Brīnišķīgs vakars, lieliska tēja — viss bija skaisti, bet, piedodiet, tikai vienu es nevaru atzīt — šo jūsu pašmāju filozofiju un uzskatus par dzīvi. Vajag darīt darbu, kungi. Tā nevar. Vajag darīt darbu. Jā .. . Ardievu! (Aiziet abi ar sievu.)

Fjodors Ivanovičs. Nāc, ķelderīt! (Tēvam.) Ardievu, tēva kungs! (Aiziet abi ar Juļu.)

Želtuhins (ar grozu seko). Smags grozs, velns parāvis .. . Ciest nevaru tādus piknikus . .. (Aiziet un sauc aiz skatuves.) Aleksej, brauc šurp!

X

Orlovskis, Soņa un Djadjins.

Orlovskis (Soņai). Nu, ko tad tu sēdi? Iesim, čabulīt.. . (Iet abi.)

Djadjins (savā nodabā). Un no manis neviens pal neatvadījās . .. aizgrābjoši! (Dzēš sveces.)

Orlovskis (Soņai). Kas tad nu?

Soņa. Es nevaru paiet, krusttētiņ .. . Spēka nav! Es esmu izmisumā, krusttētiņ . . . izmisumā! Man neizturami smagi!

Orlovskis (nobažījies). Kas tad nu? Mīlīt manu, skaistulīt. ..

Soņa. Paliksim … Pasēdēsim te mazliet…

Orlovskis. Te vediet prom, te paliksim … Tevi nevar vairs saprast. . .

Soņa. Te es šodien pazaudēju savu laimi… Es nevaru . . . Ai, krusttētiņ, kāpēc es neesmu jau mirusi! Ai, kaut jus zinātu, kaut jūs zinātu!

Orlovskis. Tev udentiņu, vai. . . Iesim apsēdīsimies … nāc …

Djadjins. Kas nolicis? Sofija Aleksandrovna, dārgā … es nevaru, es trīcu… (Asaraini.) Es nevaru noskatīties . . . Manu bērniņ . . .

Soņa. lija Iļjič, dārgais, aizvediet mani uz ugunsgrēku! Es jūs lūdzu!

Orlovskis. Kāpēc uz ugunsgrēku? Ko tu tur darīsi?

Soņa. Es jūs lūdzu, aizvediet, ja ne, tad iešu pati. Es esmu izmisumā. Krusttētiņ, man smagi, neizturami smagi. Aizvediet mani uz ugunsgrēku.

Hru&čovs ātri ienāk.

XI

Tie paši un Hruščovs.

Hruščovs (sauc). Iļja Iļjič! Djadjins. Jā! Ko tev vajag?

Hruščovs. Es nevaru aiziet kājām, dod man zirgu. Soņa (ieraudzījusi viņu, priecīgi iesaucas). Mihail Ļvovič! (Iet pie viņa.) Mihail Ļvovič! (Orlovskim.) Ejiet projām, krusttētiņ, man ar viņu jāparunā. (Hruščovam.) Mihail Ļvovič, jūs teicāt, ka iemīlēsiet citu … (Orlovskim.) Ejiet projām, krusttētiņ… (Hruščovam.) Es tagad esmu pavisam cita … Es gribu tikai patiesību .. . Neko, neko citu, vienīgi patiesību! Es mīlu, mīlu jūs … mīlu . .. Orlovskis. Vai tā nav traka būšana! (Skaļi smejas.) Djadjins. Tas ir aizgrābjoši!

Soņa (Orlovskim). Ejiet projām, krusttētiņ! (Hruščovam.) Jā, jā, tikai patiesību, vairāk neko .. . Runājiet, runājiet… Es visu pateicu … Hruščovs (apskauj viņu). Manu dūjiņ! Soņa. Neejiet projām, krusttētiņ… Kad tu atzinies man mīlestībā, man elpa aizrāvās no priekiem, bet es biju aizspriedumu varā; atbildēt patiesību man liedza tas pats, kas tagad liedz tēvam uzsmaidīt Jeļenai. Nu es esmu brīva . ..

Orlovskis (skali smejas). Sadziedājāties beidzot gan! Izķepurojāties krastā! Man ir gods jūs apsveikt! (Zemu klanās.) Ak, jūs bezkauņas, bezkauņas! Velk garumā, tvarsta viens otru aiz stērbelēm!

Djadjins (apkampdams Hruščovu). Mišeņka dārgais, kā tu mani iepriecināji! Mišeņka!

Orlovskis (apkampj un skūpsta Soņu). Mīlīt, putniņ manu … Krustmeitiņ mīļā .. .

Soņa skaļi smejas.

Nu, iet jau atkal vaļā!

Hruščovs. Atļaujiet, es nekādi nevaru attapties… Ļaujiet man vēl parunāt ar viņu . .. Netraucējiet… Es lūdzu, ejiet projām …

Ienāk Fjodors Ivanovičs un Ju/a.

XII

Tie paši, Fjodors Ivanovičs un Juļa.

Ju/a. Bet tu taču melo, Fedjeņka! Tu taču melo!

Orlovskis. Tss! Klusāk, ļautiņi! Mans negantnieks nāk! Paslēpsimies, kungi, labi ātri! Lūdzu!

Orlovskis, Djadjins, Soņa un Hruščovs paslēpjas.

Fjodors Ivanovičs. Es te aizmirsu savu pātagu un cimdu.

Juļa. Tu taču melo!

Fjodors Ivanovičs. Nu, meloju… un kas tad ir? Es negribu pašreiz braukt pie tevis . .. Pastaigāsimies un tad brauksim.

Juļa. Posts gan man ar tevi! Tīrā sodība! (Sasit rokas.) Nu, vai nav dumjš tas Vafele! Vēl līdz šim laikam galds nav nokopts! Patvāri taču var nozagt… Ak, Vafele, Vafele, liekas, jau gados, bet prāta ne tik, cik mazam bērnam!

Djadjins (sānis). Padevīgi pateicos!

Ju/a. Kad mēs nācām šurp, te kāds smējās …

Fjodors Ivanovičs. Sievieši mazgājas upē… (Pacel cimdu.) Te kāds cimds . . . laikam Soņas … Šodien Soņa kā lapseņu sadzelta. Mežainī iemīlējusies. Ieķērusies līdz ausīm, bet tas tāpiņš neko neredz.

Ju/a (pikti). Uz kurieni tad mēs iesim?

Fjodors Ivanovičs. Uz dambi… Pastaigāsimies … Labākas vietas visā apriņķī nav … Krāšņums!

Orlovskis (sānis). Dēliņ manu, skaistuli, platbārdi …

Ju/a. Es nupat dzirdēju kādu balsi.

Fjodors Ivanovičs. «Te mežainis pa biežņu klejo, te nāra koka zaros sēž.. .» Tā jā, tēvoci! (Uzsit viņai pa plecu.)

Ju/a. Es neesmu nekāds tēvocis.

Fjodors Ivanovičs. Aprunāsimies mierīgā garā. Klausies, Juļečka! Es esmu izgājis caur uguni un ūdeni. Man jau trīsdesmit pieci gadi, bet man nav nekādas dienesta pakāpes, vienīgi serbu dienesta poručiks un krievu rezerves apakšvirsnieks. Karājos starp debesīm un zemi… Man jāmaina dzīves veids, un zini… saproti, man tagad galvā tāda iedoma, ka manā dzīvē notiks apvērsi^ns, ja es apprecēšos… Nāc pie manis par sievu, jā? Labākas par tevi man nevajag …

Juļa (apjukusi). Hm … redzi… Vispirms labojies, Fedjeņka.

Fjodors Ivanovičs. Nu jel nekaulējies! Runā atklāti.

Juļa. Man kauns… (Atskatās.) Pag, kad tikai kāds nenoskatās vai nenoklausās … Liekas, Vafele skatās pa logu …

Fjodors Ivanovičs. Neviena nav.

Juļa (metas viņam ap kaklu). Fedjeņka!

Soņa, Orlovskis, Djadjins un Hruščovs skaļi smejas, aplaudē un sauc: «Bravo! Bravo!»

Fjodors Ivanovičs. Tfu! Nobiedējāt mani! Kur jūs te gadījāties?

Soņa. Juļečka, apsveicu! Es taču arī, es arī!

Smiekli, skūpsti, čala.

Djadjins. Tas ir aizgrābjoši! Tas ir aizgrābjoši!

Priekškars

JUBILEJA

Joks vienā cēlienā

Personas:

Andrejs Andrejevičs Sipučins, N. savstarpējās kredītbiedrības valdes

priekšsēdētājs, pajauns cilvēks ar monokli Tatjana Aleksejevna, viņa sieva, 25 g. v. Kuzma Nikolajevičs Hirins, bankas grāmatvedis, vecs vīrs Naslasja Fjodorovna Merčutkina, veca sieva platā mētelī ar pelerīni Bankas locekli Bankas ierēdņi

Darbība norit N. savstarpējā kredītbankā. Valdes priekšsēdētāja kabinets. Pa kreisi durvis uz bankas kantori. Divi rakstāmgaldi. Iekārta pretendē viz izsmalcinātu greznību: ar samtu pārvilktas mēbeles, ziedi, statujas, paklāji, tālrunis. Pusdienas laiks. Hirins (viens pats; viņam kājās velteņi).

Hirins (sauc uz durvju pusi). Aizsūtiet kādu, lai paņem aptiekā par piecpadsmit kapeikām baldriāna pilienus, un lieciet ienest direktora kabinetā svaigu ūdeni! Simtiem reižu jāatkārto! (Iet pie galda.) Esmu galīgi nomocījies. Jau ceturto dienu un nakti rakstu, acu neaizvēris; no rīta līdz vakaram rakstu te, no vakara līdz rītam — mājās. (Kāsē.) Un turklāt vēl iekaisums visā ķermenī. Drebuļi, karstumi, kāss, kājas lauž un acīs tādi kā … starpsaucieni. (Apsēžas.) Mūsu švauksts, tas nekrietnelis, valdes priekšsēdētājs, šodien kopsapulcē lasīs ziņojumu «Mūsu banka tagadnē un nākotnē». Kas par Gambetu, ko neteiksi! (Raksta.) Divi… viens… viens… seši… nulle… septiņi. Tālāk — seši… nulle … viens … seši,.. Viņam gribas citiem pūst miglu acīs, bet man te jāsēž un jāstrādā viņa labā kā katordzniekam. Viņš tai ziņojumā poēziju vien sabāzis, un man tagad diendienā jāklabina skaitīkļi, kaut velns viņu parāvis! (Klabina skaitīk/us.) Ciest nevaru! (Raksta.) Tātad viens … trīs … septiņi… divi… viens … nulle… Apsolīja apbalvot par pūliņiem. Ja šodien viss izies labi un izdosies publikai apmānīt acis, tad solīja zelta žetonu un trīssimt rubļu gratifikācijas .. .

Redzēsim. (Raksta.) Nu, bet ja mani pūliņi būs bijuši veltīgi,tad, brālīt, neņem ļaunā … Es esmu karstas dabas cilvēks … Es, brālīt, ātrumā varu pat noziegumu izdarīt… Jā!

Aiz skatuves čala un aplausi. Sipučina balss: «Pateicos, pateicos! Esmu aizkustināts!» Ienāk Šipučins. Tērpies frakā, ar baltu kaklasaiti, rokās tikko pasniegtais albums.

Šipučins (stāvēdams durvīs un pagriezies pret kantori). Šo jūsu dāvanu, dārgie darbabiedri, es glabāšu līdz pašai nāvei kā atmiņu par mana mūža laimīgākajām dienām! Jā, godātie kungi! Vēlreiz pateicos! (Pamet gaisa skūpstu un nāk pie Hirina.) Mans dārgais, mans cienījamais Kuzma Nikolajevič!

Visu laiku, kamēr Šipučins uz skatuves, šad tad ienāk ierēdņi ar dažādiem papīriem parakstīšanai un atkal iziet.

Hirins (pieceldamies). Pagodinos apsveikt jus, Andrej Andrejič, ar mūsu bankas piecpadsmito gadadienu un novēlu, lai…

Šipučins (cieši spiež viņam roku). Pateicos, mans dārgais! Pateicos! Domāju, ka var arī saskūpstīties šās slavenās dienas un jubilejas dēļ!

Skūpstās.

Ļoti, ļoti priecājos! Pateicos jums par darbu… par visu, par visu paldies! Ja es, kamēr man gods būt par šās bankas valdes priekšsēdētāju, esmu izdarījis ko derīgu, tad pirmām kārtām esmu par to pateicību parādā saviem darbabiedriem. (Nopūšas.) Jā, dārgais, piecpadsmit gadi! Piecpadsmit gadi, vai arī lai tad neesmu vairs Šipučins! (Žirgti.) Nu, kas ar manu ziņojumu? Virzās uz priekšu?

Hirins. Jā. Atlikušas tikai piecas lappuses.

Šipučins. Jauki! Tātad ap pulksten trim tas būs gatavs?

Hirins. Ja neviens netraucēs, tad pabeigšu. Atlikuši jau tīrie sīkumi.

Šipučins. Lieliski! Lieliski, vai arī lai tad es vairs neesmu Šipučins! Kopsapulce būs četros. Lūdzu, draudziņ. Dodiet man pirmo pusi, es to izstudēšu . .. Dodiet ātrāk . . . (Ņem ziņojumu.) Uz šo ziņojumu es lieku lielas cerības . . . Tas ir mans prolession de foi, jeb, pareizāk sakot, ar to es apžilbināšu . . . Apžilbināšu vai arī lai tad es vairs neesmu Sipučins! (Apsēžas un lasa ziņojumu.) Noguris gan esmu ellīgi. . . Nakti uznāca tāda podagras lēkmīte, viss rīts pagāja noņemoties un noskraidoties, pēc tam visi tie uztraukumi, ovācijas, tā ažiotācija . . . esmu noguris!

Hirins (raksta). Divi… nulle . . . nulle . .. trīs … deviņi . .. divi . . . nulle .. . No cipariem melns gar acīm … Trīs … viens .. . seši… četri… viens … pieci. .. (Klabina skaitīkļus.)

Sipučins. Un nepatikšanas arī. . . Šorīt pie manis bija jūsu laulātā draudzene un atkal sūdzējās par jums. Stāstīja, ka vakar vakarā jūs esot viņai un svainienei dzinies pakal ar nazi. Kuzma Nikolajič, nu, pēc kā tas izskatās? Ai-ai!

Hirins (skarbi). Jubilejas dēl iedrošinos griezties pie jums ar lūgumu, Andrej Andrejič. Lūdzu jus, kaut vai aiz cieņas pret manu katorgas darbu nejaukties manā ģimenes dzīvē. Lūdzu!

Sipučins (nopūšas). Jums ir neiedomājams raksturs, Kuzma Nikolajič! Jus esat lielisks, cienījams cilvēks, bet pret sievietēm izturaties kā īsts bandīts. Nudien. Nesaprotu, par ko jūs viņas tā nīstat.

Hirins. Un es savukārt nesaprotu, par ko jūs viņas tā mīlat.

Pauze.

Sipučins. Kalpotāji nupat pasniedza albumu, bet bankas locekļi, kā dzirdēju, gribot pasniegt man adresi un sudraba kausu… (Rotaļājas ar monokli.) Labi, vai arī lai tad es vairs neesmu Sipučins! Tas nav par ļaunu . . . Bankas reputācijai nepieciešams zināms svinīgums, velns parāvis! Jūs esat pašu cilvēks, jums, protams, viss zināms… Adresi es sacerēju pats, sudraba kausu ari nopirku pats… Nu, un adreses iesiešana izmaksāja četrdesmit piecus rubļus, bet bez tā visa nevar. Viņiem pašiem jau tas nebūtu ienācis prātā. (Pārlaiž skatienu pār telpu.) Un kas šeit par mēbelitēm! Kādas mēbeles! Stāsta, ka es domājot tikai par sīkumiem, ka prasot, lai durvju rokturi nospodrināti, lai ierēdņiem modernas kaklasaites un lai pie ieejas durvīm stāvētu resns šveicars.* Nekā nebija, godātie! Durvju rokturi un resns šveicars — tie nav nekādi sīkumi. Mājās es varu uzvesties kā mietpilsonis, ēst un gulēt kā cūka, žūpot vienā žūpošanā …

Hirins. Lūdzu, bez mājieniem, esiet tik laipns!

Sipučins. Kas par mājieniem, ak dievs! Ir gan jums neiedomājams raksturs… Tad, lūk, es saku: savās mājās es varu būt mietpilsonis, parvēnijs un pakļauties saviem paradumiem, bet te visam jābūt en grand. Te ir banka! Te katram sīkumam, tā sacīt, jāimponē un jāiedveš cieņa. (Pacel no grīdas papīriņu un iemet kamīnā.) Mans nopelns ir tieši tas, ka esmu augsti pacēlis bankas reputāciju! . . . Smalkais tonis — tam ir milzīga nozīme! Milzīga, vai arī es vairs neesmu Sipučins! (Uzmet skatienu Hirinam.) Mans dārgais, kuru katru mirkli var ierasties bankas locekļu deputācija, bet jums kājās velteņi, ap kaklu tāda šalle.. . svārki taisni trakā krasā . .. Būtu jel uzvilcis fraku vai vismaz melnus svārkus . . .

Hirins. Mana veselība man dārgāka par visiem jūsu bankas locekļiem. Man ir visa ķermeņa iekaisums.

Sipučins (uztraukdamies). Bet tā ir nekārtība, tas taču jums jāatzīst! Jūs izjaucat ansambli!

Hirins. Ja ieradīsies deputācija, tad es varu arī paslēpties. Nav liela nelaime… (Raksta.) Septiņi… viens . . . septiņi. .. divi… viens … pieci… nulle … Es pats arī neciešu nekārtību … Septiņi… divi… deviņi .. . (Klabina skaitīkļus.) Nekārtības es nevaru ciest! Jūs būtu labi darījis, ja nebūtu ielūdzis šodien uz jubilejas mielastu dāmas . . .

Sipučins. Kas par blēņām . . .

Hirins. Es zinu, jūs, dzīdamies pēc šika, salaidīsiet ar viņām pilnu zāli, bet pielūkojiet vien, viņas jums visu sabojās. No viņām ir viss ļaunums un nekārtības.

Sipučins. Gluži otrādi, sieviešu sabiedrība padara mūs cēlākus!

Hirins. Jā . . . Jūsu laulātā draudzene, liekas, ir izglītota persona, bet pagājušo pirmdien viņa kaut ko tādu sarunāja, ka es pēc tam vēl pāris dienu rokas plātīju. Svešu cilvēku klātbūtnē viņa jautā: «Vai liesa, ka vīrs sapircis mūsu bankai Dražsko-Pražskas bankas akcijas, kuras biržā kritušās? Ak, mans vīrs tā noraizējies!» Tā runāt, svešiem dzirdot! Nudien, nesaprotu, kāpēc jūs ko tādu uzticat sievietēm! Gribat, lai viņas jūs pataisa par kriminālnoziedznieku?

Sipučins. Nu, diezgan, diezgan! Jubilejai tādi jautājumi par drūmiem. Starp citu, jūs man kaut ko atgādinājāt. (Skatās pulksteni.) Tūliņ jāierodas manai laulātai draudzenei. īstenībā vajadzēja gan aizbraukt uz staciju, sagaidīt viņu, nabadzīti, bet nav laika, un … un esmu noguris. Jāatzīstas, viņas atbraukšana man prieku nesagādā. Tas ir, es priecājos, bet būtu patīkamāk, ja viņa vēl kādas dieniņas būtu padzīvojusi pie savas mātes. Viņa pieprasīs, lai šo vakaru pavadu kopā ar viņu, bet mums pēc mielasta bija paredzēta tāda maza ekskursija … (Nodreb.) Man jau sākas nervozas trīsas. Nervi tik sasprindzināti, ka šķiet, pietiktu ar vismazāko nieku, lai es sāktu raudāt! Nē, jābūt stipram, vai arī es vairs neesmu Sipučins!

Ienāk Tatjana Aleksejevna lietus mēteli, ar ceļa somiņu pār plecu.

Re, nu! Līdzko piemin, tā klāt!

Tatjana Aleksejevna. Mīļais! (Pieskrien pie vīra, ilgs skūpsts.)

Sipučins. Mēs tikko runājām par tevi! (Skatās pulkstenī.)

Tatjana Aleksejevna (aizelsusies). Noilgojies? Vesels? Es vēl mājās neesmu bijusi, taisnā ceļā no stacijas šurp. Man daudz, daudz kas tev jāpastāsta … nevaru nociesties… Atģērbties negribu, es tikai uz brītiņu. (llirinam.) Labdien, Kuzma Nikolajič! (Vīram.) Vai mājās viss kārtībā?

Sipučins. Jā. Bet tu pa šo nedēļu esi atkopusies, skaistumā pieņēmusies . . . Nu, kāds bija brauciens?

Tatjana Aleksejevna. Lielisks! Māmiņa un Katja sūta sveicienus. Vasilijs Andrejičs lika tevi noskūpstīt. (Skūpsta.) Krustmāte atsūtīja burku ar ievārījumu un sirdās, ka tu neko neraksti. Zīna lika tevi noskūpstīt. (Skūpsta.) Ak, ja tu zinātu, kas tur notika! Kas tur notika! Man pat bail stāstīt! Ai, kas tur notika! Bet es no tavām acīm redzu, ka tu nepriecājies par manu ieraša nbs!

Sipučins. Gluži otrādi . . . Mijā . . . (Skūpsta.)

Hirins sirdīgi kuse.

Tatjana Aleksejevna (nopūšas). Ak, nabaga Katja, nabaga Kaija! 'Man viņas tik žēl, tik žēl!

Sipučins. Milā, mums šodien ir jubileja, kuru katru brīdi var ierasties bankas locekļu deputācija, bet tu neesi uzposusies.

Tatjana Aleksejevna. Tiesa, jubileja! Apsveicu, kungi… Novēlu jums… Tātad šodien būs sapulce, mielasts … Tas man patīk. Vai atceries to skaisto adresi, ar kuras sacerēšanu tik ilgi noņēmies? Vai bankas locekļi tev to šodien nolasīs?

Hirins sirdīgi kāsē.

Sipučins (apmulsis). Mīļā, par tādām lietām nemēdz runāt. . . Labāk brauc uz mājām.

Tatjana Aleksejevna. Tūliņ, tūliņ. Vienā mirklī izstāstīšu visu un braukšu uz mājām. Es tev stāstīšu no paša sākuma. Nu. Kad tu mani pavadīji, es, atceries, atsēdos blakus tai pilnīgajai dāmai un sāku lasīt. Vagonā man nepatīk sarunāties. Trim stacijām pabraucu garām, lasīju un neviena vārdiņa … Nu, pienāca vakars, un, zini, sāka uzmākties tādas drūmas domas vien! Iepretim sēdēja jauns cilvēks, tā nekas, tīri glīts, tumšmatis … Nu, sākām sarunāties . . . Pienāca jūrnieks, tad kāds students … (Smejas.) Es viņiem teicu, ka esmu neprecēta … Kā viņi lakstojās ap mani! Notērzējām līdz pašai pusnaktij, tumšmatis stāstīja šausmīgi smieklīgas anekdotes, bet jūrnieks dziedāja. Man krūtis sāpēja no smiekliem. Un, kad jūrnieks — ak, šie jūrnieki! — nejauši uzzināja, ka mani sauc — Tatjana, tad zini, ko viņš dziedāja? (Dzied basā.) «Oņegin, teikšu vaļsirdīgi, Tatjanu mīlu neprātīgi . . .» (Skali smejas.)

Hirins sirdīgi kāsē.

Sipučins. Taņuša, mēs traucējam Kuzmu Nikolajeviču. Brauc uz mājām, mīļā … Vēlāk . ..

Tatjana Aleksejevna. Nekas, nekas, lai ari viņš paklausās, las ir ļoti interesanti. Es tūliņ beigšu. Serjoža bija atbraucis man pretim uz staciju. Patrāpījās vēl kāds jauns cilvēks, liekas, nodokļu inspektors .. . nekas, gluži glīts, it īpaši acis… Serjoža mūs iepazīstināja, un mēs braucām trijatā… Laiks bija brīnišķīgs …

Aiz skatuves balsis: «Nedrīkst! Nedrīksti Ko jūs vēlaties?» Ienāk

Merčutkina.

Merčutkina (durvīs atgainīdamās). Ko te ķerstāties? Kas vēl nebūs! Man jārunā ar pašu! (Ienāk, Šipučinam.) Man ir gods, jūsu ekselence… Guberņas sekretāra sieva Nastasja Fjodorovna Merčutkina.

Sipučins. Ko jūs vēlaties?

Merčutkina. Redzait, jūsu ekselence, guberņas sekretārs Merčutkins noslimoja piecus mēnešus, un, kamēr viņš gulēja mājās un ārstējās, viņu bez kāda iemesla atlaida no darba, bet, kad es, jūsu ekselence, aizgāju pēc viņa algas, tad viņi, redzait, ņēma un atrēķināja no algas divdesmit četri rubļi un trīsdesmit sešas kapeikas. Par ko, es prasu. «Viņš, sak, aizņēmies no pašpalīdzības kases, un citi par viņu galvojuši.» Kā tad tā? Neba tad viņš varēja ņemt bez manas piekrišanas? Tā nedrīkst, jūsu ekselence! Es esmu trūcīga sieviete, tik vien pārtikšanas kā no īrniekiem… Es esmu nevarīga, bez aizstāvja … No visiem ciešu pārestību, ne no viena nedzirdu laba vārda …

Sipučins. Atļaujiet… (Paņem no viņas lūgumrakstu un stāvēdams lasa.)

Tatjana Aleksejevna (Hirinam). Vajag no sākuma … Pagājušonedēļ pēkšņi saņemu no māmiņas vēstuli. Raksta, ka māsu Katju bildinājis kāds Grendilevskis. Patīkams, pieklājīgs, jauns cilvēks, bet bez jebkādiem līdzekļiem un bez noteikta stāvokļa. Un, kā par nelaimi, iedomājieties tikai, Katja viņā iemīlējusies. Ko nu lai dara? Māmiņa raksta, lai es nekavējoties ierodos un ietekmēju Katju …

Iiirins (skarbi). Atvainojiet, jūs man sajaucāt rēķinus! Jūs tik daudzināt — māmiņa un Katja, bet man sajuka, un es neko vairs nesaprotu.

Tatjana Aleksejevna. Liela nelaime! Klausieties, kad ar jums runā dāma! Kāpēc jūs šodien lik pikls? Iemīlējies, vai? (Smejas.)

Šipučins (Meičutkinai). Piedodiet, bet kā tad tā? Es neko nesaprotu …

Tatjana Aleksejevna. Iemīlējies? Ahā! Nosarka!

Šipučins (sievai). Taņuša, izej, mīļā, uz brītiņu kantorī. Es tūliņ.

Tatjana Aleksejevna. Labi. (Iziet.)

Šipučins. Es neko nesaprotu. Acīm redzot, jūs, kundze, esat ienākusi nepareizā vietā. Jūsu lūgums īstenībā nemaz neattiecas uz mums. Esiet tik laipna, griezieties tai resorā, kur kalpoja jūsu vīrs.

Merčutkina. Es, mīļais, jau piecās vietās biju, nekur pat lūgumrakstu neņēma pretim. Nezināju vairs, ko darīt, bet paldies znotam Borisam Matvejičam, viņš ieteica atnākt pie jums. «Jūs, sak, māmuļ, ejiet pie Sipučina kunga, viņam liela teikšana, viņš visu var. ..» Palīdziet, jūsu ekselence!

Šipučins. Mēs, Merčutkina kundze, neko nevaram jūsu labā darīt. Jums jāsaprot: jūsu vīrs, cik varu spriest, kalpojis kara medicīnas resorā, bet mūsu iestāde ir pilnīgi privāta, komerciāla, mums ir banka. Kā jūs to nesaprotat!

Merčutkina. Jūsu ekselence, man ir ārsta apliecība, ka mans vīrs bijis slims. Te tā ir, lūdzu, paskatieties …

Šipučins (saērcināts). Labi, es jums ticu, bet atkārtoju: uz mums tas neattiecas.

Aiz skatuves dzirdami Tatjanas Aleksejevnas smiekli, pēc tam smejas

vīrietis.

Šipučins (pamet skatienu uz durvīm). Viņa tur traucē darbiniekus. (Merčutkinai.) Dīvaini un pat smieklīgi. Vai tad jūsu vīrs nezina, kur jums jāgriežas?

Merčutkina. Viņš, jūsu ekselence, man neko nezina. To vien daudzina: «Tā nav tava darīšana! Vācies ārā!» — tas ir viss …

Šipučins. Es atkārtoju, kundze: jūsu vīrs kalpojis kara medicīnas resorā, bet te ir banka, privāta iestāde, komerciāla …

Merčutkina. Tā, tā, tā .. . Saprotu, mīļais. Tādā gadī

jumā, jūsu ekselence, lieciet izsniegt man kaut piecpadsmit rubļu! Esmu ar mieru saņemt pa daļām.

Šipučins (nopūšas). Uh!

Hirins. Andrej Andrejič, šitā es ziņojumu nekad nepabeigšu.

Šipučins. Tūliņ. (Merčutkinai.) Jums neko nevar ieskaidrot. Saprotiet taču, ka nākt pie mums ar tamlīdzīgu prasību ir tikpat dīvaini kā iesniegt laulības šķiršanas lūgumu, piemēram, aptiekā vai proves palātā.

Pie durvīm klauvē. Tatjanas Aleksejevnas balss: «Andrej, vai var

nākt iekšā?»

Šipučins (sauc). Pagaidi, mīļā, tūliņ! (Meičutkinai.) Jums nav viss izmaksāts, bet kāds tam sakars ar mums? Turklāt, kundze, mums šodien jubileja, mēs esam aizņemti, kuru katru brīdi kāds var ienākt… Atvainojiet …

Merčutkina. Jūsu ekselence, pažēlojiet jel mani, sērdieni! Es esmu vāja sieviete, bez aizstāvja … Nomocījusies līdz nāvei… Ar īrniekiem jātiesājas, par vīru jārūpējas, saimniecībā jānoskrienas, un tad vēl znots bez darba …

Šipučins. Merčutkina kundze, es … Nē, atvainojiet, es nespēju ar jums runāt! Man pat galva apreiba … Jūs gan mūs kavējat, gan laiku velti šķiežat… (Nopūšas, sānis.) Ir gan stulbene, vai arī es vairs neesmu Šipučins! (Hirinam.) Kuzma Nikolajič, paskaidrojiet, lūdzams, Merčutkina kundzei… (Atmet ar roku un ieiet valdes istabā.)

Hirins (pieiet pie Merčutkinas. Skarbi). Ko jūs vēlaties?

Merčutkina. Es esmu vāja sieviete, bez aizstāvja… No paskata varbūt veselīga, bet, ja ņem no tiesas, tad man nevienas veselas vietiņas nevar sameklēt. Tikko uz kājām turos, un ēstgriba arī pagalam. Kafiju šodien gan dzēru, bet bez kādas patikšanas.

Hirins. Es jums prasu: ko jūs vēlaties?

Merčutkina. Lieciet, mīlīt, izsniegt man piecpadsmit rubļu un pārējo kaut vai pēc mēneša.

Hirins. Jums taču, liekas, skaidri un gaiši pateica: te ir banka!

Merčutkina. Tā, tā … Ja vajag, es ari ārsta apliecību varu uzrādīt.

Hirins. Vai jums ir galva uz pleciem vai nav?

Merčutkina. Mīlīt, es taču lūdzu, kas pienākas. Svešas mantas man nevajag.

Hirins. Kundze, es jums prasu: vai jums ir galva uz pleciem vai nav? Nu, velns un elle, man nav laika ar jums pļāpāt! Es esmu aizņemts. (Rāda uz durvīm.) Lūdzu!

Merčutkina (pārsteigta). Bet kā tad ar naudu?

Hirins. Vārdu sakot, jums uz pleciem nav galva, bet, re, kas … (Piesit ar pirkstu pie galda, pēc tam sev pie pieres.)

Merčutkina (apvainojusies). Ko? Nu, lēnāk, lēnāk … Pabungo tā savai sievai… Es esmu guberņas sekretāra sieva. Ar mani tu jokus nedzen!

Hirins (iekaisis, pusbalsī). Arā no šejienes!

Merčutkina. Nu, nu, nu … Lēnām pār tiltu!

Hirins (pusbalsī). Ja tu nevāksies tūliņ ārā, es sūtīšu pēc sētnieka! Arā! (Piesper kāju.)

Merčutkina. Palēnām, palēnām! Man nav bail! Tādus jau esam atskatījušies … Bramanis!

Hirins. Liekas, savu mūžu neesmu redzējis kaut ko tik pretīgu … Uh! Pat galvā iesitās … (Smagi elpo.) Es tev vēlreiz saku … Dzirdi! Ja tu, vecā spertavnīca, neiesi ārā, es tevi miltos samalšu! Man tāds raksturs, ka es varu tevi uz mūžu par kropli pataisīt! Es varu izdarīt noziegumu!

Merčutkina. Rej, rej, sunīt, nekod vien. Mani jau nenobiedēsi. Esam jau tādus atskatījušies.

Hirins (izmisumā). Paskatīties uz viņu nevaru! Man nelabi! Es nevaru! (Iet pie galda un apsēžas.) Pielaiduši pilnu banku ar sieviešiem, es nevaru ziņojumu rakstīt! Nevaru!

Merčutkina. Es neprasu svešu mantu, bet savu, pēc likuma. Vei, nekauņa! Valsts iestādē sēž ar velteņiem kājās … Lauķis …

Ienāk Sipučins un Tatjana Aleksejevna.

Tatjana Aleksejevna (seko vīram). Mēs aizbraucām viesos pie Berežņickiem. Katjai bija zils fulara tērps ar vieglām mežģīnēm un atsegtu kaklu . . . Viņai Joti piestāv augsta sasuka, es pati viņai saspraudu matus . .. Kad bija saģērbusies un sasukājusies, nu, gluži vienkārši apburoša!

Šipučins (jau mocīdamies ar galvas sāpēm). Jā, jā . .. apburoša … Tūliņ te var ierasties …

Merčutkina. Jūsu ekselence!

Šipučins (gurdi). Vēl kas? Ko jūs vēlaties?

Merčutkina. Jūsu ekselence! (Rāda uz Ilirinu.) Are, šis, šis pats … šis pabungoja ar pirkstu pa pieri un tad pa galdu… Jūs likāt viņam manu lietu izmeklēt, bet viņš ņirgājas un visādi izrunājas. Es esmu vāja sieviete, bez aizstāvja …

Šipučins. Labi, kundze, es noskaidrošu . .. speršu soļus … Ejiet… vēlāk! (Sānis.) Man jau sākas podagra …

Hirins (pieiet pie Šipučina, klusu). Andrej Andrejič, lieciet sūtīt pēc šveicara, lai trenc viņu ratā. Tas taču velns zina kas!

Šipučins (nobiji(s). Nē, nē! Viņa sacels brēku, bet šai namā daudz dzīvokļu.

Merčutkina. Jūsu ekselence!

Hirins (raudulīgā balsī). Bet man taču ziņojums jāraksta! Es nepagūšu! (Atgriežas pie galda.) Es nespēju!

Merčutkina. Jūsu ekselence, kad es saņemšu? Man pašureiz vajag naudas.

Šipučins (sānis, sašutis). Ne-ie-do-mā-ja-mi nekrietns sievišķis. (Merčutkinai maigi.) Kundze, es jau jums sacīju. Te ir banka, privāta iestāde, komerciāla …

Merčutkina. Esiet tik laipns, jūsu ekselence, parādiet žēlastību… Ja ar ārsta apliecību nepietiek, es varu dabūt arī no iecirkņa. Lieciet izsniegt man naudu!

Šipučins (smagi nopūšas). Uh!

Tatjana Aleksejevna (Merčutkinai). Vecmāmuļ, jums taču teica, ka jūs traucējat darbu. Esat gan jūs, nudien.

Merčutkina. Skaistulīt, mīlīt, neviens cits jau par mani negādās. Tik tā slava vien ir, ka ēdu un dzeru, bet kafiju šorīt dzēru bez kādas palikšanas.

Šipučins (bezspēkā Merčutkinai). Cik jūs gribat saņemt?

Merčutkina. Divdesmit četrus rubļus trīsdesmit sešas kapeikas.

Šipučins. Labi! (Izņem no maka divdesmit pieci rubļi un pasniedz viņai.) Te būs divdesmit pieci rubļi. Ņemiet un … ejiet!

Hirins sirdīgi kāsē.

Merčutkina. Padevīgi pateicos, jūsu ekselence. (Noglabā naudu.)

Tatjana Aleksejevna (apsēzdamās blakus vīram). Man gan laiks uz mājām … (Ieskatās pulkstenī.) Bet es vēl nepabeidzu… Vienā mirklī pabeigšu un iešu projām … Kas tur gan notika! Ai, kas tur notika! Tātad mēs aizbraucām viesos pie Berežņickiem … Tā pa vidām, jautri bija, bet ne sevišķi… Protams, bija arī Katjas pielūdzējs Grendilevskis … Nu, es ar Katju parunāju, paraudāju, ietekmēju viņu, un viņa turpat viesībās izskaidrojās ar Grendilevski un noraidīja viņa bildinājumu. Nu, es domāju, viss nokārtojies labi jo labi: māmiņu esmu nomierinājusi, Katju paglābusi un nu varu būt pilnīgi mierīga .. . Bet ko tu domā? īsi pirms vakariņām ejam ar Katju pa aleju un pēkšņi… (Uztraukdamās.) Un pēkšņi dzirdam šāvienu . .. Nē, es nevaru par to aukstasinīgi runāt! (Apvēdinās ar kabatas lakatu.) Nē, nevaru!

Šipučins (nopūšas). Uh!

Tatjana Aleksejevna (raud). Skrienam uz lapeni, bet tur… tur guļ nabaga Grendilevskis… ar pistoli rokā …

Šipučins. Nē, es to nepārcietīšu! Es nepārcietīšu! (Merčutkinai.) Ko jums vēl vajag?

Merčutkina. Jūsu ekselence, vai mans vīrs nevarētu atkal stāties darbā?

Tatjana Aleksejevna (raudot). Iešāvis sev taisni sirdī… re, te. Katja, nabadzīte, pakrita bez samaņas … Bet viņš pats briesmīgi pārbijies, guļ un … un lūdz sūtīt pēc ārsta. Ārsts drīz atbrauca un… un izglāba nelaimīgo …

Merčutkina. Jūsu ekselence, vai mans vīrs nevarētu atkal stāties darbā?

Šipučins. Nē, es to nepārcietīšu! (Raud.) Es nepārcietīšu! (Izstiepj abas rokas pret Hirinu, izmisumā.) Dzeniet viņu ārā! Dzeniet ārā, es jūs lūdzu!

Hirins (tuvojas Tatjanai Aleksejevnai). Ārā no šejienes!

Šipučins. Viņu ne, bet šito … re, šito briesmīgo … (rāda uz Merčutkinu) re, šito!

Hirins (nesapratis, Tatjanai Aleksejevnai). Arā no šejienes! (Piesper kāju.) Taisies, ka liec!

Tatjana Aleksejevna. Ko? Kas jums? Prātu esat zaudējis?

Šipučins. Tas ir briesmīgi! Es esmu nelaimīgs cilvēks! Trenciet viņu ārā! Trenciet!

Hirins (Tatjanai Aleksejevnai). Arā! Sakropļošu! Gabalos saplēsīšu! Izdarīšu noziegumu!

Tatjana Aleksejevna (bēg no Hirina, viņš dzenas pakaf). Kā jūs iedrīkstaties! Jūs esat nekauņa! (Kliedz.) Andrej, glāb! Andrej! (Spiedz.)

Šipučins (dzenas viņiem pakaļ). Rimstieties! Es jūs lūdzu! Klusāk! Saudzējiet mani!

Hirins (dzenas pakaļ Merčutkinai). Arā no šejienes! Ķeriet! Sitiet! Grieziet viņu gabalos!

Šipučins (kliedz). Rimstieties! Es jūs lūdzu! Lūdzu!

Merčutkina. Mīlīši… mīlīši! (Iespiedzas.) Mīlīši!

Tatjana Aleksejevna (kliedz). Glābiet! Glābiet! Ak, ak … man slikti! Slikti! (Uzlec uz krēsla, tad nokrīt uz dīvāna un vaid kā ģībonī.)

Hirins (dzenas pakaļ Merčutkinai). Sitiet viņu! Zveliet! Duriet!

Merčutkina. Ak, ak… pasaulīt, man tumšs acu priekšā! Ak! (Iekrīt bez samaņas Šipučina rokās.)

Pie durvīm klauvē, balss aiz skatuves: «Deputācija I»

Šipučins. Deputācija .. . reputācija … okupācija …

Hirins (spārda grīdu). Arā, velns lai mani parauj! (Atbrauka piedurknes.) Dodiet man viņu šurp! Es varu izdarīt noziegumu!

Ienāk deputācija — pieci cilvēki, visi frakās. Vienam rokās adrese samta sējumā, otram kauss. Durvis sastājušies ierēdņi. Tatjana Aleksejevna guj uz dīvāna, Merčutkina Šipučina rokās, abas klusi vaid.

Bankas loceklis (skaļi lasa). «Augsti godātais un dārgais Andrej Andrejevič! Metot retrospektīvu

skatienu uz mūsu finansu iestādes pagātni un gara acīm izsekojot tās pakāpeniskās attīstības vēsturi, mēs gūstam visaugstākā mērā iepriecinošus iespaidus. Tiesa, pirmajos pastāvēšanas gados nelielais pamatkapitāla apjoms, cik necik nopietnu operāciju trūkums, kā arī nenoteiktie mērķi krasi izvirzīja Hamleta jautājumu «But vai nebūt?», un kadu laiku pat atskanēja balsis par labu bankas slēgšanai. Bet tad iestādes priekšgalā nostājāties jūs. Jūsu zināšanas, enerģija un jums piemītošais takts bija par cēloni neparastiem panākumiem un nepieredzētam uzplaukumam. Bankas reputāciju … (kāsē) reputāciju …

Merčutkina (vaid). Oh! Oh!

Tatjana Aleksejevna (vaid). Ūdeni! Ūdeni!

Bankas loceklis (turpina). «Bankas reputāciju… (kāsē) bankas reputāciju jūs esat pacēlis tādos augstumos, ka mūsu iestāde var šodien sacensties ar labākajām ārzemju iestādēm …»

Šipučins. Deputācija … reputācija … okupācija … Iet divi draugi staigāt vakarā un vārdus nopietnus tie mij šai sakarā… Jel neteic, jaunība ka postā iegrūdusi, no manas greizsirdības plosīta …

Bankas loceklis (apmulsis turpina). Tad, metot objektīvu skatienu uz tagadni, mēs, augsti godātais un dārgais Andrej Andrejevič … (Klusākā balsī.) Tādā gadījumā mēs vēlāk … Mēs labāk vēlāk …

Visi samulsusi iziet.

Priekškars

KAIJA

Komēdija četros »ēlienos

Personas:

Irina Nikolalevna Aikadina: Trepleya, aktrise Konstantīns Gavrilovlčs Tiep[evs, viņas dēls, jauns cilvēks Pjotrs Nikolajevičs Sorins, viņas brālis

Ņina Mihailovna Zarcinaja, jauna meitene, bagāta muižas īpašnieka meita

lija Alanasjevičs Samrajevs, atvaļināts poručiks, Sorina muižas pārvaldnieks Polīna Aņdrejevna, viņa sieva Maša, viņa meita

Boriss Aleksejevičs Tngorins, beletrists

Jevgeņijs Sergejevičs Doms, ārsts

Semjons Semjonovičs Medvedenko, skolotājs

Jakovs^ strādnieks

Pavārsi_

Istabene

Darbība norit Sorina muižā. Starp trešo un ceturto cēlienu paiet

divi gadi.

PIRMAIS CĒLIENS

Sorina muižas parka daļa. Plato aleju, kas aizstiepjas no skatītājiem parka dziļumā uz ezeru, nosprosto uz ātru roku mājas izrādei uzcelta estrāde, tāpēc ezers nemaz nav redzams. Pa labi un pa kreisi no estrādes krūmi.

Daži krēsli, galdiņš.

Saule tikko norietējusi. Uz estrādes aiz nolaista priekškara Jakovs un citi strādnieki; dzirdama klepošana un klaudzieni. No kreisās puses nāk, atgriežoties no pastaigas, Masa un Medvedenko.

Medvedenko. Kāpēc jūs vienmēr ģērbjaties melnās drēbēs?

Masa. Es sēroju par savu dzīvi. Esmu nelaimīga.

Medvedenko. Kāpēc? (Pārdomās.) Nesaprotu. .. Jūs esat vesela, jūsu tēvs, kaut arī nav bagāts, tomēr turīgs. Man klājas daudz grūtāk nekā jums. Saņemu tikai divdesmit trīs rubļus mēnesī, bez tam no manas algas vēl atvelk pensiju kasei, bet es tomēr nestaigāju sērās.

Abi apsēžas.

Maša. Runa nav par naudu. Arī nabags var būt laimīgs.

Medvedenko. Tas tikai teorijā, bet praksē iznāk tā: es, māte, divas māsas un brālītis, bet alga man tikai divdesmit trīs rubļi. Ēst un dzert taču vajag? Tējas un cukura vajag? Tabakas vajag? Nu, tad pamēģini savilkt galus kopā.

Maša (atskatīdamās uz estrādi). Drīz sāksies izrāde.

Medvedenko. Jā. Spēlēs Zarečnaja, bet lugu uzrakstījis .Konstantins Gavrilovičs. Viņi iemīlējušies viens otrā, un šodien viņu dvēseles saplūdīs tieksmē sniegt vienu un to pašu mākslas tēlu. Bet manai un jūsu dvēselei nav kopēju saskares punktu. Es mīlu jūs, nevaru aiz ilgām nodzīvot mājās, katru dienu nāku sešas verstis šurp un eju sešas atpakaļ, bet jūs pret mani izturaties pavisam indiferenti. Tas saprotams. Man nav līdzekļu, ģimene man liela… Kas gan gribēs kļūt par sievu tādam cilvēkam, kuram pašam nav ko ēst?

Masa. Blēņas. (Iešņūc tabaku.) Jūsu mīlestība mani aizkustina, bet es nevaru jums atbildēt ar pretmīlu, tas arī viss. (Sniedz viņam tabakdozi.) Ņemiet!

Medvedenko. Negribas.

Pauze.

Maša. Spiedīgs gaiss, laikam naktī uznāks negaiss. Jūs pastāvīgi filozofējat vai arī runājat par naudu. Pēc jūsu domām, nav lielākas nelaimes par nabadzību, bet, manuprāt, tūkstošreiz vieglāk ir staigāt skrandās un ubagot nekā … Nu, to jūs nevarat saprast…

No labās puses uznāk Sorins un Trepjevs.

Sorins (atbalstīdamies uz spieķa). Es, mīļais, uz laukiem nejūtos un nejūtos īsti savā ādā, un skaidrs, ka te nekad nevarēšu pierast. Vakar apgulos pulksten desmitos, šodien no rīta pamodos deviņos un ar tādu sajūtu, it kā man no ilgās gulēšanas būtu smadzenes pielipušas pie galvaskausa un velns zina kas. (Smejas.) Bet pēc pusdienas es atkal nejauši aizmigu un tagad jūtos kā salauzts, kā lietuvēna nomocīts galu galā…

Treplevs. Tiesa, tev vajadzētu dzīvot pilsētā. (Ieraudzījis Masu un Medvedenko.) Kungi, kad sāksies izrāde, jūs pasauks, bet tagad te nevar nākt. Lūdzu, ejiet prom!

Sorins (Masai). Marja Iļjiņlčna, esiet tik laba un palūdziet savu tēvu, lai viņš liek palaist vaļā suni, citādi tas gaudo. Mana māsa atkal visu nakti nevarēja aizmigt.

Maša. Runājiet ar manu tēvu pats, es to nedarīšu. Lūdzu, atbrīvojiet mani no šā uzdevuma. (Medvedenko.) Iesim!

Medvedenko (Trepļevam). Tātad pirms izrādes jūs atsūtīsiet kādu mums pakaļ.

Abi aiziet.

Sorins. Tad nu atkal cauru nakti suns gaudos. Tīrais posts, nekad laukos neesmu dzīvojis tā, kā būtu gribējies. Agrāk reizēm paņēmu atvaļinājumu uz divdesmit astoņām dienām un atbraucu šurp, lai atpūstos, — un punkts, bet te tevi ņem un nomoka ar visādām muļķībām tā, ka jau pirmajā dienā gribas laisties projām. (Smejas.) Vienmēr no šejienes esmu aizbraucis ar prieku .. . Nu, bet tagad esmu atvaļināts, nav kur likties galu galā. Vai gribi vai negribi — jādzīvo vien ir. . .

Jakovs (Trepļevam). Konstantin Gavrilič, mēs iesim peldēties.

Trepļevs. Labi, tikai pēc desmit minūtēm esiet atpakaļ. (Skatās pulkstenī.) Drīz sāksies izrāde.

Jakovs. Klausos. (Aiziet.)

Trepļevs (aplūkodams estrādi). Te, lūk, nu ir teātris. Priekškars, aiz tā pirmā kulise, aiz tās otrā un tālāk tukša telpa. Nekādu dekorāciju. Atklājas skats tieši uz ezeru un uz apvārsni. Priekškaru pacelsim tieši pusdeviņos, kad uzlēks mēness.

Sorins. Lieliski.

Trepļevs. Ja Zarečnaja laikā neieradīsies, tad, protams, viss efekts būs pagalam. Viņai jau vajadzēja būt šeit. Tēvs un pamāte viņu tā uzmana, ka viņai no mājas izkļūt tikpat grūti kā no cietuma. (Sakārto tēvocim kaklasaiti.) Mati un bārda tev sapinkojušies. Tev vajadzētu apcirpties, vai. ..

Sorins (sukādams bārdu). Tā manas dzīves traģēdija. Arī jaunībā man bija tāds izskats, it kā es nemitīgi dzertu, — un punkts. Sievietes mani nekad nav mīlējušas. (Apsēzdamies.) Kāpēc māsa sliktā omā?

Trepļevs. Kāpēc? Garlaikojas. (Nosēzdamies blakus Sorinam.) Viņu moka greizsirdība. Viņa jau ir nemierā kā ar mani, tā ar izrādi un manu lugu, tāpēc ka nespēlē viņa, bet Zarečnaja. Manu lugu māte nemaz nav lasījusi, bet jau to ienīst.

Sorins (smejas). Tev tikai tā liekas, nudien .. .

Trepjevs. Viņa jūlas aizvainota tāpēc, ka uz šās mazās skatuves panākumus gūs Zarečnaja, nevis viņa. (Palūkojas pulksteni.) Mana māte ir psiholoģisks kuriozs. Bez šaubām, viņa ir apdāvināta, gudra, lasot grāmatu, spēj raudāt, visu Ņekrasovu no galvas var noskandēt, slimniekus kopj kā eņģelis, bet pamēģini tās klātbūtnē slavēt Dūzi. Oho-ho! Slavēt drīkst tikai viņu vienu pašu, jāraksta par viņu, jārunā, jājūsmo par viņas neparasto spēli lugā «La clame aux cami'lias» vai «Dzīves Ivanā», bet, tā kā te laukos nav tāda skurbuma, tad viņa garlaikojas un dusmojas un mūs visus uzskata par ienaidniekiem, un viņai liekas — mēs visi esam vainīgi. Turklāt viņa ir māņticīga, baidās no trim svecēm, no trīspadsmitā datuma. Viņa ir skopa. Odesā viņai noguldīti bankā septiņdesmit tūkstoši — to es zinu pilnīgi droši. Bet pamēģini no viņas aizņemties, tūlīt sāks raudāt.

Sorins. Tu esi iedomājies, ka mātei tava luga nepatīk, tāpēc uztraucies — un punkts. Nomierinies, māte tevi dievina.

Trepjevs (noraudams puķei ziedlapiņas). Mīl — nemīl, mīl — nemīl, mīl — nemīl. (Smejas.) Redzi, māte mani nemīl. Nu, zināms! Viņai gribas dzīvot, mīlēt, valkāt gaišas jaciņas, bet man jau divdesmit pieci gadi, un es viņai pastāvīgi atgādinu, ka viņa vairs nav jauna. Kad manis nav klāt, tad viņai tikai trīsdesmit divi gadi, kad esmu klāt — tad četrdesmit trīs, tāpēc arī viņa mani neieredz. Tāpat māte zina, ka es neatzīstu teātri. Viņa teātri mīl, viņai liekas — viņa kalpo cilvēcei, svētajai mākslai, bet, manuprāt, mūslaiku teātris nav nekas vairāk kā rutīna un aizspriedumi. Kad paceļas priekškars un vakara apgaismojumā istabā ar trim sienām šie lielie talanti, svētās mākslas priesteri, tēlo, kā cilvēki ēd, dzer, mīl, staigā, valkā savas žaketes, kad no pliekanām ainām un frāzēm pūlas izsecināt sīku, katram saprotamu, ikdienas dzīvē noderīgu morāli, kad tūkstoš variācijās man sniedz vienu un to pašu, vienu un to pašu, vienu un to pašu, tad — es bēgu, bēgu, tāpat kā Mopasāns bēga no Eifeļa torņa, kas ar savu banalitāti nomāca viņa smadzenes.

Sorins. Bez teātra iztikt nevar.

Trepļevs. Vajadzīgas jaunas formas. Vajadzīgas jaunas formas, bet, ja to nav, tad nav vajadzīgs nekas. (Skatās pulkstenī.) Es mīlu māti, ļoti mīlu, bet viņa dzīvo bezjēdzīgu dzīvi. Mūžīgi pinas ar šo beletristu, viņas vārdu pastāvīgi vazā pa avīzēm, — un tas mani nogurdina. Reizēm manī mostas visparastākā mirstīgā cilvēka egoisms; reizēm žēl, ka mana māte ir slavena aktrise, un šķiet, ka tad, ja viņa būtu parasta sieviete, es justos laimīgāks. Tēvoc, kas var būt ļaunāks un muļķīgāks par manu stāvokli; reizēm pie viņas sanāk viesi, tikai slavenības, aktieri un rakstnieki, un starp tiem tikai es viens neesmu nekas, un mani pacieš tikai tāpēc, ka esmu viņas dēls. Kas tad es esmu? Nu, kas? Izstājos no universitātes trešā kursa, kā mēdz sacīt, no redakcijas neatkarīgu apstākļu pēc, nekādu talantu man nav, naudas ne graša, bet pēc pases esmu Kijevas sīkpilsonis. Mans tēvs bija Kijevas sīkpilsonis, kaut arī ievērojams aktieris. Tāpēc reizēm, kad manas mātes viesistabā visi šie aktieri un rakstnieki man pievērsa savu žēlīgo uzmanību, man šķita, ka viņi ar saviem skatieniem mērī manu niecīgumu, — es sapratu viņu domas un jutos sāpīgi pazemots …

Sorins. Starp citu, saki man, lūdzu, — kas īsti par cilvēku ir šis beletrists? Grūti viņu saprast. Vienmēr cieš klusu.

Trepļevs. Viņš ir gudrs, vienkāršs, mazliet melanholisks cilvēks. Ļoti godprātīgs. Līdz četrdesmit gadiem viņam vēl tālu, bet jau ir slavens, un viņam viss apnicis . .. Kas attiecas uz viņa darbiem, tad … kā lai tev saku? Tie ir jauki, talantīgi… bet pēc Tolstoja vai Zolā Trigorinu lasīt negribēsies.

Sorins. Bet man, brāl, patīk literāti. Kādreiz es pats karsti ilgojos pēc divām lietām — gribēju apprecēties un gribēju kļūt par literātu —, taču neizdevās ne apprecēties, ne kļūt par literātu. Jā. Galu galā ir patīkami but arī par neievērojamu literātu.

Tiepļevs (klausīdamies). Es dzirdu soļus . . . (Apskauj tēvoci.) Es nevaru bez viņas dzīvot. .. Pat viņas soļu troksnis ir skaists… Esmu neprātīgi laimīgs. (Iet ātri pretim Ņinai Zarečnajai, kas ienāk.) Burve, tu mans sapnis…

Ņina (satraukti). Neesmu nokavējusies … Protams, neesmu nokavējusies . . .

Trepļevs (skūpstīdams viņai rokas). Nē, nē, nē .. .

Ņina. Es visu dienu uztraucos, man bija tādas bailes! Baidījos, ka tēvs mani nelaidīs… Bet viņš kopā ar pamāti nupat aizbrauca. Debesis sārtojas, jau lec mēness, es tā dzinu zirgu, ai, kā dzinu. (Smejas.) Bet esmu priecīga. (Cieši spiež Sorinam roku.)

Sorins (smejas). Acis, liekas, saraudātas… He-he! Tas nav labi!

Ņina. Tas tāpat vien… Redziet, cik smagi elpoju. Pēc pusstundas es aizbraukšu, man jāsteidzas. Nevaru, nevaru, dieva dēļ, neaizturiet. Tēvs nezina, ka esmu šeit.

Trepļevs. Tiešām ir laiks sākt. Jāiet visus pasaukt.

Sorins. Es aiziešu — un punkts. Tūlīt. (Aiziet pa labi dziedādams.) «Uz Franciju divi grenadieri…» (Atskatās.) Reiz es sāku tāpat dziedāt, bet kāds prokurora biedrs man teica: «Jums, jūsu ekselence, ļoti spēcīga balss…» Tad, brīdi padomājis, piebilda: «Bet. . . riebīga gan.» (Smejas un aiziet.)

Ņina. Tēvs un viņa sieva mani pie jums nelaiž. Saka, te esot bohēma…. baidās, ka es nekļūstu par. aktrisi… Bet mani velk šurp uz ezeru kā.kaiju . .. Man sirds ilgojas pēc jums. (Atskatās.)

Trepļevs. Mēs esam vieni.

Ņina. Šķiet, tur kāds . ..

Trepļevs. Tur nav neviena. (Skūpstās.)

Ņina. Kas tas par koku?

Trepļevs. Goba.

Ņina. Kāpēc tā tik tumša?

Trepļevs. Ir jau vakars, visi priekšmeti izskatās tumšāki. Nebrauciet prom tik drīz, es jūs ludzu!

Ņina. Nevaru.

Trepļevs. Bet ja es aizbrauktu pie jums, Ņina? Es visu nakti stāvēšu dārzā un skatīšos uz jūsu logu.

Ņina. Nevar, jūs pamanīs sargs. Trezors vēl nav pie jums pieradis un ries.

Trepļevs. Es mīlu jus.

Ņina. Tss . ..

Trepļevs (izdziidis soļus). Kas tur nāk? Vai jūs, Jakov?

Jakovs (aiz estrādes). Tieši tā!

Trepļevs. Vai spirts ir? Sērs ir? Kad parādīsies sarkanās acis, te jāož pēc sēra. (Ņinai.) Ejiet, tur viss sagatavots. Vai esat uztraukusies?

Ņina. Jā, ļoti. Jūsu māte — nu, tas vēl nekas, no viņas es nebaidos, bet pie jums viesojas Trigorins … Viņa klātbūtnē spēlēt man ir bail un kauns … Slavens rakstnieks … Vai viņš ir jauns?

Trepļevs. Jā.

Ņina. Cik viņam brīnišķīgi stāsti!

Trepļevs (vēsi). Nezinu, neesmu lasījis.

Ņina. Jūsu lugā grūti spēlēt, tajā nav dzīvu cilvēku.

Trepļevs. Dzīvu cilvēku! Dzīve nav jātēlo tāda, kāda tā ir, ne arī tāda, kādai tai vajadzētu būt, bet tāda, kādu mēs to iedomājamies savos sapņos.

Ņina. Jūsu lugā maz darbības, tikai runāšana. Un, pēc manām domām, lugā katra ziņā jābūt mīlestībai …

Abi aiziet aiz estrādes.

Uznāk Pollna Andrejevna un Doms.

Poliņa Andrejevna. Gaiss kļūst drēgns. Ejiet atpakaļ, uzvelciet galošas.

Doms. Man ir karsti.

Polina Andrejevna. Jūs sevi nelaupāt. To jus darāt aiz spītības. Jūs esat ārsts un pats ļoti labi zināt, ka drēgns gaiss jums kaitīgs, bet jums gribas man sagādāt ciešanas; vakar jūs tīšām visu vakaru sēdējāt uz terases …

Dorns (klusu dzied). «Jel neteic, jaunība, ka postā iegrūdusi.»

Polina Andrejevna. Jūs bijāt tik ļoti aizrāvies sarunā ar Irinu Nikolajevnu… Jūs nemaz nejutāt aukstumu. Atzīstieties, ka viņa jums patīk…

Dorns. Man ir piecdesmit pieci gadi.

241

Polina Andrejevna. Blēņas, vīrietim tas vēl nav

16 26

nekāds vecums. Jus esat ļoti labi saglabajies un vēl patīkat sievietēm.

Doms. Bet ko tad jūs īsti gribat?

Pollna Andrejevna. Tās aktrises priekšā jūs visi esat gatavi krist ceļos. Visi!

Doms (dzied). «Es atkal tavā priekšā . . .» Ja sabiedrība mīl aktierus un izturas pret tiem citādi nekā, piemēram, pret tirgotājiem, tad tur nav nekā dīvaina. Tas ir ideālisms.

Polīna Andrejevna. Sievietes ir vienmēr jūsos iemīlējušās un kārušās jums kaklā. Vai tas arī ir ideālisms?

Dorns (paraustīdams plecus). Un tad? Sieviešu attieksmē pret mani ir bijis daudz laba. Manī viņas galvenokārt mīlēja izcilu ārstu. Pirms gadiem desmit, piecpadsmit, jūs taču vēl atceraties, visā guberņā es biju vienīgais kārtīgais akušieris. Bez tam es vienmēr esmu bijis godīgs cilvēks.

Polīna Andrejevna (saķer viņu aiz rokas). Mans dārgais!

Dorns. Klusāk! Nak.

Uznāk Arkaciina ar Sorinu zem rokas, Tiigorins, Samrujevs, Medvedenko un Alaša.

Šamrajevs. Tūkstoš astoņi simti septiņdesmit trešajā gadā Poltavā gada tirgū viņa spēlēja apbrīnojami. Taisni lieliski! Burvīgi spēlēja! Vai jūs varbūt nezināt, kur tagad ir komiķis Cadins Pavels Semjonovičs? Raspļujevā viņš bija nepārspējams. Labāks par Sadovski, to varu jums, godātā, apzvērēt. Kur viņš tagad?

Arkadina. Jūs nemitīgi jautājat par kaut kādiem pirmsūdensplūdu aktieriem. Kā lai es zinu! (Apsēžas.)

Šamrajevs (nopūzdamies). Paška Čadins! Tādu vairs tagad nav. Skatuve ir pagrimusi, Irina Nikolajevna! Agrāk bija vareni ozoli, tagad mēs redzam tikai celmus.

Dorns. Spilgtu talantu tagad maz, tas tiesa. Bet vidusmēra aktieris ir izaudzis daudz lielāks.

Šamrajevs. Nevaru jums piekrist. Starp citu, tā ir gaumes lieta. De gustibus aut bene, aut nihil.

Tiepļevs iznāk no estrādes aizmugures.

Arkadina (dēlam). Mīļais dēls, kad beidzot sāksies izrāde?

Treplevs. Pēc maza brīža. Ludzu, pacieties! Arkadina (skandē no Hamleta). «Mans dēls! Sirds pamatos tu liec man skatīties Un ieraudzīt tik melnus, dziļus traipus, Ka nezinu, kas var tos noskalot!»

Trepļevs (no Hamleta). «Bet kāpēc padevies tu kaislībai un mīlestību meklēji sev noziegumu dzelmē?» Aiz skatuves atskan taures skaņas.

Kungi, sākas! Lūdzu, uzmanību!

Pauze.

Es sāku. (Piesit ar spieķīti un skali saka.) O, jūs, godājamās, senās ēnas, kas naktī lidināties pār šo ezeru, iemidziniet mūs, un lai mēs sapnī redzam to, kas būs pēc divsimt tūkstošiem gadu!

Sorins. Pēc divsimt tūkstošiem gadu nebūs nekā. Treplevs. Nu, lūk, lai mums parāda šo neko. Arkadina. Lai parāda! Mēs guļam.

Paceļas priekškars; atklājas skats uz ezeru; virs apvāršņa pacēlies mēness un atspīd ūdenī; uz liela akmens, tērpusies baltās drānās, sēž Ņina Zaiečnaja.

Ņina. Cilvēki, lauvas, ērgļi un irbes, staltradži brieži, zosis, zirnekļi, mēmās zivis, kas mājoja ūdenī, jūras zvaigznes un visas tās radības, kuras acs nevarēja saskatīt, — vārdu sakot, visas dzīvības, visas dzīvības, visas dzīvības, veikušas nožēlojamo riņķojumu, ir izdzisušas… Jau pagājis tūkstošiem gadsimtu, kopš uz zemes vairs nav nevienas dzīvas radības, un šis nabaga mēness velti iededz savu laternu. Pļavās vairs kliegdamas nemostas dzērves, un liepu birzēs vairs nav dzirdama maijvaboļu dūkšana. Salti, salti, salti. Viss tukšs, viss tukšs, viss tukšs. Baigi, baigi, baigi.

Pauze.

Dzīvo būtņu miesas ir sairušas pīšļos, un mūžīgā matērija tās pārvērtusi par akmeņiem, ūdeni un mākoņiem, bet visu viņu dvēseles saplūdušas vienā kopīgā dvēselē. Kopīgā pasaules dvēsele esmu ēs . . . es … Manī mīt

ir Aleksandra Lielā, ir Cēzara, ir Šekspīra, ir Napoleonat ir visniecīgākās dēles dvēsele. Manī cilvēku apziņa saplūdusi ar dzīvnieku instinktiem, un es atceros visu, visu, visu un katru dzīvi pārdzīvoju sevī no jauna.

Parādās maldugunis.

Arkadina (klusu). Tas ir kaut kas dekadentisks.

Trepļevs (lūdzoši un pārmetoši). Māt!

Ņina. Esmu viena. Reiz pa simt gadiem es atveru savu muti, lai runātu, un mana balss skan skumji šai tukšumā, un neviens manus vārdus nedzird … Arī jūs, blāvās ugunis, nedzirdat manus vārdus… Naktī jūs dzemdē purva trūdi, un jūs maldāties līdz ausmai bez domu, bez gribas, bez dzīvības trīsām. Baidīdamies, ka jūsos varētu mosties dzīvība, mūžīgās matērijas tēvs, sātans, ik mirkli jūsos, tāpat kā akmeņos un ūdenī, liek mainīties atomiem, un jūs nepārtraukti maināties. Visumā pastāvīgs un nemainīgs paliek vienīgi gars.

Pauze.

Kā dziļā un tukšā akā iemests gūsteknis es nezinu, kur esmu un kas mani gaida. Man nav apslēpts vienīgi tas, ka neatlaidīgā un nežēlīgā cīņā ar materiālo spēku pirmsākumu, sātanu, man lemts uzvarēt, un pēc tam matērija un gars saplūdīs brīnišķīgā harmonijā, un tad sāksies pasaules gribas valstība. Bet tas būs tikai tad, kad pēc garas, garas gadu tūkstošu rindas ir mēness, ir spožais Sīriuss, ir zeme pamazām sairs putekļos … Bet līdz tam šausmas, šausmas . ..

Pauze; ezera fonā parādās divi sarkani punkti.

Lūk, tuvojas mans varenais ienaidnieks sātans. Es redzu viņa drausmīgās, sarkanās acis .. .

Arkadina. Šmird pēc sēra. Vai tā vajag?

Trepļevs. Jā.

Arkadina (smeļas). Jā, tas ir efekts.

Trepļevs. Māt!

Ņina. Viņam ir garlaicīgi bez cilvēka . . .

Polīna Andrejevna (Domam). Jūs noņēmāt platmali. Lieciet tūlīt galvā, citādi saaukstēsieties.

Aikadina. Ārsts noņēma cepuri mūžīgās matērijas tēva — sātana priekšā.

Treplevs (pēkšņās dusmās, skali). Luga beigusies! Pietiek! Priekškaru!

Arkadina. Kāpēc tu dusmojies?

Treplevs. Pietiek! Priekškaru! Nolaist priekškaru! (Piecir7.dams kāju.) Priekškaru!

Priekškars nolaižas.

Piedodiet! Biju aizmirsis, ka lugas rakstīt un spēlēt uz skatuves var tikai daži izredzētie. Esmu aizskāris viņu monopoltiesības! Man . . . es.. . (Grib vēl kaut ko sacīt, tad atmet ar roku un aiziet pa kreisi.)

Arkadina. Kas viņam notika?

Sorins. Irina, tā, mīļā, nedrīkst izturēties pret jaunekļa patmīlību.

Arkadina. Ko tad es viņam pateicu?

Sorins. Tu viņu aizvainoji.

Arkadina. Viņš pats mūs brīdināja, ka tas būšot joks, un es pret viņa lugu izturējos kā pret joku.

Sorins. Tomēr …

Arkadina. Tagad izrādās, ka viņš uzrakstījis dižu darbu! Iedomājies tikai! Tātad viņš uztaisījis šo izrādi un kvēpinājis sēru nevis joku dēļ, bet vēlēdamies sarīkot demonstrāciju … Viņam gribējies mūs pamācīt, kā jāraksta lugas un kas jāuzved. Galu galā tas viss kļūst garlaicīgi. Sakiet, ko gribat, bet šie nemitīgie izlēcieni pret mani un dzēlieni beidzot katram apniks! Kaprīzs, patmīlīgs puišelis.

Sorins. Viņš gribēja tev sagādāt prieku.

Arkadina. Tiešām? Tomēr viņš neizvēlējās kādu parastu lugu, bet piespieda mūs noklausīties šos dekadentiskos murgus. Joka dēļ esmu ar mieru klausīties arī murgos, bet te jau pretenzijas uz jaunām formām, uz jaunu ēru mākslā. Taču, manuprāt, te nekādu jaunu formu nav, ir tikai slikts raksturs.

Trigorins. Katrs raksta, kā grib un kā var.

Arkadina. Lai viņš raksta, kā grib un kā var, lai tikai mani atstāj mierā.

Dorns. Jupīter, tu dusmojies …

Arkadina. Es neesmu Jupiters, bet sieviete. (Aizsmēķē.) Es nedusmojos, man tikai žel, ka jauns cilvēks tik nelietderīgi nosit laiku. Es negribēju viņu aizvainot.

Me'dvedenko. Nevienam nav tiesību atdalīt garu no matērijas, jo varbūt pats gars ir matērijas atomu kopums. (Dzīvi, Trigorinam.) Vai zināt, vajadzētu attēlot lugā un pēc tam parādīt uz skatuves, kā dzīvo mūsu skolotāji. Grūti, grūti viņiem klājas.

Aikadina. Tas taisnība, bet nerunāsim vairs ne par lugām, ne atomiem. Tik brīnišķīgs vakars! Vai dzirdat, kungi, — tur dzied? (Klausās.) Cik skaisti!

Polīna Andrejevna. Dzied otrā krastā.

Pauze.

Aikadina (Tiigoiinam). Sēdieties man līdzās! Pirms gadiem desmit, piecpadsmit šeit pie ezera gandrīz katru nakti varēja dzirdēt mūziku un dziesmas. Te krastā ir sešas muižas. Atceros, smiekli, kņada, šaušana un romāni, romāni bez gala … Visu šo sešu muižu Jeune piemiei un elks toreiz bija, lūk, rekomendēju (norāda uz Domu), ārsts Jevgeņijs Sergejevičs. Arī tagad viņš ir apburošs, bet toreiz bija neatvairāms. Mani tomēr sāk mocīt sirdsapziņa. Kāpēc es aizvainoju savu nabaga puisēnu? Man nav miera. (Skali.) Kostja! Mans dēls! Kostja!

Maša. Es iešu pameklēt viņu.

Aikadina. Esi tik laba, mī|ā.

Maša (iet pa kieisi). A-u! Konstantin Gavrilovič! … A-u! (Aiziet.)

Ņina (iznākdama no estlādes aizmuguies). Acīm redzot, izrāde netiks turpināta, un es varu atstāt skatuvi. Sveicināti! (Saskūpstās ai Aikadinu un Polī nu Andiejevnu.)

Sorins. Bravo! Bravo!

Arkadina. Bravo, bravo! Mums ļoti patika. Ar tādu izskatu, ar tik brīnišķīgu balsi ir grēks dzīvot uz laukiem. Jums katrā ziņā ir talants. Vai dzirdat? Jums jākļūst par aktrisi!

Ņina. Ak, tas ir mans sapnis! (Nopūzdamās.) Bet tas nekad nepiepildīsies.

Arkadina. Kas zina? Nu, atļaujiet jums priekšā stādīt: Trigorins Boriss Aleksejevičs.

Ņina. Ai, es tā priecājos… (Apmulst.) Es vienmēr lasu jūsu …

Aikadina (apsēdinādama viņu sev līdzās). Nekautrējieties, mijā. Viņš ir slavenība, bet viņam vienkārša dvēsele. Redziet, viņš pats apmulsa.

Dorns. Manuprāt, tagad var pacelt priekškaru, citādi te ir baigi.

Šamrajevs (skaļi). Jakov, uzvelc, brāl, priekškaru!

Priekškars paceļas.

Ņina (Trigorinam). Dīvaina luga, vai nav liesa?

Trigorins. Es nekā nesapratu. Tomēr skatījos ar patiku. Jūs tik patiesi tēlojāt. Arī dekorācija bija ļoti skaista.

Pauze.

Laikam šajā ezerā daudz zivju.

Ņina. Jā.

Trigorins. Man patīk makšķerēt. Man nav lielākas baudas kā pievakarē sēdēt krastmalā un skatīties uz pludiņu.

Ņina. Bet man šķiet, ka tam, kas izjutis daiļrades baudu, visas citas baudas vairs nespēj sagādāt nekādu prieku.

Arkadina (smiedamās). Tā nerunājiet! Ja viņam saka labus vārdus, tad viņam neveicas.

Samrajevs. Atceros, kādreiz Maskavas operā slavenais Silva paņēma zemo do. Bet galerijā, kā par spīti, sēdēja kāds no musu sinodes koristiem, un pēkšņi, varat iedomāties mūsu milzīgo pārsteigumu, mēs dzirdam no galerijas: «Bravo, Silva!» — par veselu oktāvu zemāk … Lūk, tā (zemā basā): «Bravo, Silva …» Publika gluži vai sastinga.

Pauze.

Dorns. Klusuma eņģelis pārlidoja.

Ņina. Man laiks doties prom. Ardievu!

Arkadina. Kurp tad? Kur tik agri? Mēs jūs nelaidīsim.

Ņina. Mani gaida tēvs.

Arkadina. Kāds viņš savāds, patiešām …

Viņas saskūpstās.

Nu, ko lai dara. Zēl, žēl jūs laist projām.

Ņina. Ja vien jūs zinātu, cik man grūti aizbraukt!

Arkadina. Jūs kāds varētu pavadīt, mana mīļā.

Ņina (izbijusies). Ai nē, nē!

Sorins (Ņinai, lūdzoši). Palieciet!

Ņina. Nevaru, Pjotr Nikolajevič.

Sorins. Palieciet vēl vienu stundu — un punkts! Nu kas tur, patiešām …

Ņina (brīdi padomājusi, caur asarām). Nevaru! (Paspiež roku un ātri aiziet.)

Arkadina. Nudien, nelaimīga meitene. Stāsta, ka viņas nelaiķe māte visu savu milzīgo īpašumu līdz pēdējai kapeikai novēlējusi vīram, un tagad šī meitene palikusi tukšām rokām, jo viņas tēvs jau testamentā visu mantu norakstījis savai otrai sievai. Tas ir negodīgi!

Dorns. Ja, viņas tēvs ir pamatīgs lopiņš, tur nav ko runāt!

Sorins (berzēdams nosalušās rokas). Iesim, kungi, arī mēs, gaiss kļūst drēgns. Man sāp kājas.

Arkadina. -Kājas jau tev gluži kā no koka, tikko vari pavilkt. Nu, iesim, nelaimīgais večuk! (Ņem viņu zem rokas.)

Šamrajevs (sniegdams sievai roku). Madame?

Sorins. Es dzirdu, atkal gaudo suns. (Samrajevam.) Esiet tik labs, Iļja Afanasjevič, lieciet suni palaist vaļā.

Šamrajevs. Nevar, Pjotr Nikolajevič, baidos, ka zagļi neielaužas klētī. Tur man prosa. (Medvedenko, kas iet viņam līdzās.) Jā, par veselu oktāvu zemāk: «Bravo, Silva!» Bet nebija taču dziedonis, tikai vienkāršs sinodes korists.

Medvedenko. Bet kādu algu saņem sinodes koristi?

Visi aiziet, izņemot Dornu.

Doms (viens). Nezinu, varbūt es nekā nesaprotu vai arī esmu zaudējis prātu, bet luga man patika. Tajā kaut kas ir. Kad šī meitene runāja par vientulību un kad parādījās sātana sarkanās acis, man aiz satraukuma drebēja rokas. Svaigi, naivi… Tur, kā liekas, viņš nāk. Man gribas viņam pateikt kaut ko patīkamu.

Trepjevs (ienāk). Vairs nav neviena.

Dorns. Esmu šeit.

Trepļevs. Mašeņka mani meklē pa visu parku. Neciešams radījums.

Dorns. Konstantin Gavrilovič, man jūsu luga Joti patika. Tā ir tik dīvaina un, kaut arī beigas neredzēju, tomēr uz mani tā atstāja stipru iespaidu. Jums ir talants, jums vajag turpināt darbu.

Trepļevs cieši spiež Domam roku un strauji viņu apkampj.

Fui, kāds jūs nervozs. Acīs asaras… Saprotiet mani pareizi! Jūs esat izvēlējies sižetu no abstrakto ideju pasaules. Tā arī vajag, tāpēc ka mākslas darbam katrā ziņā jāizsaka kāda liela doma. Tikai tas ir skaists, kas nopietns. Cik jūs bāls!

Trepļevs. Tātad jūs sakāt — turpināt?

Dorns. Jā … Bet rakstiet tikai par svarīgo un mūžīgo. Zināt, mana dzīve ir bijusi skaista un interesanta, esmu apmierināts, bet, ja man būtu bijusi iespēja izjust to gara pacilātību, kādu pārdzīvo mākslinieki daiļrades laikā, tad es, kā liekas, nicinātu savu materiālo čaulu un visu, kas tai raksturīgs, un paceltos no zemes augstumos.

Trepļevs. Piedodiet, kur Zarečnaja?

Dorns. Un, lūk, kas vēl. Katrā darbā nepieciešama noteikta, skaidra ideja. Jums jāzina, kāpēc rakstāt, citādi, ejot pa šo skaisto ceļu bez noteikta mērķa, jūs apmaldīsieties un jūsu talants jūs pazudinās.

Trepjevs (nepacietīgi). Kur Zarečnaja?

Dorns. Aizbrauca uz mājām.

Trepļevs (izmisumā). Ko lai es daru? Es gribu viņu sastapt… Man viņa katrā ziņā jāsastop… Es braukšu…

Ienāk Maša.

Doms (Trepļevam). Nomierinieties, mans draugs.

Trepļevs. Es tomēr braukšu. Man jābrauc.

Maša. Konstantin Gavrilovič, ejiet iekšā. Jūs gaida māte. Viņa ir nemierīga.

Trepjevs. Pasakiet viņai, ka esmu aizbraucis. Lūdzu jūs visus, atstājiet mani mierā! Ejiet prom! Nesekojiet man!

Dorns. Nu, nu, nu, mīļais … tā nevar … Nav labi.

Trepļevs (caur asarām). Ardievu, dakter! Pateicos jums … (Aiziet.)

Dorns'(nopūzdamies). Jaunība, jaunība!

Maša. Kad nav nekā cita, ko teikt, tad saka: jaunība, jaunība . .. (Iešņūc tabaku.)

Dorns (izņem tabakdozi viņai no rokām un aizsviež krūmos). Tas ir riebīgi.

Pauze.

Mājā, kā liekas, spēlē. Vajadzēs iet.

Maša. Pagaidiet!

Dorns. Ko tad?

Maša. Es gribu vēlreiz jums teikt. Man gribas parunāties … (Uzbudinādamās.) Es nemīlu savu tēvu . . . bet esmu jums pieķērusies. Nezin kāpēc ar visu sirdi jūtu, ka jūs man esat tuvs… Palīdziet taču man! Palīdziet, citādi es izdarīšu muļķības, es sabojāšu savu dzīvi, es to sagandēšu … Es vairs nespēju .. .

Dorns. Kas noticis? Kā lai jums palīdzu?

Maša. Es ciešu. Neviens, neviens nezina, cik ļoti es ciešu! (Pieglauž galvu Dornam pie krūtīm, klusu.) Es mīlu Konstantīnu.

Dorns. Cik visi nervozi! Cik visi nervozi! Un tik daudz mīlestības . .. O, burvestīgais ezers! (Maigi.) Bet ko tad es varu darīt, mans bērns? Ko? Ko?

Priekškars

OTRAIS CELIENS

Kroketa laukums. Skatuves dibenā pa labi māja ar lielu terasi, pa kreisi redzams ezers, kurā vizuļo saules atspīdums. Puķu dobes. Pusdienas. Karsti. Blakus laukumam uz sola vecas liepas ēnā sēž Arkadina, Doms un Maža. Domam uz ceļiem atvērta grāmata.

Arkadina (Masai). Nu, piecelsimies!

Abas pieceļas.

Nostāsimies līdzās! Jums divdesmit divi gadi, man — gandrīz divreiz vairāk. Jevgeņij Sergejevie, kura no mums izskatās jaunāka?

Dorns. Protams, jūs.

Arkadina. Nu, redz… Bet kāpēc? Tāpēc, ka es strādāju, es jūtu, ap mani vienmēr ir rosme, bet jūs pavadāt savas dienas vienā un tai pašā vietā, jūs nedzīvojat … Turklāt man ir likums: nemēģināt ielūkoties nākotnē. Es nekad nedomāju ne par vecumu, ne par nāvi. Kam jānotiek, no tā neizbēgsim.

Maša. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu piedzimusi jau sen; savu dzīvi es vilkdama velku kā bezgalīgu šlepi… Un bieži vien man nav nekādas vēlēšanās dzīvot. (Apsēžas.) Protams, tas viss ir nieki. Jāsapurinās un jāliek vaļā no tādām sajūtām.

Dorns (klusu dzied). «Pasakiet jel viņai, manas puķes, to…»

Arkadina. Bez tam esmu korekta kā anglis. Es, mīļā, turu sevi grožos, kā mēdz sacīt, vienmēr esmu ģērbusies un safrizējusies comme il ļaut. Vai es kādreiz izeju no mājas, kaut vai tepat dārzā, tikai blūzītē vai arī nefrizēta? Nekad. Tāpēc arī esmu saglabājusies, ka nekad neesmu bijusi nevīža, neesmu izlaidusies kā daža laba… (Iespiedusi rokas sānos, staigā pa laukumu.) Redziet — grozos kā cielava. Kaut piecpadsmitgadīgu meiteni varu tēlot.

Dorns. Nu, es tomēr turpināšu. (Paņem grāmatu.) Mēs palikām pie klētnieka un žurkām …

Arkadina. Un žurkām. Lasiet! (Apsēžas.) Vai zināt, dodiet man, es lasīšu. Tagad mana kārta. (Paņem grāmatu un meklē tajā ar acīm.) Un žurkām … Te ir … (Lasa.) «Un, protams, labākās sabiedrības ļaudīm lutināt romānistus un uzturēt ar tiem tuvus sakarus ir tikpat bīstami kā klētniekam audzēt žurkas savās klētīs. Un tomēr viņus mīl. Tāpēc sieviete, kad tā izvēlējusies rakstnieku, kuru viņa grib savaldzināt, uzmācas tam ar komplimentiem, laipnībām un mēģina visādi izdabāt …» Nu, varbūt tā dara franči, bet pie mums nekas tāds nenotiek, mums nav nekādu programmu. Pie mums sieviete, pirms tā sāk rakstnieku valdzināt, parasti jau pati ir viņā iemīlējusies līdz ausīm, to jūs varat man ticēt. Piemēri nav tālu jāmeklē, ņemsim kaut mani un Trigorinu . ..

Atbalstīdamies uz spieķa, nāk Sorins, viņam līdzās Ņina. Medvedenko stumj viņiem pakaļ tukšu krēslu.

Sorins (tonī, kādā runā, paijājot bērnus). Jā? Mums šodien prieki, šodien mēs galu galā esam jautri? (Māsai.) Mums prieki! Tēvs un pamāte aizbraukuši uz Tveru, un mēs tagad varēsim baudīt brīvību veselas trīs dienas.

Ņina (apsēžas līdzās Arkadinai un apskauj viņu). Esmu laimīga! Tagad es piederu jums.

Sorins (apsēžas savā krēslā). Viņa šodien ir ļoti daiļa.

