Čehovs Antons

Kopoti raksti X

Antons Čehovs

KOPOTi raksti X

KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

A. Čehovs. V. Serova portrets 1902. g.

NO SIBĪRIJAS SAHALĪNAS SALA

..

NO SIBĪRIJAS

Kāpēc pie jums Sibīrijā tik auksts laiks? — Tāds ir dieva prāts! — vedējs atbild. Jā, ir jau maijs, Krievijā salapojuši meži un pogo lakstīgalas, dienvidos jau sen zied akācijas un ceriņi, bet šeit, ceļā no Tjumeņas līdz Tomskai, zeme ir ruda, meži kaili, ezeros baltgans ledus, krastu nogāzēs un gravās vēl sniegs …

Toties visā savā mūžā neesmu redzējis tik milzīgi daudz medījumu. Redzu, kā meža pīles čāpo pa lauku, kā tās peld peļķēs un ceļmalas grāvjos, kā paceļas spārnos gandrīz pie pašiem ratiem un laiski lido uz bērzāju. Klusumā pēkšņi dzirdamas pazīstamās, melodiskās skaņas, es skatos augšup un redzu pazemu lidojam divas dzērves, un nez kāpēc kļūst skumji. Pārlido meža zosis, strauji aizslīd skaistu, sniegbaltu gulbju virkne … Visapkārt vaid tilbītes, raud kaijas …

Aizsteidzamies garām diviem ratiem ar kulbām, vīru un sievu bariņam. Tie ir pārceļotāji.

—    No kuras guberņas?

—   No Kurskas.

Nopakaļ velkas gauži dīvains vīrs. Viņam ir skūts zods, sirmas ūsas un paltrakam uz muguras ērmīga klape; katrā padusē lakatā ietīta vijole. Nemaz nav jāvaicā, kas viņš tāds un kur viņam radušās šīs vijoles. Neveiksminieks, neprātīgs, slimīgs, sasalīgs, labprāt iedzer, bikls, visu savu mūžu dzīvojis kā lieks, nevajadzīgs cilvēks sākumā pie tēva, pēc tam pie brāļa. Nav viņam atdalīta sava saimniecība, nav viņš apprecināts …. Dieva dots cilvēciņš! Strādājot viņš vienmēr salst, apreibst no pāris glāzītēm, tukšu runā un prot tikai vijoli spēlēt un uz krāsns ar bērniem rotaļāties. Viņš ir spēlējis gan krogā, gan kāzās, gan druvā, ai, un kā vēl spēlējis! Bet tad brālis pārdevis māju, lopus, visu saimniecību, un tagad kopā ar ģimeni dodas uz tālo Sibīriju. Un vientuļais vecpuisis arī iet — nav kur dēties. Līdzi paņēmis abas vijoles … Kad viņš nonāks ceļa galā, sals Sibīrijas aukstumā, sirguļos, klusītēm, ne vārda neteikdams, nomirs, neviens to pat nepamanīs, bet vijoles, kuras kādreiz likušas dzimtajai sādžai gan līksmot, gan skumt, — par pārdesmit kapeikām nopirks svešs rakstvedis vai trimdinieks; svešā rakstveža bērni noraus stīgas, salauzīs vijoles steķi, salies vijolē ūdeni. . . Tēvocīt, ej nu atpakaļ!

Pārceļotājus esmu jau redzējis, braukdams ar tvaikoni pa Kamu. Atceros gadus četrdesmit vecu vīru ar gaišbrūnu bārdu; tvaikonī viņš sēdēja uz sola; pie kājām maisi ar iedzīves mantām, uz maisiem guļ vīzēs saauti bērni un raujas čokurā, vairīdamies no saltā, asā vēja, kas pūš no neapdzīvotā Kamas krasta. Zemnieka seja pauž: «Esmu jau samierinājies.» Acīs ironija, bet šī ironija vērsta uz iekšieni, uz sirdi, uz visu aizvadīto dzīvi, kas viņu tik cietsirdīgi piekrāpusi.

—   Sliktāk nebūs! — viņš saka un skopi pasmaida.

Neatbildu, klusēju, neko nejautāju, bet pēc brīža

viņš atkārto:

—    Sliktāk nebūs!

—   Būs gan sliktāk! — no otra sola saka ruds zemnieciņš, šejienietis ar dzedru skatienu. — Būs gan sliktāk!

Tie, kas tagad velkas pa ceļu blakus savām kulbām, klusē. Sejas nopietnas, saspringtas… Skatos uz viņiem un domāju: uz visiem laikiem saraut saites ar dzīvi, kas liekas nenormāla, aizceļojot zaudēt savu dzimto pusi un dzimto ligzdu var tikai neparasti cilvēki, varoņi…

Pēc laiciņa mēs braucam garām pa etapu dzītu ļaužu baram. Važām šķindot, pa ceļu iet trīsdesmit vai četrdesmit cietumnieku, viņiem abās pusēs kareivji ar šautenēm, nopakaļ brauc divi rati. Viens cietumnieks izskatās pēc armēņu garīdznieka, otru — liela auguma vīru ar ērgļa degunu un augstu pieri es it kā esmu redzējis kādā aptiekā aiz letes, trešajam ir bāla, novārgusi un nopietna seja, gluži kā mūkam gavēņa laikā. Nepaspēju visus apskatīt. Cietumnieki un kareivji zaudējuši pēdējo spēku paliekas: ceļš slikts, nevar vairs pavilkt kājas … Līdz sādžai, kur viņi pārnakšņos, vēl jāiet desmit verstis. Tiklīdz aizies sādžā, uz ātru roku ieēdīs, padzersies presēto tēju un tūlīt liksies uz auss, un tūlīt viņus apstās blaktis — visļaunākais, neuzvaramais pārgurušo un miega bada nomocīto ļaužu ienaidnieks.

Vakarā zeme pamazām sasalst, dubļi pārvēršas cietos kukuržņos. Droška lēkā, dārd un kauc visvisādās balsīs. Auksti! Nevienas mītnes, neviena pretimbraucēja… Tumsā nekas nepakustas, nav dzirdama neviena dzīvas radības skaņa, tikai droška klab uz sasasalušās zemes un, papirosu aizsmēķējot, no ceļmalas uzspurdz divas vai trīs sērkociņa liesmiņas pamodinātas pīles…

Piebraucam pie upes. Jātiek pāri otrā pusē ar prāmi. Krastā nevienas dzīvas dvēseles.

— Aizbraukuši uz viņu pusi, kaut viņi sapūtu! — vedējs lādas. — Labdzimtība, rēksim nu!

Kliegt aiz sāpēm, raudāt, saukt palīgā, vispār saukt — to šeit apzīmē ar vārdu «rēkt», un tāpēc Sibīrijā rēc ne vien lāči, bet ari zvirbuļi un peles. «Iekļuvusi kaķa nagos un rēc,» — tā šeit runā par peli.

Sākām rēkt. Upe plata, tumsā viņējais krasts nav saskatāms . . . No upes mitruma stingst kājas, pēc tam viss augums . .. Rēcam pusstundu, stundu, bet prāmja kā nav, tā nav. Drīz apnīk gan ūdens, gan zvaigznes, ar kurām piekaisīta debess, apnīk šis nomācošais kapa klusums. Aiz garlaicības runājos ar večuku un uzzinu, ka viņš apprecējies sešpadsmit gadus vecs, ka viņam bijuši astoņpadsmit bērni, no kuriem nomiruši tikai trīs, ka dzīvi vēl viņa tēvs un māte; tie esot «kiržaki», tas ir, vecticībnieki, nesmēķējot un visā savā mūžā neesot redzējuši nevienu citu pilsētu kā tikai Išimu, bet viņš, večuks, gluži kā jauns cilvēks, pablēņojoties — smēķējot. Uzzinu no viņa, ka šajā tumšajā, drūmajā upē esot sterletes, nelmas, vēdzeles, līdakas, bet neesot, kas tās zvejotu, un neesot ari ar ko zvejot.

Beidzot sadzirdam vienmērīgus šļakstus, upē pamanām kaut ko smagnēju, tumšu. Tas ir prāmis. Izskatās pēc nelielas baržas; uz tās kādi pieci airētāji, un viņu divi garie airi ar platiem galiem atgādina vēžu spīles.

Piebraukuši pie krasta, airētāji vispirms sāk lamāties. Viņi lamājas nikni, bez jebkāda iemesla, acīm redzot, vēl samiegojušies. Klausoties viņu jēlajos lamu vārdos, var domāt, ka ne vien manam vedējam, zirgiem, viņiem pašiem, bet arī ūdenim, prāmim un airiem ir visnejaukākās īpašības. Vismaigākie un nevainīgākie airētāju lamu vārdi ir — «kaut tu pūtin sapūtu» vai «kaut tu sērgā sapūtu!». Kāda sērga šeit domāta, to es nesaprotu, kaut arī taujāju. Esmu ģērbies puskažokā, garos zābakos, galvā ziemas cepure; tumsā nav redzams, ka esmu «labdzimtība», un viens no airētājiem aizsmakušā balsī man uzkliedz:

— Hei, tu, maita, ko stāvi muti ieplētis? Jūdz nost piejūga zirgu!

Uzbraucam uz prāmja. Prāmja vīri lamādamies ķeras pie airiem. Tie nav šejienes zemnieki, bet trimdinieki, kuri par nekrietnu dzīvi izsūtīti ar sādžu sapulču lēmumiem. Sādžā, kurā viņi Sibīrijā pierakstīti, viņiem nepatīk — esot garlaicīgi, zemi art viņi neprot vai arī atradinājušies, svešā zeme viņiem nav pieaugusi pie sirds, un viņi atnākuši strādāt šeit, pārceltuvē. Sejas nodzertas, uzblīdušas, kautiņos daudzkārt cietušas. Un kāda šo ģīmju izteiksme! Redzams, ka šie cilvēki, kamēr braukuši šurp cietumnieku baržās, pa pāriem sakalti ar roku dzelžiem, kamēr no viena etapa punkta uz otru nākuši pa traktu, pārnakšņodami mājelēs, kur viņu miesu neciešami kveldinājušas blaktis, ir kļuvuši par īstiem koka gabaliem; un tagad dienu un nakti brizdami pa saltu ūdeni un neredzēdami neko citu kā kailus krastus, uz visiem laikiem zaudējuši sirds siltumu, kāds viņiem bijis, un viņu dzīvē palicis tikai degvīns un meitieši, meitieši un degvīns. . . Sinī pasaulē tie vairs nav cilvēki, bet zvēri, un, pēc večuka — mana vedēja domām, arī viņpasaulē tiem klāšoties slikti: grēku dēļ nokļūšot ellē.

II

No lielā Abalskas ciema (trīs simti septiņdesmit piecas verstis šaipus Tjumeņas) naktī uz sesto maiju mani ved gadus sešdesmit vecs vīrs; tieši pirms zirgu jūgšanas viņš vēl pēries pirtī, licis sev asinssūcējas bankas. Kāpēc bankas? Stāsta man, ka sāpot krusti. Vecais, ja ņem vērā viņa gadus, ir pārāk rosīgs, kustīgs, runīgs, bet gaita nelādzīga: šķiet, slimo ar mugurkaula smadzeņu izžūšanu.

Sēžu augstos, vaļējos ratos, mūs velk divi zirgi. Vecis brīžiem pavicina pātagu un uzkliedz, taču nekliedz vairs tā ķā sākumā, tagad viņš tikai krekst vai ievaidas kā Ēģiptes balodis.

Ceļa malās un tālē pie apvāršņa kā čūskas lodā liesmas: tur deg pērnā kūla, ko šeit aizsvilina tīšu prātu. Kūla ir valga, grūti aizdedzināma, un tāpēc ugunīgās čūskas slīd lēni — gan pārtrūkdamas, gan apdzisdamas, gan atkal uzliesmodamas. Liesmas uzdzirkstī, un tūlīt tur paceļas baltu dūmu mākulītis. Skaisti izskatās, kad uguns pēkšņi iekļūst lielā zālē: gaisā uzšaujas asi garš ugunsstabs, uztriec debesīs lielu dūmu mutuli un tūlīt saplok, it kā iegrimst zemē. Vēl skaistāka ainava, ja liesmu čūskiņas lodā pa bērzāju; mežs viscaur apgaismots, ļoti skaidri saskatāmi baltie stumbri, bērziņu ēnas mijas ar gaismas plankumiem. Mazliet baismīgi kļūst, raugoties šādā iluminācijā.

Pretim, cik vien ātri spēdams, uz kukuržņiem dārdēdams, joņo pasta trijjūgs. Večuks steidzīgi griež mūsu zirgus pa labi, un tūlīt garām aizdrāžas milzīgi, smagi pasta rati, kuros, atpakaļ braukdams, sēž pasta puisis. Bet tad sadzirdam vēl vienu dārdoņu: pretim atkal drāžas trijjūgs un arī cik vien jaudādams. Steidzamies pagriezties pa labi, bet ļoti brīnos un nobīstos, kad trijjūgs nez kāpēc griežas nevis pa labi, bet pa kreisi un auļo mums tieši virsū. Ja nu sadursimies? Kolīdz paspēju uzdot sev šo jautājumu, jau atskan brīkšķis, divjūgs un pasta trijjūgs sablīv tumšā kamolā, mūsu ratu priekšējie riteņi saslienas augšup, es krītu un man virsū — visi mani čemodāni un saiņi. . . Kamēr apdullis guļu zemē, dzirdu, ka šurpu brāžas trešais trijjūgs. Domāju: «Nu gan šitais droši vien mani sašķaidīs.» Bet, paldies dievam, nekas man nav lauzts, neesmu arī sāpīgi sasities un spēju piecelties. Pielecu kājās, paskrienu sāņus un kliedzu izmisušā balsī:

—   Pagaidi, pagaidi!

Tukšajos pasta ratos paslienas kāds augums, satver grožus, un trešais trijjūgs apstājas gandrīz tieši blakus manām mantām.

Aizrit brīdis, nevienam nesakot ne vārda. Trula neizpratne, it kā mēs visi nekādi nespētu apjēgt notikušo. Ilksis salauztas, slejas sarautas, loki ar pulkstentiņiem ceļa vidū, zirgi smagi elš; tie gluži apstulbuši un, šķiet, pamatīgi sasitušies. Vecis krekstēdams un purpinādams pieceļas; pirmie divi trijjūgi atgriežas, piebrauc vēl ceturtais trijjūgs, pēc tam — piektais . .. Sākas traka lamāšanās.

—    Kaut tu pūdams sapūtu! — kliedz pasta puisis, kas uzdrāzies mums virsū. — Kaut tev mēle sakalstu! Vecais suns, kur tev bija acis?

—   Kas tad vainīgs? — asarainā balsī kliedza vecis. •— Tu esi vainīgs un pats vēl lamājies!

Cik no lamāšanās var saprast, sadursmes iemesls bijis šāds. Uz Abatsku atceļā braukuši pieci pasta vedēju trijjūgi; pēc likuma pasta puišiem atceļā jābrauc soļiem, bet priekšējam pasta puisim kļuvis garlaicīgi, un, vēlēdamies drīzāk nokļūt siltumā, viņš triecis zirgus auļos, bet nākamajos četros ratos pasta puiši gulējuši, un trijjūgi skrējuši, kā nu gribējuši; līdzi pirmajam trijjūgam drāzušies pārējie četri. Ja tarantasā es gulētu un ja trešais trijjūgs drāztos tūlīt aiz otrā, tad, protams, viss nebeigtos man tik labi.