Arkadina. Uzposusies, interesanta … Tas ir prātīgi. (Skūpsta Ņinu.) Bet pārāk slavēt nevajag, citādi noskaudīsim. Kur Boriss Aleksejevičs?

Ņina. Viņš peldētavā makšķerē.

Arkadina. Kā viņam tas neapnīk! (Grib turpināt lasīšanu.)

Ņina. Ko jūs lasāt?

Arkadina. Mopasānu, «Uz ūdens», mīļā. (Lasa dažas rindiņas pie sevis.) Nu, tālāk ir neinteresanti un

nepatiesi, (Aizver grāmatu.) Man nemierīga sirds! Sakiet — kas īsti notiek ar manu dēlu? Kāpēc viņš tik skumīgs un skarbs? Caurām dienām nodzīvo pie ezera, un es viņu gandrīz nemaz neredzu.

Maša. Viņam slikts garastāvoklis. (Ņinai, bikli.) Lūdzu, noskandējiel kaut ko no viņa lugas!

Ņina (paraustīdama plecus). Jūs vēlaties? Tas taču ir tik neinteresanti!

Maša (apvaldīdama sajūsmu). Kad viņš pats kaut ko lasa, viņa acis kvēlo un seja kļūst bāla. Viņam ir brīnišķīga, skumīga balss; bet manieres kā dzejniekam.

Dzirdams, kā Sorins krāc.

Dorns. Ar labu nakti!

Arkadina. Petruša!

Sorins. Kas ir?

Arkadina. Vai tu guli?

Sorins. Nekādā ziņā.

Pauze.

Arkadina. Tu neārstējies, un tas, brāl, nav labi.

Sorins. Es jau labprāt ārstētos, bet, redz, dakteris negrib mani ārstēt.

Dorns. Ārstēties sešdesmit gadu vecumā!

Sorins. Arī sešdesmit gadu vecumā gribas dzīvot.

Dorns (īgni). E! Nu, dzeriet baldriāna pilienus.

Arkadina. Man liekas, viņam derētu aizbraukt uz kādu kūrortu.

Dorns. Kāpēc ne? Var braukt. Var arī nebraukt.

Arkadina. Saproti nu, kā gribi!

Dorns. Tur nekas nav jāsaprot, viss skaidrs.

Pauze.

Medvedenko. Pjotram Nikolajevičam vajadzētu atmest smēķēšanu.

Sorins. Muļķības!

Dorns. Nē, nav vis muļķības. Degvīns un tabaka laupa cilvēkam personiskās īpatnības. Pēc cigāra izsmēķēšanas vai degvīna glāzes izdzeršanas jūs vairs neesat Pjotrs Nikolajevičs, bet Pjotrs Nikolajevičs plus

vēl kāds; jūsu «es» izplūst, un jūs pats pret sevi izturaties kā pret trešo personu.

Sorins (smejas). Jums viegli tā spriedelēt. Jūs savā mūžā esat dzīvojis, kā gribējis, bet es? Es nokalpoju divdesmit astoņus gadus tiesu resorā, bet vēl neesmu dzīvojis, nekā neesmu izbaudījis, un galu galā ir taču skaidrs, ka man ļoti gribas dzīvot. Jūs esat visu izbaudījis un vienaldzīgs, un tāpēc jums ir tieksmes uz filozofiju, bet es gribu dzīvot un tāpēc pie pusdienām dzeru heresu, smēķēju cigārus — un punkts! Tas arī viss.

Doms. Pret dzīvi jāizturas nopietni, bet ārstēties sešdesmit gadu vecumā un nožēlot, ka jaunībā par maz baudīts, — tā, vai zināt, ir vieglprātība.

Maša (pieceļas). Kā liekas, būs laiks iet brokastīs. (Iet laiskā, gurdā gaitā.) Kāja notirpusi… (Aiziet.)

Doms. Aizies un pirms brokastīm iemetīs pāris glāzīšu.

Sorins. Viņai, nabadzītei, nav personiskas laimes.

Doms. Blēņas, jūs ekselence.

Sorins. Jūs spriežat kā cilvēks, kas visu izbaudījis.

Arkadina. Ai, kas gan var būt apnicīgāks par šo lauku garlaicību! Karstums, klusums, neviens nekā nedara, visi tikai filozofē… Ir jau labi ar jums, draugi, ir patīkami jūsos klausīties, bet… dzīvot savā numurā un mācīties lomu ir daudz labāk!

Ņina (jūsmīgi). Brīnišķīgi! Es jūs saprotu.

Sorins. Protams, pilsētā ir labāk. Tu sēdi savā kabinetā, bez pieteikšanas sulainis nevienu neielaiž, telefons … Uz ielas ormaņi — un punkts …

Dorns (klusu dzied). «Pasakiet jel viņai, manas puķes, to …»

Ienāk Samrajevs, pēc viņa Polīna Andrejcvna.

Samrajevs. Redz, kur mūsējie. Labdien! (Noskūpsta roku Arkadinai, pēc tam Ņinai.) Ļoti priecājos, redzot jūs spirgtu un veselu. (Arkadinai.) Sieva stāsta, ka jūs gatavojoties šodien kopā ar viņu braukt uz pilsētu. Vai tas tiesa?

Arkadina. Jā, mēs gatavojamies.

Samrajevs. Hm… Tas ir lieliski. Bet ar ko tad jūs brauksiet, ļoti godātā? Šodien mums ved rudzus, visi strādnieki aizņemti darbā. Un, atļaujiet jautāt, ar kādiem zirgiem jūs brauksiet?

Arkaclina. Ar kādiem? Kā lai es zinu — ar kādiem!

Sorins. Mums taču ir izbraucamie zirgi.

Šamrajevs (uztraukdamies). Izbraucamie zirgi? Bet kur lai es ņemu sakas? Kur lai es ņemu sakas? Tas taču apbrīnojami! Tas ir neaptverami! Ļoti godātā! Piedodiet, es dievinu jūsu talantu, esmu gatavs ziedot jums desmit gadu no sava mūža, bet dot jums zirgus es nevaru!

Arkadina. Bet ja man katrā ziņā jābrauc? Tas ir dīvaini!

Šamrajevs. Ļoti godātā! Jūs nesaprotat, ko nozīmē saimniecība!

Arkadina (noskaitusies). Mūžīgi viens un tas pats! Tādā gadījumā es šodien braucu prom uz Maskavu. Lieciet man zirgus nolīgt sādžā, citādi es iešu uz staciju kājām!

Šamrajevs (pēkšņās dusmās). Tādā gadījumā es atsakos no savas vietas. Meklējiet sev citu muižas pārvaldnieku! (Aiziet.)

Arkadina. Katru vasaru viens un tas pats, katru vasaru mani te apvaino! Savu kāju es te vairs nesperšu! (Aiziet pa kreisi, kur atrodas peldētava; pēc maza brīža redzams, ka viņa ieiet mājā; viņai pakaļ iet Trigorins, nesdams makšķeres un spaini.)

Sorins (noskaities). Tā ir nekaunība! Tas ir velns zina kas! Man galu galā tas ir apnicis. Tūlīt lai šurp piebrauc visus zirgus!

Ņina (Polīnai Andrejevnai). Atteikties dot zirgus Irinai Nikolajevnai, slavenai aktrisei! Vai katra viņas vēlēšanās, pat kaprīze, nav svarīgāka par jūsu saimniecību? Taisni neticami!

Polīna Andrejevna (izmisumā). Ko tad es varu? Saprotiet manu stāvokli: ko es varu?

Sorins (Ņinai). Iesim pie manas māsas! Lūgsim visi, lai viņa nebrauc prom. Vai ne? (Skatīdamies uz to pusi, kur aizgāja Šamrajevs.) Neciešams cilvēks! Despots!

Ņina (nejaudama viņam piecelties). Sēdiet, sēdiet. . . Mēs jūs aizvedīsim… (Ņina un Medvedenko stumj krēslu.) O, cik tas šausmīgi! …

Soiins. Jā, ja, tas ir šausmīgi… Bet tā tas nepaliks, es tūlIJ ar viņu parunāšu.

Visi aiziet, paliek tikai Doms un Polina Andrejevna.

Dorns. Garlaicīgi ļaudis. Īstenībā vajadzētu jūsu vīru no šejienes aiztriekt ratā, bet viss taču beigsies ar to, ka šis vecais plukata, Pjotrs 'Nikolajevičs, un viņa māsa lūgs Samrajevam piedošanu. Gan jau redzēsiet!

Polīna Andrejevna. Viņš arī izbraucamos zirgus nosūtījis uz lauka, un katru dienu tādi pārpratumi. Ja tikai jūs zinātu, kā tas man krīt uz nerviem! Es kļūstu slima; redzat, es drebu… Es nevaru paciest viņa rupjības. (Lūdzoši.) Jevgeņij dārgais, mans mīļais, ņemiet mani pie sevis … Mūsu laiks paiet, mēs vairs neesam jauni, lai kaut mūža beigās mums nevajadzētu slapstīties un melot…

Pauze.

Dorns. Man ir piecdesmit pieci gadi, ir jau par vēlu sākt citu dzīvi.

Polina Andrejevna. Es zinu, ka jūs mani noraidāt tāpēc, ka bez manis jums ir vēl citas tuvas sievietes. Viņas visas pie sevis ņemt jūs nevarat, es saprotu. Piedodiet, esmu jums apnikusi.

Pie mājas parādās Ņina, viņa plūc puķes.

Dorns. Nē, tā tas nav.

Polīna Andrejevna. Mani moka greizsirdība. Protams, jūs esat ārsts, jūs nevarat no sievietēm izvairīties. Es saprotu…

Dorns (Ņinai, kura pienāk). Kas tur tagad notiek?

Ņina. Irina Nikolajevna raud, un Pjotram Nikolajevičam astmas lēkme.

Dorns (pieceļas). Būs jāiet un abiem jāiedod baldriāna pilieni…

Ņina (sniedz viņam puķes). Lūdzu!

Dorns. Mērci bien! (Iet uz māju.)

Polīna Andrejevna (iedama viņam līdzi). Kādi jauki ziedi! (Pie mājas dobjā balsī.) Dodiet tās puķes man! Dodiet tās puķes man! (Paņēmusi puķes, viņa tās saplosa un aizmet. Abi ieiet mājā.)

Ņina (viena). Cik dīvaini redzēt ievērojamu aktrisi raudam un turklāt tāda nenozīmīga iemesla pēc! Un vai nav savādi, ka slavens rakstnieks, publikas mīlulis, par kuru raksta visas avīzes, kura portretus pārdod, kura darbus tulko ārzemju valodās, caurām dienām makšķerē un priecājas, ka izdevies izvilkt pāris sapalu. Man šķila, ka ievērojami cilvēki ir lepni, nepieejami, ka viņi nicina pūli un ar savu slavu un sava vārda spožumu it kā atriebjas pūlim par lo, ka tas visaugstāk vērtē dižciltību un bagātību. Bet šie slavenie cilvēki raud, makšķerē, spēlē kārtis, smejas un dusmojas tāpat kā visi citi. . .

Trepļevs (ienāk bez cepures, ar šauteni un nošautu kaiju rokā). Jūs te viena?

Ņina. Viena.

Trepļevs noliek kaiju viņai pie kājām.

Ko tas nozīmē?

Trepļevs. Es biju tik zemisks un šodien nošāvu šo kaiju.

Ņina. Kas jums noticis? (Paceļ kaiju un skatās uz to.)

Trepļevs (pēc pauzes). Drīz tāpat es nošaušu pats sevi.

Ņina. Es jūs vairs pat nepazīstu.

Trepļevs. Jā, pēc tam kad es arī jūs vairs nepazīstu. Jūsu izturēšanās pret mani ir mainījusies, jūsu skatiens ir auksts, mana klātbūtne jūs traucē.

Ņina. Pēdējā laikā jūs esat kļuvis ļoti nervozs, jūs runājat nesaprotami, kaut kādos simbolos. Arī šī kaija droši vien ir kāds simbols, bet, piedodiet, es nesaprotu … (Noliek kaiju uz sola.) Esmu pārāk vienkārša, lai spētu jūs saprast.

Trepļevs. Tas sākās tajā vakarā, kad tik mu|ķīgi izgāzās mana luga. Sievietes nepiedod neveiksmes. Es sadedzināju visu lugu līdz pēdējai papīra strēmelei. Ja vien jūs zinātu, cik esmu nelaimīgs! Jusu vēsā izturēšanās pret mani ir briesmīga, neticama, man ir tā, it kā es būtu pamodies un redzētu, ka šis ezers ir pēkšņi izžuvis vai iesūcies zemē. Jūs nupat teicāt, ka jūs esot pārāk vienkārša, lai spētu mani saprast. O, kas tad te nesaprotams?! Mana luga jums nepatika, jūs nicināt manu iedvesmu, jūs uzskatāt mani par ikdienišķu, nenozīmīgu cilvēku, kādu ir daudz . .. (Piesperdams kāju.) Cik labi es to saprotu, cik labi saprotu! Man smadzenēs iedzīta it kā nagla, lai tā nolādēta kopā ar manu patmīlību, kas sūc manas asinis kā dēle … (Ieraudzījis Trigorinu, kas nāk, lasīdams grāmatu.) Lūk, nāk īsts talanls; so|o kā Hamlets un arī ar grāmatu rokās. (Ņirgādamies.) «Vārdi, vārdi, vārdi. ..» Šī saule vēl nav pienākusi jums klāt, bet jūs jau smaidāt, jūsu skatiens jau atmaidzis tās staros. Es jūs netraucēšu. (Ātri aiziet.)

Trigorins (pierakstīdams kabatas grāmatiņā). Šņauc tabaku un dzer šņabi… Vienmēr melnās drānās. Viņu mīl skolotājs . ..

Ņina. Sveicināti, Boris Aleksejevič!

Trigorins. Sveiki! Apstākļi negaidot iegrozījušies tā, ka mēs laikam šodien aizbrauksim. Nezin vai mēs vairs kādreiz tiksimies. 2ēl. Man nav gadījies bieži sastapt jaunas meitenes, jaunas un interesantas, es jau esmu aizmirsis un nevaru vairs skaidri iedomāties, kā cilvēks jūtas astoņpadsmit deviņpadsmit gadu vecumā, un tāpēc manās novelēs un stāstos jaunas meitenes parasti iznāk neīstas. Es, redzat, vēlētos kaut vienu stundu būt jūsu vietā, lai uzzinātu, kā jūs domājat un vispār kas jūs esat.

Ņina. Bet es gribētu būt jūsu vietā.

Trigorins. Kādēļ?

Ņina. Lai uzzinātu, kā jūtas ievērojams, talantīgs rakstnieks. Kā jūtas slavenība? Kā jūs izjūtat to, ka esat slavens?

Trigorins. Kā? Laikam gan nekā. Par to es nekad neesmu domājis. (Brīdi padomājis.) Viens no diviem: vai nu jūs pārspīlējat manu popularitāti, vai arī tā vispār nav nekādā veidā izjūtama.

Ņina. Bet ja jūs lasāt par sevi avīzēs?

Trigorins. Kad slavē, tad ir patīkami, bet, kad nopeļ, tad pāris dienu ir slikts garastāvoklis.

Ņina. Brīnišķīga pasaule! Kā es jūs apskaužu, kaut jūs to zinātu! Cilvēku likteņi ir dažādi. Vieni tikko velk savu garlaicīgo, nenozīmīgo dzīvi, visi līdzīgi cits citam, visi nelaimīgi; bet citiem, piemēram, jums —

vienam no miljona — lemta interesanta, gaiša, nozīmīga dzīve .. . .Jus esat laimīgs …

Trigorins. Es? (Raustīdams plecus.) Hm . .. Jūs, lūk, runājāt par slavu, par laimi, par kaut kādu gaišu, interesantu dzīvi, bet man visi šie skaistie vārdi, piedodiet, ir tas pats, kas marmelāde, ko es nekad neēdu. Jūs esat ļoti jauna un ļoti laba.

Ņina. Jūsu dzīve ir ļoti skaista!

Trigorins. Kas tad manā dzīvē būtu tik skaists? (Skatās pulkstenī.) Man tūlīt jāiet rakstīt. Piedodiet, man nav vaļas. . . (Smeļas.) Jūs, kā mēdz teikt, uzmināt uz manas sāpīgākās varžacs, un es jau sāku uztraukties un mazliet dusmoties. Tomēr, lai noliek, parunāsimies. Runāsim par manu brīnišķīgo, gaišo dzīvi. . . Nu, ar ko tad sāksim? (Mazliet padomājis.) Reizēm mēdz būt tik uzmācīgi priekšstati, ka cilvēks dienām un naktīm domā, piemēram, tikai par mēnesi, arī man ir tāds savs mēness. Dienu un nakti mani nepamet viena neatlaidīga doma: man jāraksta, man jāraksta, man jāraksta.. . Tikko esmu pabeidzis kādu stāstu, tūlīt nezin kāpēc man jāraksta otrs, pēc tam trešais, pēc trešā ceturtais… Rakstu nepārtraukti kā uzvilkts mehānisms un citādi nevaru. Kas tad tur skaists un gaišs, es jums jautāju? O, kas tā par nejēdzīgu dzīvi! Lūk, esmu kopā ar jums, jūsu klātbūtne mani satrauc, bet tai pašā laikā ne mirkli nevaru aizmirst, ka mani gaida nepabeigts stāsts. Es redzu, lūk, to mākoni, kas atgādina klavieres. Domāju: vajadzēs kaut kur stāstā pieminēt, ka slīdēja mākonis, kas izskatījās pēc klavierēm. Smaržo heliotrops. Cenšos ātrāk iegaumēt: salkana smarža, atraitņu zieds, vajadzēs izmantot, aprakstot vasaras vakaru. Pūlos ievērot katru savu un jūsu frāzi, katru vārdu un cenšos šīs frāzes un vārdus jo ātrāk ieslēgt savā literārajā noliktavā: varbūt noderēs! Darbu pabeidzis, skrienu uz teātri vai makšķerēt; varētu atpūsties, aizmirsties, bet — nekas neiznāk, galvā jau urdās smaga čuguna lode — jauns sižets un jau velk pie galda, un jāsteidzas atkal rakstīt un rakstīt. Un tā tas ir vienmēr un vienmēr, un man nav miera pašam no sevis, un es jūtu, ka pats sagraužu savu dzīvi, ka tam medum, ko atdodu kādam izplatījumā, es nolasu ziedputekšņus no saviem skaistākajiem ziediem, noplūcu pašas puķes un samīdu to saknes. Vai es neesmu vājprātīgs? Vai mani tuvie cilvēki un paziņas izturas pret mani kā pret veselu? «Ko labu rakstāt? Ar ko mūs aplaimosiet?» Viens un tas pats, viens un tas pats, un man liekas — visa šī paziņu uzmanība, uzslavas, sajūsma ir tikai māņi, mani apmāna kā slimnieku, un man reizēm ir bail, ka tūlīt., tūlīt viņi piezagsies man no aizmugures, sagrābs un tāpat kā Popriščinu aizvedīs uz trako namu. Bet tajos gados, jaunībā, mana mūža skaistākajos gados, kad es sāku rakstīt, šis darbs man sagādāja nepārtrauktas mokas. Neievērojams rakstnieks, it īpaši, ja viņam neveicas, pats sev liekas lempīgs, neveikls, lieks, viņa nervi ir saspīlēti un sabeigti; viņš, neviena neievērots, neatzīts, pastāvīgi trinas ap cilvēkiem, kam sakars ar literatūru un mākslu, baidīdamies tieši un droši skatīties acīs, gluži kā kaislīgs spēlmanis, kam nav naudas. Es nepazinu savus lasītājus, bet nezin kāpēc manā iztēlē viņi man šķita naidīgi un neuzticīgi, es baidījos no publikas, tā man likās briesmīga, un, kad uzveda kādu manu jaunu lugu, man katru reizi likās, ka bruneti pret mani noskaņoti naidīgi, bet blondīni izturas vēsi un vienaldzīgi. O, cik tas bija šausmīgi! Kas tās bija par mokām!

Ņina. Piedodiet, bet vai tad iedvesma un pats daiļrades process jums nesagādā pacilātības pilnus, laimīgus brīžus?

Trigorins. Jā. Kad rakstu, tad ir patīkami. Arī korektūru lasīt ir patīkami, bet. . . tikko clarbs iespiests, es to vairs nevaru paciest un jau redzu, ka nav izdevies, ka tā ir kļūda, ka to nemaz nevajadzēja rakstīt, un kļūstu īgns, un man ir slikti ap dūšu . . . (Smiedamies.) Bet publika lasa: «Jā, jauki, talantīgi. . . Skaisti, bet ar Tolstoju salīdzināt nevar,» — vai arī: «Lielisks darbs, bet Turgcņeva «Tēvi un dēli» ir labāks.» Un tā līdz kapa malai, viss būs tikai jauki un talantīgi, jauki un talantīgi — un vairāk nekā, bet, kad nomiršu, mani paziņas, iedami garām manam kapam, sacīs: «Šeit guļ Trigorins. Bija labs rakstnieks, bet Turgeņevs rakstīja labāk.»

Ņina. Piedodiet, bet es atsakos jUs saprast. Jus gluži vienkārši izlutinājuši panākumi.

Trigorins. Kādi panākumi? Pats sev es nekad neesmu paticis. Es nemīlu sevi kā rakstnieku. Visļaunākais ir tas, ka es dzīvoju it kā tvanā un bieži vien pats nesaprotu, ko rakstu … Es mīlu, lūk, šo ūdeni, kokus, debesis, es izjūtu dabu, tā modina manī kaislīgu, nepārvaramu vēlēšanos rakstīt. Bet es taču neesmu tikai peizāžists, esmu arī pilsonis, es mīlu dzimteni, tautu, es jūtu, ka tad, ja esmu rakstnieks, man jāraksta par tautu, par tās ciešanām, par tās nākotni, jāraksta par zinātni, par cilvēka tiesībām un tā tālāk, un tā tālāk, un es rakstu par visu to, steidzos, mani no visām pusēm mudina rakstīt ātrāk, dusmojas, un es traucos no vienas puses uz otru kā suņu vajāta lapsa, es redzu, ka dzīve un zinātne iet uz priekšu, aizvien uz priekšu, bet es aizvien atpalieku un atpalieku kā cilvēks, kas nokavējis vilcienu, un galu galā jūtu, ka protu gleznot tikai peizāžas, bet visur citur esmu neīsts, caurcaurēm neīsts.

Ņina. Jūs esat pārāk iegrimis darbā, un jums nav ne laika, ne vēlēšanās apzināties savu nozīmību. Kaut arī jūs esat neapmierināts pats ar sevi, taču citiem jūs esat liels un apbrīnojams! Ja es būtu tāds rakstnieks kā jus, tad atdotu ļaudīm visu savu dzīvi, bet apzinātos, ka viņu laime ir izaugsme līdz manam līmenim, un viņi mani vestu triumfa ratos.

Trigorins. Nu, triumfa ratos . . . Vai tad es esmu kāds Agamemnons?

Abi pasmaida.

Ņina. Par tādu laimi, kāda ir būt rakstniecei vai aktrisei, es paciestu tuvinieku naidu, trūkumu, vilšanos, es būtu ar mieru dzīvot bēniņu istabiņā, ēst tikai rudzu maizi, ciest aiz neapmierinātības pali ar sevi, aiz savu trūkumu apziņas, bet par to es prasītu slavu.. . īstu, lielu slavu… (Aizsedz seju ar rokām.) Man galva reibst.. . Ak vai! . . .

No mājas atskan Arkadinas balss: «Boris Aleksejevič!»

Trigorins. Mani sauc … Laikam sakravāties, bet man negribas braukt prom. (Atskatās uz ezeru.) Redz, cik šeit jauki! .. . Skaisti!

Ņina. Vai redzat tur otrā krastā māju un dārzu?

Trigorins. Jā.

Ņina. Tā ir manas mirušās mātes muiža. Tur esmu piedzimusi. Visu mūžu esmu nodzīvojusi pie šā ezera un pazīstu tajā katru saliņu.

Trigorins. Jauki te pie jums. (Ieraudzījis kaiju.) Bet kas tas?

Ņina. Kaija. Konstantins Gavriličs nošāva.

Trigorins. Skaists putns. Nudien negribas braukt prom. Nu mēģiniet pierunāt Irinu Nikolajevnu, lai viņa paliek. (Pieraksta kabatas gramatiņā.)

Ņina. Ko jūs tur rakstāt?

Trigorins. Tāpat vien pierakstu . . . Ienāca prātā sižets… (Bāzdams piezīmju grāmatiņu kabatā.) Sižets nelielam stāstam: ezera krastā kopš bērnības dzīvo jauna meitene, tāda kā jūs; viņa mīl ezeru kā kaija un ir laimīga un brīva kā kaija. Bet nejauši atnāk kāds cilvēks, ierauga viņu un aiz gara laika pazudina viņu tāpat kā šo kaiju.

Pauze.

Logā palādas Arkadina.

Arkadina. Boris Aleksejevič, kur jūs kavējaties?

Trigorins. Tūlīt iešu. (Iet un atskatās uz Ņinu-, pie loga Arkadinai.) Kas ir?

Arkadina. Mēs paliekam.

Trigorins ieiet mājā.

Ņina (pienāk pie rampas, brīdi padomājusi). Sapnis!

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

Sorina mājas ēdamistaba. Pa kreisi un pa labi durvis. Bufete. Zāļu skapis. Istabas vidū galds. Čemodāns un kartona kārbas; redzams, ka notiek gatavošanās aizbraukšanai.

Trigorins brokasto, Maša stāv pie galda.

Masa. To visu es jums stāstu kā rakstniekam. Varat izmantot. Stāstu jums, nekā neslēpdama: ja viņš būtu sevi ievainojis nopietni, tad es vairs nedzīvotu nevienu brīdi. Es tomēr esmu drošsirdīga. Lūk, un nolēmu: izraušu šo mīlestību no savas sirds, ar visām saknēm izraušu.

Trigorins. Kā jus to izdarīsiet?

Maša. Es precos. Ar Medvedenko.

Trigorins. Ar to skolotāju?

Maša. Jā.

Trigorins. Nesaprotu, kāda jums vajadzība to darīt.

Maša. Bezcerīgi mīlēt, gadiem ilgi kaut ko gaidīt. .. Kad apprecēšos, par mīlestību vairs nebūs jādomā, jaunās rūpes nomāks visu veco. Un tomēr, zināt, būs pārmaiņa. Vai jums vēl ieliet?

Trigorins. Vai nebūs par daudz?

Maša. Ko nu! (Ielej katram pa glāzītei.) Neskatieties uz mani tādām acīm. Sievietes dzer biežāk, nekā jūs domājat. Mazākā daļa dzer atklāti kā es, lielākā daja — slepeni. Jā. Un tikai šņabi vai konjaku. (Saskandina.) Uz jūsu veselību! Jūs esat vienkāršs cilvēks, žēl no jums šķirties.

Abi dzer.

Trigorins. Man pašam ari negribas braukt prom.

Maša. Nu palūdziet, lai viņa paliek.

Trigorins. Nē, tagad viņa nepaliks. Dēls izturas pavisam netaktiski. Nesen sašāvās, bet tagad, kā stāsta, taisoties mani izaicināt uz divkauju. Bet kāpēc? Božas, ņurd, sludina jaunas formas . . . Bet vietas taču pietiek visiem, kā jaunajiem, tā vecajiem, — kāpēc jāplēšas?

Maša. Tā nu gan ir greizsirdība. Bet tas uz mani neattiecas.

Pauze. Jakovs, nesdams čemodānu, ienāk pa kreisajām un iziet pa labās puses durvīm; ienāk Ņina un apstājas pie loga.

Mans skolotājs nav diez cik gudrs, bet ir labs cilvēks un nabags; mani viņš ļoti mīl. Man viņa žēl. 2ēl arī viņa vecās mātes. Nu, atļaujiet jums novēlēt visu labu. Nepieminiet ar ļaunu. (Cieši paspiež Trigorinam roku.) Esmu jums ļoti pateicīga par draudzīgo izturēšanos. Atsūtiet man savas grāmatas, katrā ziņā ar autogrāfu. Tikai nerakstiet «ļoti godātajai», bet vienkārši tā: «Pavisam nenozīmīgajai Marjai, kas pati nezina, kādēļ dzīvo šai pasaulē.» Ardievu! (Aiziet.)

Ņina (izstiepdama pret Trigorinu dūrē sažņaugtu roku). Pāris vai nepāris?

Trigorins. Pāris.

Ņina (nopūzdamās). Nē. Man saujā tikai viens zirnītis. Es zīlēju: vai man kļūt par aktrisi vai ne? Kaut jel kāds dotu padomu!

Trigorins. Tur padomus dot nevar.

Pauze.

Ņina. Mēs šķiramies un . .. laikam nekad vairs nesauksimies. Lūdzu, pieņemiet no manis piemiņai šo mazo medaljonu. Es liku te iegravēt jūsu iniciāļus … bet šai pusē jūsu grāmatas nosaukumu — «Dienas un naktis».

Trigorins. Cik graciozi! (Noskūpsta medaljonu.) Ļoti skaista dāvana!

Ņina. Atcerieties mani kādreiz.

Trigorins. Es jūs neaizmirsīšu. Es jūs atcerēšos tādu, kāda jūs bijāt tai dzidrajā dienā vai atminaties? — pirms nedēļas, ģērbusies gaišā kleitā.. . Mēs runājām . . . toreiz vēl uz sola gulēja baita kaija.

Ņina (domīgi). Jā, kaija . . .

Pauze.

Vairāk runāt mēs nevaram, šurp nāk. . . Pirms aizbraukšanas veltījiet man vēl divas minūtes, es lūdzu jūs … (Aiziet pa kreisi; tai pašā brīdi no labās puses ienāk Arkadina, Sorins frakā ar zvaigzni pie krūtīm, pēc tam Jakovs, kas noņemas ar mantu iekravāšanu.)

Arkadina. Paliec, vecais, mājās. Kāpēc tev ar savu reimatismu jābraukā viesos? (Trigorinam.) Kas tur nupat izgāja? Vai Ņina?

Trigorins. Jā.

Arkadina. Pardon, mēs laikam jūs iztraucējām . . . (Apsēžas.) Liekas, esmu visu sakravājusi. Galīgi nomocījos.

Trigorins (lasa uzrakstu uz medaljona). «Dienas un naktis», 121. lappuse, 11. un 12. rindiņa.

Jakovs (novākdams galdu). Vai makšķeres arī pavēlēsiet iesaiņot?

Trigorins. Jā, tās man vēl būs vajadzīgas. Bet grāmatas atdod kādam.

Jakovs. Klausos.

Trigorins (sevī). 121. lappuse, 11. un 12. rindiņa. Kas tajās rindās varētu būt? (Arkadinai.) Vai te mājās ir manas grāmatas?

Arkadina. Brāļa kabinetā, stūra skapī.

Trigorins. 121. lappuse .. . (Aiziet.)

Arkadina. Nudien, Pelruša, tu labāk varēji palikt mājās . . .

Sorins. Jus aizbraucat, bez jums man vienam mājās būs grūti.

Arkadina. Bet kas tad būs pilsētā?

Sorins. Nekā sevišķa jau nebūs, bet tomēr. (Smejas.) Būs zemstes nama pamatu likšana un vēl šis tas .. . Gribas kaut uz pāris stundām izrauties no šās apnicīgās dzīves, esmu jau tā pārāk ilgi nonīcis šeit uz vietas gluži kā vecs prauls. Es pavēlēju piebraukt zirgus pulksten vienos, reizē arī dosimies ceļā.

Arkadina (pēc pauzes). Nu, dzīvo tepat, negarlaikojies, riesaaukstējies. Uzmani manu dēlu, sargā viņu. Pamāci.

Pauze.

Es aizbraukšu un tā ari nezināšu, kāpēc Konstantins šāvās. Man šķiet, ka galvenais iemesls būs bijusi greizsirdība, un, jo ātrāk es no šejienes aizvedīšu Trigorinu, jo labāk.

Sorins. Kā lai tev saku? Bija jau arī citi iemesli. Zināma lieta, jauns cilvēks, gudrs, dzīvo uz laukiem, nomalē, bez naudas, bez stāvokļa, bez nākotnes. Nekāda darba. Kaunas un baidās no savas bezdarbīgās dzīves. Es viņu ļoti mīlu, un arī viņš ir man pieķēries, bet galu galā viņam tomēr šķiet, ka viņš te lieks, ka sēž citiem uz kakla, ka viņš te ir liekēdis. Zināma lieta, patmīlība.

Arkadina. Posts man ar viņu! (Pārdomās.) Varbūt viņam vajadzētu iestāties dienestā, vai…

Sorins (svilpo, pēc tam nedroši). Man šķiet, ka būtu vislabāk, ja tu . . . viņam dotu mazliet naudas. Viņam vispirms vajadzētu apģērbties kā cilvēkam — un punkts. Palūk, vienus un tos pašus svārķelus valkā trīs gadus, staigā bez mēteļa … (Smejas.) Mazliet papriecāties puisim arī nekaitētu … Varētu aizbraukt uz ārzemēm, vai… Tas jau nemaz tik dārgi nemaksātu.

Arkadina. Tomēr . . . Varbūt uzvalkam es vēl varētu naudu iedot, bet braukšanai uz ārzemēm … Nē, pašreiz arī uzvalkam nevaru. (Noteikti.) Man nav naudas!

Sorins smejas.

Nav!

Sorins (svilpo). Tā-ā. Piedod, mīlā, nedusmojies. Es tev neticu. Tu esi augstsirdīga, cildena sieviete.

Arkadina (caur asarām). Man nav naudas!

Sorins. Ja man būtu nauda, zināma lieta, es pats viņam dotu, bet man nav ne plika graša. (Smejas.) Visu manu pensiju pievāc pārvaldnieks un izdod zemkopībai, lopkopībai, biškopībai, un mana naudiņa aiziet kā nebijusi. Bites izput, govis nosprāgst, zirgus man nekad nedod . ..

Arkadina. Jā, man ir nauda, bet es taču esmu aktrise; tualetes vien jau mani galīgi izputinājušas.

Sorins. Tu esi laba, mija … Es tevi cienu … Jā … Bet man atkal kaut kas . . . (Grīļojas.) Reibst galva. (Turas pie galda.) Man nelabi — un punkts.

Arkadina (izbijusies). Petruša! (Cenzdamās viņu atbalstu.) Petruša mans mīļais … (Kliedz.) Palīdziet man! Palīdziet!

Ienāk Trepļevs ar pārsietu galvu, Medvedenko.

Viņam nelabi!

Sorins. Nekas, nekas … (Smaida un dzer ūdeni.) Jau pārgāja … un punkts …

Trep/evs (mātei). Nebaidies, māt, tas nav bīstami. Tēvocim tagad tā gadās bieži. (Tēvocim.) Tev, tēvoc, vajadzētu atgulties.

Sorins. Mazliet jā. .. Bet uz pilsētu es tomēr braukšu … Pagulēšu mazliet un braukšu … zināma lieta … (Iet, atbalstīdamies uz spieķa.)

Medvedenko (ved viņu zem rokas). Ir tāda mīkla: no rīta uz četrām, pusdienā uz divām, vakarā uz trim kājām . ..

Sorins (smejas). Taisni tā. Bet naktī uz muguras. Pateicos, es pats varu paiet…

Medvedenko. Nu, kāpēc tādas ceremonijas! . ..

Abi ar Sorinu aiziet.

Arkadina. Kā viņš mani nobiedēja!

Trepļevs. Dzīvošana uz laukiem viņam nenāk par labu. Viņš te skumst. Redzi, māt, ja tu pēkšņi kļūtu dāsna un aizdotu viņam tūkstoša pusotra vai divi, tad viņš varētu nodzīvot pilsētā veselu gadu.

Arkadina. Man nav naudas. Esmu aktrise, nevis baņķiere.

Pauze.

Trepļevs. Māt, pārmaini man apsēju. Tu labi to proti.

Arkadina (izņem no aptiekas skapja jodoiormu un kārbu ar saitēm). Bet ārsts nokavējās.

Trepļevs. Solījās būt desmitos, bet nu jau ir divpadsmit.

Arkadina. Sēdies! (Noņem viņam no galvas apsēju.) Tev jau gluži kā čalma galvā. Vakar kāds atbraucējs virtuvē jautāja, kādas tautības tu esot. Brūce jau tev gandrīz sadzijusi. Palikusi vairs tikai tāda skramba. (Noskūpsta viņam galvu.) Vai tu bez manis atkal neizdarīsi kādu muļķību?

Trepjevs. Nē, māt. To izdarīju neprātīga izmisuma brīdī, kad vairs nespēju savaldīties. Tas vairs neatkārtosies. (Skūpsta viņai roku.) Tev ir zelta rokas. Atceros, tas nu jau ļoti sen, kad tu vēl strādāji kroņa teātrī — toreiz es biju maziņš —, mūsu mājas pagalmā izcēlās kautiņš, tur stipri sadauzīja kādu īrnieci veļas mazgātāju. Vai atceries? Viņu aiznesa bez samaņas … tu pastāvīgi gāji pie viņas, nesi zāles, mazgāji silē viņas bērnus. Vai tiešām neatceries?

Arkadirta. Nē. (Pārsien dēlam galvu.)

Trepjevs. Tai pašā māja, kur mēs, toreiz dzīvoja divas balerīnas . .. Viņas nāca pie tevis uz kafiju . . .

Arkadina. To atceros.

Trepjevs. Viņas bija lādas dievbijīgas.

Pauze.

Pēdējā laikā, lūk, šajās dienās es tevi mīlu tikpat maigi un nesavtīgi kā bērnībā. Bez tevis man vairs neviena nav atlicis. Tikai kāpēc, kāpēc tu pakļaujies šā cilvēka ietekmei?

Arkadina. Tu viņu nesaproti, Konstantin. Viņš ir viscildenākais cilvēks . . .

Trepjevs. Tomēr, kad viņam pastāstīja, ka es taisos viņu izaicinat uz dueli, cildenums viņam nemaz netraucēja notēlot zaķpastalu. Viņš aizbrauc. Apkaunojoša bēgšana!

Arkadina. Kādas muļķības! Es pati lūdzu, lai viņš brauc prom no šejienes.

Trepjevs. Viscildenākais cilvēks! Luk, mēs abi gandrīz vai strīdamies viņa dēļ, bet viņš tagad kaut kur viesistabā vai dārzā par mums smejas. . . apgaismo Ņinai prātu un cenšas viņu galīgi pārliecināt, ka ir ģēnijs.

Arkadina. Tev sagādā baudu teikt man nepatīkamus vārdus. Es šo cilvēku cienu un lūdzu manā klātbūtnē par viņu neko sliktu nerunāt!

Trepjevs. Bet es viņu necienu! Tu gribi, lai arī es viņu uzskatu par ģēniju, bet, piedod, melot es neprotu, un no viņa sacerējumiem man metas nelabi ap dušu.

Arkadinc. Ta ir skaudība. Cilvēkiem, kuriem pašiem nav talanta, bet tikai pretenzijas, nekas cits neatliek kā noniecināt īstus talantus. Neko teikt, sava veida mierinājums!

Trepļevs (ironiski). īsti talanti! (Nikni.) Es esmu talantīgāks par jums visiem, ja reiz par to ir runa! (Norauj no galvas apsēju.) Jūs esat rutīnieri, jūs esat sagrābuši prioritāti mākslā un uzskatāt par likumīgu un īstu tikai lo, ko darāt jus paši, bet citus jus apspiežat un nomācat! Es jūs neatzīstu! Neatzīstu ne tevi, ne viņu!

Arkadina. Dekadents!

Trepļevs. Brauc uz savu mīļo teātri un spēlē tur nožēlojamās, aprobežotās lugās!

Arkadina. Nekad neesmu spēlējusi tādās lugās. Liec man mieru! Tu nespēj uzrakstīt pat nožēlojamu vodeviļu. Kijevas sīkpilsonis! Liekēdis!

Trepļevs. Sīkstule!

Arkadina. Plikadīda!

Treplevs apsēžas un klusu raud.

Arkadina. Tu, nulle! (Uzbudinājumā staigā.) Neraudi. Nevajag raudāt. . . (Raud.) Nevajag . . . (Skūpsta viņam pieri, vaigus, galvu.) Mans mīļais bērns, piedod . . . Piedod savai grēcīgajai mātei, piedod man, nelaimīgajai!

Trepļevs (apskauj viņu). Ja vien tu zinātu! Esmu visu zaudējis. Viņa mani nemīl, un es vairs nevaru rakstīt . . . Pagalam visas cerības .. .

Arkadina. Nekrīti izmisumā. . . Gan viss būs labi. Viņš tūlīt aizbrauks, Ņina atkal tevi iemīlēs. (Slauka viņam asaras.) Pieliek. Mēs jau izlīgām.

Trepļevs (skūpsta viņai rokas). Jā, māt.

Arkadina (maigi). Izlīgsti arī ar viņu. Nevajag dueļa . . . Nevajag taču?

Trepļevs. Labi… Tikai, māt, atļauj man ar viņu vairs netikties! Man tas ir grūti.. . pāri spēkiem . . .

Ienāk Trigorins.

Redz… Es iziešu . .. (Ātri noliek skapi zāles.) Gan jau man galvu ārsts pārsies …

Trigorins (meklē grāmatā). 121. lappuse… 11. un 12. rindiņa … Te ir… (Lasa.) «Ja tev kādreiz ir vajadzīga mana dzīvība, tad nāc un ņem to.»

Treplevs pacel no grīdas saiti un aiziet.

Arkaclina (paskatījusies pulkstenī). Drīz piebrauks zirgus.

Trigorins (sevī). Ja tev kādreiz ir vajadzīga mana dzīvība, tad nāc un ņem to.

Arkadina. Ceru, ka tev jau visas lietas saliktas?

Trigorins (nepacietīgi). Jā, jā… (Pārdomās.) Kāpēc šās šķīstās dvēseles aicinājumā es sajutu skumjas un mana sirds tik sāpīgi sažņaudzās? … Ja tev kādreiz ir vajadzīga mana dzīvība, tad nāc un ņem to. (Arkadinai.) Paliksim vēl vienu dienu!

Arkadina noraidoši krata galvu.

Paliksim!

Arkadina. Mīļais, es zinu, kas tevi šeit saista. Bel tev jāprot pašam sevi turēt rokās. Tu esi mazliet noreibis, attopies!

Trigorins. Attopies arī tu, esi gudra, prātīga, es tevi lūdzu, raugies uz visu to kā īsts draugs . .. (Spiež viņai roku.) Tu spēj nest upurus … Esi mans draugs, atlaid mani…

Arkadina (lielā saviļņojumā). Tu esi tā aizrāvies?

Trigorins. Kaut kas mani vilina pie viņas! Varbūt tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs.

Arkadina. Provinces meitenes mīlestība? O, cik maz tu pats sevi pazīsti!

Trigorins. Reizēm cilvēki guļ, kājās stāvēdami; tad, lūk, es patlaban runāju ar tevi, bet pats it kā guļu un redzu viņu sapnī. .. Mani pārņēmuši saldi, brīnišķīgi sapņi… Atlaid mani…

Arkadina (drebēdama). Nē, nē … Es esmu ikdienišķa sieviete, ar mani nevar tā runāt. .. Nemoki mani, Boris … Man baigi…

Trigorins. Ja tu gribēsi, tad varēsi būt neikdienišķa. Jauna, brīnišķīga, poētiska mīlestība, kas aiznes sapņu pasaulē, — tikai tā spēj dot laimi virs zemes! Tādu mīlestību es vēl neesmu izjutis… Jaunībā man nebija laika, tad es virināju redakciju durvis, cīnījos ar trukumu .. . Tagad tā, šī mīlestība, beidzot ir atnākusi un vilina . . . Kāda gan būtu jēga bēgt no tās?

Arkadina (nikni). Tu esi prātu zaudējis!

Trigorins. Nu kaut arī tā!

Arkadina. Jūs visi šodien esat sazvērējušies mani mocīt! (Raud.)

Trigorins (saķer galvu). Nesaprot! Negrib saprast!

Arkadina. Vai tiešām esmu jau tik veca un neglīta, ka ar mani nekautrējoties var runāt par citām sievietēm? (Apskauj viņu un skūpsta.) O, tu esi prātu zaudējis! Mans skaistais, mans brīnum jaukais . . . Tu, manas dzīves pēdējā lappuse! (Nometas ceļos.) Mans prieks, mans lepnums, mana svētlaime … (Apskauj viņa ceļus.) Ja tu mani pametīsi kaut uz vienu stundu, es to nepārcietīšu, es sajukšu prātā, mans burvīgais, mans lieliskais, mans pavēlniek …

Trigorins. Te var kāds ienākt. (Palīdz viņai piecelties.)

Arkadina. Lai nāk, es nekaunos no savas mīlestības uz tevi. (Skūpsta viņam rokas.) Mans dārgums, mans karstgalvi, tu gribi būt neprātīgs, bet es nevēlos, es neļaušu . . . (Smejas.) Tu esi mans … tu mans . .. Sī piere ir mana, šīs acis ir manas, šie skaistie, zīdainie mati arī ir mani… Tu viss esi mans. Tu esi tik talantīgs, gudrs, tu esi labākais no visiem tagadējiem rakstniekiem, tu esi Krievijas vienīgā cerība… Tev ir tik daudz sirsnības, vienkāršības, svaiguma, veselīga humora … Ar vienu spalvas vilcienu tu proti izteikt galveno, kas raksturo kādu personu vai peizāžu, tavi varoņi ir gluži kā dzīvi. O, tevi nevar lasīt bez sajūsmas! Vai domā, ka es tev kvēpinu vīraku? Ka es tev glaimoju? Nu, paskaties man acīs . .. paskaties . . . Vai es izskatos pēc meles? Nu, tu redzi, ka es tikai viena protu tevi pareizi novērtēt; es viena tev saku taisnību, mans mīļais, brīnišķais . .. Vai brauksi? Jā? Tu nepametīsi mani? . . .

Trigorins. Man nav savas gribas .. . Man nekad nav bijis savas gribas … Esmu nevarīgs, pakļāvīgs, vienmēr padevīgs — vai tiešām tas var patikt sievietei? Ņem mani, 'ved mani prom, bet tikai neļauj man ne sola atkāpties no tevis . . .

Arkadina (sevī). Tagad viņš ir mans. (Familiāri, it kā nekas nebūtu noticis.) Nu, ja tu gribi, vari arī palikt. Es aizbraukšu pati, bet tu varēsi atbraukt vēlāk, pēc nedēļas. 'Patiešām, kur tev jāsteidzas?

Trigorins. Nē, brauksim kopā.

Arkadina. Kā vēlies. Ja kopā, tad kopā .. .

Pauze.

Trigorins raksta kabatas grāmatiņā.

Ko tu raksti?

Trigorins. Šorīt dzirdēju interesantu nosaukumu — .«Jaunavu sils»… Noderēs. (Staipās.) Tātad jābrauc? Atkal vagoni, stacijas, bufetes, siteņi, sarunas . . .

Samrajevs (ienāk). Man ir tas gods ar sirdssāpēm paziņot, ka zirgi piebraukti. Ļoti godājamā, ir laiks doties uz staciju; vilciens pienāk pulksten divos un piecās minūtēs. Irina Nikolajevna, esiet tik laba, izdariet man pakalpojumu un neaizmirstiet ievākt ziņas, kur tagad ir aktieris Suzdaļcevs. Vai vēl dzīvs? Vai sveiks un vesels? Savā laikā kopā iedzērām.. . «Aplaupītajā pastā» viņš spēlēja nepārspējami . .. Atceros, toreiz Jelisavetgradā kopā ar viņu spēlēja traģiķis Izmailovs, arī ievērojama personība . . . Nesteidzieties, godātā, minūtes piecas vēl var uzkavēties. Reiz vienā melodrāmā viņi tēloja sazvērniekus, un, kad viņus pēkšņi atklāja, tad Izmailovam vajadzēja sacīt: «Mēs esam iekrituši slazdā,» — bet viņš pateica: «Mēs esam iekrituši lazdā . . .» (Smejas.) Lazdā! . . .

Kamēr viņš runā, Jakovs rīkojas ap čemodāniem, istabene atnes Arkadinai cepuri, manto, lietussargu, cimdus; visi palīdz Arkadinai apģērbties. Pa kreisās puses durvīm skatās pavārs, pēc brīža viņš

nedroši ienāk. Ienāk Pollna Andrejevna, pēc tam Sorins un Medvedenko.

Pollna Andrejevna (ar kurvīti rokā). Atnesu jums plūmes ceļam . . . Ļoti saldas. Varbūt gribēsiet pamieloties …

Arkadina. Jūs, Polīna Andrejevna, esat ļoti laba.

Polina Andrejevna. Ardievu, mana dārgā! Ja kaut kas nebija tā, kā vajadzēja, tad piedodiet. (Raud.)

Arkadina (apkampj viņu). Viss bija labi, viss bija labi. Tikai nevajag raudāt.

Polina Andrejevna. Musu laiks paiet! Arkadina. Ko tur lai dara!

Sorins (mēteli ar pelerini, galvā platmale, rokā spieķis, ienāk pa kreisās puses durvīm; iedams pāri istabai). Māsa, ir laiks, ka nenokavējamies galu galā. Es eju sēsties ratos. (Iziet.)

Medvedenko. Es uz staciju iešu kājām . . . pavadīt. Es ātri. . . (Aiziet.)

Arkadina. Ardievu, mani mīļie … Ja būsim sveiki un veseli, vasarā atkal tiksimies . . .

Istabene, Jakovs un pavārs skūpsta viņai roku.

Neaizmirstiet mani. (Pasniedz pavāram rubli.) Te jums būs visiem trim.

Pavārs. Pazemīgi pateicamies, kundze. Laimīgu ceļu! Jūs bijāt pret mums ļoti laba. Jakovs. Lai dievs jums stāv klāt!

Samrajevs. Varbūt ar vēstulīti aplaimosiet! Ardievu, Boris Aleksejevič!

Arkadina. Kur Konstantins? Pasakiet viņam, ka es braucu prom. Jāatvadās taču. Nu, nepieminiet ar ļaunu. (Jakovam.) Es pavāram iedevu rubli. Tas jums visiem trim.

Visi aiziet pa labi. Skatuve paliek tukša. Aiz skatuves troksnis, kāds mēdz but, aizvadot viesus. Istabene atgriežas, lai paņemtu no galda kurvīti ar plūmēm, un atkal iziet.

Trigorins (atgriezdamies). Es aizmirsu savu spieķi. Viņa, kā liekas, būs tur uz terases. (Iet un pie kreisās puses durvīm sastopas ar Ņinu, kas nāk iekšā.) Jūs tā esat? Mēs aizbraucam . . .

Ņina. Es jutu, ka mēs vēl redzēsimies. (Uztraukti.) Boris Aleksejevič, es galīgi izšķīros, kauliņi mesti, es kļūšu aktrise. Rīt vairs manis šeit nebūs, es aizeju no tēva, pametu visu, sāku jaunu dzīvi … Es, tāpat kā jūs, braucu uz Maskavu. Tur mēs satiksimies.

Trigorins (atskatīdamies). Apmetieties «Slāvu bazāra» .*.. Tūlīt paziņojiet man … Molčanovka, Grohoļska māja … Es steidzos . ..

Pauze.

Ņina. Vēl vienu mirkli.. .

Trigorins (pusbalsī). Jūs esat tik daiļa… O, kāda laime zināt, ka mes drīz tiksimies!

Ņina piekļaujas viņam pie krūtīm.

Es atkal redzēšu šīs brīnišķās acis, neizsakāmi burvīgo, maigo smaidu . . . Sos liegos vaibstus, kas pauž eņģeļa šķīstību . .. Mana mīļā …

Ilgs skūpsts. Priekškars

Starp trešo un ceturto cēlienu paiet divi gadi.

CETURTAIS CĒLIENS

Viena no Sorina mājas viesistabām, ko Konstantins Treplevs iekārtojis par savu (larba kabinetu. Pa kreisi un pa labi durvis uz iekšējām istabām. Pretim stiklotas durvis uz terasi. Bez parastajām viesistabas mēbelēm labajā stūri rakstāmgalds, pie kreisās puses durvīm turku dīvāns, grāmatu skapis, uz palodzēm un krēsliem grāmatas. — Vakars. Deg kupola lampa. Krēsla. Var dzirdēt, kā šalc koki un dūmeņos gaudo vējš. Naktssargs klabina klauvas.

Ienāk Medvedenko un Maša.

Maša (sauc). Konstantin Gavrilič! Konslantin Gavrilič! (Skatās apkārt.) Neviena nav. Vecais ik brīdi prasa: kur Koslja, kur Kostja … Nevar ne mirkli bez viņa iztikt…

Medvedenko. Baidās no vientulības. (Klausīdamies.) Cik nejauks laiks! Nu jau otru dienu.

Maša (uzgriež lampā lielāku uguni). Ezerā viļņi. Milzīgi.

Medvedenko. Dārzā tumšs. Vajadzētu pateikt, lai dārzā nojauc to estrādi. Stāv kaila, neglīta, gluži kā skelets, un priekškars plīkšķ vējā. Kad vakar vakarā gāju garām, man likās, it kā tur kāds raudātu.

Maša. Nu, redz . ..

Pauze.

Medvedenko. Maša, brauksim uz māju!

Maša (noraidoši krata galvu). Es palikšu te pa nakti.

Medvedenko (lūdzoši). Maša, brauksim! Mūsu bērns droši vien būs izsalcis.

Maša. Blēņas. Matrjona viņu paedinas. * Pauze.

Medvedenko. 2ēl. Viņš jau trešo nakti bez mātes.

Masa. Tu esi kļuvis garlaicīgs. Agrāk vismaz reizēm pafilozofēji, bet tagad tev prātā tikai bērns un mājas, bērns un mājas, — un cita nekā no tevis nedzird.

Medvcdenko. Brauksim, Maša!

Maša. Brauc pats!

Medvedenko. Tavs tēvs man nedos zirgu.

Maša. Dos. Tu tikai palūdz, gan jau dos.

Medvedenko. Laikam lūgšu ari. Tātad tu atbrauksi rīt?

Maša (iešņauc tabaku). Nu, rīt. Deldz vienu un to pašu …

Ienāk Treplevs un Pollna Andrejevna; Trepjevs nes spilvenus un segu, bet Polīna Andrejevna gultas veļu; noliek uz turku dīvāna, pēc tam Treplevs apsēžas pie sava rakstāmgalda.

Kam tas, māt?

Polina Andrejevna. Pjotrs Nikolajevičs lūdza uzklāt viņam guļasvietu Kostjas istabā.

Maša. Es uzklāšu … (Klāj palagus.)

Polina Andrejevna (nopūzdamās). Vecs cilvēks ir gluži kā mazs bērns . . . (Pieiet pie rakstāmgalda un, atspiedusies ar elkoņiem, skalās manuskriptā.)

Pauze.

Medvedenko. Es tagad iešu. Ardievu, Maša! (Skūpsta sievai roku.) Ardievu, māt! (Grib noskūpstīt sievasmātei roku.)

Polina Andrejevna (īgni). Nu! Ej ar dieva palīgu!

Medvedenko. Ardievu, Konstantin Gavrilovič!

Treplevs klusēdams sniedz viņam roku;

Medvedenko aiziet.

Polina Andrejevna (lūkodamās manuskriptā). Neviens pat nedomāja, ka no jums, Kostja, iznāks īsts rakstnieks. Bet tagad, paldies dievam, arī naudu jums sākuši sūtīt no žurnāliem. (Noglauda viņam matus.) Un skaists arī esat kļuvis . . . Mīļais, labais Kostja, esiet taču mazliet laipnāks pret manu Mašeņku! . ..

Maša (klādama guļvietu). Mat, lieciet viņu miera!

Polīna Andrejevna (Trepļevam). Viņa taču laba.

Pauze.

Sievietei, Kostja, nekā nevajag, tikai jāpaskatās uz viņu laipnām acīm. To zinu pati pēc sevis.

Trepļevs pieceļas no galda un klusēdams iziet.

Maša. Nu, redz, jūs viņu nokaitinājāt. Nevajadzēja uzmākties!

Polīna Andrejevna. Man tevis žēl, Mašeņka!

Maša. Liela man vajadzība pēc lavas žēlošanas!

Polīna Andrejevna. Mana sirds tevis dēļ sāp un sāp. Es taču visu redzu un saprotu.

Maša. Tas viss ir muļķības! Nelaimīga mīlestība ir tikai romānos. Blēņas. Nevajag tikai palaisties un vienmēr kaut ko gaidīt, gaidīt, ka pūcei aste ziedēs … Ja sirdī modusies mīlestība, to vajag izravēt. Manu vīru solīja pārcelt uz citu apriņķi. Kad aizbrauksim lur, es visu aizmirsīšu … ar visām saknēm no sirds izraušu . . .

Aiz divām istabām spēlē melanholisku valsi.

Polīna Andrejevna. Kostja spēlē. Tātad skumst.

Maša (klusu nodejo divas trīs valša taktis). Galvenais, māt, lai būtu prom no acīm. Ja tikai pārceltu manu Semjonu, tad, jūs varat man ticēt, es vienā mēnesī visu aizmirstu. Tas viss taču ir tikai blēņas.

Atveras kreisās puses durvis, Dorns un Medvedenko iestumj krēslā sēdošo Sorinu.

Medvedenko. Man tagad mājās seši cilvēki, bet puds miltu maksā septiņdesmit kapeiku.

Dorns. Nu tad pamēģini savilkt galus kopā!

Medvedenko. Kas jums nekaiš zoboties? Jums naudas kā spaļu.

Dorns. Naudas? Mans draugs, pa trīsdesmit prakses gadiem, kad nebiju pats savs kungs ne dienu, ne nakti, man bija izdevies sakrāt tikai divus tūkstošus, un tos pašus es nesen iztērēju ārzemēs. Man nav nekā.

Maša (vīram). Tu neaizbrauci?

Medvedenko (juzdamies vainīgs). Ko lai daru, ja nedod zirgu!

Maša (rūgta īgnuma, pusbalsī). Kaut manas acis tevi neredzētu!

Krēslu aizstumj istabas kreisajā pusē; Polina Andrejevna, Maša un Doms nosēžas pie tā; Medvedenko apbēdināts atiet sāņus.

Dorns. Cik daudz tomēr pie jums pārmaiņu! Viesistabā iekārtots kabinets.

Maša. Te Konstantinam Gavriličam ērtāk strādāt. Viņš, kad vien grib, var iziet dārzā un tur domāt.

Sargs klabina klauvas.

Sorins. Kur mana māsa?

Dorns. Aizbrauca uz staciju sagaidīt Trigorinu. Tūlīt atgriezīsies.

Sorins. Ja jūs esat atzinuši par nepieciešamu aicināt šurp māsu, tad, acīm redzot, esmu ļoti slims. (Brīdi klusējis.) Redz, kāds joks, esmu bīstami slims, bet zāļu nekādu man nedod.

Dorns. Ko tad jūs īsti gribat? Baldriāna pilienus? Sodu? Hinīnu?

Sorins. Nu atkal sākas filozofija. O, kas tā par sodību! (Pamādams ar galvu uz dīvāna pusi.) Vai dīvāns man uzklāts?

Polīna Andrejevna. Jums, Pjotr Nikolajevič!

Sorins. Pateicos!

Dorns (klusu dzied). «Naksnīgās debesīs mēness jau spīd…»

Sorins. Es gribu dot Kostjam stāsta sižetu. Stāstam jāsaucas tā — «Cilvēks, kurš gribēja». «L'homme, qui a voulu». Kādreiz jaunībā es gribēju kļūt par literātu, bet nekļuvu; gribēju skaisti runāt, bet runāju riebīgi (pats par sevi ņirgādamies) — «un tā un tā tālāk, un apmēram tā, un līdzīgi…» — un reizēm, kad gribēju izdarīt runas kopsavilkumu, pat nosvīdu; gribēju apprecēties — bet neapprecējos; gribēju vienmēr dzīvot pilsētā — bet tagad beidzu savu mūžu uz laukiem — un punkts.

Dorns. Gribēju kļūt par īstenu valsts padomnieku — un kļuvu.

Sorins (smejas). Pēc tā es nemaz nedzinos. Tas iznāca pats no sevis.

Dorns. Būt neapmierinātam ar dzīvi sešdesmit divu

gadu vecumā — jūs taču pats to nenoliegsiet — nav sevišķi augstsirdīgi.

Sorins. Cik jus stūrgalvīgs! Saprotiet taču, man gribas dzīvot!

Dorns. Tā ir vieglprātība. Pēc dabas likumiem ikvienai dzīvei reiz jābeidzas.

Sorins. Jūs spriežat kā cilvēks, kas visu izbaudījis. Jums viss apnicis, un tāpēc jūs esat vienaldzīgs pret dzīvi, jums viss viens. Bet mirt arī jums būs bail.

Doms. Bailes no nāves ir dzīvnieciskas bailes .. . Tas jāpārvar. Apzinīgi no nāves baidās tikai tie, kuri tic mūžīgai dzīvošanai, viņiem bail no saviem grēkiem. Bet jūs, pirmkārt, dievam neticat, otrkārt, kādi tad jums tie grēki? Jūs divdesmit piecus gadus nokalpojāt tiesu resorā — tas arī viss.

Sorins (smejas). Divdesmit astoņus …

Ienāk Trcplevs un apsēžas uz soliņa Sorinam pie kājām. Maša, acu nenovērsdama, lūkojas uz Trep|evu.

Dorns. Mēs traucējam Konstantinam Gavrilovičam strādāt.

Treplevs. Nē, nekas.

Pauze.

Medvedenko. Atļaujiet, dakter, jautāt — kura pilsēta ārzemēs jums vislabāk patika?

Dorns. Dženova.

Trepjevs. Kāpēc Dženova?

Dorns. Tur ielās lieliska drūzma. Kad vakaros izgāju no hoteļa, visas ielas bija ļaužu pilnas. Tur pūlī klīdu bez kāda mērķa, līku loču, gan šurp, gan turp, dzīvoju līdzi šai drūzmai, psihiski saplūstot ar pūli, un sāku ticēt, ka tiešām iespējama viena pasaules dvēsele, līdzīga tai, kuru jūsu lugā kādreiz tēloja Ņina Zarečnaja. Starp citu, kur tagad Zarečnaja? Kur viņa dzīvo, un kā viņai iet?

Treplevs. Zarečnaja laikam ir sveika un vesela.

Dorns. Man stāstīja, ka viņa it kā sākusi kādu īpašu dzīvi. Kas īsti ar viņu noticis?

Treplevs. Tas, dakter, garš stāsts.

Doms. Nu, mēģiniet saņemt īsumā.

Trepļevs. Viņa aizbēga no mājām un sāka dzīvot ar Trigopinu. Vai tas jums zināms?

Doms. Jā. To es zinu.

Trepļevs. Viņai bija bērns. Bērns nomira. Trigorinam Ņina apnika, un viņš, kā jau to varēja gaidīt, atgriezās pie savām agrākajām simpātijām. Taisnību sakot, viņš jau agrākās simpātijas nekad nebija pametis un aiz sava vājā rakstura prata uzturēt sakarus ar visām. Cik no tā, kas man zināms, varu spriest, Ņinai personiskajā dzīvē nemaz nav veicies.

Doms. Bet uz skatuves?

Trepļevs. Kā liekas, tur viņai gājis vēl sliktāk. Ņina debitēja Vasaras teātrī Maskavas apkārtnē, pēc tam aizbrauca uz provinci. Toreiz es viņu neizlaidu no acīm un kādu laiku viņai sekoju — kur Ņina, tur ari es. Viņa vienmēr gribēja tēlot tikai lielas lomas, bet spēlēja primitīvi, bezgaumīgi, melodramatiski, asiem žestiem. Bija brīži, kad viņa talantīgi norunāja kādu skaļu frāzi, talantīgi mira, bet tie bija tikai atsevišķi brīži.

Dorns. Tātad viņai tomēr ir talants?

Trepļevs. To bija grūti izprast. Laikam talants Ņinai ir. Es viņu redzēju, bet viņa negribēja mani redzēt, un Ņinas apkalpotāja nelaida mani viņas viesnīcas istabā. Es sapratu Ņinas noskaņojumu un neuzmācos, lai viņa mani pieņem.

Pauze.

Ko lai vēl jums stāstu? Pēc tam kad jau biju atgriezies mājās, saņēmu no Ņinas vairākas vēstules. Vēstules bija gudras, sirsnīgas, interesantas; Ņina nesūdzējās, bet es jutu, ka viņa ir dziļi nelaimīga. Katrā rindiņā varēja manīt, ka viņas nervi līdz pēdējam izmocīti un sasprindzināti. Arī viņas fantāzija bija mazliet nenormāla. Vēstules Ņina parakstīja ar vārdu «Kaija». «Nārā» dzirnavnieks saka, ka esot krauklis, tā arī Ņina vēstulēs pastāvīgi atkārtoja, ka esot kaija. Tagad Ņina ir šeit.

Dorns. Tas ir, kā — šeit?

Trepļevs. Pilsētā, iebraucamajā vietā. Jau dienas piecas viņa dzīvo tur numurā. Es reiz tur aizbraucu, un arī Marja Iļjiņična brauca, bet Ņina nevienu nepieņem.

Semjons Semjonovičs apgalvo, it kā vakar pēc pusdienas divu verstu attālumā no šejienes uz lauka redzējis Ņinu.

Medvedenko. Jā, es Ņinu redzēju. Viņa gāja uz to pusi, uz pilsētu. Es viņu sveicināju un jautāju, kāpēc viņa nenāk pie mums viesos. Ņina atbildēja, ka nākšot.

Trepjevs. Viņa nenāks.

Pauze.

Tēvs un pamāte par Ņinu negrib nekā zināt. Viņi visur nostādījuši sargus, lai Ņinu nepielaistu pat savas muižas tuvumā. (Aiziet abi ar ārstu pie rakstāmgalda.) Cik viegli, dakter, būt par filozofu uz papīra, bet cik grūti ir būt par filozofu dzīvē!

Sorins. Viņa bija brīnišķīga meitene.

Dorns. Ko?

Sorins. Bija brīnišķīga meitene, es saku. īstenais valsts padomnieks Sorins pat bija viņā kādu laiku iemīlējies.

Dorns. Vecais lovelass.

Dzirdami Šamrajeva smiekli.

Polina Andrejevna. Kā liekas, mūsējie atbraukuši no stacijas…

Trepjevs. Jā, es dzirdu mātes balsi.

Ienāk Arkadina, Trigorins, viņiem seko Šam/a/evs.

Šamra/evs (ienākdams). Mēs visi kļūstam vecāki, mēs izdēdējām stihiju ietekmē, bet jūs, godātā, aizvien vēl esat jauna .. . Gaiša jaciņa, žirgtums . . . grācija …

Arkadina. Apnicīgais cilvēk, jūs atkal gribat mani noskaust!

Trigorins (Sorinam). Sveicināti, Pjotr Nikolajevič! Ko tad jūs arvien slimojat? Tas nav labi! (Ieraudzījis Masu, priecīgi.) Marija Iļjiņična!

Maša. Pazināt gan? (Spiež viņam roku.)

Trigorins. Vai apprecējāties?

Maša. Jau sen.

Trigorins. Vai esat laimīga? (Sasveicinās ar Dornu un Medvedenko, pēc tam nedroši pieiet pie Trepjeva.)

Irina Nikolajevna stāstīja, ka jus visu veco jau esot aizmirsis un vairs nedusmojoties.

Trep]evs sniedz viņam roku.

Arkadina (dēlam). Boriss Aleksejevičs atveda žurnālu, kur iespiests tavs jaunais stāsts.

Trepļevs (saņemdams žurnālu, Trigorinam). Pateicos! Jūs esat ļoti laipns.

Apsēžas.

Trigorins. Jūsu cienītāji jums sūta sveicienus … Pēterburgā un Maskavā ļoti interesējas par jums un vienmēr man jautā par jums. Taujā: kāds jūs esot, cik vecs, brūnēts vai blonds. Nezin kāpēc visiem liekas, ka jūs vairs neesot jauns. Neviens nezina jūsu īsto vārdu, jo jūs savus darbus parakstāt ar pseidonīmu. Jūs esat noslēpumains kā Dzelzs Maska.

Trepjevs. Vai ilgi paliksiet pie mums?

Trigorins. Nē, domāju jau rīt doties uz Maskavu. Jābrauc. Steidzos pabeigt stāstu un bez tam vēl esmu apsolījis kaut ko dot almanaham. Vārdu sakot — vecā nelaime.

Kamēr viņi sarunājas, Arkadina un Polina Andrejevna istabas vidū noliek lombra galdu un to atver; Samrajevs aizdedz sveces, noliek krēslus, izņem no skapja loto.

Laiks mani saņēma nelaipni. Nikns vējš. Ja rīt no rīta vējš pierims, iešu uz ezeru makšķerēt. Starp citu, jāapskata arī dārzs un tā viela, kur — vai vēl atceraties? — uzveda jūsu lugu. Man ir nobriedis temats stāstam, tikai jāatjauno atmiņā darbības norises vieta.

Maša (tēvam). Tēvs, atļauj manam vīram paņemt zirgu! Viņam jābrauc uz mājām.

Samrajevs (mēdīdams). Zirgu… zirgu… (Skarbi.) Pati taču redzēji: nupat bija sūtīts uz staciju. Nevar tūlīt braukt atkal.

Maša. Bet ir jau vēl citi zirgi. .. (Redzot, ka tēvs neatbild, atmet ar roku.) Nav vērts ar jums piņķēties …

Medvedenko. Maša, es iešu kājām. Nudien …

Polīna Andrejevna (nopūzdamās). Kājām, tādā laikā… (Apsēžas pie lombra galda.) Lūdzu, kungi!

Medvedenko. Ir jau tikai sešas verstis .. . Ardievu . .. (Skūpsta sievai roku.) Ardievu, māt!

Polīna Andrejevna negribīgi sniedz roku skūpstam.

Es nevienam neuzmāktos, bet bērns… (Paklanās visiem.) Ardievu . . . (It kā juzdamies vainīgs, aiziet.) Samrajevs. Gan aizies. Nav jau nekāds ģenerālis. Polīna Andrejevna (klauvē pa galdu). Lūdzu, kungi! Nekavēsim laiku, drīz mūs aicinās vakariņās.

Samrajevs, Maša un Doms nosēžas pie galda.

Arkadina (Trigorinam). Kad sakas garie rudens vakari, šeit spēlē loto. Paskatieties, tas ir vecs loto, ko ar mums jau spēlēja nelaiķe māte, kad bijām vēl mazi. Vai negribat līdz vakariņām ar mums nospēlēt partiju? (Nosēžas ar Trigorinu pie galda.) Garlaicīga spēle, bet, ja pie tās pierod, tad nekas. (Izdala katram pa trim kartēm.)

Trepļevs (pārlapodams žurnālu). Savu stāstu izlasījis, bet manu nav pat atgriezis. (Noliek žurnālu uz rakstāmgalda, pēc tam iet uz durvīm pa kreisi; ejot garām mātei, noskūpsta viņu uz galvas.) Arkadina. Bet tu, Kostja?

Trepļevs. Piedod, man negribas spēlēt… Es mazliet pastaigāšos. (Iziet.)

Arkadina. Likme — desmit kapeikas. Iemaksājiet par mani, dakter. Dorns. Klausos.

Maša. Vai visi iemaksājuši? Es sāku… Divdesmit divi!

Arkadina. Ir. Maša. Trīs! … Dorns. Tā-ā.

Maša. Vai aizklājāt trīs? Astoņi! Astoņdesmit viens! Desmit!

Samrajevs. Ne tik ātri!

Arkadina. Ka mani Harkovā uzņēma, ak tu manu dieniņ, man vēl tagad galva griežas! Maša. Trīsdesmit četri!

Aiz skatuves spēlē melanholisku valsi.

Arkadina. Studenti sarīkoja ovācijas . . . Trīs puķu grozi, divi vainagi un, lūk . . . (Noņem no krūtim brošu un nomet uz galda.)

Samrajevs. Jā, tā ir manta.

Maša. Piecdesmit! …

Dorns. Tieši piecdesmit?

Arkadina. Man bija lieliska tualete. Lai nu ko, bet ģērbties es protu.

Polina Andrejevna. Kostja spēlē. Skumst, nabadziņš.

Samrajevs. Avīzēs viņu loti nopeļ.

Maša. Septiņdesmit septiņi!

Arkadina. Nav vērts tam pievērst uzmanību.

Trigorins. Viņam neveicas. Nevar un nevar atrast savu īsto toni. Vienmēr raksta kaut ko dīvainu, nenoteiktu, kas reizēm atgādina pat murgus. Neviena reāla personāža.

Maša. Vienpadsmit!

Arkadina (atskatijusies uz Sorinu). Petruša, vai tu garlaikojies?

Pauze.

Aizmidzis.

Dorns. Nudien, īstenais valsts padomnieks gu],

Maša. Septiņi! Deviņdesmit!

Trigorins. Ja es dzīvotu šādā muižā pie ezera, vai tad es rakstītu? Es nomāktu sevī šo kaislību un tikai makšķerētu.

Maša. Divdesmit astoņi!

Trigorins. Izvilkt ķīsi vai asari — tā ir īsta svētlaime.

Dorns. Bet es ticu Konstantinam Gavriličam. Kaut kas viņā ir! Kaut kas ir! Viņš domā tēlos, viņa stāsti ir krāsaini, spilgti, un es tos spēcīgi izjūtu. 2ēl tikai, ka viņam nav noteiktu mērķu. Viņa stāsti atstāj iespaidu, un tas arī viss. Bet ar iespaidiem vien tālu tikt nevar. Irina Nikolajevna, vai jūs priecājaties par to, ka jūsu dēls ir rakstnieks?

Arkadina. Iedomājieties, es vēl no viņa nekā neesmu lasījusi. Nekad nav laika.

Maša. Divdesmit seši!

Trep/evs klusu ienāk un iet pie sava rakslamgalda.

Samrajevs (Trigorinam). Boris Aleksejevič, pie mums palika kāda jusu lieta.

Trigorins. Kas tad?

Samrajevs. Konstantins Gavriličs reiz nošāva kaiju, un jūs man uzdevāt parūpēties, lai to izbāž.

Trigorins. Neatceros! (Pārdomādams.) Neatceros!

Masa. Sešdesmit seši! Viens!

Trepļevs (atver logu, klausās). Cik tumšs! Nesaprotu, kāpēc man uzmācas tāds nemiers.

Arkadina. Kostja, taisi logu ciet, citādi velk.

Trepļevs aizver logu.

Maša. Astoņdesmit septiņi!

Trigorins. Man partija, kungi!

Arkadina (jautri). Bravo! Bravo!

Samrajevs. Bravo!

Arkadina. Šim cilvēkam vienmēr un visur ir laime. (Pieceļas.) Bet tagad iesim kaut ko iekost. Musu slavenība šodien vēl nav ēdusi pusdienas. Pēc vakariņām turpināsim spēli. (Dēlam.) Kostja, met pie malas savus manuskriptus, iesim ēst!

Trepļevs. Negribu, māt. Nav apetītes.

Arkadina. Nu, kā zini. (Modina Sorinu.) Petruša, vakariņās! (Ņem Samrajevu zem rokas.) Es jums pastāstīšu, kā mani uzņēma Harkovā . . .

Polīna Andrejevna nodzēš uz galda sveces, pēc tam viņa un Doms stumj Sorina krēslu. Visi aiziet pa kreisās puses durvīm; uz skatuves, sēžot pie rakstāmgalda, paliek vienīgi Trepļevs.

Trepļevs (gatavojas rakstīt; pārlasa jau uzrakstīto). Esmu tik daudz runājis par jaunām formām, bet tagad jūtu, ka pats pamazām noslīdu rutīnā. (Lasa.) «Afiša uz sētas vēstīja . . . Bāla, tumšu matu ierāmēta seja …» Vēstīja, ierāmēta… Cik tas netalantīgi. . . (Nosvītro.) Sākšu ar to, ka varoni pamodina lietus troksnis, bet visu pārējo izmetīšu. Mēnesnīcas vakara apraksts pārāk garš un samakslots. Trigorins izstrādājis sev paņēmienus, viņam viegli . . . Viņam uz dambja spīd sasistas pudeles kakls un melno dzirnavu rata ēna — lūk, arī mēnesnīcas nakts gatava, bet man — gan dreboša gaisma, gan

klusa zvaigžņu mirgošana, gan tālas klavieru skaņas, kas lēnām .dziest klusā, aromātiskā gaisā … Tas ir mokoši.

Pauze.

.Tā, es aizvien vairāk un vairāk pārliecinos, ka svarīgas nav ne vecās, ne jaunās formas, bet tas, ka cilvēks raksta, nedomādams ne par kādām formām, raksta tāpēc, ka tas, ko raksta, brīvi plūst no viņa dvēseles …

Kāds klauvē pie loga, kurš rakstāmgaldam vistuvāk.

Kas tas? (Skatās pa logu.) Nekas nav redzams .. . (Atver stiklotās durvis un skatās dārzā.) Kāds noskrēja lejā pa kāpnēm. (Uzsauc.) Kas šeit ir? (Iziet, var dzirdēt, ka viņš ātri iet pa terasi, pēc maza brīža viņš atgriežas kopā ar Ņinu Zarečnaju.) Ņina! Ņina!

Ņina piekļauj galvu viņam pin krūtīm un klusu šņukst.

(Aizkustināts.) Ņina! Ņina! Tā esat jūs… jūs… Es it kā to paredzēju, visu dienu mana dvēsele briesmīgi tvīka ilgās. (Noņem viņai cepuri un apmetni.) O, mana labā, mana jaukā, viņa ir atnākusi! Neraudāsim vairs, neraudāsim!

Ņina. Vai te kāds ir?

Treplevs. Nav neviena.

Ņina. Aizslēdziet durvis, citādi kāds ienāks.

Trepļevs. Neviens neienāks.

Ņina. Es zinu, ka Irina Nikolajevna ir šeit. Aizslēdziet durvis .. .

Trepjevs (aizslēdz labās puses durvis, pieiet pie kreisajām). Šīm nav atslēgas. Es aizlikšu priekšā krēslu. (Noliek pie durvīm krēslu.) Nebīstieties, neviens neienāks.

Ņina (cieši skatās Treplevam sejā). Ļaujiet paskatīties uz jums. (Palūkojas apkārt.) Silti, labi. . . Toreiz šeit bija viesistaba. Vai esmu stipri pārvērtusies?

Treplevs. Jā . . . Jūs esat vājāka, un acis jums kļuvušas lielākas. Ņina, cik savādi, ka es jūs redzu. Kāpēc jūs nekad negribējāt mani pieņemt? Kāpēc jūs līdz šai dienai neatnācāt? Es zinu, jūs šeit dzīvojat gandrīz jau nedēju … Es katru dienu vairākas reizes gāju pie jums, stāvēju pie jūsu loga kā ubags.

Ņina. Man likās — jūs mani ienīstat. Es katru nakti sapņos redzu, ka jūs lūkojaties uz mani un mani nepazīstat. Ja tikai jūs zinātu! Kopš atbraukšanas pirmās dienas es vienmēr staigāju le . .. pie ezera. Pie jūsu mājas esmu bijusi daudz reižu, bet neiedrošinājos ienākt. Apsēdīsimies.

Abi apsēžas.

Apsēdīsimies un runāsim, runāsim. Te ir labi, sili i, mājīgi… Vai dzirdat — gaudo vējš? Turgeņevam ir tāda viela: «Labi tam, kuram tādās naktīs jumts virs galvas, kuram ir silts kaktiņš.» Es esmu kaija … Nē, tas nav tas … (Berzē pieri.) Par ko es sāku runāt? Jā .. . Turgeņevs … «Lai palīdz tas kungs visiem klaidoņiem, kam nav savas pajumtes . ..» Nekas. (Raud.)

Trepjevs. Ņina, jūs atkal. . . Ņina!

Ņina. Nekas, no tā man kļūst vieglāk… Jau divus gadus nebiju raudājusi. Vakar vēlu vakarā atnācu uz dārzu paskatīties, vai mūsu teātris vēl nav nojaukts. Tas joprojām stāv turpat. Pirmo reizi pēc diviem gadiem es sāku raudāt, mana sirds atmaiga, un dvēselē kļuva gaišāk. Redzat, es jau vairs neraudu. (Saņem viņa roku.) Tātad jūs jau esat kļuvis par rakstnieku… Jūs esat rakstnieks, es — aktrise … Arī mēs esam ierauti virpulī … Es dzīvoju līksmi kā bērns — rītos pamodusies dziedāju, mīlēju jūs, sapņoju par slavu, bet tagad? Rīt agri man jābrauc uz Jeļecu trešajā klasē … kopā ar zemniekiem, bet Jeļecā «smalkie» tirgotāji man uzmāksies ar savām laipnībām. Riebīga dzīve!

Trepjevs. Kāpēc jābrauc uz Jeļecu?

Ņina. Es noslēdzu angažementu uz visu ziemu. Laiks braukt.

Trepjevs. Ņina, es jūs lādēju, ienīdu, plēsu jūsu vēstules un fotogrāfijas, bet visu laiku zināju, ka mana dvēsele saistīta ar jums uz mūžu. Beigt jūs mīlēt es nespēju, Ņina. Kopš tā laika, kad es jūs pazaudēju un sāku iespiest savus darbus, dzīve man kļuvusi nepanesama, — es ciešu . .. Mana jaunība pēkšņi it kā pārtrūka, un man liekas, ka esmu jau nodzīvojis pasaulē deviņdesmit gadu. Es saucu jūs, es skūpstu zemi, pa kuru gājušas jūsu kājas; lai kur es raugos, visur redzu jūsu seju, redzu to maigo smaidu, kas man mirdzēja mana» dzīves skaistākajos gados . ..

Ņina (apmulsusi). Kāpēc viņš to saka, kāpēc viņš to saka?

Trepļevs. Esmu vientuļš. Neviens ar savu pieķeršanos mani nesilda, man ir auksti kā pazemē, un, lai ko es rakstu, viss iznāk sausi, skarbi, drūmi. Palieciet šeit, Ņina, es lūdzu jūs, vai ari atļaujiet man braukt jums līdzi!

Ņina strauji uzliek cepuri un apliek apmetni.

Ņina, kāpēc? Dieva dēļ, Ņina… (Skatās, kā viņa ģērbjas.)

Pauze.

Ņina. Mani zirgi stāv pie vārtiņiem. Nepavadiet mani, es pati aiziešu … (Caur asarām.) Dodiet man ūdeni . . .

Trepļevs (sniedz viņai ūdeni). Kurp jus brauksiet?

Ņina. Uz pilsētu.

Pauze.

Vai Irina Nikolajevna ir šeit?

Trepļevs. Jā . .. Ceturtdien tēvocis jutās slikti, un mēs telegrafējām viņai, lai atbrauc.

Ņina. Kāpēc jūs teicāt, ka esat skūpstījis zemi, pa kuru gājušas manas kājas? Mani vajag nošaut. (Noliecas pār galdu.) Esmu tik nogurusi! Kaut varētu atpūsties … atpūsties! (Paceļ galvu.) Esmu kaija… Nē, ne tas. Es esmu aktrise. Nu jā! (Izdzirdusi Arkadinas un Trigorina smieklus, klausās, tad pieskrien pie kreisās puses durvīm un skatās pa atslēgas caurumu.) Ari viņš ir šeit… (Atgriežas pie Trepļeva.) Nu jā .. Nekas .. . Jā . . . Viņš neticēja teātrim, vienmēr smējās par maniem sapņiem, un ari es pamazām zaudēju ticību un drosmi .. . Bez tam vēl mīlestība, greizsirdība, nemitīgas bailes par maziņo … Es kļuvu sīkumaina, nenozīmīga, spēlēju bezjēdzīgi… Es nezināju, kur likt rokas, nepratu stāvēt uz skatuves, nevaldīju pār balsi. Jūs nevarai saprast, ko nozīmē, ja cilvēks pals apzinās, ka spēlē šausmīgi. Esmu kaija. Nē, ne tas . .. Vai atceraties, jūs nošāvāt kaiju? Nejauši atnāca cilvēks, ieraudzīja un aiz gara laika pazudināja . . . Sižets nelielam stāstam. Tas nav tas… (Berzē pieri.) Par ko es ru

nāju?… Es runāju par skatuvi. Tagad es vairs tā nespēlēju… Tagad jau esmu īsta aktrise, spēlēju ar baudu, ar sajūsmu, reibstu uz skatuves un jūtu, ka esmu skaista. Bet tagad, kamēr dzīvoju šeit, es visu laiku staigāju, tikai staigāju un domāju, domāju un jūtu, ka ar katru dienu aug mani dvēseles spēki… Tagad es, Kostja, zinu un saprotu, ka mūsu darbā — vienalga vai mēs spēlējam uz skatuves vai rakstām — galvenais nav ne slava, ne spožums, ne tas, par ko es sapņoju, bet prasme ciesl. Mācies nest savu krustu un tici. Es ticu, un manas sāpes vairs nav tik asas, un, kad es domāju par savas dzīves uzdevumu, tad vairs nebaidos no dzīves.