Pasta puiši lamājas pilnā kaklā, un viņu balsis droši vien dzirdamas desmit verstis tālu. Lamājas neciešami. Cik daudz asprātības, dusmu un garīgas netīrības izšķiests, sagudrojot šos riebīgos vārdus un teicienus, kurus kliedz, lai apvainotu un noķērnātu cilvēkā visu, kas tam svēts, dārgs un mīļš! Tā lamāties prot tikai Sibīrijas pasta puiši, pārcēlāji, un stāsta, ka viņi to iemācījušies no cietumniekiem. Visskaļāk un niknāk lamājas vainīgais pasta puisis. — Muļķi, tu te nelamājies! — vecis aizstāvas.

—    Ko tu teici? — jautā vainīgais, gadus deviņpadsmit vecs puišelis, draudīgi pienākdams pie večuka un nostādamies aci pret aci. — Ko tu teici?

—    Lēnāk, lēnāk!

—   Ko tu teici? Atbildi: kas tagad notiks? Pakampšu ilkss galu un ar to sadošu tev, maitam!

Pēc balss noskaņas skaidrs, ka būs kautiņš. Naktī, pirms rītausmas, šajā mežonīgajā barā, kas jēli lamājās, es vēroju tuvās un tālās liesmas, kuras aprija zāli, bet itin nemaz nesasildīja salto nakts gaisu, es stāvēju pie šiem nemierīgajiem, niķīgajiem zirgiem, kas, saspiedušies bariņā, zviedza, un izjutu tik lielu vientulību, ka to grūti attēlot.

Vecis, purpinādams un augstu celdams kājas, — tā ir slimības pazīme, — staigāja ap tarantasu un zirgiem un noraisīja, kur vien tas iespējams, aukliņas un siksniņas, lai ar tām sasietu pārlauzto ilksi, pēc tam, raudams sērkociņu pēc sērkociņa, līšus līda pa ceļu un meklēja vilksni. Lietā tiek liktas arī manas bagāžas siksnas. Austrumu pusē jau svīst rīta blāzma, jau sen klaigā pamodušās meža zosis, beidzoL ir aizbraukuši arī pasta vedēji, bet mēs arvien vēl kvernam uz ce]a un lāpāmies. Jau mēģinājām braukt tālāk, bet sasietā ilkss — trah! … Un jāapstājas atkal .. . Auksti!

Soli pa solim aizvelkamies līdz sādžai. Apstājamies pie divstāvu dzīvojamās ēkas.

—   Iļja Iļjič, vai zirgi mājās? — vecis kliedz.

—   Mājas! — dobja balss atbild aiz loga.

Durvis atverot, mani sagaida garš vīrs sarkanā kreklā, basām kājām, samiegojies un, no snaudas vēl nealtapies, nez par ko smaida.

—    Draudziņ, no blaktīm mums nav glābiņa! — viņš stāsta kasīdamies un tagad jau smaida pa visu ģīmi. — Tīšuprāt istabu nekurinām. Aukstumā blaktis nestaigā.

Šeit blaktis un tarakāni nevis rāpo, bet staigā; ceļavīri nevis brauc, bet skrien. Šeit jautā: «Jūsu labdzimtība, kurp skriedams?» Tas nozīmē: «Kurp braukdams?»

Kamēr pagalmā ieziež riteņus un reizēm iešķindas pulkstenliņi, kamēr saģērbjas Iļja Ivaničs, kas tūlīt mani vedīs tālāk, es izraugu kaktā ērtu vietiņu, atbalstu galvu uz maisa, kurā laikam ir labība, un tūlīt mani pievārē dziļš miegs; sapņos jau redzu savu gultu, savu istabu, redzu, ka sēžu savās mājās pie galda un stāstu tuviniekiem, kā manam divjūgam uzskrējis virsū pasta trijjūgs; bet aizrit pāris minūšu, un es jūtu, ka IJja Ivaničs rausta mani aiz piedurknes un dzirdu viņu sakām:

— Celies, draugs, zirgi aizjūgti!

īsta ņirgāšanās par gurdenumu, par riebumu pret aukstumu, kurš sīkiem drebuļiem skraida pa muguru krustām un šķērsām! Es atkal braucu … Ir jau gaišs, un pirms saules lēkta debess kļūst zeltaina. Ceļš, zāle tīrumā un nīkulīgie jaunie bērziņi klāti ar sarmu, gluži kā apcukuroti. Kaut kur rubina rubeņi. . .

8. maijā

III

Gar Sibīrijas traktu no Tjumeņas līdz Tomskai nav ne miestiņu, ne muižu, ir tikai lieli ciemi divdesmit, divdesmit piecas un pat četrdesmit verstis tālu cits no cita. Muižas braucot neredzēju, jo šeit nav muižnieku; nav redzamas arī fabrikas, dzirnavas, iebraucamās sētas … Vienīgā pazīme, kas šajā ceļā liek domāt par cilvēkiem, ir telegrāfa vadi, kuri vējā brīžiem iegaudojas, un verstu stabi.

Katrā ciemā ir baznīca, dažā arī divas; ir arī skolas un šķiet — visos ciemos. Mājas celtas no baļķiem, bieži vien divstāvu, apjumtas ar dēļiem. Katrā mājā pie žoga vai pie bērza piesists strazdu būrītis un tik zemu, ka to var aizsniegt ar roku. Strazdi šeit esot lielā cieņā, un tos neaizskarot pat kaķi. Dārzu nav.

Apmēram pulksten piecos pēc aukstas nakts un nogurdinoša brauciena sēžu brīva līguma ormaņa mājas goda istabā un dzeru tēju. Goda istaba ir gaiša, plaša telpa ar iekārtojumu, par kādu mūsu Kurskas vai Maskavas zemnieks var tikai sapņot. Apbrīnojama tīrība: neviena gruzlša, neviena traipa. Sienas baltas, dēļu grīda krāsota vai noklāta ar raibiem audekla celiņiem; divi galdi, dīvāns, krēsli, trauku skapis, uz logiem puķu podi. Kaktā gulta, tajā vesels kalns pēļu un spilvenu, apvilktu ar sarkanu drānu; lai uzķepurotos šajā kalnā, jāpieliek krēsls, bet, kolīdz cilvēks iegulstas, — šķiet, viņš noslīkst. Sibīriešiem patīk gulēt mīkstās gultās.

No kaktā novietotās svētbildes uz abām pusēm rindā sakārtas lubu bildes; tur ir ķeizara ģīmetne un vienmēr vairākos eksemplāros, Georgijs Uzvarētājs, «Eiropas valdnieki», kuru vidū nez kāpēc gadījies arī Persijas šahs, pēc tam svēto vīru attēli ar parakstiem latīņu un vācu valodā, Batenberga, Skobeļeva krūšu portreti, pēc tam atkal svētie . .. Sienu izrotāšanai lietoti gan konfekšu papīriņi, gan degvīna pudeļu, gan papirosu kārbiņu etiķetes, un šī nabadzība nemaz nesaskan ar solīdo gultu un krāsoto grīdu. Bet ko var darīt? Pieprasījums pēc «mākslas» šeit ir liels, bet dievs nav devis māksliniekus. Paskatieties uz durvīm, kur uzkrāsots koks ar ziliem un sarkaniem ziediem un dīvainiem putniem, kas vairāk līdzinās zivīm nekā putniem; šis koks aug no vāzes, un pēc šīs vāzes redzams, ka to zīmējis eiropietis, tas ir, trimdinieks; trimdinieks uztriepis arī uz griestiem apli un uz krāsns izrotājumus. Ļoti pieticīga glezniecība, bet šejienes zemniekiem pašiem arī tāda nav pa spēkam. Deviņus mēnešus viņi nenovelk dūraiņus un neatliec pirkstus: lāgiem četrdesmit grādu sals, lāgiem pļavas applūdinātas divdesmit verstu platumā, bet, kad pienāk īsā vasara, — no darba sāp mugura un sviedri plūst aumaļām. Kad lai šeit. zīmētu? Tāpēc ka šejienes zemnieki cauru gadu sūri, grūti cīnās ar dabu, viņi nav ne gleznotāji, ne mūziķi, ne dziedātāji. Sādžā reti dzirdamas harmonikas, un nemaz negaidiet, ka pasta puisis braukdams sāks dziedāt.

Durvis atvērtas, un cauri priekšnamam redzama otra istaba, gaiša un ar dēļu grīdu. Tur rit rosīgs darbs. Saimniece, gadus divdesmit piecus veca sieviete ar labsirdīgu, lēnīgu seju, slaida, kalsena, uz galda mīca mīklu; rīta saule cērt viņai acīs, krūtīs, rokās, un, šķiet, viņa mīklā iemīca arī saules gaismu; saimnieces jauniņā māsa cep bliņas, virēja applaucē ar verdošu ūdeni nule kaulu sivēnu, saimnieks veļ no vilnas velteņus. Neko nedara tikai veči. Vecāmāte sēž uz krāsns, kājas pār malu pārkārusi, pūš un elš; vecaistēvs sēž uz guļamās lāvas un kāsē, bet, pamanījis mani, noslīd no lāvas un nāk pa priekšnamu uz goda kambari. Viņam gribas parunāties. .. Vecaistēvs sāk ar to, ka pavasaris šogad tik auksts, kāds sen neesot redzēts. Apžēliņ, rīt Nikolas diena, parīt Debessbraukšanas diena, bet naktī snidzis sniegs, un ceļā uz ciemu nosalusi viena sieva; lopi izkrītoties miesas, neesot vairs barības, teļiem aukstajā laikā piesitusies caureja . . . Pēc tam viņš man jautā, no kurienes es esot, kur skrienot un kādēļ, vai esot precējies un vai taisnība sievišķu valodām, ka drīz būšot karš.

Dzirdama bērna raudāšana. Tikai tagad pamanu, ka starp gultu un krāsni karājas mazs šūpulis. Saimniece pamet mīklu un steidzas goda kambarī.

—    Tirgoni, mums nu gan notika lieli brīnumi, — viņa man stāsta, šūpuli kustinādama un lēnīgi smaidīdama. — Pirms pāris mēnešiem atbrauca no Omskas pilsētniece ar mazu bērniņu. . . Bet apģērbusies gan kā bagāta kundzene .. . Bērniņš viņai piedzimis Tjukaļinskā, tur arī mazo nokristījusi; pēc dzemdībām kundzene ceļā sasirgusi, un nu sāka dzīvot pie mums šajā istabā. Stāstīja, ka precējusies, bet ej nu sazini! Uz pieres jau nav rakstīts, bet pases viņai līdzi nebija. Varbūt ārlaulības bērniņš . . .

—   Netiesāsim, lai netaptu tiesāti, — vecaistēvs murmina.

—    Nodzīvoja viņa pie mums vienu nedēju, — saimniece turpināja, — un tad teica: «Es braukšu uz Omsku pie vira, bet mans Saša lai paliek pie jums; atbraukšu viņam pakaļ pēc nedēļas. Tagad baidos, ka ceļā var nosalt. ..» Es saku ciemenei: «Paklausies, kundzenit, dievs dod ļaudīm bērnus, dažam desmit, dažam divpadsmit, bet mani un saimnieku ir sodījis, nav piešķīris neviena; atstāj mums savu Sašu, mēs viņu pieņemsim sev par dēliņu.» Viņa padomāja un teica: «Pagaidiet, pajautāšu savam vīram un pēc nedējas atrakstīšu jums vēstuli. Bez vīra ziņas nedrīkstu.» Atstāja mums Sašu un aizbrauca. Tagad pagājuši jau divi mēneši un

viņa nedz pati brauc, nedz vēstuli sūta. Tīrā dieva sodība! Esam iemīlējuši Sašu gluži kā savējo, bet šobrīd paši nezinām — mūsējais viņš ir vai svešs.

—   Jums vajag aizrakstīt tai pilsētniecei vēstuli, — es devu padomu.

—   Ko vajag, to vajag! — no priekšnama saka saimnieks.

Viņš ienāk goda istabā un klusēdams raugās uz mani: vai es nedošu vēl kādu padomu.

—    Kā tad tu šai aizrakstīsi? — saimniece iebilst. — Savu uzvārdu viņa mums neteica. Marja Petrovna — un tas ir viss. Un Omska, nav vārdam vietas, liela pilsēta, Omskā mēs viņu nesadzīsim. Meklē nu vēju lauka!

—    Kas ir, tas ir — nesadzīsim, — saimnieks piekrīt un skatās uz mani tā, it kā gribētu teikt: «Dieva dēļ, jel palīdzi!»

—   Mēs esam pieraduši pie Sašas, — saimniece saka, dodama bērnam māneklīti. — Ieraudas dienu vai nakti, citādi kļūst ap sirdi, it kā māja mums būtu pavisam cita. Bet ko tur var zināt — atgriezīsies tā un atņems mums viņu …

Saimnieces acis piesarkst, sariešas asaras, un viņa steigšus iziet no istabas. Saimnieks māj viņai nopakaļ ar galvu un iesmiedamies saka:

—   Pieradusi… Vai nu nezināms, žēl!

Arī viņš pats ir pieradis, arī viņam ir žēl, bet viņš ir vīrietis un žēlumu klaji rādīt negrib.

Cik labi cilvēki! Kamēr es dzeru tēju un klausos par Sašu, manas mantas ir pagalmā ratos. Uz jautājumu — vai tās nenozags — man smaidot atbild:

—   Kas tad te zags? Pie mums nezog pat naktī.

Un tiešām — visgarām traktam netiku dzirdējis, ka ceļa vīram kaut kas būtu nozagts. Šinī ziņā šeit ir brīnišķīgi tikumi, labas tradīcijas. Esmu dziļi pārliecināts, ja man ratos būtu izkritis naudas maks, brīva līguma ormanis, maku atradis, man to atdotu, tajā pat nepaskatījies. Ar zirgu pastu tiku maz braucis un par pasta puišiem varu sacīt tikai vienu: sūdzību grāmatās, kuras aiz garlaicības lasīju pasta stacijās, uzdūros tikai uz vienu ierakstu par zādzību: pasažierim pazudis maisiņš ar zābakiem, bet ari šai sūdzībai, kā tas redzams no zirgu pasta priekšniecības rezolūcijas, nav bijis nekādu ļaunu seku, jo maisiņš drīz atrasts un atdots pasažierim. Par ceļinieku aplaupīšanu šeit nav pieņemts pat runāt. Nekas par to nav dzirdams. Bet ceļā sastaptie klaidoņi, no kuriem mani tik ļoti biedēja, kad braucu šurp, šeit ceļiniekam tikpat bīstami kā zaķi vai pīles.

Pie tējas man pasniedza kviešu miltu bliņas, pīrāgus ar biezpiena un olu pildījumu, biezas pankūkas, sātīgus veģus. Bliņas plānas, treknas, bet veģi pēc izskata un garšas atgādināja dzeltenos, acainos rausīšus, ko Taganrogā un Rostovā pie Donas tirgos pārdod mazkrievi. Gar Sibīrijas traktu maizi visur cep ārkārtīgi garšīgu; cep ik dienas un daudz. Kviešu milti šeit ir lēti: trīsdesmit līdz četrdesmit kapeikas pudā.

Taču ar maizi vien cilvēks nejūtas paēdis. Ja pusdienlaikā ceļotājs lūdz kaut ko vārītu, visur piedāvā tikai «pīļu viru» un vairāk neko. Bet šo viru nav iespējams strēbt: duļķains šķidrums, kurā peld meža pīļu gaļas gabaliņi un pavirši iztīrītas pīļu iekšas. Negaršīgi un riebjas skatīties. Ikvienā mājā tikai medījumi. Sibīrijā nekādu medīšanas ierobežojumu nav un putnus šauj cauru gadu. Bet diez vai šeit medījumu tik drīz pietrūks. No Tjumeņas līdz Tomskai ir tūkstoš pieci simti verstu, medījumu daudz, bet neesot nevienas kārtīgas medību bises, un no simt medniekiem tikai viens spējot nošaut lidojošu putnu. Parasti mednieks lienot pie pīlēm uz vēdera pa ciņiem un slapju zāli un šaujot, paslēpies aiz krūma, divdesmit līdz trīsdesmit soļu attālumā uz zemē nometušos putnu, pie tam draņķīgā bise savas piecas reizes nesprāgstot un izšaujot stipri atsitoties pret plecu vai vaigu; ja laimējoties medījumam trāpīt, arī tad diezgan bēdu: jāvelkot nost zābaki, bikses un jābrienot saltā ūdenī. Medību suņu šeit neesot.

9. maijā

IV

Sāka pūst auksts, skarbs vējš, sākās lietus, kas līst nepārtraukti dienu un nakti. Astoņpadsmit verstis no Irtišas zemnieks Fjodors Pavlovičs, pie kura mani atveda brīvā līguma ormanis, teica, ka tālāk braukt nevarot, jo lielajā lietū Irtišas krastos applūdušas pļavas; vakar no Pustinskas atbraucis Kuzma un tik tikko neesot noslīcinājis zirgus; vajagot nogaidīt.

—   Cik ilgi tad jāgaida? — es jautāju.

—   Kas to var zināt. Prasi debesu tēvam.

Gāju iekšā mājā. Goda istabā sēdēja vecs vīrs sarkanu kreklu mugurā, smagi elpoja un klepoja. Iedevu viņam Dovera pulveri — vecajam kļuva vieglāk, bet medicīnai viņš netic un saka — vieglāk kļuvis tāpēc, ka viņš «brītiņu pasēdējis un atpūties».

Sēžu un domāju: vai palikt šeit pārnakšņot? Bet visu nakti taču kāsēs šis večuks, droši vien ir arī blaktis, un kas var galvot, ka rītdien ūdeņi neizplūdīs vēl plašāk. Nē, labāk braukšu!

—   Fjodor Pavlovič, brauksim! — saku saimniekam.

—    Es negaidīšu.

—   Kā nu jums tīk, — viņš paklausīgi piekrīt. — Kaut tik nevajadzētu ūdeņu vidū aizvadīt nakti.

Braucam. Lietus nevis līst, bet, kā mēdz teikt, gāž kā no spaiņa; un manam tarantasam jau nav kulbas. Pirmās astoņas verstis braucam pa dubļainu ceļu un tomēr rikšos.

—   Ir nu gan laiciņš! — Fjodors Pavlovičs pukojas.

—    Patiesību sakot, arī es sen neesmu tur bijis, neesmu redzējis palus, bet nobiedēja Kuzma. Dievs dos, varbūt izbrauksim sveikā.

Bet tad acu priekšā jau plešas liels ezers. Tas ir pārplūdušās pļavas. Vējš trauc pa tām, gaudo un saceļ viļņu ņirbas. Gan vienā, gan otrā vietā redzamas saliņas un vēl neapplūdušas zemes strēmeles. Ceļa virziens vērojams pēc tiltiem un uz ceļa noklātiem baļķiem, kas izmirkuši, glumi un gandrīz visi noslīdējuši sāņus. Tālē aiz ezera Irtišas augstais krasts, ruds un drūms, bet virs tā sablīvējušies smagi, pelēki mākoņi; šur tur krastā balsnē sniega plankumi.

Braucam pa ezeru. Tas ir diezgan sekls, riteņi ūdenī tikai ceturtdaļaršīnu. Varētu braukt tīri ciešami, ja nebūtu tiltu. Pie katra tilta jākāpj laukā no tarantasa un jāmirkst dubļos vai ūdenī; lai uzbrauktu uz tilla, vispirms pie augstās tilta malas jāpieliek dēļi vai bajķi, kas samesti turpat uz tilta. Zirgus vedam pāri tiltam pa vienam. Fjodors Pavlovičs atjūdz piejūga zirgus un liek man turēt aiz pavadas; turu viņus aiz aukstām, dubļiem apķepušām pavadām, bet zirgi ir niķaini, kāpjas atpakaļ, vējš rauj man nost mēteli, lietus sāpīgi cērt sejā. Vai negriezties atpakaļ? Taču Fjodors Pavlovičs klusē un droši vien gaida, kad es pats aicināšu braukt atpakaļ, bel arī es klusēju.

Ar joni ieņemam vienu tiltu, otru, pēc tam trešo . .. iestiegam dubļos un gandrīz apgāžamies, kādā citā vietā saniķojas zirgi, bet piles un kaijas lidinās virs mums un it kā zobojas. Pēc Fjodora Pavloviča sejas, pēc viņa rāmajām kustībām, pēc klusēšanas vēroju, ka viņš tā ir mocījies vairākkārt, ka ir bijis vēl lielākās sprukās un ka viņš jau sen jo sen pieradis pie neizbrienamiem dubļiem, ūdens, pie aukstā lietus. Sūra, grūta ir viņa dzīve!

Uzbraucam uz saliņas. Tur ir mājele bez jumta; pa slapjiem kūtsmēsliem staigā divi samirkuši zirgi. Fjodors Pavlovičs sauc, sauc, un no mājeles iznāk bārdains vīrs ar garu vicu rokā un apņemas parādīt mums ceļu. Viņš, ne vārda neteikdams, iet pa priekšu, mērī ar vicu, cik dziļš ir ūdens, pārbauda, cik ciets pamats zem kājām, un mēs viņam sekojam. Bārdainais izved mūs uz garas, šauras joslas, ko dēvē par «mugurkaulu»; mums jābraucot pa šo mugurkaulu un, kad tas beigšoties, jāpagriežoties pa kreisi, pēc tam pa labi un jāuzbraucot uz otra mugurkaula, kas stiepjoties līdz pašai pārceltuvei.

Debess kļūst tumšāka; nav vairs ne pīļu, ne kaiju. Bārdainais vīrs mums parādīja, kur braukt, un pats jau sen aizgājis mājās. Beidzās pirmais mugurkauls, atkal plunčojamies pa ūdeni, pagriežamies pa kreisi, pēc tam pa labi. Beidzot sākas arī otrais mugurkauls. Tas stīdz gar pašu upes krastu.

Irtiša ir plata. Ja Jermaks tai peldētu pāri palu laikā, noslīktu arī bez bruņu krekla. Viņējais krasts ir augsts, stāvs un pavisam tuksnešains. Redzama roza; pa šo rozu, tā stāsta Fjodors Pavlovičs, ejot ceļš kalnup uz Pustinnoje ciemu, kur man jābrauc. Bet šaipusē krasts ir lēzens, tikai aršīnu virs ūdens līmeņa; kails, grambains un pēc izskata slidens; duļķaini viļņu vāli ar baltām krēpēm nikni gāžas tam virsū un tūliņ pat steidzas atpakaļ, it kā tiem būtu pretīgi pieskarties pie šā nejaukā, glumā krasta, kur, pēc izskata spriežot, var dzīvot tikai krupji un klaiņāt lielu grēcinieku dvēseles. Irtiša nešalc un nekrāc, taču šķiet, ka tā savā gultnē zvetē pa zārku vākiem. Nolādēts iespaids!

Piebraucam pie mājas, kurā dzīvo prāmnieki. Viens iznāk un apgalvo, ka uz otru pusi nevarot braukt, neļaujot sliktais laiks, jāgaidot līdz rītam.

Palieku pārnakšņot. Visu nakti klausos, kā krāc pārcēlāji un mans ormanis, kā pa logiem bungo lietus un ārā gaudo vējš, kā dusmīgā Irtiša zvetē pa zārku vākiem . .. Agrā rītā eju uz upi; lietus arvien vēl līst, bet vējš pieklusis, taču ar prāmi braukt arvien vēl nevarot. Mani pārved pāri laivā.

Šo pārceltuvi apkalpo zemnieku — saimnieku artelis; pārcēlāju vidū nav neviena trimdinieka, visi šejienieši vien. Ļaudis labsirdīgi, laipni. Kad es, pārbraucis pāri upei, kāpju slidenajā kalnā, lai izkļūtu uz ceļa, kur mani gaida zirgs, nopakaļ vēl skan laimīga ceļa un labas veselības un sekmju vēlējumi… Bet Irtiša dusmojas . . .

12. maijā

V

Tīrā sodība ar šiem paliem! Kolivaņā man nedod pasta zirgus; stāsta, ka gar Obas krastu applūdušas pļavas, nevarot braukt. Esot aizturējuši pat pastu un par to gaidot īpašu rīkojumu.

Pasta stacijas rakstvedis ieteic man braukt ar brīva līguma ormaņiem uz kādu tur Vjunu, bet no turienes uz Krasnijjaru; no Krasnijjaras mani vedīšot verstis divpadsmit ar laivu uz Dubrovinu, un tur man iedošot pasta zirgus. Tā es arī daru: braucu uz Vjunu, pēc tam uz Krasnijjaru … Mani aizved pie zemnieka Andreja, kuram esot laiva.

—    Ir, laiva ir! — saka Andrejs, gadus piecdesmit vecs, kalsens vīrs ar gaišbrūnu bārdiņu. — Laiva ir! Agrā rītā ar to aizveda uz Dubrovinu piesēdētāja skrīveri, laiva drīz būs atpakaļ. Pagaidiet un, laiku īsinādami, dzeriet tēju.

Dzeru tēju, pēc tam uzrāpjos pēļu un spilvenu kalnā … Pamostos, jautāju par laivu — vēl neesot atgriezusies. Goda istabā, lai nebūtu auksti, sievas iekūrušas krāsni un pie reizes cepušas maizi. Istaba sasilusi, maize jau izcepusi, bet laivas arvien vēl nav.

—   Aizsūtīju mīkstčaulīgu puisi! — saimnieks nopūšas, galvu grozīdams. — Neizdarīgs kā meitietis, droši vien nobijies no vēja un nebrauc. Vai tu redz, kāds vējš! Būtu nu, kungs, vēl padzēris tēju! Kazi, tev ir sērīgi ap sirdi?

Muļķītis noskrandušā paltrakā, basām kājām, lietū samircis, stiepj priekšnamā malku un ūdens spaiņus. Atkal un atkal viņš iemet aci pie manis goda istabā; pavīd pinkainā, nesukātā galva, viņš aši kaut ko nomurmulē, nodīc kā teļš — un atpakaļ. Šķiet, ka, skatoties uz viņa slapjo seju, stingajām acīm un klausoties viņa balsī, arī es drīz sākšu murgot.

Pēc pusdienlaika pie saimnieka atbrauc ļoti garš un ļoti resns vīrs ar platu buļļa pakausi, milzīgām dūrēm, līdzīgs taukos izplūdušam krievu krodziniekam. Viņu sauc par Pjotru Petroviču. Dzīvojot kaimiņu ciemā, un kopā ar brāli viņam tur esot piecdesmit zirgi, pelnoties kā brīva līguma ormanis, dodot pasta stacijai savus trijjūgus, arot zemi, pērkot un pārdodot lopus un pašlaik braucot uz Kolivaņu kādā tirdzniecības darīšanā.

—   Vai jūs no Krievijas? — viņš man uzprasa.

—   No Krievijas.

—    Ne reizi neesmu bijis. Pie mums, ja kāds izbraukājis Tomsku, tas jau ceļ degunu tik augstu, it kā visu pasauli būtu apceļojis. Are, avīzēs raksta, ka drīz līdz mums uzbūvēšot dzelzceļu. Sakiet, kungs, — kā tas ir? Mašīna darbojas ar sutu, to es labi saprotu. Bet, teiksim, ja tai jābrauc caur sādžu, sabruks tak visas mājas un cilvēkus sabrauks!

Es skaidroju, viņš vērīgi klausās un saka: «Redz nu!» Sarunājoties uzzinu, ka šis tuklais vīrs bijis gan Tomskā, gan Irkutskā, gan Irbitā, ka viņš, būdams jau precējies, pats iemācījies lasīt un rakstīt. Uz mājastēvu, kurš bijis tikai Tomskā, viņš raugās ar pārākuma apziņu, negribīgi viņu uzklausa. Kad ciemiņam kaut ko piedāvā vai pasniedz, viņš pieklājīgi saka: «Neliecieties traucēties!»

Mājastēvs un ciemiņš sēstas tēju dzert. Jauns sievišķītis, saimniekā vedekla, pienes viņiem uz paplātes tēju un zemu paklanās, viņi paņem tases un klusēdami dzer. Nostāk, pie krāsns, mutuļo patvāris. Es atkal uzrāpjos pēļu un spilvenu kalnā, guļu, lasu, pēc tam noslīdu lejā un rakstu; aizrit ilgs laiks, ļoti ilgs, bet sievišķītis arvien vēl klanās un mājastēvs ar ciemiņu aizvien vēl dzer tēju.

—   Be-ba! — priekšnamā kliedz muļķītis. — Me-ma!

Bet laivas nav! Arā tumst, goda istabā aizdedzina

tauku sveci. Pjotrs Petrovičs mani ilgi iztaujā, kur un kādēļ es braucu, vai būs karš, cik maksā mans revolveris, bet arī viņam jau apnicis runāt; viņš vairs nesaka ne vārda, sēž pie galda, atbalstījis vaigus dūrēs un iegrimis domās. Svecei gruzd dakts. Klusu atveras durvis, ienāk muļķītis un apsēžas uz lādes; viņš atrotījis piedurknes līdz pleciem, rokas viņam izģindušas, tievas kā skali. Apsēžas un blenž uz sveci.

—   Vācies, vācies laukā! — saimnieks saka.

—   Me-ma! — muļķītis dīc un saliecies iziet priekšnamā. — Be-ba!

Lietus bungo pa loga rūtīm. Mājastēvs un ciemiņš sēžas pie galda strēbt pīļu viru; nevienam ēst negribas, un viņi ēd tikai tāpat vien, aiz gara laika … Pēc tam jauniņā vedekla izklāj uz grīdas pēļus, saliek spilvenus; saimnieks un ciemiņš izģērbjas un apgulstas blakus.