Trepļevs (skumji). Jūs esat atradusi savu ceļu, jūs zināt, kurp ejat, bet es vēl arvien maldos sapņu un tēlu haosā, nezinādams, kāpēc un kam tas vajadzīgs. Es neticu un nezinu, kas ir mans dzīves uzdevums.

Ņina (ieklausīdamās). Tss … Es iešu. Ardievu! Kad būšu kļuvusi par lielu aktrisi, atbrauciet paskatīties mani. Vai apsolāt? Bet. tagad .. . (Spiež viņam roku.) Ir jau vēls. Es tikko turos uz kājām …. Esmu nogurusi, man gribas ēst.. .

Trepjevs. Palieciet, es došu jums vakariņas . ..

Ņina. Nē, nē … Nepavadiet mani, es pati aiziešu … Mani zirgi nav tālu … Tātad viņa ir atvedusi Trigorinu sev līdzi? Ko tur, man vienalga. Kad sastopiet Trigorinu, nestāstiet viņam nekā … Es viņu mīlu. Es viņu mīlu pat stiprāk nekā agrāk … Sižets nelielam stāstam … Mīlu, kaisli mīlu, mīlu līdz izmisumam. Cik labi bija agrāk, Kostja! Vai atceraties? Kāda siltuma pilna, skaidra, priecīga, tīra bija dzīve, kādas bija jūtas, kas atgādināja maigas, krāšņas puķes… Vai atceraties? .. . (Skandē.) «Cilvēki, lauvas, ērgļi un irbes, staltradži brieži, zosis, zirnekļi, mēmās zivis, kas mājoja ūdenī, jūras zvaigznes un visas tās radības, kuras acs nevarēja saskatīt, — vārdu sakot, visas dzīvības, visas dzīvības, visas dzīvības, veikušas nožēlojamo riņķojumu, ir izdzisušas. Jau pagājis tūkstošiem gadsimtu, kopš uz zemes vairs nav nevienas dzīvas radības, un šis nabaga mēness velti iededz savu laternu. Pļavās vairs kliegdamas nemostas dzērves, un liepu birzēs vairs nav dzirdama maijvaboļu dūkšana .. .» (Strauji apskauj Treplevu un izskrien pa stiklotajām durvīm.)

Trepļevs (pēc pauzes). Nebūs labi, ja viņu kāds sastaps dārzā un pēc tam pateiks mātei. Tas var māti sarūgtināt … (Minūtes divas klusēdams plēš visus savus manuskriptus un sviež zem galda, pēc tam atslēdz labās puses durvis un aiziet.)

Dorns (pūlēdamies atvērt kreisās puses durvis). Dīvaini, durvis it kā būtu aizslēgtas… (Ienāk un noliek krēslu vietā.) Auļošana pār šķēršļiem.

Ienāk Arkadina, Pollna Andre/evna, viņām seko Jakovs, nesdams pudeles, un Maža, pēc tam Samrajevs un Trigorins.

Arkadina. Sarkanvīnu un alu Borisam Aleksejevičam nolieciet šeit uz galda. Mēs spēlēsim un dzersim. Nu, sēdieties, kungi!

Polīna Andrejevna (Jakovam). Tūlīt pasniedz tēju! (Aizdedz sveces, sēžas pie lombra galda.)

Samrajevs (pieved Trigorinu pie skapja). Te būs tā lieta, par kuru es pirmīt runāju … (Izņem no skapja izbāzto kaiju.) Jūsu pasūtījums.

Trigorins (lūkodamies uz kaiju). Neatceros! (Brīdi padomājis.) Neatceros!

Pa labi aiz skatuves norīb šāviens; visi saraujas.

Arkadina (izbijusies). Kas tas?

Dorns. Nekas. Tur droši vien manā ce|a aptiekā būs kaut kas eksplodējis. Neuztraucieties. (Iziet pa labās puses durvīm, pēc maza brīža atgriežas.) Tā ir. Sasprāgusi ētera pudele. (Klusu dzied.) «Nu atkal tavā priekšā kā apburts stāvu es …»

Arkadina (sēzdamās pie galda). Fui, kā es izbijos. Tas man atgādināja, kā . .. (Aizklāj seju ar rokām.) Pat acīs sametās tumšs…

Dorns (pārlapodams žurnālu, Trigorinam). Sai žurnālā pirms pāris mēnešiem bija iespiests kāds raksts … kāda vēstule no Amerikas, un es gribēju jums pajautāt, starp citu… (Apliek roku Trigorinam ap vidukli un pieved viņu pie rampas.) Tā kā es ļoti interesējos par šo jautājumu… (Dobjāk, pusbalsī.) Aizvediet Irinu Nikolajevnu kaut kur prom no šejienes. Konstantins Gavrilovičs nošāvās …

Priekškars

TĒVOCIS VAŅA

Lauku dzīves ainas četros cēlienos

Personas:

Serebrjakovs, Aleksandrs Vladimirovičs, pensionēts profesors

Jelena Andrejevna, viņa sieva, 27 g. v.

Solija Aleksandrovna (Soņa), viņa meita pirmajā laulībā

Voiņicka Marija Vasiljevna, slepenpadomnieka atraitne, profesora

pirmās sievas māte Voiņickis Ivans Pelrovičs, viņas dēls Astrovs Mihails Ļvovičs, ārsts Tcjcgins I/ja lljičs, trūcīgs muižnieks Marina, veca aukle Strādnieks

Darbība norit Serebrjakova muiža.

PIRMAIS CĒLIENS

Dārzs. Redzama daļa mājas ar terasi. Alejā zem vecas papeles uzklāts tējas galds. Soli, krēsli. Uz viena sola ģitāra. Netālu no galda šūpoles. Ap pulksten trim pēcpusdienā. Apmācies.

Marina (izblīdusi, ne visai kustīga večiņa, sēž pie patvāra un ada zeķi) un As/rovs (staigā viņas tuvumā).

Marina (ielej tēju). Iedzer, mīlīt!

Astrovs (negribīgi paņem glāzi). Nez kāpēc negribas.

Marina. Varbūt iedzersi šņabīti?

Astrovs. Nē. Katru dienu es degvīnu nedzeru. Turklāt pārāk sutīgs. (Pauze.) Auklīt, cik ilgi mēs jau pazīstamies?

Marina (prātodama). Cik ilgi? Varējusi nu atcerēties … Tu atbrauci uz šejieni, uz mūsu pusi.. . kad īsti? Vēl bija dzīva Vera Petrovna, Soņas māte. Tu viņas laikā divas ziemas pie mums sabraukāji… Nu, tātad gadi vienpadsmit jau pagājuši. (Brītiņu padomājusi.) Bet varbūt arī vairāk.

Astrovs. Vai es esmu stipri pārvērties kopš tā laika?

Marina. Stipri gan. Tad tu biji jauns, skaists, bet tagad novecojis. Un tā skaistuma arī vairs nav. Tāpat to šņabīti esi pasācis dzert.

Astrovs. Jā… Desmit gadu laikā esmu kļuvis pavisam cits cilvēks. Un kas par iemeslu? Esmu pārstrādājies, auklīt. No agra rīta līdz vēlam vakaram uz kājām, ne brīdi nav miera, nakti guļu zem segas un baidos, kad tikai atkal nerauj pie kāda slimnieka. Pa visiem šiem gadiem, kopš mēs ar tevi pazīstamies, man nav bijis nevienas brīvas dienas. Kā lai nenoveco? Un arī dzīve pati par sevi ir garlaicīga, stulba, netīra … Ievelk kā striegonī.. . Visapkārt savādnieki, vieni vienīgi savādnieki; ja ar tādiem padzīvo gadus divus trīs, tad pamazām arī pats gluži nemanot kļūsi par savādnieku. Neizbēgams liktenis. (Uzgriež savas garās ūsas.) Re, kādas milzu ūsas izaugušas … Muļķīgas ūsas … Esmu kļuvis savādnieks, aukllt… Stulbs vēl gluži neesmu, dievs bijis žēlīgs, smadzenes vēl savā vietā, bet jūtas kaut kā notrulinājušās. Neko es negribu, nekas man nav vajadzīgs, nevienu es nemīlu… Ja nu vienīgi tikai tevi. (Noskūpsta viņai galvu.) Man bērnībā bija taisni tāda pati aukle.

Marina. Varbūt gribi ko ieēst?

Astrovs. Nē. Trešajā lielā gavēņa nedēļā braucu uz Maļickoju epidēmiju apkarot. .. Izsitumu tīfs . .. Mājelēs Jaužu cits uz cita … Netīrība, smirdoņa, dūmi, teļi uz grīdas kopā ar slimajiem. Sivēni arī turpat. Noņēmos veselu dienu, pat piesēst nedabūju, ne miltumiņa netiku iebaudījis, bet pārbraucu mājās, tur arī nav miera — atveduši no dzelzceļa stacijas pārmijnieku; noguldu viņu uz galda, taisīšu operāciju, bet viņš ņem un nomirst zem narkozes. Un, re, tad, kad nevajag, tad man jūtas pamostas, sirdsapziņa kremt, it kā es tīšuprāt būtu viņu nobeidzis. Apsēdos, aizvēru acis — rau, šitā — un domāju: tie, kuri dzīvos simt vai divsimt gadu pēc mums, un kuriem mēs tagad laužam ceļu, vai tie pieminēs mūs ar labu vārdu? Nepieminēs taču, auklīt!

Marina. Nepieminēs cilvēki, pieminēs dievs.

Astrovs. Paldies! To tu labi pateici.

Ienāk Voiņtckis.

Voiņickis (iznāk no mājas; viņš ir gulējis pēc brokastīm, un viņa apģērbs saburzīts; apsēžas uz sola un kārto savu švīto kaklasaiti). Jā … (Pauze.) Jā . ..

Astrovs. Izgulējies?

Voiņickis. Jā … Pamatīgi. (Žāvājas.) Kopš te dzīvo profesors ar savu laulāto draudzeni, mums dzīve izgājusi no sliedēm. Guju, kad nevajag, brokastīs un pusdienās ēdu visādus mikspiklus, dzeru vīnu… tas nav veselīgi! Agrāk nebija neviena brīva brītiņa, mēs ar

Soņu slrādājām uz goda, tagad strādā Soņa viena pati, bet es guļu, ēdu, dzeru . . . Nav labi!

Marina (nogroza galvu). Ir gan kārtība! Profesors ceļas divpadsmitos, bet patvāris verd jau no paša rīta, gaida uz viņu vienā gaidīšanā. Kamēr nebija viņu, ēdām pusdienas pulksten vienos, kā visi cilvēki, atbrauca viņi, nu ēdam septiņos. Nakti profesors lasa un raksta, un pēkšņi pulksten divos zvana. . . Kas tad nu, apžēliņ? Tēju. Modini viņa dēļ ļaudis, liec patvāri… Jauna kārtība.

Astrovs. Vai viņi ilgi domā te uzturēties?

Voiņickis (nosvilpjas). Simt gadu. Profesors nolēmis apmesties te uz dzīvi.

Marina. Kaut vai tagadiņ pat. Patvāris jau stundas divas galdā, bet viņi aizgājuši pastaigāties.

Voiņickis. Nāk jau, nāk . . . Neuztraucies.

Dzirdamas balsis; no dārza, atgriezdamies no pastaigas, nāk Seiebrjakovs, Jeļena Andreļevna, Soņa un Telegins.

Serebrjakovs. Skaisti, skaisti… Brīnišķīgi skati.

Teļegins. Lieliski, jūsu ekselence.

Soņa. Mēs rīt brauksim uz mežniecību, tēt. Vai gribi?

Voiņickis. Kungi, tēju dzert.

Serebrjakovs. Mani draugi, atsūtiet man tēju uz kabinetu, esiet tik laipni! Man šodien vēl šis tas jāpadara.

Soņa. Mežniecībā tev noteikti patiks…

Jeļena Andrejevna, Serebrjakovs un Soņa ieiet namā; Teļegins atnāk pie galda un atsēžas blakus Marinai.

Voiņickis. Karsts, sutīgs, bet mūsu dižais mācītais vīrs uzvilcis mēteli, galošas, cimdus un paņēmis lietussargu.

Astrovs. Tātad pietaupās.

Voiņickis. Bet cik viņa skaista! Cik skaista! Visā savā mūžā neesmu redzējis daiļāku sievieti…

Teļegins. Vai es braucu pa tīrumu, Marina Timofejevna, pastaigājos pa ēnainu dārzu vai nolūkojos uz šo galdu, e^ sajūtu neizskaidrojamu svētlaimi. Laiks burvīgs, putniņi dzied, mēs visi dzīvojam mierā un saticībā, — ko mums vēl vajag? (Saņemdams glāzi.) Pateicos no visas sirds!

Voiņickis (sapņaini). Acis . . . Brīnišķīga sieviete!

Astrovs. Pastāsti kaut ko, Ivan Petrovič.

Voiņickis (gurdi). Ko lai tev stāstu?

Astrovs. Vai nav kaut kas jauns?

Voiņickis. Nav nekā. Viss vecs. Es esmu tāds pats, kāds biju, varbūt sliktāks kļuvis, jo palaidies slinkumā, neko nedaru, tikai kurnu, kā jau vecs sakārnis. Mans vecais kovārnis, maman, vēl aizvien lēlo par sieviešu emancipāciju, ar vienu aci raugās kapā, bet ar otru meklē savās gudrajās grāmatās jaunās dzīves ausmu.

Astrovs. Bet profesors?

Voiņickis. Bet profesors joprojām no agra rīta līdz vēlam vakaram sēž savā kabinetā un raksta. «Ar prātu saspringtu un pieri grumbās rauktu — tā odas rakstām mēs, bet nedzirdam, ka mums kāds paldies sauktu.» Nabaga papīrs! Būtu nu labāk rakstījis savu autobiogrāfiju! Kas tas par lielisku sižetu! Saproti, pensionēts profesors, vecs sausiņš, mācīta vobla . . . Podagra, reimatisms, galvas sāpes, greizsirdība un skaudība dur kā nazis aknās … Dzīvo tāda vobla savas pirmās sievas muižā, dzīvo pret savu gribu, jo dzīvei pilsētā maks par plānu. Mūžīgi sūdzas par savām likstām, kaut gan īstenībā pats ir neparasti laimīgs. (Nervozi.) Padomā vien, vai tā nav laime! Vienkārša psalmotāja dēls, seminārists, ieguvis zinātniskus grādus un katedru, kļuvis par viņa ekselenci, senatora znotu utt. Nu, tas tomēr nav svarīgi. Bet ņemsim ko citu. Cilvēks veselus divdesmit piecus gadus lasa un raksta par mākslu, pats no mākslas nenieka nesaprazdams. Divdesmit piecus gadus viņš atgremo svešas domas par reālismu, naturālismu un visādām citādām blēņām; divdesmit piecus gadus lasa un raksta par to, kas gudriem sen jau zināms, bet muļķus neinteresē — tātad divdesmit piecus gadus nes ūdeni sietā. Un turklāt kāda pašpārliecība! Kādas pretenzijas! Viņš aizgājis pensijā; neviena dzīva dvēsele viņu nezina; viņš pilnīgi nepazīstams, tātad divdesmit piecus gadus ieņēmis cita vietu. Bet paskaties vien — staigā, it kā viņam visa pasaule piederētu!

Astrovs. Nu, tu laikam viņu apskaud.

Voiņickis. Jā, apskaužu! Un kādi panākumi pie sievietēm! Nevienam donžuānam nav bijis tik pilnīgu panākumu! Viņa pirmā sieva, mana māsa, skaista, maiga būtne, tīra kā šīs zilās debesis, cildena, augstsirdīga, kurai bija pielūdzēju vairāk nekā viņam skolēnu, mīlēja viņu tā, kā var mīlēt tikai šķīsti eņģeļi tādus pat šķīstus un daiļus kā viņi paši. Mana māte, viņa sievasmāte, līdz pat šim laikam dievina viņu, un līdz pat šim laikam viņš iedveš tai svētbijīgas šausmas. Viņa otrā sieva, skaistule, gudra sieviete — jūs nupat viņu redzējāt —, izgāja pie viņa par sievu, kad viņš jau bija vecs, atdeva viņam savu jaunību, skaistumu, brīvību, spožumu. Par ko? Kāpēc?

As/rovs. Vai viņa profesoram uzticīga?

Voiņickis. Diemžēl jā.

Aslrovs. Kāpēc diemžēl?

Voiņickis. Tāpēc, ka šī uzticība ir neīsta no sākuma līdz galam. Tanī daudz retorikas, bet nav loģikas. Pievilt vecu vīru, kuru ciest nevar, — tas esot netikumīgi, bet censties apspiest sevī savu nabaga jaunību un dzīvas jūtas — tas nav netikumīgi.

Teļegins (raudulīgā balsī). Vaņa, man nepatīk, ka tu tā runā. Kā nu ne, patiešām… Kas pieviļ sievu vai vīru, tas tātad ir neuzticams cilvēks, tāds var nodot arī tēviju.

Voiņickis (īgni). Aiztaisi slūžas, Vafele!

Teļegins. Atļauj man, Vaņa. Mana sieva aizbēga no manis manas nepievilcīgās ārienes dēļ otrā dienā pēc kāzām ar mīļotu cilvēku. Es tomēr esmu pildījis savu pienākumu. Līdz pat šim laikam mīlu viņu un esmu viņai uzticīgs, palīdzu, ar ko varu, esmu atdevis savu mantību, lai uzaudzinātu bērniņus, ko viņa piedzīvojusi ar mīļoto cilvēku. Laimi esmu zaudējis, taču man palicis lepnums. Bet viņa? Jaunība jau aiz muguras, skaistums dabas likumu ietekmē nobālējis, mīļotais cilvēks nomiris … Kas viņai vairs palicis?

Ienāk Soņa un Jeļena Andrejevna; pēc brītiņa parādās Marija Vasiljevna ar grāmatu rokā; viņa apsēžas un lasa; viņai ielej teju, un viņa dzer, acu nepaceldama.

Soņa (steidzīgi, auklei). Auklīt, tur zemnieki atnākuši. Ej parunājies ar viņiem, tēju es pati. . . (Lej tēju.)

Aukle aiziet. Je]ena Andrejevna paņem savu lasīti un atsēžas šūpolēs.

Astrovs (Jejenai Andrejevnai). Es lāču atbraucu pie jūsu vīra. Jūs rakstījāt, ka viņš ļoti slims, reimatisms un vēl kaut kas, bet viņš, izrādās, sveiks un vesels.

Jeļena Andrejevna. Vakar vakarā viņš gaudās, sūdzējās par sāpēm kājās, bet šodien nekas.

Astrovs. Un es pa galvu pa kaklu auļoju šurp trīsdesmit verstis. Nu, nekas, nav jau pirmā reize. Toties palikšu pie jums līdz rītam un vismaz izgulēšos quantum satis.

Soņa. Skaisti. Tas tik reti gadās, ka jūs pārnakšņojat pie mums. Laikam neesat ēdis pusdienas?

Astrovs. Nē, neesmu vis.

Soņa. Tad jau īsti laikā — paēdīsiet arī. Mēs tagad pusdienojam septiņos. (Dzer tēju.) Tēja auksta!

Teļegins. Patvārī temperatūra jau ievērojami pazeminājusies.

Jelena Andrejevna. Nekas, Ivan Ivanič, dzersim tāpat aukstu.

Tejegins. Piedošanu… Ne Ivans Ivaničs, bet Iļja Iļjičs… Iļja Iļjičs Teļegins jeb Vafele, kā daži dēvē mani mana bakurētainā ģīmja dēļ. Es kādreiz kristīju Soņečku, un viņa ekselence, jūsu laulāts draugs, mani ļoti labi pazīst. Es tagad dzīvoju pie jums, šinī muižā… Ja jums labpaticis ievērot, es katru dienu pusdienoju kopā ar jums.

Soņa. Iļja Iļjičs ir mūsu palīgs, mūsu labā roka. (Maigi.) Atļaujiet, krusttētiņ, es jums vēl ieliešu.

Marija Vasijjevna. Ah!

Soņa. Kas jums kaiš, vecmāmiņ?

Marija Vasijjevna. Aizmirsu pateikt Aleksandram .. . atmiņa neklausa … Šodien saņēmu vēstuli no Harkovas, no Pavēla Aleksejeviča . . . Atsūtījis savu jauno brošūru …

Astrovs. Interesanta?

Marija Vasijjevna. Interesanta gan, bet tā dīvaini. Atspēko to, ko pirms septiņiem gadiem pats aizstāvēja. Tas ir briesmīgi.

Voiņickis. Nekā briesmīga tur nav. Dzeriet tēju, maman.

Marija Vasijjevna. Bet es gribu runāt.

Voiņickis. Mēs jau piecdesmit gadus runājam un runājam un lasām brošūras. Laiks būtu mest mieru.

Marija Vasiļjevna. Tev nezin kāpēc nepatīk klausīties, kad es runāju. Piedod, Zan, bet šai pēdējā gadā tu esi tā pārvērties, ka es tevi nepavisam nepazīstu. Tu biji cilvēks ar noteiktiem uzskatiem, gaiša personība . ..

Voiņickis. O jā! Es biju gaiša personība, no kuras nevienam netika gaišs .. . (Pauze.) Es biju gaiša personība … Dzēlīgāk zoboties vairs nemaz nevar. Tagad man četrdesmit septiņi gadi. Līdz pērnajam gadam es, tāpat kā jūs, tīšuprāt centos aizmiglot acis ar šo jūsu sholastiķu, lai neredzētu īsto dzīvi, un domāju, ka rīkojos pareizi. Bet tagad, ja jūs zinātu! Es naktīs negulu aiz īgnuma, aiz dusmām, ka tik muļķīgi esmu izšķiedis laiku, kad būtu varējis iegūt visu, no kā man tagad liek atteikties vecums!

Soņa. Tēvoci Vaņa, tas ir garlaicīgi!

Marija Vasijjevna (dēlam). Tu it kā nezin par ko apvaino savus agrākos uzskatus. Taču vainīgi nevis uzskati, bet tu pats. Tu aizmirsti, ka uzskati paši par sevi nav nekas, tukša skaņa … Vajadzēja darīt darbu!

Voiņickis. Darbu! Katrs jau nespēj būt rakstošs perpetuum mobile kā jūsu Herr Prolessor!

Marija Vasijjevna. Ko tu gribi ar to sacīt?

Soņa. Vecmāmuļ! Tēvoci Vaņa! Es jūs lūdzu!

Voiņickis. Klusēju. Klusēju un atvainojos. (Pauze.)

Jejena Andrejevna. Šodien gan labs laiks . .. Nav karsti.. .

Pauze.

Voiņickis. Tādā laikā labi pakārties . . .

Te)egins skaņo ģitāru. Marina slaigā ap māju un sauc vistas.

Marina. Cibu, cibu, cibu …

Soņa. Auklīt, kāpēc zemnieki bija atnākuši?

Marina. Aiz tā paša, atkal aiz tās atmatas. Cibu, cibu, cibu …

Soņa. Ko tu sauc?

Marina. Raibīte ar cāļiem pagaisuši… Ka vārnas neaiznes … (Aiziet.)

Teļegins spēlē polku, visi klusēdami klausās. Ienāk strādnieks.

Strādnieks. Vai daktera kungs te? (Aslrovam.) Lūgtu, Mihail Ļvovič, jums atbraukuši pakaļ.

Astrovs. No kurienes?

Strādnieks. No fabrikas.

Astrovs (sapīcis). Padevīgi pateicos. Ko lai dara, jābrauc… (Meklē ar acīm cepuri.) Dusmas, velns parāvis . ..

Soņa. Cik nepatīkami, patiešām … Atbrauciet pēc tam uz pusdienām.

Astrovs. Nē, būs jau vēlu. Kur nu . . . ko nu . .. (Strādniekam.) Zini ko, draugs, pagādā man glāzi degvīna, nudien. (Tas aiziet.) Kur nu … ko nu . . . (Atrod cepuri.) Ostrovskim kādā lugā ir cilvēks ar lielām ūsām un mazām spējām. Tas esmu es. Nu, palieciet sveiki, kungi… (Jeļenai Andrejevnai.) Ja kādreiz iegriezīsieties pie manis, re, kopā ar Sofiju Aleksandrovnu, būšu ļoti priecīgs. Man tāda neliela muižele, desetīnas trīsdesmit pavisam, bet, ja jūs tas interesē, man ir priekšzīmīgs dārzs un koku skola, kādu neatradīsiet tūkstoš verstu apkaimē. Blakus kroņa mežniecība … Mežzinis vecs, pastāvīgi slimo, tā ka īstenībā es pārzinu visu.

Jeļena Andrejevna. Man jau stāstīja, ka jūs ļoti mīlot mežus. Protams, tā jūs varat darīt daudz laba, bet vai tas nekaitē jūsu īstajam uzdevumam? Jus taču esat ārsts.

Astrovs. Dievs vien zina, kas ir mūsu īstais uzdevums.

Jeļena Andrejevna. Un vai tas ir interesanti?

Astrovs. Jā, interesants darbs.

Voiņickis (ironiski). Ļoti!

Jeļena Andrejevna. Jūs vēl esat jauns, pēc izskata jums — nu, gadi trīsdesmit seši vai septiņi, un laikam šis darbs nemaz nav tik interesants, kā jūs sakāt. Tikai mežs un mežs. Manuprāt, tas ir vienmuļīgi.

Soņa. Nē, tas ir ārkārtīgi interesanti. Mihails Ļvovičs ik gadu stāda jaunus mežus, viņam jau atsūtījuši bronzas medaļu un diplomu. Viņš rūpējas, lai neizcirslu vecos mežus. Ja jūs uzklausīsiet viņu, tad pilnīgi piekritīsiet. Viņš teic, ka meži ir zemes rota, ka tie māca cilvēkam izprast skaistumu un iedveš cildenas jūtas.

Meži mīkstina skarbo klimatu. Tais zemes, kur maigs

klimats, mazāk spēka jāšķiež cīņai ar dabu, un tāpēc cilvēki tur maigāki un iejūtīgāki; viņi ir skaisti, lokani, viegli ierosināmi, valoda viņiem izsmalcināta, kustības graciozas. Tur uzplaukst zinātne un māksla, filozofija nav drūma, attieksmes pret sievieti skaistas un cēlas …

Voiņickis (smiedamies). Bravo, bravo! Tas viss ir loti jauki, tikai nepārliecina, tāpēc (Astrovam) atļauj man, draugs, arī turpmāk kurināt krāsnis ar malku un celt šķūņus no koka.

Astrovs. Krāsnis tu vari kurināt ar kūdru un šķūņus celt no akmeņiem. Nu, tas vēl būtu pieļaujams, ka mežus cērt aiz nepieciešamības, bet kāpēc tos vajag iznīcināt? Krievzemes meži brakšķ zem cirvju cirtieniem, miljardiem koku iet bojā, tiek izpostīti zvēru un putnu mājokļi, izsīkst un izžūst upes, uz visiem laikiem izzūd brīnišķīgas ainavas un tikai tāpēc, ka laiskajam cilvēkam nav tik daudz jēgas kā pieliekties un pacelt no zemes kurināmo. (Jeļenai Andrejevrtai.) Vai nav tiesa, godātā? Jābūt bezjēdzīgam barbaram, lai sadedzinātu savā krāsnī šo daiļumu, lai izpostītu to, ko mēs nespējam radīt. Cilvēks ir apveltīts ar saprātu un radošu spēku, lai varētu vairot to, kas viņam piešķirts, bet līdz šim viņš nav vis radījis, tikai postījis. Mežu kļūst aizvien jo mazāk, upes izžūst, medījums izzūd, klimats sabojāts, un zeme ar katru dienu kļūst nabadzīgāka un neglītāka. (Voiņickim.) Tu noskaties manī ar ironiju, un viss, ko saku, tev liekas smieklīgs, un … un varbūt tā patiešām ir māžošanās, bet, kad eju gar zemnieku mežiem, ko esmu paglābis no izciršanas, vai kad dzirdu, kā šalc mans jaunais mežs, ko esmu stādījis pats savām rokām, tad apzinos, ka klimats mazliet ir arī manā varā, un, ja pēc tūkstoš gadiem cilvēks būs laimīgs, tad tur mazliet būs arī mans nopelns. Kad iestādu bērziņu un vēlāk redzu, kā tas zaļo un šūpojas vējā, mana sirds izjūt lepnumu, un es… (Ieraudzījis strādnieku, kas atnesis uz paplātes glāzi degvīna.) Tomēr … (dzer) man laiks iet. Tas viss droši vien galu galā ir tikai blēņošanās. Palieciet sveiki! (Iet uz māias pusi.)

Soņa (paņem viņu zem rokas un iet līdzi). Kad atkal brauksiet pie mums?

Astrovs. Nezinu . . .

Soila. Atkal pēc mēneša?

Abi ieiet mājā; Marija Vasiļjevna un Te]egins paliek pie galda;

Jeļena Andrejevna un Voiņickis iet uz terases pusi.

Jeļena Andrejevna. Jūs, Ivan Petrovič, atkal uzvedāties neciešami. Kāpēc jums vajadzēja kaitināt Mariju Vasijjevnu un runāt par perpeluum mobile? Un šorīt brokastīs jūs atkal ķildojāties ar Aleksandru! Cik tas sīkumaini!

Voiņickis. Bet ja es viņu ienīstu!

Jeļena Andrejevna. Jums nav par ko ienīst Aleksandru, viņš ir tāds pats kā visi citi. Nemaz nav sliktāks par jums.

Voiņickis. Būtu jūs varējusi redzēt savu seju, savas kustības. . . Kāds jums laiskums dzīvot! Ai, kāds laiskums!

Jeļena Andrejevna. Ak, ir laiskums, ir garlaicība! Visi peļ manu vīru, visi noraugās manī ar nožēlu: nabadzīte, viņai vecs vīrs! Šī līdzjūtība — ak, cik labi es to saprotu! Kā nupat sacīja Astrovs: jūs visi bez jēgas postāt mežus, un drīz vien zemes virsū nekas vairs nepaliks pāri. Tāpat bez jēgas jūs pazudināt cilvēkus, un drīz vien aiz jūsu vainas pasaulē nebūs ne uzticības, ne sirdsskaidrības, ne ziedošanās spēju. Kāpēc jūs nevarat vienaldzīgi noskatīties uz sievieti, ja tā nav jūsējā? Tāpēc, ka — šim ārstam taisnība — jums visiem sirdī mājo postīšanas velns. Jums nav žēl ne mežu, ne putnu, ne sieviešu, ne citam cita . ..

Voiņickis. Man nepatīk tāda filozofija!

Pauze.

Jeļena Andrejevna. Šim ārstam nogurusi, nervoza seja. Interesanta seja. Redzams, Soņai viņš patīk, viņa iemīlējusies, un tas ir saprotams. Kamēr es esmu šeit, viņš te bijis jau trīs reizes, bet es esmu bikla un nekad neesmu aprunājusies ar viņu, kā pienākas, laipni. Viņš domā, ka esmu ļauna. Droši vien mēs tāpēc tādi draugi, Ivan Petrovič, ka abi esam apnicīgi, garlaicīgi cilvēki! Apnicīgi! Neskatieties tā manī, man tas nepatīk.

Voiņickis. Vai varu citādi skatīties, ja mīlu jūs? Jūs esat mana laime, mana dzīvība, mana jaunība! Zinu, manas cerības uz pretmīlu ir niecīgas, līdzīgas nullei, bet man neko nevajag, tikai atļaujiet skatīties uz jums, klausīties jūsu balsī…

Jejena Andrejevna. Klusāk, var vēl izdzirdēt! (Iet iekšā mājā.)

Voiņickis (seko viņai). Ļaujiet man runāt par manu mīlestību, nedzeniet mani projām, tā vien jau būs man vislielākā laime …

Jeļena Andrejevna. Tās ir mocības… (Abi ieiet iekšā.)

Te|egins sit pa stīgām un spēlē polku; Marija Vasiļjcvna kaut ko atzīmē uz brošūras malām.

Priekškars

OTRAIS CĒLIENS

I

Ēdamistaba Serebrjakova namā. Nakts. Dzirdams, ka dārzā klabina naktssargs. Serebrjakovs sēž krēslā pie atvērta loga un snauž; Jeļena Andrejevna sēž viņam blakus un ari snauž.

Serebrjakovs (pamostas). Kas te ir? Soņa, tu?

Jeļena Andrejevna. Tā esmu es.

Serebrjakovs. Tu, Ļenočka … Neizturamas sāpes!

Jeļena Andrejevna. Tev pleds nokritis uz grīdas. (Ievīsta viņam kājas.) Aleksandr, es aiztaisīšu logu.

Serebrjakovs. Nē, man trūkst gaisa. . . Nupat aizsnaudos un sapņoju, ka kreisā kāja man nejūtīga. Pamodos aiz nejaukām sāpēm. Nē, tā nav podagra, drīzāk reimatisms. Cik tagad pulkstenis?

Jeļena Andrejevna. Divdesmit minūtes uz vieniem . . .

Pauze.

Serebrjakovs. Rīt pameklē bibliotēkā Batjuškovu. Liekas, mums viņš ir.

Jeļena Andrejevna. Ko?

Serebrjakovs. Pameklē rit Batjuškovu. Cik atceros, mums tas bija. Bet kāpēc man tik grūti elpot?

Jeļena Andrejevna. Tu esi noguris. Tu jau otro nakti neguli.

Serebrjakovs. Stāsta, Turgeņevam no podagras radusies stenokardija. Baidos, ka man arī nepiemetas. Nolādētais, riebīgais vecums. Kaut velns to parāvis! Vecumā pats sev esmu apriebies. Tāpat jums visiem, jādomā, derdzas uz mani skatīties.

Jelena Andrejevna. Tu tā runā par savu vecumu, it kā mēs visi būtu vainīgi, ka tu esi vecs.

Serebrjakovs. Tev pirmajai jau es esmu pretīgs.

Jelena Andrejevna atvirzās un apsēžas tālāk.

Zināms, tev taisnība. Es neesmu muļķis un saprotu. Tu esi jauna, veselīga, skaista, tev gribas dzīvot, bet es esmu vecis, teju pat mironis. Nu? Vai tad es nesaprotu? Zināms, tas ir muļķīgi, ka vēl līdz šim esmu dzīvs. Bet pagaidiet — drīz es jūs visus atbrīvošu. Ilgi tas vairs nevilksies.

Jeļena Andrejevna. Man vairs nav spēka … Dieva dēl, rimsties.

Serebrjakovs. Izrādās, ka aiz manas vainas visiem zūd spēki, visi garlaikojas, pazudina savu jaunību, tikai es viens pats baudu dzīvi un priecājos. Nu jā, protams!

Jeļena Andrejevna. Nerunā! Tu mani esi nomocījis!

Serebrjakovs. Es visus esmu nomocījis. Zināms.

Jelena Andrejevna (caur asarām). Tas nav izturams! Saki — ko tu gribi no manis?

Serebrjakovs. Neko.

Jelena Andrejevna. Nu, tad klusē. Es tevi lūdzu.

Serebrjakovs. Dīvaini gan, ja kaut ko saka Ivans Petrovičs vai tā vecā idiote Marija Vasiļjevna, tad nekas, visi klausās, bet, līdzko es pasaku kaut vienu vārdu, visi tūliņ nelaimīgi. Pat mana balss viņiem derdzas. Nu, pieņemsim, ka es esmu pretīgs, esmu egoists, despots, bet vai pat vecumā man nav kaut nelielas tiesības būt egoistam? Vai es neesmu to nopelnījis? Vai tad tiešām, es prasu, man nav tiesību uz mierīgām vecumdienām, uz cilvēku uzmanību?

Je/ena Andrejevna. Neviens tavas tiesības neapstrīd. (Vējš dauza logu.) Vējš sacēlies, es aizvēršu logu. (Aizver to.) Tūliņ līs. Neviens lavas tiesības neapstrīd.

Pauze. Naktssargs dārzā klabina un dzied.

Serebrjakovs. Visu mūžu strādāt zinātnes labā, pierast pie sava kabineta, pie auditorijas, pie cienījamiem kolēģiem — un pēkšņi ne aiz šā, ne aiz tā nokļūt šinīs kapenēs, augu dienu skatīties muļķīgos cilvēkos, klausīties tukšās sarunas… Es gribu dzīvot, man patīk panākumi, popularitāte, drūzma — bet te kā trimdā. Ik mirkli.skumt pēc bijušā, vērot citu panākumus, baidīties no nāves … Es nevaru! Man trūkst spēka! Un tad vēl pārmet man vecumu.

Jefena Andrejevna. Pagaidi, pacieties: pēc pieciem sešiem gadiem ari es būšu veca.

Ienāk Soņa.

Soņa. Tēt, tu pats liki sūtīt pēc Astrova, un, kad viņš ir atbraucis, tu atsakies viņu pieņemt. Tas nav glīti. Tikai veltīgi traucējām cilvēku . . .

Serebrjakovs. Kam man vajag tava Astrova? Viņš tikpat daudz zina no medicīnas, cik es no astronomijas.

Soņa. Nevar taču tavas podagras dēj ataicināt veselu medicīnas fakultāti.

Serebrjakovs. Ar to plānprātiņu es pat runāt negribu.

Soņa. Kā vēlies. (Apsēžas.) Man vienalga.

Serebrjakovs. Cik tagad pulkstenis?

Jejena Andrejevna. Viens.

Serebrjakovs. Trūkst elpas . . . Soņa, padod pilienus no galda!

Soņa. Tūliņ. (Pasniedz zāles.)

Serebrjakovs (sapīcis). Tad ne jau tās! Pat palūgt neko nevar!

Soņa. Lūdzu, negražojies! Varbūt dažam labam tas patīk, bet mani liec mierā ar saviem untumiem, esi tik laipns! Man tas nepatīk. Un man nav vaļas, rīt agri jāceļas, siens pļaujams.

Ienāk Voiņickis naktssvārkos, ar sveci rokā.

Voiņickis. Ceļas negaiss. (Zibens.) Re, nu! Hйlиne un Soņa, ejiet pie miera, es atnācu jūs nomainīt.

Serebrjakovs (satrūcies). Nē, nē! Nepametiet mani kopā ar viņu! Nē! Viņš man pierunās pilnu galvu!

Voiņickis. Viņām taču jāatpūšas! Viņas jau otru nakti neguļ.

Serebrjakovs. Lai iet gulēt, bet arī tu ej projām. Pateicos! Es tevi lūdzu. Mūsu agrākās draudzības vārdā — neprotestē. Vēlāk parunāsimies.

Voiņickis (ironiski). Mūsu agrākās draudzības… Agrākās . . .

Soņa. Klusē, tēvoci Vaņa.

Serebrjakovs (sievai). Dārgā, nepamet mani kopā ar viņu! Viņš man pierunās pilnu galvu.

Voiņickis. Tas jau kļūst pat smieklīgi.

Ienāk Marina ar sveci rokā.

Soņa. Būtu nu gājusi gulēt, auklīt. Ir jau vēls.

Marina. Patvāris vēl nav novākts no galda. Kā tad var gulēt?

Serebrjakovs. Neviens neguļ, visi vārgst, es tikai viens tas laimīgais.

Marina (pieiet pie viņa, maigi). Kas ir, mīlīt? Sāp? Man pašai arī kājas tā vien smeldz, tā vien smeldz! (Sakārto pledu.) Jums jau tā sena kaite. Nelaiķe Vera Petrovna, Soņečkas māte, reizēm caurām naktīm negulēja, mocījās… Viņa jau jūs dikti mīlēja… (Pauze.) Veciem, tāpat kā maziem, gribas, lai viņus pažēlo, bet, re, kas nu vecu žēlos. (Skūpsta Serebrjakovam plecu.) Iesim, mīlīt, gulēt. .. Iesim, manu gaišumiņ … Es tevi ar liepziedu tēju padzirdīšu, kājiņas sasildīšu … Dievu par tevi aizlūgšu …

Serebrjakovs (aizkustināts). Iesim, Marina …

Marina. Man pašai arī kājas tā vien smeldz, tā vien smeldz! (Ved viņu abas ar Soņu.) Vera Petrovna reizēm tā mocījās, tā raudāja … Tu, Soņečka, tad vēl biji maza muļķīte .. Nāc, nāc, mīlīt.. .

Visi trīs iziet.

Jeļena Andrejevna. Esmu nomocījusies ar viņu. Tikko uz kājām turos.

Voiņickis. Jūs ar viņu, bet es pats ar sevi. Jau trešo nakti neguļu.

Jejena Andrejevna. Sai namā nav labi. Jūsu māte nīst visu ko, atskaitot savas brošūras un profesoru; profesors noskaities, man netic, no jums bīstas; Soņa skaišas uz tēvu, skaišas uz mani un jau divas nedēļas nerunā ar mani ne vārda; jūs nīstat manu vīru un klaji nicināt savu māti; es esmu satraukta un šodien jau reižu divdesmit apraudājusies . . . Šai namā nav labi.

Voiņickis. Metīsim lilozofiju pie malas!

Jeļejia Andiejevna. Jūs, Ivan Petrovič, esat izglītots un gudrs, jums, šķiet, vajadzētu saprast, ka pasauli grauj ne ļaundari, ne ugunsgrēki, bet nesaticība, naids, visi šie sīkie ķīviņi… Jūsu pienākums būtu nevis kurnēt, bet samierināt visus.

Voiņickis. Vispirms samieriniet mani ar mani pašu! Mana dārgā … (Piekļaujas pie viņas rokas.)

Jeļena Andrejevna. Rimstieties! (Atvelk roku.) Ejiet projām!

Voiņickis. Tūliņ pāries lietus, dabā viss atspirgs un atviegloti uzelpos. Tikai mani negaiss neatveldzēs. Dienu un nakti mani kā lietuvēns žņaudz doma, ka mans mūžs ir veltīgi nodzīvots. Pagātnes nav, tā stulbi izšķiesta sīkumos, bet tagadne baismīga savā nejēdzībā. Tāda ir mana dzīve un mana mīlestība: kur lai tās lieku, ko lai ar tām daru? Manas jūtas iet bojā veltīgi kā saules stars tumšā bedrē, un man pašam nav glābiņa.

Jeļena Andrejevna. Kad jūs runājat par savu mīlestību, tad jūtos kā apmāta un nezinu, ko teikt. Piedodiet, bet es jums neko nevaru atbildēt. (Grasās iet projām.) Ar labu nakti!

Voiņickis (aizstājas viņai ceļā). Un kaut jūs zinātu, kā es ciešu, apzinādamies, ka šai namā iet bojā arī kāda cita mūžs — jūsējais! Ko jūs gaidāt? Kāda nolādēta filozolija jums stājas ceļā? Saprotiet taču, saprotiet …

Jeļena Andrejevna (cieši ielūkojas viņā). Ivan Petrovič, jūs esat piedzēries!

Voiņickis. Varbūt, varbūt. . .

Jeļena Andrejevna. Kur dakteris?

Voiņickis. Viņš tur … pārnakšņo pie manis. Varbūt, varbūt… Viss var būt!

Jeļena Andrejevna. Arī šodien dzērāt? Kāpēc?

Voiņickis. Tomēr kaut kas līdzīgs dzīvei … Neatturiet mani, Hйlиne!

Jeļena Andrejevna. Agrāk jūs nekad nedzērāt un nekad tik daudz nerunājāt. Ejiet gulēt! Man garlaicīgi ar jums.

Voiņickis (piekļaudamies pie viņas rokas). Mana dārgā … brīnišķīgā!

Jejena Andrejevna (sapīkusi). Lieciet mani mierā. Tas beidzot apriebjas. (Aiziet.)

Voiņickis (viens). Aizgāja . . . (Pauze.) Pirms desmit gadiem es viņu sastapu pie nelaiķes māsas. Tad viņai bija septiņpadsmit, bet man trīsdesmit septiņi. Kāpēc es toreiz neiemīlējos viņā un nebildināju viņu? Tas taču bija tik iespējams! Un tagad viņa būtu mana sieva … Jā … Negaiss mūs abus pamodinātu, viņa sabītos no pērkona, bel es apskautu viņu un čukstētu: «Nebīsties, es esmu te.» Ak, brīnišķīgie sapņi, cik labi, es pat smejos … bet, ak dievs, kāpēc domas tā jūk? Kāpēc es esmu vecs? Kāpēc viņa mani nesaprot? Viņas izrunas, kūtrā morāle, tukšās, laiskās domas par pasaules postu — to visu es dziļi nīstu. (Pauze.) O, kā mani pievīluši! Es dievināju šo profesoru, šo nožēlojamo podagriķi, es strādāju viņa labā kā zirgs! Mēs ar Soņu spiedām ārā no šās muižas pēdējo sulas pilienu; kā īsti sīkstuļi tirgojāmies ar gavēņa eļļu, zirņiem, biezpienu, paši dzīvojām pusbadā, lai no grašiem un kapeikām sakrātu tūkstošus un sūtītu viņam. Es lepojos ar viņu un viņa zinātni, es dzīvoju, es uzupurējos viņa dēļ! Viss, ko viņš rakstīja vai izsacīja, man šķita ģeniāls … Ak dievs, un tagad? Nu viņš ir pensijā, nu redzams viss viņa dzīves kopsavilkums: pēc viņa nepaliks ne rakstu rindiņas, neviens viņu nepazīst, viņš nav nekas! Ziepju burbulis! Un es esmu pievilts… to es redzu — pievilts muļķīgā kārtā …

Ienāk Astrovs, ģērbies svārkos, bez vestes un apkaklītes; viņš ieskurbis; viņam seko Tejegins ar ģitāru.

Astrovs. Spēlē!

Tejegins. Visi taču guļ!

Astrovs. Spēlē!

Te]egins klusu trinkšķina.

(Voiņickim.) Tu viens pats? Dāmu nav? (Iespriež roku sānos, klusu dzied.) «Griezies, būda, pagriezies, dod man vietu apgulties . . .» Mani negaiss uzmodināja. Pamatīgs lietutiņš nolija. Cik tagad pulkstenis?

Voiņickis. Tad velns viņu zina.

Astrovs. Es tā kā būtu dzirdējis Jeļenas Andrejevnas balsi.

Voiņickis. Nupat viņa te bija.

AsJtovs. Krāšņa sieviete. (Aplūko zāļu. pudeles uz galda.) Zāles. Kādas tik te nav receptes! No Harkovas, no Maskavas, no Tulas. Visām pilsētām viņš apnicis ar savu podagru. Vai viņš slims vai izliekas?

Voiņickis. Slims.

Pauze.

Astrovs. Ko tu šodien tāds bēdīgs? Profesora žēl, vai?

Voiņickis. Liec mani mierā.

Astrovs. Vai varbūt esi iemīlējies profesorienē?

Voiņickis. Mēs esam draugi.

Astrovs. Jau?

Voiņickis. Ko nozīmē šis «jau»?

Astrovs. Sieviete var būt vīrietim draugs tikai šādā secībā: vispirms paziņa, tad mīļākā un tikai pēc tam draugs.

Voiņickis. Banāla filozofija.

Astrovs. Ko? Jā . . . Man jāatzīst — es kļūstu banāls. Re, piedzēries arī esmu. Parasti mēdzu tā piedzerties tikai reizi mēnesī. Tādā stāvoklī kļūstu nekaunīgs un pārdrošs līdz beidzamam. Man tad viss tīrie nieki! Ķēros pie pašām grūtākajām operācijām un izdaru tās teicami; iztēlojos vislieliskākos nākotnes plānus; tādos brīžos vairs neuzskatu sevi par savādnieku un ticu, ka atnesu cilvēcei milzīgu labumu .. . milzīgu! Un tad man ir pašam sava filozofijas sistēma, un jūs, mīlīši, esat manās acīs tikai tādi kukainīši… mikrobi. (Teļeginam.) Spēlē, Vafele!

Teļegins. Draudziņ, es labprāt, no visas sirds, bet saproti taču — visi guļ.

Astrovs. Spēlē! (Teļegins klusu trinkšķina.) Iedzert vajadzētu. Iesim, man šķiet, mums tur vēl palika konjaks. Un, kad atausis gaisma, brauksim pie manis. Labs i? Man ir feldšeris, kurš nekad nesaka, «labi», bet «labs i». Briesmīgs blēdis. Tātad labs i. (Ierauga ienākam Soņu.) Atvainojiet, es bez apkaklītes. (Aši iziet; Teļegins seko.)

Soņa. Un tu, tēvoci Vaņa, atkal piedzēries līdz ar dakteri. Tāds ar tādu satiekas. Nu, viņš jau pastāvīgi pilnā, bel ko tad tu? Tavos gados tā nemaz neklājas.

Voiņickis. Gadiem te nav nozīmes. Ja nav īstas dzīves, tad jādzīvo iedomās. Tomēr labāk nekā pavisam tukšā.

Soņa. Siens jau viss nopļauts, katru dienu līst, viss pūst, bet tu noņemies ar iedomām. Saimniecību pavisam esi pametis novārtā .. . Strādāju viena pati, gluži bez spēka esmu palikusi … (Satrūkusies.) Tēvoci, tev acīs asaras!

Voiņickis. Kas par asarām! Nekā nav . . . blēņas … Tu nupat paskatījies uz mani tāpat kā tava nelaiķa māte. Mana mīļā … (Dedzīgi skūpsta viņai rokas un seju.) Mana māsa . . . mana mīļā māsa … Kur viņa tagad ir? Ja viņa zinātu! Ak, ja viņa zinātu!

Soņa. Ko? Ko zinātu, tēvoci?

Voiņickis. Grūti, nelabi… Neko . .. Vēlāk .. . Nekas … Es iešu… (Iziet.)

Soņa (klauvē pie durvīm). Mihail Ļvovič! Vai jūs neguļat? Iznāciet uz brītiņu!

Astrovs (aiz durvīm). Tūliņ! (Pēc mirkļa iznāk; jau uzvilcis vesti un aplicis apkaklīti.) Ko pavēlēsiet?

Soņa. Pats jūs varat dzert, ja jums nav pretīgi, bet es jūs lūdzu, nedodiet dzert tēvocim. Viņam tas kaitīgi.

Astrovs. Labi. Mēs vairs nedzersim. (Pauze.) Tūliņ braukšu uz mājām. Vīrs un vārds. Kamēr aizjūgs, būs jau gaišs.

Soņa. Līst. Pagaidiet līdz ritam.

Astrovs. Negaiss iet garām, tikai mazliet aizķers. Braukšu. Un, lūdzu, neaiciniet vairs mani pie sava tēva. Es viņam saku — podagra, viņš — reimatisms; es lūdzu gulēt, viņš sēž. Un šodien pat nemaz nerunāja ar mani.

Soņa. Izlutināts. (Kravājas pa buleti.) Vai gribat uzkost?

Astrovs. Var jau arī.

Soņa. Man patīk pa naktīm šo to uzkost. Bufetē, liekas, kaut kas ir. Stāsta, tēvam bijuši lieli panākumi pie sievietēm, dāmas viņu izlutinājušas. Ņemiet sieru. (Abi stāv pie buletes un ēd.)

Astrovs. Es šodien neko neesmu ēdis, tikai dzēru. Jūsu tēvam smags raksturs. (Izņem no bufetes pudeli.)

Vai drīkst? (Ielej glāzē.) Te neviena nav un var runāt atklāti. Zināt, man šķiet, ka es jūsu mājā neizturētu pat mēnesi, es nosmaktu šai gaisā… Jūsu tēvs, kas pilnīgi iegrimis savā podagrā un grāmatās, tēvocis Vaņa ar savu grūtsirdību, vecmāmuļa, beidzot jūsu pamāte . ..

Soņa. Kas ir ar pamāti?

Astrovs. Cilvēkā visam jābūt skaistam: ir sejai un drēbēm, ir dvēselei un domām. Viņa ir skaista, nav vārdam vietas, bet. . . viņa taču tikai ēd, guļ, pastaigājas, valdzina mūs visus ar savu skaistumu — un vairāk nekā. Viņai nav nekādu pienākumu, viņas vietā strādā citi… Tā taču ir? Bet dīka dzīve nevar būt tīra. (Pauze.) Kaut gan — varbūt es spriežu pārāk stingri. Es neesmu apmierināts ar dzīvi, tāpat kā jūsu tēvocis Vaņa, un mēs abi kļūstam par gremžām.

Soņa. Tātad jūs neesat apmierināts ar dzīvi?

Asfrovs. Vispār es dzīvi mīlu, bet mūsu dzīvi — provinces, krievisko, mietpilsonisko dzīvi ciest nevaru un nicinu no visas sirds. Bet, ja runājam par manu paša — personisko dzīvi, tad nudien tanī nav it nekā laba. Zināt, ja tumša naktī iet pa mežu un tobrīd tālumā mirdz uguntiņa, tad cilvēks nemana ne nogurumu, ne krēslu, ne asos zarus, kas sitas sejā… Es strādāju — jūs to zināt — kā neviens visā apriņķī, liktenis šausta mani nepārtraukti, palaikam es ciešu neizturami, bet man tālumā nav uguntiņas. Es nekā vairs negaidu, cilvēkus nemīlu … Jau sen, kopš nevienu nemīlu.

Soņa. Nevienu?

Aslrovs. Nevienu. Zināmu maigumu jutu vienīgi pret jūsu aukli — aiz vecas parašas. Zemnieki ir ļoti vienveidīgi, neattīsti! i, d/Ivo netīrībā, bet ar inteliģenci grūti saprasties. Tā nomāc. Visi šie mūsu labie paziņas ir sīkumaini domās, sīkumaini jūtās un neredz tālāk par savu degungalu — gluži vienkārši viņi ir stulbi. Bet tie, kas gudrāki un nozīmīgāki, ir histēriski, analīzes un refleksu saēsti… Viņi gaužas, noņemas ar nīšanu, slimīgu apmelošanu, raugās uz cilvēkiem pa gabalu, blenž caur pieri un izlemj: «O, tas ir psihopāts!» — vai: «Tas ir frāžu varonis!» Un, ja nezina, kādu etiķeti piespraust, tad paziņo: «Tas ir dīvains cilvēks, savādnieks!» Es mīlu mežu — tas ir dīvaini, neēdu galu — arī dīvaini.

Tiešas, skaidras, brīvas attieksmes pret dabu un cilvēkiem viņiem vairs nav… Nepavisam nav! (Grib iedzert.)

Soņa (neļauj). Nē, lūdzu, ļoti lūdzu, nedzeriet vairs!

Astrovs. Kāpēc?

Soņa. Tas jums tā nepiederas! Jūs esat izsmalcināts, jums tik maiga balss .. . Pat vēl vairāk — jūs esat cildens kā neviens no visiem maniem paziņām. Kāpēc tad jūs gribat līdzināties parastajiem cilvēkiem, kuri dzer un spēlē kārtis? Nedariet jel tā, es jūs lūdzu! Jūs vienmēr sakāt, ka ļaudis nerada, tikai izposta to, kas viņiem dots no augšienes. Kāpēc tad, kāpēc jūs postāt pats sevi? Nevajag tā, nevajag, es jūs lūdzu no visas sirds!

Astrovs (sniedz viņai roku). Es vairs nedzeršu.

Soņa. Apsoliet man to.

Astrovs. Goda vārds.

Soņa (cieši spiež viņa roku). Pateicos!

Astrovs. Punkts! Esmu jau atskurbis. Redziet, esmu jau pilnīgi skaidrā un tāds palikšu līdz sava mūža galam. (Skatās pulkstenī.) Tātad turpināsim. Es saku: mans laiks jau pagājis, par vēlu… Esmu novecojies, pārstrādājies, nolaidies, visas jūtas notrulinājušās, un liekas, es vairs nevarētu pieķerties cilvēkiem. Es nevienu nemīlu un .. . nemīlēšu arī. Vienīgi skaistums mani vēl aizrauj. Pret to es neesmu vienaldzīgs. Šķiet, ja Jeļenai Andrejevnai iegribētos, viņa varētu sagrozīt man galvu vienā dienā … Bet tā jau nav mīlestība, nav pieķeršanās… (Aizsedz ar roku acis un nodreb.)

Soņa. Kas jums kaiš?

Astrovs. Tāpat vien … Lielajā gavēnī man slimnieks nomira pēc narkozes.

Soņa. To jau laiks aizmirst. (Pauze.) Sakiet man, Mihail Ļvovič … Ja man butu draudzene vai jaunākā māsa un jūs uzzinātu, ka viņa… nu, pieņemsim, mīl jūs, tad kā jūs izturētos pret to?

Astrovs (parausta plecus). Nezinu. Laikam nekādi. Liktu viņai saprast, ka iemīlēt viņu nevaru … un nav jau man tādas domas prātā. Šā vai tā, bet, ja gribu braukt, tad ir jau laiks. Ardievu, dārgā, citādi mēs nebeigsim līdz rītam. (Spiež viņai roku.) Iešu caur viesistabu, ja atļaujat, jo baidos, ka jūsu tēvocis mani neaiztur. (Aiziet.)

Soņa (viena). Viņš man neko neatbildēja … Viņa sirds un domas joprojām man slēptas, bet kāpēc es jūtos tik laimīga? (Smejas aiz laimes.) Es viņam teicu: jūs esat izsmalcināts, cēls, jums tāda maiga balss .. . Vai tas bija nevietā? Viņa balss trīc, glāsta … es jūtu to gaisā. Bet, kad es sacīju par jaunāko māsu, viņš nesaprata … (Lauza rokas.) O, cik briesmīgi, ka es neesmu skaista! Cik briesmīgi! Un es zinu, ka neesmu skaista, zinu, zinu… Pagājušo svētdienu, kad nācām ārā no baznīcas, es dzirdēju, ka par mani runāja, un kāda sieviete teica: «Viņa ir laba, augstsirdīga, tikai žēl, ka viņa tik neglīta …» Neglīta …

Ienāk Jelena Andrejevna.

Jejena Andrejevna (atver logus). Pērkons jau garām. Cik svaigs gaiss! (Pauze.) Kur dakteris?

Soņa. Aizbrauca.

Pauze.

Jeļena Andrejevna. Sofij!

Soņa. Kas ir?

Jejena Andrejevna. Cik ilgi jūs vēl bozīsieties uz mani? Mēs viena otrai pāri nodarījušas neesam. Kāpēc mums jānaidojas? Nevajag . ..

Soņa. Es jau pati gribēju . . . (Apskauj viņu.) Pieliks dusmoties.

Jejena Andrejevna. Re, cik jauki!

Abas satrauktas.

Soņa. Tētis apgulās?

Jejena Andrejevna. Nē, sēž viesistabā … Mēs nerunājam viens ar otru jau nedēļām ilgi un dievs vien zina kāpēc .. . (Ierauga, ka bufete vajā.) Kas tad tas?

Soņa. Mihails Ļvovičs ēda vakariņas.

Jejena Andrejevna. Un vīns arī ir… Sadzersim tubrālības.

Soņa. Sadzersim.

Jejena Andrejevna. No vienas glāzītes . . . (Ielej.) Tā būs labi. Nu, tātad — tu?

Soņa. Tu.

Abas dzer un saskūpstās.

Es jau sen gribēju izlīgt, bet tads ka kauns bija . .. (Raud.)

Jejena Andrejevna. Nu, rimsties, rimsties .. . (Raud.) Ak, tu savādniece, man arī uznāca raudas .. . (Pauze.) Tu dusmojies uz mani, it kā es būtu izgājusi par sievu pie tava tēva aiz aprēķina … Ja tici zvērestiem, tad es tev zvēru — es apprecējos ar viņu aiz mīlestības. Iemīlējos viņā kā zinātniekā un ievērojamā vīrā. Tā nebija īsta mīlestība, tā bija izdomāta, taču toreiz man šķita, ka īsta. Es neesmu vainīga. Bet tu kopš pašām kāzām nemitējies sodīt mani ar savām gudrajām, aizdomu pilnajām acīm.

Soņa. Nu, miers, miers! Aizmirsīsim to.

Jeļena Andrejevna. Tā nevajag skatīties — tev tas nepiederas. Jātic cilvēkiem, citādi nav iespējams dzīvot.

Pauze.

Soņa. Saki man pēc sirdsapziņas kā draugs … Vai tu esi laimīga?

Jeļena Andrejevna. Nē.

Soņa. Es to zināju. Vēl viens jautājums. Saki atklāti — vai tu gribētu, lai tavs vīrs būtu jauns?

Jeļena Andrejevna. Cik tu vēl esi bērnišķīga! Protams, gribētu. (Smejas.) Nu, prasi vēl kaut ko, prasi…

Soņa. Vai tev dakteris patīk?

Jeļena Andrejevna. Jā, ļoti.

Soņa (smejas). Man muļķīgs izskats . . . jā? Viņš jau projām, bet es vēl aizvien dzirdu viņa balsi un soļus un, līdzko paskatos uz tumšo logu, tā redzu viņa seju. Ļauj man izteikties… Bet es nevaru runāt tik skaļi, man kauns. Iesim uz manu istabu, parunāsimies tur. Es tev liekos muļķe, jā? Atzīsties . .. Pasaki man kaut ko par viņu …

Jeļena Andrejevna. Ko tad?

Soņa. Viņš ir gudrs … Viņš visu prot, visu var … Gan ārstē cilvēkus, gan stāda mežu . ..

Jeļena Andrejevna. Ne jau mežs vai medicīna galvenais … Saproti, mana mīļā, galvenais ir talants! Vai tu zini, ko nozīmē talants? Drosme, brīvas domas, plašs vēriens … Viņš iestāda kociņu un jau prāto, kas no tā būs pēc tūkstoš gadiem, jau garā skata cilvēces laimi.

Tādi cilvēki ir retums, tie jāmīl. .. Viņš dzer, ir parupjš — liela nelaime? Talantīgs cilvēks Krievijā nevar palikt nevainojams. Padomā pati, kas šim ārstam par dzīvi! Ceļi neizbrienamos dubļos, sals, putenis, attālumi milzīgi, ļaudis rupji, mežonīgi, visur trūkums, slimības, un šādos apstākļos tam, kas diendienā strādā un cīnās, grūti palikt nevainojamam un nedzērājam līdz četrdesmit gadiem. (Skūpsta viņu.) Novēlu tev viņu no visas sirds, tu esi laimes vērta … (Pieceļas.) Bet es esmu apnicīga, epizodiska persona… Ir mūzikā, ir vīra mājās, ir visos romānos — vārdu sakot, visur es esmu bijusi tikai epizodiska persona. Patiesību sakot, Soņa, ja tā labi padomā, tad es esmu ļoti, ļoti nelaimīga! (Staigā satraukta pa skatuvi.) Nav man laimes šai pasaulē! Nav! Ko tu smejies?

Soņa (smejas, aizsegusi seju). Es esmu tik laimīga . .. tik laimīga!

Jeļena Andrejevna. Man gribas spēlēt… Es tagad labprāt kaut ko uzspēlētu.

Soņa. Spēlē. (Apskauj viņu.) Es nevaru iet gulēt… Spēlē!

Jeļena Andrejevna. Tūliņ. Tavs tēvs neguļ. Kad viņš slims, mūzika viņu uztrauc. Ej pavaicā! Ja viņš neko neiebildīs, tad es spēlēšu. Ej!

Soņa. Tūliņ. (Iziet.)

Dārzā klaudzina naktssargs.

Jeļena Andrejevna. Sen neesmu spēlējusi. Spēlēšu un raudāšu, raudāšu kā muļķe. (Pa logu.) Vai tu tur klaudzini, Jefim?

Sarga balss: «Jā!»

Jeļena Andrejevna. Neklaudzini, kungs slims. Sarga balss: «Tūdaļ iešu prom! (Svilpj suņus.) Ei, Dūksi, Taksi! Dūksi!»

Pauze.

Soņa (atgriežas). Nedrīkst!

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

Viesistaba Serebrjakova namā. Trejas durvis: pa labi, pa kreisi un vidū. Diena. Voiņickis un Soņa sēž, Jejena Andrejevna staigā pa skatuvi, kaut ko domādama.

Voiņickis. Herr profesoram labpatika izsacīt vēlēšanos, lai mēs visi šodien pulksten vienos sapulcējamies šai viesistabā. (Skatās pulkstenī.) Bez ceturkšņa viens. Viņš grib kaut ko pavēstīt pasaulei.

Jejena Andrejevna. Droši vien kādas darīšanas.

Voiņickis. Nekādu darīšanu viņam nav. Raksta blēņas, kurn, mokās greizsirdībā, tas ir viss.

Soņa (pārmetoši). Tēvoci!

Voiņickis. Nu, nu, atvainojos. (Rāda uz Jejenu Andrejevnu.) Papriecājieties: staigā un aiz laiskuma grīļojas. Ļoti jauki! Ļoti!

Jelena Andrejevna. Jūs augu dienu dīcat vienā dīkšanā — kā jums neapnīk! (Smeldzīgi.) Es beidzos vai nost aiz gara laika, nezinu, ko darīt.

Soņa (parausta plecus). Vai nu mazums darba? Ja tikai gribētu.

Jejena Andrejevna. Piemēram?

Soņa. Nodarbojies ar saimniecību, māci, ārstē. Vai darba trūkst? Kad tevis un tēva te nebija, mēs ar tēvoci Vaņu paši braucām uz tirgu miltus pārdot.

Jejena Andrejevna. Neprotu. Nav arī interesanti. Tikai idejiskos romānos māca un ārstē zemniekus, bet kā es ne aiz šā, ne aiz tā pēkšņi iešu viņus ārstēt un mācīt?

Soņa. Es savukārt nesaprotu, kā var neiet un

nemācīt. Pagaidi, gan pieradīsi. (Apskauj viņu.) Negarlaikojies, mīļā. (Smiedamās.) Tu garlaikojies, nezini, kur dēties, bet garlaicība un dīkdienība ir lipīgas. Re, tēvocis Vaņa neko nedara, tik staigā tev pakaļ kā ēna, es pametu savus darbus un atskrēju pie tevis parunāties. Slinkums uznācis, nav spēka! Mihails Ļvovičs senāk apmeklēja mūs ļoti reti, reizi mēnesī, pierunāt viņu bija grūti, bet nu viņš brauc uz šejieni katru dienu, pametis ir savus mežus, ir medicīnu. Tu laikam esi burve.

Voiņickis. Ko jūs skumstat? (Moži.) Nu, mana dārgā, mana jaukā, esiet taču prātīga! Jūsu dzīslās rit nāru asinis, tad esiet arī nāra! Ļaujiet sev vaļu kaut reizi mūžā, iemīlieties labi drīz kādā ūdensvīrā līdz pašām ausīm un blākš uz galvas atvarā, lai Heir Professor un mēs visi rokas vien noplātām!

Jeļena Andrejevna (dusmīgi). Lieciet mani mierā! Cik tas ir nežēlīgi! (Grib iet ārā.)

Voiņickis (nelaiž viņu). Nu, nu, manu dārgumiņ, piedodiet .. . Atvainojos. (Skūpsta viņai roku.) Miers.

Jejena Andrejevna. Pat eņģelim pietrūktu pacietības, ticiet man.

Voiņickis. Par miera un saderības zīmi es jums tūliņ atnesīšu rožu pušķi; jau no rīta jums saplūcu … Rudens rozes — skaistas, skumjas rozes … (Iziet.)

Soņa. Rudens rozes — skaistas, skumjas rozes… (Abas skatās ārā pa logu.)

Jejena Andrejevna. Septembris jau klāt. Kā mēs te nodzīvosim ziemu! (Pauze.) Kur ārsts?

Soņa. Tēvoča Vaņas istabā. Kaut ko raksta. Labi, ka tēvocis Vaņa izgāja, man jāparunā ar tevi.

Jejena Andrejevna. Par ko?

Soņa. Par ko? (Piekļauj galvu viņai pie krūtīm.)

Jejena Andrejevna. Nu, rimsties, rimsties. (Glāsta viņai matus.) Rimsties.

Soņa. Es neesmu skaista.

Jejena Andrejevna. Tev skaisti mati.

Soņa. Nē! (Atskatās, lai redzētu sevi spogulī.) Nē! Kad sieviete nav skaista, tad viņai saka: «Jums skaistas acis, jums skaisti mati…» Es viņu mīlu jau sešus gadus, mīlu vairāk nekā savu māti; katru mirkli dzirdu viņa balsi, jūtu viņa rokas spiedienu; skatos uz durvīm, gaidu, man vienmēr šķiet, ka nupat viņš nāks iekšā. Un tu redzi, es pastāvīgi nāku pie tevis, lai parunātos par viņu. Tagad viņš ir te katru dienu, bet neskatās uz mani, neredz.. . Tās ir tādas ciešanas! Man nav nekādu cerību, nē, nē! (Izmisumā.) Ak kungs, dod man spēku . . . Visu nakti lūdzu dievu … Es bieži eju viņam klāt, pati sāku sarunu, skatos viņam acīs… Man nav vairs lepnuma, nav spēka valdīties .. . Nenocietos un vakar atzinos tēvocim Vaņam, ka mīlu … Un visi kalpotāji zina, ka es viņu mīlu. Visi zina.

Jejena Andrejevna. Un viņš?

Soņa. Nē. Viņš mani neievēro.

Je)ena Andiejevna (pārdomās). Dīvains cilvēks… Zini ko? Ļauj, es parunāšu ar viņu… Tā piesardzīgi, aplinkus . . . (Pauze.) Patiešām, cik ilgi lai paliek neziņā … Ļauj! (Soņa piekrizdama pamāj ar galvu.) Tā būs labi. Mīl vai nemīl — to nav grūti uzzināt. Tu neuztraucies, mīlulīt, neraizējies, — es iztaujāšu viņu uzmanīgi, viņš neko nenojautīs. Mums tikai jāzina: jā vai nē? (Pauze.) Ja ne, tad lai nebraukā pie mums. Jā? (Soņa piekrizdama pamāj ar galvu.) Ja neredz, tad ir vieglāk. Garumā nevilksim, iztaujāsim tūliņ. Viņš grasījās rādīt man kaut kādus rasējumus… Ej pasaki, ka es vēlos viņu redzēt.

Soņa (stiprā uztraukumā). Vai tu teiksi man visu patiesību?

Jeļena Andrejevna. Jā, zināms. Man šķiet, ka patiesība, lai kāda būdama, tomēr nav tik briesmīga kā neziņa. Paļaujies uz mani, mīlulīt.

Soņa. Jā, jā… Teikšu, ka tu gribi apskatīt viņa rasējumus … (Iet un apstājas pie durvim.) Nē, neziņa labāka .. . Tomēr ir cerība …

Jeļena Andrejevna. Ko tu teici?

Soņa. Neko. (Iziet.)

Jeļena Andrejevna (viena). Nekas nav ļaunāks, kā uzzināt cita noslēpumu un nespēt palīdzēt. (Pārdomās.) Viņš nav iemīlējies Soņā — tas ir skaidrs, bet kāpēc gan viņš nevarētu Soņu precēt? Viņa nav skaista, bet lauku ārstam un viņa vecumā Soņa būtu ļoti laba sieva. Gudra, ar tādu labu, skaidru sirdi… Nē, tas nav tas, nē… (Pauze.) Es saprotu šo nabaga meiteni. Sai baismīgi garlaicīgajā apkārtnē, kur cilvēku vietā kustas kaut kādi pelēki plankumi, kur dzirdamas tikai pliekanas valodas, kur to vien zina kā ēst, dzert un gulēt, šad tad ierodas viņš, pavisam citāds nekā pārējie, skaists, interesants, aizraujošs — kā spožs mēness nakts tumsā . .. Pakjauties šāda cilvēka valdzinājumam, aizmirsties . . . Šķiet, es pati esmu mazliet aizrāvusies. Jā, man bez viņa garlaicīgi, es pat smaidu, kad domāju par viņuŠis tēvocis Vaņa sacīja, ka manās dzīslās ritot nāru asinis. «Ļaujiet sev vaļu kaut reizi mūžā . . .» Nu? Varbūt tā arī vajag … Aizlidot kā brīvam putnam no jums visiem, no jūsu miegainajām sejām, tērgāšanas, aizmirst, ka jūs vispār esat pasaulē… Bet es esmu gļēva, bikla .. . Sirdsapziņa mani nomocīs … Re, viņš te ierodas katru dienu, es nojaušu, kāpēc, un jau jūtos vainīga, gribas mesties ceļos Soņas priekšā, lūgt piedošanu, raudāt…

Astrovs (ienāk ar kartogrammu). Labdien! (Spiež viņai roku.) Jūs gribējāt redzēt manus gleznojumus?

Jejena Andrejevna. Vakar jūs solījāt parādīt man savus darbus . .. Jūs esat brīvs?

Astrovs. O, protams. (Izklāj uz kāršu galda kartogrammu un piestiprina ar spraudēm.) Kur jūs esat dzimusi?

Jejena Andrejevna. Pēterburgā.

Astrovs. Un kur izglītojāties?

Jejena Andrejevna. Konservatorijā.

Astrovs. Jums tas varbūt nebūs interesanti.

Jejena Andrejevna. Kāpēc? Tiesa, es lauku dzīvi nepazīstu, bet esmu daudz lasījusi.

Astrovs. Šai mājā man ir pašam savs galds… Ivana Petroviča istabā. Kad esmu pārstrādājies, kļuvis galīgi truls aiz noguruma, tad pametu visu, steidzos uz šejieni un noņēmos ar šiem pekstiņiem kādu stundiņu … Ivans Petrovičs un Sofija Aleksandrovna klabina skaitīkļus, es sēžu blakus pie sava galda un triepju krāsas — man silti, patīkami, un circenis čirkst. Bet tādu prieku es sev bieži neatļaujos, reizi mēnesī… Rāda kartogrammā.) Tagad skatieties te. Tas ir mūsu apriņķis pirms piecdesmit gadiem. Tumšzaļā un gaišzaļā krāsa apzīmē mežus; pusi platības aizņem mežs. Kur zaļajai krāsai virsū sar

kanas rūtiņas, tur mājoja aļņi, stirnas … Es te parādu tiklab floru, kā faunu. Šai ezerā mita gulbji, zosis, piles, un, kā veci ļaudis stāsta, visādu putnu bijis, ka biezs, bez sava gala, laidusies kā mākonis. Redziet, bez ciemiem un sādžām šur tur vēl izkaisītas dažādas apmetnes, viensētas, vecticībnieku mītnes, dzirnavas… Bijis daudz mājlopu un zirgu. Tas redzams pēc zilās krāsas. Piemēram, šai pagastā zilā krāsa biezi noklāta; te bija zirgu bariem, uz katru sētu pa trim zirgiem. (Pauze.) Tagad paskatīsimies zemāk. To, kas bija pirms divdesmit pieciem gadiem. Mežs aizņem tikai trešdaļu platības. Stirnu vairs nav, aļņi vēl ir. Zaļā un zilā krāsa jau bālāka. Un tā tālāk un tā tālāk. Pāriesim pie trešās daļas: mūsu apriņķa pašreizējā aina. Zaļā krāsa redzama tikai šur tur, nevis vienlaidus, bet atsevišķiem laukumiem; nozuduši gan aļņi, gan gulbji, gan medņi . . . Nav ne vēsts no kādreizējām apmetnēm, viensētām, vecticībnieku mītnēm, dzirnavām. Vispār tā ir pakāpeniskas un neapšaubāmas izviršanas aina; acīm redzot, pēc gadiem desmit vai piecpadsmit tā būs pilnīga. Jūs teiksiet, tā ir kultūras ietekme, dabiski, vecā dzīve dod vietu jaunai. Jā, es saprotu, ja šo izskausto mežu vietā būtu šosejas, dzelzceļi, ja būtu uzceltas rūpnīcas, fabrikas, skolas — ļaudis kļūtu veselīgāki, turīgāki, gudrāki, bet nekā tamlīdzīga taču nav! Apriņķī tie paši purvi, odi, tā pati nabadzība, tīfs, difterija, ugunsgrēki, tie paši sliktie ceļi… Te mēs redzam izviršanu aiz pārvarīgas cīņas par eksistenci; izviršanu aiz gara kūtrības, tumsonības, aiz pilnīga pašapziņas trūkuma, kad salstošs, salkstošs, slims cilvēks, glābdams savas dzīves atliekas, gribēdams pasargāt savus bērnus, instinktīvi, neapzinīgi tveras pie visa, ar ko var remdināt izsalkumu, sasildīties, posta visu, nedomājot par rītdienu . . . Izpostīts ir jau gandrīz viss, bet nekas vēl nav radīts vietā. (Salti.) No jūsu sejas redzams, ka tas jūs neinteresē.

Jeļena Anclrejevna. Es taču no tā visa tik maz saprotu.

Astrovs. Kas tur ko saprast, gluži vienkārši nav interesanti.

Je]ena Anclrejevna. Vaļsirdīgi sakot, manas domas nodarbina kas cits. Piedodiet! Man vajag jūs nopratināt, ūn es esmu samulsusi, nezinu, kā sakt.

Astrovs. Nopratināt?

Jejena Andrejevna. Jā, nopratināt, bet… diezgan nevainīgā lietā. Apsēdīsimies! (Apsēžas.) Tas attiecas uz kādu jaunu personu. Runāsim kā godīgi cilvēki, kā draugi, bez aplinkiem. Parunāsimies un aizmirsīsim, par ko bija runa. Jā?

Astrovs. Jā.

.leļena Andrejevna. Runa ir par manu pameitu Soņu. Vai viņa jums patīk?

Astrovs. Jā, es viņu cienu.

Jejena Andrejevna. Vai viņa jums patīk kā sieviete?

Astrovs (mirkli vilcinās). Nē.

Jejena Andrejevna. Vēl pāris vārdu, un beigsim. Vai jūs neko neesat manījis?

Astrovs. Neko.

Jejena Andrejevna (satver viņa roku). Jūs viņu nemīlat, redzu no acīm … Viņa cieš … Saprotiet to … un nebrauciet vairs uz šejieni.

Astrovs (pieceļas). Tas laiks man jau aiz muguras … Un vaļas arī nav . .. (Parausta plecus.) Pa kuru laiku? (Samulsis.)

Jejena Andrejevna. Fi, cik nepatīkama saruna! Esmu tik nomocīta, it kā būtu stiepusi uz muguras tūkstoš pudu. Nu, paldies dievam, ka tas ir izrunāts. Aizmirsīsim to, it kā nemaz nebūtu pieminējuši. . . un brauciet projām. Jus esat gudrs cilvēks, sapratīsiet… (Pauze.) Pat sasarkusi esmu.

Astrovs. Ja jūs to būtu teikusi pirms pāris mēnešiem, tad es varbūt vēl būtu pārdomājis, bet tagad … (Parausta plecus.) Ja nu viņa cieš, tad, protams … Tikai vienu gan es nesaprotu: kāpēc jums bija vajadzīga šī pratināšana? (Skatās viņai acīs un draud ar pirkstu.) Jūs esat viltniece!

Jejena Andrejevna. Ko tas nozīmē?

Astrovs (smiedamies). Viltniece! Teiksim, Soņa cieš, tam es labprāt ticu, bet kam jums bija vajadzīga šī pratināšana? (Nejauj viņai runāt, žirgti.) Atļaujiet, neizliecieties pārsteigta, jūs ļoti labi zināt, kāpēc es te esmu katru dienu … Kāpēc un kālabad es te ierodos,

lo jūs loti labi zināt. Mīļā plēsone, neskatieties uz mani tā, es esmu rūdīts . . .

Jeļena Andrejevna (neizpratnē). Plēsone? Neko nesaprotu.

Astrovs. Skaists, pūkains zvēriņš … Jums vajag laupījuma! Es jau veselu mēnesi neko nedaru, esmu visu pametis, alkaini tiecos pēc jums — un tas jums briesmīgi patīk, briesmīgi. . . Nu, kas tad ir? Es esmu uzvarēts, to jus zinājāt arī bez pratināšanas. (Sakrusto rokas un noliec galvu.) Padodos. Ņemiet, ēdiet!

Jeļena Andrejevna. Jūs esat prātu zaudējis!

Astrovs (smejas caur zobiem). Jūs kautrējaties …

Jejena Andrejevna. O, es esmu labāka un krietnāka, nekā jūs domājat! Zvēru! (Grib iet.)

Astrovs (aizstādamies ceļā). Es šodien aizbraukšu, nerādīšos vairs te, bet… (satver viņu aiz rokas, atskatos) kur mēs tiksimies? Sakiet ātrāk: kur? Te var kāds ienākt, runājiet ātrāk… (Kaisli.) Cik brīnišķa, burvīga … Vienu skūpstu … Tikai noskūpstīt jūsu smaržīgos matus . ..

Jeļena Andrejevna. Es jums zvēru …

Astrovs (neļauj viņai runāt). Kāpēc jāzvēr? Nevajag zvērēt. Nevajag lieku vārdu … O, cik skaista! Kādas rokas! (Skūpsta viņai rokas.)

Jeļena Andrejevna. Rimstieties taču beidzot… ejiet projām. (Atvelk rokas.) Jūs aizmirstaties.

Astrovs. Sakiet jel, sakiet — kur mēs rīt tiksimies? (Liek roku viņai ap vidu.) Tu redzi, tas ir neizbēgami, mums vajag tikties. (Skūpsta viņu; tai mirklī ienāk Voiņickis ar rožu pušķi un paliek durvīs stāvot.)

Jeļena Andrejevna (neredzēdama Voiņicki). Saudziet mani . . . atstājiet mani. . . (Noliec galvu Astrovam pie krūtīm.) Nē! (Grib iet projām.)

Astrovs (aiztur viņu aiz vidukļa). Atbrauc rīt uz mežniecību … ap pulksten diviem . . . Jā? Jā? Atbrauksi?

Jeļena Andrejevna (ieraudzījusi Voiņicki). Laidiet! (Stiprā apmulsumā atkāpjas pie loga.) Tas ir briesmīgi.

Voiņickis (noliek pušķi uz krēsla,uztraucies slauka ar lakatiņu seju un kaklu). Nekas … Jā . .. Nekas .. .

As/rovs (bravūrēdams). Šodien, augsti godātais Ivan Petrovič, laiks tīri lādzīgs. No rīta bija apmācies, tā

kā uz lielu, bet tagacl spīd saule. Patiesību sakot, rudens padevies skaists… arī ziemāji tīri labi. (Saritina kartogrammu.) Tikai tas gan: dienas kļuvušas īsākas . . . (Iziet.)

Jejena Anclrejevna (strauji pienāk pie Voiņicka). Papūlieties, izlietojiet visu savu ietekmi, lai mēs ar vīru varētu šodien pat aizbraukt no šejienes! Dzirdat? Šodien pat!

Voiņickis (slaucīdams seju). Ko? Nu jā … labi… Es, Hйlиne, visu redzēju, visu . ..

Jejena Andrejevna (nervozi). Dzirdat? Man jābrauc projām no šejienes, šodien pat!

Ienāk Serebrjakovs, Soņa, Telegins un Marina.

Tejegins. Es pats, jūsu ekselence, neesmu tā īsti vesels. Vārgstu jau divas dienas. Galva tāda ne visai. ..

Serebrjakovs. Kur tad pārējie? Man nepatīk šī māja. Tāds kā labirints. Divdesmit sešas milzīgas istabas, visi izklīst pa tām, un nekad neviena nevar atrast. (Zvana.) Paaiciniet šurp Mariju Vasiļjevnu un Jeļenu Andrejevnu!

Jejena Andrejevna. Es esmu te.

Serebrjakovs. Lūdzu apsēsties, kungi!

Soņa (pieiet pie Jejenas Andrejevnas, nepacietīgi). Ko viņš teica?

Jejena Andrejevna. Vēlāk.

Soņa. Tu drebi? Tu esi uztraukta? (Pētoši ielūkojas viņai sejā.) Es saprotu . . . Viņš sacīja, ka vairs nebrauks pie mums . . . Jā? (Pauze.) Saki: jā?

Jeļena Andrejevna apstiprinot pamāj ar galvu.

Serebrjakovs (Tejeginam). Ar neveselību vēl kā nekā var samierināties, bet, ko es nevaru izturēt, tas ir lauku dzīves veids. Man tāda sajūta, it kā es būtu nokritis no zemes uz kādas svešas planētas. Sēdieties, kungi, es jūs lūdzu. Soņa!

Soņa nedzird, viņa stāv, skumji noliekusi galvu.

Soņa! (Pauze.) Nedzird. (Marinai.) Sēdies tu arī, aukle.

Marina apsēžas un sāk adīt zeķi. Lūdzu, kungi. Atdariet, tā sakot, savas ausis.

Voiņickis (nervozedams). Varbūt manis te nevajag? Varbūt varu iet ārā?

Serebrjakovs. Nē, tu šeit esi vajadzīgāks par visiem citiem.

Voiņickis. Ko jūs vēlaties no manis?

Serebrjakovs. Jūs… Ko tu dusmojies? (Pauze.) Ja esmu kaut kā nogrēkojies pret tevi, tad atvaino, lūdzu …

Voiņickis. Atmet šo toni. Runāsim nopietni. Ko tev vajag?

Ienāk Marija Vasilļevna.