Cik briesmīga garlaicība! Lai izklaidētos, domās ceļoju uz dzimto pusi, kur ir jau pavasaris un salts lietus nebungo pa loga rūtīm, bet, kā par spīti, atcerējos tikai vārgu, pelēcīgu, bezjēdzīgu dzīvi; šķita, ka arī tur gruzd sveces dakts, ka ari tur kliedz: «Me-ma! Beba! .. .•» Nav nekāda prieka griezties atpakaļ.

Noklāju sev uz grīdas puskažoku, apgulstos un pie pagalvja nolieku sveci. Pjotrs Petrovičs paslien galvu un raugās uz mani.

—    Es jums gribu paskaidrot, lūk, ko . . . — viņš paklusām saka, lai mājastēvs nedzirdētu. — Ļaudis šeit, Sibīrijā, ir tumši, neapdāvināti. No Krievijas viņiem ved šurp gan puskažokus, gan katūnu, gan traukus, gan naglas, un paši viņi neko neprot. Tikai zemi ar, pelnās, braukājot ormaņos, un vairāk nekā … Pat zivis zvejot neprot. Garlaicīgi ļaudis, lai dievs nedod, cik garlaicīgi! Dzīvoju kopā ar viņiem un tikai resnumā pārliecīgi pieņemos, bet ka dvēselei kas vai prātam — itin nekā, jānudien! Zēl skatīties, cienīts kungs! Cilvēki šeit taču ir kārtīgi, sirds viņiem līdzjūtīga, viņi nedz zags, nedz kādam pāri darīs, nedz arī pārmērīgi žūpos. Zelta cilvēki, bet, paskat, nodzīvo savu mūžu pa tukšam, bez kāda labuma, gluži kā mušas vai, teiksim, odi. Paprasiet viņiem: kālab viņi dzīvo?

—   Cilvēki strādā, ir paēduši, apģērbušies, — es atbildu. — Ko viņiem vēl vajag?

—   Tomēr cilvēkiem jāsaprot, kālabad viņi dzīvo. Krievijā, kazi, to saprot!

—   Nē, nesaprot.

—    Tas nu nekādi nav iespējams, — Pjotrs Petrovičs, brīdi padomājis, saka. — Cilvēks nav zirgs. Par provi, pie mums visā Sibīrijā nav taisnības. Un, ja kādreiz ir bijusi, tad sen jau nosalusi. Tāpēc cilvēkiem šitā taisnība jāmeklē. Es esmu bagāts, spēcīgs vīrs, piesēdētājs mani allaž aizstāvēs, un es varu šim pašam saimniekam kaut vai rītdien nodarīt kādu pārestību: varu viņu cietumā sapūdēt, viņa bērnus ar ubagu tarbu pasaulē palaist. Un neviens man neko nepadarīs, un viņu neviens nespēs aizsargāt — jo dzīvojam bez taisnības… Tikai baznīcas grāmatās ierakstīts, ka esam cilvēki, Pjotri un Andreji, bet īstenībā esam vilki. Vai arī dievs ar savu prātu izlemj mūsu vietā … Tā nav nekāda joka būšana, tā ir briesmīga būšana, bet saimnieks gluži mierīgi nogūlās un trīs reizes pārmeta pierei krustu, it kā tas arī būtu viss; kazi, iedzīvojas naudā un to noglabā, varbūt jau savus astoņus simtus sakrājis, pērk arvien klāt jaunus zirgus, bet būtu sev pajautājis — kālab? Uz viņpasauli tak līdzi nepaņems! Viņš jau sev arī pajautātu, bet nav saprašanas: prātiņš par īsu.

Ilgi runāja Pjotrs Petrovičs . . . Bet galu galā beidza arī viņš; jau svīst gaisma un gaiļi dzied. — Me-ma! — īd muļķītis. — Be-ba! Taču laivas arvien vēl nav!

13. maijā

VI

Dubrovinā man dod zirgus, un es braucu tālāk. Taču četrdesmit piecas verstis šaipus Tomskas man atkal teic, ka braukt nevarot, ka Tomas upe pārplūdinājusi pļavas un ceļus. Atkal jābrauc ar laivu. Un šeit tas pats, kas Krāsnijjarā: laiva aizbraukusi uz otru krastu, bet nevarot atgriezties, jo pūš stiprs vējš un upē lieli viļņu vāli… Gaidīšu!

No rīta sniga sniegs un pārklāja zemi pusotra veršoka biezā kārtā (tas notiek 14. maijā!), ap pusdienlaiku līst lietus un izkausē visu sniegu, bet vakarā, saulei rietot, kad stāvu krastā un skatos, kā ar straumi cīnās šurp braucošā laiva, līst lietus un birst ledus putraimi … Un tanī pašā laikā vērojama parādība, kas nekādi nesaderas kopā ar sniegu un aukstumu: es skaidri dzirdu pērkona grāvienus. Pasta puiši met krustu un saka — tas esot uz siltu laiku.

Laiva ir liela. Vispirms tajā sakrauj kādus divdesmit pudus pasta, pēc tam manu bagāžu un visu pārsedz ar slapjiem lūku pīteņiem … Pastnieks, garš pusmūža vīrs, apsēstas uz pasta somas, es — uz sava čemodāna. Pie manām kājām piemetas mazs kareivītis, viss vienos vasarraibumos. Šinelis tik slapjš, ka var kaut izgriezt, un no cepures aiz apkakles tek ūdens.

— Lai nu dievs mums palīdz! Stumies nost no krasta!

Braucam pa straumei netālu no vilku kārklu krūmiem. Airētāji slāsta, ka nupat, pirms minūtēm desmit, noslīkuši divi zirgi, bet zēns, kas sēdējis ratos, tik tikko izglābies, pieķerdamies pie vilku kārkla krūma.

—   Puiši, airējiet, airējiet, izstāstīsiet vēlāk! — stūrētājs skubina. — Piespiediet!

Pa upi, kā tas bieži mēdz būt pirms negaisa, aizdrāžas vēja brāziens… Kailos vilku kārklu krūmus vējš noliec līdz ūdenim un šalc to zaros, upe pēkšņi kļūst tumša, sāk velties viļņu vāli, cits citu apsteigdami …

—   Puiši, grieziet laivu krūmos, pagaidīsim, kamēr pierims! — klusu saka stūrmanis.

Puiši laivu jau griež uz vilku kārklu krūmiem, bet tobrīd viens airētājs iebilst — ja negaiss ieilgšot, visa nakts būšot jāpavada vilku kārklos, un mēs tik un tā noslīkšot, un vai tāpēc nevajadzētu labāk braukt tālāk? Ierosina izlemt ar balsu vairākumu, un nolemjam braukt tālāk …

Upe kļūst vēl tumšāka, spēcīgais vējš un lietus cērt mums sānos, bet krasts aizvien vēl ir tālu, un krūmi, pie kuriem nelaimes gadījumā varētu pieķerties, paliek aiz muguras … Pastnieks, kas savā mūžā pieredzējis daudz ko, klusē, nemaz nepakustas, sēž kā sasalis, klusē arī airētāji… Redzu, ka kareivītim pēkšņi pietvīkst kakls. Man sirds kļūst smaga, domāju tikai par to — ja laiva apgāzīsies, vispirms nometīšu puskažoku, pēc tam svārkus, pēc tam …

Bet, lūk, krasts slīd arvien tuvāk un tuvāk, puiši cilā airus priecīgāk; pamazām no sirds noveļas lielais smagums, un, kad līdz krastam vairs tikai kādas trīs asis, prāts pēkšņi kļūst priecīgs, viegls, un es jau domāju:

«Labi ir bailīgajam! Cik maz vajag, lai viņš uzreiz kļūtu ļoti priecīgs!»

15. maijā

VII 1

Man nepatīk, ja inteliģents trimdinieks stāv pie loga un klusēdams skatās uz blakus nama jumtu. Par ko viņš tobrīd domā? Man nepatīk, ja viņš ar mani runā par niekiem un turklāt raugās man sejā, tā saviebis ģīmi, it kā gribētu sacīt: «Tu atgriezīsies mājās, bet es neatgriezīšos.» Nepatīk tāpēc, ka tobrīd man viņa ārkārtīgi žēl.

Bieži lietotais izteiciens, ka nāves sodu tagad piespriež tikai izņēmuma gadījumos, nav visai pareizs; visiem lielākajiem sodiem, kas aizstājuši nāves sodu, joprojām tomēr ir nāves soda pati svarīgākā un būtiskākā pazīme, proti — sods ir uz visu mūžu, sods ir mūžīgs, un tiem visiem ir mērķis, ko tie mantojuši tieši no nāves soda, — noziedznieka izraidīšana no normālas cilvēciskas vides uz visiem laikiem, un cilvēks, kas izdarījis smagu noziegumu, ir miris sabiedrībai, kurā tas piedzimis un izaudzis, gluži tāpat kā nāves soda kundzības laikos. Mūsu samērā humānajā Krievijas likumdošanā lielākie sodi, gan kriminālsodi, gan labošanas sodi, gandrīz vienmēr ilgst visu mūžu. Katorgas darbi nenovēršami saistīti ar nometināšanu uz visu mūžu; izsūtīšana nometināšanā briesmīga tieši tāpēc, ka ilgst visu mūžu; arestantu rotās notiesātais pēc soda izciešanas, ja ciema sabiedrība nav ar mieru uzņemt sodīto savā vidū, tiek nosūtīts uz Sibīriju; tiesību atņemšana gandrīz visos gadījumos notiek uz visu mūžu un tā tālāk. Tādējādi visi augstakie sodi nedod noziedzniekam mūžīgu mieru kapā, tieši to, kas manas jūtas varētu samierināt ar nāves sodu, bet, no otras puses, sods uz visu mūžu, apziņa, ka cerība uz kaut ko labāku nav iespējama, ka valsts pilsonis manī miris uz visu mūžu un ka nekādi mani personiskie pūliņi to necels augšā, ļauj domāt, ka nāves sods Eiropā un pie mums nav atcelts, bet tikai ietērpts citā cilvēka jūtām mazāk riebīgā veidā. Eiropa pārāk ilgu laiku radināta pie nāves soda, lai no tā atteiktos bez ilgas un nogurdinošas vilcināšanās.

Esmu dziļi pārliecināts, ka pēc piecdesmit vai simt gadiem uz mūsu sodiem, kas ilgst visu mūžu, raudzīsies ar tādu pašu neizpratni un neērtības sajūtu, ar kādu mēs tagad raugāmies uz nāsu izraušanu vai kreisās rokas pirksta nociršanu. Tāpat esmu dziļi pārliecināts — lai cik patiesi un skaidri mēs apzinātos, ka novecojušas un aizspriedumainas ir šādas atmirstošas parādības kā sodi, kas ilgst visu mūžu, mēs nepavisam nespējam līdzēt šajā nelaimē. Lai aizstātu šos sodus, kas piespriesti uz visu mūžu, ar kaut ko citu racionālāku un vairāk atbilstošu taisnībai, šobrīd mums nepietiek ne zināšanu, ne pieredzes un tātad arī drosmes; visi mēģinājumi šinī virzienā, nenoteikti un vienpusīgi, varētu mūs novest tikai pie lielām kļūdām un galējībām — tāds liktenis ir visiem pasākumiem, kas nebalstās uz zināšanām un pieredzi. Lai cik tas skumīgi un dīvaini, bet mums nav pat tiesību izlemt moderno jautājumu: kas Krievijai ir izdevīgāks — cietums vai trimda, jo mēs nepavisam nezinām, kas ir cietums un kas ir trimda. Padomājiet par to mūsu literatūras daļu, kurā būtu tēlots cietums vai trimda: cik liela nabadzība! Divi vai trīs rakstiņi, divi vai trīs autori, bet tālāk viss tukšs un kluss, it kā Krievijā nebūtu ne cietumu, ne trimdas, ne katorgas. Jau divdesmit vai trīsdesmit gadu mūsu domājošā inteliģence atkārto frāzi, ka ikviens noziedznieks esot sabiedrības produkts, bet cik vienaldzīga mūsu inteliģence pret šo produktu! Iemesls šādam indiferentisinam pret ieslodzītajiem un trimdā nīkstošajiem, kas nesaprotams kristīgā valstī un kristīgā literatūrā, meklējams apstāklī, ka mūsu — Krievijas juristi ir ārkārtīgi neizglītoti; viņi maz zina un tikpat maz spējuši atbrīvoties no profesionāliem aizspriedumiem kā viņu apsmietie blēdīši. Krievijas juristi noliek universitātē eksāmenus tikai tādēļ, lai prastu tiesāt cilvēkus un piespriest viņiem cietumu vai trimdu; iestājušies dienestā un saņemdami algu, viņi tikai tiesā un piespriež sodus, bet, kur sūta noziedznieku pēc notiesāšanas un kādēļ, kas ir cietums un kas ir Sibīrija, to viņi nezina, par to neinteresējas, un tas neietilpst viņu kompetencē: šie pienākumi jau jāveic konvojniekiem un cietumu priekšniekiem ar sarkanu degunu!

Kā man stāstīja šejienes iedzīvotāji, ierēdņi, pasta puiši, ormaņi, ar kuriem man gadījās sarunāties, inteliģentie trimdinieki — visi šie bijušie virsnieki, ierēdņi, notāri, grāmatveži, zelta jaunatnes pārstāvji, kas šeit atsūtīti par viltošanu, izšķērdēšanu, blēdībām un tā tālāk, — dzīvo ļoti noslēgti un atturīgi. Vienīgais izņēmums ir subjekti, kuriem piemīt Nozdreva temperaments; šādi subjekti visur, ikvienā vecumā un jebkurā stāvoklī paliek tie, kas viņi ir; bet viņi nesēž vienā vietā, klaiņā Sibīrijā, gluži kā čigāni, un ir tik ļoti kustīgi, ka vērojoša acs viņus gandrīz nemaz nespēj saskatīt. Taču «nelaimīgo» inteliģentu vidū bieži vien sastopami ne tikai Nozdrevi, bet arī dziļi grimuši, netikumīgi, klaji nelietīgi ļaudis, bet tie gandrīz visi ir zināmi, tos pazīst ikviens, un uz tiem rāda ar pirkstu. Tomēr atkārtoju — lielum lielais vairums dzīvo ļoti atturīgi.

Pēc ierašanās trimdas vietā inteliģentie izsūtītie sākumā ir apmulsuši, pārsteigti; viņi ir bikli un it kā pagalam nomākti. Viņi lielāko tiesu ir trūcīgi, panīkuši, ar nepietiekamu izglītību, un viņiem nav itin nekā cita kā tikai rokraksts, bieži vien nekur nederīgs. Daži trimdinieki sāk ar to, ka pārdod citu pēc cita savus Holandes audekla naktskreklus, palagus, kabatas lakatiņus, un beidz ar to, ka pēc diviem vai trim gadiem nomirst drausmīgā nabadzībā (piemēram, Tomskā nesen esot nomiris Kuzovļevs, kam bija svarīga nozīme Taganrogas muitnīcas prāvā; viņš apbedīts uz kāda augstsirdīga cilvēka, arī trimdinieka, rēķina); citi pamazām iekārtojas kādā darbā un nostājas uz savām kājām; viņi nodarbojas ar tirdzniecību, advokatūru, raksta vietējās avizēs, strādā par pārrakstītājiem un tamlīdzīgi. Viņu izpeļņa reti kad pārsniedz trīsdesmit līdz trīsdesmit piecus rubļus mēnesī.

Trimdinieku dzīve ir garlaicīga. Sibīrijas daba salīdzinājumā ar Krievijas dabu viņiem lieķas vienmuļa, nabadzīga, klusa; Debessbraukšanas dienā ir sals, Vasaras svētkos snieg slapjš sniegs. Dzīvokļi pilsētās nejauki, ielas dubļainas, veikalos viss dārgs, izvēle maza, preces vecas, un daudz kas tāds, pie kā pieradis eiropietis, nav nopērkams ne par kādu naudu. Vietējie inteliģenti, domājošie un nedomājošie, no agra rīta līdz vēlai naktij dzer degvīnu, dzer neglīti, rupji un muļķīgi, nezinādami mēru un neapreibdami; jau pēc pirmajāmpāris frāzēm šejienes inteliģentais cilvēks katrā ziņā jautās: «Vai neiedzersim degvīnu?» Garlaicības mākts, kopā ar viņu dzer arī trimdinieks, sākumā viebjas, pēc tam pierod un galu galā, protams, pārdzeras. Ja runājam par žūpošanu, tad nevis trimdinieki demoralizē sibīriešus, bet Sibīrijas iedzīvotāji demoralizē trimdiniekus. Sievietes šeit tikpat garlaicīgas kā Sibīrijas daba; viņās nav nekāda košuma, viņas ir saltas, neprot gaumīgi ģērbties, nedzied, nesmejas, nav piemīlīgas un, kā teica kāds vecs sibīrietis sarunā ar mani: «Aptaustot liekas it kā koks vien būtu.» Kad Sibīrijā ar laiku radīsies savi romānisti un dzejnieki, viņu romānos un poēmās varones nebūs sievietes; sievietes neiedvesmos, neierosinās uz cildenu darbību, neglābs, neies līdzi «uz pasaules malu». Ja nepieminam sliktus traktierus, ģimeņu pirtis un daudzās netiklības mājas, atklātās un slepenās, kuras sibīriešiem tik ļoti patīk, tad pilsētās nav nekādas izklaidēšanās. Garos rudens un ziemas vakaros trimdinieks kvern savā mītnē vai iet pie kāda veca sibīrieša degvīnu dzert; divatā izdzer pāris pudeļu degvīna un pusduci alus, pēc tam seko parastais jautājums: «Vai neaizbrauksim uz turieni?» — tas ir, uz netiklības māju. Skumīgi un vēlreiz skumīgi! Kā lai izklaidē savu sirdi? Trimdinieks izlasa kādu vecu grāmateli, līdzīgu Ribo «Gribas slimībām», vai arī pirmajā saulainajā pavasara dienā uzvelk gaišas bikses — un tas ir viss. Ribo ir mazliet garlaicīgs, un turklāt vai ir jālasa par gribas slimībām, ja pašas gribas nemaz nav? Gaišajās biksēs ir auksti, bet tā tomēr ir dažādība!

18. maijā

VIII

Sibīrijas trakts ir visgarākais un, šķiet, arī visnejēdzīgākais ceļš visā pasaulē. No Tjumeņas līdz Tomskai, ne jau ierēdņu, bet apvidus dabisko apstākļu dēļ tas vēl ir ciešams: šeit ir klajš līdzenums; no rīta lija lietus, bet vakarā jau zeme sausa; ja līdz maija beigām trakts ir klāts ar biezu, nelīdzenu, kūstošu sniegu, kas pārvērties par ledu, tad ceļinieks var braukt pa lauku, plašajās ārēs izvēlēdamies jebkuru apceļu. Aiz Tomskas jau sākas taiga un pakalni; augsne šeit tik drīz neapžūst, apceļu nav kur izvēlēties, gribot negribot jābrauc pa traktu. Un tieši tāpēc aiz Tomskas ceļinieki sāk rāties un kļūst par centīgiem sūdzību grāmatu līdzstrādniekiem. Ierēdņu kungi rūpīgi izlasa viņu sūdzības un pie katras uzraksta: «Atstāt bez ievērības.» Kāpēc gan viņi raksta? Ķīnas ierēdņi jau sen būtu iegādājušies attiecīgu zīmogu.

Kopā ar mani no Tomskas līdz Irkutskai brauc divi poručiki un kara ārsts. Viens ir kājnieku poručiks ar pinkainu papahu, otrs poručiks ir topogrāfs ar akselbanti. Katrā pasta stacijā mēs visi, netīri, izmirkuši, miegaini, lēnās braukšanas un kratīšanās nomocīti, nokrītam uz dīvāna un dusmojamies: «Cik nejauks, cik briesmīgs ceļš!» Bet staciju rakstveži un pārziņi mums saka:

—   Tas vēl nav nekas, pagaidiet tikai, kas būs pie Kozuļkas!

Ar Kozuļku biedē katrā pasta stacijā, sākot no Tomskas — rakstveži, noslēpumaini smīnēdami, bet pretimbraucēji ar ļaunu prieku: «Es izbraucu, tagad brauc tu!» Viņi tik ļoti satrauc iztēli, ka noslēpumainā Kozuļka sāk rādīties sapņos kā putns ar garu knābi un zaļām acīm.

Par Kozuļku dēvē divdesmit divas verstis garu ceļa posmu starp Cernorečenskas un Kozuļkas zirgu pasta stacijām (tas ir, starp Ačinskas un Krasnojarskas pilsētām). Divas vai trīs stacijas šaipus briesmīgā posma jau ir redzami priekšvēstneši. Kāds pretimbraucējs stāsta, ka viņa rati četras reizes apgāzušies, cits sūrojas, ka viņa ratiem pārlūzusi ass, trešais drūmi klusē un uz jautājumu, vai ceļš labs, atbild: «Ļoti labs, jupis viņu būtu rāvis!» — uz mani visi raugās ar nožēlu, gluži kā uz mirušu, jo es braucu ar savu ekipāžu.

—   Droši vien salauzīsiet riteņus un iestrēgsiet dubļos! — man saka un nopūšas. — Labāk būtu braucis ar pasta zirgiem!

Jo tuvāk Kozuļka, jo briesmīgāki ir priekšvēstneši. Netālu no Černorečenskas stacijas vakarā rati ar maniem -ceļa biedriem pēkšņi apgāžas, un poručiki un ārsts, reizē ar viņiem arī viņu čemodāni, saiņi, zobeni un vijoles kaste sakrīt dubļos. Naktī pienāk mana kārta. Tieši pie Černorečenskas stacijas ormanis negaidot paziņo, ka maniem ratiem esot saliekusies dzelzs tapa, kas ratu priekšu savieno ar priekšējo asi; kad šī tapa saliecas vai pārlūst, ratu priekša skar zemi. Stacijā sakās labošana. Kādi pieci ormaņi, kuri tik dikti ož pēc ķiplokiem un sīpoliem, ka, blakus stāvot, aizraujas elpa un sametas slikta dūša, dubļainos ratus apgāž uz sāniem un ar veseri sit laukā saliekto tapu. Man viņi stāsta, ka ratiem ieplaisājis vēl kāds tur spilvens, noslīdējusi ratu priekšas plāksne, nolūzuši trīs uzgriežņi, taču es neko nesaprotu un arī nevēlos saprast… Tumsa, aukstums, garlaicība, gribas gulēt. . . .

Stacijas istabā deg nespodra lampiņa. Ož pēc petrolejas, ķiplokiem un sīpoliem. Uz viena dīvāna atgulies un aizmidzis poručiks ar papahu, uz otra sēž kāds bārdains vīrs un laiski mauc kājās zābakus; viņš nule saņēmis pavēli brpukt un salabot telegrāfu, bet viņam gribas gulēt, nevis braukt. Poručiks ar akselbanti un ārsts sēž pie galda, nogurušās galvas atbalstījuši uz delnām, un snauž. Dzirdams, ka krāc papahas valkātājs un pagalmā sit ar veseri.

Runā .. . Visgarām traktam visas šīs sarunas pasta stacijās risinās par vienu un to pašu tematu: kritizē vietējo priekšniecību un gānī ceļu. Visvairāk liek pasta un telegrāfa resoram, lai gan Sibīrijas traktā šis resors tikai valda, nevis rīkojas. Nogurušam ceļiniekam, kuram līdz Irkutskai vēl jābrauc vairāk nekā tūkstoš verstis, viss pasta stacijās stāstītais liekas šausmīgs. Visas šīs valodas, ka vienam Ģeogrāfiskas biedrības biedram, braucot kopā ar savu sievu, pāris reižu salūzusi ekipāža un galu galā viņi bijuši spiesti pārnakšņot mežā, ka viena dāma, ratiem kratoties, pārsitusi galvu, ka viens akcīzes ierēdnis notupējis ratos, dubļos iestidzis, sešpadsmit stundas un samaksājis zemniekiem divdesmit piecus rubļus par izcelšanu no dubļiem un aizvešanu līdz nākamajai stacijai, ka neviens ekipāžas īpašnieks

neesot bez kļūmēm aizkļuvis līdz stacijai, — visas šādas valodas atbalsojas sirdi kā nelaimes putna kliedzieni.

Spriežot pēc dzirdētā, visvairāk cieš pasts. Ja gadītos labs cilvēks, kas uzņemtos izsekot Sibīrijas pasta gaitas no Permas kaut vai līdz Irkutskai un pierakstītu savus iespaidus, rastos garš stāsts un lasītāji apraudātos. Sāksim ar to, ka visi šie ādas saiņi un maisi, kuros Sibīrijai ved reliģiju, izglītību, tirdzniecību, kārtību un naudu, bez jebkādas vajadzības veselu dienu un nakti stāv Permā tikai tādēļ, ka laiskie tvaikoņi vienmēr nokavējas ar braukšanu. No Tjumeņaslīdz Tomskai pavasarī līdz pat jūnijam pasts karo ar baismīgiem upju paliem un neizbrienamiem dubļiem; prātā nāk, ka vienā stacijā palu dēļ man bija jāgaida apmēram diena un nakts; reizē ar mani gaidīja arī pasts. Pāri upēm un pārplūdušām pļavām smagos pasta maisus ved mazās laivās, kas neapgāžas tikai tāpēc, ka par Sibīrijas pastniekiem droši vien dedzīgi aizlūdz viņu mātes. Bet no Tomskas līdz Irkutskai pasta rati nostāv, dubļos iestrēguši, desmit līdz divdesmit stundas pie visvisādām kozuļkām un černorečenskām, kuras nav pat saskaitāmas. Divdesmit septītajā maijā kādā stacijā man stāstīja, ka nesen, pasta ratiem Kačas upīti pārbraucot, ielūzis tilts un gandrīz noslīkuši zirgi un pasta saiņi, — tas ir viens no parastajiem piedzīvojumiem, kas pasta vedējiem Sibīrijā sen jau kļuvis pierasts. Kamēr braucu līdz Irkutskai, sešas dienas un naktis man garām nepabrauca nevieni Maskavas pasta rati; tātad tie nokavējušies vairāk nekā nedēļu un veselu nedēļu tiem bijušas kaut kādas likstas.

Sibīrijas pastnieki ir mocekļi. Viņi nes smagu krustu. Tie ir varoņi, kuru nopelnus negrib un negrib atzīt tēvzeme. Viņi daudz strādā, cīnās ar dabu tā kā neviens, brīžiem ārkārtīgi cieš, bet viņus padzen no darba, atbrīvo no amata un soda naudu uzliek daudz biežāk nekā apbalvo. Vai zināt, kādu algu viņi saņem, un vai savā mūžā esat redzējis kaut vienu pastnieku ar medaļu? Varbūt viņi daudz derīgāki nekā tie, kas raksta: «Atstāt bez ievērības,» — bet pavērojiet, cik viņi iebiedēti, nomākti, cik bikli izturas ceļinieka klātbūtnē . ..

Taču beidzot skan balss, ka ekipāžā kartībā. Var braukt tālāk.

—   Celieties! — ārsts modina papahu. — Jo agrāk izbrauksim cauri tai nolādētajai Kozuļkai, jo labāk.

—    Kungi, velns nav tik briesmīgs, kā viņu mālē, — mierina bārdainais vīrs. — Patiešām, Kozuļka nav sliktāka par citām pasta stacijām. Turklāt, ja baidāties, tās divdesmit divas verstis var noiet kājām …

—   Var noiet, ja tikai nenoslīks dubļos… — rakstvedis piebilst.

Pie debesīm svīst rīta blāzma. Auksti… Pasta puiši vēl nav izbraukuši no pagalma, bet jau runā: «Ir nu gan ceļš, lai nedod dievs!» Vispirms braucam cauri sādžai . .. Šķidri dubļi, kuros iegrimst riteņi, mijas ar sausiem pauguriņiem un grambām; no čikstiem un tiltiņiem, kurus sedz dziļi, šķidri kūtsmēsli, kā ribas rēgojas laukā baļķi, pa kuriem braucot cilvēkiem zarnas sametas otrādi, bet ekipāžām lūst asis …

Beidzot sādža paliek aiz muguras un esam jau briesmīgajā Kozuļkā. Ceļš šeit patiešām ir riebīgs, lai gan man šķiet, ka tas nav sliktāks kā, piemēram, pie Mariinskas vai pie tās pašas Černorečenskas. Iedomājieties platu stigu, gar kuru stīdz savas četras asis plats mālu un drazu uzbērums, — šis ir tā sauktais trakts. Ja skatās uz šo uzbērumu no sāniem, šķiet, ka no zemes kā no atvērtas mūzikas kasies rēgojas liels ērģeļu veltnis. Tam abās pusēs grāvji. Uz uzbēruma grambas, pusaršīnu dziļas un dziļākas, šīs grambas šķērso daudzas citas, un tādējādi viss veltnis ir kalnu virkne, kuru vidū ir savi Kazbeki un Elbrusi; kalnu galotnes jau nožuvušas, un riteņi tur klab, bet pakājē vēl žļurkst ūdens. Varbūt tikai ļoti veikls triku taisītājs spētu novietot uz šā uzbēruma ekipāžu tā, lai rati stāvētu taisni, bet parasti ekipāža vienmēr atrodas tādā stāvoklī, ka braucējam, iekām viņš nav pieradis, jākliedz: «Kučieri, mēs gāžamies!» Brīžiem labās puses riteņi iegrimst dziļā grambā un kreisie atrodas uz sausa pauguriņa, brīžiem divi riteņi iestiguši dubļos, trešais ir uz pauguriņa un ceturtais neatbalstās ne pret ko… Rati nostājas

tūkstoš stāvokļos, ceļinieks pa to laiku ik brīdi sakampj gan galvu, gan sānus, klanās uz visām pusēm un iekož pats sev mēlē, viņa čemodāni un kastes dumpojas, brāžas virsū cits citam un arī ceļiniekam. Bet paskatieties uz ormani: kā šis akrobāts spēj noturēties uz bukas?