Serebrjakovs. Maman arī klāt. Es sāku, kungi. . . (Pauze.) Es ataicināju jūs, kungi, lai paziņotu, ka pie mums brauc revidents. Tomēr — joki pie malas. Stāvoklis nopietns. Es, kungi, saaicināju jūs, lai palūgtu jums palīdzību un padomu, un, zinādams, ka jūs vienmēr esat laipni, ceru tos saņemt. Es esmu nodevies zinātnei, grāmatām, praktiskā dzīve man vienmēr bijusi sveša. Iztikt bez lietpratēju norādījumiem es nevaru, tāpēc lūgšu tevi, Ivan Petrovič, jūs, Iļja Iļjič, jūs, maman … Jūs zināt, ka manet omnes una nox, tas ir, visi esam dieva rokā; es esmu vecs, slimīgs un tāpēc atzīstu, ka laiks nokārtot manas mantiskās attiecības, ciktāl tās skar manu ģimeni. Mans mūžs jau galā, par sevi es nedomāju, bet man ir jauna sieva, neprecēta meita. (Pauze.) Ilgāk dzīvot uz laukiem es vairs nespēju. Mēs neesam radīti tādai dzīvei. Bet dzīvot pilsētā par tiem ienākumiem, kurus saņemam no šās muižas, nav iespējams. Ja pārdotu, pieņemsim, mežu, tad tas būtu ārkārtējs solis, ko nevar izmantot ik gadu. Jāmeklē tāda izeja, kas garantētu vairāk vai mazāk noteiktu ienākumu summu. Esmu izdomājis vienu tādu pasākumu un pagodinos ieteikt to jūsu apspriešanai. Neielaizdamies sīkumos, izklāstīšu to galvenos vilcienos. Mūsu muiža caurmērā neienes vairāk par diviem procentiem. Es ieteicu muižu pārdot. Ja ieņemto naudu pārvēriīsim procentu papīros, tad saņemsim četri līdz pieci procenli, un man šķiet, ka atliks pat vairāki tūkstoši, par ko varēsim nopirkt Somijā nelielu vasarnīcu.

Voiņickis. Pagaidi . . . Man šķiet, ka dzirde mani viļ. Atkārto, ko tu teici.

Serebrjakovs. Nauda jāpārvērš procentu papīros un par atlikumu jānopērk vasarnīca Somijā.

Voiņickis. Ne jau Somija … Tu teici vēl ko citu.

Serebrjakovs. Es ieteicu pārdot muižu.

Voiņickis. Nu jā. Tu pārdosi muižu, lieliski, varena ideja… Bet kur pavēlēsi palikt man ar veco māti un, re, ar Soņu?

Serebrjakovs. To visu savlaicīgi apspriedīsim. Uzreiz taču nevar.

Voiņickis. Pagaidi. Acīm redzot, līdz šim man nav bijis ne drusciņas veselā saprāta. Līdz šim es savā muļķa prātā domāju, ka muiža pieder Soņai. Mans nelaiķa tēvs nopirka šo muižu un deva pūra manai māsai. Līdz šim es biju naivs, sapratu likumus tā, kā tie rakstīti, un domāju, ka muižu pēc mātes nāves mantojusi Soņa.

Serebrjakovs. Jā, muiža pieder Soņai. Kas tad to apstrīd? Bez Soņas piekrišanas es nedomāju to pārdot. Turklāt es ierosināju pārdošanu pašas Soņas labā.

Voiņickis. Tas nav aptverams, tas nav aptveramsl Vai nu es esmu jucis, vai … vai. . .

Marija Vasiļjevna. 2an, nerunā pretim Aleksandram. Tici, viņš labāk par mums zina, kas labi, kas slikti.

Voiņickis. Nē, dodiet man ūdeni! (Dzer.) Runājiet nu, ko gribat, ko vien gribat!

Serebrjakovs. Nesaprotu, par ko tu uztraucies. Es nesaku, ka mans projekts ir ideāls. Ja visi atzīs to par nederīgu, tad es neuzplīšos. (Pauze.)

Tejegirts (mulsumā). Es, jūsu ekselence, ne tikai dievinu zinātni, — man ir arī radnieciskas jūtas pret to. Mana brāļa Grigorija Iļjiča sievasbrālis, varbūt pazīstat, Konstantins Trofimovičs Lakedemonovs, bija maģistrs …

Voiņickis. Pag, Vafele, mēs runājam par nopietnu jautājumu… Pagaidi, vēlāk… (Serebrjakovam.) Pavaicā kaut viņam. Šo muižu pirka no viņa tēvoča.

Serebrjakovs. Ai, kāpēc man jāvaicā? Kāda vajadzība?

Voiņickis. Šo muižu nopirka pēc tā laika cenām par deviņdesmit pieciem tūkstošiem. Tēvs samaksāja tikai septiņdesmit un palika parādā divdesmit pieci tūkstoši. Tagad klausieties … ŠI muiža nebūtu nopirkta, ja es nebūtu atteicies no mantojuma māsas labā, kuru karsti mīlēju. Ar to vēl nepielika, desmit gadus es strādāju kā zirgs un izmaksāju visu parādu.

Serebrjakovs. Man žēl, ka iesāku šo sarunu.

Voiņickis. Muiža tīra no parādiem un nav nolaista, tikai pateicoties maniem personīgiem pūliņiem. Un nu, kad esmu kļuvis vecs, mani grib aiztriekt ratā!

Serebrjakovs. Es nesaprotu, ko tu gribi panākt!

Voiņickis. Divdesmit piecus gadus esmu pārvaldījis šo muižu, strādājis, sūtījis tev naudu kā visuzticamākais kalps, un pa visu šo laiku tu ne reizi pat nepateicies man. Visu laiku — ir jaunībā, ir tagad — es saņēmu no tevis piecsimt rubļu algas gadā — ubaga naudu! —un tev ne reizi neienāca prātā pieliki man kaut rubli!

Serebrjakovs. Ivan Petrovič, kā es to varēju zināl? Es neesmu praktisks cilvēks un neko nesaprotu. Tu pats varēji sev pielikt, cik vien gribēji.

Voiņickis. Kāpēc es nezagu? Kāpēc jūs visi nenicināt mani, ka es neesmu zadzis? Tas būtu bijis taisnīgi, un es tagad nebūtu ubags!

Marija Vasiļjevna (bargi). 2an!

Telegins (uztraukdamies). Vaņa, draudziņ, nevajag, nevajag … es trīcu . .. Kāpēc maitai labas attieksmes? (Skūpsta viņu.) Nevajag.

Voiņickis. Divdesmit piecus gadus es ar šo pašu māti kā kurmis esmu sēdējis starp četrām sienām … Visas musu domas un jūtas piederēja tev vienam. Dienu mēs runājām par tevi, par taviem darbiem, ar godbijību izrunājām tavu vārdu; naktis šķiedām, lasīdami žurnālus un grāmatas, ko es tagad dziļi nicinu!

Telegins. Nevajag, Vaņa, nevajag … Es nevaru …

Serebrjakovs (nikni). Es nesaprotu, ko tev vajag.

Voiņickis. Mēs tevi uzskatījām par augstāku būtni, tavus rakstus mēs zinājām no galvas .. . Bet tagad man atvērušās acis! Es visu redzu! Tu raksti par mākslu, bet tev par mākslu nav jēgas! Visi tavi darbi, kurus es tā mīlēju, nav ne plika graša vērti! Tu muļķoji mūs!

Serebrjakovs. Kungi! Savaldiet taču viņu! Es iešu projām!

Jeļena Andrejevnct. Ivan Petrovič, es prasu, lai jūs klusējat! Dzirdat?

Voiņickis. Es neklusēšu! (Aizstājas Serebrjakovam ceļā.) Pagaidi, es neesmu beidzis! Tu izpostīji manu mūžu! Es neesmu dzīvojis, neesmu dzīvojis! Aiz tavas vainas esmu izputinājis, iznīcinājis labākos sava mūža gadus! Tu esi mans nāvīgākais ienaidnieks!

Tejegins. Es nevaru… nevaru… Iešu projām… (Stipiā uztraukumā iziet.)

Serebrjakovs. Ko tu gribi no manis? Un kādas tev tiesības runāt ar mani tādā tonī? Tu esi nulle! Ja muiža ir tava, ņem to, man tās nevajag!

Jeļena Andrejevna. Es šo pašu mirkli braucu prom no šās pekles! (Kliedz.) Es to vairs nespēju izturēt!

Voiņickis. Mana dzīve pagalam! Es esmu talantīgs, gudrs, drosmīgs… Ja es būtu dzīvojis normāli, no manis būtu varējis iznākt Sopenhauers, Dostojevskis … Es sarunāju sazin ko . . . Zaudēju prātu . .. Māmiņ, es esmu izmisumā! Māmiņ!

Marija Vasiļjevna (stingri). Klausi, ko saka Aleksandrs!

Soņa (nometas cejos pie aukles un piekļaujas pie viņas). Auklīt! Auklīt!

Voiņickis. Māmiņ, Ko lai es daru? Nevajag, nesakiet neko! Es pats zinu, kas darāms! (Serebrjakovam.) Tu mani vēl pieminēsi! (Iziet pa vidusdurvlm.)

Marija Vasiļjevna viņam seko.

Serebrjakovs. Kungi, kas tas ir galu galā? Aizvāciet projām šo ārprātīgo! Es nevaru palikt ar viņu zem viena jumta! Dzīvo tur (rāda uz vidusdurvlm) gandrīz blakus man … Lai pārceļas uz sādžu, uz sētas māju, ja ne, tad pārcelšos es, bet palikt vienā mājā ar viņu es nevaru …

Jeļena Andrejevna (vīram). Mēs šodien pat brauksim projām. Dod tūliņ rīkojumu!

Serebrjakovs. Nekam nederīgs cilvēks!

Soņa (stāvēdama uz ceļiem, pagriežas pret tēvu; nervozi, caur asarām). Jābūt žēlsirdīgam, tēt! Mēs ar tēvoci

Vaņu esam tik nelaimīgi! (Valdīdama izmisumu.) Jābūt žēlsirdīgam! Atceries, kad tu biji jaunāks, tēvocis Vaņa un vecmāmuļa naktīs tulkoja tev grāmatas, pārrakstīja tavus papīrus… caurām naktīm, caurām naktīm! Mēs ar tēvoci Vaņu esam strādājuši bez atpūtas, mēs baidījāmies izdot savā labā pat kapeiku un visu sūtījām tev . .. Mēs neēdām maizi par velti! Es nerunāju to, ko vajag, es runāju aplam, bet tev vajag saprast mūs, tēt. Jābūt žēlsirdīgam!

Jejena Andrejevna (uztraukta, vīram). Aleksandr, dieva dēļ, ej parunājies ar viņu . .. Lūdzu!

Serebrjakovs. Labi, es aprunāšos ar viņu … Es viņam neko nepārmetu, es nedusmojos, bet paši sapratīsiet, ka viņa uzvešanās ir vismaz dīvaina. Lai notiek, iešu pie viņa. (Iziet pa vidusdurvīm.)

Jeļena Andrejevna. Esi laipns pret viņu, nomierini viņu … (Seko vīram.)

Soņa (kļaudamas auklei klāt). Auklīt! Auklīt!

Marina. Nekas, bērniņ. Izklaigāsies tie zostēviņi un aprims. Izklaigāsies un aprims …

Soņa. Auklīt!

Marina (glāsta viņai galvu). Tu trīci kā salā! Nu, nu, sērdienīt, dievs ir žēlīgs. Iedzersi liepziedu vai avenāju tējiņu, tad viss pāries… Nebēdājies, sērdienīt… (Skatīdamās uz vidusdurvīm, pikti.) Edz, sagājuši lielajā, zostēviņi, kaut jūs izčibētu!

Aiz skatuves šāviens; dzirdams, kā iekliedzas Jeļena Andrejevna;

Soņa nodreb.

Marina. Uh, kad tevi nelabais!

Serebrjakovs (ieskrien, grīļodamies aiz pārbīļa). Aizturiet viņu! Aizturiet. Viņš zaudējis prātu! (Jeļena Andrejevna un Voiņiekis cīnās durvīs.)

Jeļena Andrejevna (pūlēdamās atņemt viņam revolveri). Atdodiet! Atdodiet, es saku!

Voiņiekis. Laidiet, Hйlиne! Laidiet mani! (Izraujas, ieskrien un meklē ar skatieniem Serebrjakovu.) Kur viņš ir? Ahā, tur! (Šauj uz viņu.) Bāc! (Pauze.) Netrāpīju? Atkal garām?! (Nikni.) Ak velns, velns… velns parāvis! (Triec revolveri pret grīdu un bez spēka

atslīgst krēsla. Serebrjakovs apstulbis; Jeļena Andrejevna atspiedusies pie sienas, viņai nav labi.)

Jeļena Andrejevna. Vediet mani projām no šejienes! Vediet projām, nogaliniet, bet… es nevaru te palikt, nevaru!

Voiņickis (izmisumā). O, ko es daru! Ko es daru! Soņa (klusu). Auklīt! Auklīt!

Priekškars

CETURTAIS CELIENS

Ivana Pelroviča istaba; tā ir reize viga guļamistaba un muižas kantoris. Pie loga liels galds ar ienākumu un izdevumu grāmatām un dažādiem papīriem, pults, skapji, svari. Mazāks galds Astrovam; uz tā zīmēšanas piederumi, krāsas, blakus papes vāki. Pie sienas Āfrikas karte, kura te, acīm redzot, nevienam nav vajadzīga. Liels, ar vaska drēbi pārvilkts dīvāns. Pa kreisi durvis uz pārējām istabām, pa labi — uz priekšnamu; pie šīm durvīm kājslauķis, lai zemnieki nepiebradālu istabu. Rudens vakars. Klusums. Te/cgins un Marinu sēž viens otram pretim un tin vilnas dziju.

Tejegins. Tiniet ātrāk, Marina Timofejcvna, tūliņ var saukt atvadīties. Jau lika piebraukl zirgus.

Marina (cenšas tīt ātrāk). Nav vairs daudz.

Tejegins. Brauc uz Harkovu. Dzīvošot tur.

Marina. Tā arī ir labāk.

Tejegins. Sasabijušies . .. Jeļena Andrejevna «nevienu stundu, sak, nevēlos te palikt. . . brauksim vien projām … Padzīvosim, sak, Harkovā, apskatīsimies, kas un kā, un tad sūtīsim pēc mantām . , .» Aizbrauc tukšā. Tātad, Marina Timofejevna, liktenis nav lēmis viņiem te dzīvot. Nav lemts … Fatāla iepriekšnoteikšana.

Marina. Tā arī ir labāk. Pirmiņ sacēla traci, šaudīšanos — taisni kauns!

Tejegins. Jā, Aivazovska otas cienīgs sižets.

Marina. Kaut manas acis to redzējušas nebūtu. (Pauze.) Dzīvosim atkal, kā dzīvojām, pa vecam. Rītos pulksten astoņos tēja, pusdienas vienos, vakarā — sēdīsimies pie vakariņām; viss pa kārtai, kā kristīgiem

cilvēkiem pienākas. (Nopūšas.) Sen es, grēciniece, neesmu jiūdeles ēdusi.

Teļegins. Jā, nūdeles sen mums nav gatavotas. (Pauze.) Sen gan… Šorīt, Marina Timofejevna, eju caur sādžu, bet bodnieks man nopakaļ: «Tu pārtiec no žēlastības maizes!» Man tik rūgti sametās ap sirdi!

Marina. Neliecies ij dzirdam, mīļais. Mēs visi pārtiekam no dieva žēlastības maizes. Tā tu, tā Soņa, tā Ivans Petrovičs — neviens bez darba nesēž, visi strādā! Visi… Kur Soņa?

Teļegins. Dārzā. Staigā abi ar dakteri, meklē Ivanu Petroviču. Baidās, ka viņš sev ko nepadara.

Marina. Kur tā viņa pistole?

Teļegins (čukstus). Es noglabāju pagrabā!

Marina (smīn). Posts un bēdas!

No āra ienāk Voiņickis un Astrovs.

Voiņickis. Liec mani mierā. (Marinai un Teļeginam.) Ejiet ārā, ļaujiet man kaut stundiņu palikt vienam. Es neciešu aizgādniecību.

Teļegins. Tūliņ, Vaņa. (Iziet uz pirkstgaliem.)

Marina. Zostēviņš: gā-gā-gā! (Pievāc dziju un iziet.)

Voiņickis. Liec mani mierā!

Astrovs. Ar lielāko prieku, man sen jau laiks braukt projām, bet es atkārtoju — nebraukšu, pirms nebūsi atdevis to, ko paņēmi no manis.

Voiņickis. Es neko no tevis neesmu ņēmis. (Abi apsēžas.)

Astrovs. Jā? Nu, nekas, pagaidīšu vēl kādu brītiņu, bet tad, atvaino, būs jālieto vara. Sasiesim tevi un pārmeklēsim. Es to saku pilnīgi nopietni.

Voiņickis. Kā vēlies. (Pauze.) Vai tas nav stulbums: divas reizes šaut un ne reizi netrāpīt! To es sev nekad nepiedošu!

Astrovs. Ja jau uznāca tāda patika šaut, tad būtu bliezis pats sev pierē.

Voiņickis (parausta plecus). Dīvaini. Mēģināju izdarīt slepkavību, bet mani neapcietina, tiesai nenodod. Tātad uzskata mani par vājprātīgu. (Ļauni smejas.) Es esmu vājprātīgs, bet tie nav vājprātīgi, kas zem profesora — mācīta brīnumdara maskas slēpj sava gara nabadzlbu, trulumu, savu brēcošo bezsirdību. Tie nav vājprātīgi, kas apprec vecus vīrus un tad, visiem redzot, pieviļ tos. Es redzēju, redzēju, kā tu apskāvi viņu!

Astrovs. Jā, apskāvu, bet tu dabūji šito. (Rāda garu degunu.)

Voiņickis (skatīdamies uz durvīm). Nē, vājprātīga ir tā zeme, kas vēl nes jūs!

Astrovs. Muļķīgas valodas.

Voiņickis. Nu, es taču neesmu pie pilna prāta, es par sevi neatbildu, man ir tiesības runāt muļķības.

Astrovs. Vecs paņēmiens. Tu neesi vājprātīgs, bet tikai savādnieks. Āksts, īsi sakot. Kādreiz es arī visus savādniekus uzskatīju par slimiem, nenormāliem, bet nu esmu tanīs domās, ka cilvēka normālais stāvoklis — būt savādniekam. Tu esi pilnīgi normāls.

Voiņickis (aizsedz seju ar rokām). Kauns! Kaut tu zinātu, kāds man kauns! Šīs skaudrās kauna jūtas nav salīdzināmas ne ar kādām sāpēm. (Smeldzīgi.) Neizturami! (Noliecas pār galdu.) Ko lai es daru? Ko lai es daru?

Astrovs. Neko.

Voiņickis. Dod man kaut ko! Ak dievs . . . Man četrdesmit septiņi gadi; ja, pieņemsim, es nodzīvoju līdz sešdesmit, tad man vēl jādzīvo trīspadsmit gadi. Ilgi! Kā es nodzīvošu šos trīspadsmit gadus? Ko darīšu, ar ko tos aizpildīšu? O, saproti… (krampjaini spiež Astrovam roku) saproti, kaut varētu nodzīvot atlikušo mūža daļu kaut kā citādi. Pamosties dzidrā, rāmā rītā un just, ka esi sācis dzīvot no jauna, ka viss bijušais aizmirsts, izgaisis kā dūmi. (Raud.) Sākt jaunu dzīvi . . . Dod man padomu, kā sākt… ar ko sākt.. .

Astrovs (ar īgnumu). Ek, tu! Kas tā par jaunu dzīvi! Mūsu stāvoklis, manējais un tavējais, ir bez cerībām.

Voiņickis. Tā?

Astrovs. Par to esmu pārliecināts.

Voiņickis. Dod man kaut ko … (Rāda uz sirdi.) Man te sūrst.

Astrovs (pikti uzkliedz). Rimsties! (Atmaidzis.) Tie, kas dzīvos simt divsimt gadu pēc mums un nicinās mūs par to, ka esam nodzīvojuši savu mūžu tik stulbi un bezgaumīgi, — tie varbūt atradīs līdzekli, kā cilvēks var tapt laimīgs, bet mēs … Mums ar tevi ir tikai viena cerība. Cerība, ka tad, kad dusēsim savos zārkos, mūs apciemos sapni, varbūt pat patīkami sapņi. (Nopūšas.) Jā, brāl. Visā apriņķī bija tikai divi godīgi, inteliģenti cilvēki: tu un es. Bet kādu desmit gadu laikā šī bezjēdzīgā, nicināmā ikdiena ierāvusi mūs striegonī; tās trūdamie izgarojumi saindējuši mūsu asinis, un mēs esam kļuvuši tikpat vulgāri kā visi pārējie. (Strauji.) Bel tu nedomā mani apvārdot. Atdod lo, ko paņēmi.

Voiņickis. Es neko no tevis neesmu ņēmis.

Astrovs. Tu paņēmi no manas aptieciņas kārbiņu ar morfiju. (Pauze.) Klausies, ja tev tik briesmīgi gribas darīt sev galu, tad ej uz mežu un nošauj ies tur. Bet morfiju atdod, citādi sāksies visādas runas un minējumi, domās, ka es to tev esmu iedevis. .. Man pietiks jau ar to, ka nāksies tevi uzšķērst.. . Vai domā, ka tas tik interesanti?

Ienāk Soņa.

Voiņickis. Liec mani mierā.

Astrovs (Soņai). Sofija Aleksandrovna, jūsu tēvocis izčiepis no manas aptiekas kārbiņu ar morfiju un nedod atpakaļ. Sakiet viņam, ka tas .. . nav gudri galu galā. Un man nav vaļas. Laiks braukt.

Soņa. Tēvoci Vaņa, vai tu paņēmi morfiju?

Pauze.

Astrovs. Viņš ir paņēmis. Esmu pārliecināts.

Soņa. Atdod. Kāpēc tu mūs biedē? (Maigi.) Atdod, tēvoci Vaņa! Es varbūt esmu tikpat nelaimīga kā tu, tomēr nekrītu izmisumā. Es paciešu un pacietīšu, kamēr manam mūžam pienāks gals … Pacieties arī tu. (Pauze.) Atdod! (Skūpsta viņam rokas.) Dārgais, labais tēvoci, mīļais, atdod! (Raud.) Tu esi labs, tu žēlosi mūs un atdosi! Paciet, tēvoci! Paciet!

Voiņickis (izņem no atvilktnes kārbiņu un pasniedz Astrovam). Še, ņem! (Soņai.) Vajag ātrāk ķerties pie darba, ātrāk kaut ko darīt, citādi es nevaru. .. nevaru . ..

Soņa. Jā, jā, strādāsim. Līdzko aizvadīsim mūsējos, tā ķersimies pie darba. (Nervozi pārcilā papīrus uz galda.) Mums viss tā aizlaists.

Aslrovs (ieliek kārbiņu aptiekā un savelk siksnu). Nu var atkal doties ceļā.

Jejena Andrejevna (ienāk). Ivan Petrovič, jūs esat te? Mēs tūliņ brauksim projām . .. Ieejiet pie Aleksandra, viņš grib jums kaut ko pateikt.

Soņa. Nāc, tēvoci Vaņa. (Paņem Voiņicki zem rokas.) Iesim. Jums ar tēti jāizlīgst. Katrā ziņā.

Soņa un Voiņickis iziet.

Je/ena Andrejevna. Es braucu projām. (Sniedz Aslrovam roku.) Ardievu!

Astrovs. Vai jau?

Jejena Andrejevna. Zirgi ir piebraukti.

Astrovs. Ardievu!

Jejena Andrejevna. Jus man šodien apsolījāties, ka aizbrauksiet no šejienes.

Astrovs. Atceros. Tūliņ braukšu. (Pauze.) Sabijāties? (Satver viņas roku.) Vai tas tik briesmīgi?

Jejena Andrejevna. Jā.

Astrovs. Varbūt tomēr jūs paliktu? Ko? Rīt mežniecībā .. .

Jejena Andrejevna. Nē . .. Jau izlemts … Un tāpēc es raugos uz jums tik drosmīgi, ka aizbraukšana izlemta … Lūdzu tikai vienu: domājiet par mani labāk. Man gribētos, lai jūs mani cienītu.

Astrovs. Eh! (Nepacietīgs žests.) Palieciet, es jūs lūdzu. Atzīstieties: jums šai pasaulē nav nekā, ko darīt, jums nav nekāda dzīves mērķa, nekāda darba, kam nodoties, un agri vai vēlu jūs tik un tā pakļausieties savām jūtām, — tas ir neizbēgami. Tad jau labāk, lai tas notiek nevis Harkovā vai kaut kur Kurskā, bet šeit, dabas klēpī… Vismaz poētiski, pat rudens te ir skaists … Mežniecība, pussagruvušās viensētas Turgeņeva gaumē .. .

Jejena Andrejevna. Cik jūs jocīgs . . . Esmu dusmīga uz jums, bet tomēr. . . atcerēšos jūs ar patiku. Jūs esat interesants, oriģināls cilvēks. Mēs nekad vairs neredzēsimies, un tāpēc — kādēļ slēpt? Es pat drusku aizrāvos ar jums. Nu, spiedīsim viens otram roku un šķirsimies kā draugi. Neturiet ļaunu prātu.

Aslrovs (paspiedis viņai roku). Jā, brauciet… (Domīgi.) Šķiet, ka jūs esat labs, sirsnīgs cilvēks, bet ir arī kaut kas dīvains visā jūsu būtnē. Jūs atbraucāt te ar vīru, un visiem, kas šeit strādāja, rosījās, kaut ko radīja, vajadzēja pamest savu darbu un augu vasaru noņemties vienīgi ar jūsu vīra podagru un ar jums. Jūs abi aplaidāt mūs visus ar savu dīkdienību. Es aizrāvos, veselu mēnesi neko nedarīju, bet tikmēr cilvēki slimoja, manos mežos un ataugās zemnieki ganīja lopus … Un tā visur, kur vien jūs ar savu vīru sperat soli, jūs nesat līdzi postu… Protams, es jokoju, tomēr … tas ir dīvaini, un es esmu pārliecināts, ka posts būtu pieņēmis milzu apmērus, ja jūs te paliktu. Ir es aizietu bojā, ir jums… labi neklātos. Nu, tad brauciet. Finita la comedia!

Jejena Andrejevna (paņem no viņa galda zīmuli un aši noglabā). So zīmuli es paņemšu piemiņai.

Astrovs. Dīvaini gan… Bijām pazīstami un pēkšņi nezin kāpēc … nekad vairs neredzēsimies. Tā tas pasaulē notiek … Kamēr te neviena nav, kamēr tēvocis Vaņa nav ienācis ar puķu pušķi, atļaujiet man . . . noskūpstīt jūs … Uz atvadām … Jā? (Noskūpsta viņai vaigu.) Nu, tā … jauki.

Jejena Andrejevna. Novēlu jums visu labu. (Atskatās.) Lai tad arī notiek reizi mūžā! (Strauji apskauj viņu, un abi tūliņ aši atkāpjas viens no otra.) Jābrauc.

Astrovs. Brauciet ātrāk. Ja zirgi piebraukti, tad dodieties ceļā.

Jejena Andrejevna. Kāds nāk, man šķiet. (Abi ieklausās.)

Aslrovs. Finita!

Ienāk Serebrjakovs, Voiņickis, Mariju Vasij/evna ar grāmatu, Telcgins un Soņa.

Serebrjakovs (Voiņickim). Kas bijis, tas izbijis. Pēc tā, kas šeit nolika, es tanīs nedaudzajās stundās esmu tik daudz pārdzīvojis un tik daudz pārdomājis, ka, šķiet, varētu uzrakstīt pēcnācējiem par pamācību veselu traktātu par to, kā jādzīvo. Es labprāt pieņemu tavu

atvainošanos un ari pats lūdzu mani atvainot. Ardievu! (Trīs reizes saskūpstās ar Voiņicki.)

Voiņickis. Tu kārtīgi saņemsi to pašu, ko agrāk. Viss būs pa vecam.

Jeļona Andrejevna apkampj Soņu.

Serebrjakovs (skūpsta roku Marijai Vasiļjevnai). Mamari…

Marija Vasiļjevria (skūpsta viņu). Aleksandr, nolotografējieties atkal un atsūtiet man savu ģīmetni. Jūs zināt, cik dārgs jūs man esat.

Teļegins. Ardievu, jūsu ekselence! Neaizmirstiet mūs!

Serebrjakovs (noskūpstījis meitu). Ardievu… Ardievu visi! (Sniegdams roku Astrovam.) Pateicos par patīkamo sabiedrību… Es cienu jūsu uzskatus, jusu aizraušanos un dziņas, bet atļaujiet sirmgalvim savam atvadu sveicienam pievienot tikai vienu piezīmi: vajag darīt darbu, kungi! Vajag darīt darbu! (Palokās visiem.) Visu labu! (Iziet; viņam seko Marija Vasiljevna un Soņa.)

Voiņickis (cieši noskūpsta Jeļenai Andrejevnai roku). Ardievu … Piedodiet… Nekad vairs neredzēsimies.

Jeļena Andrejevna (aizkustināta). Ardievu, dārgais. (Noskūpsta viņam galvu un iziet.)

Astrovs (Jejeginam). Pasaki tur, Vafele, lai pie viena piebrauc arī manus zirgus.

Telegins. Labi, draudziņ. (Iziet.)

Paliek tikai Astrovs un Voiņickis.

Astrovs (novāc no galda krāsas un liek čemodānā). Kāpēc tu neej pavadīt?

Voiņickis. Lai brauc, es… es nevaru. Man grūti. Drīzāk jāsāk kaut kas darīt.. . Jāstrādā, jāstrādā! (Kravājas pa papiriem uz galda.)

Pauze; dzirdamas zvaniņu šķindas.

Astrovs. Aizbrauca. Kazi, profesors priecīgs. Tagad viņu ne ar vilkšanu neatvilks uz šejieni.

Marina (ienāk). Aizbrauca. (Apsēžas atzveltnes krēslā un sāk adīt zeķi.)

Soņct (ienāk). Aizbrauca. (Slauka acis.) Lai dievs dod laimīgu ceļu. (Tēvocim.) Nu, tēvoci Vaņa, sāksim kaut ko darīt.

Voiņickis. Jāstrādā, jāstrādā …

Soņa. Sen, sen, kopš neesam abi sēdējuši pie šā galda … (Iededzina galda lampu.) Laikam tintes nav .. . (Paņem tintnīcu, pieiet pie skapja un ielej tinti.) Man tomēr skumji, ka viņi aizbrauca.

Marija Vasiļjevna (lēni ienāk). Aizbrauca! (Apsēžas un iegrimst lasīšanā.)

Soņa (piesēžas pie galda un šķirsta kantora grāmatu). Vispirms, tēvoci Vaņa, uzrakstīsim rēķinus. Mums viss briesmīgi aizlaists. Šodien atkal sūtīja pēc rēķina. Raksti. Tu rakstīsi vienu rēķinu, es otru.

Voiņickis (raksta). Rēķins . . . kungam .. .

Abi klusēdami raksta.

Marina (žāvājās). Čučēt iegribējās …

Astrovs. Klusums. Spalvas švirkst, circenis čirkst. Silti, mājīgi. . . Negribas braukt projām.

Dzirdami zvārguļi.

Piebrauc zirgus . . . Atliek tikai atvadīties no jums, mani draugi, atvadīties no sava galda un — aiziet! (Saliek kartogrammas vākos.)

Marina. Nu, kas tevi dzen? Būtu vēl pasēdējis.

Astrovs. Nevar.

Voiņickis (raksta). «No vecā parāda vēl divi septiņdesmit pieci…»

Ienāk strādnieks.

Strādnieks. Mihail Ļvovič, zirgi piebraukti.

Astrovs. Dzirdēju. (Sniedz viņam aptieciņu, čemodānu un papes vākus.) Še, ņem tos. Pielūko, nesaburzi vākus.

Strādnieks. Klausos. (Iziet.)

Astrovs. Nu . . . (Sāk atvadīties.)

Soņa. Kad mēs redzēsimies?

Astrovs. Jādomā, ne ātrāk par vasaru. Ziemu diezin .. . Protams, ja kaut kas atgadās, atlaidiet ziņu — atbraukšu. (Spiež rokas.) Paldies par viesmīlību, par

laipnību . . . vārdu sakol, par visu. (Pieiet pie aukles un noskūpsta viņai galvu.) Ardievu, vecā! Marina. Aizbrauksi, tēju nepadzēris? Astrovs. Negribu, auklīt. Marina. Tad varbūt šņabīti iedzersi? Astrovs (svārstīdamies). Gandrīz . . .

Marina iziet. Pauze.

Mans piejūga zirgs nez kāpēc sācis klibot. Jau vakar manīju, kad Petruška veda dzirdīt. Voiņickis. Jāpārka).

Astrovs. Būs Roždestvennajā jāiebrauc pie kalēja. Neko darīt. (Pieiet pie Āfrikas kartes un skatās uz to.) Droši vien tai Āfrikā tagad tāds karstums, ka bail! Voiņickis. Laikam gan.

Marina (atgriežas ar paplāti, uz kuras glāzīte ar degvīnu un gabaliņš maizes.) Iebaudi.

Astrovs dzer degvīnu.

Lai tev veselība, mīlīt. (Zemu palokās.) Būtu nu maizīti uzkodis virsu.

Astrovs. Nē, es tāpat.. . Nu, tad visu labu! (Marinai.) Nenāc mani pavadīt, auklīt. Nevajag.

Viņš iziet; Soņa seko ar sveci rokā, lai izvadītu viņu; Marina atsēžas savā atzveltnes krēslā.

Voiņickis (raksta). «Otrā februārī gavēņa eļļas divdesmit mārciņas .. . Sešpadsmitajā februārī atkal gavēņa eļļas divdesmit mārciņas .. . Griķu putraimu …»

Pauze. Dzirdami zvārguli.

Marina. Aizbrauca.

Pauze.

Soņa (ienāk, noliek sveci uz galda). Aizbrauca . . . Voiņickis (saskaitījis uz skaitīkļiem, pieraksta). Tātad . .. piecpadsmit… divdesmit pieci…

Soņa apsēžas un raksta. Marina (žāvājas). Ak, mēs, grēcinieki.. .

Tcjcgins ienāk uz pirkstgaliem, atsēžas pie durvīm un klusu skaņo ģitāru.

Voiņickis (Soņai, pārvilkdams ar roku pār viņas matiemĻ Ak, bērns, cik man grūti! Ai, kaut tu zinātu, cik man grūti!

Soņa. Ko lai dara, jādzīvo! (Pauze.) Mēs dzīvosim, tēvoci Vaņa. Nodzīvosim veselu virkni garu, garu dienu un ilgu vakaru; pacietīgi panesīsim pārbaudījumus, ko mums liktenis sūtīs; strādāsim bez mitas citu labā kā tagad, tā vecumā, un, kad pienāks mūsu stunda, padevīgi nomirsim un tur aiz kapa pateiksim, ka mēs cietām, ka mēs raudājām, ka mums grūti klājās, un dievs apžēlosies par mutns, un mēs abi, tēvoci, mīļais tēvoci, ieraudzīsim citu dzīvi — gaišu, skaistu, daiļu, mēs priecāsimies, mēs noskatīsimies uz mūsu tagadējām likstām aizkustināti, ar smaidu — un mēs gūsim mieru. Es ticu, tēvoci, ticu karsti, dedzīgi. . . (Nometas pie viņa cefos un nogulda galvu uz viņa rokām; gurda balsi.) Mes gūsim mieru!

Teļegins klusu spēlē ģitāru.

Mēs gūsim mieru! Mēs dzirdēsim eņģeļus, mēs redzēsim visas debesis vienos dimantos, mēs redzēsim, kā viss šās zemes ļaunums, visas mūsu ciešanas nogrims žēlsirdībā, kas piepildīs visu pasauli, un mūsu dzīve kļūs klusa, maiga, salda kā glāsts. Es ticu, ticu… (Slauka viņam ar kabatas lakatiņu acis.) Nabaga, nabaga tēvoci Vaņa, tu raudi. .. (Caur asarām.) Tu neesi pazinis prieka savā mūžā, bet pagaidi, tēvoci Vaņa, pagaidi… Mēs gūsim mieru… (Apskauj viņu.) Mēs gūsim mieru!

Naktssargs klabina. Tejegins klusi spēlē; Marija Vasiļjevna raksta piezīmes uz brošūras malām; Marina ada zeķi.

Mēs gūsim mieru!

Priekškars lēni nolaižas.

TRĪS MASAS

Drāma četros cēlienos

Personas

l'rozorovs Andrejs Sergejevičs

Natālija lvanuvna, viņa līgava, vēlāk sieva

Olga 1

Maža ļ viņa māsas Irina j

Kuligins Fjodors IļjiCs, ģimnāzijas skolotājs, Mušas virs Veršiņins Aleksandrs lgnaljevičs, apakšpulkvedis, baterijas komandieris

Tuzenbulis Nikolajs Ļvovičs, barons, poručiks Salonijs Vasilijs Vasiljevičs, šlābkapleinis Čebulikins Ivans Romunovičs, kara ārsts Fedotiks Aleksejs Petrovičs, podporučiks Rodē Vladimirs Karlovičs, podporučiks Feraponls, sargs zemstes parvuldē, sirmgalvis Anlisa, aukle, 80 g. v.

Darbība noris guberņas pilsētā.

PIRMAIS CĒLIENS

Prozorovu mājā. Viesistaba ar kolonam, aiz kuram redzama liela zāle. Dienas vidus, ārā spīd saule, priecīga noskaņa. Zale klāj galdu

brokastīm.

Olga sieviešu ģimnāzijas skolotājas zilā formas tērpā visu laiku labo skolnieču burtnīcas gan stāvēdama, gan staigādama; Masa melnā tērpā, cepuri nolikusi uz ceļiem, sēž un lasa grāmatu; Irina balta tērpā stāv, domas nogrimusi.

Olga. Tēvs nomira pirms gada, tieši šajā dienā, piektajā maijā, tavā vārda dienā, Irina. Bija ļoti auksts, todien sniga. Man šķita, ka es to nepārdzīvošu, tu gulēji ģībonī kā mirusi. Bet, lūk, pagājis gads, un mēs to atceramies viegli, tu esi jau baltā tērpā, tava seja staro. (Pulkstenis sit divpadsmit.) Arī toreiz sita pulkstenis. (Pauze.) Atceros, kad tēvu nesa, spēlēja mūzika, kapsētā šāva. Viņš bija ģenerālis, komandēja brigādi, bet pavadītāju tomēr bija maz. Starp citu, toreiz lija. Stiprs lietus un sniegs.

Irina. Kāpēc to atcerēties!

Aiz kolonām zalē pie galda parādās barons Tuzcnbahs, Cebutikins

un Solonlļs.

Olga. Šodien ir silts, varam atvērt logus līdz galam vaļā, bet bērzi vēl nav saplaukuši. Pirms vienpadsmit gadiem tēvs dabūja brigādi un ar mums aizbrauca no Maskavas, es labi atceros — maija sākumā tieši šai laikā Maskavā viss zied, ir silts, visu apspīd saule. Pagājuši vienpadsmit gadu, bet es visu tur atceros, it kā mēs būtu izbraukuši vakar. Mans dievs! Šorīt pamodos, ieraudzīju spožo gaismu, ieraudzīju pavasari, un manā dvēselē uzvirmoja prieks, tik karsti vēlējos būt dzimtajā pilsētā.

Čēbutlkinjļ. Pie veļlnaj ,

Tuzenbahs. Protams, blēņas.

Maša, domīgi raudzīdamās grāmatā, klusi svilpo dziesmu.

Olga. Nesvilpo, Maša. Kā tu to vari! (Pauze.) Tāpēc ka es katru dienu esmu ģimnāzijā un arī pēc tam līdz vakaram dodu stundas, man pastāvīgi sāp galva un nāk prātā tādas domas, it kā es jau būtu veca. Paliesi, šajos četros gados, kamēr strādāju ģimnāzijā, jūtu, ka no manis katru dienu pa lāsei aizplūst gan spēki, gan jaunība. Un aug un pieņemas spēkā tikai viens sapnis .. .

Irina. Aizbraukt uz Maskavu. Pārdot māju, nokārtot te visu un prom uz Maskavu …

Olga. Jā! Ātrāk uz Maskavu.

Čebutikins un Tuzenbahs smejas.

Irina. Brālis laikam kļus profesors, viņš tik un tā nepaliks dzīvot šeit. Tikai nabaga Maša nevarēs aizbraukt.

Olga. Maša atbrauks Maskavā uz visu vasaru, katru gadu.

Maša klusi svilpo dziesmu.

Irina. Gan jau viss nokārtosies. (Skatās logā.) Šodien jauks laiks! Nezinu, kāpēc man dvēselē tik gaiši! Šorīt atcerējos, ka man vārda diena, un pēkšņi sajutu prieku, atcerējos bērnību, kad vēl bija dzīva māte. Kādas brīnišķīgas domas mani satrauca, kādas domas!

Olga. Šodien tu visa staro, izskaties neparasti skaista. Arī Maša ir skaista. Andrejs būtu glīts, tikai kļuvis pārāk tukls, tas viņam nepiestāv. Bet es esmu novecojusi, stipri sakritusies, laikam tāpēc, ka ģimnāzijā dusmojos uz meitenēm. Bet šodien esmu brīva, esmu mājās, un man nesāp galva, jūtos jaunaka nekā vakar. Man ir tikai divdesmit astoņi gadi .. . Viss ir labi, viss nak no dieva, bet man šķiet, ja es apprecētos un visu dienu sēdētu mājās, tad būtu vēl labāk. (Pauze.) Es mīlētu savu vīruj^

TuzenbaTīs (Šojonijam). Kādas blēņas jūs runājat, apnicis jūsos klausīties. (Ienāk viesistabā.) Aizmirsu pateikt: šodien jūs apciemos mūsu baterijas jaunais ko mandieris Veršiņins. (Apsēžas pie klavierēm.)

Olgu. Ļoti priecājos.

Irina. Vai viņš ir vecs?

Tuzenbahs. Nē, ne visai. Augstākais — četrdesmit vai četrdesmit pieci gadi. (Klusi spēlē.) Liekas, krietns vīrs. Nav muļķis, tas ir neapšaubāmi. Tikai daudz runā.

Irina. Interesants cilvēks?

Tuzenbahs. Jā, nekas, tikai viņam ir sieva, sievasmāte un divas meitenes. Turklāt precējies otrreiz. Viņš ierodas vizītēs un visur saka — viņam ir sieva un divas meitas. Pateiks to arī šeit. Sieva tāda kā pustraka, ar garu, meitenīgu bizi, runā tikai augstā stilā, filozofē, bieži grasās izdarīt pašnāvību, acīm redzot, lai iegrieztu vīram. Es jau sen būtu aizgājis no tādas, bet viņš pacieš, tikai žēlojas.

Soļonijs (iznāk no zāles viesistabā kopā ar Cebutikinu). Ar vienu roku varu pacelt tikai pusotra puda, bet ar abām rokām piecus, pat sešus pudus. No tā secinu, ka divi cilvēki stiprāki par vienu cilvēku nevis divreiz, bet trīsreiz, pat vēl vairāk …

Čebulikins (nākdams lasa avīzi). Pret matu izkrišanu … divi zolotņiki naftalīna uz puspudeli spirta … izkausēt un lietot katru dienu… (Ieraksta piezīmju grāmatiņā.) Pierakstīsim! (Sojonijam.) Es jums jau teicu — ar korķi jāaizbāž pudeles kakls, korķa vidū stikla caurulīte. Pēc tam paņemiet kripatiņu visvienkāršākā, parastākā rauga …

Irina. Ivan Romanič, mīļais Ivan Romanič!

Čebulikins. Kas ir, manu meitenīt, mans prieks?

Irina. Sakiet man — kāpēc esmu šodien tik laimīga? It kā mani aizšūpotu buras, it kā man pāri plestos plaša, gaišzila debess un lidotu lieli, balti putni. Kāpēc gan tā? Kāpēc?

Cebutikins (skūpstīdams viņai abas rokas, maigi). Putniņ, mans baltais . ..

Irina. Kad šodien atmodos, piecēlos un nomazgājos, man pēkšņi šķita, ka man viss ir skaidrs šai pasaulē, ka es zinu, kā jādzīvo. Mīļais Ivan Romanič, es zinu visu. Cilvēkam jāpūlas, jāstrādā vaiga sviedros, lai viņš būtu kas būdams, un, lūk, tur ir viņa dzīves jēga un mērķis, viņa laime, viņa sajūsma. Cik labi būt strādniekam,' kas pieceļas, gaismai austot, un skalda uz ielas akmeņus, vai ari būt ganam vai skolotājam, kas māca bērnus, vai mašīnistam uz dzelzceļa . .. Mans dievs, pat nebūt cilvēkam, labak būt vērsim, vienkāršam zirgam, bet tikai strādāt, nevis būt jaunai sievietei, kas atmostas divpadsmitos dienā, tad gultā dzer kafiju, divas stundas ģērbjas… Ai, cik tas briesmīgi! Dažreiz karstā laikā tā iegribas dzert, kā man iegribējās strādāt. Un, ja es agri necelšos un nestrādāšu, tad atņemiet man savu draudzību, Ivan Romanič.

Čebutikins (maigi). Atņemšu, atņemšu . . .

Olga. Tēvs pieradināja mūs celties septiņos. Tagad Irina atmostas septiņos un vismaz līdz deviņiem guļ un kaut ko domā. Bet seja viņai nopietna! (Smejas.)

Irina. Tu esi pieradusi manī redzēt meiteni, un tev šķiet dīvaini, ja man ir nopietna seja. Man ir divdesmit gadu!

Tuzenbahs. Ilgas pēc darba, ak mans dievs, cik tās man saprotamas! Neesmu savā mūžā nekad strādājis. Piedzimu Pēterburgā saltā un dīkdienīgā ģimenē, kas nekad nebija pazinusi darbu un rūpes. Atceros, kad no korpusa atbraucu mājās, tad sulainis novilka man zābakus, es visu laiku niķojos, bet māte raudzījās manī ar godbijību un brīnījās, kad citi uz mani skatījās savādāk. Mani sargāja no darba. Bet diezin vai izdevās nosargāt, diezin! Pienācis laiks, mums tuvojas milzu mākonis, briest veselīga, spēkpilna vētra, kas nāk, ir jau tuvu un drīz ai/slaucīs no mūsu sabiedrības laiskumu, vienaldzību, aizspriedumus pret darbu, satrunējušo garlaicību. Es strādāšu, bet pēc divdesmit pieciem vai trīsdesmit gadiem strādās katrs cilvēks. Katrs!

Čebutikins. Es nestrādāšu!

Tuzenbahs. Es nerunāju par jums.

Sojonijs. Pēc divdesmit pieciem gadiem jūs vairs nebūsiet pasaulē, paldies dievam. Pēc diviem trim gadiem jūs nomirsiet ar trieku, vai ari es sadusmošos un ietriekšu jums lodi pierē, mans eņģei. (Izņem no kabatas smaržu pudelīti un uzšļaksta sev uz krūtīm un rokām.)

Čebutikins (smejas). Es patiešām nekad neko neesmu darījis. Kopš beidzu universitāti, neesmu ne pirkstu pakustinājis, neesmu izlasījis nevienu grāmatu, lasīju tikai avīzes . . . (Izvelk no kabatas avīzi.) Luk, pēc avīzēm zinu, ka bijis, piemēram, Dobroļubovs, bet, ko viņš rakstījis, nezinu … To zina tikai dievs …

Dzirdams, ka apakšējā stāvā klaudzina pret grīdu.

Klau, mani sauc lejā, kāds pie manis atnācis. Tūlīt atgriezīšos … pagaidiet… (Steidzīgi aiziet, sukādams bārdu.)

Irina. Viņš kaut ko sadomājis.

Tuzenbahs. Jā. Aizgāja ar uzvaras izteiksmi ģīmī, acīm redzot, atnesīs jums tūlīt dāvanu!

Irina. Cik tas nepatīkami!

Olga. Jā, tas ir briesmīgi. Viņš vienmēr dara muļķības!

Masa. Pie zalkšu jūras ozols zaļo, tam apkārt zelta važa spīd, tam apkārt zelta važa spīd . . . (Pieceļas un klusi dzied.)

Olga. Tu šodien neesi priecīga, Maša.

Maša, klusu dziedādama, uzliek galva cepuri.

Kurp tad tu?

Maša. Mājās.

Irina. Dīvaini…

Tuzenbahs. Aiziet no vārda dienas!

Maša. Vienalga . .. Atnākšu vakarā. Paliec sveika, mana labā. (Noskūpsta lrinu.) Novēlu tev vēlreiz veselību un laimi. Agrāk, kad vēl dzīvs bija tēvs, pie mums uz vārda dienām katrreiz atnāca trīsdesmit četrdesmit virsnieku, bija tik trokšņaini, bet šodien atnāca tikai pusotrs cilvēks, un ir tik klusi kā tuksnesī… Es aiziešu … Šodien man ir melanholija, esmu drūma, tu manī neklausies. (Smeļas caur asarām.) Vēlāk parunāsimies, bet pagaidām ardievu, mīļā, aiziešu kaut kur.

Irina (neapmierināti). Tu nu gan esi.. .

Olga (ar asarām). Es saprotu tevi, Maša.

Soļonijs. Ja filozofē vīrietis, tad tā ir filozofistika jeb sofistika, ja filozofē sieviete vai divas sievietes, tad paraustiet mani aiz pirksta, lai neaizmiegu.

Maša. Ko jus ar to gribat teikt, baismi briesmīgais cilvēk"?

Soļonijs. Neko. Nepagūst viņš iebrēkties, sāk jau lācis viņu spiest. (Pauze.)

Maša (Olgai dusmīgi). Nekauc!

Ienāk Anlisa un Feraponls ar torti.

Anfisa. Šurp, dārgais. Ienāc, kājas tev tīras. (Irinai.) No zemstes pārvaldes, no Protopopova Mihaila Ivaniča … Pīrāgs.

Irina. Paldies! Pateicies viņam. (Pieņem torti.)

Feraponts. Ko-o?

Irina (skaļāk). Pateicies!

Olga. Auklīt, iedod viņam pīrāga gabalu. Ferapont, ej, tev iedos pīrāgu.

Feraponts. Ko-ā?

Anlisa. Iesim, dārgais Ferapont Spiridonič. Iesim. (Aiziet ar Ferapontu.)

Maša. Man nepatīk Prolopopovs, šis Mihails Polapičs vai Ivaničs. Viņu nevajag ielūgt.

Irina. Es neielūdzu.

Maša. Jauki.

Ienāk Čebulikins, aiz viņa zaldāts ar sudraba patvāri; izbrīna un nepatikas saucieni.

Olga (aizklāj ar rokām seju). Patvāris! Tas ir briesmīgi! (Aiziet zālē pie galda.)

Irina. Mījais Ivan Romanič, ko jūs darāt?

Tuzenbahs (smejas). Es jums teicu.

Maša. Ivan Romanič, jums vienkārši nav kauna!

Čebulikins. Manas mīļās, manas labās, jūs man esat vienīgās, visdārgākās pasaulē. Man drīz būs sešdesmit, esmu sirmgalvis, vientuļš, nožēlojams, vecs vīrs… Mani nav nekā laba kā vien šī mīlestība pret jums, un, ja nebūtu jūsu, es sen jau vairs nedzīvotu šajā pasaulē .. . (Irinai.) Mīļā, manu meitenīt, pazīstu jūs kopš tās dienas, kad piedzimāt, nēsāju jūs uz rokām . .. mīlēju jūsu nelaiķa māti.

Irina. Bet kāpēc tik dārgas dāvanas?

Čebutikins (caur asarām, dusmīgi). Dārgas dāvanas!

Nu, ko jus! (Gaitniekam.) Ienes patvāri tur! (Mēdīdams.) Dārgas dāvanas.. .

Gaitnieks aiznes patvāri zālē.

Anfisa (ienākdama viesistabā). Ml|ie, nepazīstams pulkvedis! Jau mēteli novilka, nāk šurp. Arinuška, esi laipnīga, pieklājīga. (Aiziet.) Sen laiks brokastot.. . Ak kungs.. .

Tuzenbahs. Laikam Veršiņins.

Ienāk Veršiņins.

Apakšpulkvedis Veršiņins!

Veršiņins (Masai un Irinai). Man gods priekšā stādīties: Veršiņins. Ļoti, ļoti priecājos, ka beidzot esmu pie jums. Kādas jus tagad kļuvušas! Ai, ai!

īrina. Apsēdieties, lūdzu! Mums ļoti patīkami.

Veršiņins (jautri). Kāds man prieks, kāds prieks! Bet jūs taču esat trīs māsas. Atceros — trīs meitenītes. Sejas vairs neatminos, bet ļoLi labi atceros, ka jūsu tēvam pulkvedim Prozorovam bija trīs mazas meitiņas, es tās redzēju pats savām acīm. Kā paiet laiks! Ai, ai, ka paiet laiks!

Tuzenbahs. Aleksandrs Ignatjevičs no Maskavas.

Irina. No Maskavas? Jūs esat no Maskavas?

Veršiņins. Jā, no turienes. Jūsu nelaiķa tēvs tur bija baterijas komandieris, bet es virsnieks tai pašā brigādē. (Mašai.) Šķiet, jūsu seju mazliet atceros.

Maša. Bet es jūs neatceros.

Irina. Oļa, Oļa! (Sauc zālē.) Oļa, nāc taču!

Olga ienāk no zāles viesistabā.

Apakšpulkvedis Veršiņins, izrādās, ir no Maskavas.

Veršiņins. Jūs tātad esat Olga Sergejevna, vecākā . . . Bet jūs — Marija … Un jūs — Irina — jaunākā.

Olga. Jūs no Maskavas?

Veršiņins. Jā. Mācījos Maskavā, sāku dienēt Maskavā, ilgi tur dienēju, beidzot man piešķīra šeit bateriju — pārcēlos uz šejieni, kā redzat. Es jūs tieši neatceros, atminos tikai, ka bijāt trīs māsas. Jūsu tēvs man labi saglabājies atmiņā. Kolīdz aizveru acis, redzu viņu kā dzīvu. Es pie jums ciemojos Maskavā.

Olga. Man likās, ka atceros visus, un pēkšņi …

Veršiņins. Saucos Aleksandrs Ignatjevičs.

Irina. Aleksandr Ignatjevič, jūs esat no Maskavas… Tas tik negaidīti!

Olga. Mēs taču brauksim turp.

Irina. Domājam, ka rudeni jau būsim tur. Mūsu dzimtā pilsēta, esam tur dzimušas .. . Vecajā Basmannajas ielā.

Abas smejas no prieka.

Masa. Negaidot sastopam savu novadnieku. (Strauji.) Tagad atceros! Atceries, Oļa, pie mums mēdza teikt «iemīlējies majors». Jūs toreiz bijāt poručiks, bijāt iemīlējies, un visi jūs nezin kāpēc jokojot sauca par majoru.

Veršiņins (smejas). Tā gan. Iemīlējies majors, tieši tā.

Masa. Bet jums toreiz bija ūsas. Ai, cik jūs esat kļuvis vecs! (Ar asarām balsī.) Cik vecs!

Veršiņins. Jā, kad mani dēvēja par iemīlējušos majoru, es vēl biju jauns, biju iemīlējies. Tagad viss ir citādi.

Olga. Bet jums vēl nav neviena sirma mata. Jūs esat kļuvis vecāks, bet neesat vēl vecs.

Veršiņins. Tomēr man jau četrdesmit trešais gads. Vai sen atstājāt Maskavu?

Irina. Vienpadsmit gadu. Nu, ko tu, Maša, raudi, savādniece! (Cīnās ar asarām.) Arī es apraudāšos.

Maša. Es tāpat. Kādā ielā jūs dzīvojāt?

Veršiņins. Vecajā Basmannajas ielā.

Olga. Mēs arī turpat.. .

Veršiņins. Kādu laiku dzīvoju Vāciešu ielā. No Vāciešu ielas gāju uz Sarkanajām Kazarmām. Tur pa ceļam bija drūms tilts, zem tā šalca ūdens. Aiz vientulības kļuva skumji. (Pauze.) Bet šeit ir tik plata, tik krāšņa upe! Brīnišķīga upe!

Olga. Jā, bet auksti. Šeit ir auksti un daudz odu . . .

Veršiņins. Ko jūs runājat! Šeit ir tik veselīgs, labs, slāvisks klimats. Mežs, upe, šeit ir arī bērzi. Mīļie, pieticīgie bērzi, mīlu tos vairāk par visiem citiem kokiem.

Šeit labi dzīvot. Tikai savādi, līdz dzelzceļa stacijai divdesmit verstis. Un neviens nezina, kāpēc tas tā.

Solonijs. Bet es zinu, kāpēc.

Visi skatās uz viņu.

Ja stacija būtu tuvu, tad tā nebūtu tālu, un, ja tā ir tālu, tas nozīmē, ka nav tuvu.

Noērls klusums.

Tuzenbahs. Vasilijam Vasiļjičam patīk jokot.

Olga. Tagad atcerējos jūs. Atceros.

Veršiņins. Pazinu jūsu māmiņu.

Čebutikins. Bija laba sieviete, lai viņai debesu valstība.

Irina. Māte apbedīta Maskavā.

Olga. Novodevičjes kapsētā.

Masa. Iedomājieties, es jau sāku aizmirst viņas seju. Tā arī mūs neatcerēsies. Aizmirsīs.

Veršiņins. Jā. Aizmirsīs. Tāds mūsu liktenis, neko darīt! Kas mums šķiet nopietns, nozīmīgs, ļoti svarīgs, atnāks laiks — būs aizmirsts vai liksies nesvarīgs. (Pauze.) Un interesanti, tagad mēs pavisam nevaram zināt, kas liksies dižens, nozīmīgs, kas nožēlojams, smieklīgs. Vai Kopernika un Kolumba atklājumi sākumā nelikās nevajadzīgi, smieklīgi, bet kaut kādas tukšas blēņas, ko sacerējis savādnieks, nešķita patiesība? Un varbūt mūsu tagadējā dzīve, ar kuru tā samierināmies, pēc kāda laika liksies dīvaina, neērta, negudra, nepietiekami skaidra, varbūt pat grēcīga …

Tuzenbahs. Kas zina? Bet varbūt mūsu dzīvi dēvēs par cildenu un to pieminēs ar cieņu. Tagad nav spīdzināšanu, nāves sodu, naidnieku iebrukumu, tomēr ir tik daudz ciešanu.

Sojonijs (smalkā balsliņā). Cip, cip, cip… Baronam pat ēst nevajag, tikai ļaujiet viņam filozofēt.

Tuzenbahs. Vasilij Vasiļjevič, lūdzu jūs — lieciet mani mierā… (Apsēžas citā vietā.) Galu galā tas sāk apnikt.

Soļonijs (smalkā balsliņā). Cip, cip, cip .. ,

Tuzenbahs (Veršiņinam). Ciešanas, kuras tagad vērojam — to ir tik daudz! — tomēr liecina par zināmu morālu augstumu, ko sasniegusi sabiedrība . ..

Veršiņins. Jā, jā, protams.

Čebutikins. Jūs nupat sacījāt, baron, ka mūsu dzīvi dēvēšot par cildenu, bet ļaudis tomēr ir sīki. (Pieceļas.) Paskatieties, cik es esmu sīks. Tikai mani mierinot, jāsaka — mana dzīve ir kaut kas cildens un izprotams.

Aiz skatuves spēlē vijoli.

Masa. Tur spēlē Andrejs, mūsu brālis.

Irina. Viņš mums zinātnieks. Droši vien būs profesors. Tētis bija karavīrs, bet dēls sev izraudzījies zinātnieka karjeru.

Masa. To vēlējās tēvs.

Olga. Mēs šodien viņu pārāk ķircinājām. Viņš laikam mazliet iemīlējies.

Irina. Kādā vietējā jaunkundzē. Šodien viņa droši vien ieradīsies pie mums.

Maša. Ai, kā viņa ģērbjas! Ne jau neglīti, vecmodīgi, bet vienkārši nožēlojami. Kaut kādi dīvaini, spilgti iedzelteni svārki ar bezgaumīgām bārkstīm un sarkana jaciņa. Un vaigi tādi kā izbālējuši, izbālējuši. Andrejs nav iemīlējies — es neticu, viņam tomēr ir gaume, bet viņš vienkārši mūs ķircina, draiskojas. Vakar dzirdēju, ka viņa precēšot Protopopovu, vietējās zemstes pārvaldes priekšsēdētāju. Un tas ir jauki … (Pret sāndurvīm.) Andrej, panāc šurp. Mīļais, uz brītiņu.

Ienāk Andreja.

Olga. Mans brālis Andrejs Sergejičs.

Veršiņins. Veršiņins.

Andrejs. Prozorovs. (Noslauka nosvīdušo seju.) Jūs būsiet mūsu baterijas komandieris?

Olga. Vari iedomāties, Aleksandrs Ignatjevičs ir no Maskavas.

Andrejs. Jā? Nu, apsveicu, tagad manas māsas jums nedos miera.

Veršiņins. Es jau paspēju apnikt jūsu māsām.

Irina. Paskatieties, kādu ietvaru ģīmetnei man šodien uzdāvināja Andrejs! (Parāda ietvaru.) To viņš pats darinājis.

Veršiņins (skatās uz ietvaru, nezinādams, ko sacīt). Jā . . . lietiņa …

Irina. Ari to ietvaru virs klavierēm viņš darinājis.

Andrejs atmet ar roku un aiziet sānis.

Olga. Viņš mums zinātnieks, spēlē vijoli un izzāģē dažādas lietiņas, īsi sakot, meistars visās jomās. Andrej, neaizej. Viņam tāds paradums — vienmēr aiziet. Nāc šurp!

Maša un Irina satver viņu aiz elkoņiem un smiedamās ved atpakaļ.

Maša. Nāc, nāc!

Andrejs. Laidiet, lūdzu!

Maša. Cik tu jocīgs! Kādreiz saucām Aleksandru IgnaLjeviču par iemīlējušos majoru, bet viņš nemaz nedusmojās.

Veršiņins. Nemaz!

Maša. Bet man gribētos tevi nosaukt: iemīlējies vijolnieks.

Irina. Vai iemīlējies profesors! .. .

Olga. Viņš iemīlējies! Andrjuša iemīlējies!

Irina (sit plaukstas). Bravo, bravo! Bis! Andrjuša iemīlējies!

Čebutikins (no mugurpuses pieiet pie Andreja, ar abām rokām satver viņu ap vidukli). Vien mīlestībai daba mūs ir radījusi! (Skaļi smejas; visu laiku tur rokā avīzi.)

Andrejs. Nu pietiek, pietiek . . . (Noslauka seju.) Visu nakti negulēju, arī tagad neesmu pats savā ādā, kā mēdz teikt. Līdz pulksten četriem lasīju, tad atlaidos, taču nekas neiznāca. Domāju par šo, par to, bet agri uzausa gaisma, saule uzmācīgi spīdēja guļamistabā. Gribu šovasar, kamēr būšu šeit, pārtulkot kādu grāmatu no angļu valodas.

Veršiņins. Jūs lasāt angliski?

Andrejs. Jā. Tēvs — lai viņam debesu valstība — nomāca mūs ar izglītību. Tas ir smieklīgi un muļķīgi, tomēr jāatzīstas, ka pēc viņa nāves sāku pieņemties svarā un vienā gadā kļuvu tukls, it kā mans ķermenis būtu atbrīvojies no spaida. Pateicoties tēvam, es un māsas protam franču, vācu un angļu valodu, bet Irina prot arī itāliešu valodu. Bet ko tas viss maksāja!

Maša. Zināt trīs valodas šajā pilsētā ir lieka greznība. Pat ne greznība, bet kaut kāda nevajadzīga piedeva, it kā sestais pirksts. Mēs zinām daudz ko lieku.

Veršiņins. Te tev nu bija! (Smejas.) Zināt daudz ko lieku! Man šķiet, nav un nevar būt tik garlaicīgas un bēdīgas pilsētas, kurā nebūtu vajadzīgs gudrs, izglītots cilvēks. Pieņemsim, ka starp šās pilsētas — protams, atpalikušas un rupjas — simttūkstoš iedzīvotājiem tādu kā jūs ir tikai trīs. Pats par sevi saprotams, ka jūs nepieveiksiet apkārtējo tumšo masu, dzīves gadiem aizritot, jums mazpamazām vajadzēs atkāpties un izzust simttūkstoš ļaužu pūlī, jūs nomāks dzīve, bet tomēr jūs nepazudīsiet, nepaliksiet bez ietekmes; tādi cilvēki kā jūs pēc jums būs varbūt jau seši, pēc tam divpadsmit un tā tālāk, līdz tādi kā jūs būs vairākumā. Pēc divsimt trīssimt gadiem dzīve uz zemes būs neiedomājami skaista, apbrīnojama. Cilvēkam vajadzīga tāda dzīve, un, ja tādas vēl pagaidām nav, tad viņam tā jāsajūt, jāgaida, par to jāsapņo, tai jāsagatavojas, tāpēc cilvēkam jāredz un jāzina vairāk, nekā redzēja un zināja viņa vectēvs un tēvs. (Smejas.) Bet jūs žēlojaties, ka zināt daudz ko lieku.

Maša (noņem cepuri). Palieku uz brokastīm.

Irina (nopūšas). Tiešām, to visu vajadzētu pierakstīt.

Andreja nav, viņš nemanot aizgājis.

Tuzenbahs. Jūs sakāt, pēc daudz gadiem dzīve uz zemes būs skaista, apbrīnojama. Tā ir patiesība. Bet lai jau tagad, lai arī iztālēm tajā piedalītos, vajag sagatavoties, vajag strādāt.

Veršiņins (pieceļas). Jā. Bet cik daudz jums puķu! (Apskatās visapkārt.) Arī dzīvoklis brīnišķīgs. Apskaužu! Bet es visu mūžu esmu mētājies pa dzīvokļiem, kuros tikai divi krēsli, viens dīvāns un krāsns, kas allaž dūmo. Man dzīvē trūcis tieši šādu puķu … (Berzē rokas.) Ek! Nu, ko tur!

Tuzenbahs. Jā, vajag strādāt. Jūs droši vien domājat: vācietis kļuvis jūtelīgs. Bet es, goda vārds, esmu krievs un vāciski pat nerunāju. Mans tēvs ir pareizticīgs… (Pauze.)

Veršiņins (staigā pa skatuvi). Es bieži domāju: kas būtu, ja sāktu dzīvi no jauna, turklāt apzināti? Ja viena nodzīvotā dzīve butu, tā sakot, melnraksts, bet otra — tīrraksts. Tad, man šķiet, katrs no mums vispirms pacenstos neatkārtot pats sevi, vismaz radītu sev citu apkārtni, iekārtotu sev tādu dzīvokli ar puķēm, ļoti gaišu . . . Man ir sieva, divas meitiņas, turklāt mana sieva ir slima un tā tālāk, un tā tālāk, bet, ja varētu atsākt dzīvi no jauna, tad es neprecētos… Nē, nē!

Ienāk Kuligins formas tērpā.

Kuligins (pieiet pie Irinas). Dārgā māsa, atjauj man apsveikt tevi tavā vārda dienā un patiesi no sirds novēlēt tev veselību un visu, ko var vēlēt jaunavai tavos gados. Un tev uzdāvāt šo grāmatu. (Pasniedz grāmatu.) Mūsu ģimnāzijas piecdesmit gadu vēsture, kuru esmu sarakstījis. Nieka grāmatele, rakstīta aiz bezdarbības, tomēr izlasi. Sveiki, kungi! (Veršiņinam.) Kuligins, vietējās ģimnāzijas skolotājs. Galma padomnieks. (Irinai.) Sai grāmatā atradīsi sarakstu par visiem tiem, kas beiguši mūsu ģimnāzijas kursu pēdējos piecdesmit gados. Feci ouod potui, iaciant meliora potentes. (Noskūpsta Mašu.)

Irina. Bet tu taču lieldienās man uzdāvināji šo pašu grāmatu.

Kuligins (smejas). Nevar būt! Tādā gadījumā dod man to atpakaļ vai labāk atdod pulkvedim. Ņemiet, pulkvedi. Kādreiz aiz garlaicības izlasīsit.

Veršiņins. Pateicos! (Grib aiziet.) Esmu ļoti priecīgs, ka iepazinos . . .

Olga. Jūs aizejat? Nē, nē!

Irina. Palieciet, pie mums uz brokastīm. Lūdzu!

Olga. Es jūs lūdzu.

Veršiņins (paklanās). Šķiet, esmu atnācis vārda dienā. Piedodiet, nezināju, neapsveicu jūs. (Ieiet ar Olgu zālē.)

Kuligins. Šodien, kungi, svētdiena, atpūtas diena, tāpēc atpūtīsimies, priecāsimies katrs atbilstoši savam vecumam un stāvoklim. Tuvojoties vasarai, jānovāc paklāji un jānoliek līdz ziemai. Jāapkaisa ar Dalmācijas pulveri vai naftalīnu . . . Romieši bija veselīgi, jo prata strādāt un prata arī atpūsties, viņiem bija mens sana in corpore sano. Viņu dzīve norisa pēc noteiktām formām.

Mūsu direktors saka: galvenais jebkurā dzīvē ir forma. Kas zaudē savu formu, tas izbeidzas — arī mušu parastajā dzīvē tā notiek. (Apskauj Mašu ap vidukli, smejas.) Maša mani mīl. Mana sieva mani mīl. Arī logu aizkari jānoliek kopā ar paklājiem . . . šodien esmu jautrs, lieliskā omā. Maša, šodien mēs pulksten četros būsim pie direktora. Tur rīko pastaigu pedagogiem un viņu ģimenēm.

Maša. Es neiešu.

Kuligins (apbēdināts). Mīlā Maša, kāpēc?

Maša. Vēlāk par to . . . (Dusmīgi.) Labi, es iešu, tikai rimsties, lūdzu. (Aiziet.)

Kuligins. Pēc tam pavadīsim vakaru pie direktora. Neraugoties uz savu slimīgumu, šis cilvēks cenšas galvenokārt būt sabiedrisks. Augstvērtīga, gaiša personība. Lielisks cilvēks. Vakar pēc padomes sēdes viņš man sacīja: «Esmu noguris, Fjodor I]jič. Noguris!» (Skatās sienas pulkstenī, tad savā kabatas pulkstenī.) Jūsu pulkstenis ir ātrāks par septiņām minūtēm. Jā, viņš sacīja: esmu noguris!

Aiz skatuves kāds spēlē vijoli.

Olga. Kungi, laipni lūdzu, iesim brokastot. Bus pīrāgs!

Kuligins. Mīļā Olga, sirdsmīļā! Vakar strādāju no paša rīta līdz vienpadsmitiem vakarā, noguru un tagad jutos laimīgs. (Aiziet zālē pie galda.) Mana mīļā . ..

Čebutikins (ieliek avīzi kabatā, sasukā bārdu). Pīrāgs? Lieliski!

Maša (Čebutikinam stingri). Tikai pieraugiet: šodien neko nedzeriet. Dzirdat? Jums dzert kaitīgi.

Čebutikins. Nekas! Man jau viss pārgājis. Divi gadus neesmu dzēris. (Nepacietīgi.) Bet, dārgā, vai tad nav vienalga!

Maša. Tomēr neiedrošinieties dzert. Neiedrošinieties! (Dusmīgi, bet tā, lai nedzird vīrs.) Pie velna, atkal visu vakaru garlaikoties pie direktora!

Tuzenbahs. Es jūsu vietā neietu . . . Pavisam vienkārši.

Čebutikins. Neejiet, sirsniņ.

Masa. Jā — neejiet. . . Sl nolādētā, neizturamā dzīve! (Ieiet zālē.)

• Čebutikins (viņai seko). Nu-u!

Sojonijs (ieiet zālē). Cip, cip, cip.

Tuzenbahs. Pietiek, Vasilij Vasiļjič. Rimstiet!

Soļonijs. Cip, cip, cip …

Kuligins (jautri). Uz jūsu veselību, pulkvedi! Esmu pedagogs un šai mājā savs cilvēks. Mašas vīrs . . . Viņa ir laba, ļoti laba . . .

Veršiņins. Iedzeršu šo tumšo šņabi. . . (Dzer.) Uz jūsu veselību! (Olgai.) Man pie jums tik labi! . ..

Viesistabā paliek tikai Irina un Tuzenbahs.

Irina. Maša šodien sliktā omā. Viņa apprecējās astoņpadsmit gadus veca, kad viņš tai šķita visgudrākais cilvēks. Bet tagad tā vairs nav. Viņš ir vislabākais, bet ne visgudrākais.

Olga (nepacietīgi). Andrej, nāc taču beidzot!

Andrejs (aiz skatuves). Tūlīt. (Ienāk un pieiet pie galda.)

Tuzenbahs. Par ko jūs domājat?

Irina. Tā . . . Es nemīlu jūsu Soļoniju un baidos no viņa. Viņš runā tikai muļķības.

Tuzenbahs. Viņš ir dīvains cilvēks. Man ir viņa žēl, ir dusmas uz viņu, bet žēluma vairāk. Man liekas, viņš ir kautrīgs. Kad esam divatā, viņš mēdz būt visai gudrs un laipns, bet sabiedrībā rupjš cilvēks, huligāns. Neejiet, kamēr visi apsēdīsies pie galda. Ļaujiet man pabūt ar jums. Par ko jus domājat? (Pauze.) Jums ir divdesmit gadu, man vēl nav trīsdesmit. Cik daudz gadu mums vēl palicis — gara, gara virkne dienu, kuras piepildīs mana mīla pret jums . . .

Irina. Nikolaj Ļvovič, nerunājiet man par mīlu!

Tuzenbahs (neklausās). Es kaisli alkstu dzīvot, cīnīties, strādāt, un šīs alkas dvēselē saplūst ar mīlu pret jums, Irina, un jūs patiesi esat tik skaista! Arī dzīve man šķiet skaista! Par ko jūs domājat?

Irina. Jūs sakāt: dzīve ir skaista. Jā, bet ja nu mums tikai tā šķiet. Mums, trim māsām, dzīve vēl nav bijusi skaista, tā mūs nomākusi kā nezāļu biezoknis . . . Man birst asaras. Nevajag. (Ātri noslauka seju, pasmaida.)

Jāstrādā, jāstrādā. Esam skumjas un raugāmies uz dzīvi tik drūmi tāpēc, ka mums nav darba. Mūs radījuši cilvēki, kas nicināja darbu.

Ienāk Natālija Ivanovna rozā kleilā, ar zaļu jostu.

Nataša. Tur jau sēžas pie brokastgalda. Esmu nokavējusies… (Mirkli paskatās spogulī, sakārtojas.) Liekas, mans matu sakārtojums diezgan labs. . . (Ierauga Irinu.) Mīļā Irina Sergejevna, apsveicu jūs! (Cieši un ilgi skūpsta.) Jums daudz viesu, man tiešām neveikli… Labdien, baron!

Olga (ienāk viesistabā). Nu, lūk, arī Natālija Ivanovna. Labdien, dārgā.

Saskūpstās.

Nataša. Apsveicu varda dienas gavilnieci. Jums tik liela sabiedrība, esmu ļoti samulsusi.

Olga. Ko nu, pie mums ir tikai savējie. (Pusbalsī, izbijusies.) Jums apsieta zaļa josta. Mīļā, tās nav labi!

Nataša. Vai tad ir kāds ticējums?

Olga. Nē, vienkārši nepiestāv! Kaut kā savādi .. .

Nataša (raudulīgā balsī). Jā? Tā taču nav zaļa, bet blāva . . . (Ieiet Olgai līdzi zālē.)

Zālē visi apsēžas pie galda; viesistabā nav neviena.

Kuligins. Novēlu tev, Irina, labu līgavaini. Laiks tev jau iziet pie vīra.

Čebutikins. Natālija Ivanovna, novēlu arī jums līgavaini.

Kuligins. Natālijai Ivanovnai jau ir līgavainis.

Maša (sit ar dakšiņu pa šķīvi). Dzeršu glāzīti vīna. Ei, dzīve rožainā, neaiziesim negalā!

Kuligins. Tev par uzvedību var dot trīs ar mīnusu.

Veršiņins. Garšīgs augļu liķieris. No kā tas gatavots?

Sojonijs. No tarakāniem.

Irina (raudulīgā balsī). Fū! Fu! Cik pretīgi!

Olga. Vakariņās būs cepts tītars un salds pīrāgs ar āboliem. Paldies dievam, šodien visu dienu būšu mājās, arī vakarā. Kungi, atnāciet vakarā.

Veršiņins. Atļaujiet arī man atnākt vakarā!

Irina. Lūdzu!

Nataša. Pie viņām ir vienkārši…

Cehutikiris. Vien mīlai daba mūs ir radījusi. (Smejas.)

Andrejs (dusmīgi). Rimstiet, kungi! Vai jums nav apnicis?

Fedotiks un Rodē ienāk ar lielu puķu grozu.

Fedotiks. Jau brokasto.

Rodē (skaļi, neskaidri izrunādams burtu «r»). Brokasto? Jā, jau brokasto . ..

Fedotiks. Pagaidi mirklīti! (Nototogratē.) Viens! Pagaidi vēl mazliet. (Nofotografē otrreiz.) Divi! Tagad gatavs!

Ņem grozu un ieiet zālē, kur viņus trokšņaini apsveic.

Rodē (skaļi). Apsveicu, vēlu visu, visu labāko! Šodien burvīgs laiks, pavisam lielisks. Šodien visu rītu pastaigājos ar ģimnāzistiem. Mācu ģimnāzijā vingrošanu.

Fedotiks. Varat kustēties, Irina Sergejevna, varat. (Nofotografē.) Jūs šodien esat interesanta. (Izņem no kabatas vilciņu.) Lūk, starp citu, vilciņš… Apbrīnojama skaņa.

Irina. Cik jauki!

Muša. Pie zalkšu jūras ozols zaļo, lam apkārt zelta važa spīd. Tam apkārt zelta važa spīd… (Raudulīgā balsi.) Nu kāpēc es to skaitu? No paša rīta netieku vaļā no šā teikuma …

Kuligins. Pie galda esam trīspadsmit!

Rodē (skaļi). Kungi, vai tiešām jūs piešķirat nozīmi aizspriedumiem?

Smiekli.

Kuligins. Ja pie galda sēž trīspadsmit, tas nozīmē, ka te ir daži iemīlējušies. Vai tikai tas neesat jūs, Ivan Romanovič, nedod dievs …

Smiekli.

Čebutikins. Esmu vecs grēcinieks, bet, kāpēc Natālija Ivanovna samulsa, to patiesi nevaru saprast. Skaļi smiekli; Nataša no zāles ieskrien viesistabā, viņai seko Andrejs.

Andrejs. Lūdzu, neievērojiet to! Pagaidiet… pagaidiet … es jūs lūdzu ….

Nataša. Man kauns … Nezinu, kas ar mani notiek,

bet viņi mani izsmej. Aizskriet no galda bija nepieklājīgi, bet es nespēju . . . nespēju . . . (Aizsedz seju ar rokām.) '

Andrejs. Dārgā, es jus loti lūdzu, neuztraucieties. Ticiet man, viņi tikai jokojas, neko Jaunu nedomādami. Mana dārgā, mana labā, viņi visi ir labi, sirsnīgi Jaudis, mīl mani un jūs. Nāciet šurp pie loga, šeit viņi mūs nevar saredzēt. (Atskatās.)

Nataša. Neesmu pieradusi būt sabiedrībā! Andrejs. Jaunība — brīnišķā, skaistā jaunība! Mana dārgā, mana labā, neuztraucieties tik loti! Ticiet man, ticiet! Man ir tik labi, dvēsele pilna mīlas un sajūsmas. Viņi mūs neredz! Neredz! Kāpēc, kāpēc es jūs iemīlēju, kad tas notika — neko nesaprotu. Dārgā, labā un skaidrā, kļūstiet mana sieva! Es jūs mīlu, mīlu — kā nekad nevienu neesmu mīlējis.

Skupsts.

Divi virsnieki ienāk un, ieraudzījuši pārīli, kas skūpstās, izbrīnā

apstājas.

Priekškars

OTRAIS CĒLIENS

Pirmā cēliena dekorācijas.

Pulksten astoņos vakarā. Aiz skatuves uz ielas likko dzirdami skan harmonikas. Skatuve tumša. Ienāk Natālija Ivanovna rita tērpā, ar sveci rokā, viņa iet un apstājas pie durvīm, kas ved Andreja istabā.

Nataša. Andrjuša, ko tu dari? Lasi? Nekas, es tikai tāpat. (Iet, atver citas durvis, ieskatās istabā, aizver.) Nav iedegta uguns . . .

Andrejs (ienāk ar grāmatu rokā). Ko tu meklē, Nataša?

Nataša. Skalos, nav iedegta uguns. Patlaban vastlāvji, kalpotāji tādi kā sajukuši, jāskatās, ka tikai kas nenotiek. Vakar pusnaktī izgāju cauri ēdamistabai, tur dega svece. Kas to aizdedzinājis, tā ari nevarēju noskaidrot. (Noliek sveci.) Cik pulkstenis?

Andrejs (paskatās uz pulksteni). Ceturksnis uz deviņiem.

Nataša. Bet Olgas un Irinas vēl nav. Nav vēl pārnākušas. Nabadzītes strādā! Olga pedagoģiskajā padomē, Irina telegrāfā. (Nopūšas.) Šorīt teicu tavai māsai: «Saudzē sevi, Irina mīļā.» Viņa i neklausās. Ceturksnis uz deviņiem, tu saki? Baidos, ka mūsu Bobiks ir pavisam slims. Kāpēc viņš ir tik auksts? Vakar viņam bija karstums, bet šodien viņš viss ir auksts. Es tā baidos!

Andrejs. Nekas, Nataša. Zēns ir vesels.

Nataša. Tomēr jāievēro diēta. Es baidos. Šovakar desmitos pie mums, ka teica, būšot ķekatnieki. Labak lai viņi nemaz neatnāktu, Andrjuša.

Andrejs. Tiešām nezinu. Viņus taču ielūdza.

Nataša. Šorīt puisēniņš pamodās, skatījās uz mani un pēkšņi pasmaidīja; tātad pazina mani. «Bobik,» es saku, «labrīt! Labrīt, mīļais!» Un viņš smejas. Bērni saprot, lieliski saprot. Tātad, Andrjuša, teikšu, lai ķekatniekus neielaiž.

Andrejs (nedroši). Bet to lai izlemj māsas. Viņas šeit saimnieces.

Nataša. Viņas arī būs ar mieru, es viņām pateikšu. Viņas ir labas. (Iet uz durvīm.) Vakariņās liku dot rūgušpienu. Ārsts teica, tev jāēdot tikai rūgušpiens, citādi nekļūsi tievāks. (Apstājas.) Bobiks ir auksts. Baidos, ka viņam savā istabā salst. Vajadzētu viņu novietot citā istabā, līdz laiks kļūs siltāks. Piemēram, Irinas istaba tieši bērnam piemērota: sausa, visu dienu tur saule. Jāsaka, lai viņa pagaidām dzīvo ar Olgu vienā istabā … Tāpat jau dienā nekad nav mājās, tikai pārnakšņo … (Pauze.) Andrjuša, kāpēc tu klusē?

Andrejs. Tāpat, aizdomājos .. . Nav jau ko runāt. . .

Nataša. Jā, ko es tev gribēju sacīt… Ak jā. No pārvaldes atnācis Feraponts, jautā pēc tevis.

Andrejs (žāvājas). Pasauc viņu.

Nataša aiziet; Andrejs lasa, noliecies pie sveces, ko viņa aizmirsusi. Ienāk Feraponts vecā, noplukušā mēteli, uzslietu apkakli, apsietām ausīm.

Labdien, draudziņ! Ko tu teiksi?

Feraponts. Priekšsēdētājs atsūtīja grāmatu un kādu tur papīru. Te būs… (Pasniedz viņam grāmatu un aploksni.)

Andrejs. Paldies. Labi. Kāpēc tu atnāci tik vēlu? Ir jau devītā stunda.

Feraponts. Ko-a?

Andrejs (skaļāk). Es saku, atnāci vēlu, ir jau devītā stunda.

Feraponts. Tieši tā. Atnācu pie jums, kad vēl bija gaišs, bet mani nelaida iekšā. Teica: kungs esot aizņemts. Nu ko tad, ja aizņemts, tad aizņemts, man nav nekāda steiga. (Domādams, ka Andrejs viņam kaut ko jautā.) Ko-a?

Andrejs. Nekas. (Aplūko grāmatu.) Rīt piektdiena, mums nav darbā jāierodas, bet es tomēr aiziešu … pastrādāšu. Mājās garlaicīgi. (Pauze.) Mīļo vectēv, cik dīvaini mainās, kā piekrāpj dzīve! Šodien aiz garlaicības, aiz bezdarbības paņēmu rokā šo grāmatu — manas vecās lekcijas no universitātes, un man gribējās smieties .. . Mans dievs — esmu zemstes pārvaldes sekretārs, tās pārvaldes, kuras priekšsēdētājs ir Protopopovs, esmu sekretārs — un lielākais, ko varu cerēt, ir kļūt par zemstes pārvaldes locekli! Man jābūt vietējās zemstes pārvaldes loceklim, man, kas katru nakti redz sapnī, ka esmu Maskavas universitātes profesors, slavens zinātnieks, ar kuru lepojas Krievzeme!

Feraponts. Es gan nezinu . .. Slikti dzirdu.

Andrejs. Ja tu varētu labi dzirdēt, tad es varbūt ar tevi nemaz nerunātu. Man ar kādu jārunā, jo sieva mani nesaprot, no māsām baidos, nezin kāpēc baidos, ka viņas mani izsmies un apkaunos… Es nedzeru, krogi man nepatīk, bet ar kādu prieku tagad pasēdētu Maskavā pie Testova vai Lielajā Maskavas restorānā, manu draudziņ.

Feraponts. Bet pārvaldē nupat stāstīja darba uzņēmēji, ka Maskavā kādi tur tirgoņi ēduši pankūkas, viens apēdis četrdesmit pankūkas un esot nomiris. Četrdesmit vai piecdesmit. Labi neatceros.

Andrejs. Sēdi Maskavas restorāna lielajā zālē, nevienu nepazīsti, un neviens tevi nepazīst, un tomēr nejūties tur svešs. Šeit tu pazīsti visus, un tevi pazīst visi, bet esi svešs, svešs. Svešs un vientuļš.

Feraponts. Ko-a? (Pauze.) Un tas pats uzņēmējs stāstīja — varbūt melsa —, it kā cauri visai Maskavai izvilkta virve.

Andrejs. Kāpēc?

Feraponts. Nevaru zināt. Uzņēmējs stāstīja.

Andrejs. Blēņas! (Lasa grāmatu.) Vai tu kādreiz esi bijis Maskavā?

Feraponts. Neesmu bijis. Dievs nebija lēmis. (Pauze.) Vai varu iet?

Andrejs. Vari iet. Paliec sveiks.

Feraponts aiziet.

Paliec sveiks. (Lasot.) Rīt. agri atnac, paņemsi te papīrus . .*. Ej. (Pauze.) Viņš jau aizgājis.

Zvans.

Jā, darbi. (Izstaipās un nesteigdamies ieiet savā istabā.)

Aiz skatuves aukle dzied bērnam šūpļa dziesmu. Ienāk Maša un Veršiņins. Kamēr viņi sarunājas, kalpone aizdedzina lampu un sveces.

Maša. Nezinu. (Pauze.) Nezinu. Protams, ļoti svarīgs ir pieradums. Pēc tēva nāves mēs, piemēram, ilgi nevarējām pierast, ka mums vairs nav gaitnieku. Bet, atskaitot pieradumu, man šķiet, ka mani runā taisnīgums. Varbūt citās vietās tā nav, bet mūsu pilsētā visgodīgākie, viscēlākie un vislabāk audzinātie cilvēki ir — karavīri.

Veršiņins. Man gribas dzert. Es labprāt padzertos tēju.

Maša (paskatās uz pulksteni). Drīz atnesīs. Mani izprecināja, kad man bija astoņpadsmit gadu, un es baidījos no sava vīra, tāpēc ka viņš bija skolotājs, bet es tikko biju beigusi kursu. Viņš man toreiz šķita briesmīgi mācīts, gudrs un cienījams. Bet tagad diemžēl vairs ne.

Veršiņins. Tā … jā.

Maša. Par vīru es neko nesaku, esmu pie viņa pieradusi, bet starp civilajiem ir tik daudz rupju, nelaipnu un slikti audzinātu cilvēku. Mani satrauc un aizvaino rupjība, es ciešu, kad redzu, ka cilvēks ir nepietiekami smalks, nepietiekami maigs un laipns. Kad man jābūt starp skolotājiem, mana vīra darbabiedriem, tad es gluži vienkārši ciešu.

Veršiņins. Jā . .. Bet man šķiet vienalga, vai civiliedzīvotājs vai karavīrs — visi ir vienādi interesanti, vismaz šajā pilsētā. Vienalga. Ja paklausās, ko runā vietējais inteliģents, civilists vai karavīrs, tad sieva viņu nomocījusi, māja nomocījusi, muiža nomocījusi, zirgi nomocījuši. Krievu cilvēkam visaugstākā mērā piemīt īpašība — cildeni domāt, bet sakiet — kāpēc gan viņam dzīvē ir tik zems vēriens? Kāpēc?

Maša. Kāpēc?

Vēršiņins. Kāpēc bērni viņu nomocījuši, sieva nomocījusi? Un kāpēc viņš nomocījis sievu un bērnus?

Maša. Jūs šodien esal ne visai labā oma.

Veršiņins. Varbūt. Es šodien neesmu pusdienojis, neesmu neko ēdis kopš rīta. Man mazliet saslimusi meita, bet, kad manas meitenes slimo, tad mani pārņem satraukums, mani moka sirdsapziņa par to, ka viņām ir tāda māte. Ja jūs viņu būtu šodien redzējusi! Kāda niecība! Mēs sākām strīdēties no septiņiem rītā, bet deviņos es aizcirtu durvis un aizgāju. (Pauze.) Es nekad par to nerunāju un — dīvaini — žēlojos tikai jums. (Noskūpsta viņai roku.) Nedusmojieties uz mani. Bez jums man nav neviena, neviena . . .

Pauze.

Maša. Kā krāsnī dun! Neilgi pirms tēva nāves tā dunēja dūmvadā. Tieši tā kā tagad.

Veršiņins. Jūs esat māņticīga?

Maša. Jā.

Veršiņins. Tas ir dīvaini. (Skūpsta viņai roku.) Jūs esat lieliska, apburoša sieviete. Lieliska, apburoša! Seit ir tumšs, bet es redzu jūsu acu spožumu.

Maša (pārsēžas uz citu krēslu). Šeit ir gaišāks…

Veršiņins. Mīlu, mīlu, mīlu. Es mīlu jūsu acis, jūsu kustības, redzu tās sapnī. . . Lieliska, apburoša sieviete!

Maša (klusi smejas). Kad jūs ar mani tā runājat, tad nezin kāpēc smejos, lai gan man bailes. Neatkārtojiet lo, es jūs lūdzu. (Pusbalsī.) Bet galu galā runājiet, man vienalga … (Aizsedz seju ar rokām.) Man viss vienalga. Šurp kāds nāk, runāsim par ko citu . ..

Irina un Tuzcnbuhs ienāk caur zāli.

Tuzenbahs. Man ir trīs uzvārdi. Mani sauc barons Tuzenbahs-Krone-Altštauers, bet esmu krievs, pareizticīgais, kā jūs. No vācieša manī palicis maz, varbūt izturība, stūrgalvība, ar ko es jūs garlaikoju. Pavadu jūs katru vakaru.

Irina. Cik es esmu nogurusi!

Tuzenbahs. Un katru rlienu atnākšu pie telegrāfa un pavadīšu jūs līdz mājām — desmit, divpadsmit gadu, līdz mani padzīsiel. (Ierauga Mašu un Veršiņinu, priecīgi.) Tie esat jūs? Labvakar!

Ir irta. Arī es beidzot esmu mājās. (Masai.) Nupat bija atnākusi kāda dāma, telegrafēja savam brālim uz Saratovu, ka viņai šodien nomiris dēls, bet nekādi nespēja atcerēties adresi. Tā arī aizsūtīja telegrammu bez adreses, vienkārši uz Saratovu. Raudāja. Bet es nezin kāpēc pret viņu biju rupja. Teicu: «Man nav laika!» Iznāca tik muļķīgi. Vai šodien pie mums nāks ķekatnieki?

Masa. Jā.

Irina (apsēžas krēslā). Vajadzētu atpūsties. Esmu nogurusi.

Tuzenbahs (ar smaidu). Kad jūs pārnākat mājās no darba, tad liekas, ka esat tik jauniņa, tik nelaimīga . ..

Pauze.

Irirta. Noguru. Nē, man nepatīk telegrāfs, nē, nepatīk!

Masa. Tu esi novājējusi. (Svilpo.) Arī jaunāka izskaties, seja kā zēnam.

Tuzenbahs. Tas no matu sakārtojuma.

Irina. Būs jāmeklē cita vieta, šī man neder. Ko es vēlējos, par ko sapņoju, tā šajā darbā nav. Darbs bez poēzijas, bez domām …

Pie grīdas klauvē.

Dakteris klauvē. (Tuzenbaham.) Mīļais, paklauvējiet. Esmu nogurusi, nespēju …

Tuzenbahs klauvē pret grīdu.

Irina. Tūlīt atnāks. Būtu kaut kas jādara. Vakar dakteris un mūsu Andrejs bija klubā un atkal paspēlēja uz kārtīm. Runā, Andrejs esot paspēlējis divsimt rubļu.

Maša (vienaldzīgi). Ko tagad darīt?

Irina. Pirms divām nedēļām paspēlēja, decembrī paspēlēja. Kaut ātrāk visu paspēlētu, varbūt tad mēs aizbrauktu no šās pilsētas. Kungs dievs, katru nakti sapnī redzu Maskavu, esmu gluži kā sajukusi. (Smejas.) Mēs pārbrauksim uz turieni jūnijā, bet līdz jūnijam palicis — februāris, marts, aprīlis, maijs … Gandrīz pusgads!

Maša. Lai tik Nataša neuzzin par paspēli.

Irina. Manuprāt, viņai vienalga.

Čebutikins, kas nupat piecēlies no gultas — viņš pēc pusdienām gulējis —, ienāk zālē un sukā bārdu, tad atsēžas pie galda un izvelk no kabatas avīzi.

Maša. Skaties, atnācis. Vai viņš dzīvokļa īri samaksajis?

Irina (smejas). Nē. Par astoņiem mēnešiem — ne kapeikas. Acīm redzot, aizmirsis.

Maša (smejas). Cik viņš cienīgi sēž!

Visi smejas; pauze.

Irina. Kāpēc klusējat, Aleksandr Ignatjič?

Veršiņins. Nezinu. Gribētos padzerties tēju. Pusi dzīves par glāzi tējas! Kopš rīta neko neesmu ēdis . . .

Čebutikins. Irina Sergejevna!

Irina. Ko vēlaties?

Čebutikins. Lūdzu, panāciet šurp. Venez ici.

Irina pieiet un apsēžas pie galda. Es bez jums nevaru.

Irina izliek pasjansu.

Veršiņins. Ko lai dara? Ja nepasniedz lēju, tad vismaz pafilozofēsim.

Tuzenbahs. Labi. Par ko?

Veršiņins. Par ko? Piemēram, pasapņosim par to dzīvi, kāda būs pēc mums — pēc divsimt vai trīssimt gadiem.

Tuzenbahs. Pēc mums lidos ar gaisa baloniem, valkās citādus svārkus, varbūt atklās sesto prātu, attīstīs to, bet dzīve paliks vienmēr tāda pati: grūta, laimīga un pilna noslēpumu. Un pēc tūkstoš gadiem cilvēks tāpat nopūtīsies: «Ai, grūti dzīvot!» — un tai pašā reizē tieši tāpat kā tagad baidīsies no nāves un negribēs mirt.

Veršiņins (mirkli padomājis). Kā jums to lai saka? Man šķiet, ka uz zemes visam mazpamazām jāizmainās, un viss jau mainās mūsu acu priekšā. Pēc divsimt vai trīssimt, vai pēc tūkstoš gadiem — laika ilgums nav svarīgs — sāksies jauna, laimīga dzīve. Sai dzīvē mēs, protams, nepiedalīsimies, bet tās dēļ mēs dzīvojam un strādājam, un — ciešam, mēs to radām, un tieši tas ir mūsu esamības mērķis, ja gribat — mūsu laime.

Maša klusi smejas.

Tuzenbahs. Kāpēc jūs tā?

Maša. Nezinu. Šodien smejos jau no paša rīta.

Veršiņins. Beidzu to pašu skolu, ko jūs, akadēmijā

neesmu bijis; lasu daudz, bet neprotu izvēlēties grāmatas un lasu varbūt ne to, kas vajadzīgs, tomēr, jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk gribu zināt. Mani mati sirmo, esmu gandrīz jau sirmgalvis, bet zinu tik maz, ai — tik maz! Tomēr man šķiet, ka pašu galveno un īsto zinu, stingri zinu. Kā man gribētos jums pierādīt, ka laimes mums nav, nedrīkst un nevar būt. . . Mums tikai jāstrādā, bet laime — to iegūs mūsu tālie pēcteči. (Pauze.) Ja ne es, tad vismaz manu pēcnācēju pēcnācēji.

Zālē ienāk Fcdotiks un Rodē, vitii atsēžas un, klusi dziedādami, spēlē

ģitāru.

Tuzenbahs. Jūs domājat, ka nevajag pat sapņot par laimi? Bet ja nu es esmu laimīgs?

Veršiņins. Nē.

Tuzenbahs (noplāta rokas un smejas). Acīm redzot, nesaprotam cits citu. Kā man jūs pārliecināt?

Maša klusi smejas.

(Piedraud viņai ar pirkstu.) Smejieties vien! (Veršiņinam.) Ne vien pēc divsimt, trīssimt, bet arī pēc miljons gadiem dzīve paliks tāda, kāda bijusi; ta nemainās, ir pastāvīga, veidojas pēc saviem likumiem, kuri nav jūsu ziņā vai kurus jūs nekad neuzzināsiet. Gājputni, piemēram, dzērves, lido un lido, lai kādas domas — diženas vai sīkas — bulu viņu galvās, tās lidos un lidos, nezinādamas, kāpēc un kurp. Tās lido un lidos, lai kādi filozofi rastos starp tām; lai filozofē, bet tikai lai lido.

Maša. Bet kur tad jēga?

Tuzenbahs. Jēga. Lūk, snieg. Kāda jēga? (Pauze.)

Maša. Manuprāt, cilvēkam vajadzīga ticība, vismaz viņam jāmeklē ticība, citādi viņa dzīve tukša, tukša . . . Dzīvot un nezināt, kāpēc lido dzērves, kāpēc dzimst bērni, kāpēc pie debesīm spīd zvaigznes. Vai nu jāzina, kāpēc tu dzīvo, vai arī viss ir nieki, blēņas!

Pauze.

Veršiņins. Tomēr žēl, ka jaunība aizgājusi.

Maša. Gogolis kādā darbā saka: garlaicīgi dzīvot šajā pasaulē, kungi!

Tuzenbņhs. Bet es sacīšu: grūti ar jums strīdēties, kungi! Ar jums nav vērts runāt.

Cebutikins (lasa avīzi). Balzaks salaulajies Berdičevā.

Irina klusi dzied.

To es pat ierakstīšu grāmatiņā. (Pieraksta.) Balzaks salaulājies Berdičevā. (Lasa avīzi.)

Irina (izliek pasjansu). Balzaks salaulājies Berdičevā.

Tuzenbahs. Kauliņi mesti! Zināt, Marija Sergejevna, es aizeju no karadienesta.

Masa. Esmu dzirdējusi. Es tur neko labu nesaskatu. Man nepatīk civilisti.

Tuzenbahs. Vienalga. (Pieceļas.) Neesmu skaists, kas nu es par karavīru? Bet, starp citu, vienalga. Strādāšu. Vismaz vienu dienu savā mūžā strādāšu tā, lai atnāktu mājās noguris, iekristu gultā un tūlīt aizmigtu. (Ieiet zālē.) Strādniekiem laikam ciets miegs.

Fedotiks (Irinai). Nupat uz Maskavas ielas pie Pižikova nopirku jums krāsainus zīmuļus. Un šo nazīti.

Irina. Jūs esat pieradis izturēties pret mani kā pret mazu meiteni, bet esmu jau pieaugusi. (Paņem zīmuļus un nazīti, priecīgi.) Cik jauki!

Fedotiks. Bel sev nopirku nazīti — lūk, paskatieties, tad nazi, vēl otru nazi, trešo, te ausu bakstāmais, te — nagu šķērītes.

Rodē (skaļi). Dakter, cik jums gadu?

Cebutikins. Man? Trīsdesmit divi.

Smiekli.

Fedotiks. Es jums tūlīt parādīšu citu pasjansu . . . (Izliek pasjansu.)

Uznes patvāri, Anfisa pie patvāra; mazliet vēlāk uznāk Nalaša, ari darbojas pie galda, ienāk Solonijs un apsveicinājies apsēžas pie galda.

Veršiņins. Kāds vējš!

Masa. Jā. Apnikusi man ziema. Esmu jau aizmirsusi, kāda ir vasara.

Irina. Redzu — iznāks pasjanss. Būsim Maskavā.

Fedotiks. Nē, neiznāks. Redzat — astoņnieks uz pīķa dūža. (Smejas.) Tas nozīmē: nenokļūsiet Maskavā.

Cebutikins (lasa avīzi). Cicikāra. Tur plosās baku sērga.

Anlisa (pienāk pie Masas). Maša, nāc lēju dzerl, mīļā. (Veršiņinam.) Lūdzu, jūs labdzimtība, piedodiet, cienījamais, aizmirsu jūsu vārdu un tēva vārdu . . i.

Maša. Auklīt, atnes lēju šeit. Tur neiešu.

Irina. Auklīt!

Anfisa. Eju!

Nataša (Solonijam). Zīdaiņi visu labi saprot. Saku: «Labdien, Bobik. Labdien, mīļais.» Viņš uz mani tā savādi paskatījās. Jūs domājat, ka manī runā tikai māte, nē, ticiet man! Viņš ir neparasts bērns!

Sojonijs. Ja šis bērns būtu mans, es viņu izceptu pannā un apēstu. (Ar tējas glāzi rokā ieiet viesistabā un apsēžas kaktā.)

Nataša (aizsedz seju ar rokām). Rupjš, slikti audzināts cilvēks.

Maša. Laimīgs tas, kas nemana, vai tagad vasara vai ziema. Man šķiet, ja es būtu Maskavā, tad gadalaiki man būtu vienaldzīgi.

Veršiņins. Nesen lasīju kāda franču ministra dienasgrāmatu, ko viņš rakstījis cietumā. Ministrs bija notiesāts par Panamu. Ar kādu aizgrābtību un sajūsmu viņš piemin putnus, kurus redz cietuma logā un kurus nekad agrāk nebija pamanījis, būdams ministrs. Tagad, protams, izlaists brīvībā, viņš, kā agrāk, nemana putnus. Tāpat arī jūs nemanīsiet Maskavu, kad tajā dzīvosiet. Laimes mums nav un nemēdz būt, mēs tikai vēlamies laimi.

Tuzenbahs (paņem no galda kārbiņu). Kur tad konfektes?

Irina. Solonijs apēda.

Tuzenbahs. Visas?

Anfisa (ienesdama tēju). Jums vēstule, cienītais.

Veršiņins. Man? (Paņem vēstuli.) No meitas. (Lasa.) Jā, protams. Atvainojiet, Marija Sergejevna, es paklusām aiziešu. Nedzeršu tēju. (Pieceļas satraukts.) Mūžam viens un tas pats.

Maša. Kas noticis? Vai tas noslēpums?

Veršiņins (klusi). Sieva atkal iedzērusi indi. Jāiet. Aiziešu nepamanīts. Briesmīgi nepatīkami. (Noskūpsta Mašai roku.) Mīlā, jaukā, labā sieviete … Tepat klusām iziešu … (Aiziet.)

Anlisa., Kur tad viņš? Bet es ienesu teju… Skat, kāds!

Maša (sadusmojusies). Rimsties! Ko tu uzmācies, nedod cilvēkiem mieru. (Ar tasi rokā iet pie galda.) Tu esi man apnikusi, vecā!

Anlisa. Par ko tu dusmojies, mīļā!

Andreja balss: «Anfisa!»

(Mēdīdama.) Anfisa! Sēž tur .. . (Aiziet.)

Masa (zālē pie galda, Īgni). Ļaujiet lāču man apsēsties! (Jauc kārtis.) Sasēdušies te ar kārtīm. Dzeriet tēju!

Irina. Tu, Maška, esi nikna.

Masa. Ja esmu nikna, tad nerunājiet ar mani. Neaiztieciet mani!

Čebutikins (smejas). Neaiztieciet viņu, neaiztieciet…

Maša. Jums ir sešdesmit gadu, bet jūs kā puika vienmēr melšat velns zina ko.

Nataša (nopūšas). Mī|ā Maša, kāpēc sarunā lietot tādus izteicienus? Ar savu skaisto ārieni tu labā, pieklājīgā sabiedrībā būtu — teikšu atklāti — pavisam apburoša, ja nelietotu šādus vārdus. Je vous prie, pardonnez moi, Marie, mais vouz avez des maniиres un peu grossiиres.

Tuzenbahs (smieklus valdīdams). Pasniedziet man . .. pasniedziet… Tur, liekas, ir konjaks.

Nataša. Il parait que mon Bobik dйjа ne dort pas, viņš atmodies. Viņš man šodien tāds nevesels. Iešu pie viņa . . . atvainojiet. (Aiziet.)

Irina. Bet kurp aizgājis Aleksandrs Ignatjičs?

Maša. Mājās. Viņam atkal ar sievu kaut kas ārkārtīgs.

Tuzenbahs (iet pie Soļonija, turēdams rokā karali ar konjaku). Jus visu laiku sēžat viens, par kaut ko domājat — nemaz nesaprotu, par ko. Nu, izlīgsim. Iedzersim konjaku.

Dzer.

Man šodien vajadzēs spēlēt klavieres visu nakti, spēlēt dažādus niekus . . . Kas par to!

Soļonijs. Kāpēc izlīgt? Es neesmu ar jums sastrīdējies.

Tuzenbahs. Vienmēr jūs izraisāt manī tādu, sajutu, it kā strarp mums bulu kaut kas noticis. Jāatzīstas, jums dīvains raksturs.

Sojonijs (deklamēdams). Esmu dīvains, bet kurš gan nav dīvains? Aļeko, nedusmo!

Tuzenbahs. Kāds tam sakars ar Aļeko?

Pauze.

So/onijs. Kad esmu ar kādu divatā, tad nekas, esmu kā visi cilvēki, bet sabiedrībā esmu drūms, kautrīgs un runāju visādas muļķības. Tomēr esmu godīgāks un cēlāks nekā daudzi, daudzi citi. Un varu to pierādīt.

Tuzenbahs. Bieži esmu uz jums dusmīgs, jūs pastāvīgi mani aizskarat, kad esam sabiedrībā, bet nezin kāpēc jūs man tomēr esat tīkams. Lai būtu kā būdams, šodien piedzeršos. Iedzersim!

Sojonijs. Iedzersim.

Dzer.

Es uz jums, baron, nekad neesmu turējis ļaunu prātu. Bet man ir Ļermonlova raksturs. (Klusi.) Saka, es pat mazliet līdzinoties Ļermontovam. (Izvelk no kabatas smaržu pudelīti un aplaista rokas.)

Tuzenbahs. Iesniegšu atlūgumos no armijas. Pietiek! Piecus gadus domāju un beidzot izlēmu. Strādāšu!

Sojonijs (deklamē). Aļeko, nedusmo … Un savus sapņus aizmirsti!

Kamēr viņi sarunājas, Andrejs klusām ienāk ar grāmatu rokā un apsēžas pie sveces.

Tuzenbahs. Es strādāšu.

Čebutikins (ieiet ar Irinu viesistabā). Ari cienasts bija īsti kaukāziešu garā: vira ar sīpoliem, bet gaļas ēdiens čehartmā — cepetis.

Sojonijs. Čeremšā nav gaļa, bet augs, līdzīgs mūsu sīpolam.

Čebutikins. Nē, mans eņģei. Čehartmā nav sīpols, bet jērgaļas cepetis.

Sojonijs. Bet es jums saku: čeremšā ir sīpols.

Čebutikins. Bet es jums saku: čehartmā ir jērgaļa.

Sojonijs. Es jums saku: čeremšā ir sīpols.

Čebutikins. Ko es ar jums strīdēšos! Jūs nekad neesat bijis Kaukāzā un neesat ēdis čehartmā.

Solonijs: Neesmu ēdis, tāpēc ka ne acu galā nevaru ieraudzīt. Čeremšai tāda pati smaka kā ķiplokam. Andrejs (lūdzoši). Pietiek, kungi! Es jūs lūdzu. Tuzenbahs. Kad atnāks ķekatnieki? Irina. Apsolījās nākt deviņos, tātad tūlīt! Tuzenbahs (apskauj Andreju). Ai, cik jauki, ai, cik labi uzcelt jaunu lieveni!

Andrejs (dejo un dzied). Jaunu lieveni celt protu! Čebutikins (dejo). Tik izmargotu!

Smiekli.

Tuzenbahs (skūpsta Andreju). Pie velna, iedzersim. Andrjuša, sadzersim tubrālības. Ar tevi kopā, Andrjuša, iestāšos Maskavas universitātē. Sojonijs. Kurā? Maskavā ir divas universitātes. Andrejs. Maskavā ir viena universitāte. Solonijs. Bet es jums saku divas. Andrejs. Lai būtu vai trīs. Jo labāk. Solonijs. Maskavā ir divas universitātes!

Murdoņa un apsaucieni.

Maskavā ir divas universitātes: vecā un jaunā. Bet, ja jums nepatīk klausīties, ja mani vārdi jūs kaitina, tad varu nerunāt. Varu pat aiziet otrā istabā. (Iziet pa kādām durvīm.)

Tuzenbahs. Bravo, bravo! (Smejas.) Kungi, sāciet, es apsēžos un tūlīt spēlēšu! Šis Soļonijs ir jocīgs… (Atsēžas pie klavierēm un spēlē valsi.)

Maša (viena dejo valsi). Barons iereibis, barons iereibis, barons iereibis!

Ienāk Nataša.

Nataša (Čebutikinam). Ivan Romanič! (Kaut ko saka Čebutikinam, tad klusi iziet.)

Čebutikins pieskaras Tuzenbaba plecam un viņam kaut ko pačukst. Irina. Kas ir?

Čebutikins. Mums laiks doties prom. Palieciet sveiki! Tuzenbahs. Ar labu nakti! Laiks doties prom. Irina. Atļaujiet. . . Bet ķekatnieki?

Andrejs (samulsis). Ķekatnieki nenāks. Redzi, mīļā, Nataša teica — it kā Bobiks neesot gluži vesels un tāpēc … īsi sakot, es nezinu, man pilnīgi viss vienalga.

lrina (parausta plecus). Bobiks nevesels! Maša. Neaiziesim negalā! Dzen prom, tātad jāiet. (Irinai.) Ne jau Bobiks slims, bet viņa pali… Te! (Sit ar pirkstu pa pieri.) Mietpilsone!

Andrejs ieiet pa labās puses durvīm savā istabā, Cebutikins viņam seko. Zālē atvadās.

Fedotiks. Cik žēl! Gribēju vakaru pavadīt, bet, ja nu bērniņš slims, tad jau protams . .. Rīt atnesīšu viņam rotaļlietas.

Rodē (ska)i). Šodien pēcpusdienā tīšām izgulējos, domāju, ka visu nakti dejošu. Tagad taču pulkstenis ir tikai desmit.

Maša. Iziesim uz ielas, tur parunāsimies. Tad izlemsim, ko darīt.

Dzirdami izsaucieni: «Sveiki! Veseli]» Atskan Tuzenbalia jautrie smiekli. Visi aiziet. Anlisa un kalpone nokopj galdu, nodzēš ugunis. Var dzirdēt, kā dzied aukle. Klusi ienāk Andrejs mēteli mugurā un cepuri galvā un Cebutikins.

Cebutikins. Nepaguvu apprecēties, tāpēc ka dzīve aizskrēja, pazibēdama kā zibens, un arī tāpēc, ka neprātīgi mīlēju tavu māti, kas bija apprecējusies.

Andrejs. Nevajag precēties. Nevajag, jo tas ir garlaicīgi.

Cebutikins. Tā gan, bet vientulība. Lai kā filozofējam, bet vientulība ir briesmīga, draudziņ. Lai gan būtībā … protams, viss vienalga! Andrejs. Iesim ātrāk. Cebutikins. Kam steigties? Pagūsim. Andrejs. Baidos, ka sieva aizturēs. Cebutikins. A!

Andrejs. Šodien kārtis nespēlēšu, tikai tāpat pasēdēšu. Esmu nevesels. Ivan Romanič, ko man lietot pret aizdusu?

Cebutikins. Kam vaicāt! Neatceros, draudziņ. Neziņu. Andrejs. Iziesim caur virtuvi.

Zvans, vēlreiz zvans; dzirdamas balsis, smiekli. Aiziet.

Irina (ienāk). Kas tur ir?

Anfisa (čukstus). Ķekatnieki! (Zvans.)

Irina. Saki, auklit, ka neviena nav mājas. Lai atvaino.

Anfisa aiziet. Irina domīgi staigā pa istabu. Viņa ir satraukta. Ienāk

Sojonijs.

Sojonijs (neizpratnē). Neviena nav. Kur tad visi palikuši?

Irina. Aizgāja mājās.

Sojonijs. Savādi. Jūs te esat viena?

Irina. Viena. (Pauze.) Sveiki.

Sojonijs. Es nupat nebiju pietiekami savaldīgs, uzvedos netaktiski. Bet jūs neesat tāda kā visi, jūs esat dižena un skaidra, jūs redzat patiesību. Tikai jūs viena spējat saprast mani. Es mīlu, dziļi, bezgalīgi mīlu . . .

Irina. Sveiki! Ejiet.

Soļonijs. Nespēju dzīvot bez jums. (Seko viņai.) Ai, mana svētlaime! (Ar asarām balsī.) Ai, laime! Krāšņas, burvīgas, apbrīnojamas acis, kādas neesmu redzējis nevienai sievietei…

Irina (salti). Rimstiet, Vasilij Vasiļjič!

Soļonijs. Pirmoreiz runāju par savu mīlestību pret jums, un jūtos tā, it kā es nebūtu uz zemes, bet uz citas planētas. (Berzē sev pieri.) Nu, vienalga. Ar varu mīlēt nepiespiedīsi! Bet laimīgu sāncenšu man nebūs! Nedrīkst būt! Zvēru jums pie visiem svētiem, sāncensi es nogalināšu … Ak, burvīgā!

Nalašct ienāk ar sveci.

Nataša (paver vairakas durvis un ieskatās iekšā, aiziet garām sava vira istabas durvīm). Te Andrejs. Lai lasa. Piedodiet, Vasilij Vasiļjič, nezināju, ka jūs esat šeit, esmu mājas tērpā …

Sojonijs. Man vienalga. Sveiki! (Aiziet.)

Nataša. Bet tu esi nogurusi, manu mīļo, nabaga meitenīti (Noskūpsta Irīnu). Tev vajadzēja agrāk iet gulēt.

Irina. Vai Bobiks aizmidzis?

Nataša. Aizmidzis. Bet guļ nemierīgi. Starp citu, mīļā, es gribēju tev kaut ko teikt, bet vienmēr vai nu tevis nav mājās, vai man nav laika. Man liekas — Bobika bērnistaba ir auksta un drēgna. Bet tava istaba būtu bērnam piemērota. Mīļā, dārgā, vai nevari pagaidām pārie't pie Oļas?

Ir irta (nesaprot). Kur?

Dzirdams, ka pie mājas apstājas trijjūgs ar zvārguļiem.

Nataša. Tu ar Oļu pagaidām būsi vienā istabā, bet tava istaba būs Bobikam. Viņš ir tik mīļš, šodien es viņam saku: «Bobik, tu esi mans! Mans!» Bet viņš uz mani skatās ar savām actiņām.

Zvans.

Laikam Olga. Cik viņa vēlu nāk mājās!

Kalpone pieiet pie Natašas un iečukst viņai kaut ko ausi.

Nataša. Protopopovs? Kāds savādnieks! Atbraucis Protopopovs, aicina mani pavizināties trijjūgā. (Smejas.) Cik savādi šie vīrieši . . .

Zvans.

Tur kāds atnācis. Varbūt pavizināties kādu ceturtdaļstundiņu. (Kalponei.) Saki, ka tūlīt.

Zvans.

Zvana — tur laikam Olga. (Aiziet.)

Kalpone aizskrien; Irina sēž domīga; ienāk Kuligins, Olga, aiz viņiem

Veršiņins.

Kuligins. Tas tik ir pārsteigums! Sacīja, ka pie viņiem būšot vakars.

Veršiņins. Dīvaini, es aizgāju nesen, pirms pusstundas, tad gaidīja ķekatniekus .. . Irina. Visi aizgāja.

Kuligins. Arī Maša? Kurp tad viņa aizgāja? Kāpēc apakšā gaida Protopopovs trijjūgā? Ko viņš gaida? Irina. Nejautājiet. . . Esmu nogurusi. Kuligins. Ak, tu untumniece!

Olga. Nupat beidzās padomes sēde. Esmu nomocījusies. Mūsu priekšniece ir slima, tagad esmu viņas vietā. Galva, galva sāp. (Apsēžas.) Andrejs vakar uz kārtīm nospēlējis divsimt rubļu. .. Visa pilsēta par to runā . . .

Kuligins. Jā, arī es noguru padomes sēdē. (Apsēžas.)

Veršiņins. Sieva bija iedomājusies mani sabiedēt, gandrīz vai noindējās. Bet viss beidzās labi, esmu priecīgs, varu atpūsties . . . Tātad mums jāiet prom. Nu, atļaujiet novēlēt visu labu. Fjodor Iļjič, aizbrauksim abi kaut kur! Nespēju palikt mājā, nespēju … Brauksim!

Kuligins. Esmu noguris. Nebraukšu. (Pieceļas.) Esmu noguris. Vai mana sieva aizgāja mājās?

Irina. Laikam gan.

Kuligins (skūpsta Irinai roku). Sveiki. Rīt un parīt varēsim visu dienu atpūsties. Visu labu! (Iet projām.) Ļoti gribas tēju. Cerēju, ka pavadīšu vakaru patīkamā sabiedrībā, bet — o, fallacem hominum spem!… Izsaukums akuzatīvā.

Veršiņins. Tātad braukšu viens. (Aiziet svilpodams ar Kuliginu.)

Olga. Galva sāp, galva … Andrejs paspēlējis, visa pilsēta runā. Iešu atlikšos gultā. (Iet.) Rītdien būšu brīva. Ak mans dievs, cik tas patīkami! Rītdiena brīva, parītdiena brīva. Galva sāp, galva … (Iziet.)

Irina (viena). Visi aizgājuši. Neviena nav.

Uz ielas spēlē harmonikas, aukle dzied.

Nataša (kažokā un cepurē iziet cauri zālei, viņai seko kalpone). Pēc pusstundas būšu mājās. Tikai mazliet pavizināšos. (Aiziet.)

Irina (viena, ilgodamās). Uz Maskavu! Uz Maskavu! Uz Maskavu!

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

Olgas un Irinas istaba. Pa labi un pa kreisi gultas, atdalītas ar aizslietņiem. Pulkstenis rāda trīs nakti. Aiz skatuves skan trauksmes zvans, kas vēsta sen sākušos ugunsgrēku. Redzams, ka mājā vēl neviens nav aizgājis gulēt. Uz dīvāna atlaidusies Maša, kā parasts, melnā tērpā. Ienāk Olga un Anfisa.

Anfisa. Sēž tagad apakšā zem kāpnēm. Es saku: «Lūdzu, ejiet augšā,» tā saku, «tur var iet.» Raud. Saka: «Nezinām, kur tētis. Nedod dievs, būs vēl sadedzis,» tā saka. Izdomājuši! Ari sētā tādi — neapģērbušies.

Olga (izņem no skapja drēbes). Ņem šo pelēko. Un vēl šo. Ari jaciņu… Un ņem šos svārkus, auklīt. Kā tas varēja notikt, mans dievs? Kirsanova šķērsiela visa, acīm redzot, nodegusi. Ņem to, arī to . . . (Sviež viņai rokās drēbes.) Nabaga Veršiņini pārbijušies. Gandrīz nodegusi viņu māja … Lai pārnakšņo pie mums — mājās viņus nevar laist. Nabaga Fedotikam viss nodedzis, nekas nav palicis.

Anfisa. OJuška, vajadzētu pasaukt Feraponlu, viena neaiznesīšu.

Olga (zvana). Nevar sazvanīt. (Durvis.) Nāciet šurp, kas tur esat.

Pa atvērtajām durvīm redzams logs — sarkans no ugunsgrēka blāzmas, dzirdams, ka gar māju aizbrauc ugunsdzēsēji.

Kādas šausmas! Un kā tas apnicis!

Ienāk Fcraponls.

Še, nones lejā … Tur zem kāpnēm stāv Kolotiļinu jaunkundzes — atdod viņam. Ari šo atdod.

Feraponts. Klausos. Divpadsmitaja gada ari Maskava dega. Ak kungs un dievs! Franči brīnījās.

Olga. Ej, nekavējies.

Feraponts. Klausos. (Aiziet.)

Olga. Auklīt mīļā, atdod visu. Nekā mums nevajag, atdod visu, auklīt. . . Esmu nogurusi, tikko turos uz kājām. Veršiņinus nevar laist mājās. Meitenes gulēs viesistabā, bet Aleksandrs Ignatičs paliks apakšā pie barona. Fedotiks arī var iet pie barona vai pie mums zālē. Dakteris atkal piedzēries, briesmīgi piedzēries, un pie viņa nevar nevienu vest. Arī Veršiņina sievu noguldiet viesistabā.

Anlisa (nogurusi). Oļuška mīļā, nedzen mani! Nedzen!

Olga. Tu runā muļķības, aukle. Neviens tevi nedzen.

Anlisa (pieglauž galvu pie Olgas krūtīm). Mana dārgā, mans zelta gabaliņ, es pūlos, es strādāju. . . Kļūšu nespēcīga, visi teiks: ej projām! Bet kur es iešu? Kur? Man astoņdesmit gadu . . . Astoņdesmit divi.. .

Olga. Pasēdi, auklīt… Tu esi nogurusi, nabadzīte . . . (Atsēdina viņu.) Atpūties, labā! Cik tu esi bāla!

Ienāk Nataša.

Nataša. Tur runā, ka steidzīgi jādibinot palīdzības biedrība ugunsgrēkā cietušajiem. Ko lai saka? Skaista doma. Vispār vajag ātrāk palīdzēt trūcīgiem cilvēkiem, tas ir bagāto pienākums. Bobiks un Sofočka guļ, it kā nekas nebūtu noticis. Pie mums ir tik daudz ļaužu: ej kur iedams — pilna māja. Tagad pilsētā plosās influence, baidos, ka nepielīp bērniem.

Olga (neklausīdamās viņā). Šajā istabā nevar redzēt ugunsgrēku. Te ir mierīgi.

Nataša. Jā … Es laikam esmu izpūrusi. (Pie spoguļa.) Saka, es esot kļuvusi apaļāka — nav tiesa! Nemaz! Bet Maša guļ, nomocījusies, nabadzīte. (Anlisai aukstā balsī.) Manā klātienē neuzdrošinies sēdēt! Piecelies! Ej prom.

Anfisa aiziet; pauze.

Kāpēc tu turi šo veceni, nesaprotu!

Olga (pārsteigta). Atvaino, es arī nesaprotu …

Nataša. Viņa te nav vajadzīga. Viņa ir zemniece, viņai jādzīvo laukos. Kas tā par lutināšanu! Man patīk, lai mājās valdītu kārtība! Nevajadzīgi cilvēki mājā nedrīkst būt. (Glauda Olgai vaigu.) Tu, nabadzīte, esi nogurusi! Nogurusi mūsu priekšniece. Bet, kad mana Sofočka izaugs un iestāsies ģimnāzijā, man būs no tevis bail.

Olga. Es nebūšu priekšniece.

Nataša. Tevi ievēlēs, Oječka. Tas nolemts.

Olga. Es atteikšos. Nespēju . . . Tas man nav pa spēkam. (Dzer ūdeni.) Tu nupat tik rupji izturējies pret aukli. Piedod, to es nespēju paciest… acīs satumsa!

Nataša (satraukti). Piedod, Oļa, piedod… Negribēju tevi apbēdināt.

Maša pieceļas, paņem spilvenu un dusmiga aiziet.

Olga. Saproti, mīļā, mēs varbūt esam citādi audzinātas, bet es to nevaru paciest. Tāda attieksme mani nomāc, es kļūstu slima . .. vienkārši zaudēju garīgo līdzsvaru!

Nataša. Piedod, piedod! (Skūpsta viņu.)

Olga. Katra, pat vismazākā rupjība, nesmalkjulīgi izteikts vārds mani satrauc.

Nataša. Tiesa, es bieži runāju nevajadzīgus vārdus, bet saproti, mīļā, viņa taču varētu dzīvot laukos.

Olga. Viņa pie mums ir jau trīsdesmit gadu.

Nataša. Bet tagad viņa taču nespēj strādāt! Vai nu es nesaprotu, vai arī tu negribi mani saprast. Viņa ir darba nespējīga, tikai guļ vai sēž.

Olga. Lai sēž.

Nataša (izbrīnā). Kā — lai sēž? Bet viņa taču ir kalpone. (Asarainā balsī.) Es tevi nesaprotu, Oļa. Man ir aukle, ir zīdītāja, mums ir kalpone, virēja, kam mums vēl šī vecene? Kādam nolūkam?

Aiz skatuves skan zvans.

Olga. Šonakt esmu kļuvusi par desmit gadiem vecāka.

Nataša. Mums jānorunā, Oļa. Tu — ģimnāzijā, es — mājā, tev — mācības, man — saimniecība. Un, ja es ko saku par kalpotājiem, tad zinu, ko runāju; zinu, ko ru-nā-ju. Un lai rīt šeit vairs nebutu šīs vecās zagles, vecās žagatas (spārda kājām grīdu), vecās raganas! Neiedrošinies mani kaitināt! Neiedrošinies! (Apvaldās.) Tiešām, ja tu nepārcelsies uz apakšstāvu, mēs vienmēr strīdēsimies. Tas ir briesmīgi.

Ienāk Kuligins.

Kuligins. Kur Maša? Laiks būtu iet mājās. Runā, ka uguns jau norimstot. (Izstaipās.) Nodedzis tikai viens kvartāls, bet bija taču vējš, sākumā šķita, ka nodegs visa pilsēta. (Apsēžas.) Noguru. Mīļā Oļečka . . . Bieži domāju, ja nebūtu Mašas, tad es būtu apprecējis tevi, Oļečka. Tu esi ļoti laba … Nomocījos. (Klausās.)

Olga. Kas ir?

Kuligins. Kā par spīti, ārsts atkal briesmīgi piedzēries. Tieši kā par spīti! (Pieceļas.) Liekas, viņš nāk šurp. Vai dzirdat? Jā, nāk. (Smeļas.) Redz, kāds! Es paslēpšos. (Nostājas kaktā aiz skapja.) Tāds razbainieks!

Olga. Divus gadus nedzēra, bet šodien pēkšņi piedzērās. (Aiziet ar Natašu attālākā istabā.)

Ienāk Čtbutikins; negri|odamies, gluži kā skaidrā prātā iziet cauri istabai, apstājas, skatās, pēc tam pieiet pie roku mazgājamās ierīces uz sāk mazgāt rokas.

Čebutikins (drūmi). Lai velns visus parauj … lai parauj! Viņi domā, ja esmu ārsts, tad protu ārstēt visādas slimības, bet es neko nezinu, visu esmu aizmirsis, ko zināju, neko neatceros, galīgi neko.

Olga un Nataša, viņam nemanot, aiziet.

Velns lai parauj! Pagājušajā trešdienā es Zasipā ārstēju sievieti — viņa nomira, un es esmu vainīgs, ka viņa nomira. Jā . . . Kaut ko zināju pirms divdesmit pieciem gadiem, bet tagad neko neatceros. Neko. Varbūt neesmu cilvēks, bet tikai izliekos, ka man ir rokas, kājas un galva, varbūt es nemaz neeksistēju, un man tikai liekas, ka staigāju, ēdu, guļu. (Raud.) Kaut es varētu nebūt! (Rimstas raudāt, drūmi.) Velns viņu zina. Pirms trim dienām bija saruna klubā, viņi saka Šekspīrs, Voltērs. Neesmu lasījis, neko neesmu lasījis, bet rādīju tādu seju, it kā butu lasījis. Un citi arī tāpat kā es.

Pliekani! Zemiski! Un atcerējos sievieti, kuru nobendēju trešdien. Visu atcerējos, dvēselē viss samežģījās, kļuva tik pretīgi, nejēdzīgi… Aizgāju, sāku dzert…

Ienāk Irina, Vcršiņins un Tuzenbahs, Tuzenbaham mugurā jauns, moderns civiltērps.

Irina. Pasēdēsim šeit. Te neviens neienāks.

Veršiņins. Nebūtu bijuši kareivji, nodegtu visa pilsēta. Braši zēni! (Priecīgi berzē rokas.) Zelta cilvēki. Ai, kas tie par brašiem zēniem!

Kuligins (pienāk pie viņiem). Cik pulkstenis, kungi?

Tuzenbahs. Jau ceturtā stunda. Aust rīts.

Irina. Visi sēž zālē, neviens neiet projām. Arī jūsu Soļonijs sēž. (Cebutikinam.) Dakter, jūs labāk ejiet gulēt.

Cebutikins. Nekas … Pateicos. (Sukā bārdu.)

Kuligins (smejas). Piesūcies, Ivan Romanič! (Sit viņam pa plecu.) Braši! In vino veritas — tā sacīja senie romieši.

Tuzenbahs. Visi mani lūdz, lai sarīkoju koncertu par labu ugunsgrēkā cietušajiem.

Irina. Nu un tad?

Tuzenbahs. Varētu sarīkot, ja mēs patiešām gribētu. Marija Sergejevna, manuprāt, brīnišķīgi spēlē klavieres.

Kuligins. Brīnišķīgi spēlē.

Irina. Viņa jau aizmirsusi. Trīs gadus nav spēlējusi — vai arī četrus.

Tuzenbahs. Šai pilsētā nav neviena mūzikas sapratēja, nevienas dvēseles, bet es, es saprotu, un ar goda vārdu apliecinu jums, ka Marija Sergejevna spēlē lieliski, gandrīz talantīgi.

Kuligins. Jums taisnība, baron. Es viņu ļoti mīlu — Mašu. Viņa ir jauka!

Tuzenbahs. Tik lieliski spēlēt un tai pašā laikā apzināties, ka neviens, neviens tevi nesaprot!

Kuligins (nopūšas). Jā… Bet vai būs pieklājīgi, ja viņa piedalīsies koncertā?

Pauze.

Es, kungi, taču neko nezinu. Varbūt tas pat bus labi. Jāatzīstas, mūsu direktors labs cilvēks, pat ļoti labs,

visai gudrs, bet viņam ir tādi uzskati.. . Protams, ne jau viņš to var noteikt, tomēr, ja vēlaties, tad es labāk aprunāšos ar viņu.

Cebutikins paņem rokā porcelāna pulksteni un apskata to.

Veršiņins. Ugunsgrēku dzēšot, esmu viss notraipījies,

man vairs nav nekāda skata.

Pauze.

Vakar kaut ko padzirdēju, it kā mūsu brigādi gribot pārcelt kaut kur tālu. Daži saka — uz Poliju, daži — uz Čitu.

Tuzenbahs. Arī es dzirdēju. Nu ko tad? Tad pilsēta kļūs pavisam tukša.

Irina. Arī mēs aizbrauksim!

Cebutikins (izmet no rokām pulksteni, tas saplīst). Smalkās druskās!

Pauze; visi apbēdināti un samulsuši.

Kuligins (pacel drumslas). Sasist tik dārgu priekšmetu — ai, Ivan Romanič, Ivan Romanič! Jums par uzvedību nulle ar mīnusu!

Irina. Tas ir manas mirušās mātes pulkstenis.

Cebutikins. Varbūt… Ja mātes, tad mātes. Varbūt es to nesadauzīju, bet tikai šķiet, ka sadauzīju. Varbūt mums tikai liekas, ka mēs dzīvojam, bet īstenībā mūsu nav. Es neko nezinu, neviens neko nezina. (Pie durvīm.) Ko skatāties? Natašai ir romāniņš ar Protopopovu, bet jūs neredzat. Tā jūs te sēžat un neko neredzat, bet Natašai ir romāniņš ar Protopopovu. (Dzied.) Vai vēlies šo vīģi paņemt.. . (Aiziet.)

Veršiņins. Jā… (Smejas.) Cik tas gan īstenībā savādi. (Pauze.) Kad ugunsgrēks sākās, steidzos mājās; pienāku klāt, skatos — mūsu māja vesela un neskarta, to nekas neapdraud, bet abas manas meitenītes stāv uz sliekšņa naktskreklos, mātes nav, apkārt drūzmējas cilvēki, auļo zirgi, skrien suņi, bet meitenītēm sejas satrauktas, šausmu pilnas, lūdzošas — nespēju pat izteikt. Man sirds sažņaudzās, kad ieraudzīju šīs sejas. Mans dievs — domāju —, kas šīm meitenītēm vēl būs jāpiedzīvo visā garajā mūžā! Es viņas paķēru, aizskrēju un domāju tikai vienu: kas viņām vēl būs jāpiedzīvo šai pasaulē!

Trauksmes zvans; pauze.

Atnāku, viņu māle ir šeit, kliedz, dusmojas.

Maša ienāk ar spilvenu rokā, atsēžas uz dīvāna.

Kad manas meitenes tā stāvēja uz sliekšņa krekliņos, ielā blāzmoja sarkana uguns un bija drausmīgs troksnis, tad atcerējos, ka kaut kas līdzīgs notika pirms daudziem gadiem, kad negaidot iebruka ienaidnieks, laupīja, dedzināja .. . Bet, starp citu, kāda liela atšķirība ir starp to, kas ir tagad un kas bija! Paies vēl kāds laiks, kādi divsimt vai trīssimt gadi, un uz mūsu tagadējo dzīvi skatīsies tāpat ar bailēm un ar izsmieklu, viss tagadējais liksies šķautnains, smags, neērts un ļoti dīvains. Un kāda tad būs dzīve, kāda dzīve! (Smejas.) Piedodiet, es atkal aizfilozofējos. Atļaujiet turpināt, kungi. Man briesmīgi gribas filozofēt, man tāds noskaņojums. (Pauze.) Visi it kā guļ. Tā arī saku: kāda tad būs dzīve! Jūs to varat tikai iedomāties. Tādu cilvēku kā jūs patlaban pilsētā ir tikai trīs, bet nākošajās paaudzēs būs vairāk, aizvien vairāk un vairāk, un pienāks laiks, kad viss pārmainīsies, kā jūs to gribējāt, cilvēki dzīvos tā kā jūs, un pēc tam arī jūs novecosiet, piedzims cilvēki, kas dzīvos labāk nekā jūs. (Smejas.) Šodien man tāds sevišķs noskaņojums. Velnišķīgi gribas dzīvot! (Dzied.) Pār visiem ļaudīm mīla valda, tik laba liekas tā un salda … (Smejas.)

Maša. Tram-tam-tam.

Veršiņins. Tam-tam . . .

Maša. Tra-ra-ra …

Veršiņins. Tra-ra-ra . . . (Smejas.)

Ienāk Fedotiks.

Fedotiks (dejo). Nodedzis, nodedzis! Viss man nodedzis!

Smiekli.

Irina. Kas tad tie par brīnumiem. Viss nodedzis?

Fedotiks (smejas). Galīgi viss. Nekas nav palicis. Arī

ģitāra sadegusi, fotogrāfija un visas manas vēstules. Gribēju jums uzdāvināt piezīmju grāmatiņu — arī tā sadegusi.

Ienāk Soļonijs.

Irīna. Nē, lūdzu, ejiet prom, Vasilij Vasiļjič. Šeit nevar ienākt.

Soļonijs. Bet kāpēc tad barons var un es nevaru ienākt?

Veršiņins. Patiešām jāiet prom. Kā ar ugunsgrēku?

Soļonijs. Saka — pierimstot. Nē, man tas šķiet pavisam savādi, kāpēc barons var, bet es nevaru ienākt? (Izņem smaržu pudelīti un aplaistās.)

Veršiņins. Tram-tam-tam.

Maša. Tram-tam.

Veršiņins (smejas, Soļonijam). Iesim zālē.

Soļonijs. Labi, lai notiek. Varbūt šo domu varētu man dziļāk izskaidrot, bet baidos zosis saniknot. (Skatās uz Tuzenbahu.) Cip, cip, cip . . . (Aiziet ar Veršiņinu un Fedotiku.)

Irina. Kā Soļonijs te gaisu piesmēķējis … (Pārsteigta.) Barons aizmidzis! Baron, baron!

Tuzenbahs (atmostas). Tiešām, esmu noguris. Ķieģeļu fabrika. Es nemurgoju, bet tiešām drīz sākšu strādāt ķieģeļu fabrikā. Es tur jau runāju. (Irinai maigi.) Jūs esat tik bāla, skaista, pievilcīga. Man šķiet, ka jūsu bālums piestaro tumšo gaisu kā gaisma… Jūs esat skumja, neapmierināta ar dzīvi. Brauciet man līdzi, brauksim abi strādāt kopā!

Maša. Nikolaj Ļvovič, ejiet projām.

Tuzenbahs (smiedamies). Jūs esat šeit? Es neredzēju. (Noskūpsta Irinai roku.) Piedodiet, es aiziešu. Tagad skatos uz jums un atceros, kā jūs jau labi sen savā vārda dienā spirgta, līksma runājāt par darba prieku. Cik skaista man toreiz šķita turpmākā dzīve! Bet kur tā ir? (Skūpsta roku.) Jums acīs asaras. Ejiet pie miera, jau aust rīts, sākas diena. Kaut man atļautu atdot par jums savu dzīvību!

Maša. Nikolaj Ļvovič, ejiet prom! Nu patiešām.

Tuzenbahs. Aizeju. (Aiziet.)

Maša (apguļas). Tu guli, Fjodor?

Kuligins. Ko?

MašaLabāk ej mājās.

Kuligins. Mīļā, dārgā Maša …

Irina. Viņa ir nogurusi. Ļauj viņai atpūsties, Fedja.

Kuligins. Tūlīt aiziešu. Mana sieva ir laba, jauka. Mīlu tevi, mana vienīgā.

Maša (dusmīgi). Amo, amas, amat, amamus, amatis, amant.

Kuligins (smejas). Patiešām viņa ir brīnumaina. Dzīvoju ar tevi laulībā jau septiņus gadus, bet liekas — apprecējāmies tikai vakar. Goda vārds. Nē, tiešām, tu esi apbrīnojama sieviete! Esmu apmierināts, apmierināts, apmierināts, apmierināts.

Maša. Apnicis, apnicis, apnicis. (Pieceļas un runā sēdēdama.) Man šī doma nedod miera. Tiešām pretīgi. Iesēdusies galvā, nespēju klusēt. Es runāju par Andreju. Viņš šo māju ieķīlājis bankā un visu naudu paņēmusi viņa sieva, bet māja taču nepieder viņam vienam, tā pieder mums visiem četriem. Viņam to vajadzēja zināt, ja viņš ir godīgs cilvēks.

Kuligins. Vai tiešām tev patīk par to runāt, Maša? Kam tev galvu lauzīt? Andrjuša iestidzis parādos, nu — dievs ar viņu.

Maša. Katrā ziņā tas ir nekrietni! (Atgulstas.)

Kuligins. Mēs ar tevi neesam nabagi. Es strādāju ģimnāzijā, pasniedzu stundas. Esmu godīgs cilvēks. Vienkāršs. Omnia mea mecum porto — kā mēdz teikt.

Maša. Man nekā nevajag, bet mani satrauc netaisnība. (Pauze.) Ej, Fjodor.

Kuligins (noskūpsta viņu). Tu esi nogurusi, atpūties kādu pusstundu, es tur pasēdēšu, pagaidīšu. Guli… (Iet.) Esmu apmierināts, apmierināts, apmierināts. (Aiziet.)

Irina. Patiešām, cik sīks kļuvis mūsu Andrejs, kā viņš ir saguris un novecojis, dzīvodams ar šo sievieti! Kādreiz gatavojās kļūt par profesoru, bet vakar lielījās, ka beidzot kļuvis par zemstes pārvaldes locekli. Viņš pārvaldes loceklis, bet Protopopovs — priekšsēdētājs. Visa pilsēta runā, smejas, bet tikai viņš viens neko nezina un neredz. Tagad visi aizskrējuši dzēst ugunsgrēku, bet viņš sēž savā istabā un nepievērš tam ne

kādu uzmanību. Tikai spēlē vijoli. (Nervozi.) Ai, briesmīgi, briesmīgi, briesmīgi! (Raud.) Nevaru, nevaru to vairs izturēt! Nevaru, nevaru!

Olga ienāk, sakārto savu galdiņu.

(Skaļi raud.) Izsviediet mani, izsviediet! Es vairs nespēju!

Olga (izbijusies). Ko tu runā, ko tu runā? Mīļā!

Irina (skaļi raudādama). Kur? Kur viss aizgājis? Kur palicis? Ak mans dievs, mans dievs! Esmu visu aizmirsusi, aizmirsusi, man galvā sajukums. Neatceros, kā itāliešu valodā saucas logs vai griesti. Visu aizmirstu, katru dienu aizmirstu, bet dzīve aiziet un nekad neatgriezīsies, nekad, nekad mēs neaizbrauksim uz Maskavu … Redzu, ka neaizbrauksim.

Olga. Mīļā, mīļā …

Irina (valdīdamās). Ak, es nelaimīgā … Nevaru strādāt, nestrādāšu. Pietiek, pietiek! Biju telegrāfiste, tagad strādāju zemstes pārvaldē. Neieredzu, nicinu visu, ko man liek darīt. Man ir jau divdesmit četri gadi, strādāju jau sen, un smadzenes notrulinājušās, esmu novājējusi, kļuvusi neglīta, vecāka, un man nav nekā, nekā, nekāda gandarījuma, bet laiks rit, un vienmēr liekas, ka aizeju no īstās, skaistās dzīves, aizeju aizvien tālāk un tālāk, krītu bezdibenī. Esmu izmisumā, nesaprotu, kāpēc vēl esmu dzīva, kāpēc vēl neesmu padarījusi sev galu…

Olga. Neraudi, manu meitenlt, neraudi. Es ciešu.

Irina. Es neraudu, neraudu … Pietiek … Redzi, es jau vairs neraudu … Pietiek … Pietiek!

Olga. Mīļā, es tev teikšu kā māsa, kā draugs, pieņem manu padomu — apprecies ar baronu.

Irina klusi raud.

Tu taču viņu cieni, augsti vērtē. Tiesa, viņš ir neglīts, bet tik godīgs, tīrs. Precas ne jau aiz mīlestības, bet lai izpildītu savu pienākumu. Vismaz es tā domāju un būtu ar mieru apprecēties bez mīlestības. Lai kas mani bildinātu, es precētos, ja vien būtu godīgs cilvēks. Precētos pat ar vecu vīru …

Iiina. Es visu laiku gaidīju, ka pārcelsimies uz dzīvi Maskavā, tur es sastaptu savu īsteno dzīves draugu, sapņoju par viņu, mīlēju … Bet, izrādās, viss ir blēņas — tīrās blēņas.

Olga (apskauj māsu). Mana mīļā, brīnišķīgā māsa, es visu saprotu: kad barons Nikolajs Ļvovičs aizgāja no karadienesta un atnāca pie mums civilā tērpā, viņš man šķita tik neglīts, ka es pat apraudājos. Viņš vaicāja: «Kāpēc raudat?» Ko es viņam varēju atbildēt? Bet, ja dievs lemtu, kā viņš apprecētu tevi, es būtu laimīga. Jo tas ir kas cits, pavisam cits.

Nataša ar sveci rokā klusēdama pāriet pāri skatuvei no labās puses durvim uz kreisās puses durvīm.

Maša (apsēžas). Viņa staigā tā, it kā būtu aizdedzinājusi pilsētu.

Olga. Tu, Maša, esi mujķe. Vislielākā muļķe mūsu ģimenē — tā esi tu. Lūdzu, atvaino.

Pauze.

Maša. Man gribas izsūdzēt grēkus, mīļās māsas. Mana dvēsele cieš. Izsūdzēšu grēkus jums un vairs nevienam citam, nekad. Teikšu tūlīt, šai pašā mirklī. (Klusi.) Tas ir mans noslēpums, bet jums jāzina viss . .. Nespēju klusēt…

Pauze.

Es mīlu, mīlu … Mīlu šo cilvēku … Jūs viņu nupat redzējāt. Ko tur nu runāt! īsi sakot, es mīlu Veršiņinu …

Olga (iet uz savu gultu viņpus aizslietņa). Nerunā par to. Es tikpat nedzirdu.

Maša. Ko lai dara! (Satver galvu.) Sākumā viņš man likās dīvains, pēc tam man bija viņa žēl… pēc tam iemīlēju… iemīlēju viņu ar viņa balsi, vārdiem, nelaimēm, divām meitiņām …

Olga (aiz aizslietņa). Es tikpat nedzirdu. Runā, kādas muļķības vien vēlies, es tikpat nedzirdu.

Maša. Tu esi muļķīte, Oļa. Mīlu — tas nozīmē: tāds mans liktenis. Tas man nolemts. Arī viņš mani mīl. Tas ir briesmīgi. Vai ne? Tas ir nelabi? (Satver Irinu aiz rokas, pievelk sev klāt.) Ak, mana mijā … Kā mēs nodzīvosim savu dzīvi, kas no mums iznāks? Kad lasi romānu, tad liekas — tas viss jau dzirdēts un ir tik saprotams, bet, kad iemīli pati, tad redzi, ka neviens neko nezina un katram pašam viss jāizlemj. Manas mīļās māsas. . . Atzinos jums, tagad klusēšu. Tagad būšu kā Gogoļa ārprātīgais … klusēšu . .. klusēšu . ..

Andrejs, pēc viņa Feraponls.

Andrejs (dusmīgi). Ko tu gribi? Nesaprotu. Feraponts (durvīs, nepacietīgi). Es, Andrej Sergejevič, jau desmit reizes teicu.

Andrejs. Vispirms es tev neesmu nekāds Andrejs Sergejevičs, bet — jūsu augstlabdzimtība.

Feraponts. Ugunsdzēsēji, jūsu augstdzimtība, lūdz atļauju uz upi braukt caur dārzu, citādi jābrauc apkārt — īsta sodība!

Andrejs. Labi. Saki, ka atļauju.

Feraponts aiziet.

Apnikuši! Kur Olga?

Olga ienāk.

Atnācu pie tevis, iedod man skapja atslēgu, esmu savējo pazaudējis. Tev ir tāda maza atslēdziņa.

Olga klusēdama pasniedz viņam atslēgu. Irina aiziet aiz savas gultas aizslietņa. Pauze.

Kāds milzu ugunsgrēks! Tagad sāk pierimt. Velns zina, mani Feraponts saniknoja, sarunāju viņam muļķības. Jūsu augstlabdzimtība . . . (Pauze.) Ko tu klusē, Olga? (Pauze.) Laiks atmest šīs muļķības, nevajag uzpūsties par neko. Tu, Maša, Irina, jūs visas esat šeit, jauki — izskaidrosimies, reizi par visām reizēm. Kas jums ir pret mani? Kas?

Olga. Paliec nu mierā, Andrjuša. Izskaidrosimies rītdien. (Satraukta.) Cik mokpilna nakts!

Andrejs (ļoti samulsis). Neuztraucies. Es pilnīgi aukstasinīgi jums jautāju — kas jums ir pret mani? Sakiet atklāti!

Veršiņina balss: «Tram-tam-tam!»

Maša (pieceļas, skaļi). Tra-ta-ta! (Olgai.) Sveika, Olga, .lai dievs stāv tev klāt! (Aiziet aiz aizslietņa noskūpstīt Irinu.) Guli mierīgi. Sveiki, Andrej! Ej projām, viņas nogurušas, izskaidrosieties rītdien … (Aiziet.)

Olga. Patiešām, Andrjuša, atliksim uz rītdienu. (Aiziet aiz savas gultas aizslietņa.) Laiks doties pie miera.

Andrejs. Es tikai pateikšu visu un aiziešu. Tūlīt… Vispirms jūs esat noskaņotas pret Natašu, manu sievu, un es to ievēroju jau savā kāzu dienā. Nataša ir jauks, godīgs cilvēks, taisnprātīga un cēla, tāds ir mans uzskats. Es mīlu un cienu savu sievu, saprotiet, mīlu un cienu, un pieprasu, lai arī citi viņu cienītu. Atkārtoju, viņa ir godīgs, cēls cilvēks, un visa jūsu nepatika, piedodiet, ir tikai untumi! (Pauze.) Otrkārt, jūs it kā dusmojaties par to, ka neesmu profesors, nenododos zinātnei, bet es taču kalpoju zemstē, esmu zemstes pārvaldes loceklis, un mans darbs man šķiet tikpat svēts un augsts kā zinātnieka darbs. Esmu zemstes pārvaldes loceklis un, ja gribat zināt, lepojos ar to. (Pauze.) Treškārt … Man ir vēl kas sakāms. Esmu ieķīlājis māju, neprasot no jums atļauju. Šai ziņā esmu vainīgs, lūdzu mani atvainot. Mani piespieda to darīt parādi, trīsdesmit pieci tūkstoši. Es vairs nespēlēju kārtis, sen esmu to atmetis, bet galvenais, ko varu teikt, sevi attaisnojot, ka jūs, meitenes, saņemat pensiju, bet es, tā sakot, neko nepelnīju. (Pauze.)

Kuligins (pie durvīm). Vai Mašas šeit nav? (Satraukts.) Bet kur tad viņa ir? Dīvaini! (Aiziet.)

Andrejs. Neklausās. Nataša ir lielisks, godīgs cilvēks. (Klusēdams staigā pa skatuvi, tad apstājas.) Kad apprecējos, domāju, ka būsim laimīgi, visi laimīgi. Bet — mans dievs. (Raud.) Mīļās māsas, dārgās māsas, neticiet man, neticiet man! (Aiziet.)

Kuligins (durvīs, satraukts). Kur Maša? Vai Mašas šeit nav? Brīnumi! (Aiziet.)

Trauksmes zvans, skatuve tukša.

Irina (aiz aizslietņa). Oļa! Kas tur klauvē pie grīdas?

Olga. Ārsts Ivans Romaničs. Viņš piedzēries.

Irina. Kāda nemierīga nakts! (Pauze.) Oļa! (Izbāž galvu no aizslietņa.) Vai dzirdēji? Brigādi pārceļ no šejienes kaut kur ļoti tālu prom.

Olga. Tās ir tikai baumas.

hina. Tad mēs paliksim vienas, Oļa!

Olga. Nu?

Irina. Mīļā, dārgā, es cienu, augsti vērtēju baronu, viņš ir jauks cilvēks, es apprecēšos ar viņu, esmu ar mieru, bet tikai brauksim uz Maskavu. Es lūdzu tevi, brauksim! Nav nekā labāka pasaulē par Maskavu! Brauksim, Oļa! Brauksim!

Priekškars

CETURTAIS CELIENS

Vecs dārzs pie Prozorovu mājas. Gara egļu aleja, kuras galā redzama upe. Viņpus upes — mežs. Pa labi — mājas terase, tur uz galda pudeles un glāzes; redzams, ka nupat dzerts šampanietis. Pulkstenis — divpadsmit dienā. No ielas paretam dārzā ienāk garāmgājēji,

dodamies pie upes; ātri aizsoļo pleci zaldāti. Čebutikins labā omā, kas viņu neatstāj visu cēlienu, sēž krēslā dārzā un gaida, kad viņu sauks; viņam galvā cepure, rokā spieķis. Irina, Kuligins ar ordeņlenti ap kaklu, bez ūsām un Tuzenbahs stāv uz terases, izvadīdami Fedoliku un Rodē, kas nāk lejup pa kāpnēm; abi virsnieki ir pārgājienu formas tērpā.

Tuzenbahs (skūpstās ar Fedotiku). Jūs esat labs, mēs dzīvojām tik draudzīgi. (Saskūpstās ar Rodē.) Vēlreiz . .. dzīvojiet sveiki, mans dārgais!

Irina. Uz redzēšanos!

Fedotiks. Nevis uz redzēšanos, bet — ardievu, mēs vairs nekad neredzēsimies!

Kuligins. Kas zina! (Noslauka acis, smaida.) Redz, arī es apraudājos.

Irina. Kādreiz satiksimies.

Fedotiks. Pēc desmit, piecpadsmit gadiem? Bet tad diezin vai pazīsim cits citu, vēsi apsveicināsimies . .. (Fotografē.) Stāviet… Vēl pēdējo reizi.

Rodē (apskauj Tuzenbahu). Vairs neredzēsimies. (Skūpsta roku Irinai.) Paldies par visu, visu.

Fedotiks (ar nepatiku). Pagaidi taču!

Tuzenbahs. Dievs dos, redzēsimies. Atrakstiet mums. Katrā ziņā atrakstiet.

Rodē (skatās uz dārzu). Ardievu, koki! (Sauc.) Hop, hop! (Pauze.) Ardievu, atbalss!

Kuligins. Ņemsiet vēl apprecēsieties tur — Polijā. Sieva poliete apskaus un teiks: «Kohane!» (Smejas.)

Fedotiks (paskatījies pulkstenī). Palikusi nepilna stunda. No mūsu baterijas tikai Soļonijs brauks ar liellaivu, mēs dosimies ar savu armijas da]u. Šodien divizionu sastāvā aizies trīs baterijas, rīt — vēl trīs, un pilsētā iestāsies klusums un miers.

Tuzenbahs. Un briesmīga garlaicība.

Rodē. Bet kur ir Marija Sergejevna?

Kuligins. Maša ir dārzā.

Fedotiks. Jāiet no viņas atvadīties.

Rodē. Ardievu, jāiet projām, citādi sākšu raudāt. .. (Strauji apskauj Tuzenbahu un Kuliginu, noskūpsta roku Irinai.) Skaisti mēs te dzīvojām!

Fedotiks (Kuliginam). Tas jums piemiņai — piezīmju grāmatiņa ar zīmulīti.. . Mēs te iesim pie upes.

Aiziet abi atskatīdamies.

Rodē (sauc). Hop, hop!

Kuligins (sauc). Ardievu!

Skatuves dibenplānā Fedotiks un Rodē sastopas ar Mašu, atvadās no viņas; viņa aiziet tiem līdzi.

Irina. Aizgāja. (Atsēžas uz terases apakšējā pakāpiena.)

Čebutikins. Bet no manis aizmirsa atvadīties.

Irina. Kāpēc tad jūs tā nomaļus?

Čebutikins. Arī es tā kā aizmirsu. Bet drīz jau atkal ar viņiem redzēšos, rītdien aizbraucu. Jā .. . vēl palikusi viena diena. Pēc gada aiziešu no dienesta, alkal atbraukšu šurp un dzīvošu sava mūža pēdējos gados jūsu tuvumā. Man līdz pensijai atlicis tikai viens gadiņš. (Ieliek kabatā vienu avīzi, izņem otru.) Atbraukšu šurp pie jums un pašos pamatos mainīšu dzīves veidu. Kļūšu tāds kluss, tāds piemīlīgs, tāds pieklājīgs cilvēciņš …

Irina. Jums patiešām vajadzētu citādi dzīvot, draugs. Kaut kā citādi!

Čebutikins. Jā. Jūtu. (Klusi dzied.) Tarara — bumbija — kā dzīve stumdīja!

Kuligins. Ivans Romaničs ir nelabojams! Nelabojams!

Čebutikins. Vajadzētu pie jums iet mācībā. Tad labotos.

Irīna. Fjodors noskuvis ūsas. Nepatīk skatīties!

Kuīigins. Kāpēc?

Čebutikins. Es varētu pateikt, kam tagad līdzinās jūsu fizionomija, bet nespēju.

Kuīigins. Neko darīt! Tā pieņemts, tas ir modus vivendi. Direktors sev noskuva ūsas, arī es, kad kļuvu inspektors, noskuvu savējās. Nevienam nepatīk, bet man vienalga. Esmu apmierināts. Ar ūsām vai bez ūsām, esmu vienmēr apmierināts. (Apsēžas.)

Skatuves dibenplānā Andrejs stumj bērnu ratiņus, kuros gu] bērns.

īrina. Ivan Romanič dārgais, esmu ļoti norūpējusies. Jūs vakar bijāt uz bulvāra, sakiet — kas tur notika?

Čebutikins. Kas notika? Nekas. Nieki. (Lasa avīzi.) Viss vienalga!

Kuīigins. Stāsta, ka Soļonijs un barons vakar sastapušies uz bulvāra pie teātra …

Tuzenbahs. Kas tur ko runāt! Nu patiešām … (Atmet ar roku un ieiet mājā.)

Kuīigins. Pie teātra … Soļonijs atkal sācis izzobot baronu, tas nav izturējis, pateicis kaut ko apvainojošu.

Čebutikins. Nezinu. Viss blēņas!

Kuīigins. Kāds semināra skolotājs domraksta beigās uzrakstījis: «blēņas». Skolnieks nav sapratis rokrakstu un domājis, ka uzrakstīta uzslava latīņu valodā. (Smejas.) Patiešām jocīgi! Stāsta, ka Soļonijs iemīlējies Irinā un ienīstot baronu … To var saprast. Irina ir ļoti jauka meitene. Viņa pat ir līdzīga Mašai, viņa tikpat domīga. Tikai tev, Irina, ir maigāks raksturs. Lai gan ari Mašai, starp citu, ir ļoti labs raksturs. Es Mašu mīlu.

Aiz skatuves dārzā dzirdams sauciens: «Aū! Hop, hop!»

Irina (nodreb). Mani šodien viss nez kāpēc biedē. (Pauze.) Esmu visu jau sakārtojusi, pēcpusdienā sūtīšu savas mantas prom. Mēs ar baronu rīt salaulāsimies un rītdien pat brauksim prom uz ķieģeļu fabriku, bet parīt jau strādāšu skolā, sāksies jauna dzīve! Dievs man palīdzēs. Kad liku skolotājas eksāmenu, es pat raudāju no prieka, no laimības… (Pauze.) Tūlīt piebrauks rati, lai aizvestu mantas.

Kuīigins. Tā jau ir, bet viss kaut kā nenopietni. Ir tikai idejas, bet maz nopietnības. Taču es tev no visas sirds novēlu.

Čebutikins (aizkustināts). Mana jaukā, labā . .. Manu zelta gabaliņ… Jūs esat tālu aizgājušas, nepanākšu jūs. Palieku iepakaļ kā gājputns, kas kļuvis vecs, nespēj lidot. Lidojiet, manas mīļās, lidojiet ar dieva palīgu! (Pauze.) Velti, Fjodor Iļjič, jūs sev noskuvāt ūsas.

Kuligins. Pietiks par to runāt. (Nopūšas.) Šodien aizies karavīri, viss būs atkal pa vecam. Lai runā ko runādami, bet Maša ir laba, godīga sieviete, es viņu ļoti mīlu un esmu pateicīgs savam liktenim. Cilvēku likteņi ir dažādi. Tepat akcīzē strādā tāds Kozirevs. Viņš mācījās kopā ar mani, viņu izslēdza no ģimnāzijas piektās klases tāpēc, ka viņš nekādi nespēja izprast, ko nozīmē ut conseculivum. Tagad viņš nonācis lielā trūkumā, slimo, un es, viņu satiekot, saku viņam: «Sveiki, ut conseculivum!» — «Jā,» atbild, «tieši tā conseculivum,» un klepo. Bet man visu mūžu veicas, esmu laimīgs, man ir otrās pakāpes Staņislava ordenis, un pats mācu citiem šo ut conseculivum! Protams, esmu gudrs cilvēks, gudrāks nekā daudzi citi, taču laime nav gudrībā …

Mājā kāds spēlē uz klavierēm «Jaunavas lūgšanu».

Irina. Rītvakar vairs nedzirdēšu šo «Jaunavas lūgšanu», nesatikšos ar Protopopovu. (Pauze.) Bet Protopopovs sēž tur viesistabā, arī šodien atnācis …

Kuligins. Priekšniece vēl nav atbraukusi?

Irina. Nē, viņu aizsauca. Ja jūs zinātu, cik man grūti dzīvot šeit vienai bez Oļas… Viņa dzīvo ģimnāzijā; viņa ir priekšniece, visu dienu aizņemta darbā, es esmu viena, man garlaicīgi, nav ko darīt, pat ienīstu istabu, kurā dzīvoju. Tāpēc izšķīros: ja man nav lemts būt Maskavā, tad tā tam arī jānotiek. Tātad — liktenis. Neko darīt. Viss notiek pēc dieva prāta, patiesi. Nikolajs Ļvovičs mani bildināja. Padomāju un izlēmu. Viņš ir labs cilvēks, pat jābrīnās, cik labs. Un manai dvēselei pēkšņi it kā spārni izauga, es kļuvu jautraka, man kļuva vieglāk un atkal iegribējās strādāt, strādāt. Bet vakar kaut kas notika, mani apdraud kāds noslēpums …

Čebutikins. Blēņas!

Nataša (logā). Priekšniece.

Kuligins. Atbrauca priekšniece. Iesim.

Kopā ar Irinu ieiet mājā.

Čebutikins (lasa avīzi un klusu dzied). Tarara — bumbija … kā dzīve stumdīja …

Nāk Maša-, dibenplānā Andrejs stumj bērnu ratiņus.

Maša. Sēž te, atpūšas.

Čebutikins. Un tad?

Maša (apsēžas). Nekas. (Pauze.) Jūs mīlējāt manu māti?

Čebutikins. Ļoti.

Maša. Bet viņa jūs?

Čebutikins (pēc pauzes). To es vairs neatceros.

Maša. Vai manējais ir šeit? Tā kādreiz mūsu virluvene Marfa sauca savu gorodovoju: manējais. Vai manējais šeit?

Čebutikins. Vēl nav.

Maša. Kad laime jāņem pa mirklim, pa gabaliņam, pēc tam tā jāzaudē, kā man, tad cilvēks maz pamazām kļūst rupjš, nikns. (Norāda sev uz krūtīm.) Te man viss vārās. (Skatās uz brāli Andreju, kas stumj ratiņus.) Lūk, mūsu brālis Andrejs. Visas cerības zaudētas. Tūkstošiem cilvēku vilka zvanu augšā, izšķieda daudz darba un naudas, bet zvans pēkšņi nogāzās un saplīsa. Pēkšņi, ne no šā, ne no tā. Tāpat arī Andrejs . . .

Andrejs. Kad beidzot mājā būs miers? Tāds troksnis!

Čebutikins. Drīz. (Skatās pulkstenī.) Man ir veclaiku pulkstenis, tas zvana. (Uzvelk pulksteni, tas zvana.) Pirmā, otrā un piektā baterija aizies tieši vienos. (Pauze.) Bet es rītdien.

Andrejs. Uz visiem laikiem?

Čebutikins. Nezinu. Varbūt atgriezīšos pēc gada. Kaut gan velns zina . .. viss vienalga …

Kaut kur tālu spēlē arfu un vijoli.

Andrejs. Pilsēta kļūs tukša. It kā to apsegtu ar vāku. (Pauze.) Kaut kas vakar noticis pie teātra; visi runā, bet es neko nezinu.

Čebutikins. Nekas. Muļķības. Soļonijs sāka piesieties baronam, bet tas iekaisa un apvainoja viņu, un galu galā iznāca tā, ka Soļonijs bija spiests viņu izaicināt uz divkauju. (Skatās pulksteni.) Šķiet, būtu jau laiks. Pusvienos kroņa birztalā, tajā, kas redzama aiz upes. Pif-paf. (Smejas.) Soļonijs iedomājas, ka viņš ir Ļermontovs, un pat raksta dzejas. Joks paliek joks, bet tā viņam jau trešā divkauja.

Maša. Kam?

Čebulikins. Soļonijam.

Maša. Bet baronam?

Čebutikins. Kas baronam? (Pauze.)

Maša. Man galvā juceklis. Tomēr es saku — nedrīkst viņiem to atļaut. Viņš var baronu ievainot vai pat nogalināt.

Čebutikins. Barons ir labs cilvēks, bet viens barons vairāk vai mazāk — vai tas nav vienalga? Lai! Viss vienalga.

Aiz dārza saucieni: «Aū! Hop, hop!»

Pagaidīsim. Tur Skvorcovs sauc — sekundants. Sēž laivā.

Pauze.

Andrejs. Manuprāt, cīnīties divkaujā vai piedalīties tajā kaut vai kā ārstam ir vienkārši netikumīgi.

Čebutikins. Tā tas tikai liekas… Mēs neesam, nekā nav pasaulē, mēs neeksistējam, mums tikai liekas, ka eksistējam … Vai nav vienalga.

Maša. Tā visu dienu visi runā, runā. (Staigā.) Ja dzīvo tādā klimatā, tad skaties vien, ka nesāk snigt, bet te vēl šīs sarunas… (Apstājas.) Es neiešu iekšā, es nevaru tur iet. Kad atnāks Veršiņins, pasakiet man . .. (Aiziet pa aleju.) Jau lido gājputni. (Skatās augšup.) Gulbji vai zosis… Mani mīļie, laimīgie… (Aiziet.)

Andrejs. Mūsu māja būs tukša. Aizbrauks virsnieki, aizbrauksiet jūs, Irina apprecēsies, un es mājā palikšu viens.

Čebutikins. Bet sieva?

Feraponts ienāk ar papīriem.

Andrejs. Sieva paliek sieva. Viņa ir godīga, kārtīga, teiksim, laba, bet reizē viņai piemīt kaut kas tāds, kas pazemina viņu līdz sīkam, aklam, raupjam dzīvniekam.

Vispār — viņa nav cilvēks. Saku lo jums kā draugam, vienīgajam cilvēkam, kam varu atklāt savu dvēseli. Es mīlu Natašu, tā ir, bet dažreiz viņa man šķiet neiedomājami vulgāra, un tad es samulstu un nesaprotu, par ko, kāpēc tā mīlu viņu vai vismaz esmu mīlējis.

Čebutikins (pieceļas). Es, brāl, rīt aizbraucu, varbūt mēs nekad vairs neredzēsimies, tāpēc došu tev padomu. Zini, uzliec galvā cepuri, paņem rokā spieķi un ej prom… ej prom… ej un ej neatskatīdamies. Jo tālāk aiziesi, jo labāk.

Soļonijs skatuves dibenplānā iet ar diviem virsniekiem,ieraudzījis

Cebutikinu, So]onijs pagriežas pret viņu; virsnieki iet tālāk.

Soļonijs. Dakter, laiks! Jau pusviens. (Sasveicinās ar Andreju.)

Čebutikins. Tūlīt. Jūs visi esat man apnikuši. (Andrejam.) Ja kāds prasa pēc manis, Andrjuša, tad saki, ka es drīz nākšu . . . (Nopūšas.) Oho-ho-ho!

Soļonijs. Nepagūst viņš iebrēkties, sāk jau lācis viņu spiest. (Iet kopā ar viņu.) Ko jūs krekšķat, vecais?

Čebutikins. Nu?

Soļonijs. Kā jums ar veselību?

Čebutikins (dusmīgi). Pavisam šķība!

Soļonijs. Jūs, vecīt, veltīgi uztraucaties. Es neatjaušos daudz, tikai nošaušu viņu kā sloku. (Izvelk smaržu pudelīti un apslacina rokas.) Šodien izlēju veselu pudelīti smaržu, bet joprojām šī smaka. Manām rokām ir līķa smaka. (Pauze.) Tā … Vai atceraties dzejoli: «Viņš, nemierīgais, vētru meklē, it kā tur spētu mieru rast.»

Čebutikins. Jā. Nepagūst viņš iebrēkties, sāk jau lācis viņu spiest. (Aiziet ar Soļoniju.)

Dzirdami saucieni: «Hop! Aū!» Ienāk Andrejs un Feraponts.

Feraponts. Jāparaksta papīri.

Andrejs (nervozi). Atkāpies no manis! Atkāpies! Es lūdzu. (Aizsoļo ar ratiņiem.)

Feraponts. Tālab jau ir papīri, lai tos parakstītu. (Aiziet skatuves dibenplānā.)

Ienāk Irina un Tuzenbahs, kam galvā salmenīca. Kuligins iet pār skatuvi, saukdams: «Aū, Maša, aū!»

Tuzenbahs. Viņš laikam ir vienīgais cilvēks pilsētā, kas priecājas, ka aiziet karavīri.

Irina. Tas ir saprotami. (Pauze.) Mūsu pilsēta kļūs tukša.

Tuzenbahs (palūkojies pulkstenī). Mīļā, es tūlīt atnākšu.

Irina. Kur tu iesi?

Tuzenbahs. Man jāaiziet uz pilsētu, pēc tam … jāizvada biedri.

Irina. Nav taisnība… Nikolaj, kāpēc tu šodien esi tik izklaidīgs? (Pauze.) Kas vakar notika pie teātra?

Tuzenbahs (ar nepacietīgu kustību). Pēc stundas atgriezīšos un būšu atkal pie tevis. (Skūpsta viņai rokas.) Mīļā! (Raugās sejā.) Jau pagājuši pieci gadi, kopš mīlu tevi, un vēl joprojām nespēju pierast, un tu man liecies aizvien skaistāka. Kādi apburoši, brīnišķīgi mati! Kādas acis! Es tevi rīt aizvedīšu prom, mēs strādāsim, kļūsim bagāti, mani sapņi atdzims. Tu būsi laimīga. Vienīgi, vienīgi — tu mani nemīli!