Ja kāds paraudzītos uz mums no sāniem, tas sacītu, ka mēs nevis braucam, bet pamazām kļūstam traki. Gribam turēties tālāk no uzbēruma un braucam gar mežmalu, cenzdamies atrast kādu apceļu; bet arī šeit ir grambas, ciņi, glumi baļķi un tiltiņi. Brīdi pabraucis, ormanis aptur zirgus; viņš laiciņu padomā un, bezcerīgi nosēcies, ar tādu pieskaņu, it kā tūlīt grasītos izdarīt lielu nelietību, griež zirgus uz traktu un — taisni iekšā grāvī. Brīkš un brākš; brīkš priekšējie riteņi — brākš — pakaļējie! — mēs braucam pāri grāvim. Pēc tam uzķepurojamies uzbērumā, un riteņi atkal brīkšķ un brākšķ. Zirgi kūpēdami kūp, zveņģeles notrūkst, slejas un loki slīd sāņus… «Nu, bērā!» kliedz ormanis un, cik jaudas, gāž ar pātagu. «Nu, draudziņ! Kaut tu sprāgdams nosprāgtu!» Aizvilkuši ratus kādus desmit soļus, zirgi apstājas; tagad viņus var slānīt, cik vien tik, lamāt, kā vien prot, tālāk viņi neies. Neko darīt — atkal griežam iekšā grāvī, laižamies lejā no uzbēruma, atkal meklējam apceļu, pēc tam vēlreiz padomājam un griežamies uz uzbērumu — un tā bez gala.

Grūti braukt, ļoti grūti, bet kļūst vēl grūtāk, ja padomāju, ka šī nejaukā, gluži kā baku rētām izbedrotā, ši melnām bakām saslimusi zemes strēmele ir gandrīz vienīgā dzīsliņa, kas Eiropu savieno ar Sibīriju! Un pa šādu dzīsliņu uz Sibīriju plūstot civilizācija! Jā, tā runā, runā daudz, un, ja mūsu runāšanu dzirdētu pasta puiši, pastnieki vai šie izmirkušie, dubļainie vīri, kas stieg līdz ceļiem dubļos, brizdami blakus saviem vezumiem, kuros ved uz Eiropu tēju, kādi ieskati viņiem rastos par Eiropu, par tās vārdu patiesīgumu!

Bet paskatieties uz vezumu virkni. Kādi četrdesmit vezumi ar tējas kastēm brauc pa pašu uzbēruma kori. . . Riteņi līdz pusei iegrimuši dziļajās grambās, liesie zirģeļi kaklus uz priekšu pastiepuši… Blakus

vezumiem brien ormaņi; celdami kājas no dubļiem un palīdzēdami zirgiem — viņi jau sen ir pārguruši … Daļa vezumu apstājas. Kas noticis? Vieniem ratiem salūzis ritenis… Nē, labāk nemaz neskatīties!

Lai paņirgātos par nomocītajiem pasta puišiem, pastniekiem, vedējiem un zirgiem, kāds ierēdnis ir devis rīkojumu sagāzt ceļmalā ķieģeļu šķembu un akmeņu kaudzes. Tas tāpēc, lai atgādinātu, ka drīz vien ceļš kļūs vēl sliktāks. Dzird stāstām, ka pilsētās un ciemos gar Sibīrijas traktu dzīvojot ļaudis, kas saņemot algu par ceļa labošanu. Ja tas taisnība, tad algu viņiem vajag palielināt, lai viņi nepūlētos labot tā, ka pēc šādas labošanas ceļš kļūst arvien sliktāks un sliktāks. Zemnieki runā, ka tāda ceļa, kāds esot Kozuļkas ceļš, labošana notiekot šādā veidā. Jūnija beigās vai jūlija sākumā, pašā odu un knišļu sezonā — šejienes «Ēģiptes mocību» laikā, — no ciemiem sadzenot ļaudis, pavēlot piesviest izkaltušās grambas un bedres ar žagariem, ķieģeļu šķembām un akmeņiem, kas pat ar pirkstiem saberžami pulverī; labošana ilgstot līdz vasaras beigām. Pēc tam sniegot sniegs, ceļā sarodoties kāpas, kādas nekur citur pasaulē neesot sastopamas un kas braucēju novedot līdz jūras slimībai; pēc tam nākot pavasaris un dubļi, pēc tam atkal labošana — un tā gadu pēc gada.

Šaipus Tomskas es iepazinos ar kādu piesēdētāju un kopā ar viņu nobraucu divus vai trīs staciju posmus. Atceros, — kad sēdēju kāda ebreja mājās un strēbu asaru viru, ienāca sotņiks un ziņoja piesēdētājam — tādā un tādā vietā ceļš kļuvis pavisam neizbraucams un uzņēmējs negribot to labot. ..

—   Paaicini viņu šurp! — piesēdētājs pavēlēja.

Pēc brītiņa ienāca sīks vīrelis, pinkains, ar šķību ģīmi. Piesēdētājs uzlēca no krēsla un klupa viņam virsū . . .

—    Nelieti, kā tu uzdrošinies nelabot ceļu? — piesēdētājs kliedza raudulīgā balsī. — Ceļš nav izbraucams, cilvēki lauž kaklu, gubernators raksta, ispravņiks raksta, viņi visi mani tur par vainīgu, bet tu, draņķi, kaut tava dvēsele sapūtu, nolādētais, tu nešķīstais mūli, — ko tu boli acis? Nu? Riebekli! Lai ceļš jau rītdien būtu salabots! Rīt braukšu atpakaļ un, ja redzēšu, ka ceļš nav salabots, es tev purnu sašķaidīšu, tev, razbainiekam, kaklu nolauzīšu! Vācies!

Vīrelis mirkšķināja acis, nosvīda, savieba vēl šķībāku seju un izslīdēja pa durvīm. Piesēdētājs atgriezās pie galda, apsēdās un smaidīdams teica:

— Protams, jums, kas esat redzējis Pēterburgas un Maskavas sievietes, šejienietes nevar patikt, bet, ja labi pameklē, arī šeit var atrast glītu skuķīti . . .

Interesanti būtu zināt, ko vīrelis paspēs izdarīt līdz rītdienai. Un ko var izdarīt tik īsā laikā? Nezinu, vai tā ir laime vai nelaime Sibīrijas traktam, ka piesēdētāji ilgi vienā vietā savu amatu nepilda; viņus bieži nomaina. Dzirdēju stāstām, ka jauniecelts piesēdētājs, ieradies savā iecirknī, sadzinis pie trakta zemniekus un pavēlējis viņiem rakt abpus ceļa grāvjus; viņa pēctecis, nevēlēdamies būt mazāk savdabīgs par savu priekšgājēju, sadzinis zemniekus un pavēlējis viņiem grāvjus aizbērt. Trešais pavēlējis savā iecirknī nobērt ceļu ar pusaršīnas biezu māla kārtu. Ceturtais, piektais, sestais, septītais — ikviens centies ienest stropā savu medus daļu …

Visu cauru gadu ceļš ir un paliek neciešams: pavasarī dubļi, vasarā sausi pauguriņi, bedres un labošana, ziemā •— sniega kāpas. Straujā braukšana, no kuras kādreiz aizrāvusies elpa F. F. Vigelim un vēlāk J. A. Gončarovam, tagad varbūt iespējama tikai ziemas sākumā, kad tikko sācies kamanu ceļš. Tiesa, arī mūsdienu autori jūsmo par sibīriešu straujo braukšanu, bet tas tikai tāpēc, ka būtu neērti paceļot pa Sibīriju un neizjust strauju braukšanu, kaut vai vienīgi iztēlē …

Grūti cerēt, ka Kozuļkas posmā pienāks laiki, kad vairs nelūzīs asis un riteņi. Sibīrijas ierēdņi visā savā mūžā taču nav redzējuši labākus ceļus; viņiem patīk pat šāds ceļš, un sūdzību grāmatas, caurbraucēju korespondences un kritizēšana Sibīrijas ceļiem dod tikpat maz labuma kā nauda, ko asignē šo ceļu labošanai …

Kozuļkas pasta stacijā iebraucām, kad saule jau bija augstu. Mani ceļa biedri brauca tālāk, bet es paliku, lai salabotu savu ekipāžu.

IX

Ja ceļojumā redzētās dabas ainavas jums nav pavisam vienaldzīgas, tad, braukdams no Krievijas uz Sibīriju, jūs garlaikosieties no Urāliem līdz pat Jeņisejai. Salts līdzenums, greizi bērziņi, peļķes, šur tur ezeri, sniegs maijā un tuksnešainie, vienmuļie Obas pieteku krasti — tas arī ir viss, kas iespiežas atmiņā no pirmajām divtūkstoš verstīm. Bet daba, ko dievina cittautieši, ko ciena mūsu izbēgušie katordznieki un kas ar laiku kļūs par neizsīkstošu zelta raktuvi Sibīrijas dzejniekiem, īpatnējā, majestātiskā un brīnišķīgā daba sākas tikai ar Jeņiseju.

Lai neņem ļaunā dedzīgie Volgas cienītāji, bet es savā mūžā neesmu redzējis varenāku upi kā Jeņiseja. Kaut arī Volga ir krāšņa, atturīga, skumja skaistule, toties Jeņiseja jeb Jeņisejs ir varens, nevaldāms milzis, kas nezina, kur likt savus spēkus un jaunību. Pie Volgas cilvēks sāka ar pārdrosmi, bet beidza ar vaidu, ko dēvē par dziesmu; viņa spožās, zeltainās cerības nomainīja nevarība, ko parasti dēvē par krievu pesimismu, turpretim pie Jeņisejas dzīve sākas ar vaidu, bet beigsies ar pārdrosmi, kāda mums nav ne sapņos rādījusies. Tā vismaz domāju es, stāvēdams platās Jeņisejas krastā un, acis nenovērsdams, lūkodamies tās ūdeņos, kas drausmīgā straujumā un spēkā brāžas uz skarbo Ledus okeānu. Jeņiseja savos krastos jūtas kā šaurā aizā. Nelielie viļņu vāli steidzas cits citam garām, blīvējas, griežas virs atvaru dzelmeņiem, un šķiet dīvaini, ka šis varenais spēks vēl nav noskalojis krastus un iegrauzies dziļāk gultnē. Šajā pusē Krasnojarska, vispatīkamākā un glītākā Sibīrijas pilsēta, viņējā pusē — kalni, kas man atgādināja Kaukāzu, tādi paši sapņaini, dūmakā ieskauti. Stāvēju un domāju: cik pilnvērtīga, gudra un drosmīga dzīve kādreiz apstaros šos krastus! Apskaudu Sibirjakovu, kurš, kā to lasīju, braucot no

Peterburgas ar tvaikoni uz Ledus okeānu, lai no tā iekļūtu Jeņisejas grīvā; bija žēl, ka universitāte nodibināta Tomskā, nevis šeit, Krasnojarskā. Man bija daudz dažādu domu, un tās visas mutuļoja un blīvējās kā ūdens Jeņisejā, un es jutos labi…

Drīz aiz Jeņisejas sākas slavenā taiga. Par taigu daudz runāts un rakstīts, un tāpēc mēs no tās gaidām ko citu, nekā tā spēj dot. Sākumā jūtos mazliet it kā vīlies. Aķās pusēs ceļam vienā laidā parastie meži ar priedēm, skujmetēm, eglēm un bērziem. Nav ne ārkārtīgi resnu koku, ne galotņu, kuras uzlūkojot reibst galva; koki nepavisam nav lielāki par tiem, kas aug Maskavas apkārtnē Sokoļņikos. Biju dzirdējis, ka taiga esot kā izmirusi un augi tur nesmaržojot. Biju uz to sagatavojies, taču visu laiku, pa taigu braucot, putni vīterot vīteroja, kukainīši dūca; saulē sasilušās skujas piesātinājušas gaisu ar spēcīgu sveķu smaržu, noras un ceļmalas apbārstītas ar glezni gaišziliem, sārteniem un dzelteniem ziediem, kas tīkami kairināja ne jau redzi vien. Droši vien taigas attēlotāji vērojuši to nevis pavasarī, bet vasarā, kad arī Krievijā meži ir klusi un nesmaržo.

Taigas spēks un burvība izpaužas nevis milzīgajos kokos, nevis kapa klusumā, bet tās nepārredzamajā klaidā, kura galu un malu varbūt redzējuši tikai gājputni. Pirmajā dienā braucējs nepievērš taigai uzmanību; otrajā un trešajā dienā sāk brīnīties, bet ceturtajā un piektajā viņu savā varā gūst sajūta, ka nekad vairs nevarēs izkļūt no šis šausmones. Es uzbraucu augstā, mežiem apaugušā paugurā, paraugos uz priekšu, uz austrumiem ceļa virzienā un lejā redzu mežus, pēc tam pakalnu ar bieziem mežiem, aiz tā citu pauguru tikpat apaugušu, pēc tam vēl vienu pakalnu un tā tālāk, un tā tālāk; nākamajā dienā atkal paskatos no pakalna uz austrumiem — un atkal tāda pati ainava… Es zinu, ka tālāk tomēr būs Angara un Irkutska, bet, kas slēpjas aiz mežiem, kuri plešas no ceļa uz ziemeļiem un dienvidiem, un cik simtiem verstu tālu sniedzas šie meži, to nezina pat pasta puiši un zemnieki, kas dzimuši šajā taigā. Viņu iztēle ir drosmīgāka nekā mūsējā, bet arī viņi bez apdoma neklāsta, cik plaša ir taiga, un uz mūsu jautājumu atbild: «Tai nav ne gala, ne malas!» Viņi zina vienīgi to, ka ziemā cauri taigai no tālajiem ziemeļiem ar briežiem atbrauc sveši ļaudis, lai pirktu labību, bet, kas ir šie ļaudis un kur tie dzīvo, to šeit nezinot pat veci vīri.

Lūk, gar priedēm aizslāj izbēdzis cietumnieks ar kuli un katliņu uz muguras. Cik sīkas, niecīgas salīdzinājumā ar milzīgo taigu šķiet viņa ļaundarības, viņa ciešanas un viņš pats! Viņš šajā taigā ies bojā, un šajā nāvē nebūs nekā pārsteidzoša, ne briesmīga, gluži tāpat kā oda bojā ejā. Kamēr šeit nav daudz iedzīvotāju, taiga ir spēcīga un neuzvarama, un teiciens: «Cilvēks ir dabas valdnieks,» — nekur neskan tik bikli un neīsti kā šeit. Ja iedomāsimies, ka visi cilvēki, kas tagad dzīvo gar Sibīrijas traktu, nolemtu iznīcināt taigu un šajā nolūkā ķertos pie cirvja un uguns, tad atkārtotos pasaka par zīlīti, kas grasījusies aizdedzināt jūru. Gadoties, ka liesmas aprijot mežu kādu piecu verstu platumā, bet šī degšņa milzum lielajā taigā nez vai ir maz manāma; paiet gadu desmiti, izdegušā meža vietā saaug jauns, biezāks un drūmāks nekā iepriekšējais. Kāds zinātnieks, klaiņādams austrumu krastā, nejauši aizdedzinājis taigu; vienā mirklī visa pārredzamā zaļā masa bijusi liesmu varā. Neparastās ainavas dziļi satrauktais zinātnieks nosaucis sevi par «drausmīgās nelaimes vaininieku». Bet kāda nozīme milzīgajā taigā kādām desmit verstīm? Droši vien izdeguma vietā tagad saaudzis neizbrienams biezuklājs, tur savā nodabā klaiņā lāči, lidinās irbes, un zinātnieka darbi dabā atstājuši daudz dziļākas pēdas nekā briesmīgā nelaime, kas viņu nobiedējusi. Cilvēku parastā mēraukla taigā neder.

Un cik daudz noslēpumu ir taigā! Redz, kur starp kokiem aizlavās ceļš vai taka un pazūd meža krēslā. Uz kurieni tie ved? Vai uz slepenu spirta brūzi, vai uz kādu ciemu, par kura pastāvēšanu vēl nav dzirdējis ne ispravņiks, ne piesēdētājs, vai varbūt uz zelta raktuvēm, kuras iekārtojis klaidoņu artelis? Un cik bezbēdīga, valdzinoša brīvība dveš no šīs noslēpumainās takas!

Pasta puiši stāsta, ka taigā sastopami lāči, vilki, platradži brieži, sabuļi un stirnas. Vīrieši, kas dzīvo trakta malā, ja mājās nav ko darīt, veselām nedēļām klaiņā pa taigu un šauj tur zvērus. Medību māksla šeit ir ļoti vienkārša: ja bise sprāgusi, jāsaka «paldies dievam», bet, ja šāviņš nav gājis vaļā, tad no lāča žēlastību nav ko lūgt. Kāds mednieks man sūdzējās, ka viņa bisei šāviņš nesprāgstot piecas reizes pēc kārtas un viņš izšaujot tikai sesto reizi; ar šādu varenu ieroci iet medībās bez dunča vai mednieka pīķa ir liels risks. Fabrikās ražotās bises šeit ir sliktas un dārgas, un tāpēc bieži vien pie trakta var sastapt kalējus, kas paši prot taisīt bises. Patiesību sakot, kalēji ir talantīgi vīri, un it īpaši tas vērojams taigā, kur viņi nav pagaisuši citu talantīgu cilvēku masā. Man nepieciešamības dēļ bija tuvu jāiepazīstas ar kādu kalēju, ko pasta puisis man raksturoja ar šādiem vārdiem: «Ai, ai, tas tik ir meistars! Viņš taisa pat bises!» Gan pasta puiša balss noskaņa, gan seja man ļoti skaidri atgādināja mūsu sarunas par slaveniem māksliniekiem. Mans tarantass bija salūzis, to vajadzēja labot, un pie manis ar pasta puiša ieteikumu stacijā ieradās kalsens, bāls vīrs ar nervozām kustībām, pēc visām pazīmēm spriežot, liels dzērājs un talantīgs cilvēks. Tāpat kā labs praktizējošs ārsts, kam garlaicīgi ārstēt neinteresantu slimību, viņš pavirši un negribīgi apskatīja manu tarantasu, īsi un skaidri noteica diagnozi, mirkli padomāja un, man ne vārda nesacīdams, laiski slāja projām pa ceļu, pēc tam pavērsās atpakaļ un teica ormanim:

— Neko darīt! Nu tad ved tarantasu uz smēdi.

Tarantasu salabot kalējam palīdzēja četri galdnieki. Viņš strādāja nevērīgi, negribīgi, un šķita, ka dzelzs gūst dažādus apveidus bez viņa gribas; viņš bieži smēķēja, bez jebkādas vajadzības rakņājās dzelzs lūžņu čupā, skatījās augšup mākoņos, kad es viņu steidzināju, — tā klīrējas mākslinieki, ja viņus lūdz kaut ko nodziedāt vai padeklamēt. Retumis, it kā koķetēdams vai vēlēdamies pārsteigt mani un galdniekus, viņš augstu cēla veseri, tā ka dzirkstis šķīda uz visām pusēm, un ar vienu zvēlienu izšķīra kādu ļoti sarežģītu un neizprotamu jautājumu. Ar lācīgo, vareno zvēlienu, no kura, šķiet, vajadzēja izjukt laktai un nodrebēt zemei, plānā dzelzs plāksnīte guva vēlamo formu, un pat blusa nevarētu piesieties par neprecizitāti. Par darbu kalējs saņēma no manis piecarpus rubja; piecus paturēja sev un pusrubli atdeva četriem galdniekiem. Tie pateica paldies un vilka tarantasu uz pasta staciju, laikam gan apskauzdami talantu, kas ari taigā apzinās savu vērtību un ir tikpat despotisks kā pie mums, lielajās pilsētās.

20. jūnijā

SAHALINAS SALA

No ceļojuma piezīmēm

I

Nikolajevska pie Amūras. — Tvaikonis «Baikāls». — Pronges zemesrags un ieeja Limānā. — Sahalina ir pussala. — Laperūzs, Brautons, Krūzen&terns un Ņeve/skis. — Japāņu pētnieki. — Džaorcs zemesrags. — Talāru krasts. — Dekastrī.

1890. gada piektajā jūlijā ierados ar tvaikoni Nikolajevskas pilsētā, vienā no mūsu tēvzemes nostūriem, kas atrodas vistālāk uz austrumiem. Amūra šeit ir ļoti plata, līdz jūrai vairs tikai 27 verstis; apvidus dižens un skaists, taču atmiņas par šā novada pagātni, ceļinieku nostāsti par bargām ziemām un tikpat bargām turienes paražām, katorgas cietumu tuvums un pamestās, izmirstošās pilsētas izskats vien jau laupa jebkuru patiku priecāties par dabas ainavām.

Nikolajevsku ir dibinājis ne visai sen, 1850. gadā, slavenais Genadijs Ņeveļskis, un šis ir gandrīz vienīgais gaišais notikums pilsētas vēsturē. Piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, kad Amūras krastos, nesaudzējot kareivjus, cietumniekus un pārceļotājus, valdība pūlējās ieviest kultūru, Nikolajevskā dzīvoja ierēdņi, kas pārvaldīja novadu, šeit sabrauca daudz visvisādu Krievijas un ārzemju avantūristu, apmetās uz dzīvi pārceļotāji, kurus valdzināja neparastā zivju un zvēru pārpilnība; Nikolajevskā laikam nav bijušas svešas arī humānas intereses, un reiz pat gadījies, ka iebraucējs zinātnieks atzinis par vajadzīgu un iespējamu nolasīt šejienes klubā publisku lekciju. Tagad īpašnieki pametuši gandrīz pusi no mājam, tās ir sašķiebušās, un uz garāmgājējiem raugās tumši logi bez rāmjiem, gluži kā galvaskausa acu dobumi. Pilsētnieku dzīve ir miegaina, degvīna dvingas pārņemta, un vispār nikolajevskieši dzīvo pusbadā un ēd, ko nu dievs devis. Pārtiek, piegādādami zivis Sahalīnai, izlaupīdami zeltraktuves, ekspluatēdami cittautiešus, pārdodami pantus, tas ir, briežu ragus, no kuriem ķīnieši taisa uzbudinošu zāļu zirnīšus. Ceļā no Habarovskas līdz Nikolajevskai man gadījās sastapt diezgan daudz kontrabandistu; šeit tie savu profesiju neslēpj. Viens no viņiem, rādīdams man zelta smiltis un pāris brieža ragu, lepni sacīja: «Arī mans tēvs bija kontrabandists!» Cittautiešu ekspluatācija izpaužas ne vien parastajā apdzirdīšanā, krāpšanā un tā tālāk, bet dažbrīd arī ļoti īpatnējā veidā. Piemēram, tagad jau mirušais Nikolajevskas tirgonis Ivanovs katru vasaru braucis uz Sahalīnu, ievācis tur no giļakiem nodevas, bet nekārtīgos maksātājus spīdzinājis un kāris.

Viesnīcas pilsētā nav. Biedrības namā man pēc pusdienām ļāva atpūsties zālē ar zemiem griestiem — stāsta, ka ziemā šeit rīkojot balles; bet, kad jautāju, kur es varētu pārnakšņot, šejienieši tikai paraustīja plecus. Neko darīt, divas naktis bija jāpavada uz tvaikoņa; bet, kad tas aizbrauca atpakaļ uz Habarovsku, paliku kā zivs uz sēkļa: kur nu dēties? Mana bagāža piestātnē; staigāju pa krastmalu un nezināju, ko lai iesāku. Tieši pretim pilsētai, divas vai trīs verstis no krasta noenkurojies tvaikonis «Baikāls», ar kuru braukšu uz Tatāru jūras šaurumu, bet dzird runājam, ka tvaikonis atiešot pēc dienām četrām vai piecām, ne agrāk, kaut arī mastā jau plīvo aizbraukšanas flaga. Vai nevajadzētu sadūšoties un doties uz «Baikālu»? Bet neērti: varbūt nelaidīs uz klāja, teiks — pārāk agri. Saceļas vējš, Amūra kļūst drūma un sāk viļņoties kā jūra. Uzmācas skumjas. Eju uz biedrības namu, tur ilgi pusdienoju un klausos, ka pie blakus galdiņa runā par zeltu, par briežu ragiem, par burvju mākslinieku, kas ieradīšoties Nikolajevskā, par kādu japāni, kurš zobus raujot nevis ar knaiblēm, bet gluži vienkārši ar pirkstiem. Ja uzmanīgi un ilgi ieklausās, tad, ak dievs, cik tālu šejienes dzīve no Krievijas! Sākot ar ketlašu baliku, kas šeit, degvīnu dzerot, ir parasta uzkoda, un beidzot ar sarunām — itin visā jūtams kaut kas savdabīgs, nekrievisks. Kamēr braucu pa Amūru, jutos, it kā es būtu nevis Krievijā, bet kaut kur Patagonijā vai Teksasā; nerunājot nemaz par īpatnējo, nekrievisko dabu, man visu laiku šķita, ka mūsu — krievu dzīves veids ir pilnīgi svešs veciem amūriešiem, ka Puškins un Gogolis šeit ir nesaprotami un tāpēc nevajadzīgi, ka mūsu vēsture šeit ir garlaicīga un mēs, kas atbraukuši no Krievijas, šeit izskatāmies pēc ārzemniekiem. Attieksmē uz reliģiju un politiku es šeit vēroju pilnīgu vienaldzību. Pie Amūras sastaptie garīdznieki ēd gavēņa laikā neatļautus ēdienus, un, starp citu, par vienu no viņiem, kas bija ģērbies balta zīda svārkos, man stāstīja, ka viņš uzpērkot nelikumīgi iegūtu zeltu, sacenzdamies ar savas draudzes locekļiem. Ja kāds grib piespiest amūrieti garlaikoties un žāvāties, tam jāsāk runāt par politiku, par Krievijas valdību, par krievu mākslu. Arī tikumi šeit ir īpatnēji, citādi nekā mūsējie. Bruņnieciska izturēšanās pret sievietēm padarīta gandrīz par kultu, bet tanī pašā laikā šeit neuzskata par apgrēcību atdot paziņam savu sievu pret atlīdzību naudā; vai arī vēl neparastāk: šeit nav kārtu aizspriedumu, te arī pret trimdiniekiem izturas kā pret sev līdzīgiem, bet reizē ar to neuzskata par grēku nošaut taigā ķīniešu klaidoni gluži kā suni, vai arī paslepus medīt izbēgušus katordzniekus.

Bet tagad atkal par sevi. Pajumti nesameklējis, pievakarē nolēmu braukt uz «Baikālu». Taču jauna ķeza: sacēlušies prāvi viļņi, un giļaku laivinieki negrib mani vest ne par kādu naudu. Atkal staigāju gar krastmalu un nezinu, kur dēties. Bet saule jau riet, un viļņi Amūrā kļūst tumšāki. Šinī un viņējā krastā kā nelabie gaudo giļaku suņi. Kāpēc esmu braucis šurp? — pats sev jautāju, un šis ceļojums man sāk likties visai liela vieglprātība. Arī doma, ka jau tuvu ir katorgas cietumi, ka pēc dažām dienām izkāpšu Sahalīnas krastā bez jebkādas ieteikšanas vēstules, ka mani var palūgt braukt atpakaļ — šādas domas nepatīkami satrauc. Taču beidzot divi giļaki ir ar mieru par rubli mani vest, un no trijiem dēļiem sanaglotā laivā es laimīgi sasniedzu «Baikālu».

Tas ir vidēji liels jūras tvaikonis, «tirgonis», kas man pēc Baikala un Amūras tvaikoņiem liekas diezgan ciešams. Tvaikonis braukā starp Nikolajevsku, Vladivostoku un Japānas ostām, vadā pastu, kareivjus, cietumniekus, pasažierus un kravas, lielāko tiesu valsts kravas; pēc līguma, kas noslēgts ar valsti, kura maksā tvaikoņa īpašniekiem prāvu subsīdiju, vasarā tvaikonim vairākkārt jāiegriežas Sahalīnā pie Aleksandrovskas posteņa un Korsakova dienvidu posteņa. Tarifs ļoti augsts, tāds droši vien nav nekur visā pasaulē. Kolonizēšana, kurai vispirms nepieciešama brīvība un laba satiksme, un tanī pašā laika augsti tarifi — tas nekādi nav saprotams. «Baikāla» kopkajīte un kajītes ir šauras, bet tīras un iekārtotas gluži eiropeiski; ir ari klavieres. Apkalpotāji šeit ir ķīnieši ar garām bizēm, un viņus sauc angliski — par bojiem. Arī pavārs ir ķīnietis, bet ēdienus gatavo krievu gaumē, lai gan visi ēdieni mēdz būt rūgti no pikantā keri un ož pēc smaržām, kas līdzīgas kanēļa smaržai.

Salasījies grāmatās par Tatāru jūras šauruma vētrām un ledu, biju cerējis sastapt uz «Baikāla» vaļu medniekus ar aizsmakušām balsīm, ar košļājamo tabaku, kuras drumslas viņi šķiež sarunājoties, bet īstenībā sastapu pavisam inteliģentus cilvēkus. Kuģa komandieris Ļ. kungs dzimis valsts rietumos, ziemeļu jūrās braucot jau vairāk nekā 30 gadu un izkuģojis tās krustām un šķērsām. Savā mūžā redzējis daudzus brīnumus, daudz zina un prot interesanti stāstīt. Pusmūžu nobraukājis ap Kamčatku un Kuriļu salām, viņš, manuprāt, ar lielākām tiesībām nekā Otello varētu runāt par «visai neauglīgiem tuksnešiem, baismīgiem bezdibeņiem, nepieejamām klintīm». Esmu viņam parādā pateicību par daudzām ziņām, kas man noderēja, šīs piezīmes rakstot. Viņam ir trīs palīgi: B. kungs, plaši pazīstamā astronoma B. radagabals, un divi zviedri — Ivans Martiničs un Ivans Venjaminičs, labsirdīgi un laipni vīri.