Irina. Tas nav manā varā. Es būšu tava sieva, uzticīga, pakļāvīga, bet mīlas nav, ko lai dara! (Raud.) Neesmu nekad vēl savā mūžā mīlējusi. Es tā sapņoju par mīlu, sapņoju jau sen, dienas un naktis, bet mana dvēsele ir kā dārgas klavieres, kuras aizslēgtas un kuru atslēga pazudusi. (Pauze.) Tavs skatiens tik nemierīgs.

Tuzenbahs. Negulēju visu nakti. Manā dzīvē nav nekā briesmīga, kas mani varētu biedēt, un tikai šī nozaudētā atslēga moka manu dvēseli, neļauj man iemigt… Saki man kaut ko. (Pauze.) Saki man kaut ko…

Irina. Ko? Ko lai saka? Ko?

Tuzenbahs. Kaut ko.

Irina. Gana runāts. Gana!

Pauze.

Tuzenbahs. Kādi nieki, kādi muļķīgi sīkumi dažreiz dzīvē kļūst nezin kāpēc nozīmīgi. Cilvēks joprojām smejas par tiem, uzskata tos par sīkumiem, bet iet un jūt, ka nav spēka apstāties. Nerunāsim par to! Esmu līksms. Es it kā pirmo reizi dzīvē redzu šīs egles, kļavas, šos bērzus, un viss raugās manī ar ziņkāri un gaida.

Cik skaisti koki, un īstenība, cik skaistai vajadzētu būt dzīvei ap tiem!

Sauciens: «Aū! Hop — hop!»

Jāiet, jau laiks . . . Lūk, nokaltis koks, bet vēl arvien līdzi citiem šūpojas vējā. Man šķiet, ja arī es nomiršu, tad tomēr vēl kaut kādā veidā ņemšu dalību dzīvē. Ardievu, mīļā! (Skūpsta Irinai iokas.) Tavi papīri, kurus man iedevi, atrodas uz mana galda, zem kalendāra.

Irina. Es iešu tev līdzi.

Tuzenbahs (satraukti). Nē, nē! (Ātri aiziet, alejā apstājas.) Irina!

Irina. Jā?

Tuzenbahs (nezina, ko teikt). Es šodien neesmu dzēris kafiju. Saki, lai uzvāra. (Ātri aiziet.)

Irina stāv domīga, lad aiziet skatuves dibenplānā un iesēžas šūpolēs.

Uznāk Andrejs ar ratiņiem, parādās Fcraponls.

Feraponts. Andrej Sergejevič, papīri taču nepieder man, bet valstij. Es tos neesmu izgudrojis.

Andrejs. Kur, kur palikusi mana pagātne, kad biju jauns, priecīgs, gudrs, kad mani sapņi un manas domas bija apgarotas, kad manu tagadni un nākotni apstaroja cerība? Kāpēc mēs, tikko sākuši dzīvot, kļūstam garlaicīgi, pelēki, neinteresanti, laiski, vienaldzīgi, nevajadzīgi, nelaimīgi? Mūsu pilsēta pastāv jau divsimt gadu, tajā ir simttūkstoš iedzīvotāju, un nav neviena, kas nebūtu citiem līdzīgs, nav neviena varoņa ne pagātnē, ne tagadnē, neviena zinātnieka, neviena mākslinieka, kaut cik ievērojama cilvēka, kas izraisītu skaudību vai kvēlu vēlmi sekot viņa paraugam. Tikai ēd, dzer, guļ, pēc tam nomirst, piedzimst citi un tāpat ēd, dzer, guļ un, lai aiz garlaicības nekļūtu pavisam truli, padara dzīvi daudzveidīgāku ar nekrietnām tenkām, degvīnu, kāršu spēli, tiesāšanos, sievas krāpj vīrus, un vīri melo, izliekas, ka neko neredz un nedzird, neiedomājami vulgāra ietekme nomāc bērnus, un dievišķā dzirksts viņos dziest, viņi kļūst tikpat nožēlojami, tādi paši cits citam līdzīgi miroņi kā viņu tēvi un mātes… (Ferapontam dusmīgi.) Ko gribi?

Feraponts. Ko? Lai parakstāt papīrus.

Andrejs. Tu man esi apnicis.

Feraponts (pasniedz papīrus). Nupat šveicars no valsts palātas stāstīja… It kā ziemā Pēterburgā bijis ap divsimt grādu liels sals.

Andrejs. Tagadne pretīga, toties, ja domāju par nakamību, kļūst tik labi! Pārņem tāda viegluma un brīves sajūta: tālumā aust gaisma, es redzu brīvību, redzu, ka es un mani bērni atsvabināmies no bezdarbības, no kvasa, no ceptās zoss ar kāpostiem, no pēcpusdienas miega, no nelietīgās liekēžu dzīves.

Feraponts. Stāsta, ka nosaluši divi tūkstoši cilvēku. Visus ļaudis sagrābušas šausmas. Vai nu Pēterburgā, vai Maskavā — nevaru atcerēties.

Andrejs (maigu jūtu pārņemts). Manas mīļās māsas, manas brīnišķīgās māsas! (Caur asarām.) Maša, mana māsa.

Nataša (logā). Kas te runā tik skaļi? Vai tu, Andrjuša? Uzmodināsi Sofočku. Il ne ļaut pas laire du bruit, la Sophie est dormйe dйjа. Vous кtes un ours. (Sadusmota.) Ja gribi runāt, tad atdod ratiņus kādam citam. Ferapont, paņem no kunga ratiņus!

Feraponts. Klausos. (Ņem ratiņus.)

Andrejs (apmulsis). Es runāju klusi.

Nataša aiz loga, mīlinādamās ar savu dēlēnu). Bobik! Bobiks ir palaidnis! Bobiks ir nelabs!

Andrejs (pārskata papīrus). Labi, apskatīšos un, ko vajadzēs, parakstīšu, bet tu aiznesīsi atkal uz pārvaldi. (Ieiet mājā, lasīdams papīrus; Feraponts aizvizina ratiņus tālāk dārzā.)

Nataša (aiz loga). Bobik, kā sauc tavu māmiņu? Mīlulīt, mīlulīt! Bet kas tur? Tā ir krustmāte Oļa, saki viņai: labdien, Oļa!

Klejojošie muzikanti — vīrietis un meitene — spēlē vijoli un arfu. No mājas iznāk Vcršiņins, Olga un Antisa un kādu mirkli klusēdami klausās; viņiem tuvojas Irina.

Olga. Mūsu dārzs ir kā caurstaigājams pagalms, tam cauri ļaudis iet un brauc. Auklīt, iedod kaut ko šiem muzikantiem!

Anfisa (iedod kaut ko muzikantiem). Ejiet ar dieva palīgu, sirdsmīļie.

Muzikanti paklanās un aiziet.

Nelaimes putni. Ne jau aiz pārticības spēlē. (Irinai.) Labdien, Ariša! (Noskūpsta viņu.) Kaut tu zinātu, meitiņ, kā es dzīvoju! Kā es dzīvoju! Ģimnāzijā kroņa dzīvoklī, manu zelta gabaliņ, kopā ar Oļušku — nepameta mani tas kungs vecuma dienās. Savu mūžu es, grēciniece, neesmu tā dzīvojusi. Dzīvoklis liels, kronim pieder, man vesela istaba un gultiņa. Viss kroņa. Atmostos naktī, un — ak kungs, svētā dievmāte — nav laimīgāka cilvēka par mani.

Veršiņins (paskatās pulksteni). Tūlīt aizejam, Olga Sergejevna. Man laiks doties prom. (Pauze.) Vēlu jums visu, visu … Kur Marija Sergejevna?

Iiina. Kaut kur dārzā … Iešu uzmeklēšu viņu.

Veršiņins. Esiet tik laba! Es steidzos.

Anlisa. Arī es iešu viņu pameklēšu. (Sauc.) Mašeņka, a-ū! (Aiziet kopā ar Irinu dārzāj A-ū! A-ū!

Veršiņins. Visam reiz pienāk gals. Lūk, arī mēs šķiramies. (Skatās pulkstenī.) Pilsētā mums par godu sarīkoja kaut ko līdzīgu brokastīm, dzērām šampanieti, pilsētas galva norunāja runu, es ēdu un klausījos, bet mana dvēsele bija šeit, pie jums. (Pārlaiž skatienu pār dārzu.) Esmu pieradis pie jums.

Olga. Vai mēs vēl kādreiz redzēsimies?

Veršiņins. Laikam gan ne. (Pauze.) Mana sieva un abas meitenes padzīvos te vēl mēnešus divus; lūdzu, ja kaut kas atgadās vai kaut kas vajadzīgs …

Olga. Jā, jā, protams! Esiet mierīgs! (Pauze.) Pilsētā rīt vairs nebūs neviena karavīra, viss pārvērtīsies par atmiņām, un, protams, mums sāksies jauna dzīve … (Pauze.) Viss notiek ne tā, kā vēlamies. Negribēju būt priekšniece un tomēr tāda kļuvu. Tātad Maskavā mums nav lemts dzīvot.

Veršiņins. Paldies par visu. Piedodiet man, ja kaut kas nav bijis tā, kā vajag. Daudz, ļoti daudz esmu runājis — piedodiet arī to, nepieminiet ar ļaunu.

Olga (noslauka acis). Kāpēc Maša nenāk?

Veršiņins. Ko jums vēl sacīt atvadām? Par ko pafilozofēt? (Smejas.) Dzīve ir grūta. Daudziem no mums tā šķiet akla un bezcerīga, un tomēr jāatzīstas, ka tā kļūst arvien skaidrāka un vieglāka, un, acīm redzot, nav tālu laiks, kad tā kļūs pavisam gaiša. (Skatās pulksteni). Man

jāiet. Agrāk cilvēce bija nodarbināta ar kariem, visu dzīvi aizpildīja karagājieni, iebrukumi, uzvaras, tagad tas vķs ir pagājis, atstājot aiz sevis milzīgu, tukšu vietu, kuru pagaidām nav ar ko aizpildīt. Cilvēce dedzīgi meklē un, protams, atradīs. Kaut jel ātrāk atrastu! (Pauze.) Zināt, ja uzcītību apvienotu ar izglītību, bet izglītību ar uzcītību. (Skatās pulkstenī.) Man jāiet…

Olga. Lūk, viņa nāk.

Ienāk Maša.

Veršiņins. Atnācu atvadīties.

Olga paiet mazliet sānis, lai netraucētu atvadas.

Maša (skalās viņam sejā). Paliec sveiks!

Ilgs skūpsts.

Olga. Pienācis laiks, pienācis laiks …

Maša skaļi raud.

Veršiņins. Atraksti man. Neaizmirsti! Laid mani… laiks. Olga Sergejevna, pieturiet viņu, man jāiet, esmu nokavējies. (Aizkustināts skūpsta roku Olgai, pēc tam vēlreiz apskauj Mašu un ātri aiziet.)

Olga. Rimsties, Maša! Beidz raudāt, mīļā!

Ienāk Kuligins.

Kuligins (apmulsis). Nekas, lai paraud, lai. Mana labā, jaukā Maša. Tu esi mana sieva, un esmu laimīgs, lai būtu kā būdams. Es nežēlojos, neko tev nepārmetu … Oļa ir lieciniece … Sāksim atkal dzīvi pa vecam, un es neteikšu nevienu vārdu, nevienu piezīmi…

Maša (apvalda elsas). Pie zalkšu jūras ozols zaļo, tam apkārt zelta važa spīd… tam apkārt zelta važa spīd … Es zaudēšu prātu … Pie zalkšu jūras ozols zaļo …

Olga. Nomierinies, Maša. Nomierinies. Dod viņai ūdeni.

Maša. Es vairs neraudu.

Kuligins. Viņa vairs neraud … viņa ir laba …

Atskan tāls, dobjš šāviens.

Maša. Pie zalkšu jūras ozols zajo, tam apkārt zelta važa spīd. Kaķis zaļo . . . ozols zaļo … Es jaucu vārdus. (Dzer ūdeni.) Neizdevusies dzīve . .. man nekā vairs nevajag … Tūlīt nomierināšos … Vienalga … Ko nozīmē zalkšu jūra? Kāpēc šis vārds man prātā? Jūk domas.

Ienāk Irina.

Olga. Nomierinies, Maša. Nu redzi, tu taču esi prātīga. Iesim istabā.

Maša (dusmīgi). Neiešu tur. (Skaļi raud, bet tūlīt apklust.) Es šai mājā vairs neeju un arī turpmāk neiešu.

Irina. Pasēdēsim kopā, kaut brīdi paklusēsim. Jo rītdien taču es braucu prom.

Pauze.

Kuligins. Vakar trešajā klasē kādam zēnam atņēmu šīs te ūsas un bārdu. (Pieliek pie sejas ūsas un bārdu.) Izskatos pēc vācu valodas skolotāja… (Smejas.) Vai nav taisnība? Šie zēni ir tik jocīgi!

Maša. Patiesi līdzīgs jūsu vācietim.

Olga (smejas). Jā.

Maša raud.

Irina. Nevajag, Maša!

Kuligins. Ļoti līdzīgs.

Ienāk Nalaša.

Nataša (kalponei). Ko? Pie Sofočkas pasēdēs Protopopovs Mihails Ivaničs, bet Bobiku lai pavizina Andrejs Sergejičs. Tik daudz rūpju ar bērniem … (Irinai.) Irina, tu rīt aizbrauc — tik žēl. Paliec vēl vismaz kādu nedēļu. (Ierauga Kuliginu, iekliedzas; tas smejas un noņem ūsas un bārdu.) Nu, ko jūs mani tā izbiedējāt! (Irinai.) Esmu pie tevis pieradusi, un vai tu domā, ka man būs viegli šķirties no tevis? Tavā istabā likšu pārvākties Andrejam ar savu vijoli — lai tur čīgā —, bet viņa istabā novietosim Sofočku. Brīnišķīgs, apburošs bērns! Gudra meitiņa. Šodien paskatījās uz mani ar tādām actiņām un saka: «Māmiņ!»

Kuligins. Patiešām skaists bērns!

Nataša. Tātad rīt būšu šeit viena. (Nopūšas.) Vispirms likšu nocirst šo egļu aleju, tad šo kļavu. Vakaros tā ir tik neglīta… (Irinai.) Mīļā, tev nemaz nepiestāv šī josta. Tik bezgaumīga … Vajag apsiet kaut ko gaišāku. Un šeit visapkārt likšu iedēstīt puķītes, puķītes, visur smaržos … (Baigi.) Kāpēc šeit uz sola nomesta dakšiņa? (Ieiedama mājā, kalponei.) Es jautāju, kāpēc šeit uz sola nomesta dakšiņa. (Kliedz.) Muti ciet!

Kuligins. Trako!

Aiz skatuves spēlē maršu; visi klausās.

Olga. Aiziet.

Ienāk Čebutikins.

Maša. Aiziet mūsējie. Ko lai dara . . . Laimīgu ceļu! (Vīram.) Jāiet mājās. Kur mana cepure un apmetnis?

Kuligins. Ienesu istabā. Tūlīt atnesīšu.

Olga. Jā, tagad varam iet mājās. Ir laiks.

Čebutikins. Olga Sergejevna!

Olga. Ko?

Pauze.

Ko?

Čebutikins. Nekas… Nezinu, kā lai jums to pasaku . .. (Iečukst viņai ausī.)

Olga (izbailēs). Nevar būt!

Čebutikins. Jā … Tā gadījās . .. Esmu noguris, izmocījies, vairāk negribu runāt. (īgni.) Starp citu, viss vienalga!

Maša. Kas noticis?

Olga (apskauj Irinu). Šodien briesmīga diena … Nezinu, kā lai tev pasaku, mīļā.

Irina. Ko? Sakiet ātrāk — kas noticis? Dieva dēļ! (Raud.)

Čebutikins. Nupat divkaujā nošauts barons …

Irina (klusi raud). Es zināju, es zināju …

Čebutikins (skatuves dibenplānā atsēžas uz sola). Noguru … (Izņem no kabatas avīzi.) Lai paraud … (Klusi dzied.) Ta-ra-ra-bumbija … kā dzīve stumdīja. Vai nav vienalga!

Trīs māsas stāv, piekļāvušās cita citai.

Maša. Ai, kā spēlē mūzika! Viņi aiziet no mums, viens aizgājis pavisam, pavisam, uz mūžu, mēs paliksim vienas, lai atsāktu dzīvi vēlreiz. Jādzīvo . .. Jādzīvo …

īrititr (noliek galvu Olgai uz krūtīm). Nāks laiks, visi uzzinās, kāpēc viss tā notiek, kāpēc bija šīs ciešanas, nebūs nekādu noslēpumu, bet pagaidām jādzīvo… un jāstrādā, tikai jāstrādā! Rīt es aizbraukšu viena, mācīšu bērnus skolā, un visu savu dzīvi atdošu tiem, kam tā varbūt vajadzīga. Tagad ir rudens, drīz pienāks ziema, apbirdinās visu ar sniegu, bet es strādāšu, strādāšu.

Olga (apskauj abas māsas). Mūzika spēlē tik līksmi, braši, un gribas dzīvot. Mans dievs! Paies laiks, un mēs aiziesim uz mūžu, mūs aizmirsīs. Aizmirsīs mūsu sejas, balsis un to, cik daudz mūsu bija, bet mūsu ciešanas pārvērtīsies priekā tiem, kas dzīvos pēc mums, uz zemes valdīs laime un miers un ar labu vārdu atcerēsies un svētīs tos, kas dzīvo tagad. Mīļās māsas, mūsu dzīve vēl nav beigusies. Dzīvosim! Mūzika spēlē tik līksmi, tik priecīgi, un šķiet, ka pēc neilga laika uzzināsim, kāpēc dzīvojam, kāpēc ciešam. Kaut mēs to zinātu, kaut mēs to zinātu!

Mūzika skan arvien klusāk; Kuligins, priecīgs, smaidošs, nes cepuri un apmetni, Andrejs stumj ratiņus, kuros sēž Bobiks.

Čebulikins (klusi dzied). Tara-ra-bumbija . . .kādzīve stumdīja… (Lasa avīzi.) Viss vienalga! Viss vienalga!

Olga. Kaut mēs to zinātu, kaut mēs to zinātu!

Priekškars

PAR TABAKAS KAITĪGUMU

Monologs vienā cēliena

Persona

Ivans Ivanovičs Ņuhins, savas sievas — mūzikas skolas un sieviešu pansijas īpašnieces vīrs

Skatuve — provinces kluba estrāde.

Ņuhins (ar garu vaigu bārdu, bez ūsām, vecā, apvalkātā frakā, cēli uznāk, palokās un sakārto vesti). Godātās dāmas un savā ziņā godātie kungi. (Izsukā vaigu bārdu.) Manai sievai tika ieteikts, lai es labdarīgos nolūkos nolasot kādu populāru lekciju. Nu? Ja lekciju, tad lekciju — man pilnīgi vienalga. Es, protams, neesmu profesors, un man nav nekādu zinātnisku grādu, bet, kaut ari tā, es tomēr jau trīsdesmit gadus nepārtraukti, pat jāsaka, savai veselībai par ļaunu un tā joprojām, strādāju pie stingri zinātniska rakstura jautājumiem, pārdomāju un dažreiz pat rakstu, varat iedomāties, zinātniskus sacerējumus, tas ir, ne jau gluži zinātniskus, bet, atvainojiet par izteicienu, tādus kā zinātniskus. Starp citu, nesen uzrakstīju lielu sacerējumu ar virsrakstu «Par dažu kukaiņu kaitīgumu». Manām meitām ļoti patika, it īpaši par blaktīm, bet es izlasīju un saplēsu. Jo, lai raksta, ko grib, bez blakšu pulvera tik un tā iztikt nevar. Mums pat klavierēs ir blaktis … Par mūsu šāsdienas lekcijas tēmu esmu izraudzījies, tā sacīt, kaitīgumu, ko nodara cilvēcei tabakas lietošana. Es pats smēķēju, bet sieva lika lasīt šodien par tabakas kaitīgumu, tātad nav ko pretim runāt. Ja par tabaku, tad par tabaku — man pilnīgi vienalga, bet jums, godātie kungi, ieteicu izturēties pret šo manu lekciju ar pienācīgo nopietnību, citādi — kad tikai kaut kas nenotiek. Ja turpretim kādu biedē nopietna, zinātniska lekcija, ja kādam tā nepatīk, tas var neklausīties un iet ārā. (Sakārto vesti.) It īpaši lūdzu klātesošo ārstu kungu uzmanību, jo viņi no manas lekcijas var smelties daudz derīgu zināšanu, tāpēc ka tabaku, kaut tai kaitīga iedarbība, lieto arī medicīnā. Tā, piemēram, ja tabakas dozē ieliks mušu, tad tā nobeigsies, jādomā, aiz nervu satricinājuma. Tabaka galvenokārt ir augs… Kad es lasu lekciju, tad parasti mirkšķinu ar labo aci, bet neliecieties to manām; tas ir aiz uztraukuma. Es esmu ļoti nervozs cilvēks, vispār sakot, bet aci mirkšķināt es sāku 1889. gada 13. septembrī, kad manai sievai piedzima savā ziņā ceturtā meita Varvara. Man visas meitas dzimušas trīspadsmitajā datumā. Tomēr (paskatījies pulkstenī) laika trūkuma dēļ nenovirzīsimies no lekcijas tēmas. Jāpiemin, ka manai sievai pieder mūzikas skola un privāta pansija, tas ir, ne jau gluži pansija, bet kaut kas uz to pusi. Starp mums runājot, sievai patīk gausties par trūkumu, bet viņai šis tas ir sataupīts, tūkstoši četrdesmit vai piecdesmit, toties man ne kapeikas pie dvēseles, ne graša — nu, bet ko par to runāti Pansijā es pārzinu saimniecisko daļu. Iepērku pārtiku, pārbaudu kalpotājus, pierakstu izdevumus, šuju burtnīcas, nīdēju blaktis, vedu pastaigāties sievas šuneli, ķeru peles… Vakar vakarā man pienācās izsniegt virējai miltus un eļļu, jo bija paredzētas bliņas. Nu, vārdu sakot, šodien, kad bliņas jau bija izceptas, sieva ierodas virtuvē pateikt, ka trīs audzēknes neēdīšot bliņas, jo viņām uztūkušas mandeles. Tā nu izrādījās, ka esam izcepuši dažas liekas bliņas. Kur pavēlēsiet likt tās? Sieva sākumā lika nest uz pagrabu, tad padomāja, padomāja un saka: «Ēd tu tās bliņas, putnu biedēkli!» Kad viņa sliktā omā, tad saukā mani: putnu biedēklis, velns vai sātans. Nu, kas es par sātanu? Viņa aizvien ir sliktā omā. Es tās bliņas nevis apēdu, bet noriju veselas, jo vienmēr esmu izsalcis. Vakar, piemēram, viņa man nedeva pusdienas. «Ko tevi, sak, tādu putnu biedēkli, barot…» Bet tomēr (ieskatās pulkstenī) mēs esam aizpļāpājušies un mazliet novirzījušies no tēmas. Turpināsim. Kaut gan, protams, jums labāk patiktu tagad noklausīties romanci vai kaut kādu tādu simfoniju vai āriju… (Dzied.) «Mēs aci nepamirkšķināsim cīņas svelmē …» Neatceros vairs, no kurienes tas ir … Starp citu, aizmirsu pateikt jums, ka manas sievas mūzikas skolā es ne vien pārzinu saimniecību, bet mācu matemātiku, fiziku, ķīmiju, ģeogrāfiju, vēsturi, solfedžo, literatūru un tā joprojām. Par dejām, dziedāšanu un zīmēšanu sieva ņem atsevišķu maksu, lai gan dejas un dziedāšanu mācu tāpat es. Mūsu mūzikas skola atrodas Piecsuņu šķērsielā, trīspadsmitā numurā. Tāpēc laikam es esmu tāds neveiksminieks, ka mēs dzīvojam namā Nr. 13. Ari manas meitas dzimušas trīspadsmitā datumā, un musu namam ir trīspadsmit logi… Nu, ko tur daudz runāt! Manu sievu pārrunām var sastapt mājās jebkurā laikā, bet skolas programmu, ja vēlaties, varat nopirkt pie šveicara par trīsdesmit kapeikām. (Izņem no kabatas dažas brošūriņas.) Es ari, ja vēlaties, varu padalīties ar jums. Par katru eksemplāru trīsdesmit kapeikas! Kas vēlas? (Pauze.) Neviens nevēlas? Nu, par divdesmit kapeikām! (Pauze.) Zēl. Jā, nams Nr. 13. Nekas man nepadodas, esmu kļuvis vecs, muļķis… Piemēram, lasu lekciju, pēc izskata esmu labā omā, bet pašam tā vien gribas iekliegties pilnā balsī vai aizlaisties kaut kur aiz trejdeviņiem kalniem. Nav kam pasūdzēt bēdas, taisni jāraud … Jūs teiksiet: meitas … Kas nu meitas? Kad es viņām ko saku, viņas tikai smejas… Manai sievai septiņas meitas .. . Nē, atvainojiet, liekas, sešas… (Moži.) Septiņas gan! Vecākajai, Annai, divdesmit septiņi gadi, jaunākajai septiņpadsmit. Godātie kungi! (Atskatās.) Es esmu nelaimīgs, esmu pārvērties par stulbeni, kāju pameslu, bet faktiski jūs redzat savā priekšā laimīgāko tēvu. Faktiski tā tam vajadzētu būt, un es nedrīkstu nemaz citādi runāt. Ja jūs tikai zinātu! Esmu nodzīvojis kopā ar sievu trīsdesmit trīs gadus un varu teikt, tie bijuši labākie mana mūža gadi, ne jau gluži labākie, bet tā vispār. Vārdu sakot, tie aizlidojuši kā viens laimes mirklis, pēc patiesības vajadzētu sacīt, kaut velns tos būtu parāvis pavisam. (Atskatās.) Tomēr, šķiet, viņa vēl nav atnākusi, viņas te nav, un var runāt visu, ko grib … Man briesmīgas bailes . . . bail, kad viņa skatās uz mani. Jā, tad nu man jāsaka: manas meitas tik ilgi dzīvo neprecētas laikam tāpēc, ka ir kautrīgas, un arī tāpēc, ka vīrieši viņas nemaz nedabū redzēt. Viesības sieva negrib rīkot, uz pusdienām nevienu neaicina, viņa ir ļoti skopa, pikta, kašķīga dāma, un tāpēc neviens mūs neapciemo, bet… varu uzticēt kā noslēpumu … (Tuvojas rampai.) Manas sievas meitas var sastapt augstos svētkos pie viņu krustmātes Natālijas Semjonovnas, tās pašas, kura mokās ar reimatismu un valkā tādu dzeltenu kleitu ar melniem punktiņiem, it kā kleita būtu nokaisīta ar prusakiem. Viņas mājā pasniedz ari uzkožamos. Un, kad tuī nav manas sievas, tad var arī šito … (Iesit sev ar knipi pa kaklu.) Jāaizrāda, ka es apreibstu jau no vienas glāzītes un tad kļūst tik labi ap sirdi un reizē tik skumji, ka es to izteikt nevaru: nezin kāpēc nāk prātā jaunība un nezin kāpēc gribas bēgt projām, ai, kaut jūs zinātu, kā gribas! (Aizrāvies.) Bēgt, pamest visu un bēgt pa kaklu pa galvu… uz kurieni? Vienalga … tikai projām no šās sasodītās, banālās, tukšās dzīves, kura pārvērtusi mani par vecu, nožēlojamu muļķi, vecu, nožēlojamu idiotu, bēgt no šās stulbās, sīkumainās, ļaunās, ļaunās, ļaunās sīkstules, no manas sievas, kura mocījusi mani veselus trīsdesmit trīs gadus, bēgt no mūzikas, no virtuves, no sievas naudas, no visiem šiem niekiem un pliekanības … un apstāties kaut kur tālu, tālu klajā laukā un stāvēt kā kokam, kā stabam, kā putnu biedēklim zem plašajām debesīm un raudzīties visu nakti, kā virs galvas mirdz rāms, skaidrs mēnesis, un aizmirst, aizmirst… Ai, kā es gribētu neko vairs neatcerēties! … Kā es gribētu noraut no sevis šo nejēdzīgo, veco fraķeli, kura bija man mugurā pirms trīsdesmit gadiem laulājoties… (norauj fraku) kuru vienmēr uzvelku, kad lasu lekcijas labdarīgiem mērķiem. Se tev! (Mida fraku ar kājām.) Še tev! Esmu vecs, nabags, nožēlojams kā šī pati veste, kurai mugura nodilusi, noplukuši.. . (Parāda muguru.) Man neko nevajag! Esmu pārāks un tīrāks par visu to, kādreiz biju jauns, gudrs, mācījos universitātē, sapņoju, uzskatīju sevi par cilvēku.. . Tagad man nevajag neko! Neko, tikai mieru . . . tikai mieru! (Pamet acis sānis, aši uzvelk fraku.) Tomēr aiz kulisēm stāv mana sieva … Alnākusi un gaida mani tur… (Skatās pulkstenī.) Laiks jau pagājis … Ja viņa kaut ko prasa, tad, lūdzami, pasakiet viņai, ka lekcija bija … ka putnu biedēklis, tas ir, es, izturējās ar cieņu. (Skatās sānis, atkāsējas.) Viņa lūkojas uz šejieni. . . (Paceltā balsī.) Vadoties no šā pieņēmuma, ka tabaka satur briesmīgu indi, par ko nupat runāju, smēķēt nekādā gadījumā nevajag, un es atļaušos savā ziņā cerēt, ka šī mana lekcija «Par tabakas kaitīgumu» atnesīs kādu labumu. Esmu visu pateicis. Dixi et animam levavi! (Palokās un cēli aiziet.)

ĶIRŠU dĀrzs

Komēdija četros cēlienos

Personas:

Raņevska Ļubova Andrejevna, muižas īpašniece

Aņa, viņas meita, 17 g. v.

Varja, viņas audžumeita, 24 g. v.

Gaļevs Leonids Andrejevičs, Raņevskas brālis

Lopahins Jermolajs Aleksejevičs, tirgonis

Trollmovs Pļolrs Sergejevičs, students

Simconovs-Piščiks Boriss Boiisovičs, muižas īpašnieks

Šarlote Ivanovna, guvernante

Jepihodovs Semjons Panteļejevičs, kantorists

Duņaša, istabene

Firss, sulainis, 87 g. v.

Jaša, jauns sulainis

Garāmgājējs

Stacijas priekšnieks

Pasta ierēdnis

Viesi, apkalpotāji

Darbība notiek Ļ. A. Raņevskas muižā.

PIRMAIS CĒLIENS

Istaba, ko vēl līdz šim sauc par bērnistabu. Vienas durvis ved Aņas istabā. Aust rīts, drīz lēks saule. Jau maijs, zied ķirši, bet dārzā auksts, salna. Istabas logi aizsegti. Ienāk Duņaša ar sveci un Lopahins ar grāmatu rokā.

Lopahins. Vilciens pienācis, paldies dievam. Cik pulkstenis?

Duņaša. Drīz būs divi. (Nopūš sveci.) Jau gaišs.

Lopahins. Cik tad īsti vilciens nokavējis? Vismaz divas stundas. (Žāvājas un staipās.) Un es vēl tik dumju joku izstrādāju! Tīšuprāt atbraucu, lai sagaidītu stacijā, un pēkšņi aizgulējos … Sēžot aizmigu. Nepatīkami… Būtu jel pamodinājusi mani.

Duņaša. Es domāju, ka jūs esat aizbraucis. (Ieklausās.) Klau, liekas, jau brauc.

Lopahins (ieklausās). Nē . . . Bagāža jāizņem, vēl šis tas jākārto… (Pauze.) Ļubova Andrejevna pieci gadi nodzīvojusi ārzemēs, nemaz nezinu, kāda nu kļuvusi… Viņa ir labs cilvēks. Lādzīgs, vienkāršs cilvēks. Atceros, kad biju zeņķis ap gadu piecpadsmit, mans nelaiķa tēvs — viņam tolaik tepat sādžā bija bode — iesita man ar dūri pa ģīmi, asinis sāka tecēt pa degunu … Mēs toreiz nezin kāpēc bijām ienākuši muižas pagalmā, un viņš bija iedzēries. Ļubova Andrejevna, kā šodien vēl atceros, tāda jauniņa, vājiņa, pieveda mani pie mazgājamā galda šai pašā bērnistabā. «Neraudi, sak, zemnieciņ, līdz kāzām sadzīs…» (Pauze.) Zemnieciņš … Tiesa, mans tēvs bija zemnieks, bet man, re, balta veste, dzeltenas kurpes… Cūkgans ieticis lielkungos.. . Vienīgi tas, ka bagāts, naudas daudz, bet, ja tā labi apdomā un apsver, tas pats zemnieks vien ir . . . (Šķirsta grāmatu.) Re, lasīju grāmatu un neko nesapratu. Lasīju un aizmigu. (Pauze.)

Duņaša. Bet suņi visu nakti negulēja, jūt, ka saimnieki brauc.

Lopahins. Ko tu, Duņaša, tāda …

Duņaša. Rokas dreb. Kritīšu ģībonī.

Lopahins. Tu nu esi par daudz smalka, Duņaša. Ij ģērbies kā jaunkundze, ij tāpat sasuka. Tā nevar. Nevajag aizmirst savu kārtu.

Ienāk Jepihodovs ar puķu pušķi; mugurā žakele, kājās spoži nospodrināti, stipri čīkstoši zābaki; ienākot nomet pušķi zemē.

Jepihodovs (paceļ pušķi). Dārznieks atsūtīja, teica, lai noliek ēdamistabā. (Atdod pušķi Duņašai.)

Lopahins. Tad atnes man kvasu.

Duņaša. Tūliņ. (Iziet.)

Jepihodovs. Patlaban salna, trīs grādi auksts, bet ķirši pilnos ziedos. Nevaru atzīt mūsu klimatu par labu. (Nopūšas.) Nevaru. Mūsu klimats nevar veicināt, kā nākas. Paskat, Jermolaj Aleksejič, atļaujiet jums piemetināt, aizvakar nopirku zābakus, bet tie, iedrošinos apgalvot, tā čīkst, ka nav nekādas iespējas. Ar ko lai ieziež?

Lopahins. Liecies mierā. Apnicis.

Jepihodovs. Katru dienu man atgadās kāda nelaime. Un es nekurnu, esmu pieradis un pat smaidu.

Ienāk Duņaša un pasniedz Lopahinam kvasu.

Jepihodovs. Es iešu … (Uzgrūžas virsū krēslam un apgāž to.) Are … (Kā triumfēdams.) Redziet nu, atvainojiet par izteicienu, kas par apstākli, starp citu … Tas ir taisni lieliski! (Iziet.)

Duņaša. Jepihodovs, jāatzīstas, mani bildināja, Jermolaj Aleksejič.

Lopahins. A!

Duņaša. Nemaz nezinu, ko darīt… Tā viņš rāms cilvēks, tikai dažu reizi kā sāk runāt, tā neko nevar saprast. Ij labi, ij no sirds, tikai nesaprotami. Man viņš tā kā patiktu. Mani viņš mīl neprātīgi. Nelaimīgs cil

vēks, viņam ik dienas kas atgadās. Mūsējie tā vien viņu saukā: nelaime nelaimes galā . . .

Lopahins (ieklausīdamies). Nu gan, liekas, brauc …

Duņaša. Brauc! Kas man notika … salti tirpuļi.. .

Lopahins. Patiešām brauc! Iesim sagaidīt. Vai viņa mani pazīs? Pieci gadi neesam redzējušies.

Duņaša (uztraukusies). Tūliņ paģībšu… Ai, paģībšu!

Dzirdams, ka pie mājas piebrauc divas ekipāžas, Lopahins un Duņaša aši iziet. Skatuve tukša. Blakus istabās sākas čala. Pāri skatuvei, balstīdamies uz nūjiņas, steigšus pāriet Firss, kas braucis sagaidīt Ļubovu Andrejevnu; viņš ģērbies senlaicīgā livrejā, galvā platmale ar augstu dibenu; kaut ko runā savā nodabā, bet nekas nav saprotams. Čala aiz skatuves aizvien skaļāka. Balss: «Iesim te cauri. ..» Ļubova Andrejevna, Aņa un Šarlote Ivanovna ar sunīti važiņā, ceļa drēbēs ģērbušās, Varja mētelī, apsējusies lakatu. Gajevs, SimeonovsPiščiks, Lopahins, Duņaša ar saini un lietussargu, apkalpotāji ar mantām; visi iet istabai cauri.

Aņa. Iesim te! Vai tu atceries, māmiņ, kas tā par istabu?

Ļubova Andrejevna (līksmi, caur asarām). Bērnistaba!

Varja. Cik auksts, man rokas sastingušas. (Ļubovai Andrejevnai.) Jūsu istabas, māmiņ, baltā un mēļā, palikušas tādas pašas, kā bija.

Ļubova Andrejevna. Bērnistaba, mana mīļā, skaistā istaba … Te es gulēju, kad biju maza … (Raud.) Tagad es arī tikpat kā mazs bērns… (Skūpsta brāli, Varju, tad atkal brāli.) Bet Varja tāda pati vien kā mūķene. Un Duņašu arī atceros … (Skūpsta Duņašu.)

Gajevs. Vilciens nokavējās par divām stundām! Ko? Ir gan kārtība!

Šarlote (Piščikam). Mans suns ēd arī riekstus.

Piščiks (brīnās). Ko jūs sakāt!

Visi iziet, paliek tikai Aņa un Duņaša.

Duņaša. Kā mēs nogaidījāmies… (Novelk Aņai mēteli, noņem cepuri.)

Aņa. Četras naktis ceļā neesmu gulējusi… un nu esmu tā nosalusi…

Duņaša. Jūs aizbraucāt lielajā gavēnī, toreiz bija sniegs, sals, bet tagad? Mana mīļā! (Smejas, skūpsta viņu.) Kā es jūs gaidīju, manu prieciņ, manu gaišumiņ …. Es jums tūliņ pasacīšu, ne mirklīti nevaru vairs ciest…

Aņa (gurdi). Atkal kaut kas …

Duņaša. Kantorists Jepihodovs pēc lieldienām mani bildināja.

Aņa. Tu vienmēr par to pašu … (Kārlo matus.) Visas matadatas esmu nozaudējusi. (Viņa ļoti nogurusi, pat grīļojas.)

Duņaša. Nemaz nezinu, ko lai daru. Viņš mani tā mīl, tā mīl!

Aņa (lūkojas iekšā pa savas istabas durvīm, maigi). Mana istaba, mani logi, it kā nemaz nebūtu bijusi projām! Esmu mājās! Rīt agri piecelšos, izskriešu dārzā … O, kaut es varētu aizmigt! Visu ceļu neesmu gulējusi, nemiers mocīja.

Duņaša. Aizvakar atbrauca Pjotrs Sergejičs.

Aņa (priecīgi). Petja!

Duņaša. Guļ pirtiņā, turpat arī apmetās. Baidos apgrūtināt, viņš saka. (Paskatījusies savā kabatas pulkstenī.) Vajadzētu viņu pamodināt, bet Varvara Mihailovna nejāva. Tu, saka, viņu nemodini.

Ienāk Varja, pie jostas atslēgu saišķis.

Var ja. Duņaša, ātrāk kafiju . . . Māmiņa lūdz kafiju.

Duņaša. Tūliņ. (Iziet.)

Varja. Nu, paldies dievam, ka esat pārbraukuši. Tu atkal esi mājās. (Glāsta viņu.) Mana sirsniņa pārbraukusi! Skaistulīte pārbraukusi!

Aņa. Esmu gan izcietusies.

Varja. Varu iedomāties!

Arta. Izbraucu klusajā nedēļā, toreiz bija auksts. Šarlote visu ceļu runā, ērmojas. Kāpēc tu man uzspiedi Šarloti…

Varja. Tev taču neklājas vienai braukt, sirsniņ! Septiņpadsmit gadu vecumā!

Aņa. Iebraucām Parīzē, tur salst, sniegs. Franciski es runāju šausmīgi. Māte dzīvo piektajā stāvā, aizeju pie viņas, tur sanākuši visādi franči, dāmas, vecs pāters ar grāmatiņu, piesmēķēts, neomulīgi. Man pēkšņi sametās

mātes tik žēl, tik žēl, apkampu viņas galvu, saspiedu cieši, cieši un nevaru vairs palaist vaļā. Māte vēlāk tik glaudās man klāt, raudāja …

Varja (caur asarām). Nerunā, nerunā …

Aņa. Savu vasarnīcu pie Mentonas viņa jau sen bija pārdevusi, viņai nebija vairs nekā, itin nekā. Man arī nepalika vairs ne kapeikas, tikko varējām pārbraukt. Bet māte to nesaprot! Apsēžamies stacijā paēst pusdienas, viņa pasūta visu dārgāko un vēl dod sulaiņiem pa rublim dzeramnaudas. Šarlote tāpat. Jaša arī pasūta porciju sev, taisni šausmas! Zini, mātei ir sulainis Jaša, mēs viņu atvedām uz šejieni.

Varja. Es redzēju to nelieti.

Aņa. Nu, kas ir? Vai procentus nomaksājāt?

Varja. Kur nu!

Aņa. Ak dievs, ak dievs …

Varja. Augustā muižu pārdos …

Aņa. Ak dievs …

Lopahins (Ieskatās pa durvīm un blēj). Mē-ē … (Aiziet.)

Varja (caur asarām). Kā es viņam zveltu… (Draud ar dūri.)

Aņa (apskauj Varju, klusu). Varja, vai viņš tevi bildināja? (Varja noraidoši krata galvu.) Viņš taču tevi mīl. Kāpēc jūs neizskaidrojaties, ko jūs gaidāt?

Varja. Es tā domāju, ka mums nekas neiznāks. Viņam ko darīt netrūkst, es viņam bijusi nebijusi… neliekas ne manot. Dievs ar viņu pavisam, man nemaz nepatīk viņu redzēt… Visi runā par mūsu kāzām, visi apsveic, bet īstenībā nav nekā, viss kā miglā. (Citā tonī.) Tev saktiņa kā bitīte.

Aņa (sērīgi). To māte nopirka. (Iet savā istabā, jautri kā bērns.) Bet es Parīzē lidoju gaisa balonā!

Varja. Mana sirsniņa pārbraukusi! Skaistulīte pārbraukusi! (Duņaša jau ienākusi ar kafijas kannu un vāra kafiju.)

Varja (stāvot pie durvīm). Es, sirsniņ, staigāju cauru dienu pa saimniecību un sapņoju. Ja izdotos tevi apprecināt ar bagātu cilvēku, tad arī man sirds būtu mierīgāka, es iestātos klosterī, dotos uz Kijevu… uz

Maskavu un tik staigātu vien pa svētām vietām . .. Ietu un ielu. Dieva godība!

Aņa. Dārzā dzied putni. Cik tagad pulkstenis?

Var ja. Būs ap trim. Tev laiks gulēt, sirsniņ. (Abas ieiet Aņas istabā.) Dieva godība!

Ienāk Jaša ar pledu un somiņu.

Jaša (iedams pāri skatuvei, delikāti). Vai te atļauts cauri staigāt?

Duņaša. Jūs vairs pazīt nevar, Jaša. Kāds jūs esat pārvērties ārzemēs.

Jaša. Hm … Bet kas jūs tāda esat?

Duņaša. Kad jūs aizbraucāt no šejienes, es biju šitāda … (Rāda ar roku.) Duņaša, Fjodora Kozojedova meita. Jūs neatceraties!

Jaša. Hm … Odziņa! (Atskatās un apskauj viņu,Duņaša iekliedzas un izmet no rokām tasīti. Jaša aši iziet.)

Var ja (durvīs, sapīkusi). Kas tad nu?

Duņaša (asaraini). Tasīti sasitu …

Var ja. Tas uz laimi.

Aņa (iznāk no savas istabas). Butu jābrīdina māte: Petja ir te.

Var ja. Es piekodināju viņu nemodināt.

Aņa (domīgi). Pirms sešiem gadiem nomira tēvs, pēc mēneša noslīka upē brālis Griša, jauks septiņgadīgs puisēns. Māte to nepārcieta… un aizbrauca, aizbrauca no šejienes… (Nodreb.) Cik labi es viņu saprotu, kaut viņa to zinātu! (Pauze.) Bet Petja Trofimovs bija Grišas skolotājs, viņš var atsaukt atmiņā …

Ienāk Firss, tērpies svārkos un baltā vestē.

Firss (iet pie kafijkannas, norūpējies). Kundze te ēdīs … (Uzvelk baltus cimdus.) Vai kafija gatava? (Duņašai stingri.) Tu! Un krējums?

Duņaša. Ak dieviņ … (Aši iziet.)

Firss (rosās ap kannu). Ek, tu, pusperēts … (Murmina savā nodabā.) Pārbraukuši no Parīzes … Kungs arī kādreiz brauca uz Parīzi… ar zirgiem … (Smejas.)

Var ja. Par ko nu, Firs?

Firss. Kas labpatikas? (Līksmi.) Mana kundze pārbraukusi! Sagaidīju! Nu, tagad varu kaut vai mirt. .. (Raud aiz prieka.)

Ienāk Ļubova Andrejevna, Gajevs un Simeonovs-Piščiks; viņš vadmalas vamzī un platbiksēs. Gajevs ienākdams izdara ar rokām un augumu kustības, it kā spēlētu biljardu.

Ļubova Andrejevna. Kā tas bija? Pag, lai atceros . .. Dzelteno stūrī! Dublētu vidū!

Gajevs. Triecu stūrī! Kādreiz mēs abi, mās, gulējām šai pašā istabā, bet man tagad jau piecdesmit viens gads, lai cik tas dīvaini…

Lopahins. Jā, laiks iet.

Gajevs. Kas?

Lopahins. Laiks, es saku, iet.

Gajevs. Bet te smaržo pēc pačuļiem.

Aņa. Es iešu gulēt. Ar labu nakti, māmiņ! (Skūpsta māti.)

Ļubova Andrejevna. Manu mīļo, labiņo bērniņ. (Skūpsta viņai rokas.) Vai tu priecājies, ka esi atkal mājās? Es nekādi nevaru attapties.

Aņa. Paliec sveiks, tēvoci!

Gajevs (skūpsta viņai seju, rokas). Lai dievs tev stāv klāt! Cik tu līdzīga savai mātei! (Māsai.) Tu, Ļuba, viņas gados biji tieši tāda pati.

Aņa sniedz roku Lopahinam un Piščikam, iziet un aizver durvis.

Ļubova Andrejevna. Viņa ir ļoti nogurusi.

Piščiks. Kā nu ne, tik tāls ceļš.

Var ja (Lopahinam un Piščikam). Kas ir, kungi? Pulkstenis jau trīs, laiks prasties godu.

Ļubova Andrejevna (smejas). Tu esi tāda pati, kā bijusi, Varja. (Pievelk viņu klāt un noskūpsta.) Tūliņ izdzeršu kafiju, tad iesim visi.

Firss paliek viņai zem kājām spilventiņu.

Paldies, mīļais! Pie kafijas esmu pieradusi. Dzeru gan dienu, gan nakti. Paldies, manu vecīt! (Noskūpsta Firsu.)

Varja. Jāpaskatās, vai visas mantas atvestas … (Iziet.)

Ļubova Andrejevna. Vai patiešām es te sēžu?

(Smejas.) Man gribas lēkāt, vicināt rokas. (Aizklāj seju ar plaukstām.) Un ja nu tas viss notiek sapni! Dieva vārds, es tā mīlu dzimteni, mīlu no sirds, es nevarēju skatīties ārā pa vagona logu, jāraud vien bija. (Caur asarām.) Jādzer taču kafija. Paldies tev, Firs, paldies, manu vecīt! Esmu tik priecīga, ka tu vēl dzīvs.

Firss. Aizvakar.

Gajevs. Viņš labi nedzird.

Lopahins. Man tūliņ, piecos no rīta, jābrauc uz Harkovu. Tīrais posts! Tā gribējās palūkoties uz jums, parunāties … Jūs vēl aizvien esat tikpat lieliska.

Piščiks (smagi elpojot). Skaistumā pat vēl pieņēmusies … Ģērbusies kā parīziete … Kad tu izputētu …

Lopahins. Jūsu brālis, re, Leonids Andrejevičs runā par mani, ka es esot rupjš tēviņš, ierāvējs, bet man tas gluži vienalga. Lai runā! Man tikai gribētos, lai jūs man ticētu tāpat kā agrāk, lai jūsu brīnišķīgās, aizkustinošās acis lūkotos manī tāpat kā agrāk. Dieviņ tētīt! Mans tēvs bija jūsu vectēva un tēva dzimtcilvēks, bet es esmu visu to aizmirsis un mīlu jūs kā tuvinieci… vairāk nekā tuvinieci, jo jūs, tieši jūs kādreiz izdarījāt manā labā tik daudz.

Lubova Andrejevna. Es nevaru nosēdēt uz vietas, nespēju… (Pietrūkstas kājās un staigā, stipri satraukta.) Es nepārdzīvošu šo prieku … Smejieties par mani, es esmu nelga .. . Manu mīļo skapīti.. . (Skūpsta skapi.) Manu galdiņ …

Gajevs. Kamēr tu biji projām, aukle nomira.

Ļubova Andrejevna (apsēžas un dzer kāliju). Jā, lai viņai debesu valstība. Man atrakstīja.

Gajevs. Anastasijs arī nomira. Petruška Greizacis aizgāja no manis un tagad dzīvo pilsētā pie pristava. (Izņem kārbiņu ar ledus karamelēm, sūkā.)

Piščiks. Mana meitiņa Dašeņka… liek jūs sveicināt …

Lopahins. Man gribas pateikt jums ko ļoti patīkamu, priecīgu. (Ieskatās pulkstenī.) Tūliņ braucu projām, nav laika tērzēt. .. Nu, pateikšu divi trīs vārdos. Jums jau zināms, ka jūsu ķiršu dārzu pārdos parādu dēļ, divdesmit otrajā augustā nolikta ūtrupe, bet neraizējieties, mana dārgā, guliet mierīgi, izeja ir . .. Man ir tāds projekts. Lūdzu uzmanību! Jūsu muiža atrodas tikai divdesmit verstis no pitsētas, garām iet dzelzceļš, un, ja ķiršu dārzu un zemi gar upi sadalītu gabalos un tos iznomātu vasarnīcu celšanai, tad jums būtu vismaz divdesmit pieci tūkstoši ienākumu gadā.

Gajevs. Atvainojiet, kas tās par blēņām?

Ļubova Andrejevna. Es jūs lāgā nesaprotu, Jermolaj Aleksejič.

Lopahins. Jūs ņemsiet no vasarniekiem vismaz divdesmit pieci rubļi gadā par desetīnu, un, ja jau tagad to izsludināsiet, tad lieku ķīlā, ko vien gribat, līdz rudenim jums nepaliks neviena brīva zemes stūrīša, visu izraus. Vārdu sakot, apsveicu, jūs esat glābta. Apvidus te ir brīnišķīgs, upe dziļa. Tikai, zināms, viss jāuzpoš, jāaptīra… piemēram, teiksim, jānoplēš visas vecās ēkas, kaut vai šī pati māja, kas vairs nekur neder, jānocērt vecais ķiršu dārzs . ..

Ļubova Andrejevna. Jānocērt? Piedodiet, mans mīļais, jūs itin nekā nesaprotat. Ja visā guberņā ir kaut kas interesants, pat ievērojams, tad tas ir mūsu ķiršu dārzs.

Lopahins. Ievērojams šis dārzs vienīgi ar to, ka ir ļoti liels. Ķirši dod ražu reizi divos gados, un to pašu nav kur likt, neviens nepērk.

Gajevs. Arī «Enciklopēdiskajā vārdnīcā» minēts šis dārzs.

Lopahins (ieskatījies pulkstenī). Ja neko neizdomāsim un neko neizlemsim, tad divdesmit otrajā augustā ir ķiršu dārzu, ir visu muižu pārdos ūtrupē. Izšķirieties taču! Citas izejas nav, varu apzvērēt. Nav un nebūs.

Firss. Agrākos laikos, pirms gadiem četrdesmit piecdesmit, ķiršus žāvēja, mērcēja, marinēja, vārīja ievārījumu un nereti…

Gajevs. Stāvi nu klusu, Firs!

Firss. Un nereti žāvētos ķiršus vezumiem sūtīja uz Maskavu un Harkovu. Kas naudas nāca! Un žāvētie ķirši tolaik bija mīksti, sulīgi, saldi, smaržīgi… Tolaik zināja tādu paņēmienu . ..

Ļubova Andrejevna. Un kur tagad šis paņēmiens?

Firss. Aizmirsuši. Neviens neatceras.

Piščiks (Ļubovai Andrejevnai). Kas labs Parīzē? Kā tur dzīvo? Vardes ēdāt?

Ļubova Andrejevna. Krokodilus ēdu.

Piščiks. Ko jūs sakāt…

Lopahins. Līdz šim uz laukiem bija tikai kungi un zemnieki, bet nu uzradušies vēl vasarnieki. Ap visām pilsētām, pat ap gluži mazām, tagad ir apkārt vasarnīcas. Un var sacīt, pēc gadiem divdesmit vasarnieki būs savairojušies taisni aplamā kārtā. Tagad tāds vasarnieks dzer tikai uz balkona tēju, bet var taču gadīties, ka viņš sāk apsaimniekot savu desetīnu, un tad pār jūsu ķiršu dārzu nāks laime, bagātība, pārpilnība …

Gajevs (sašutis). Kādas blēņas!

Ienāk Var ja un Jaša.

Var ja. Te jums, māmiņ, divas telegrammas. (Izraugās atslēgu un šķindot atslēdz veclaicīgo skapi.) Ņemiet.

Ļubova Andrejevna. Tās ir no Parīzes. (Saplēš tās neizlasītas.) Ar Parīzi visam beigas …

Gajevs. Bet vai tu zini, Ļuba, cik šim skapim gadu? Pirms nedēļas es attaisīju apakšējo atvilktni, skatos, tur iededzināti cipari. Skapis taisīts taisni pirms simt gadiem. Ko tu teiksi? Ko? Varētu tīri vai jubileju nosvinēt. Nedzīvs priekšmets gan, tomēr, lai kā, — grāmatu skapis.

Piščiks (brīnās). Simt gadu . .. Ko jūs sakāt!

Gajevs. Jā … Tā ir mantiņa … (Aptaustījis skapi.) Dārgais, augsti cienījamais skapi! Apsveicu tavu pastāvēšanu, kas nu jau vairāk nekā simt gadu vērsta uz gaišajiem visa labā un taisnā ideāliem; tavs mēmais aicinājums uz auglīgu darbu nav zaudējis spēku šais simt gados, uzturot (caur asarām) mūsu cilts paaudzēs možumu un ticību labākai nākotnei un audzinot mūs sabiedriska apzinīguma un visa laba garā.

Pauze.

Lopahins. Jā …

Ļubova Andrejevna. Tu nemaz neesi pārvērties, Ļoņa.

Gajevs (mazliet apmulsis). No bumbas pa labi stūrī! Triecu vidū! Lopahins (paskatījies pulkstenī). Nu, man laiks. Jaša (sniedz Ļubovai Andrejevnai zāles). Varbūt jūs tūliņ iedzersiet tabletes . . .

Piščiks. Nevajag lietot medikamentus, mīļā… no tiem ne sliktuma, ne labuma. Dodiet šurp .. . godātā … (Paņem tabletes, saber saujā, uzpūš uz tām, iemet mutē un uzdzer virsū kvasu.) Re!

Ļubova Andrejevna (izbijusies). Vai jūs prātu zaudējis!

Piščiks. Visas tabletes noriju. Lopahins. Ir gan negausis!

Visi smejas.

Firss. Kad bija pie mums lieldienās, pusspaiņa gurķu izēda . .. (Murmina.)

Ļubova Andrejevna. Par ko viņš runā?

Var ja. Trīs gadi, kopš tā murkšķ. Esam jau pieraduši.

Jaša. Sirms vecums.

Šarlote lvanovna baltās drēbēs, ļoti kalsna, iespīlēta korsetē, ar lorneti pie jostas iet pāri skatuvei.

Lopahins. Piedodiet, Šarlote lvanovna, es neesmu paspējis vēl ar jums sasveicināties. (Grib skūpstīt viņai roku.)

Šarlote (atvelk roku). Ja jums atļaus noskūpstīt roku, tad jums iekārosies elkoni, pēc tam plecu … Lopahins. Nelaimējas gan man šodien.

Visi smejas.

Šarlote lvanovna, parādiet burvju mākslas!

Ļubova Andrejevna. Parādiet burvju mākslas, Šarlote!

Šarlote. Nevajag. Man gribas gulēt. (Iziet.) Lopahins. Pēc trim nedēļām redzēsimies. (Skūpsta Ļubovai Andrejevnai roku.) Pagaidām sveiki! Ir laiks. (Gajevam.) Uz redzīti! (Skūpstās ar Piščiku.) Uz redzīti! (Sniedz roku Varjai, pēc tam Firsam un Jašam.) Nemaz netīkas braukt. (Ļubovai Andrejevnai.) Ja sadomāsiet ~ par vasarnīcām un izšķirsieties, paziņojiet, — sadabūšu

kādus piecdesmit tūkstošus aizņēmuma. Padomājiet nopietni. '

Var ja (pikti). Tad ejiet jel beidzot!

Lopahins. Eju jau, eju . . . (Iziet.)

Gajevs. Rupjš tēviņš. Kaut gan, pardon… Varja precas ar viņu, tas ir Varjas līgavainis.

Varja. Nemelsiet, krusttētiņ, par tukšu!

Ļubova Andrejevna. Nu, Varja, es būtu ļoti priecīga. Viņš ir krietns cilvēks.

Piščiks. Cilvēks, tiesa kas tiesa … aplam cienījams… Un mana Dašeņka … arī teic, ka … dažādus vārdus mākot runāt. (Iekrācas, bet tūliņ pamostas.) Tomēr, augsti godātā, aizdodiet man… divi simti četrdesmit rubļu … rīt par obligāciju procenti jāmaksā . ..

Varja (satrūkusies). Nav, nav!

Ļubova Andrejevna. Man patiešām nekā nav.

Piščiks. Gan atradīsies .(Smejas.) Es nekad nezaudēju cerības. Dažu labu reizi domāju: nu gan viss pagalam, beigas ir, bet, āreče, dzelzceļa līniju vilka pāri manai zemei un samaksāja man. Un tā, reče, šis tas var gadīties, ja ne šodien, tad rīt. Dašeņkai var krist divsimt tūkstošu … loze viņai ir.

Ļubova Andrejevna. Kafija izdzerta, nu var doties pie miera.

Firss (sukā Gajevam drēbes, pamācoši). Atkal nepareizas biksītes esat uzvilkuši! Un ko tik lai ar jums iesāku!

Varja (klusu). Aņa guļ. (Klusiņām atver logu.) Saule jau uzlēkusi, nav vairs auksts. Paskatieties, māmiņ, kādi brīnišķīgi koki! Ak dievs, kāds gaiss! Strazdi svilpo!

Gajevs (atver otru logu). Dārzs pilnīgi balts. Vai tu neesi aizmirsusi, Ļuba? Šī garā aleja iet taisni, taisni, gluži kā izstiepta siksna; mēness naktīs tā laistās. Vai atceries? Neesi aizmirsusi?

Ļubova Andrejevna (lūkojas pa logu dārzā). O, mana bērnība, mana skaidrība! Šai bērnistabā es gulēju, no šejienes raudzījos ārā uz dārzu, laime ik rītus modās reizē ar mani, un dārzs bija tieši tāds pats kā tagad, nekas nav grozījies. (Smejas aiz prieka.) Balts, viss balts! O, mans dārzs! Pēc tumšā, lietainā rudens un aukstās ziemas tu atkal esi jauns, laimes pilns, debesu eņģeļi nav tevi pametuši… Ja es varētu novelt no savām krūtīm un pleciem šo smago akmeni, ja es varētu aizmirst savu pagātni!

Gajevs. Jā, un dārzu pārdos par parādiem, lai cik tas dīvaini…

Ļubova Andiejevna. Paskat, nelaiķe māmuļa iet pa dārzu … baltās drēbēs! (Smejas aiz prieka.) Tā ir viņa!

Gajevs. Kur?

Var ja. Dievs ar jums, māmiņ!

Ļubova Andrejevna. Nav neviena, man tikai tā šķita. Pa labi uz lapenes pusi noliecies balts kociņš, līdzīgs sievietei…

Ienāk Trolimovs apdilušās studenta drēbēs, viņš nēsā brilles.

Ļubova Andrejevna. Kāds brīnumains dārzs! Milzums baltu ziedu, zilas debesis …

Trofimovs. Ļubova Andrejevna!

Viņa atskatās.

Es tikai sasveicināšos ar jums un tūliņ iešu projām. (Karsti skūpsta viņai roku.) Man bija piekodināts gaidīt līdz rītam, bet pietrūka pacietības …

Ļubova Andrejevna neizpratnē skatās viņā.

Var ja (ar asarām). Tas ir Petja Trofimovs.

Trofimovs. Petja Trofimovs, jūsu Grišas bijušais skolotājs … Vai patiešām es tā esmu pārvērties?

Ļubova Andrejevna apskauj viņu un klusu raud.

Gajevs (apmulsis). Rimsties, rimsties, Ļuba.

Varja (raud). Es taču teicu, Petja, lai jūs pagaidāt līdz rītam.

Ļubova Andrejevna. Mans Griša . . . mans puisēns .. . Griša … dēls …

Varja. Ko lai dara, māmiņ? Dieva prāts.

Trofimovs (maigi, caur asarām). Apmierinieties, apmierinieties …

Ļubova Andrejevna (klusu raud). Puisēns aizgāja bojā … noslīka … Kāpēc? Kāpēc, mans draugs? (Klusāk.) Tur Aņa guļ, bet es tik skaļi runāju … ceļu troksni… Nu, kas ir, Petja? Aiz ko tāds sanīcis? Aiz ko novecojis?

Trolimovs. Mani vagonā kāda sieva nosauca par noplukušo kungu.

Ļubova Andrejevna. Toreiz jūs bijāt pavisam jauns zēns, mīļš studentiņš, bet nu mati plāni, brilles. Vai patiešām jūs vēl aizvien esat students? (Iet uz durvju pusi.)

Trolimovs. Laikam būšu mūžīgais students.

Ļubova Andrejevna (noskūpsta brāli, pēc tam Varju). Nu, ejiet gulēt… Tu arī esi novecojis, Leonid.

Piščiks (seko viņai). Tātad nu uz gulēšanu … Vai, mana podagra … Es palikšu pie jums … Man, Ļubova Andrejevna, sirsniņ, rīt no rītiņa . .. divi simti četrdesmit rubļu . ..

Gajevs. Tas tikai savu vien …

Piščiks. Divi simti četrdesmit rubļu… procentus nomaksāt par obligāciju …

Ļubova Andrejevna. Nav man naudas, draudziņ.

Piščiks. Atdošu jau, mīļā … Nieka summiņa …

Ļubova Andrejevna. Nu, labi, Leonids iedos… Iedod, Leonid!

Gajevs. Es jau gan došu, gaidi vien.

Ļubova Andrejevna. Ko lai dara, dod… Viņam vajag … Viņš atdos.

Ļubova Andrejevna, Trofimovs, Firss un Piščiks izief. Paliek Gajevs, Varja un Jaša.

Gajevs. Māsa vēl nav atradinājusies naudu kaisīt. (Jašam.) Paej nost, mīļais, tu od pēc vistas.

Jaša (nosmīn). Jūs nu gan, Leonid Andrejevič, esat taisni tāds pats kā agrāk.

Gajevs. Kas? (Varjai.) Ko viņš teica?

Varja (Jašam). Tava māte no sādžas atnākusi, kopš vakardienas gaida saimes istabā, grib satikties …

Jaša. Lai viņa dieva rokā!

Varja. Ak, tu nekauņa!

Jaša. Liela vajadzība! Varēja arī rit atnākt. (Iziet.)

Varja. Māmiņa tāda pati vien, ne drusciņas nav pārvērtusies. Dotu viņai vaļu, viņa izdāļātu visu.

Gajevs. Jā … (Pauze.) Ja pret kādu slimību ieteic ļoti daudz līdzekļu, tad tas nozīmē, ka slimība nav ārstējama. Es domāju, sasprindzinu smadzenes, man ir daudz

līdzekļu, ļoti daudz, tātad īstenībā nav neviena. Labi būtu saņemt no kāda mantojumu, labi būtu izprecināt mūsu Aņu ļoti bagātam vīram, labi būtu aizbraukt uz Jaroslavļu un izmēģināt laimi pie krustmāmiņas — grāfienes. Krustmāte taču ļoti, ļoti bagāta.

Var ja (raud). Kaut jel dievs palīdzētu!

Gajevs. Nepinkšķi. Krustmāte ir ļoti bagāta, bet mūs viņa nemīl. Māsa vispirms neapprecēja muižnieku, bet zvērinātu advokātu …

Durvīs parādās Aņa.

Neapprecēja muižnieku, un nevar sacīt, ka būtu uzvedusies diez cik teicami. Viņa ir laba, krietna, lieliska, es viņu ļoti mīlu, bet, lai tur izdomātu nez kādus vainu mīkstinošus apstākļus, taču jāatzīst vien ir, ka viņa ir netikumīga. Tas izpaužas ikvienā viņas kustībā.

Var ja (čukst). Aņa stāv durvīs.

Gajevs. Kas? (Pauze.) Brīnums gan, kas man iebiris labajā acī… redze kļuvusi slikta. Un ceturtdien, kad es biju apgabaltiesā…

Aņa ienāk.

Var ja. Ko tu neguli, Aņa?

Aņa. Miegs nenāk. Nevaru aizmigt.

Gajevs. Mazulīt manu. (Skūpsta Aņai seju, rokas.) Bērniņ manu … (Ar asarām.) Tu neesi man māsasmeita, tu esi mans eņģelis, viss mans dārgums. Tici man, tici…

Aņa. Es tev ticu, tēvoci. Tevi visi mīl, cienī… bet, mīļais tēvoci, tev vajag klusēt, tikai klusēt. Ko tu nupat runāji par savu māsu, manu māti? Kāpēc tu to runāji?

Gajevs. Jā, jā … (Aizsedz seju ar viņas roku.) Tas patiešām ir šausmīgi! Ak dievs! Glāb mani, ak kungs! Arī šodien es teicu runu skapim … cik muļķīgi! Un tikai tad, kad pabeidzu, sapratu, cik muļķīgi.

Varja. Tiesa gan, krusttētiņ, jums vajadzētu klusēt. Nerunājiet — un cauri.

Aņa. Ja tu klusēsi, tev pašam būs mierīgāks prāts.

Gajevs. Labi, klusēšu. (Skūpsta Aņai un Varjai rokas.) Klusēšu. Tikai kādu vārdiņu par darīšanām. Ceturtdien es biju apgabaltiesā, nu, tur sanāca kompānija, sākās runas par šo, par to, vārds pa vārdam, un šķiet, ka vatēs dabūt aizņēmumu pret vekseli, lai nomaksātu bankā procentus.

Var ja. Kaut jel dievs palīdzētu!

Gajevs. Otrdien braukšu, tad parunāšu vēlreiz. (Varfai.) Nepinkšķi. (Aņai.) Tava māte parunās ar Lopahinu, viņš tai, protams, neatteiks… Un tu, līdzko atpūtīsies, brauksi uz Jaroslavļu pie grāfienes, pie savas vecmāmuļas. Redz, kad mēs tā strādāsim uz trim pusēm, tad lieta darīta! Procentus mēs samaksāsim, par to man nav šaubu .. . (Iebāž mutē karameli.) Zvēru pie sava goda, pie kā gribi, zvēru, ka muižu nepārdos! (Uzbudināts.) Zvēru pie savas laimes! Še tev mana roka, sauc mani par lupatu, par bezgodi, ja pieļaušu ūtrupi! Zvēru pie visas savas būtības!

Aņa (atkal atguvusi mierīgo omu, laimīga). Cik tu labs, tēvoci, cik gudrs! (Apskauj viņu.) Tagad es esmu mierīga! Pavisam mierīga! Laimīga!

Ienāk Firss.

Firss (pārmetoši). Leonid Andrejevič, vai dieva nemaz vairs nebīstaties? Kad iesiet gulēt?

Gajevs. Tūliņ, tūliņ. Ej vien projām, Firs! Es jau pats noģērbšos, ko tur. Nu, bērniņi, uz čučumuižu… Sīkāk pastāstīšu visu rīt, bet tagad ejiet gulēt. (Skūpsta Aņu un Varju.) Es esmu astoņdesmito gadu cilvēks… To laiku nemēdz cildināt, taču jāsaka, par pārliecību man nācies ne mazumu izciest savā mūžā. Ne velti zemnieki mani mīl. Zemnieks jāpazīst! Jāzina, no kuras …

Aņa. Atkal, tēvoci!

Var ja. Nerunājiet nu, krusttētiņ!

Firss (pikti). Leonid Andrejevič!

Gajevs. Eju, eju… Liecieties gulēt. No abiem sāniem vidū! Lieku pa tīro …

Iziet, Firss tipina nopakaļus.

Aņa. Nu es esmu mierīga. Uz Jaroslavļu braukt negribas, es nemīlu vecmāmuļu, tomēr esmu mierīga. Paldies tēvocim! (Apsēžas.)

Varja. Jāiet gulēt. Es iešu. Kamēr tu nebiji mājās, radās tāds kā nemiers. Vecajā saimes istabā, kā zini, dzīvo tikai vecie kalpotāji: Jefimuška, Poļa, Jevstignejs, nu, un Karps. Sākuši laist pārnakšņot visādus apkārtstaiguļus, es vēl nekā neteicu. Bet tad dzirdu, — palaiduši baumas, it kā es esot likusi ēdināt viņus tikai ar zirņiem vien. Aiz skopuma, saproti. .. Un to visu tas Jevstignejs … Labi, es domāju. Ja tā, domāju, tad pagaidi vien. Pasaucu Jevstigneju … (Žāvājas.) Atnāk … Kā tad tu, es saku, Jevstignej … muļķis gatavais … (Paskatās uz Aņu.) Aņička! (Pauze.) Aizmigusi … (Ņem Aņu zem rokas.) Iesim gultiņā.. . Iesim! (Ved viņu.) Aizmigusi mana sirsniņa! Iesim …

Abas iet.

Tālu aiz dārza gans pūš stabuli. Troiimovs iet pāri skatuvei un apstājas, ieraudzījis Varju un Aņu.

Var ja. Tss! Viņa guļ… guļ .. . Iesim, mīlulīt!

Aņa (klusu, pa pusei miegā). Esmu tik nogurusi… zvaniņi vien skan … Tēvocis . . . mīļais .. . māmiņa un tēvocis…

Varja. Iesim, mīlulīt, iesim! (Ieiet Aņas istabā.)

Troiimovs (aizgrābts). Mana saulīte! Mans pavasaris!

Priekškars

OTRAIS CELIENS

Klajums. Vecs, nošķiebies, sen pamests lūgšanu namiņš, tam blakus aka, lieli akmeņi, kas, redzams, kādreiz atradušies uz kapiem kā plāksnes, un vecs sols. Redzams ceļš uz Gajeva muižu. Nomaļus, augsti sliedamās, tumst papeles, tur sākas ķiršu dārzs. Tālumā rinda telegrāfa stabu, un tālu, tālu pie apvāršņa manama liela pilsēta, kas redzama tikai loti jaukā, skaidrā laikā. Saule tuvojas rietam. Šarlote, DuņaSa un Jaša sēž uz sola, Jepihodovs stāv līdzās un spēlē ģitāru; visi iegrimuši domās. Šarlotei galvā veca naģene; viņa noņēmusi no pleca bisi un labo siksnas sprādzi.

Šarlote (domīgi). Kārtīgas pases man nav, cik man gadu — nezinu, un man aizvien šķiet, ka esmu pavisam jauniņa. Kad biju maza meitene, mans tēvs un māmiņa braukāja pa gada tirgiem un rīkoja izrādes, ļoti labas. Es taisīju salto mortale un visādus citādus trikus. Bet, kad tētiņš un māmiņa nomira, mani pieņēma kāda vācu kundze un sāka mācīt. Labi… Izaugu un tad aizgāju par guvernanti. Bet, no kurienes es esmu un kas esmu, — nezinu. Kas mani vecāki, varbūt viņi nav pat laulājušies, — nezinu. (Izņem no kabatas gurķi un ēd.) Nekā nezinu. (Pauze.) Tā gribas parunāties, bet nav ar ko runāt… Nav man neviena …

Jepihodovs (spēlē ģitāru un dzied). «Nav man gar pasauli daļas, vienaldzīgs naidnieks un draugs …» Cik patīkami spēlēt mandolīnu!

Duņaša. Tā ir ģitāra, nevis mandolīna. (Skalās spogulīti un pūderējas.)

Jepihodovs. Bezprātim, kas iemīlējies, tā ir mando-

līņa . .. (Dzied.) «Ja tavas sirdsdurvis vaļā, ja tava mīla man plaukst.. .»

Jaša dzied līdzi.

Šarlote. Sie cilvēki dzied šausmīgi.., fui! Kā šakāļi.

Duņaša (Jašam). Kāda laime tomēr padzīvot ārzemēs.

Jaša. Jā, zināms! Nevaru jums nepiekrist. (Nožāvājas, tad aizsmēķē cigāru.)

Jepihodovs. Saprotama lieta. Ārzemēs jau sen viss ir pilnā komplekcijā.

Jaša. Pats par sevi saprotams.

Jepihodovs. Es esmu attīstīts cilvēks, lasu dažādas lieliskas grāmatas, taču nekādi nevaru saprast virzienu, ko man īpaši gribas — dzīvot vai nošauties, īstenībā sakot, bet, lai nu kā, es vienmēr nēsāju līdzi revolveri. Re, kur ir … (Parāda revolveri.)

Šarlote. Pabeidzu. Tagad iešu. (Uzkar bisi plecā.) Tu, Jepihodov, esi ļoti gudrs cilvēks un ļoti briesmīgs; sievietes tevi laikam mīl kā bez prāta. Brr! (Iedama.) Šie gudrinieki visi tik stulbi, ka man nav ar ko parunāt… Mūžīgi viena pati, neviena man nav… un, kas es esmu, kāpēc esmu, nav zināms … (Nesteigdamās aiziet.)

Jepihodovs. īstenībā, neaizskarot citus priekšmetus, man, starp citu, par sevi jāizsakās, ka liktenis izturas pret mani bez līdzjūtības, kā vētra pret nelielu kuģi. Ja es, pieņemsim, kļūdos, tad kāpēc, piemēram, es, šorīt pamozdamies, skatos, ka man uz krūtīm šausmīga apmēra zirneklis … Šitāds. (Rāda ar abām rokām.) Vai, sacīsim, paņemu kvasu nodzerties, bet tanī, paskat, kas augstākā mērā nepieklājīgs, teiksim, tarakāns. (Pauze.) Vai jūs esat lasījuši Boklu? (Pauze.) Vēlētos patraucēt jūs, Avdotja Fjodorovna, ar pāris vārdiem.

Duņaša. Runājiet!

Jepihodovs. Man būtu vēlēšanās ar jums divatā … (Nopūšas.)

Duņaša (apmulsusi). Labi… tikai papriekš atnesiet manu apmetnīti. Tas ir pie skapja… te drusku dzestrs…

Jepihodovs. Labi… atnesīšu … Tagad es zinu, kas man darāms ar manu revolveri … (Paņem ģitāru un, trinkšķinādams to, aiziet.)

Jaša. Nelaime nelaimes galā! Muļķis, starp mums runājot. (Žāvājas.)

Duņaša. Nedod dievs, vēl nošausies! (Pauze.) Esmu kļuvusi tik bažīga, vienmēr raizējos. Kungi mani pieņēma jau kā meiteni, esmu atradinājusies no vienkāršas dzīves, rokas arī, re, kādas baltas, baltas — kā jaunkundzei. Vārīga esmu kļuvusi, tik delikāta, smalka, no visa kā baidos… Taisni šausmas! Un, ja jūs, Jaša, mani piekrāpsiet, tad es nezinu, kas notiks ar maniem nerviem.

Jaša (skūpsta viņu). Odziņa! Zināms, katrai meitenei jābūt par sevi nomodā, un man visvairāk nepatīk, kad meitene slikti uzvedas.

Duņaša. Esmu jūs kaislīgi iemīlējusi, jūs esat tāds izglītots, varat par visu spriest. (Pauze.)

Jaša (žāvājas). Jā-ā.. . Manuprāt, tā: ja meitene kādu iemīlējusi, tad viņa jau ir netikumīga. (Pauze.) Patīkami izsmēķēt cigāru svaigā gaisā. (Ieklausās.) Uz šejieni nāk .. . Tie būs kungi…

Duņaša strauji apskauj viņu.

Ejiet uz mājām, it kā būtu nākusi uz upi peldēties, ejiet pa to celiņu, citādi sastaps jūs un nodomās, ka esmu nācis ar jums satikties. To es nevaru ciest.

Duņaša (klusu kāsē). Man no cigāra sāka galva sāpēt .. . (Aiziet.)

Jaša paliek sēžam pie lūgšanu namiņa. Ienāk Ļubova Andrejevna, Gajevs un Lopahins.

Lopahins. Jāizlemj galīgi, gaidīt nav laika. Tas taču pavisam niecīgs jautājums. Vai jūs gribat atdot zemi vasarnīcu celšanai vai ne? Atbildiet vienu vārdu: jā vai nē? Tikai vienu vārdu!

Ļubova Andrejevna. Kas te smēķē tādus riebīgus cigārus … (Atsēžas.)

Gajevs. Jā, ierīkoja dzelzceļu, tūliņ savas ērtības. (Apsēžas.) Aizbraucām uz pilsētu, ieturējām brokastis… dzelteno vidu! Man vispirms gan vajadzētu ieiet iekšā, izspēlēt kadu partiju .. .

Ļubova Andrejevna. Gan paspēsi.

Lopahins. Tikai vienu vārdu! (Lūgdamies.) Dodiet taču man atbildi!

Gajevs (žāvādamies). Kas?

Ļubova Andrejevna (skatās savā portmonejā). Vakar bija daudz naudas, bet šodien pavisam maz. Mana nabaga Varja aiz taupības ēdina visus ar piena viru, vecīšiem virtuvē dod tikai zirņus, bet es šķiežu naudu bez kādas jēgas… (Portmonejs izkrīt, izbirst zelta gabali.) Nu, pajuka … (Viņa sapīkusi.)

Jaša. Atļaujiet, es tūdaļ uzlasīšu. (Lasa naudu.)

Ļubova Andrejevna. Esiet tik labs, Jaša! Nu, kāpēc man bija jābrauc brokastis ēst… Jūsu restorāns ar visu mūziku ir draņķīgs, galdauti ož pēc ziepēm… Kāpēc tik daudz jādzer, Ļoņa? Kāpēc tik daudz jāēd? Kāpēc tik daudz jārunā? Šodien restorānā tu atkal runāji daudz un vienmēr nevietā. Par septiņdesmitajiem gadiem, par dekadentiem. Un kam? Viesmīļiem stāstīt par dekadentiem!

Lopahins. Jā.

Gajevs (atmet ar roku). Es esmu nelabojams, tas skaidri redzams … (Ieērcināts Jašam.) Kas tas ir, ka tu pastāvīgi grozies acu priekšā …

Jaša (smejas). Kā dzirdu jūsu balsi, tā jāsmejas gribot negribot.

Gajevs (māsai). Vai nu es, vai viņš …

Ļubova Andrejevna. Ejiet projām, Jaša, ejiet…

Jaša (atdod viņai portmoneju). Tūliņ iešu… (Tikko valdot smieklus.) Acumirklī. .. (Aiziet.)

Lopahins. Jūsu muižu dziras pirkt bagātnieks Deriganovs. Stāsta, ka pats personīgi atbraukšot uz ūtrupi.

Ļubova Andrejevna. Kur jūs to dzirdējāt?

Lopahins. Pilsētā runā.

Gajevs. Jaroslavļas krustmāte solīja atsūtīt, bet, kad un cik atsūtīs, nav zināms.

Lopahins. Cik tad viņa atsūtīs? Kādus simt tūkstošus? Divi simti?

Ļubova Andrejevna. Nu… Tūkstošus desmit, piecpadsmit, paldies vēl par to pašu.

Lopahins. Piedodiet, kungi, bet tik vieglprātīgus cilvēkus, tik nepraktiskus, ērmīgus kā jūs es vēl neesmu

sastapis. Jums saka skaidrā krievu valodā, ka jūsu muižy pārdos, bet jūs liekaties galīgi nesaprotam.

Ļubova Andrejevna. Ko tad lai mēs darām? Pamāciet, ko?

Lopahins. Es jūs katru dienu mācu. Katru dienu runāju vienu un to pašu. Tiklab ķiršu dārzu, kā zemi nepieciešams iznomāt vasarnīcu celšanai, un tas jādara tūliņ, bez kavēšanās, — ūtrupe tepat degungalā! Saprotiet taču! Izlemiet reizi par visām reizēm, ka vasarnīcām jābūt, tad dabūsiet naudu, cik vien vajag, un būsiet glābti.

Ļubova Andrejevna. Vasarnīcas un vasarnieki — tas, piedodiet, ir tik vulgāri.

Gajevs. Es tev pilnīgi piekrītu.

Lopahins. Es sākšu vai nu raudāt, vai kliegt, vai kritīšu ģībonī. Es vairs nevaru! Jūs mani esat nomocījuši! (Gajevam.) Jūs esat bāba!

Gajevs. Kas?

Lopahins. Bāba! (Grib iet projām.)

Ļubova Andrejevna (satrūkusies). Nē, neejiet, palieciet, mīļais, es jūs lūdzu. Varbūt vēl ko izdomāsim!

Lopahins. Kas tur ko domāt!

Ļubova Andrejevna. Neejiet, es jūs lūdzu! Ar jums tomēr jautrāk… (Pauze.) Visu laiku kaut ko gaidu, it kā mājai būtu jāsabrūk pār mūsu galvām.

Gajevs (dziļās domās). Dublēts stūrī… Kruazē vidū…

Ļubova Andrejevna. Pārāk daudz esam grēkojuši. ..

Lopahins. Kas nu jums par grēkiem …

Gajevs (iebāž mutē karameli). Stāsta, ka es esot visu savu mantu noēdis karamelēs … (Smejas.)

Ļubova Andrejevna. Ak, mani grēki… Es vienmēr esmu šķiedusi naudu bez mitēšanās, kā bez prāta un apprecēju cilvēku, kas prata tikai taisīt parādus. Mans vīrs mira no šampanieša — viņš šausmīgi dzēra —, un, kā par nelaimi, es iemīlēju citu, sagājos ar viņu, un tieši tai pašā laikā — tas bija pirmais sods, sitiens taisni pa galvu — tepat upē . . . noslīka mans zēns, un es aizbraucu uz ārzemēm, aizbraucu pavisam, lai nekad vairs neatgrieztos, nekad vairs neredzētu šo upi… Es aizvēru acis, bēgu kā bez atmaņas, bet viņš man sekoja …

nežēlīgi, rupji. Nopirku vasarnīcu pie Mentonas, jo viņš tur saslima, un trīs gadus nepazinu atpūtas ne dienu, ne nakti; slimais nomocīja mani, mana dvēsele iztvīka. Bet pagājušajā gadā, kad vasarnīcu pārdeva parādu dēļ, es aizbraucu uz Parīzi, un tur viņš mani apzaga, pameta, aizgāja pie citas, es mēģināju noindēties .. . Tik muļķīgi, tāds kauns … Un pēkšņi sāku ilgoties pēc Krievijas, pēc dzimtenes, pēc savas meitiņas … (Slauka asaras.) Kungs, kungs, esi žēlīgs, piedod man manus grēkus! Nesodi mani vairs! (Izvelk no kabatas telegrammu.) Šodien saņēmu no Parīzes… Lūdz, lai piedodu, lai atgriežos .. . (Saplēš telegrammu.) Kaut kur it kā spēlētu . . . (Klausās.)

Gajevs. Tas ir mūsu daudzinātais ebreju orķestris. Atceries, četras vijoles, flauta un kontrabass.

Ļubova Andrejevna. Vai tas vēl pastāv? Vajadzētu kādreiz ataicināt pie mums, sarīkot vakaru.

Lopahins (klausās). Nevar dzirdēt… (Klusu dungo.) «Un par naudu vācieši krievu pārfranciskos.» (Smejas.) Kādu lugu es vakar noskatījos teātrī, ļoti smieklīga.

Ļubova Andrejevna. Droši vien tur nekā smieklīga nebija. Jums nevajadzētu vis lugas skatīties, bet biežāk palūkoties pašam uz sevi. Cik pelēcīgi jūs visi dzīvojat, cik daudz lieka runājat!

Lopahins. Tas tiesa. Jāsaka atklāti, dzīvojam pavisam muļķīgi. (Pauze.) Mans tēvs bija zemnieks, idiots, nekā nesaprata, mani nemācīja, tikai dauzīja dzērumā un vienmēr ar rungu. īstenībā es esmu tāds pats stulbenis un idiots. Neko neesmu mācījies, rokraksts nejēdzīgs, rakstu kā cūka, no cilvēkiem kauns.

Ļubova Andrejevna. Precēties jums vajag, mans draugs.

Lopahins. Jā … Tas tiesa.

Ļubova Andrejevna. Kaut vai mūsu Varju. Viņa ir laba meitene.

Lopahins. Jā.

Ļubova Andrejevna. Viņa man no vienkāršiem ļaudīm, strādā augu dienu un, galvenais, mīl jūs. Un arī jums viņa sen patīk.

Lopahins. Nu, protams! Man Tiekas nav pretim… Viņa ir laba meitene.

Gajevs. Man piedāvā vietu bankā. Seši tūkstoši gadā,… Esi dzirdējusi?

Ļubova Andrejevna. Kur nu tev! Sēdi labāk mierā . ..

Ienāk Flrss, viņš atnesis mēteli.

Firss (Gajevam). Lūdzu, uzvelciet, kungs, metas drēgns.

Gajevs (velk mēteli). Apnicis tu man esi, brāl.

Firss. Kas nu par runāšanu… No rīta aizbraucāt, nekā neteikuši. .. (Uzmet viņam skatienu.)

Ļubova Andrejevna. Cik vecs tu esi kļuvis, Firs!

Firss. Kas jums labpatikās?

Lopahins. Stāsta, tu esot kļuvis ļoti vecs.

Firss. Dzīvoju jau ilgi. Mani dzīrās apprecināt, kad jūsu tētiņa vēl nemaz nebija pasaulē … (Smejas.) Un, kad brīvi piešķīra, tad es jau biju vecākais kambarsulainis. Es toreiz nepiekritu brīvei, paliku pie kungiem … (Pauze.) Atceros, visi toreiz bija priecīgi, bet, par ko, paši nezināja.

Lopahins. Agrāk bija ļoti labi. Vismaz samizoja.

Firss (nesadzirdējis). Kā nu ne. Zemnieki turējās pie kungiem, kungi pie zemniekiem, bet tagad kur kurais, nekā nevar saprast.

Gajevs. Nemels, Firs! Rīt man jābrauc uz pilsētu. Apsolīja iepazīstināt ar kādu ģenerāli, kas varot aizdot naudu pret vekseli.

Lopahins. Nekas jums neiznāks. Un procentus arī nenomaksāsiet, varat būt droši.

Ļubova Andrejevna. Viņš runā aplamības. Nekādu ģenerāļu nav.

Ienāk Trotimovs, Aņa un Var ja.

Gajevs. Skat, kur mūsējie nāk!

Aņa. Māte sēž.

Ļubova Andrejevna (maigi). Nāc, nāc . .. Manas dārgās … (Apskauj Aņu un Varju.) Ja jūs abas zinātu, kā es jūs mīlu. Sēdieties šeit līdzās. (Visi apsēžas.)

Lopahins. Mūsu mūžīgais students tikai staigā ar jaunkundzēm.

Trolimovs. Tā nav jūsu darīšana.

Lopahins. Viņam drīz būs piecdesmit gadu, bet viņš vēl aizvien students.

Trofimovs. Metiet pie malas savus muļķīgos jokus.

Lopahins. Nu, ko tu dusmojies, savādniek?

Trofimovs. Nevajag uzmākties.

Lopahins (smejas). Atļaujiet vaicāt — kā jūs īsti mani izprotat?

Trofimovs. Es, Jermolaj Aleksejič, izprotu tā: jūs esat bagāts, drīz būsiet miljonārs. Tāpat kā vielu maiņas ziņā vajadzīgs plēsīgs zvērs, kurš aprij visu, kas tam pagadās ceļā, tāpat esi vajadzīgs arī tu.

Visi smejas.

Var ja. Pastāstiet labāk par planētām, l'etja!

Ļubova Andrejevna. Nē, labāk turpināsim vakarējo sarunu.

Trofimovs. Par ko?

Gajevs. Par lepnu cilvēku.

Trofimovs. Mēs vakar runājām ilgi, bet bez jebkāda iznākuma. Jūsu uztverē lepnam cilvēkam piemīt kaut kas mistisks. Varbūt jums savā ziņā arī taisnība, taču, ja spriež vienkārši, bez izdomām, tad kāds var būt lepnums un vai šim lepnumam ir kāda jēga, ja cilvēka fizioloģiskā uzbūve nebūt nav tik teicama, ja cilvēki lielum lielā vairumā ir rupji, aprobežoti, dziļi nelaimīgi. Vajag mitēties jūsmot par sevi. Vajadzētu tikai strādāt.

Gajevs. Tik un tā jāmirst.

Trofimovs. Kas zina? Un ko nozīmē mirt? Varbūt cilvēkam ir simt jutekļu, un mirstot iet bojā tikai mums pazīstamie pieci, bet pārējie deviņdesmit pieci paliek dzīvi.

Ļubova Andrejevna. Cik jūs esat gudrs, Petja!

Lopahins (ironiski). Trakoti!

Trofimovs. Cilvēce iet uz priekšu, pilnveidojot savus spēkus. Viss, kas tai patlaban nesasniedzams, kādreiz kļūs tuvs, saprotams, vajag tikai strādāt, palīdzēt visiem spēkiem tiem, kas meklē patiesību. Pie mums, Krievijā, šimbrīžam strādā tikai nedaudzi. Lielum lielais vairums tās inteliģences, kuru es pazīstu, neko nemeklē, neko nedara un pagaidām nav spējīga strādāt. Saucas par inteliģenci, bet apkalpotājiem saka «tu», ar zemniekiem rīkojas kā ar kustoņiem, mācās slikti, nopietni nekā nelasa, itin nekā nedara, par zinātni tikai runā, par mākslu jēga maza. Visi nopietni, visiem svarīgas sejas, visi runā tikai par svarīgiem jautājumiem, filozofē, bet tikmēr viņu acu priekšā strādniekiem jāēd riebīgs uzturs, tie guļ bez spilveniem, pa trīsdesmit četrdesmit vienā istabā, visur blaktis, smirdoņa, drēgnums, morāla netīrība .. . Acīm redzot, visas jaukās sarunas mums tikai tādēļ, lai varētu kaisīt smiltis acīs sev un citiem. Parādiet man— kur pie mums ir mazbērnu novietnes, par ko tik daudz un tik bieži runā, kur ir lasītavas? Par tām tikai romānos raksta, īstenībā to nemaz nav. Ir tikai netīrība, banālība, aziātisms … Es baidos no pārāk nopietnām fizionomijām, es nevaru tās ciest, baidos no nopietnām sarunām. Labāk klusēsim!

Lopahins. Ziniet, es ceļos piecos no rīta, strādāju no rīta līdz vakaram, nu, un manās rokās pastāvīgi apgrozās gan paša, gan citu nauda, un es redzu, kādi man cilvēki visapkārt. Vajag tikai sākt ko darīt, lai saprastu, cik maz ir godīgu, kārtīgu cilvēku. Dažreiz, kad nenāk miegs, es domāju: «Ak kungs, tu mums esi devis milzīgus mežus, neaptveramus tīrumus, nepārredzamus apvāršņus, un, te dzīvojot, mums pašiem īstenībā vajadzētu būt milžiem…»

Ļubova Andrejevna. Milžu ievajadzējies … Tie tikai pasakās ir labi, citur tie biedē …

Skatuves dibenā redzams Jepihodovs, kas paiet garām, trinkšķinādams ģitāru.

(Domīgi.) Jepihodovs iet…

Aņa (domīgi). Jepihodovs iet…

Ga/evs. Saule jau norietējusi, kungi.

Lopahins. Jā.

Ga/evs (pusbalsī, kā deklamējot). Ak, daba brīnumainā, tu zaigo mūžīgā mirdzumā, daiļa un vienaldzīga, tu, kuru mēs saucam par māti, tu apvieno sevī dzīvību un nāvi, tu atdzīvini un sagrauj .. .

Var ja (lūdzoši). Krusttētiņ!

Aņa. Tēvoci, tu jau atkal!

Trolimovs. Trieciet labak dzelteno pa vidu dublētā. Gajevs. Nerunāšu jau, nerunāšu.

Visi sēž domīgi. Klusums. Dzirdams tikai, ka Firss pusbalsī dudina. Pēkšņi nodun tāla skaņa, it ka no debesīm nākdama, trūkstošas stīgas skaņa, gaistoša un sērīga.

Ļubova Andrejevna. Kas tas bija? Lopahins. Nezinu. Kaut kur tālu šahtās notrūka celtnis. Tikai ļoti tālu. Gajevs. Bet varbūt kāds putns.. . piemēram, dzēse. Trofimovs. Vai ūpis . ..

Ļubova Andrejevna (notrīs). Neomulīgi nezin kāpēc.

Pauze.

Firss. Pirms tās nelaimes bija tāpat: ij pūce brēca, ij patvāris sīca vienā sīkšanā. Gajevs. Pirms kādas nelaimes? Firss. Pirms brīves.

Pauze.

Ļubova Andrejevna. Zināt, draugi, iesim, metas jau krēsla. (Aņai.) Tev acīs asaras … Kas tev kaiš, meitiņ? (Apskauj viņu.)

Aņa. Tāpat vien, māmiņ. Nekas. Trofimovs. Kāds nāk.

Parādās garāmgājējs mētelī, galvā balta, apvazāta naģene; iedzēries.

Garāmgājējs. Atļaujiet jautāt — vai varu iziet šeit taisni uz stacij u?

Gajevs. Varat. Ejiet pa to ceļu.

Garāmgājējs. Sirsnīgi pateicos! (Nokāsējas.) Lielisks laiks. (Deklamē.) Brāli, mans cietēj brāli… Ej uz Volgu, kā vaidi tur . .. (Varjai.) Madmuazel, ziedojiet izsalkušam krievzemniekam kapeikas trīsdesmit…

Varja satrūkusies iekliedzas.

Lopahins (dusmīgi). Katrai nejēdzībai ir savas robežas.

Ļubova Andrejevna (apjukusi). Ņemiet… te būs . .. (Meklē portmonejā.) Sudraba nav… Viss viens, te jums būs zelta gabals …

Garamgājejs. Sirsnīgi pateicos! (Aiziet.)

Smiekli.

Var ja (uztraukusies). Es iešu prom … es iešu prom . .. Ak, māmiņ, cilvēkiem mājās nav ko ēst, bet jūs viņam atdodat zelta gabalu!

Ļubova Andrejevna. Nu, ko lai ar mani, muļķīti, iesāk? Es tev mājās atdošu visu, kas man ir. Jermolaj Aleksejič, aizdodiet man vēl!

Lopahins. Labi.

Ļubova Andrejevna. Iesim, kungi, laiks! Varja, mēs nu tevi galīgi saderinājām, vēlu laimes.

Varja (caur asarām). Tā, māmiņ, nevar jokot.

Lopahins. Ohmēlija, ej klosterī.. .

Gajevs. Bet kā man rokas trīc, — sen neesmu spēlējis biljardu.

Lopahins. Ohmēlija, o, nimfa, piemini jel mani savās lūgšanās!

Ļubova Andrejevna. Iesim, kungi, laiks ēst vakariņas.

Varja. Kā viņš mani nobiedēja! Sirds dauzās vien.

Lopahins. Atgādinu, kungi: divdesmit otrajā augustā pārdos ķiršu dārzu. Domājiet par to! …

Visi aiziet, izņemot Aņu un Trofimovu.

Aņa (smejas). Paldies garāmgājējam, nobiedēja Varju, nu mēs esam vieni.

Trolimovs. Varja bīstas, ka tikai mēs neiemīlam viens otru, un augu dienu nepamet mūs vienus. Viņas aprobežotais prātiņš nespēj aptvert, ka mēs stāvam augstak par mīlestību. Atvairīt to sīkumaino un mānīgo, kas traucē cilvēkam būt brīvam un laimīgam, — tāds mūsu dzīves mērķis un jēga! Uz priekšu! Mēs neatturami tuvojamies spožajai zvaigznei, kas mirdz tur tālumā! Uz priekšu! Neatpalieciet, draugi!

Aņa (sasit rokas). Cik jauki jūs runājat! (Pauze.) Šovakar te ir brīnišķīgi.

Trofimovs. Jā, laiks ir brīnum jauks.

Aņa. Ko jūs esat izdarījis ar mani, Petja, ka es vairs tā nemīlu ķiršu dārzu kā agrāk? Es to mīlēju tik sirsnīgi, man likās, pasaulē nav labākas vietas par mūsu dārzu.

Trolimovs. Visa Krievija ir mūsu dārzs. Zeme ir plaša un skaista, tanī ir daudz brīnišķīgu vietu. (Pauze.) Padomājiet, Aņa: jūsu vectēvs, vecvectēvs un visi jūsu senči bija dzimtkungi, kas valdīja pār dzīvām dvēselēm, un vai patiešām no katra ķirša dārzā, no katras lapiņas, no katra stumbra neraugās uz jums cilvēciskas būtnes, vai patiešām jūs nedzirdat balsis . . . Valdīt pār dzīvām dvēselēm — tas taču jūs visus deģenerējis, ij tos, kas dzīvoja agrāk, ij tos, kas dzīvo tagad, tāpēc jūsu māte, jūs un jūsu tēvocis vairs nemanāt, ka dzīvojat uz parāda, uz citu rēķina, uz to cilvēku rēķina, kurus jūs nelaižat iekšā tālāk par priekšnamu . .. Mēs esam atpalikuši vismaz par divi simti gadiem, mums nav itin nekādas noteiktas attieksmes pret pagātni, mēs tikai filozofējam, gaužamies par garlaicību vai dzeram degvīnu. Ir taču skaidrs: lai varētu sākt dzīvot, tagad vispirms jāizpērk mūsu pagātne, jāatbrīvojas no tās, bet izpirkt to var tikai ar ciešanām, tikai ar neparasti lielu, nemitīgu darbu. Saprotiet to, Aņa!

Aņa. Māja, kurā mēs dzīvojam, jau sen nav vairs mūsu māja, un es aiziešu, to es jums apsolu.

Trolimovs. Ja jums ir saimniecības atslēgas, tad metiet tās akā un ejiet projām. Esiet brīva kā vējš!

Aņa (sajūsmā). Cik skaisti jūs to pateicāt!

Trolimovs. Ticiet man, Aņa, ticiet! Man vēl nav trīsdesmit gadu, es esmu jauns, vēl students, bet cik daudz jau esmu pārcietis! Kā ziema klāt, tā man sākas bads, slimības, satraukums, trūkums kā ubagam, un kur tikai liktenis nav mani mētājis, kur tikai neesmu bijis! Un tomēr mana dvēsele vienmēr, ikkatru brīdi, dienu vai nakti, ir neizskaidrojamu nojausmu pilna. Es nojaušu laimi, Aņa, es jau redzu to …

Aņa (domīgi). Mēness lec . . .

Dzirdams, ka Jepihodovs spēlē un ģitāras to pašu skumīgo dziesmu. Uzlec mēness. Kaut kur papeļu tuvumā Varja meklē Aņu un sauc: «Aņa! Kur tu esi?»

Trolimovs. Jā, mēness lec … (Pauze.) Jā, tā ir laime, tā tuvojas, nāk aizvien tuvāk un tuvāk, es dzirdu tās

so]us. Un, ja ari mes to nedabūsim skatīt, nedabūsim baudīt, tad kas par to? Gan to pieredzēs citi!

Varjas balss: «Aņa! Kur tu esi?»

Trofimovs. Atkal tā Varja! (Dusmīgi.) Pārskaisties var.

Aņa. Lai jau! Iesim uz upi. Tur ir jauki. Trolimovs. Iesim.

Iet projām. Varjas balss: «Aņa! Aņa!»

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

Viesistaba, ko arka šķir no zāles. Lustra deg. Dzirdams, ka priekšistabā spēlē ebreju orķestris, tas pats, ko pieminēja otrajā cēlienā. Vakars. Zālē dejo grand rond. Simeonova-Piščika balss: «Promenade д une pairel» Viesistabā iznāk pirmajā pārī Piščiks un Šarlote Ivanovna, otrajā Trolimovs un Ļubova Andrejevna, trešajā Aņa un pasta ierēdnis, ceturtajā Varļa ar stacijas priekšnieku utt. Varja klusu raud un dejojot slauka asaras. Pēdējā pāri Duņaša. Visi iet cauri viesistabai. Piščiks sauc: «Grand rond, balancez!» un «Les cava-

liers д genoux et remerciez vos dames'.». Firss frakā iznēsā uz paplātes zelteri. Viesistabā ienāk Piščiks un

Trolimovs.

Piščiks. Es esmu pilnasinlgs, mani jau divas reizes ķērusi trieka, dejot man grūti, bet, kā saka, ja suņu barā esi iekļuvis un riet neproti, tad vismaz asti luncini. Veselība man kā zirgam. Mans nelaiķa tēvs, jokupēteris, lai viņam debesu valstība, mēdza stāstīt par mūsu izcelšanos tā, ka mūsu sensenā Simeonovu-Piščiku cilts cēlusies no tā paša zirga, kuru Kaligula iesēdinājis senātā… (Apsēžas.) Tikai viena nelaime: naudas nav! Izbadējies suns tic vienīgi gaļai. . . (Iekiācas un tūliņ pamostas.) Tāpat arī es… varu domāt tikai par naudu.

Trofimovs. JUsu augumā patiešām saskatāms kaut' kas zirdzisks.

Piščiks. Nu, ko tur … zirgs ir labs lopiņš … zirgu var pārdot…

Dzirdams, ka blakus istabā spēlē biljardu. Zālē zem arkas parādās

Varja.

Tiofimovs (ķircinādamies). M-me Lopahina! M-me Lopahina!

Var ja (pikti). Noplukušais kungs!

Trolimovs. Jā, es esmu noplucis kungs un lepojos ar to!

Var ja (rūgtās pārdomās). Muzikantus paņēmuši, bet ar ko lai maksā? (Iziet.)

Trolimovs (Piščikam). Ja tā enerģija, ko jūs esat izšķiedis savā mūžā, meklējot naudu procentu nomaksai, būtu izlietota citiem nolūkiem, tad jūs galu galā droši vien būtu apgriezis zemeslodi otrādi.

Piščiks. Nīče … lielākais, slavenākais .. . filozofs … milzīgi gudrs vīrs, saka savos rakstos, ka naudu esot brīv viltot.

Trolimovs. Vai tad jūs esat lasījis Nīči?

Piščiks. Nu… Man Dašeņka stāstīja. Bet es nupat esmu tādā stāvoklī, ka patiešām jātaisa viltota nauda … Parīt jāmaksā trīssimt desmit rubļu… simt trīsdesmit jau dabūju… (Aptausta kabatas, uzbudināts.) Nauda pagalam! Nauda nozaudēta! (Caur asarām.) Kur nauda? (Priecīgi.) Atradu gan, aiz oderes … Pat nosvīdu …

Ienāk Ļubova Andrefevna un Šarlote Ivanovna.

Ļubova Andrejevna (dungo lezgīnieti). Kur Leonids tik ilgi kavējas? Ko viņš dara pilsētā? (Duņašai.) Duņaša, piedāvājiet muzikantiem lēju.

Trofimovs. Droši vien ūtrupe nebūs notikusi.

Ļubova Andrejevna. Ij muzikanti ieradās nelaikā, ij balli sadomājām nelaikā … Nu, nekas … (Apsēžas un klusi dungo.)

Šarlote (pasniedz Piščikam kāršu kavu). Te jums kārtis, ieceriet vienu.

Piščiks. Iecerēju.

Šarlote. Sajauciet kavu, labi ātri! Dodiet šurp, o, .mans mīļais Piščika kungs! Eins, zwei, drei! Tagad pameklējiet, kārts atrodas jūsu sānu kabatā.

Piščiks (izvelk no sānu kabatas kārti). Piķa astotnieks, pilnīgi pareizi! (Brīnās.) Ko jūs sakāt!

Šarlote (tur kavu uz plaukstas, Trolimovam). Sakiet labi drīz — kāda kārts virsū?

Trofimovs. Kāda? Nu, pīķa dāma.

Šarlote. Ir! (Piščikam.) Nu? Kāda kārts virsū?

Piščiks. Sirds dūzis.

Šarlote. Ir! (Uzsit pa plaukstu, kava nozūd.) Bet cik šodien jauks laiks!

Viņai atbild noslēpumaina sievietes balss, it kā no pagrīdes: «O jā, lielisks laiks, kundze.»

Jūs tāds labs, mans ideāls.

Balss: «Jūs, kundze, man arī ļoti patīk.»

Stacijas priekšnieks (aplaudē). Bravo, vēderrunātājas kundze!

Piščiks (brīnās). Ko jūs sakāt! Visuburvlgā Šarlote Ivanovna … es vienkārši esmu iemīlējies …

Šarlote. Iemīlējies? (Parausta plecus.) Vai tad jūs protat mīlēt? Guter Mensch, aber schlechter Musikant…

Trolimovs (uzsit Piščikam uz pleca). Zirga gabals tāds…

Šarlote. Lūdzu, uzmanību, vēl viena burvestība. (Paņem no krēsla pledu.) Re, kur ļoti labs pleds, es vēlos pārdot… (Izpurina pledu.) Vai kāds nevēlas pirkt?

Piščiks (brīnās). Ko jūs sakāt!

Šarlote. Eins, zwei, drei! (Aši paceļ nolaisto pledu, aiz tā stāv Aņa, viņa noliecas reveransā, pieskrien pie mātes, apskauj to, tad ieskrien atpakaļ zālē, visiem līksmojot.)

Ļubova Andrejevna (aplaudē). Bravo, bravo!

Šarlote. Vēlreiz. Eins, zwei, drei! (Paceļ pledu, aiz tā stāv Var ja un klanās.)

Piščiks (brīnās). Ko jūs sakāt!

Šarlote. Pietiek! (Uzmet Piščikam pledu, noliecas reveransā un tad ieskrien zālē.)

Piščiks (steigdamies pakaļ). Nešpelne … vai re, kāda? Vai re? (Iziet.)

Ļubova Andrejevna. Bet Leonida kā nav, tā nav. Nesaprotu, ko viņš var tik ilgi sadarīt pilsētā. Tur taču viss jau beidzies. Vai nu muiža pārdota, vai ūtrupe nav notikusi, tad kāpēc tik ilgi turēt neziņā?

Var ja (cenzdamās viņu nomierināt). Krusttēvs būs nopircis, es par to esmu pārliecināta.

Trotimovs (izsmejoši). Kā tad!

Varja. Vecmāmuļa atsūtīja viņam pilnvaru, lai viņš nopērk uz tās vārda, pārskaitot parādu. To viņa dara

Aņas dēļ. Un es esmu pārliecināta, ka dievs palīdzēs, krusttētiņš nopirks.

Ļubova Andrejevrta. Jaroslavļas vecmāmuļa atsūtīja piecpadsmit tūkstošus, lai nopērk muižu uz viņas vārda — mums viņa neuzticas —, bet ar šo naudu nevar pat procentus nomaksāt. (Aizsedz seju ar rokām.) Šodien izšķiras liktenis, mans liktenis …

Trofimovs (ķircina Varju). M-me Lopahina!

Var ja (pikti). Mūžīgais students! Jau divas reizes padzīts no universitātes!

Ļubova Andrejevna. Nu, ko tu dusmojies, Varja? Viņš tevi ķircina ar Lopahinu, — nu, kas par to? Ja gribi, izej pie Lopahina par sievu, viņš ir labs, interesants cilvēks. Ja negribi, neej; tevi, sirsniņ, neviens nespiež.

Varja. Es uz to skatos nopietni, māmiņ, tas man atklāti jāsaka. Viņš ir labs cilvēks un man patīk.

Ļubova Andrejevna. Tad precies vien. Kas tur ko gaidīt, nesaprotu!

Varja. Māmiņ, es taču nevaru pati viņu bildināt. Nu jau divi gadi man par viņu vien stāsta, visi runā, bet viņš vai nu klusē, vai jokojas. Es saprotu. Bagātība viņam aug, darīšanu daudz, es viņam bijusi nebijusi. Būtu man nauda, kaut drusku, kaut tikai simt rubļu, es pamestu visu un aizietu kur tālāk projām. Iestātos klosterī.

Trofimovs. Dieva godība!

Varja (Trofimovam). Studentam jābūt gudram! (Mīksti, ar asarām.) Cik jūs neglīts esat kļuvis, Petja, kā jūs esat novecojis! (Ļubovai Andrejevnai, jau bez asarām.) Tikai, rau, bez darba es nevaru iztikt, māmiņ. Man ik mirkli kaut kas jādara.

Ienāk Jaša.

Jaša (tikko valdīdams smieklus). Jepihodovs salauza biljarda keju! (Iziet.)

Varja. Kāpēc tad Jepihodovs ir te? Kas viņam atļāvis spēlēt biljardu? Nesaprotu gan šos cilvēkus … (Iziet.)

Ļubova Andrejevna. Neķirciniet viņu, Petja, jūs taču redzat, ka viņai jau tā daudz bēdu.

Trofimovs. Par daudz viņa cītīga, jaucas citu darī

šanās. Visu vasaru nedeva miera ne man, ne Aņai, baidījās, kad tikai mums neiznāk romāns. Kas viņai par daļu? Un turklāt man tas pat prātā nebija, esmu tālu no sājībām. Mēs stāvam augstāk par mīlestību!

Ļubova Andrejevna. Es tad laikam stāvu zemāk par mīlestību… (Stiprā uztraukumā.) Kāpēc Leonida vēl nav? Kaut jel es zinātu, vai pārdota muiža vai ne! Nelaime man šķiet tik neticama, ka es pat nemaz nezinu, ko domāt, apjuku… Es varu uzreiz iekliegties … izdarīt kādu muļķību. Glābiet mani, Petja! Sakiet taču kaut ko, runājiet!

Trolimovs. Vai muiža šodien pārdota vai ne, vai tas nav vienalga? Muižai sen jau svītra pāri, atgriešanās nav, taka aizaugusi. Nomierinieties, dārgā! Nevajag krāpt sevi, kaut reizi mūžā jāprot skatīties patiesībai tieši acīs.

Ļubova Andrejevna. Kādai patiesībai? Jūs redzat, kur patiesība, kur nepatiesība, bet es esmu kļuvusi tikpat kā akla, nekā neredzu. Jūs drosmīgi risināt visus svarīgos jautājumus, bet sakiet, mīļais, — vai tas nav tāpēc, ka jūs vēl esat jauns, ka jums vēl neviens jautājums nav licis ciest? Jūs droši raugāties uz priekšu, bet vai tas nav tāpēc, ka jūs nesaredzat un negaidāt nekā briesmīga, jo jūsu jaunās acis vēl nav paspējušas īsti ielūkoties dzīvē? Jūs esat drosmīgāks, godīgāks, dziļāku dvēseli nekā mēs, bet iejūtieties, esiet augstsirdīgs kaut par mata tiesu, pažēlojiet mani. Es taču esmu te dzimusi, te ir dzīvojis mans tēvs, mana māte, mans vectēvs, es mīlu šo māju, es nevaru iedomāties savu dzīvi bez ķiršu dārza, un, ja jau tik nepieciešami pārdot, tad pārdodiet arī mani kopā ar dārzu … (Apskauj Trofimovu, noskūpsta viņam pieri.) Te taču noslīka mans dēls… (Raud.) Pažēlojiet mani, labais, krietnais cilvēk!

Troiimovs. Jūs zināt, ka es jūtu līdzi no visas sirds.

Ļubova Andrejevna. Bet to taču vajag citādi pateikt, citādi… (Izvelk kabatas lakatu, uz grīdas nokrīt telegramma.) Man šodien tik smagi ap sirdi, jūs to nemaz nevarat iedomāties. Te tik trokšņaini, sirds trīc no katras skaņas, es drebēt drebu, taču iet uz savu istabu nevaru, klusumā man vienai bail. Netiesājiet mani,

Petja … Es jūs mīlu kā savējo. Es labprāt dotu Aņu jums par sievu, goda vārds, tikai jāmācās taču, draudziņ, jāpabeidz kurss. Jūs nekā nedarāt, tikai liktenis mētā jūs no vienas vietas uz otru, tas viss tik dīvaini… Vai nav tiesa? Jā? Un ar bārdu arī kaut kas jādara, lai tā šā vai tā augtu . . . (Smejas.) Jūs esat tik jocīgs!

Trofimovs (paceļ telegrammu). Es nevēlos būt skaistulis.

Ļubova Andrejevna. Telegramma ir no Parīzes. Katru dienu saņemu. Ir vakar, ir šodien. Tas nevaldāmais cilvēks atkal saslimis, atkal viņam nav labi. Viņš lūdz piedošanu, lūdz, lai braucu uz turieni, un patiesībā man arī vajadzētu braukt uz Parīzi, padzīvot pie viņa. Jums, Petja, ir barga seja, bet ko lai dara, mīļais, ko lai es daru, viņš ir slims, vientuļš, nelaimīgs, un kas lai viņu tur apkopj, kas lai attur no kļūdām, laikā iedod zāles? Un ko tur slēpt, ko noklusēt, es viņu mīlu, tas ir skaidrs. Mīlu, mīlu . . . Tas ir akmens pie mana kakla, es grimstu kopā ar viņu, bet es mīlu šo akmeni un nevaru bez viņa dzīvot. (Spiež Trolimovam roku.) Nedomājiet ļaunu, Petja, nesakiet man neko, nerunājiet…

Trofimovs (caur asarām). Dieva dēļ, piedodiet par vaļsirdību: viņš taču jūs aplaupīja!

Ļubova Andrejevna. Nē, nē, nē, tā nevajag runāt.. . (Aizspiež ausis.)

Trofimovs. Viņš taču ir nelietis, jūs tikai vienīgā to nezināt! Sīks nelietis, draņķis.

Ļubova Andrejevna (noskaitusies, bet savaldīgi). Jums jau divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi, bet jūs vēl aizvien esat otrās klases ģimnāzists!

Trofimovs. Lai!

Ļubova Andrejevna. Jābūt taču vīrietim, jūsu gados vajag saprast tos, kas mīl. Un ari pašam vajag mīlēt… iemīlēties! (Dusmīgi.) Jā, jā! Un ne jums kādas tīrības, nekā, jūs gluži vienkārši esat mīkstpēdiņš, smieklīgs ērms, izdzimums …

Trofimovs (šausmās). Ko viņa runā!

Ļubova Andrejevna. «Es stāvu augstāk par mīlestību!» Jūs neesat vis augstāk par mīlestību, bet gluži vienkārši, kā saka tas pats mūsu Firss, jūs esat pusperēts. Jūsu gados dzīvot bez mīļākās!

Trotimovs (šausmās). Tas ir briesmīgi! Ko viņa runā?! (Iet aši zālē, saķēris galvu.) Tas ir briesmīgi… Es nevaru, es iešu projām . .. (Iziet, bet tūliņ atgriežas.) Starp mums visam beigas! (Iziet priekštelpa.)

Ļubova Andrejevria (sauc nopakaļ). Petja, pagaidiet. Ērmīgais cilvēk, es tikai pajokoju! Petja!

Dzirdams, ka priekštelpā kāds ātri skrien pa kāpnēm un pēkšņi dārdot gāžas lejā. Aņa un Varja iekliedzas, bet tad tūliņ atskan smiekli.

Kas tur notika?

Ieskrien Aņa.

Aņa (smiedamās). Petja nokrita lejā pa kāpnēm! (Izskrien.)

Ļubova Andrejevna. Kāds savādnieks tas Petja …

Stacijas priekšnieks nostājas zāles vidū un lasa A. Tolstoja «Grēcinieci». Visi klausās, taču pēc pāris teikumiem priekštelpā atskan mūzika — valša skaņas — un lasīšanu pārtrauc. Visi dejo. No priekštelpas ienāk Trolimovs, Ļubova Andrejevna, Aņa un Varja.

Ļubova Andrejevna. Nu, Petja … nu, tīrā dvēsele … es lūdzu piedošanu. Iesim dejot. . . (Dejo ar Petju.)

Aņa dejo ar Varju. Ienāk Firss, noliek savu nūjiņu pie sāndurvīm. Jaša ari ienācis viesistabā, noskatās dejā.

Jaša. Nu, vectēv?

Firss. Nejūtos vesels. Agrāk pie mums ballēs dejoja ģenerāli, baroni, admirāļi, bet tagad sūtām pēc pasta ierēdņa un stacijas priekšnieka, un tiem pašiem prāts nenesas uz nākšanu. Nez ko tik nevarīgs esmu kļuvis? Nelaiķa kungs, vecaistēvs, visus dziedināja ar zīmoglaku no visām kaitēm. Es zīmoglaku lietoju diendienā jau gadus divdesmit, varbūt vēl vairāk: laikam tāpēc vēl esmu pie dzīvības.

Jaša. Apnicis tu man esi, vectēv. (Žāvājas.) Būtu jel drīzāk atstiepis kājas.

Firss. Ek, tu . .. pusperēts! (Murmina.)

Trofimovs un Ļubova Andrejevna dejo zālē, pēc tam viesistabā.

Ļubova Andrejevna. Mērci. Es pasēdēšu… (Apsēžas.) Piekusu.

Ienāk Aņa.

Aņa (uzbudināta). Nupat virtuvē kāds stāstīja, ka ķiršu dārzs šodien jau esot pārdots.

Ļubova Andrejevna. Kam pārdots?

Aņa. Neteica, kam. Aizgāja. (Dejo ar Troiimovu, abi iedejo zālē.)

Jaša. Tur kāds vecis ko muldēja. Svešs.

Firss. Un Leonida Andrejiča vēl nejūt, nav pārbraucis. Mētelis viņam plāns, demisezonas, kad tik nesaaukstējas. Ek, jauns un zaļš!

Ļubova Andrejevna. Man tūliņ sirds stāsies. Ejiet, Jaša, uzziniet, kam pārdots.

Jaša. Viņš jau sen aizgāja, tas vecis. (Smejas.)

Ļubova Andrejevna (sapīkusi). Nu, par ko jūs smejaties? Kas jums par prieku?

Jaša. Šis Jepihodovs pārāk smieklīgs. Tukšs cilvēks. Nelaime nelaimes galā!

Ļubova Andrejevna. Firs, ja pārdos muižu, kur tu iesi?

Firss. Kur pavēlēsiet, tur iešu.

Ļubova Andrejevna. Kāpēc tev tāda savāda seja? Vai neesi vesels? Labāk būtu gājis gulēt, zini…

Firss. Jā… (Nosmīn.) Es aiziešu gulēt, bet kas tad bez manis te ko pasniegs, kas izrīkos? Viens pats visā mājā.

Jaša (Ļubovai Andrejevnai). Ļubova Andrejevna! Atļaujiet griezties pie jums ar lūgumu, esiet tik laipni! Ja atkal brauksiet uz Parīzi, ņemiet mani līdzi, esiet tik žēlīgi! Te man nekādā ziņā nav iespējams palikt. (Atskatās, pusbalsī.) Ko tur teikt, jūs paši redzat, zeme neizglītota, ļaudis netikumīgi, pie tam garlaicība, virtuvē ēdiens nejēdzīgs, un te vēl šis Firss staigā apkārt, murkšķ visādus nepiemērotus vārdus. Ņemiet mani līdzi, esiet tik laipni!

Ienāk Pišiiks.

Piščiks. Atjaujiet uzlūgt jūs… uz valsīti, visudaiļākā … (Ļubova Andrejevna iet viņam līdzi.) Bet simt astoņdesmit rublīšu es tomēr dabūšu no jums, burvīgā .. . Dabūšu . .. (Dejo.) Simt astoņdesmit rublīšu …

Ietlejo zālē.

Jaša (klusi dzied). «Vai sapratīsi manas dvesles ilgas …»

Zālē figūra pelēkā cilindrā un rūtainās biksēs vicina rokas un lēkā; saucieni: «Bravo, Šarlote Ivanovna!»

Duņaša (apstājas, lai pūderētos). Jaunkundze liek man dejot, kavalieru daudz, dāmu maz, bet man, Firs Nikolajevič, no dejošanas reibst galva un sirds dauzās, un vēl nupat ierēdnis no pasta pateica man ko tādu, ka man elpa aizrāvās.

Mūzika apklust.

Firss. Ko tad viņš tev teica?

Duņaša. Jūs, viņš saka, tā kā puķīte.

Jaša (žāvājas). Gara tumsība … (Iziet.)

Duņaša. Kā puķīte … Man, tādai delikātai meitenei, šausmīgi patīk maigi vārdi.

Firss. Noiesi no ceļa.

Ienāk Jepihodovs.

Jepihodovs. Jūs, Avdotja Fjodorovna, nevēlaties ar mani sastapties… it kā es būtu kāds kukainis. (Nopūšas.) Ek, dzīve!

Duņaša. Ko jūs vēlaties?

Jepihodovs. Bez šaubām, varbūt arī jums taisnība. (Nopūšas.) Bet, protams, ja paskatās no redzes viedokļa, tad jūs, atļaušos tā izsacīties, atvainojiet par vaļsirdību, esat pilnīgi novedusi mani garastāvoklī. Mana laime man zināma, ik dienas man gadās kāda liksta, bet pie tā jau es sen esmu pieradis, tā ka ar smaidu noraugos savā liktenī. Jūs man devāt vārdu, un lai gan es…

Duņaša. Lūdzu, parunāsimies vēlāk, tagad lieciet mani mierā. Es sapņoju. (Rotaļājas ar vēdekli.)

Jepihodovs. Nelaimes man atgadās ik dienas, bet es, atļaušos tā izsacīties, tikai smaidu vien, pat smejos.

No zāles ienāk Var ja.

Var ja. Vēl tu neesi aizgājis, Semjon? Tev gan nav nekādu goda jūtu, nudien! (Duņašai.) Izej ārā, Duņaša! (Jepihodovam.) Te tu biljardu spēlē un nolauz keju, te tu staigā pa viesistabu kā viesis.

Jepihodovs. Saukt mani pie atbildības jūs nevarat, atļaujiet jums to aizrādīt.

Varja. Es tevi nesaucu pie atbildības, bet saku. Tu cita nekā nezini kā staigāt no vienas vietas uz otru, bet strādāt nestrādā. Turam kantoristu, bet, kādēļ, — nav zināms.

Jepihodovs (aizvainots). Vai es strādāju vai staigāju, ēdu vai spēlēju biljardu, par to var spriest tikai tie, kas ko saprot un ir vecāki.

Varja. Un tu iedrīksties man tā teikt! (Iekaisusi.) Tu iedrīksties? Tātad es neko nesaprotu? Vācies tūliņ ārā! Uz pēdām!

Jepihodovs (sabijies). Lūdzu izsacīties delikātā veidā. Varja (nespēdama valdīties). Uz pēdām ārā no šejienes! Arā!

Viņš iet uz durvīm, Varja seko.

Nelaime nelaimes galā! Lai tavas smakas te nebūtu! Lai manas acis tevi vairs neredzētu!

Jepihodovs aiz durvīm: «Es sūdzēšos par jums!»

Ak tā, tu nāksi atpakaļ? (Paķer Firsa nolikto nūju.) Nāc vien . . . Nāc .. . Nāc, es tev rādīšu .. . Ak nāksi gan? Nāksi? Nu, tad še tev. .. (Atvēzējas, tobrīd ienāk Lopahins.)

Lopahins. Padevīgi pateicos. Varja (pikti un zobgalīgi). Piedodiet. Lopahins. Nekas. Padevīgi pateicos par patīkamo cienastu.

Varja. Ne par ko. (Atkāpusies gabaliņu, atskatās, maigi.) Vai es jūs nesasitu? Lopahins. Nu, nekas. Puns jau gan būs milzīgs.

Balsis zālē: «Lopahins pārbraucis! Jermolajs Aleksejičs!»

Piščiks. Ko redzam, ko dzirdam . . . (Saskūpstās ar Lopahinu.) Tu tā kā pēc konjaciņa smaržotu, mans mīļais sirdsdraudziņ. Nu, mēs jau arī te priecājamies.

Ienāk Ļubova Andrejevna.

Ļubova Andrejevna. Tas esat jūs, Jermolaj Aleksejič? Kāpēc tik ilgi? Kur Leonids?

Lopahins. Leonids Andrejičs atbrauca man līdzi, tūliņ nāks.

Ļubova Andreļevna (nervozēdama). Nu, kas ir? Vai ūtrupe notika? Runājiet taču!

Lopahins (apjucis, baidīdamies izrādīt savu prieku). Ūtrupe beidzās pulksten četros… Mēs nokavējām vilcienu, vajadzēja gaidīt līdz pusdesmitiem . .. (Smagi nopūzdamies.) Uh! Man drusku galva reibst.

Ienāk Gajcvs, labajā rokā iepirkumi, ar kreiso slauka asaras.

Ļubova Andrejevna. Ļoņa, kas ir? Ļoņa, nu!? (Nepacietīgi, ar asarām.) Ātrāk taču, dieva dēļ!

Gajevs (neko neatbild, tikai atmet ar roku,Firsam raudādams). Še, ņem … Te ir anšovi, Kerčas siļķes … Šodien nekā neesmu ēdis . . . Ko es esmu pārcietis!

Durvis uz biljarda istabu vaļā; dzirdama bumbu klaudzoņa un Jašas balss: «Septiņi un astoņpadsmit!» Gajevam sejas izteiksme pārmainās, viņš vairs neraud.

Noguris esmu šausmīgi. Dod man ko pārģērbties, Firs. (Aiziet savā istabā caur zāli, Firss viņam seko.) Piščiks. Kā ar ūtrupi? Pastāsti taču! Ļubova Andrejevna. Vai ķiršu dārzs pārdots? Lopahins. Pārdots. Ļubova Andrejevna. Kas nopirka? Lopahins. Es nopirku.

Pauze. Ļubova Andrejevna satriekta, viņa pakristu, ja nestāvētu pie galda un krēsla. Varja noraisa no jostas atslēgas, nomet istabas vidū uz grīdas un iziet.

Es nopirku! Pagaidiet, kungi! Esiet tik laipni, man galvā dūc, nespēju runāt… (Smejas.) Ierodamies ūtrupē, Deriganovs jau priekšā. Leonidam Andrejičam bija tikai piecpadsmit tūkstošu, bet Deriganovs uzreiz sola trīsdesmit virs parāda. Redzu, kāds stāvoklis, stājos viņam pretim, solu četrdesmit. Viņš četrdesmit pieci. Es piecdesmit pieci. Viņš tātad met klāt pa pieci, es pa desmit … Nu, tā tas beidzās. Es sasolīju virs parāda deviņdesmit, dārzs palika man. Ķiršu dārzs tagad mansl Mans! (Skaļi smejas.) Ak kungs un dievs, ķiršu dārzs nu ir mans! Sakiet taču man, ka esmu piedzēries, ka esmu jucis, ka tas viss man tikai radas… (Spārda grīdu.) Nesmejieties par mani! Ja mans tēvs un vectēvs uzceltos no kapiem un paskatītos, kas noticis, ka viņu Jermolajs, dauzītais, nemācītais Jermolajs, kurš ziemu skraidīja basām kājām, ka šis pats Jermolajs nopircis muižu, par ko nav skaistākas visā pasaulē! Esmu nopircis muižu, kur vergoja mans tēvs un vectēvs, kur viņus nelaida pat virtuvē iekšā. Es to redzu miegā, to es tikai sapņoju, tas man rādās… Tas ir jusu iedomu auglis, ko neziņas tumsa sedz… (Pacel atslēgas, laipni smaidot.) Nometa atslēgas, grib parādīt, ka viņa nav vairs šeit saimniece … (Šķindina atslēgas.) Nu, tas vienalga.

Dzirdams, ka orķestris skaņo instrumentus.

Ei, muzikanti, spēlējiet, es gribu klausīties! Nāciet visi skatīties, kā Jermolajs Lopahins zvels ar cirvi pa ķiršu dārzu, kā koki velsies zemē! Sacelsim vasarnīcas, un mūsu bērni un mazbērni pieredzēs šeit jaunu dzīvi! … Muzikanti, spēlējiet!

Muzikanti spēlē. Ļubova Andrejevna atslīgusi krēslā un rūgti raud.

Lopahins (pārmezdams). Nu, kāpēc, kāpēc jūs man neklausījāt? Mana nabadzīte, mana labā, tagad nekas nav atsaucams. (Ar asarām.) Ai, kaut tas viss drīzāk paietu, kaut drīzāk pārvērstos mūsu juceklīgā, nelaimīgā dzīve.

Piščiks (saņem viņu pie rokas, pusbalsī). Viņa raud. Iesim zālē, lai viņa viena pati… Iesim … (Paņem viņu zem rokas un ved zālē.)

Lopahins. Kas tad nu? Mūzika lai spēlē tā, ka var saprast! Lai viss būtu tā, kā man patīk! (Ar ironiju.) Nāk jaunais muižnieks, ķiršu dārza īpašnieks! (Nevijus pagrūž galdiņu, gandrīz apgāž svečturus.) Es visu varu samaksāt! (Aiziet abi ar Piščiku.)

Zālē un viesistabā nav neviena, izņemot Ļubovu Andrejevnu, kura sēž sarāvusies un rūgti raud. Mūzika klusu spēlē. Aši ienāk Aņa un Trofimovs. Aņa pienāk pie mātes un nometas pie viņas ceļos. Trofimovs paliek pie ieejas zālē.

Aņa. Māmiņ! . .. Māmiņ, tu raudi? Mana mīļā, labā, jaukā māmiņa, mana daiļā, es tevi mīlu … es tevi svētīju. Ķiršu dārzs pārdots, tā nav vairs, tas ir tiesa, tiesa, bet neraudi, māmiņ, tev palikusi tava turpmākā dzīve, palikusi tava krietnā, skaidrā dvēsele … Nāc man līdzi, nāc, mīļā, iesim projām no šejienes! … Mēs stādīsim jaunu dārzu, krāšņāku par šo, tu to redzēsi un sapratīsi, un prieks — kluss, dziļš prieks nolaidīsies tavā dvēselē kā saule vakara stundā, un tu pasmaidīsi, māmiņ. Iesim, mīļā! Iesim!

Priekškars

CETURTAIS CĒLIENS

Pirmā cēliena dekorācijas. Pie logiem nav aizkaru, nav gleznu, likai dažas mēbeles sakrautas kaktā kā pārdošanai. Jūtams tukšums. Pie ārdurvīm un skatuves dibenā sakrauti čemodāni, saiņi utt. Pa kreisi durvis vaļā, dzirdamas Varjas un Aijas balsis. Lopahins stāv, gaida. Jaša tur paplāti ar glāzēm, kurās ieliets šampanietis. Priekštelpā Jepihodovs sien kasti. Dziļāk aiz skatuves dūkoņa. Tur zemnieki atnakuši atvadīties. Gajeva balss: «Paldies, draugi, paldies jums.»

Jaša. Vienkāršie ļaudis atnākuši atvadīties. Es esmu tādos uzskatos, Jermolaj Aleksejič: labi viņi ir, bet maz ko saprot.

Dūkoņa apklust, caur priekšistabu ienāk Ļubova Andrejcvnu un Gaļevs, viņa ir bāla, seja raustās, nevar parunāt.

Gajevs. Tu atdevi viņiem savu maku, Ļuba. Tā nevar! Tā nevar!

Ļubova Anclrejevna. Es nespēju izturēt! Nespēju! Abi iziet.

Lopahins (nopakaļus). Padevīgi lūdzu, ņemiet pa glāzītei uz atvadībām. No pilsētas neattapos atvest, bet stacijā dabūju tikai vienu pudeli. Lūdzu! (Pauze.) Nu, kungi? Nevēlaties? (Atiet no durvīm.) Būtu to zinājis, nebūtu pircis. Nu, tad es arī nedzeršu.

Jaša piesardzīgi noliek paplāti uz krēsla.

Iedzer, Jaša, vismaz tu!

Jaša. Apsveicu ar aizbraucējiem! Dzīvojiet laimīgi! (Dzer.) Tas nav īsts šampanietis, to es varu galvot.

Lopahins. Astoņi rubli pudelē. (Pauze.) Auksts gan te velnišķīgi.

Jaša. Šodien nekurināja, tik un tā jābrauc projām. (Smejas.)

Lopahins. Ko tu smejies?

Jaša. Aiz patikas.

Lopahins. Oktobris klāt, bet tik saulains un rāms kā vasarā. Tagad labi būvēties. (Ieskatās pulksteni, runā uz durvīm.) Kungi, ņemiet vērā, līdz vilciena atiešanai tikai četrdesmit minūtes! Tātad pēc divdesmit minūtēm jāizbrauc uz staciju. Pasteidzieties!

No āra ienāk Trotimovs, uzvilcis mēteli.

Trolimovs. Man šķiet, ka laiks jau braukt. Zirgi pie durvīm. Velns sazina kur manas galošas. Nozudušas. (Sauc pa durvīm.) Aņa, manu galošu nav! Nevaru atrast!

Lopahins. Man jābrauc uz Harkovu. Braukšu ar jums vienā vilcienā. Harkovā nodzīvošu visu ziemu. Ar jums visu laiku nomaisījos, taisni nomocījies esmu bez darba. Es bez darba nevaru dzīvot, nezinu pat, kur rokas likt; tā dīvaini kūļājas, tādas kā svešas.

Trolimovs. Tūliņ mēs aizbrauksim, tad jūs varēsiet atkal ķerties pie sava svarīgā darba.

Lopahins. Iedzer nu glāzīti!

Trolimovs. Nedzeršu.

Lopahins. Tātad tagad uz Maskavu?

Trolimovs. Jā, pavadīšu viņus uz pilsētu un rīt uz Maskavu.

Lopahins. Jā … Profesori droši vien vēl nelasa lekcijas, gaida vienā gaidīšanā, kad tu atbrauksi!

Trolimovs. Nav tava darīšana.

Lopahins. Cik gadu tu jau mācies universitātē?

Trolimovs. Izdomā kādu jaunāku joku. Tas ir vecs un nodeldēts. (Meklē galošas.) Zini, mēs varbūt vairs neredzēsimies, tad ļauj, ka dodu tev padomu uz atvadīšanos: neplāties ar rokām! Atradinies no šās parašas plātīties. Arī vasarnīcas celt, cerēt, ka no vasarniekiem ar laiku izaugs saininieķeļi, — tā cerēt arī nozīmē plātīties … Šā vai tā, es tevi tomēr mīlu. Tev ir smalki, maigi pirksti kā māksliniekam, tev ir smalka, maiga dvesele …

Lopahins (apskauj viņu). Ardievu, draudziņ! Paldies par visu! Ja vajag, paņem no manis naudu ceļam.

Trolimovs. Kāpēc? Nav vajadzīgs.

Lopahins. Jums taču nav!

Trofimovs. Ir. Pateicos! Saņēmu par tulkojumu. Re, kur ir, kabatā. (Nobažījies.) Bet manu galošu nav.

Var ja (no otras istabas). Saņemiet savas grabažas! (Izmet pāri gumijas galošu.)

Trolimovs. Nu, ko jūs sirdāties, Varja? Hm .. . Nē, tās nav manas galošas!

Lopahins. Es pavasarī apsēju tūkstoš desetīnas ar magonēm un tagad nopelnīju četrdesmit tūkstošus skaidrā. Un, kad manas magones ziedēja, kas tas bija par skatu! Tad re, es saku, nopelnīju četrdesmit tūkstošus un tātad piedāvāju tev aizdevumu, tāpēc ka varu. Par ko tad deguns jāuzrauj? Es jau esmu zemnieks. . . bez aplinkiem.

Trofimovs. Tavs tēvs bija zemnieks, mans aptiekārs, bet no tā itin nekas nav secināms.

Lopahins izņem maku.

Lai stāv, lai stāv… Vari dot man kaut divi simti tūkstošu, es neņemšu. Es esmu brīvs cilvēks. Visam tam, ko jūs, bagātie un nabagie, tik augsti un dārgi vērtējat, nav pār mani ne mazākās varas, tāpat kā tur tām pūkām, kas aizlido pa gaisu. Es varu iztikt bez jums, es varu paiet jums garām, es esmu stiprs un lepns. Cilvēce iet pretim augstākajai patiesībai, augstākajai laimei, kāda vien iespējama zemes virsū, un es esmu pirmajās rindās!

Lopahins. Un tu sasniegsi mērķi?

Trofimovs. Sasniegšu.

Pauze.

Sasniegšu vai parādīšu citiem ceļu, kā sasniegt.

Dzirdams, ka tālumā klaudz cirvis pret koku.

Lopahins. Nu, ardievu, draudziņ! Laiks braukt. Mēs te gan slejam cits pret citu degunu gaisā, bet dzīve tikmēr iet snvu gaitu. Kad es strādāju ilgāku laiku neapkusis, tad domas vieglākas, un šķiet, ka man ari zināms, kāpēc es dzīvoju pasaulē. Bet cik daudz Krievijā cilvēku, brāl, kuri dzīvo, nezinādami, kāpēc. Nu, viss viens, dzīves cirkulācija no tā nav atkarīga. Leonids Andrejičs, stāsta, iestājies darbā, strādās banka, seši tūkstoši gadā … Tikai nenoturēsies gan, pārāk slinks …

Aņa (durvīs). Māte lūdz jūs, lai dārzu necērt, kamēr vina nav aizbraukusi.

Trolimovs. Patiešām, vai nu tik daudz takta nebija … (Iziet caur priekštelpu.)

Lopahins. Tūliņ, tūliņ . .. Ir nu gan tie … (Iziet viņam pakal.)

Aņa. Vai Firsu aizsūtīja uz slimnīcu?

Jaša. Es šorīt pateicu. Jādomā, ka aizsūtīja.

Aņa (Jepihodovam, kas iet cauri zālei). Semjon Panteļejič, uzziniet, lūdzams, vai Firsu aizveduši uz slimnīcu.

Jaša (aizvainots). Šorīt es Jegoram pateicu. Ko tur prasīt desmitiem reižu!

Jepihodovs. Ilggadīgais Firss, pēc mana galīgā ieskata, remontam nav derīgs, viņam jāiet pie sentēviem. Un es varu viņu tikai apskaust. (Uzliek čemodānu uz cepuru vāceles un saspiež to.) Nu, kā tad, protams. Es jau to zināju. (Iziet.)

Jaša (izsmejoši). Nelaime nelaimes galā , ..

Var ja (aiz durvīm). Vai Firsu aizveduši uz slimnīcu?

Aņa. Aizveduši.

Var ja. Kāpēc tad nav paņēmuši vēstuli ārstam?

Aņa. Tad jānosūta pakaļ… (Iziet.)

Var ja (no blakus istabas). Kur Jaša? Pasakiet, ka viņa māte atnākusi, grib atvadīties.

Jaša (atmet ar roku). Pacietību var pazaudēt.

Duņaša, visu laiku rosījusies ap mantām, pienāk klāt, kad Jaša paliek viens.

Duņaša. Būtu jel paskatījušies uz mani, Jaša. Jūs aizbraucat … pametat mani… (Raud un metas viņam ap kaklu.)

Jaša. Kas tur ko raudāt? (Dzer šampanieti.) Pēc sešām

dienām es atkal būšu Parīzē. Rīt iesēdīsimies ātrvilcienā un laidīsimies prom, ka nozibēs vien. Pat ticēt tā īsti negribas. Vīve la Frunce!… Te nav pa manam prātam, te es nevaru dzīvot… nekā nevaru darīt. Apnikusi man šī gara tumsība, pietiks. (Dzer šampanieti.) Kas tur ko raudāt? Vajag uzvesties, kā pieklājas, tad nebūs jāraud.

Duņaša (pūderējas, skatīdamās spogulītī). Atsūtiet vēstuli no Parīzes. Es taču jūs mīlēju, Jaša, tā mīlēju! Es esmu maiga būtne, Jaša!

Jaša. Kāds nāk. (Darbojas ap čemodāniem, klusu dungo.)

Ienāk Ļubova Andrejevna, Ga/evs, Aņa un Šarlote Ivanovna.

Gajevs. Vajadzētu braukt. Laika pavisam maz. (Skatīdamies uz Jāšu.) Kas te ož pēc siļķēm?

Ļubova Andrejevna. Pēc minūtēm desmit sēdīsimies ratos. (Pārlaiž skatienu pār istabu.) Ardievu, mīļais nams, sirmais vectētiņ. Paies ziema, pienāks pavasaris, bet tevis tad vairs nebūs, tevi noplēsīs. Cik daudz šīs sienas pieredzējušas! (Karsti skūpsta meitu.) Manu dārgumiņ, tu staro, tavas actiņas mirdz kā divi dimanti. Vai tu esi apmierināta? Ļoti?

Aņa. Ļoti! Sākas jauna dzīve, māmiņ!

Gajevs (jautri). Patiešām, tagad viss ir labi. Kamēr ķiršu dārzs vēl nebija pārdots, mēs visi uztraucāmies, cietām, bet nu, kad jautājums izšķirts galīgi, negrozāmi, visi esam nomierinājušies, kļuvuši pat jautri… Es tagad esmu bankas ierēdnis, finansists … dzelteno vidū, un tu, Ļuba, lai nu kā, bet izskaties labāk, tas ir neapšaubāmi.

Ļubova Andrejevna. Jā. Nervi man uzlabojušies, tas tiesa.

Viņai pasniedz cepuri un mēteli.

Gulēt es guļu labi. Nesiet ārā manas mantas, Jaša. Ir laiks. (Aņai.) Meitenīt manu, mēs drīz redzēsimies… Es braucu uz Parīzi, dzīvošu tur par to naudu, ko atsūtīja tava Jaroslavļas vecmāmuļa muižas pirkšanai — lai dzīvo vecmāmuļa! — bet šās naudas nepietiks ilgam laikam.

Aņa. Tu, māmiņ, pārbrauksi drīz, drīz.. . vai ne? Es samācīšos, izturēšu eksāmenu ģimnāzijā un tad strādāšu, palīdzēšu tev. Mēs, māmiņ, abas lasīsim dažādas grāmatas … Vai ne? (Skūpsta mātei rokas.) Mēs lasīsim rudens vakaros, izlasīsim daudz grāmatu, un mums atvērsies jauna, brīnišķīga pasaule . .. (Sapņaini.) Māmiņ, brauc atpakaļ…

Ļubova Andrejevna. Braukšu, manu zelta gabaliņ. (Apskauj meitu.)

Ienāk Lopahins. Šarlote klusu dungo dziesmiņu.

Gajevs. Laimīgā Šarlote: viņa dzied! Šarlote (paņem savīstītam bērnam līdzīgu saini). Manu bērniņ … aijā žūžū …

Dzirdamas bērna raudas: «Uā, uāl»

Neraudi, mans labais, mans mīļais zēn!

Uā, uā!

Man tevis tik žēl… (Nomet saini atpakaļ.) Tad jūs, lūdzami, sameklējiet man darbu. Es tā nevaru.

Lopahins. Sameklēsim, Šarlote Ivanovna, esiet bez bažām.

Gajevs. Visi mūs pamet, Varja iet projām… mēs pēkšņi nevienam vairs neesam vajadzīgi.

Šarlote. Pilsētā man nav kur apmesties. Jāiet projām. (Dungo.) Vienalga .. .

Ienāk Piščiks.

Lopahins. Dabas brīnums!

Piščiks (aizelsies). Vai, ļaujiet atvilkt elpu… nomocījos … Mani visugodātie … Dodiet ūdeni…

Gajevs. Pēc naudas, vai? Padevīgi pateicos, labāk tālāk no apgrēcības … (Iziet.)

Piščiks. Sen neesmu bijis pie jums .. . visudaiļākā . . . (Lopahinam.) Tu te . . . priecājos redzēt… milzum gudrs cilvēks … še … saņem … (Pasniedz Lopahinam naudu.) Četri simti… pie manis vēl paliek astoņi simti četrdesmit …

Lopahins (neizpratnē rausta plecus). Taisni kā sapnī. .. Kur tad tu ņēmi?

Piščiks. Pag … Karsts … Visneparastākais notikums. Atbrauca pie manis angļi un atrada zemē sazin kādus baltus mālus … (Ļubovai Andrejevnai.) Jums arī četri simti… daiļā, apbrīnojamā… (Sniedz naudu.) Pārējo vēlāk. (Dzer ūdeni.) Nupat kāds jauns cilvēks vagonā stāstīja, it kā kāds ., . liels filozofs ieteicot mesties zemē no jumta. «Lec!» viņš sakot, un tur visa tā gudrība. (Izbrīnā.) Ko jūs sakāt! Ūdeni!

Lopahins. Kas tie tādi par angļiem?

Piščiks. Iznomāju viņiem zemi ar visiem māliem uz divdesmit četriem gadiem… Bet nu atvainojiet, nav laika … jāauļo tālāk … Braukšu pie Znaikova … pie Kardamonova . .. Visiem esmu parādā… (Dzer.) Ceturtdien piebraukšu …

Ļubova Andrejevna. Mēs tūliņ braucam uz pilsētu, bet rīt es došos uz ārzemēm …

Piščiks. Kā? (Bažīgi.) Kādēļ uz pilsētu? Tāpēc es skatos: mēbeles … čemodāni… Nu, nekas … (Caur asarām.) Nekas … Milzum gudri cilvēki… tie angļi… Nekas … Dzīvojiet laimīgi… Dievs jums palīdzēs … Nekas … Visam pasaulē pienāk gals … (Skūpsta Ļubovai Andrejevnai roku.) Un, kad līdz jums aizklīdis valodas, ka pienācis mans gals, tad atcerieties šo pašu … zirgu un sakiet: «Bija reiz pasaulē tāds un tāds… Simeonovs-Piščiks … lai viņam debesu valstība …» Taisni varens laiks šodien … Jā … (Iziet stipri samulsis, bet tūliņ griežas atpakaļ un runā no sliekšņa.) Dašeņka lika jūs sveicināt! (Iziet.)

Ļubova Andrejevna. Nu var arī braukt. Divas -rūpes man vēl paliek. Vienas — slimais Firss. (Skatās pulkstenī.) Minūtes piecas vēl var …

Aņa. Māmiņ, Firsu jau aizsūtījuši uz slimnīcu. Jaša šorīt aizsūtījis.

Ļubova Andrejevna. Otras manas bēdas — Varja. Viņa ieradusi agri celties un strādāt, un nu viņa būs bez darba kā zivs bez ūdens. Novājējusi, nobālējusi, raud vien, nabadzīte… (Pauze.) Jūs to ļoti labi zināt, Jermolaj Aleksejič, ka es cerēju… izprecināt viņu jums, un pēc visa jau bija redzams, ka jūs precēsiet viņu. (Pačukst Aņai, tā pamāj Šarlotei, un abas iziet.) Viņa jūs mīl, jums viņa pa prātam, un es nezinu, patiešām nezinu, kāpēc jūs it kā vairāties viens no otra. Nesaprotu!

Lopahins. Es pats ari nesaprotu, jāatzīstas. Viss ta dīvaini vien … Ja vēl ir iespējams, tad esmu ar mieru kaut tūliņ… Izdarīsim ar reizi — un kārtībā, bet bez jums, to jau paredzu, no bildināšanas nekas neiznāks.

Ļubova Andrejevna. Nu, lieliski! Tur taču viens mirklis vajadzīgs, ne vairāk. Es viņu tūliņ pasaukšu …

Lopahins. Starp citu, arī šampanietis ir. (Paskatās uz glāzēm.) Tukšas, kāds jau izdzēris.

Jaša kāsē.

To sauc par izlakšanu …

Ļubova Andrejevna (moži). Jauki… Mēs iziesim .. . Jaša, allezl Es viņu pasaukšu .. . (Durvīs.) Varja, pamet visu un nāc šurp! Tūliņ! (Iziet ar Jāšu.)

Lopahins (paskatījies pulkstenī). Jā …

Pauze.

Aiz durvīm aizturēti smiekli, čuksti, beidzot iznāk Varja.

Varja (ilgi pētī mantas). Savādi, kā nevaru, tā nevaru atrast…

Lopahins. Ko jūs meklējat?

Varja. Pati iesaiņoju un nu vairs nevaru atcerēties. (Pauze.,)

Lopahins. Uz kurieni jūs nu tagad, Varvara Mihailovna?

Varja. Es? Pie Raguļiniem . . . Norunāju viņiem saimniecību uzraudzīt… par ekonomi, vai…

Lopahins. Tas ir Jašņevā? Verstis septiņdesmit būs … (Pauze.) Tā nu izbeidzās dzīvošana šais mājās…

Varja (pārlūkodama mantas). Kur tad tas ir… jeb es būtu ielikusi somā … Jā, dzīvošana šais mājās beigusies … vairs nebūs …

Lopahins. Es atkal tūliņ braucu uz Harkovu … ar šo pašu vilcienu. Daudz darīšanu. Par uzraudzītāju te atstāju Jepihodovu … Es viņu salīgu.

Varja. Arī labi!

Lopahins. Pērn ap šo laiku jau sniga, ja atceraties, bet tagad rāms, saulains. Tikai tas aukstums… Kādi trīs'grādi sala.

Varja. Netiku paskatījusies. (Pauze.) Mūsu termometrs ari saplīsis … (Pauze.)

Balss no pagalma: «Jermolaj Aleksejič!»

Lopahins (it kā sen būtu gaidījis šo saucienu). Tūdaļ! (Ātri iziet.)

Varja, sēžot uz grīdas, noguldījusi galvu uz drēbju saiņa, klusu elso. Atveras durvis, piesardzīgi ienāk Ļubova Andrejevna.

Ļubova Andrejevna. Nu? (Pauze). Jābrauc! Varja (mitējas raudāt, izslauka acis). Jā, laiks braukt, māmiņ. Es paspēšu vēl šodien nokļūt pie Raguliniein, ja tikai nenokavēšu vilcienu …

Ļubova Andrejevna (durvīs). Aņa, ģērbies!

Ienāk Aņa, Gajevs, Šarlote Ivanovna. Gajevam biezs mētelis ar bašliku. Sanāk kalpotāji, ormaņi.

Jepihodovs rosās ap mantām.

Nu var ari doties ceļā. Aņa (līksmi). Ceļā!

Gajevs. Mani draugi, mani mīļie, dārgie draugi! Vai, pametot šo māju uz visiem laikiem, es varu noklusēt, varu novaldīties, lai atvadoties neizteiktu tās jūtas, kas tagad pilda visu manu būtni… Aņa (lūdzoši). Tēvoci! Varja. Krusttētiņ, nevajag!

Gajevs (nošļucis). Ar dublētu dzelteno vidū… Nerunāju …

Ienāk Trofimovs, pēc tam Lopahins.

Trofimovs. Kas ir, kungi, laiks braukt! Lopahins. Jepihodov, manu mēteli! Ļubova Andrejevna. Es vēl pasēdēšu mazu brītiņu. It kā es agrāk nekad nebūtu redzējusi, kādas sienas šai mājā, kādi griesti, un nu noraugos tajos ar tādām alkām, ar tādu maigu mīlestību … Gajevs. Atceros, kad man bija seši gadi, es vasarsvētku dienā sēdēju uz šās palodzes un noskatījos, kā mans tēvs gāja uz baznīcu . .. Ļubova Andiejevna. Vai visas mantas paņemtas? Lopahins. Liekas, jā. (Jepihodovam, vilkdams mēteli.) Tu nu pielūko, Jepihodov, lai viss būtu kārtībā.

Jepihodovs (aizsmakušā balsī). Esiet bez bažām, Jermolaj Aleksejič!

Lopahins. Par ko tev tāda balss?

Jepihodovs. Nupat dzēru ūdeni, būšu ko ierijis.

Jaša (nicīgi). Gara tumsība …

Ļubova Andrejevna. Aizbrauksim, un te nepaliks ne dvēseles…

Lopahins. Līdz pašam pavasarim.

Var ja (izrauj no saiņa lietussargu,šķiet, ka viņa atvēzētos; Lopahins izliekas nobijies). Ko nu, ko nu … Man ne prātā nenāca …

Trolimovs. Kungi, ejam sēsties ratos … Ir jau laiks! Tūliņ pienāks vilciens!

Var ja. Petja, rau, kur jūsu galošas pie čemodāna. (Ar asarām.) Kādas jums tās sabristas, vecas … Trolimovs (uzvilkdams galošas). Ejam, kungi! Gajevs (stipri samulsis, baidās, ka nav jāraud). Vilciens . . . stacija… Kruazē vidū, balto ar dublētu stūrī…

Ļubova Andrejevna. Ejam!

Lopahins. Vai ir visi? Tur nav neviena? (Aizslēdz durvis pa kreisi.) Tur mantas saliktas, jāslēdz ciet. Ejam!

Aņa. Ardievu, māja! Ardievu, vecā dzīve! Trolimovs. Esi sveicināta, jaunā dzīve! (Iziet abi ar Aņu.)

Varja uzmet skatienu istabai un nesteigdamās iziet. Viņai seko Jaša un Sarlole ar sunili.

Lopahins. Tātad līdz pavasarim. Nāciet ārā, kungi . .. Uz redzēšanos! (Iziet.)

Ļubova Andrejevna un Gajevs paliek divatā. Viņi, it kā to gaidījuši, metas viens otram ap kaklu un klusu, valdīdamies elso, bīdamies, lai kāds nedzirdētu.

Gajevs (izmisumā). Māsa, mana māsa …

Ļubova Andrejevna. Ak, mans mīļais, mans jaukais, skciislais dārzs! Mana dzīve, mana jauniba, mana laime, ardievu! Ardievu . . .

Aņas balss jautri, aicinoši: «Māmiņ!» Trofimova balss jautri, satraukti: «A-ū!»

Ļubova Andrejevna. Pēdējo reizi paskatīties uz sienām, uz logiem … Pa šo istabu patika staigāt nelaiķei mātei. . .

Gajevs. Mana māsa, mana māsa! .. .

Aņas balss: «Māmiņ!» Trofimova balss: «A-ū!»

Ļubova Andrejevna. Mēs nākam!

Iziet. Skatuve tukša. Dzirdams, ka visas durvis aizslēdz, ka rati aizbrauc. Iestājas klusums. Klusumā dobji noklaudz cirvis pret koku — vientuļa un skumiga skaņa. Atskan soļi. Pa durvīm labajā pusē iznāk Firss. Viņš ģērbies kā parasti — svārkos un baltā vestē, kājās tupeles. Viņš ir slims.

Firss (pieiet pie durvīm, saņem rokturi). Aizslēgts. Aizbraukuši … (Apsēžas uz dīvāna.) Aizmirsuši par mani . .. Nekas … pasēdēšu tepat. . . Bet Leonids Andrejičs, kozin, kažoku nav apvilcis, aizbraucis mētelī. (Noraizējies nopūšas.) Netiku apskatījies… Jauns un zaļš! (Murmina ko nesaprotamu.) Mūžs tā pagājis, it kā nemaz nebūtu dzīvots … (Apgulstas.) Pagulēšu tepat… Spēciņa tev vairs nav, nekas nav palicis pāri, itin nekas . . . Ek, tu … pusperēts! (Guļ nekustēdamies.)

Dzirdama tāla skaņa, it kā no debesīm, pārtrūkstošas stīgas skaņa, gaistoša un sērīga. Iestājas klusums, un tikai dzirdams, ka tālu dārzā cirvis klaudz pret koku.

Priekškars

piezīmes

GULBJA DZIESMA (KALHASS)

Dramatiska etide vienā cēliena

Pirmo reizi luga tika iespiesta «Ilustrētā artistiskā krājumā «Сезон»» N. Р. Kičejeva redakcijā, M., 1887, ar nosaukumu Kalhass. Dramatiska etīde vienā cēlienā. Ar nosaukumu Gulbja dziesma (Kalhass) tā iznāca J. N. Rassohinas Maskavas Teātra bibliotēkas litografētā izdevumā 1888. g. Vēlāk autors to ievietoja krājumā «Пьесы», Р., 1897, kā ari Kopotu rakstu VII sējumā 1901. g. un tā paša sējuma otrā izdevumā 1902. g. Pats Cehovs to nosaucis par «vismazāko drāmu visā pasaulē». Gribēdams skaidrāk izsacīt lugas būtibu, Cehovs mainīja sākotnējo lugas nosaukumu; par to viņš izsakās vēstulē aktierim А. P. Ļenskim: «Es nosaucu «Kalhasu» par «Gulbja dziesmu». Nosaukums garš, saklenskābs, bet neko citu izdomāt nevarēju, lai gan domāju ilgi.»

Pirmajā iespiedumā luga beidzās ar Ņikitas Ivaniča tekstu: «Vasil Vasiļjič! Mīlīt inanu, labiņo… Nomierinieties taču… Ak kungs! (Sauc.) Petruška! Jegorka! Ak dievs, svece dziest!» Cenzūras eksemplārā luga beidzās ar Otello monologu, bet 1897. g. izdevumā Otello monologam sekoja Nikitas Ivaniča replika un Cacka monologa noslēgums. 1901. un 1902. g. izdevumos luga iespiesta bez izmaiņām.

IVANOVS

Drāma četros cēlienos

Luga «Ivanovs» uzrakstīta 1887. g. septembra beigās un oktobra sākumā (sk. Cehova vēstuli P. M. Ježovam 1887. g. 5. oktobrī).

1887. g. 13. septembri Cehovs rakstīja M. V. Kiselovai: «Divas reizes biju Korša teātrī, un abas reizes Koršs neatlaidīgi lūdza mani, lai uzrakstot viņam lugu. .. Aktieri apgalvojot, ka es labi uzrakstīšot lugu, jo protot spēlēt uz jūtām.»

Sākotnējais lugas teksts saglabājies mašīnrakstā ar virsrakstu lvanovs. Komēdija 4 cēlienos un 5 ainās. Vārds «komēdija» pārsvītrots un virsū uzrakstīts — «drāma». Cenzūras atļaujas datums ir 1887. g. 6. novembris. Pēc datuma pierakstīts: «Ar svītrojumiem.» (Eksemplārs glabājas A. V. Lunačarska Valsts teātra bibliotēkā Ļeņingradā.)

Šajā mašīnraksta eksemplārā cenzūra bija svītrojusi atsevišķus vārdus divās vietās: 1) III cēliena 5. skatā Ļebedeva monologā, kurā tas vēršas pie Ivanova (svītrotie vārdi tālāk tiks iespiesti kursīvā): «(Ironiski.)… Jā, visādas darīšanas … Tu esot slepkava… nodevējs»; 2) tā paša cēliena 6. skatā Ļvova vārdos: «Mani izraisa sašutumu cilvēku nežēlība… viņi it kā grib izbrīnīt Jehovu ar savu reliģisko rūdījumu; vēl joprojām viņi nolād mirēju . ..»

Šis pats teksts ar nelieliem grozījumiem un labojumiem iznācis E. N. Rassohinas Maskavas Teātra bibliotēkas litografētā izdevumā. Cenzūras atļauja saņemta 1887. gada 10. decembrī.

Pirmo reizi luga uzvesta uz provinces teātra skatuves, Saratovā, 1887. gada novembra vidū. Maskavā, Korša teātrī, pirmā izrāde notika tā paša gada 19. novembrī N. V. Svetlova beneficē, kurā viņš spēlēja Borkina lomu.

Sākotnējā — 1887. gada redakcija ļoti atšķiras no galigā teksta. Lugas pārstrādāšanai bija vairākas stadijas.

Pirmoreiz Cehovs lugu pārstrādāja tāpēc, ka Pēterburgas Aleksandras teātra režisors F. A. Fjodorovs-Jurovskis lūdza «Ivanovu» uzvest viņa benefices izrādē. 1888. g. 11.-12. oktobrī Cehovs raktīja A. S. Suvorinam: «Lasīju savu «Ivanovu». Manuprāt, ja uzrakstītu citu IV cēlienu, šo to izmestu, ieliktu monologu, kas man iezīdies smadzenēs, luga iznāktu nobeigta un visai efektīga. Līdz ziemsvētkiem izdarīšu labojumus un aizsūtīšu uz Aleksandras teātri.» Oktobra beigās Cehovs tam pašam Suvorinam paziņoja: «Savā «lvanovā» es radikāli pārstrādāju II un IV cēlienu. Ivanovam uzrakstīju monologu, Sašu noretušēju utt. Ja arī tagad manu «Ivanovu» nesapratīs, tad to iemetīšu krāsnī un uzrakstīšu stāstu «Pieliek».

19. decembrī Cehovs jauno «Ivanova» tekstu aizsūtīja A. S. Suvorinam, lai viņš to nodotu Aleksandras teātra repertuāra pārzinim A. A. Polehinam. Salīdzinājumā ar pirmo redakciju jaunajā tekstā bija izdarītas lielas izmaiņas.

Pirmajā redakcijā ceturtajam cēlienam bija divas ainas, lugā bija ievērojami vairāk dažādu sadzīves sīkumu, arī notikumi risinājās savādāk. Ivanova tēlā lugas gaitā negatīvā attieksme pret sevi bija izteikta nedaudz vājāk; pēc tam kad Ļvovs bija viņu apvainojis, viņš nevis nošāvās, bet gan nomira no satricinājuma, izsacīdams vārdus: «Par ko, par ko …»

Otrajā redakcijā vairs nav ceturtā cēliena dalījuma divās ainās. Daži skati izsvītroti, daži — ar šikiem kompozicionāliem un stilistiskiem labojumiem pārlikti citādā kārtībā. Izņemts Dudkina un Kosiha dialogs par pūru, pielikts Kosiha un Ļvova dialogs. Ļebedeva un Sašas dialogā pielikta Sašas atzīšanās, ka viņa nesaprot Ivanovu, un Ļebedeva padoms atsacīt Ivanovam. Šajā redakcijā lugas beigās Saša atsakās no Ivanova, tāpēc viss Sašas un Ļebedeva dialogs, kā ari visa tālākā ainas attīstība iegūst citu saturu, kas nepavisam nav līdzīgs nedz sākotnējai redakcijai, nedz lugas galīgajam tekstam.

Pirmajā redakcijā bija izvirzīta doma par to, ka Ivanovs būtu varējis atbrīvoties no savām drūmajām domām, ja apkārtējie cilvēki būtu pret viņu izturējušies smalkjūtīgi un labvēlīgi; pirms tam, kad Ļvovs viņu apvaino, viņš atrodas uz «izveseļošanās» ceļa. Otrajā redakcijā Ivanova liktenis parādīts kā pilnīga, traģiska bezizeja. Viņš paliek viens. Saša tieši pirms kāzām, paklausot Ivanova lūgumiem, atsakās no viņa. Novēršas Ļebedevs: «Lai dievs ir tavs tiesnesis, Nikolaj, es tevi netiesāšu, tikai atvaino, mēs vairs neesam draugi. Dieva vārdā ej, kurp gribi, mēs viens otru nesapratlsim. Ej…» Apvainojums, kuru izteic Ļvovs, ir tikai pēdējais trieciens galējā bezizejā.

Drīz vien no A. S. Suvorina vēstulēm Čehovs ievēroja, ka pats Suvorins, kā ari citi teātra aprindu Jaudis lugu saprot citādi, nekā viņš pats ir iedomājies tās jēgu. 1888. gada 30. decembrī Cehovs uzrakstīja A. S. Suvorinam garu vēstuli, kurā sniedza sīkus autora komentārus par visām galvenajām lugas personām. Beidzot savus paskaidrojumus, Cehovs piebilda: «Ja tā visa, ko esmu aprakstījis, lugā nav, tad par tās izrādīšanu nevar būt ne runas. Tātad neesmu uzrakstījis to, ko esmu gribējis. Tad paņemiet lugu atpakaļ.» Par lēmumu atteikties no lugas izrādīšanas Cehovs toreiz rakstīja ari I. L. Sčeglovam (1888. gada 31. decembri) un A. N. Pleščejevam (1889. g. 2. janvārī). Taču Pēterburgā pieprasīja, lai lugu uzved. A. S. Suvorins telegrammā paziņoja Cehovam, ka luga galīgi pieņemta izrādīšanai uz Aleksandras teātra skatuves.

Cehovs atkal ķērās pie lugas pārstrādāšanas. 1889. g. 15. janvārī viņš rakstīja A. N. Pļeščejevam: «Visu nedēļu es noņēmos ar lugu, sacerēju variantus, labojumus, iespraudumus, iztaisīju jaunu Sašu (Savinai), līdz nepazīšanai pārveidoju IV cēlienu, noslīpēju pašu Ivanovu un tā nomocījos, ka sāku ienīst savu lugu.» Šai jaunajā variantā visa luga, tai skaitā ari tās IV cēliens, kļuva tāda, kāda tā ir gaHgajā redakcijā.

Pēc šā jaunā teksta lugu 1889. g. 31. janvārī izrādīja uz Aleksandras teātra skatuves.

Nākamā Čehova darba stadija pie lugas bija tās sagatavošana iespiešanai žurnālā «Северный вестник» 1889, 3. nr. (cenzūras atļauja saņemta 1889. g. 25. februārī). Žurnālā iespiestais teksts no iepriekšējās redakcijas atšķiras tikai ar stilistiska rakstura izmaiņām.

Ar jauniem nelieliem saīsinājumiem un stilistiskiem labojumiem luga ietilpināta Cehova krājumā «Пьесы» Р., 1897. Gandrīz bez kādām izmaiņām autors to ievietojis Kopotos rakstos (VII sēj., 1901) un tā paša sējuma otrajā izdevumā (1902).

Lugas idejiskā koncepcija noskaidrojās jau pirmajā redakcijā. Varoņa (Ivanova) drāmu izraisīja nevis kādi īpaši cēloņi, bet gan visa īstenība. Ivanovu pazudina viņa «slimība», kuras iemesls ir Krievijas dzīves vispārējie apstākļi; tie salauzuši viņa gribu, sējuši viņa dvēselē neticību un izmisumu. Daudziem, kuri vēro Ivanovu tikai ārēji (Ļvovs un citi), viņš liekas negodīgs un slikts cilvēks. Taču visā lugas gaitā parādīts, ka Ivanovs, no vienas puses, vainojams savā vājumā, jo atsacījies no tālākiem idejiskajiem meklējumiem, bet, no otras puses, viņš ir dzīves īstenības upuris.

Ka lugā «Ivanovs» dzīves īstenība sniegta jaunā traktējumā, to pats Čehovs atzīmējis vēstulē brālim Aleksandram Pavlovičam 1887. g. 24. oktobrī: «Mūsdienu dramaturgi pieblīvē savas lugas tikai ar eņģeļiem, neliešiem un ākstiem, — pamēģini atrast šādus elementus visā Krievijā! Atrast jau nu atradīsi, tikai ne tādos galējos veidos, kādi vajadzīgi dramaturgiem… Es gribēju būt oriģināls: neparādīju nevienu ļaundari, nevienu eņģeli (kaut gan nepratu atturēties no ākstiem), nevienu neapvainoju, nevienu neattaisnoju…» Cehova vārdi «nevienu neapvainoju, nevienu neattaisnoju» runā nevis par to, ka autors lugā nemaz netiesā cilvēkus un dzīvi, bet gan par dramatiskā konflikta savdabīgajām īpatnībām. Lugā nav tiešā vainīgā. Cīņā ar sabiedriskās dzīves īstenību Ivanovam nepietika spēka, viņš ātri «nogura». Ivanova griba nav virzīta uz ļaunu, viņam nav nekrietnu, morāli zemisku mērķu. Izrādās, ka Ivanova izturēšanās kļuvusi par citu cilvēku nelaimes cēloni (Annas Petrovnas un citu liktenis), taču arī šeit viņš ir bez vainas vainīgais, jo posts un nelaimes radušās nevis ar ļaunu nolūku, bet tām par cēloni ir tādas jūtas un noskaņas, pār kurām viņam «nav varas». Cehovam Ivanovs ir dzīvei nederīgs («slims»), taču viņš, runājot Ļvova vārdiem, nav «nelietis». Ivanova izturēšanās un izteicieni apkārtējiem cilvēkiem dod bezgala daudz iemeslu viņu apvainot negodīgā rīcībā. Tajā pašā laikā paralēli notiekošais Ivanova apgaismojums no iekšpuses parāda, ka viņš nepavisam nav tads. Viņa «slimības» sekas ir bīstamas gan viņam pašam, gan apkārtējiem. Viņš ir nederīgs, kaitīgs, nepievilcīgs, taču morālā ziņā viņš nav vainīgs, vainīga ir dzīve, kas padarījusi viņu nederīgu. Čehovs lugā uzskatīja par nepieciešamu atzīmēt, ka ne tikai pats Ivanovs nav morāli vainīgs, bet ari tie, kas Ivanovu nesaprot un nosoda. «Viņa apvainojums,» Ivanovs saka par Ļvovu, «mani gandrīz nogalināja, bet viņš taču nav vainīgs!… Mani nesaprata ne sieva, ne draugi, ne ienaidnieki, ne Saša, ne šie kungi. Vai esmu godīgs vai nekrietns? Gudrs vai muļķis? Vesels vai psihopāts? Mīlu vai ienīstu? Neviens to nezināja, un visi nodevās minējumiem…»

Lugas pirmās izrādes (1887. g. novembris) izraisīja lielu rosību un strīdus. «Teatrāļi saka,» Čehovs rakstīja brālim Aleksandram Pavlovičam, «ka vēl nekad viņi teātrī neesot redzējuši tadu satraukumu, tādus aplausus un svilpšanu un nekad viņiem neesot gadījies dzirdēt tik daudz strīdu, cik viņi esot dzirdējuši par manu lugu.» (20. novembrī.)

To pašu rakstīja avīzes «HoBoe BpeMfl» (1887, 4215. nr.) recenzents: «Aplausu vētra, autora izsaukšana un — svilpšana; ar tādu uzslavu un protestu sajaukumu nav debitējis neviens no pēdējā laika autoriem.»

M. P. Cehovs rakstīja: «Izrādes panākumi bija raibi: vieni svilpa, citi, kuru bija vairākums, skali aplaudēja un izsauca autoru, taču vispār «Ivanovu» nesaprata, un vēl ilgi pēc tam avīzes noskaidroja galvenā varoņa personību un raksturu.» (M. P. Čehovs. Antons Čehovs un viņa sižeti. M., 1923, 40. lpp.)

Uz visiem pārmetumiem un nesaprašanu, kas skar lugas jēgu, Čehovs atsaucās ar garu vēstuli A. S. Suvorinam 1888. g. 30. decembrī. Viņš runā par Ivanova «noguršanu» no pārmērīgi grūtajiem uzdevumiem, kurus viņš uzņēmies, un ar to izskaidro viņa skepticismu un grūtsirdību: «… viņš tikko nodzīvojis līdz 30—35 gadiem, kad jau sāk just nogurumu un garlaicību. Viņam vēl pat nav kārtīgu ūsu, bet viņš jau autoritatīvi saka: «Neprecieties, mīļais… Ticiet manai pieredzei.» Vai: «Kas tad būtībā ir liberālisms? Starp mums runājot, Katkovam bieži bija taisnība.» Viņš jau ir gatavs noliegt gan zemsti, gan racionālo saimniekošanu, gan zinātni, gan mīlestību. .. Tāds tonis ir šiem priekšlaicīgi nogurušajiem cilvēkiem … Pārmaiņa, kas viņā notikusi, apvaino viņa goda prātu. Viņš meklē iemeslus ārpusē un neatrod; sāk meklēt tos savā iekšienē un atrod tikai nenoteiktu vaina6 apziņu …

Nogurumam, garlaicībai un vainas apziņai pievienojiet vēl kādu ienaidnieku. Tā ir vientulība. Viņš ir vientuļš. Garas ziemas, gari vakari, tukšs dārzs, tukšas istabas, errīgais grāfs, slimā sieva. .. Nav kur aizbraukt. Tāpēc ik bridi viņu moka jautājums: kur lai tveras?… Tādi cilvēki kā Ivanovs nevis atrisina jautājumus, bet sagumst zem to smaguma. Viņi apmulst, plāta rokas, nervozē, sūdzas, dara muļķības un galu galā, ļaujot vaļu saviem izļodzltajiem nerviem, zaudē pamatu zem kājām un ierindojas «salauzto» un «nesaprasto» kategorijā.»

Par ārstu Ļvovu šajā pašā vēstulē lasām: «Tas ir godīga, taisna, dedzīga, taču aprobežota un neelastīga cilvēka tips. .. Viss, kas liecina par uzskatu plašumu vai jūtu dabiskumu, Ļvovam ir svešs. Tas ir personificēts šablons, vispārpieņemta tendence …

Ļvovs ir godīgs, taisns un cērt no visa spēka, nekā netaupīdams. Ja vajadzīgs, viņš pametīs bumbu zem karietes, sados inspektoram pa ģimi, jebkuru nosauks par nelieti. Viņu nekas neaizkavēs… Tādi cilvēki ir vajadzīgi un pa lielakajai daļai simpātiski. Zīmēt tādus karikatūrā, kaut arī teātra interesēs, nebūtu godigi, un tas arī nav vajadzīgs. Tiesa, karikatūra ir asāka un tāpēc saprotamāka, taču labāk kaut ko neuzzimēt līdz galam nekā aptraipīt…»

«Saša ir jaunākās formācijas jaunava,» Cehovs paskaidroja. «Viņa ir izglītota, gudra, godīga ult. Bada laikā velns pat mušas ēd, un tāpēc viņa izceļ pāri citiem 35 gadus veco Ivanovu. Viņš ir labāks par visiem. Viņa to pazina, kad bija vēl maza, ļoti tuvu vēroja tā darbību, tajā laikā, kad tas vēl nebija noguris…»

Viņu iedvesmojis uzdevums «piecelt pakritušo, nostādīt to uz kājām, dāvāt tam laimi… Viņa mīl nevis Ivanovu, bet šo uzdevumu .. . Saša nomokās ar Ivanovu veselu gadu, bet viņš joprojām neceļas augšā un krīt aizvien zemāk un zemāk.»

Čehovs tiecās izskaidrot, ka lasītājiem un aktieriem grūtības lugas izprašanā rodoties viņa nepietiekamās dramaturga pieredzes dēļ. Tajā pašā vēstulē Suvorinam viņš par to saka šādi: «Es nepratu uzrakstīt lugu. Protams, žēl. Ivanovu un Ļvovu es savā iztēlē iedomājos kā dzīvus cilvēkus. Saku Jums no tīras sirds, pavisam atklāti, ka šie cilvēki manā prātā radušies nevis no jūras putām, nevis pieņemtu ideju rezultātā, nevis «izprātoti», nedz arī gadījuma pēc. Viņi ir dzīves vērojumu un pētījumu rezultāts. Viņi iespiedušies manās smadzenēs, un es jūtu, ka neesmu samelojis ne par centimetru un neesmu pārcenties ne par mata tiesu. Ja viņi uz papīra iznākuši nedzīvi un neskaidri, tad vainīgi ir nevis viņi, bet mana neprasme izteikt savas domas. Tātad man vēl par agru ķerties pie lugām.»

Avīžu un žurnālu recenzijās 1889. g. (par lugas izrādi Aleksandras teātri un tās publicējumu izdevumā «Северный вестник») parādījās pa lielākajai daļai pozitīvas atsauksmes. Avīze «Петербургская газета» (1889, 31. nr.) rakstīja: «Tie bija spoži panākumi, īsteni liela talanta uzvara … Panākumi bija kolosāli, tādi panākumi, kas reti gadās uz mūsu teātru skatuvēm …»

Par «meistariski zīmētu dzīves ainu», par «daudzajiem spilgti, tipiski un bez šablona radītajiem lēļiem», par lugas «svaigumu» un «drosmi» rakstīja V. A. Tihonovs izdevumā «Неделя» (1889, 6. nr.). Sakarā ar šo atsauksmi Cehovs pateicās V. A. Tihonovam (1889. g. 7. marta vēstule). Kādā citā lielā rakstā, kas iespiests avīzē «Неделя» (1889, 11. nr.), bija runāts par «Ivanovu» kā par visbrīnišķīgāko faktu sezonas dramatiskās literatūras dzīvē. Ivanova tēls, pēc recenzentu domām, «vislabāk pauž mūsu vidū valdošo noskaņojumu un dod mums tiesības Cehova kungu pieskaitīt pie tiem māksliniekiem, kuri pratuši uztvert un attēlot cilvēka iekšējo pasauli divu paaudžu mijā.»

Rakstnieka N. S. Ļeskova dēls ierakstījis dienasgrāmatā sava tēva atsauksmi par «Ivanovu»: «Pamācoša luga. Viss ir labs — gan iecere, gan tipi, arī valoda ikkatram sava, svaiga, un pats nosaukums vispārināts, būtisks… Diemžēl mums pārāk daudz Ivanovu, šo vājas gribas cilvēku, kuriem jebkurš darbs krīt no rokām ārā. Gudra luga! Lielas dramaturga spējas.» (A. N. Ļeskovs. No piezīmēm un atcerēm. Krājumā «А. P. Cehovs laikabiedru atmiņās». M., 1947, 313. lpp.)

N. Mihailovskis («Русские ведомости», 1889, 133. nr.) noturēja Ivanova izteikumus par paša Cehova aicinājumu izvēlēties «parastu, pelēcīgu dzīvi», atteikties no jebkādas cīņas un uz šī pamata nosodīja lugu. Ļoti negatīvas atsauksmes par lugu bija sastopamas reakcionārajā presē («День», 1889, 247. nr.; «Сын отчества», 1889, 32. nr.; «Московские ведомости», 1889, 36. nr.; «Гражданин», 1889, 54. nr.). Pats Cehovs 1889. g. 18. februāra vēstulē I. L. Ščeglovam savu pirmo uzstāšanos dramaturga lomā novērtēja kā veiksmi, kaut ari ne gluži neapstrīdamu: «Jūs vēstulē mierināt mani sakarā ar «Ivanovu». Paldies Jums, taču dodu goda vārdu, ka esmu mierīgs un pilnīgi apmierināts ar to, ko esmu veicis un kā esmu atalgots. Es izdarīju tik, cik spēju un pratu, un man, acīm redzot, taisnība: ko nevar celt, to nevar nest; esmu saņēmis pēc nopelniem, vairāk, nekā vajag. Pat Šekspīram nav nācies dzirdēt tādas runas, kādas noklausījos es. Kādu jodu tad man vēl vajag! Ja Pīterā atiadīsies kāds simls cilvēku, kas rausta plecus, nicinoši smīn, šūpo galvu, pel ar putām uz lupām vai liekulīgi melo, tad es taču to visu neredzu un tas mani nevar uztraukt. Maskavā nav ne smakas no tā, kas ir Pēterburgā. Katru dienu redzu simt cilvēku, taču nekā nedzirdu par Ivanovu, itin kā es tādu lugu nemaz nebūtu rakstījis, bet Pītera ovācijas un panākumi man liekas kā murgains sapnis, no kura esmu atmodies.

Pie reizes par panākumiem un ovācijām. Tas viss ir tik skaļš un nedod nekādu apmierinājumu, tā ka rezultātā nekas cits neiznāk kā vien nogurums un vēlēšanās bēgt, bēgt.»

Oui est ce que c'est. — Kas tā ir. (Fr.)

lintre nous — starp mums. (Fr.)

Repetatur! — Atkārtosim! (Lat.)

LACIS Joks viena cēliena Veltīts N. N. Solovcovam

Luga uzrakstīta 1888. gada februārī un iespiesta avīzē «Новое время» tā paša gada 30. augustā, bet oktobrī iznākusi J. N. Rassohinas Maskavas Teātra bibliotēkas litografētā izdevumā. Autors ar nelieliem labojumiem ievietojis to krājumā «Пъесы», Р., 1897, un Kopotu rakstu VII sējumā 1901. g., kā arī šā sējuma otrajā izdevumā — 1902. g.

Vodeviļai bija lieli panākumi. «Театр и жизнь» recenzents rakstīja: «Ludziņa «Lācis» ir īsts joks, kam pamala «neiespējama» anekdote un kas nepretendē uz «patiesību» vai «dabiskumu». Saturs ir |oti aplams, bet ļoti jocīgs un tāpēc izraisa publikā nevaldāmus smieklus.» (1888, 172. nr.) Ari «Будильник» atsaucās pozitīvi, turpretim «Московские ведомости» sniedza negatīvu atsauksmi (1888, 302. nr.), un «Русское дело» pat brīdināja: ««Lācis» ir īsts joks, bet jaunajam rakstniekam tas var draudēt ar nopietnām sekām. Tas ir bīstams ceļš, Cehova kgs!» (1888, 45. nr.) Tomēr publika uzņēma vodeviļu ļoti atsaucīgi tiklab Pēterburgā, kā arī vēlāk provincē.

BILDINĀJUMS

Joks vienā cēlienā

«Bildinājums» uzrakstīts drīz pēc vodeviļas «Lācis». Luga 1888. gadā iznāca Maskavā J. N. Rassohinas Teātra bibliotēkas litografētā izdevumā, ar labojumiem iespiesta avīzē «Новое время» 1889, 4732. nr., paraksts А. P. Ar nelieliem labojumiem autors to ievietojis krājumā «Пьесы», Р., 1897, un bez izmaiņām Kopotu rakstu VII sējumā 1901. g. un tā paša sējuma otrajā izdevumā 1902. g.

Vēstulē I. L. Sčeglovam 1888. g. 7. novembrī autors raksta: «Uzskrīpēju speciāli provincei draņķīgu vodeviļu «Bildinājums» un nosūtīju cenzūrijai.» Cenzūras atļauja tika saņemta 10. novembrī un decembrī teksts litografēts. A. N. Pļeščejevs par šo lugu rakstīja Čehovam 1889. gada 22. maijā: «Lasīju «Bildinājumu». Tas ir briesmīgi jocīgs un uz skatuves būs daudz komiskāks par «Lāci». Bez smiekliem nav iespējams lasīt.» I. L. Ščeglovs uzveda lugu privātā teātrī, vēlāk to rādīja ar izciliem panākumiem Mazajā teātrī.

TRAĢIĶIS PRET PAŠA GRIBU

(No vasarnieku dzīves) Joks vienā cēlienā

Luga uzrakstīta 1889. g. maijā un iznākusi V. A. Bazarova Teātra bibliotēkas litografētā izdevumā Pēterburgā 1889. g. Otrs izdevums bez labojumiem iznācis Maskavā J. N. Rassohinas litografētā izdevumā tai pašā gadā. Ar nelieliem labojumiem luga iespiesta žurnālā «Артист», 1890, 7. grāmatā, pēc tam bez labojumiem ievietota krājumā «Пъесы», 1897, Kopotu rakstu VII sējumā 1901. g. un šā sējuma otrajā izdevumā 1902. g.

Vodeviļa ir stāsta «Viens no daudziem» (1887) pārstrādājums. Čehovs par to raksta I. Sčeglovam 1889. g. 6. maijā: «Nesen atcerējos, ka ziemu biju apsolījis Varlamovam pārveidot kādu manu romānu lugā. Atcerējos, piesēdos pie galda un pārveidoju — tomēr diezgan slikti. No romāna par vecu, nodeldētu tēmu iznāca vecs un pliekans joks. Tas saucas «Traģiķis pret paša gribu». Nosūtīju

cenzūrai ar lūgumu izsniegt cenzēto eksemplāru Bazarovam litografē-

šanpi.»

Nododot lugu iespiešanai žurnālā «Артист», Cehovs izdarīja dažus labojumus. Pēc vārdiem «Vlasinu Volodjam rīt dzimšanas diena, jānopērk viņam velosipēds» izsvītrots teikums: «Kuridiniem nomiris zīdainis, man jāatved zārciņš.» Pēc vārdiem: « .. .un, ja trūkst kavalieru, lad lēkā pats kadriļu» izsvītrots: «Dejo ar kādu šķielaci Ivanovnu un smaidi kā muļķis . ..»

KAZAS

Aina vienā cēlienā

So lugu A. Cehovs uzrakstījis 1889. g. oktobrī. Sākotnējais tīrais teksts saglabājies A. V. Lunačarska Valsts teātra bibliotēkā, bet saglabājies arī otrs — mazliet vēlāk pārrakstītais teksts, kurā jau ir saīsinājumi. Izdodot vienā grāmatā «Trīs māsas» un viencēlienus «Kāzas» un «Jubileja», Cehovs «Kāzas» stipri saīsinājis un labojis. Ar šiem īsinājumiem un labojumiem viencēliens ievietots arī Kopotu rakstu VII sējuma otrajā izdevumā 1902. g.

Luga ir stāsta «Ģenerālis kāzās» pārveidojums. Daži motīvi ņemti arī no stāstiem «Kāzu sezona» un «Aprēķina laulības».

Saīsinot lugu, ir izmesta, piemēram, šāda aina:

«Jalļs. Neraudiet, Nastasja Timofejevnal Padomājiet — kas gan ir cilvēku asaras? Mazdūšīga psihiatrija — un vairāk nekas!

Mozgovojs (pieceldamies). Kungi! Atļaujiet jums paziņot sekojošo. Annai Martinovnai ir parāds! Kad bija jāizpērk ķīlas, viņai krita skūpstīties ar visbrunetāko vīrieti. Pats brunetākais no mums bija Lapkins, bet viņš sakautrējās un aizgāja. Tagad Annai Martinovnai no visas tiesas jāizvēlas cits brūnēts un jāizpilda, kas viņai pielemts …

Visi. Jā, jā … Protams, protamsl

Zmejukina. Kādas blēņas! Liecieties mierā.

Mozgovojs. Kas no mums ir pats melnākais?

Līgavaiņa brālis. Harlampijs Spiridoničs!

Zmejukina. Es nevēlos skūpstīties! (Aizsedz seju ar salveti.)

Jatjs. Ne-nē, ne-nē, Anna Martinovna, bez izvairīšanās… Lūdzu!

Dimba (samulsis). Kāpēc ko tādul Es neko …

Zmejukina. Nudien, es pat nesaprotu … Taisni dīvaini. .. (Sānis.) Viņš ir tik skaists! Kādas acis!

Jatjs (berzē rokas). Nē-e, nē-e! Tas ir jūsu pienākums! (Tušs.)

Zmejukina. Nu? Ja man jāizpērk ķīla, tad lai notiek, bet… tas ir pat ekstravaganti. . . (Skūpstās ar Dimbu. Ilgs skūpsts. Dimba, kura lūpās iesākusies Zmejukina, kāpjas atpakaļ un cenšas ar rokām noturēt līdzsvaru.)

Jatjs (satraukts). Tas ir ļoti ilgi! Diezgan! Pietiek!

Visi (satraukti). Diezgan!

Dimba (atrāvies no Zmejukinas). Uh! Kāpēc? Tādu, kuru … es nesaprotu!

Jaljs, Mozgovojs (reizē). Viņai slikti! Ūdeni! Slikti!

Jatjs (pasniegdams Zmejukinai ūdeni, sānis). Tūliņ redzama aristokrāte! (Zmejukinai.) Nomierinieties! Es jūs lūdzu… Tā jā… Viņa atvēra acis .. . (Sānis.) Caurcaurēm aristokrāte!

Zmejukina (alžilbusi). Kur es esmu? Kādā atmosfērā? Kur ir viņš? (Dimbam.) Jūs esat dēmons. Ar savu skūpstu jūs sadedzinājāt mani!

Dimba (samulsis). Kāpēc? Es neko …»

Tāpat stipri saīsināts Revunova teksts.

ME2AINIS Komēdija četros cēlienos

Pirmo lugas variantu Cehovs uzrakstīja 1889. g. vasarā, bet septembri iznīcināja un oktobra sākumā uzrakstīja jaunu. Luga bija domāla Maskavas Mazajam teātrim. Cehovs rakstīja A. P. Lenskim 6. oktobrī: «Luga ir pabeigta un jau tiek pārrakstīta tīrrakstā. Ja tā noderēs, tad ļoti priecāšos un būšu visai glaimots, ja mans gara bērns ieraudzīs Maskavas teātra kulises. Jūsu loma iznāca liela un, ceru, nebūs viegla. Lomas, kuras domāju piedāvāt Gorevam, Sadovskim, Južinam, Ribakovam un Muziļam, arī ir labas. Lugu 31. oktobrī izrādīs Piterā beneficē.» Rakstnieks te domāja P. M. Svobodina benefici, bet, kad 9. oktobrī lugu apsprieda Pēterburgas Teātra literatūras komitejas locekļu neoficiālā sapulcē, to atzina par «nepiemērotu izrādēm uz skatuves» aiz tās «scēniskuma trūkuma» …

Cehovs pēc tam rakstīja Suvorinam (1889. g. 13. oktobri): «Lugu lasīja Vsevoložskis, Grigorovičs un kompānija. Ja vēlaties, tad par tās turpmāko likteni varat uzzināt no Svobodina, ieinteresētas personas, un no Grigoroviča, kurš bija par priekšsēdētāju tai lauka kara tiesā, kura tiesāja mani un manu «Mežaini». Luga ir izbrāķēta. Vai tā izbrāķēta tikai Svobodina beneficei (uz benefici ieradīsies lielkņazi) vai vispār kroņa skatuvei, to es nezinu, un paziņot man par to nav uzskatījuši par vajadzīgu.» 1889. g. decembrī Čehovs nodeva lugu M. M. Abramovas privātajam teātrim, kur to uzveda 1889. g. 27. decembri. Speciāli šai izrādei autors lugas tekstu stipri vien pārstrādāja. Jaunajam variantam ir visai daudz īsinājumu un stilistisku izmaiņu pirmajā un trešajā cēlienā, bet ceturtais cēliens pilnīgi pārstrādāts. Pirmajā variantā Je|enu Andrejevnu aizved no mājām Fjodors Ivanovičs Orlovskis, bet viņa ce|ā izbēg un slēpjas Djadjina dzirnavās. Profesors Serebrjakovs pēc notikušās katastrofas (V'oiņicka pašnāvība un sievas aizbēgšana) cieš sirdsapziņas pārmetumus par savu «nežēlīgo» izturēšanos. Pēdējā ainā visi sastopas piknikā pie Djadjina, un sastapšanās beidzas ar izlīgšanu un savstarpēju piedošanu.

Preses atsauksmes pēc pirmizrādes bija lielākoties negatīvas. Čehovam pārmeta mehānisku dzīves atveidošanu, aklu ikdienības kopēšanu un lugas neatbilstību skatuves prasībām.

Čehovs ilgi vilcinājās, pirms bija ar mieru nodot lugu A. N. Pļeščejevam iespiešanai žurnālā «Северный вестник». Taču žurnālu slēdza, Čehovs paņēma lugu atpakaļ un vēlāk neatļāva to ne iespiest, ne izrādīt.

A vol d'oiseau — no putna lidojuma. (Fr.)

JUBILEJA

Joks vienā cēlienā

So lugu A. Čehovs uzrakstījis 1891. g. decembrī. 1892. g. to izdeva S. F. Rassohina litogrāfija. Ar diezgan lieliem labojumiem Čehovs to ievietoja lugu krājumā «Kāzas. Jubileja. Trīs māsas», 1902, un pēc tam Kopotu rakstu VII sējuma otrā izdevumā 1902. g.

Vodeviļa «Jubileja» ir stāsta «Nevarīga būtne» pārstrādājums. Labojot vodeviļu, Cehovs pārdēvēja arī galvenās personas: Kistur.ovu par Sipučinu, Ščukinu par Merčutkinu. Arī teksts ir ne vien īsināts, bet bieži vien ieguvis citu stilistisku nokrāsu. Sipučir.a runā daudzkārt iesprausts izteiciens: «Jeb lai es vairs neesmu Sipučinsl» Pēc vārdiem «Bankas reputācijai nepieciešams zināms svinīgums,

velns parāvis!» sekoja: «Nezinu gan, kur notiks adreses nolasišanas ceremonija, klubā pirms mielasla vai šeit? Es gan gribētu, lai tas būtu šeit, un pat liku viņiem to manīt.» Sie teikumi svītroti, un to vietā seko: «Jūs esat pašu cilvēks, jums, protams, viss zināms. .. Adresi es sacerēju pats, sudraba kausu arī nopirku pats…» Pēc teikuma «Mans nopelns ir tieši tas, ka esmu augsti pacēlis bankas reputāciju» svītrots: «Ieklausieties sabiedriskā domā! Tā, sak, nav banka, bet departaments! Tur, sak, bail iekšā iet!» — un seko teikums: «Smalkais tonis — tam ir milzīga nozīme!» Merčutkinas teksts stipri īsināts. Pēc viņas vārdiem «Jūsu ekselence, man ir ārsta apliecība» izsvītrots: «(Čukstu.s.) Iztaisi gan to, mīlīt, būšu pateicīga . . . Bez sava rubllša jau nepaliksi.» Pēc viņas vārdiem «Palēnām, palēnām!» svītrots: «Ģenerālis augstāks par tevi un ij tad neizrunājas, bet tu vēl ar rokām plāties… Neplāties nu tik traki!» — uti.

Sākotnējā tekstā vodeviļa noslēdzās ar šādu ainu: «Tatjana Aleksejevna (gul uz dīvāna un vaid).

Hirins (pēc garas pauzes). Ko es jums teicu? Ko es jums teicu? Sanāca, sagandēja, sacēla skandālu, un viena saņēma kvartu un aizgāja, bet otra dāmiņa, āre… (Rāda uz Tatjanu Aleksejevnu.) Vareni! Tūkstoškārt esmu jums teicis, ka sieviešus nevar laist sev tuvāk par versti!

Kistunovs. Deputācija … reputācija… Vecene, sieva, velteņi… Kāds nošāvies … Iet divi draugi staigāt vakarā un vārdus nopietnus tie mij šai sakarā … (Izberzē acis.) Divas nedē|as gudroju akcionāriem adresi, uz sava rēķina paņēmu sudraba kausu, samaksāju no savas kabatas 75 rubli par adreses iesiešanu, piecas dienas nostāvēju spoguļa priekšā un pielaikoju uzvalku —• un kas nu ir? Viss pagalam! Viss! Esam sablamējušies! Izgāzušies! Reputācija pagalam!

Hirins. Un kas tur vainīgs? Jūs! Jūs! Jūs visu sabojājāt!

Kistunovs. Klusu! Jūs esat vainīgs, nevis es!

Hirins. Jūs! Jūs!

Kistunovs. Nē, jūs! Nebūtu jūsu draņķīgo velteņu un nolādētā, neciešamā rakstura, tad nekas nebūtu noticis! Kāpēc jūs dzināties pakal manai sievai? Kāpēc brēcāt uz viņu? Kā jūs iedrīkstējāties?

Hirins. Un ja jūs nekoķetētu un nelaistu tik daudz miglas acīs … Bet velns lai mani parauj, es negribu te vairs ilgāk strādāt! Lūdzu izsniegt man zelta žetonu un trīssimt rubļu prēmijas! Ludzu!

Kistunovs. Neko tu nedabūsi, vecais sakārni! Piķi kociņa galā.

Hirins. Tā! … Nu, lai tad put tavs ziņojums! (Plēš ziņojumu gabalos.) Se tev! Re! Es tevi atmaskošu! Pagaidi tik!

Kistunovs (kliedz). Vācieties aia! (Zvana.) Ei! metiet viņu ārā no šeļienes!

Hirins (spārda grīdu). Prom no manām acīml Es varu noziegumu izdarīt! Es par sevi negalvoju! Prom! Kistunovs. Arā!

Kliegdami: «Prom! Ārā!» — dzenas viens pakaļ otram. Troksnis. Ieskrien ierēdņi.

Priekškars.»

KAIJA

Komēdija četros cēlienos

«Kaija» uzrakstīta 1895. un 1896. g. 1895. g. 21. oktobrī Cehovs darīja zināmu A. S. Suvorinam: «… rakstu lugu, ar kuru laikam netikšu galā ātrāk kā uz novembra beigām…» Vēstulēs E. M. Šavrovai un I. L. Sčeglovam (1895. g. 7. un 14. novembrī) viņš ieminas par savu nodomu nodot lugu izrādīšanai Mazajā teātrī, vēstulēs Suvorinam un A. I. Urusovam (21. novembri) paziņo, ka nodevis to pārrakstīt uz mašīnas. Darbu pie komēdijas rakstnieks toreiz neuzskatīja par nobeigtu, paveikto nosauca par «lugas skeletu», projektu, «kurš līdz nākamajai sezonai vēl tiks mainīts miljoniem reižu». 1896. g. sākumā luga tika pārstrādāta (skat. Čehova vēstuli brālim Aleksandram Pavlovičam 18%. g. martā). Tā sākotnējā redakcijā pirmā cēliena beigās noskaidrojās, ka Maša ir Doma meita. So motīvu, lugu pārstrādājot, rakstnieks izsvītroja.

11. jūlijā Cehovs rakstīja Suvorinam: «…cenzors bija ar mieru atsūtīt man lugu, lai es tās vietas, ko viņš uzskata par apšaubāmām, pats izsvītrotu vai pārstrādātu.» Atdodot lugu atpakaļ, cenzors Cehovam norādīja: «Es dažas vietas atzīmēju ar zilu zīmuli… Galvenais nav vis aktrises kopdzīve ar literātu, bet gan tas, ka dēls un brālis mierīgi noskatās uz šo faktu. No cenzūras viedokļa būtu vēlams pilnīgi nepieskarties šim jautājumiem, bet, ja no mākslinieciskā viedokļa Jums nepieciešams raksturot Trigorina un Trepļevas attiecības, ceru, ka Jūs to izdarīsiet tā, lai cenzūra lugai neliktu nekādus šķēršļus.»

Pēc cenzora pieprasījuma izdarījis nelielus grozījumus, Cehovs nosūtīja «Kaiju» I. N. Potapenko ar lūgumu izvadīt to cauri cenzūrai; kad Potapenko ar Cehova piekrišanu bija izdarījis vēl papildu izmaiņas, cenzūra lugu izlaida cauri. 1896. g. 14. septembrī to izskatīja Teātru un literatūras komiteja un izlaida cauri, turklāt protokolā bija norādīts, ka līdzās veiksmīgām vietām «lugā ir arī būtiski trūkumi». Komitejas locekli «Kaiju» nesaprata, tie lugā saskatīja neobjektīvu un nevajadzīgu «ibsenismu», to, ka dažas personas «neskaidri» raksturotas, citas «bāli» raksturotas, trešās «trafaretas». Par lugas kompozīciju bija sacīts, ka lajā «jūtama zināma nevērība vai sasteigtība: dažas ainas itin kā gadījuma pēc uzmestas uz papīra, bez ciešas sakarības ar veselo, bez dramatiska darba likumības». («Kaija» Maskavas Dailes teātra uzvedumā. K. S. Staņislavska režisora partitūra. Ļ. — M„ 1938, 12. un 13. lpp.)

Лг dažiem labojumiem un saīsinājumiem «Kaiju» nodrukāja žurnālā «Русская мысль» (1896, decembris). Ar nelieliem grozījumiem luga ievietota krājumā «Пъесы», Р., 1897. Autors to ietilpinājis Kopotu rakstu VII sējumā 1901. g. un šā sējuma otrajā izdevumā 1902. g.

Cehovs apzinājās, ka viņa dramaturģijas paņēmieni ir neparasti, un bažījās, vai lugai būs panākumi. Par to viņš daudzkārt rakstījis vēstulēs: «Es to rakstu ar prieku, kaut gan stipri grēkoju pret skatuves likumiem. Komēdija, trīs sieviešu lomas, sešas vīriešu, četri cēlieni, peizāža (skats uz ezeru); daudz sarunu par literatūru, maz darbības, pieci pudi mīlestības.» (1895. g. 21. oktobra vēstule Suvorinam.) «Iznācis stāsts. Esmu pārlieku neapmierināts un, lasot savu jaunradīto lugu, vēlreiz pārliecinos, ka nepavisam neesmu dramaturgs.» (1895. g. 21. novembra vēstule Suvorinam.) «Lugu esmu pabeidzis. Tā saucas «Kaija». Nekas jēdzīgs nav iznācis. Vispār neesmu nekāds lāga dramaturgs.» (Vēstule E. M. Šavrovai 1895. g. 18. novembrī.)

Piedaloties mēģinājumos Aleksandras teātrī, Čehovs redzēja, ka režisora risinājumi, aktieru spēles paņēmieni neatbilst tām prasībām, kuras izvirzījusi viņa luga. E. P. Karpovs (Aleksandras teātra režisors) atceras: «Cehovam derdzās ikviena samākslota skaņa, novazāta intonācija. Nevērojot savu delikāto kautrību, viņš nereti apstādināja aktierus skatuves vidu un skaidroja tiem vienas vai otras frāzes nozīmi, iztirzāja raksturus, kā bija tos iedomājies, un visu laiku atkārtoja: «Galvenais, mīļie, nav vajadzīga teatralitāte… Visu vajag vienkārši… Pavisam vienkārši… Tie visi ir vienkārši, parasti cilvēki . . .» Suvorins savā dienasgrāmatā atzīmēja, ka jau pēc ģenerālmēģinājuma Čehovs «raizējās par lugu un gribēja, lai tā neietu». (A. S. Suvorina dienasgrāmata, M. — Р., 1923, 125. lpp.) Savas bažas Cehovs izteica māsai (1896. g. 12. oktobra vēstule): «Pagaidām «Kaija» neizraisa interesi… Izrāde noritēs bez trokšņa, drūmi. Vispārgarastāvoklis nelādzīgs.» Rakstnieks paredzēja neveiksmi. M. P. Cehova savās atmiņās rakstīja: «Tani dienā, kad «Kaiju» pirmo reizi izrādīja uz Aleksandras teātra skatuves, es iebraucu Pēterburgā. Brālis mani sagaidīja stacijā. Tepat stacijā mani pārsteidza viņa īgnums. Sejā bija skaidri lasāms, ka viss jau zaudēts, ka nekas viņam vairs neeksistē. «Kas noticis?» es bažīgi jautāju brālim. «Nezinu, ko lai daru,» viņš atbildēja, «lomas nepavisam nezina. Mani neklausa un nesaprot… No lugas nekas neiznāk.» No aktieriem Cehovu apmierināja vienīgi V. F. Komisarževska, kas tēloja Ņinas Zarečnajas lomu. «Komisarževska spēlē brīnišķīgi,» viņš rakstīja vēstulē 1896. g. 15. oktobri.

1896. g. 17. oktobrī notika «Kaijas» pirmā izrāde Aleksandras teātrī Pēterburgā. Lugai nebija panākumu. Galvenais neveiksmes cēlonis bija tas, ka režija un aktieri nebija sagatavoti saprast un atveidot uz skatuves Cehova ievestos jaunos dramaturģijas principus. Pēc režisora E. P. Karpova vārdiem, «vairumam Aleksandras teātra aktieru, kuri pēdējos gados pieraduši spēlēt galvenokārt V. Krilova repertuāru un vispār farsam tuvo vieglo komēdiju, bija grūti tēlot dzīvei tuvajā, smalkajā, pustoņu un noskaņu pilnajā A. P. Cehova lugā». (E. P. Karpovs. «Kaijas» pirmās izrādes vēsture. 67. lpp.) Liela nozīme bija arī tam, ka publika, kas atnākusi uz komisko lomu tēlotājas E. I. Ļevkejevas benefices izrādi, gaidīja kaut ko jautru un jutās vīlusies.

Cehovs, kas noskatījās izrādi, bija pavisam nomākts. Neilgi pirms izrādes beigām viņš atstāja teātri un agri no rīta aizbrauca uz Maskavu. 1896. g. 20. novembra vēstulē V. I. Nemirovičam-Dančenko viņš rakstīja: «Jā, mana «Kaija» Pēterburgā pirmajā izrādē piedzīvoja milzu neveiksmi. Teātris kūsāja aiz niknuma, gaiss bija saspiests aiz naida, un es — pēc fizikas likumiem — izsprāgu no Pēterburgas kā bumba…» — «Mana dvēsele ir kā sastingusi,» viņš 14. decembri rakstīja A. S. Suvorinam, «es neko citu neizjūtu pret savām lugām kā vien riebumu un ar lielu piespiešanos lasu korektūru. Vaina nav tā, ka mana luga izgāzusies: pa lielākajai daļai ari agrāk manas lugas ir izgāzušās… 17. oktobrī nebija panākumu nevis lugai, bet man pašam. Mani jau pirmā cēliena laikā pārsteidza kāds apstāklis, un, proti, tie, kuriem es pirms 17. oktobra draudzīgi izkratīju sirdi, ar kuriem bezrūpīgi kopā ēdu pusdienas, par kuriem lauzu šķēpus… visiem tiem bija dīvaina sejas izteiksme, briesmīgi dīvaina. . . Vārdu sakot, notika tas, kas Ļeikinam deva ieganstu vēstulē izteikt līdzjūtību, ka man esot maz draugu, bet izdevumam «Неделя» jautāt: «Ко gan Cehovs viņiem nodarījis?» — bet žurnālam «Театрал» ievietot veselu korespondenci par to (95. nr.), itin kā rakstītāju brālība man teātrī esot sarīkojusi skandālu.»

Pēc pirmās izrādes teātra presē parādījās negatīvas atsauksmes. Žurnālā «Театрал» bija teikts: «Prese metās virsu «Kaijai» un tās autoram ar apskaužamu cītību; nogāja tik tālu, ka sāka pat apgalvot, ka Čehovam neesot itin nekāda talanta, rakstīja, ka tas esot uzpūsts lielums, pakalpīgu draugu radīts.. . Dažu kritiķu ļaunais prieks pārvērtās taisni vai cinisma.» («Театрал», 1896, 95. nr.) Avīzēs un humoristiskajos žurnālos lika ievietotas fabulas, pantiņi, satīriski feļetoni, kas izsmēja Cehovu un «Kaiju».

Nākamajām izrādēm tajā pašā teātrī pēc dažiem labojumiem lugas traktējumā jau bija panākumi. Komisarževska pēc otrās izrādes rakstīja Cehovam: «Nupat atgriezos no teātra. Anton Pavlovič mīļais, esam guvuši virsroku! Pilnīgi, vienprātīgi panākumi, kuriem vajadzēja but un kuri nevarēja nebūt! Kā man tagad gribas Jūs redzēt, bet vēl vairāk gribas, lai Jūs butu šeit, dzirdētu vienprātīgo saucienu: «Autoru!» Jūsu, nē, mūsu «Kaija», jo esmu uz mūžu ar to saaugusi, ir dzīva, cieš un tic tik kvēli, ka daudziem liks ticēt.» (21. oktobra vēstule.)

Par «Kaijas» panākumiem šajās pašās izrādēs Čehovam rakstīja V. V. Bilibins, N. A. Ļeikins u. c. Apsveikuma telegrammu šai sakarā Cehovam aizsūtīja I. N. Potapenko. Atbildot uz Biļibina vēstuli, Cehovs rakstīja: «Es, protams, esmu priecīgs, ļoti priecīgs, un tomēr otrās un trešās izrādes panākumi nevar izdzēst no manas dvēseles pirmās izrādes iespaidus. Es visu neredzēju, bet tas, ko redzēju, bija pelēks un ārkārtīgi dīvains. Lomas nezināja, spēlēja kokaini, nedroši, visi bija sašļukuši, arī Komisarževska, kura spēlēja visai vāji, un teātrī bija tik karsts kā peklē. Šķita, ka pret lugu sacēlušies visi dabas spēki.» (1896. g. 1. novembri.)

Sevišķi lielu iespaidu uz Cehovu atstāja vēstule, ko 1896. g. 7. novembri viņam bija rakstījis A. F. Koni: «Cienījamais Anton Pavlovič! Jūs droši vien brīnīsieties par manu vēstuli, taču es, nevērojot to, ka man darba līdz kaklam, nevaru atteikties no vēlēšanās uzrakstīt Jums par Jūsu «Kaiju», kuru es beidzot noskatījos. Es dzirdēju (no Savinas), ka publikas attieksme pret šo lugu Jūs ļoti sarūgtinājusi… tad atļaujiet jel vienam no publikas — varbūt viņš ir profāns literatūrā un dramatiskajā mākslā, taču pazīst dzīvi un šo dzīves pazīšanu ieguvis dienesta praksē — pateikt, ka viņš Jums izsaka pateicību par to lielo baudījumu, ko viņam sniegusi Jūsu luga. «Kaija» ir izcila luga savas ieceres, svaigo domu, dziļā dzīves skatījuma dēļ. Tā ir pati dzīve uz skatuves ar tās traģiskajām saiknēm, daiļrunīgo domu tukšumu un klusajām ciešanām, nesaudzīgas ironijas pilnā ikdienas dzīve, kas visiem pieejama un gandrīz neviena nesaprasta, — dzīve, kas ir tik pieejama un tuva mums, tā ka mēs aizmirstam, ka sēžam teātrī, un varam paši iesaistīties uz skatuves notiekošajā sarunā. Un tik lieliskas ir beigas! Cik tuvu dzīves patiesībai ir tas, ka nevis viņa, kaija, atņem sev dzīvību (to noteikti viņai liktu darīt viduvējs dramaturgs, kura mērķis publiku aizkustināt līdz asarām), bet gan jaunais cilvēks, kurš dzīvo abstraktā nākotnē un «neko nesaprot», kas risinās ap viņu. Un tas, ka luga pārtrūkst pēkšņi, ļaujot skatītājam pašam iztēloties nākotni — ļoti bālo, kūtro un nenoteikto nākotni —, man ļoti patīk. Tā beidzas vai, labāk sakot, rod ievirzi episki sacerējumi. Es nerunāju par izpildījumu, Komisarževska ir brīnišķīga, bet Sazonovs un Pisarevs, kā man šķiet, nav sapratuši savu lomu un nespēlē tos cilvēkus, kurus Jūs gribējāt attēlot.

Jūs varbūt tomēr nesaprašanā raustīsiet plecus. Kāda Jums daļa gar manām domām, un kāpēc es visu to rakstu? Bet es rakstu tāpēc, ka Jūs mīlu, jo Jūsu sacerējumi vienmēr aizskāruši un aizskar manas dvēseles stīgas, un es vēlos no tāluma uz labu laimi izteikt Jums savas simpātijas jūtas, kas gan varbūt Jums nemaz nav vajadzīgas. Jūsu padevīgais A. Koni. (А. P. Cehovs. Поли. собр. соч. Гослитиздат, М., 1949, XVI sēj., 542. un 543. lpp.) Uz Koni vēstuli Cehovs atbildēja 1896. g. 11. novembrī: «Es Jūs pazīstu jau sen, dziļi Jūs cienu un Jums ticu vairāk nekā visiem kritiķiem kopā, — Jūs to jutāt, kad rakstījāt savu vēstuli, un tāpēc tā ir tik brīnišķīga un pārliecinoša. Tagad esmu mierigs un domāju par lugu un izrādi jau bez riebuma.»

Rakstnieks nekādi negribēja piekrist, ka lugu drukā (skat. Cehova vēstuli V. M. Lavrovam 1896. g. 1. novembrī un ŅemirovičamDančenko 1896. g. 20. novembri). Sagatavojot lugu žurnālam, viņš visā tekstā izdarīja daudz īsinājumu. Lugu iespieda žurnāla «Русская мысль» 1896. g. decembra burtnīcā.

«Kaijas» izrādēm bija lieli panākumi provincē (Kijevā, Astrahaņā, Taganrogā un citās pilsētās). Autoram pieprasīja lugas tekstu, taču viņš uz to reaģēja visai atturīgi. 1897. g., sagatavojot izdošanai savu lugu krājumu, tajā skaitā arī «Kaiju» un «Tēvoci Vaņu», Cehovs šaubījās, vai ir vērts tās drukāt.

īstenu triumfu luga piedzīvoja uzvedumā Maskavas Dailes teātrī 1898./99. g. sezonā.

Cehovs ilgi nepiekrita jaunam «Kaijas» uzvedumam. ŅemirovičsDančenko viņam rakstīja: «…esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka šis apslēptās drāmas un traģēdijas, kas ir katrā lugas tēlā, ja ir prasmīgs, godīgs, nevis banāls uzvedums, aizraus arī teātra zāli… Ja Tu lugu nedosi, tad mani pazudināsi, jo «Kaija» ir vienīgā mūsdienīgā luga, kas mani aizrauj kā režisoru, bet Tu esi vienīgais mūsdienu rakstnieks, kas izraisa lielu interesi tādā teātrī, kuram ir izlases repertuārs.» (V. I. Ņemirovičs-Dančenko. No pagājības, M., 1936, 145.—147. lpp.) Cehovs rakstīja, ka nevēlas un nespēj atkal pārdzīvot uztraukumus, kuri viņam sagādājuši tik daudz sāpju. Pēc ilgas vilcināšanās viņš tomēr piekrita «Kaijas» uzvedumam Dailes teātrī.

Staņislavskis, kas pavadīja vasaru Harkovas guberņā, rakstīja «Kaijai» mizanscēnas, tās uzveduma režisora plānu un pa daļām sūtīja uz Puškino, kur notika pirmie mēģinājumi. Saņēmis triju «Kaijas» cēlienu uzveduma plānu, Ņemirovičs-Dančenko rakstīja Staņislavskim: «Redzat, «Kaija» ir rakstīta smalkiem spalvas vilcieniem un, manuprāt, uzvedumā nepieciešama liela piesardzība. Ir lādas vietas, kur viegli var radīt neveiklu iespaidu. Biju nodomājis izņemt visu, kas var noskaņot skatītāju uz nevajadzīgiem smiekliem, lai viņš būtu sagatavots uztvert labākās vietas lugā. Tāpēc, piemēram, izpildot Trepļeva lugu, jāpanāk, lai personu spēle notiktu pustoņos, citādi publika vieglāk sekos klausītājiem nekā Trepļevam un Ņinai. Trepļevam un Ņinai šeit ar savu nervozo, dekadentisko, drūmo noskaņojumu jādominē pār pārējo personu draiskulīgo omu. Bet, ja notiks otrādi, tad radīsies tieši tā neveiklība, kas lugu izgāza Pēterburgā.» («Ежегодник Московского художественного театра», 1949./50. g. М., «Искусство», 1952, 146. lpp.)

Cehovs bija klāt «Kaijas» pirmajā un otrajā mēģinājumā (1898. g. 9. un 11. septembrī) Maskavas Dailes teātrī. Ņemirovičs-Dančenko par šiem mēģinājumiem rakstīja Staņislavskiin: «Atbrauca Cehovs. Pirms kādām trim dienām es viņu aizvedu uz mēģinājumu. Viņš ātri aptvēra, kā iespaidu pastiprina Jūsu mise ел scene. Noklausījies divus pirmos cēlienus, viņš man, tad ari aktieriem izteica savas piezīmes. Aktieri briesmīgi uztraucās. Viņš atzina, ka mums mēģinājumos valda patīkama noskaņa, cilvēki ir jauki un ļoti labi strādā.» (12. septembrī.)

Par milzīgajiem «Kaijas» panākumiem Maskavas Dailes teātra uzvedumā un par šā uzveduma ārkārligi lielo nozīmi liecina apsveikumu telegrammas un vēstules, ko Cehovs saņēma, toreiz dzīvodams Jaltā, kā arī atsauksmes presē, memuāri utt. Pēc pirmās izrādes

(1898. g. 17. decembrī) Ņemirovičs-Dančenko nosūtīja Čehovam telegramijiu: «Tikko nospēlējām «Kaiju». Panākumi kolosāli. Jau ar pirmo cēlienu luga tā aizrāva, ka pēc tam sekoja īsts triumfs. Bez gala izsauca autoru. Kad es pēc trešā cēliena paziņoju, ka autora teātrī nav, publika pieprasīja tās vārdā Tev nosūtīt telegrammu. Mēs esam sajukuši aiz laimes.» (V. I. Ņemirovičs-Dančenko. No pagājības. M., 1936, 196. Ipp; turpat skat. viņa vēstuli par pirmo izrādi.) Par satraukumu, kas pārņēmis publiku pirmajā izrādē un turpmākajās izrādēs, Čehovam rakstīja A. F. Lazarevs-Gruzinskis (PSRS V. I. Ļeņina Valsts bibliotēka, Rokrakstu nodaļas piezīmes, 8. laid., M., 1941, 42. 1pp.), V. M. Soboļevskis (turpat, 61. Ipp.), A. I. Urusovs (klāj. «Слово», 2., 286. un 287.1pp.). M. Gorkijs 1898. g. decembra beigās rakstīja Čehovam: «Jūs, protams, zināt par «Kaijas» triumfu. Vakar kāds vīrs, kurš ļoti labi pazīst teātri, pazīst visus mūsu skatuves korifejus, vīrs, kuram jau pie 60 gadiem, — ļoti smalks mākslas pazinējs un cilvēks, kam piemīt gaumes izjūta, — stāstīja man ar saviļņojuma asarām acīs: «Gandrīz veselus četrdesmit gadus eju uz teātri un esmu daudz ko redzējis! Taču vēl nekad neesmu redzējis tik apbrīnojami ķecerīgi ģeniālu sacerējumu, kāda ir «Kaija». Un tā nav tikai viena balss — to Jūs zināt. Es «Kaiju» uz skatuves neesmu redzējis, bet gan lasījis — tā uzrakstīta ar meistara roku!» (M. Gorkijs. Kopoti raksti trīsdesmit sējumos. 28. sēj. M., 1954, 53. Ipp.)

Autors redzēja «Kaiju» Maskavas Dailes teātra uzvedumā 1889. g. 1. maijā, tajā dienā notika speciāla izrāde (bez dekorācijām, jo sezona tajā laikā bija noslēgusies). Čehovs par šo izrādi rakstīja Gorkijam: «. .. es par lugu nevaru spriest aukstasinīgi, tāpēc ka pati Kaija spēlēja pretīgi, visu laiku raudāja aizelsdamās, bet Trigorins (beletrists) staigāja pa skatuvi un runāja kā paralltiķis, viņam «nav savas gribas», un lomas izpildītājs to saprata tā, ka man skatoties metās nelabi.» (9. maijā.) Par Čehova neapmierinātību ar vispārējo lugas gaitu un īpaši ar Roksanovas (Ņina Zarečnaja) un Slaņislavska (Trigorins) spēli stāsta O. L. Knipere-Čehova rakstā «Par Čehovu un par teātri» (žuin. «Театр и драматургия», 1935, 2. nr., 14. 1pp.) un pats Staņislavskis (K. S. S t a ņ i s 1 a v s к i s. Kopoti raksti. «Искусство», 1958, 5. sēj., 336. Ipp.). Tomēr ar izrādi visumā Čehovs bija apmierināts. 15. maijā viņš rakstīja P. F. Jordanovam: «Maskavā Dailes teātri speciāli man spēlēja manu «Kaiju». Uzvedums brīnišķīgs …» Uz medaljona, ko Cehovs uzdāvināja V. I. ŅemirovičamDančenko, bija iegravēts: «Tu devi manai «Kaijai» dzīvību. Paldies!»

«La dame aux camйlias» — «Kamлliju dāma». (Fr.)

De gustibus aut bene, aut nihil. — Par gaumi vai nu labu vai

neko. Divu latīņu teicienu — «Par gaumi nestrīdas» un «Par miru šiem runā vai nu labu vai neko» apvienojums. Jeune premier — pirmais mīlētājs. (Pr.) Comme il laul — kā pieklājas. (Fr.) Merci bien — |oti pateicos. (Fr.)

TĒVOCIS VAŅA

Lauku dzīves ainas četros cēlienos

Šī luga ir komēdijas «Mežainis» pārstrādājums. Tā uzrakstīta 1890. gadā. Pirmo reizi iespiesta krājumā «ITi.ecbi» (1897). Ar nelieliem grozījumiem autors to ievietojis Kopotu rakstu VII sējumā (1901) un tā otrreizējā izdevumā. Pēc krājuma «Ih>ecbi» iznākšanas «Tēvoci Vaņu» ar panākumiem izrādīja daudzos provinces teātros (Odesā, Kijevā, Saratovā, Tiflisā u. c.). Pašam Cehovam lugas panākumi bija negaiditi. Preses atsauksmes bija pozitīvas, recenzenti atzīmēja, ka luga jaunā aspektā rāda «dzīvi bez varoņiem», «ikdienišķas dzīves drāmu».

M. Gorkijs 1898. g. novembrī rakstīja Cehovam: «Nesen noskatījos «Tēvoci Vaņu», skatījos un — raudāju kā sievišķis, lai gan nemaz neesmu nervozs … Man tas ir kas briesmīgs. Jūsu «Tēvocis Vaņa» — tas ir pilnīgi jauns dramatiskās mākslas veids, veseris, ar ko jūs sitat pa publikas tukšajiem pauriem… Pēdējā «Vaņas» cēlienā, kad ārsts pēc garas pauzes runā par tveici Āfrikā, es nodrebēju aiz sajūsmas par Jūsu talantu un aiz bailēm par cilvēkiem, par mūsu bezkrāsaino, trūcīgo dzīvi…» Atbildot Gorkijam, Cehovs izsakās, ka «Tēvocis Vaņa» uzrakstīts jau sen, ka viņš, Cehovs, atpalicis no teātra un negrib tam vairs rakstīt. Tad Gorkijs savā atbildes vēstulē raksta: «Jūsu paziņojums, ka Jums negribas vairs rakstīt teātrim, spiež mani pasacīt Jums dažus vārdus par to, kā publika, kura Jūs saprot, izturas pret Jūsu lugām. Tā izsakās, piemēram, ka «Tēvocis Vaņa» un «Kaija» ir jauns dramatiskās mākslas veids, kur reālisms paceļas lidz apgarotam un dziļi pārdomātam simbolam. Es uzskatu, ka tas ir ļoti pareizi sacīts. Klausoties Jūsu lugā, es domāju par elkiem upurētu mūžu, par skaistuma ielaušanos cilvēku nožēlojamajā dzīvē un par daudz ko citu, kardinālu un svarīgu. Citas drāmas nepaceļ cilvēku no reālības līdz filozofiskiem vispārinājumiem — Jūsējās to dara.» (M. Gorkijs. Kopoti raksti. M., 1954, 28. sēj.)

Maskavas Dailes teātrī «Tēvoci Vaņu» pirmo reizi izrādīja

1899. g. 26. oktobrī. Neskaitāmas telegrammas vēstīja Cehovam par panāķumiem.

Pēc izrādes dalībnieku atzinuma, luga panākumus neguva uzreiz. «Pēc «Tēvoča Vaņas»,» stāsta V. I. Ņemirovičs-Dančenko, «mēs, kā vienmēr, pēc pirmizrādes aizbraucām uz restorānu gaidīt rīta avīzes, un patiešām noskaņojums nebija nekāds sevišķi labais. . . Tā ir bijis gandrīz ar visām Čehova lugām: lielus panākumus tās gūst tūliņ tikai pavisam nelielā publikas slāni, pie iejūtīgiem cilvēkiem, kas saredz tālāk un dziļāk . . . Plašā publika uzreiz nepieņēma ne «Tēvoci Vaņu», ne «Trīs māsas», ne «Ķiršu dārzu». Katra no šīm lugām iekaroja savus īstos panākumus, tikai sākot ar otro sezonu, un tad jau turējās līdz galam.» (V. I. Ņemirovičs-Dančenko. No pagājības. M., 1938.) Par to pašu rakstīja arī Staņislavskis: «Grūti tagad ticēt, ka pēc «Tēvoča Vaņas» pirmizrādes mēs šaurā paziņu pulciņā salasījāmies restorānā un lējām asaras, jo pēc visu domām izrāde bija izgāzusies. Taču laiks darīja savu: izrāde tika atzīta, noturējās repertuārā vairāk nekā divdesmit gadu un kļuva pazīstama Krievijā, Eiropā un Amerikā.» (K. S. S t a ņ i s 1 a v s к i s. Kopoti raksti. 1954, I sēj.)

Avīzes lugu atzina par «izcilu parādību mūsu teātra dzīvē» («Новости дня», 1898, 5898. nr.), kā arī atzīmēja tās sabiedrisko aktualitāti.

Manel omnes una nox. — Visus gaida viena un tā pati nakts. (Lat.)

TRIS MĀSAS

Drāma četros cēlienos

Luga uzrakstīta 1900. g. Pirmo reizi Cehovs par tās ieceri pastāstīja V. 1. Ņemirovičam-Dančenko 1899. g. 8. februāri: «… Dailes teātrim es uzrakstīšu … lugu.»

1899. g. augustu Cehovs pavadīja Maskavā, salikās ar Dailes teātra aktieriem un režisoriem, ar dažiem no viņiem apspriedās par nākamo lugu. Augusta beigās rakstnieks aizbrauca uz Jaltu, taču uzreiz neķērās pie darba. Uz rudens pusi noskaidrojās lugas sižets un nosaukums. «Man ir sižets «Trīs māsas»,» Cehovs 1899. g. 24. novembrī rakstīja Ņemirovičam-Dančenko, «taču, iekams nepabeigšu tos stāstus, kas jau sen guļ uz manas sirdsapziņas, lugu rakstīt nesākšu.»

Pēc panākumiem, ko piedzīvoja lugas «Kaija» un «Tēvocis Vaņa», kuras jaunajam Dailes teātrim pavēra neiestaigātus ceļus mākslā, aktierus un režisorus ļoti ieinteresēja Cehova jaunā luga. «Mūsu liktenis kopš tā laika bija Antona Pavloviča rokās: ja būs luga, būs ari sezona, ja lugas nebūs — teātris zaudēs savu smaržu,» — tā stāvokli raksturoja Staņislavskis. (K. S. Staņislavskis. Kopoti raksti. «Искусство», 1954, 1. sēj., 234. lpp.) Teātris skubinājaČehovu, jo gribēja dabūt lugu 1900./01. g. sezonai.

1900. g. februāri Ņemirovičs-Dančenko jautā: «Vai šī luga būs vai ne? Tai jābūt. Noteikti jābūt. Protams, jo agrāk, jo labāk, bet kaut uz rudeni, kaut rudeni!» (V. I. Ņemirovičs-Dančenko. Vēstuļu izlase. «Искусство», 1954, 2. sēj., 187. un 188. lpp.) «Vai es rakstot jaunu lugu?» Cehovs atbild 10. martā. «Tā pamazām top, bet rakstīt vēl neesmu sācis, negribas …»

Pie savas ieceres realizēšanas Cehovs stājās 1900. g. vasarā, pēc Dailes teātra pavasara viesizrādēm Krimā. Apmeklējot teātra izrādes un mēģinājumus, Cehovs, kā viņš mēdza teikt, varēja «uzkrāt enerģiju un pieredzi, lai ķertos pie jaunās lugas.» 5. augustā viņš paziņo Dailes teātra aktierim A. L. Višņevskim: «… jums es paredzu ģimnāzijas inspektora, vienas māsas vīra lomu. Jums būs formas svārki mugurā un ordenis ap kaklu.» 18. augustā Cehovs raksta O. L. Kniperei: «Luga iesēdusies galvā, tā jau izveidojusies un prasās uz papīra.»

Kā stāsta Ņemirovičs-Dančenko, Cehovs toreiz sacījis: «Man viss cēliens ir galvā. Aina pēc ainas, gandrīz vai frāze pēc frāzes, tas tikai jāuzraksta.» — «… Lugas uzmetums viņam glabājās kā mazi, atsevišķi dialogi…» (Skat. priekšvārdu N. Efrosa grāmatai ««Trīs māsas» Maskavas Dailes teātra uzvedumā». Izdevums «Свстозар», Р., 1919, 7. lpp.)

Cehova Piezīmju grāmatiņās un [Piezīmēs uz atsevišķām lapiņām] ir daudz atzīmju, kuras viņš izmantojis lugā «Trīs māsas».

Septembrī un oktobra sākumā Cehovs sūdzas, ka ar darbu pie lugas veicas grūti, traucē daudzie apmeklētāji un veselības stāvoklis (1900. g. 30. augusta, 5., 6., 8., 14. septembra un 4. oktobra vēstules Kniperei; 6. septembra — A. 13. Tarahovskim; 9. septembra M. P. Cehovai; 13. septembra — V. F. Komisarževskai).

«Man nezin kāpēc sākusi klibot viena no varonēm, es neko nevaru iesākt ar viņu un dusmojos,» viņš 8. septembrī rakstīja Kniperei. Lugas melnrakstā [Piezīmes uz atsevišķām lapiņām] ir tādi uzmetumi, kas dod pamatu domām, ka «klibot» sākusi Maša: «III cēlienā Irina: Tu nekā nedari! Maša: Es iedzēru indi.» — «Kuligins, uzzinājis, ka

Maša iedzērusi indi, vispirms bažījas par lo, ka tikai kaut ko nedabū zināt ģimnāzijā.»

Acīm redzot, bija iecerēta kāda cita sižetiskā līnija — Mašas pašnāvība vai pašnāvības mēģinājums, no kuras rakstnieks vēlāk atteicās.

«Lugu «Trīs māsas» rakstīt ir loti grūti, grūtāk nekā iepriekšējās lugas. Nu, nekas, varbūt kaut kas iznāks,» viņš 9. septembrī raksta M. P. Cehovai.

16. oktobrī Antons Pavlovičs paziņo А. M. Gorkijam par darba pabeigšanu: «Varat iedomāties, uzrakstīju lugu . .. «Trīs māsas» bija šausmīgi grūti rakstīt. Trīs varones, katrai jābūt citādai, un visas trīs ir ģenerāla meitas! Darbība notiek provinces pilsētā, tādā kā Perma, vide ir militāras personas, artilērlsti.»

23. oktobrī Cehovs no Jaltas ieradās Maskavā, un 1900. g. 29. oktobrī lugu noklausījās Dailes teātra trupa. Tā bija lugas sākotnējā — Jaltas redakcija, kas mums pieejama mašīnrakstā, kurš glabājas Maskavas Dailes teātra muzeja arhīvā.

«… Antons Pavlovičs,» atceras Knipere, «nolasīja «Trīs māsas» mums, aktieriem un režisoriem, kas bija ilgi gaidījuši sava iemīļotā autora jauno lugu, — kad lasīšana beidzās, visus pārņēma izbrīns, iestājās klusums… Antons Pavlovičs mulsi smaidīja un, nervozi nokāsēdamies, staigāja mūsu pulkā … Daži sāka atsevišķām frāzēm kaut ko izteikt, varēja dzirdēt vārdus: «Tā jau nav luga, tā ir tikai shēma… To nevar spēlēt, nav lomu, vienīgi kaut kādi mājieni. ..» (O. L. Knipere-Cehova. «No manām atmiņām par Dailes teātri un par А. P. Čehovu». Krāj. «Артисты Московского Художественного театра за рубежом». Prāga, 1922.)

Arī pats Cehovs neuzskatīja lugu par pabeigtu, tas redzams no viņa daudzajiem izteikumiem vēstulēs par nevēlēšanos nodot lugu teātrim šajā sezonā. Rakstnieks ķērās pie lugas pārstrādāšanas vai, kā viņš pats mēdza teikt, pie «pārrakstīšanas tīrrakstā».

11. decembrī Cehovs aizbrauca uz ārzemēm, teātrim paguvis nodot tikai divus pirmos pabeigtos cēlienus. 14. decembrī viņš iebrauca Nicā un otrā dienā stājās pie trešā un ceturtā cēliena pārstrādāšanas. 17. decembrī Cehovs rakstīja Kniperei, kura tēloja Mašu: «Vakar nosūtīju uz Maskavu lugas III cēlienu, bet rīt nosūtīšu IV. III cēlienu es mainīju tikai nedaudz, bet IV cēlienā izdarīju krasas izmaiņas. Tev pierakstīju daudz teksta.»

Visi četri autora pārrakstītie cēlieni, kas 1953. g. atrasti Maskavas Akadēmiskā Dailes teātra muzeja arhīvā, tad arī ir lugas manuskripta tīrraksts, kas vēlāk ievērojami pārstrādāts.

Manuskripta tīrraksta salīdzinājums ar sākotnējo tekstu rāda, kādu milzīgu darbu veicis rakstnieks: pilnīgāk atklāti tēli, vietām pārstrādātas un mainītas dažas ainas, saīsinātas vai papildinātas replikas, visā tekstā izdarīti ievērojami stila labojumi.

Lugā «Trīs māsas» jaunā, savdabīgā Čehova dramaturģija — zemteksta, otrā plāna, apslēptas, tiešā runā neizteiktas domas dramaturģija sasniegusi visaugstāko attīstības pakāpi. «Nevienā citā iepriekšējā lugā, pat nevienā daiļdarbā,» rakstīja V. I. Ņemirovičs-Dančenko, «Čehovs nav tik brīvi kā «Trīs māsās» izvērsis savu jauno daiļdarba uzbūves manieri. Es runāju par šo gandrīz mehānisko atsevišķo dialogu saistību … Visā darbībā iepīts tik daudz šo itin kā gluži nenozīmīgo dialogu, kuri nevienu pārāk dziļi neskar, nevienu sevišķi nesatrauc, taču nav ne mazāko šaubu, ka tie ņemti no dzīves, autora radošā gara pārkausēti, un, protams, tos saista kāda vienota noskaņa, kāda vienota doma.

Sī noskaņa, kurā varbūt atspoguļojas pat visa Cehova pasaules uztvere, šī noskaņa, kādā viņš it kā atskatās uz savu paša noieto dzīves ceļu, uz pavasara priekiem un pastāvīgo ilūziju sabrukumu un tomēr tādu kā nesagraujamu ticību labākai nākotnei, šī noskaņa, kurā atspoguļojas daudz atmiņu, kas iekļuvušas autora dienasgrāmatā, tad arī veido visu lugas zemūdens straumi, kas nomainīs novecojušo skatuves darbību.» (N. E f r o s s. ««Trīs māsas» Maskavas Dailes teātrī», izd. «CBeT03ap», P., 1919, 8.—10. lpp.)

«Un tāda forma,» Nemiroviča-Dančenko domu turpināja N. E. Efross, «viņam vajadzīga nevis pati par sevi, nevis tāpēc, ka tā ir jauna, bet galvenokārt tāpēc, ka tajā iekļaujas un ar to netiek izkropļots jauns saturs, jauna dramatiska lirika un pat jauna ideoloģija.» (Turpat, 49. lpp.)

No vēstulēm redzams, cik vērīgi Čehovs sekoja izrādes sagatavošanai un īpaši tam, lai būtu ievērotas visas viņa izdarītās izmaiņas. «Vai Tu esi iepazinusies ar tiem labojumiem, ko esmu izdarījis III un IV cēlienā? Un iepazinies ar otro cēlienu? Vai lomas jums pārrakstītas? Vai varbūt lasāt pēc vecajām burtnīcām?» viņš jautā Kniperei 1900. g. 30. decembra vēstulē. Un citā vēstulē, 1901. g. 2. janvārī: «Apraksti man kaut vienu «Trīs māsu» mēģinājumu. Vai kaut kas nav jāpieliek vai jānosvītro?…» Visu 1901. gada janvāri rakstnieks gandrīz katru dienu sūta padomus, paskaidrojumus un norādījumus aktieriem un režisoriem, atbild uz viņu jautājumiem.

Pēc tam kad uz teātri ir nosūtīts pārstrādātais teksts, Čehovs turpina to precizēt un pilnveidot. 1900. g. 18. decembrī viņš rakstīja Ņemirovičam-Dančenko: «Trešajā cēlienā pēdējie vārdi, ko saka

Soļonijs, lai būtu: «(Skatās uz Tuzenbahu.) Cip, cip, cip.» To, lūdzu, pieliec.» Dažas dienas pirms pirmizrādes Cehovs ludz A. L. Višņevski, kas tēlo Kuliginu: «.. . pirms frāzes «Galvenais jebkurā dzīvē ir forma» — pielieciet vārdus «Mūsu direktors saka».»

1901. g. 31. janvāri notika pirmizrāde.

Par lugu parādījās ļoti daudz negatīvu atsauksmju («Курьер», 1901, 32., 34., 35. nr.; «Новости», 1901, 41. nr.; «Новости дня», 1901, 6361. nr.; «Русское слово», 1901, 31. nr.; «Мир искусства», 1901, 2. un 3. nr. u. е.). Kritiķis N. Efross savā grāmatā ««Trīs māsas» Maskavas Dailes teātrī» parāda tā laika preses vispārējo spriedumu: «Otrā rītā pēc izrādes lielākais vairums.. . uzzināja no avīžu kritikām, ka «Trīs māsas» … pat nemaz neesot luga, bet nezin kas. Cehovs, pirmkārt, esot «apzadzis» pats sevi, jo tas viss viņam jau bijis, un «Trīs māsu» autors daudz ko aizņēmies no «Tēvoča Vatjas» autora. Otrkārt, Cehovs regresējot, tāpēc ka agrākais esot bijis daudz labāks. Treškārt, Cehovs savu jauno lugu kā ar pildījumu piebāzis ar nejēdzībām, neaktuālām parādibām. Piektkārt, Cehovs savienojis kaut kādas nesavienojamas idejas, sludina kaut ko līdzīgu optimistiskam pesimismam vai pesimistiskam optimismam.» (17. lpp.)

Taču skatītāji lugu uzņēma citādi. Pirmizrādē, pēc K. S. Slaņislavska vārdiem, panākumi bija «nenoteikti», turpretim pēc dažām izrādēm «Tris māsas» kļuva par vienu no visiemīļotākajām un visvairāk apmeklētajām lugām. Jau 5. februāri Knipere rakstīja Čehovam: «Pa visu Maskavu runā tikai par «Trim māsām». Vardu sakot, Čehova panākumi ir ari mūsu teātra panākumi.»

1901. g. martā teātris aizbrauca viesizrādēs uz Pēterburgu. Marta beigās M. Gorkijs no turienes rakstīja Cehovam: «Jūsu «Trim māsām» — brīnumaini panākumi! Lielāki nekā «Tēvocim Vaņam». Tā nav spēle, tā ir mūzika.»

Žurnālā «Театр и искусство» (1901, 44. nr.) S. Sutugins, kas agrāk lugu asi nokritizēja, atzina: «Čehova «Trīs māsas» tagad kļuvušas par kaujiniecisko lugu. To izrāda visos provinces teātros. Čehova luga — tā paša Čehova, kura «Kaija» pirms dažiem gadiem ar troksni izgāzās Aleksandras teātrī, «neskatuviskā» Cehova luga — pēkšņi kļuvusi par mascota — laimes nesēju (spān.), tās izrādēs zāle pilnum pilna.»

1901. g. 15. martā teātru cenzūra aizliedza «Trīs māsas» spēlēt tautas teātros.

Uz skatuves Cehovs pirmo reizi ieraudzīja lugu 1901. g. septembrī. Viņš piedalījās mēģinājumos un par to 24. septembrī rakstīja L. V. Sredinam uz Jaltu: ««Trim māsām» ir lieliski, spoži panākumi, izrāde daudz labaka nekā uzrakstītā luga. Es mazliet piestrādāju kā režisors, šo to ierosināju kā autors, un luga tagad, kā mēdz teikt, iet labāk nekā pagājušajā sezonā.»

«Trīs māsas» pirmo reizi iespiestas žurnālā «Русская мысль», 1901, 2. nr., drīz pēc pirmizrādes.

Apstākli sagadījās tā, ka luga parādījās žurnāla lappusēs, bet autors nebija izlasījis korektūru. Žurnāla «Русская мысль» redaktors V. M. Lavrovs 1901. g. janvāra beigās aizsūtīja korekLūru Čehovam uz Nicu. Taču Cehovs 26. janvārī bija no Nicas aizbraucis uz Itāliju, padzīvojis Pizā un Florencē un februāra sākumā ieradies Romā, kur viņš tad arī saņēma korektūru.

«Tā kā tagad ir jau 7. februāris,» viņš rakstīja Lavrovam, «tad lugu nepagūs iespiest februāra burtnīcā. Šodien es braucu uz Jaltu, no kurienes tad arī izsūtīšu lugas korektūru, bet Tu pagaidām liec man atsūtīt «darbojošās personas», kuru nav korektūrā un arī man pašam nav.»

Žurnālā bija gadījušies Čehova teksta izkropļojumi (replikās izlaisti vārdi un frāzes, notikušas inversijas, remarku izlaidumi, mainītas pieturas zīmes), tāpēc brīžiem iznāca cita jēga.

1901. g. februāri un martā Cehovs sagatavoja lugu izdošanai A. F. Marksa apgāda. Visā tekstā viņš izdarīja ievērojamus grozījumus un saīsinājumus, šo lo pierakstīja klāt, izlaboja žurnāla teksta radušos jēgas izkropļojumus.

Luga 1901. g. maijā iznāca atsevišķā izdevumā, ar galveno lomu tēlotāju portretiem uz vāka. Marksa izdevniecības darbinieks А. E. Roziners paskaidroja Čehovam, ka «Trīs māsas» iznākušas jau pēc rakstnieka Kopotu rakstu VII sējuma parādīšanās, tāpēc luga izdota atsevišķi. «Tagad mēs esam paredzējuši,» viņš rakstīja, «ķerties pie jauna septītā sējuma izdevuma iespiešanas. Vai varētu šajā sējumā ietilpināt arī lugu «Trīs māsas»?» Cehovs bija ar mieru. «Lugas «Trīs māsas» izdevumā,» viņš 18. oktobrī rakstīja Rozineram, «radies daudz drukas kļūdu, tāpēc lūdzu izsūtīt man korektūru.»

Sagatavojot «Trīs māsas» otrajam izdevumam, Cehovs daudzos gadījumos nosvītroja savus labojumus, kas bija izdarīti Marksa pirmajā izdevumā.

Tiem, kas bija parakstījušies uz Kopotiem rakstiem un jau iegādājušies VII sējuma pirmo izdevumu, kurā nebija ne «Trīs māsu», ne pārstrādātās vodeviļas «Kāzas», Marksa izdevniecība laida klajā lugu krājumu, kurā ietilpa «Trīs māsas» un Cehova pārstrādātās vodeviļas «Kāzas» un «Jubileja». Šis krājums iznāca 1902. g. martā un bija tāds kā papildinājums jau iznākušajam Kopotu lakstu VII sējumam. Lugas teksts tajā bija ar tiem labojumiem, kurus Čehovs izdarīja VII sējuma otrajam izdevumam.

Cehova Kopotu rakstu VII sējuma otrs izdevums A. F. Marksa apgādā ir lugas pēdējais publicējums rakstnieka dzives laikā.

Fed, quod potui, iacianl meliora polentcs. — Esmu darījis, ko varējis, lai tas, kas var, izdara labāk. (Lat.)

Mens sana in coipore sano. — Veselā miesā vesels gars. (Lat.)

Venez ici. — Nāciet šurp. (Fr.)

Je vous prie pardonnez moi, Marie, mais vous avez des manieres un peu grossieres. — Lūdzu man piedot, Mari, bet jums ir mazliet rupjas manieres. (Fr.)

Il parait, que mon Bobiks dйjа ne dort pas. — Šķiet, ka mans Bobiks jau vairs neguļ. (Fr.)

O, lallacem hominum spem! — Ak, mānīgā ļaužu cerība! (Lat.)

In vino Veritas. — Vīnā ir patiesība. (Lat.)

Amo, amas, amal, amamus, amatis, amant — mīlu, mīli, mīl ult. (Lat.)

Omnia mea mecum porto. — Visu savu mantību nēsāju līdz. (Lat.)

Modus vivendi. — Tā jau parasts. (Lat.)

Ut consecutivurn — sintakses termins latīņu valodā.

Il ne ļaut pas taire du bruit, la Sophie est dormйe dйjа. Vous кtes un ours! — Netaisiet troksni, Sofi jau guļ. Jūs esat lācis! (lzkropļ. fr.)

PAR TABAKAS KAITĪGUMU

Monologs vienā cēlienā

Monologs uzrakstīts 1002. g. septembrī un pirmo reizi iespiests Kopotu rakstu XIV sējumā 1903. gadā. Vēstulē A. F. Marksam, Kopotu rakstu izdevējam, Cehovs rakstīja: «Manu sacerējumu skaitā, kurus esmu Jums nodevis, ir arī vodeviļa «Par tabakas kaitīgumu», — tā ietilpst tanīs sacerējumos, kurus es lūdzu izslēgt no pilnīgā Kopotu rakstu izdevuma un nekad tos neiespiest. Tagad esmu uzrakstījis pavisam jaunu lugu ar to pašu nosaukumu «Par tabakas kaitīgumu», paturot vienīgi personāžā uzvārdu, un nosūtu Jums ievietošanai VII sējumā.» (1902. g. 1. oktobra vēstule.) A. F. Markss lūdza autoru atļaut lugu vispirms iespiest žurnālā «Hima», bet Cehovs lūgumu noraidīja, uzskatīdams, ka vodeviļa rakstīta speciāli skatuvei un žurnālā šķitīs neinteresanta.

Dixi et animam levavi. — Esmu pateicis un atvieglojis dvēseli. (Lat.)

ĶIRŠU DĀRZS

Komēdija četros cēlienos

Luga uzrakstīta 1903. g. Kā stāsta K. S. Staņislavskis, Cehovs iecerējis «Ķiršu dārzu» jau lugas «Trīs māsas» mēģinājumu laikā, 1901. g. 1902. g. 20. janvārī viņš rakstīja O. Kniperei: «Es nerakstīju Tev par nākamo lugu nevis tāpēc, ka neticu Tev, kā Tu raksti, bet tāpēc, ka vēl neticu lugas uzrakstīšanai. Luga man tik tikko pavīdējusi smadzenēs kā agrīnākā ausma, un es pats vēl nesaprotu, kāda šī luga būs, kas no tās iznāks, un tā mainās katru dienu.» Taču 1902. g. 24. decembrī Cehovs vēstulē Kniperei jau min lugas virsrakstu: «Mans «Ķiršu dārzs» būs trijos cēlienos. Tā man šķiet, bet galīgi es to vēl neesmu izlēmis.» Taču lugas rakstīšana ievilkās, Cehovam šķita, ka tā viņam lāgā negrib izdoties, arī tīrrakstā viņš vēl daudz ko laboja, un tikai 1903. g. decembrī autors to nodeva Maskavas Dailes teātrim. Acīm redzot, arī mēģinājumu un pirmo izrāžu laikā teksts tika labots. Staņislavskis stāsta: «Luga ilgi negribēja izdoties. It sevišķi otrais cēliens. Scēniski ņemot, tanī nav nekādas darbibas, un mēģinājumos tas likās ļoti vienmuļš. Bija nepieciešami attēlot dīkdienības garlaicību tā, lai tas būtu interesanti. Un tas neizdevās … Cēliens mums šķita stiepts, un mēs, kad Cehovs ieradās Maskavā, lūdzām viņu atļaut to saīsināt. Redzams, šis lūgums viņu sāpināja, viņa seja satumsa. Bet pēc tam viņš atbildēja: «Ko tur, saīsiniet…» Tikai pēc vairākām izrādēm Cehovs pārveidoja cēliena beigas, izsvītrojot iepriekšējo noslēguma ainu, kas sekoja pēc… Petjas Trofimova un Aņas ainas.» («Речь», 1914, 177. nr.)

Šī iepriekšējā noslēguma aina bija šāda:

«Trolimovs (pēc Aņas vārdiem: «Cik labi jūs to pateicāt!»). Tss… kāds nāk. Atkal tā Varja! (Pikti.) Neciešami!

Aņa. Nu? Iesim uz upi. Tur ir labi.

Trolimovs. Iesim.

Aņa. Drīz uzlēks mēness. (Aiziet abi.)

Ienāk Firss, pēc tam Šarlote Ivanovna. Firss murminādams kaut ko meklē zemē pie sola, uzrauj sērkociņu.

Firss (murmina). Ek, tu, pusperēts!

Sariole (apsēžas uz sola un noņem naģeni). Tu tas esi, Firs? Ko tu tur meklē?

Firss. Kundzenei pazudis porlmonets.

Šarlote (meklē). Te ir vēdeklis. Un re, kur lakatiņš… sasmaržots. (Pauze.) Vairāk nekā nav. Ļubova Andrejevna pastāvīgi ko zaudē. Viņa arī savu dzīvi pazaudējusi. (Klusu dzied dziesmiņu.) Man, vectētiņ, nav īstas pases, es nezinu, cik man gadu, un man šķiet, ka esmu gluži jauniņa … (Uzliek Firsam naģeni, viņš sēž nekustēdamies.) O, es tevi mīlu, mans mīļais kungs! (Smejas.) Ein, zwei, drei! (Noņem Firsam naģeni, uzliek sev.) Kad es biju maza meitene, mans tēvs un māmiņa braukāja pa gada tirgiem un rīkoja izrādes, ļoti labas. Bet es lēcu salto mortale un taisīju dažādus tamlīdzīgus trikus. Un, kad tētiņš un māmiņa nomira, mani pieņēma vācu kundze un sāka mācīt. Labi. Es izaugu, pēc tam gāju par guvernanti. Bet, no kurienes es esmu un kas es esmu, — nezinu. Kas ir mani vecāki? Varbūt viņi nebija laulājušies — nezinu . .. (Izņem no kabatas gurķi un ēd.) Neko nezinu.

Firss. Man bija gadi divdesmit vai divdesmit pieci, ejam tā — es, diakona tēva dēls un pavārs Vasilijs, un tur akurāt uz akmens sēž cilvēks .. . tāds kā svešs, kā nepazīstams … Es nez kāpēc nobijos un aizgāju, bet viņi palika, ņēma un nogalēja šo. . . Nauda viņam bija.

Šarlote. Nu!

Firss. Pēc tam, sacīt, sabrauca tiesa, sāka noklaušināt… Saņēma ciet… un mani arī… Nosēdēju cietumā gadus divus… Pēc tam nekas, izlaida ārā … Sen jau tas bija. (Pauze.) Visu nevar atcerēt.

Šarlote. Tev laiks mirt, vectētiņ. (Ed gurķi.)

Firss. Ko? (Murmina savā nodabā.) Un tā, sacīt, brauca visi kopā, bet te apstājas.. . Tēvocis izlēca no ratiem, paņēma maisu … un tai maisā atkal maiss. Un, paskat, tur kaut kas bric, bric!

Šarlote (klusu smejas). Brie, bric! (Ed gurķi.)

Dzirdams, kāds klusu iet pa ceļu un klusu spēlē balalaiku . ..

Uzlec mēness. Kaut kur papeļu tuvumā Varja meklē Aņu un sauc: «Aņa! Kur tu esi?»»

Visu šo ainu Čehovs nosvītrojis, bet Šarlotes monologu pārcēlis uz cēliena sākumu. Cēliena beigas uzrakstītas no jauna.

Vēstulēs A. Cehovs vairākkārt skaidrojis lugas kopējo raksturu un brīdinājis no aplama atsevišķu personu (Lopahina, Aņas, Trofimova u. c.) traktējuma. Ar izrādēm Maskavas Dailes teātrī viņš nebija apmierināts, jo uz skatuves netika ievērotas nepieciešamās proporcijas. Viņš pats redzēja «Ķiršu dārzā» skumjo un smieklīgo noteiktā savienojumā, bet teātrim uzreiz neizdevās atrast vajadzīgo mērauklu.

Pirmie «Ķiršu dārza» vērtējumi bija negatīvi, jo lugā daudz kas bija jauns un neparasts. Personāžu iekšējo konfliktu nav radījuši notikumi vai kadi sevišķi sarežģīti apstākli, — cēlonis ir parastā, ikdienišķā, ārēji mierīgā un netraucētā dzīve, kura rada pastāvīgu smeldzi, sāpes un neapmierinātību. Katrs piedalās kopēji dzīvē tikai ar mazu savas dvēseles daļiņu; tas, kas ikvienam ir dārgākais, svarīgākais, izrādās lieks un nevajadzīgs. Vainīgo nav, bet visiem ir garlaicīgi dzīvot, visi grib izlauzties ārā no apnicīgajiem ietvariem un nokļūt kādā citā — labāka dzīvē. Laikabiedriem tas, kas lugā bija jauns no formas viedokļa, dažkārt neļāva saredzēt autora attieksmi pret lugas personām. Autors parāda Raņevskas pievilcību: viņa ir labsirdīga, laipna, sirsnīga, bet reizē lugas gaitā atklājas viņas bezrūpība, vieglprātība, reālās dzīves neizpratne. Trofimovs aicina uz jaunu dzīvi, viņš skaidri saredz pašreizējās dzīves nepilnības un grib to radikāli pārveidot — to autors uzsver kā pozitīvu faktu, bet reizē noraugās uz Trofimovu ar skumji skeptisku smaidu, jo netic, ka Trofimovam līdzīgi cilvēki būs spējīgi salauzt valdošās sabiedriskās formas un izveidot labāku dzīvi.

A. Cehovs šai lugā nosoda ne tik daudz atsevišķus cilvēkus kā toreizējo sabiedrisko priekšnoteikumu kopumu, kas nosprauda Raņevskas, Trofimova, Lopahīna un citu likteņus.

SATURS

Gulbja dziesma (Kalhass). Tulkojusi Anna Bauga … 7

Ivanovs. Tulkojusi Mirdza Ķempe…………………………………………… 17

Lācis. Tulkojusi Anna Bauga…………………………………………………. 85

Bildinājums. Tulkojusi Anna Bauga……………………………………… 103

Traģiķis pret paša gribu. Tulkojusi Anna Bauga . . .119

Kāzas. Tulkojusi Anna Bauga………………………………………………. 127

Mežainis. Tulkojusi Anna Bauga………………………………………….. 143

Jubileja. Tulkojusi Anna Bauga…………………………………………… 217

Kaija. Tulkojis Kārlis Bļaus…………………………………………………. 233

Tēvocis Vaņa. Tulkojusi Anna Bauga……………………………………. 291

Trīs māsas. Tulkojusi Mirdza Ķempe……………………………………. 341

Par tabakas kaitīgumu. Tulkojusi Anna Bauga . . 407

Ķiršu dārzs. Tulkojusi Anna Bauga……………………………………….. 413

Piezīmes………………………………………………………………………….. 4C9

А. П Чехов СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ Том девятый

Государственное издательство художественной литературы Москва 1963

Издательство «Лнесма» Художник К. Голдманис На латышском языке

A. Č c h o v s KOPOTI RAKSTI. IX

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore V. Kļaviņa. Korektore K Rumbena. Nodota salikšanai 1969. R. 16. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 14. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 16.01 [iz. iespiedi.; 26,87 uzsk. iespiedi.; 23.38 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 98 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22534-D164. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeyinn ielā 137/139. Pašūt. Nr. 26.

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti IX Lugas 1886-1904

GULBJA DZIESMA

IVANOVS

LĀCIS

BILDINĀJUMS

TRAĢIĶIS PRET PAŠA GRIBU

KAZAS

MEŽAINIS

JUBILEJA

KAIJA

TĒVOCIS VAŅA

TRĪS MASAS

PAR TABAKAS KAITĪGUMU

ĶIRŠU dĀrzs

piezīmes

SATURS