Astotajā jūlijā pirms pusdienlaika «Baikāls» pacēla enkuru. Kopā ar mums brauca kādi trīs simti kareivju, kurus komandēja viņu virsnieks, un daži cietumnieki. Vienam cietumniekam brauca līdzi viņa piecus gadus vecā meitene, kura, tēvam pa trapu augšā kāpjot, turējās pie viņa važām. Starp citu, bija arī viena katordzniece, ievērojama ar to, ka viņai brauca līdzi katorgā viņas vīrs '. Bez manis un virsnieka bija vēl daži pirmās un otrās klases pasažieri — vīrieši un sievietes, un, jāpiebilst, pat viena baronese. Lai lasītāji nebrīnās, ka šeit tuksnešainajā pasaules malā ir tik daudz inteliģentu cilvēku. Gar Amūru un Piejūras apgabalā iedzīvotāju ir maz, tāpēc inteliģences procents tur iznāk krietni prāvs, un inteliģences šeit ir relatīvi vairāk nekā jebkurā Krievijas guberņā. Pie Amūras ir pilsēta, kur ģenerāļu vien, armijas un civilo, ir veseli sešpadsmit. Tagad to tur varbūt ir vēl vairāk.

Diena bija klusa un skaidra. Uz klāja karsti, kajītēs smacīgi; ūdenī +18 grādu. Sāds laiks būtu piemērots kaut vai Melnajai jūrai. Labajā krastā dega mežs; no blīvas, zaļas masas šāvās augšup tumšsarkanas liesmas; dūmu mutuļi saplūda garā, melnā, nekustīgā joslā, kas karājās virs meža . . . Ugunsgrēks milzīgs, bet visapkārt klusums un miers, neviens neliekas ne zinis, ka bojā iet meži. Zaļā bagātība šeit, acīm redzot, pieder tikai dievam.

Pēc pusdienlaika — apmēram pulksten sešosjnēs jau bijām pie Pronges zemesraga. Šeit beidzas Āzija, un varētu sacīt, ka šajā vietā Amūra ietek Klusajā okeānā, ja ceļu neaizšķērsotu Sahalīnas sala. Acu priekšā pletās platais Limāns, tālāk tikko saskatāma dūmakaina strēle — tā ir katorgas sala; pa kreisi, pats savos līčločos pazuzdams, miglā izgaist krasts, aizsniegdamies nezināmajos ziemeļos. Šķiet, ka šeit ir pasaules gals un tālāk nav kur braukt. Sirdi pārņem jūtas, kādas droši vien bijušas Odisejam, braucot pa nezināmu jūru un neskaidri nojaušot, ka sastapsies ar neparastām būtnēm. .Un patiesi — labajā pusē, kolīdz iegriežamies Limānā, kur pie sēres čurn gijaku sādžiņa, divās laivās mums pretim trauc ērmīgas būtnes, kaut ko bļauj nesaprotamā valodā un ar kaut ko māj. Grūti saprast, kas viņiem rokās, bet, kad svešie piebraukuši tuvāk, saskatu pelēkus putnus.

— Viņi grib mums pārdot nošautas zosis, — kāds skaidro.

Pagriežam pa labi. Visā mūsu ceļā novietotas zīmes, kas rāda kuģu ceļu. Komandieris nekāpj nost no tiltiņa, mehāniķis nenāk laukā no mašīnu telpas; «Baikāls» slīd arvien lēnāk un lēnāk un brauc, gluži kā taustīdamies. Jābūt ļoti uzmanīgiem, jo šeit viegli var uzskriet sēklī. Tvaikoņa iegrime 12 'h pēdas, bet reizēm jābrauc tikai 14 pēdas dziļā ūdenī, un bija pat mirklis, kad it kā sadzirdējām, ka ķīlis slīdēdams skar gultnes smiltis. Lūk, šis seklais kuģu ceļš un īpatnējā ainava, kuru kopā veido Tatāru krasts un Sahalīnas krasts, ir galvenais iemesls, kāpēc Eiropā Sahalīnu ilgi uzskatīja par pussalu. 1787. gadā, jūnijā, slavenais franču jūrnieks grāfs Laperūzs izkāpis Sahalīnas rietumu krastā aiz 48° platuma grāda un runājies tur ar iezemiešiem. Spriežot pēc viņa atstātā apraksta, krastā viņš sastapis ne vien šeit dzīvojošos ainu tautas piederīgos, bet arī giļakus, daudz pieredzējušus vīrus, kuri atbraukuši pie viņiem tirgoties un kuri labi pazinuši gan Sahalīnu, gan Tatāru krastu. Smiltīs svītras vilkdami, viņi skaidrojuši Laperūzam, ka zeme, kur viņi dzīvojot, esot sala un ka šo salu no kontinenta un no Jeso (Japānas) šķirot jūras šaurumi[1]. Pēc tam, braukdams tālāk uz ziemeļiem gar rietumu krastu, Laperūzs domājis, ka atradīšot izeju no Ziemeļjapānas jūras uz Ohotskas jūru un tā krietni saīsināšot ceļu uz Kamčatku; taču, jo tālāk viņš braucis uz ziemeļiem, jo seklāks un seklāks kļuvis jūras šaurums. Pēc katras jūdzes dziļums samazinājies par vienu asi. Laperūzs braucis uz ziemeļiem tikmēr, kamēr ļāvusi viņa kuģa iegrime, un, kad dziļums vairs bijis tikai 9 asis, apstājies. Pakāpeniskais, vienmērīgais gultnes kāpums un jūras šauruma gandrīz nemanāmā straume Laperūzu pārliecinājusi, ka viņš atrodas nevis jūras šaurumā, bet līcī un ka Sahalīnu tatad savieno ar kontinentu zemes šaurums. Dekastrī līcī viņš vēlreiz apspriedies ar giļakiem. Kad viņš uzzīmējis uz papīra no kontinenta nošķirtu salu, viens no giļakiem paņēmis Laperūza zīmuli un, ievilkdams jūras šaurumā svītru, skaidrojis, ka giļakiem šajā jūras šaurumā dažreiz jāstiepjot pāri sēklim savas laivas un ka tur augot pat zāle, — Laperūzs tā sapratis. Tas vēl vairāk viņu pārliecinājis, ka Sahalīna ir pussala[2].

Deviņus gadus pēc Laperūza ceļojuma Tatāru jūras šaurumā ieradies anglis V. Brautons (Broughton). Viņa kuģis bijis neliels, iegrime nepārsniegusi 9 pēdas, un tāpēc viņam laimējies aizbraukt mazliet tālāk uz ziemeļiem nekā Laperūzam. Apstājies virs divas asis liela dziļuma, viņš aizsūtījis uz ziemeļiem savu palīgu mērīt dziļumu; tas ceļā starp sēkļiem atradis arī dzelmes, bet tās pakāpeniski kļuvušas seklākas un novedušas viņu gan pie Sahalīnas krasta, gan pie pretējā zemā un smilšainā krasta, un radies iespaids, ka abi krasti saplūstot kopā; licies, ka līcis šeit beidzoties un nekāda jūras ceļa tālāk neesot. Tādējādi arī Brautons secinājis to pašu, ko Laperūzs.

Mūsu slavenais Krūzenšterns, kas salas krastus izpētījis 1805. gadā, atkārtojis šādu pašu kļūdu. Viņš braucis uz Sahalīnu jau ar iepriekš pieņemtu domu, jo orientējies pēc Laperūza kartes. Krūzenšterns braucis gar Sahalīnas austrumu krastu un, apmetis līkumu Sahalīnas ziemeļu zemesragiem, iekuģojis jūras šaurumā, virzīdamies no ziemeļiem uz dienvidiem, šķiet, bijis

jau pavisam tuvu miklas atrisinājumam, bet dziļuma pakāpeniskā samazināšanās līdz 3V2 asīm, ūdens īpatnējais svars un galvenais — iepriekš pieņemtā doma — likusi arī viņam atzīt, ka šeit ir zemes šaurums, kuru viņš gan nav redzējis. Taču viņu tomēr grauzis šaubu tārps. «Ļoti iespējams,» raksta Krūzenšterns, «ka Sahalīna kādreiz bijusi sala un varbūt vēl nesen.» Krūzenšterns, kā redzams, braucis atpakaļ ar nemierīgu sirdi: kad Ķīnā viņam pirmoreiz gadījies redzēt Brautona piezīmes, viņš «gauži priecājies»

Lai izbeigtu runāšanu par zemes šaurumu un pussalu, atzīstu par vajadzīgu pastāstīt vēl dažas detaļas. 1710. gadā Pekinas misionāri saskaņā ar Ķīnas imperatora rīkojumu uzzīmējuši Tatārijas karti; to sastādot, misionāri izmantojuši japāņu kartes, un tas ir acīm redzami, jo tolaik tikai japāņiem varēja būt zināms, ka Laperūza un Tatāru līči ir izbraucami. Šī karte bija atsūtīta uz Franciju un kļuva visiem zināma, jo ietilpa ģeogrāfa d'Anvila atlantā Karte radīja nelielu pārpratumu, kura dēļ cēlies nosaukums Sahalīna. Pie Sahalīnas rietumu krasta, tieši pretim Amūras grīvai, kartē ir misionāru rakstīts mongoļu apzīmējums «Saghalien-angahata», kas mūsu valodā nozīmē «melnās upes klintis». Sis nosaukums droši vien attiecas uz kādu klinti vai zemesragu pie Amūras grīvas, bet Francijā to sapratuši citādi un attiecinājuši uz salu. No tā radies nosaukums Sahalīna, ko Krūzenšterns ierakstījis arī Krievijas kartēs. Japāņi saukuši Sahalīnu par Karafto jeb Karaftu, un tas nozīmē — ķīniešu sala.

Japāņu kartes nokļuvušas Eiropā vai nu pārāk vēlu, kad tās vairs nav bijušas vajadzīgas, vai arī neveiksmīgi labotas. Misionāru kartē Sahalīna bijusi sala, bet dAnvils šo karti apšaubījis un starp salu un kontinentu iezīmējis zemes šaurumu. Japāņi pirmie sākuši pētīt Sahalīnu kopš 1613. gada, bet Eiropā zinātnieki tam piešķīruši tik mazu nozīmi, ka vēlāk, kad Krievija un Japāna izlēmusi jautājumu, kam pieder Sahalīna, tad pirmo pētītāju tiesības runājot un rakstot krievi piedēvējuši vienīgi sev.[5]

Jau sen būtu jāizdara jauni, cik vien iespējams rūpīgi Tatārijas un Sahalīnas krastu pētījumi. Tagadējās kartes ir nepietiekamas, kas redzams kaut vai no tā, ka kara un tirdzniecības kuģi bieži uzskrien uz sēkļiem un akmeņiem daudz biežāk, nekā par to ziņo avīzēs. Lielāko tiesu sliktu karšu dēļ kuģu komandieri šeit ir ļoti piesardzīgi, aizdomīgi un nervozi. «Baikāla» komandieris neuzticas oficiālajai kartei un raugās pats savā kartē, ko pats zīmē un labo braukšanas laikā.

Lai neuzskrietu uz sēkļa, Ļ. kungs neuzdrošinājās braukt naktī, un mēs pēc saules rieta noenkurojāmies pie Džaores zemesraga. Uz zemesraga kalnā ir vientuļa mājiņa, kurā dzīvo jūras virsnieks B. kungs, kas kuģu ceļā novieto bojas un tās uzrauga, bet aiz mājiņas ir necaurejams taigas biezoknis. Komandieris sūtīja B. kungam svaigu gaļu; es izmantoju šo gadījumu un braucu laivā līdzi uz krastu. Piestātni aizstāja lielu, glumu akmeņu kaudze, pa kuriem bija jālēkā, kalnup uz mājiņu veda pakāpieni, ko veidoja gandrīz stāvus zemē ierakti baļķēni, un tāpēc, augšā kāpjot, bija cieši jāpieturas ar rokām. Bet šausmas! Kamēr kāpu kalnā un piegāju pie mājiņas, mani apsēda odu mākoņi, vārda tiešā nozīmē mākoņi, odu dēļ kļuva pavisam tumšs, seja un rokas sūrstēja, un nebija iespējas aizsargāties. Spriedu, ja šeit jāparnakšņo zem klajas debess, neaizdedzot visapkārt ugunskurus, tad cilvēks var dabūt galu vai vismaz sajukt prātā.

Priekšnams mājiņu sadala divās daļās: pa kreisi dzīvo matroži, pa labi — virsnieks ar ģimeni. Mājastēvs bija kaut kur aizgājis. Sastapu gaumīgi ģērbušos, inteliģentu dāmu — virsnieka sievu — un divas viņa meitas, mazas, odu sadzeltas meitenītes. Istabās sienas noklātas ar egļu skujām, logi aizsegti ar marli, ož pēc dūmiem, bet odi, par spīti visam tam, mitinās ari šeit un moka nabaga meitenītes. Istabas iekārtojums vienkāršs, tāds kā nometnē, lai gan viscaur jūtams kaut kas mīļš, mājīgs. Pie sienām piekārtas skices, starp citu, arī ar zīmuli zīmēts sievietes galviņas attēls. Izrādījās, ka B. kungs ir arī mākslinieks.

—   Vai jums te labi klājas? — es vaicāju dāmai.

—   Labi, tikai odu gan ir daudz.

Par svaigo gaļu viņa nepriecājās: viņa un bērni jau sen esot pieraduši pie sālītas liellopu gaļas un svaiga gaļa negaršojot. •

—   Turklāt vakar mēs vārījām foreles, — viņa piebilda.

Līdz laivai mani pavadīja drūms matrozis un, it kā sajutis, ko gribu viņam vaicāt, nopūtās un teica:

—   No laba prāta neviens šurp nebrauc!

Nākamajā dienā agri no rīta devāmies tālāk, laiks

bija silts un pavisam kluss. Tatāru krasts ir kalnains, ar daudzām smailēm, tas ir, ar asām, koniskām kalnu virsotnēm. Krastu aizsedz plāna, zilgana dūmaka — tālu meža ugunsgrēku dūmi, kuri šeit dažreiz mēdzot būt tik biezi, ka jūrniekiem kļūstot ne mazāk bīstami kā migla. Ja putni lidotu no jūras tieši pāri kalniem, tie droši vien neieraudzītu nevienu mītni, nevienu cilvēku veselu piecsimt verstu vai vēl lielākā attālumā. ..

Krasts līksmi zaļo saules staros un, kā redzams, lieliski iztiek bez cilvēkiem. Pulksten sešos atradāmies jūras šauruifia visšaurākajā vietā, starp Pogobi un Lazareva zemesragiem, un ļoti tuvu redzējām abus krastus, pulksten astoņos braucām garām Ņeveļska Šapkai — tā sauc kalnu ar pauguru pašā galotnē, kurš izskatās pēc cepures. Rīts bija spožs, mirdzošs, un bauda, kādu izjutu, kļuva vēl lielāka no lepnās apziņas, ka es redzu šos krastus.

Pirms pulksten diviem iegriezāmies Dekastrī līcī. Šī ir vienīgā vieta, kur vētras laikā var paglābties pa līci braucošie kuģi, un, ja nebūtu šā līča, kuģošana gar Sahalīnas krastiem, kas visnotaļ ir neviesmīlīgi, nebūtu nemaz iedomājama Esot pat tads izteiciens: «Mukt uz Dekastrī.» Līcis ir lielisks, un daba to iekārtojusi gluži kā pēc pasūtījuma. Tas ir apaļš dīķis ar apmēram trīs verstis lielu diametru, ar augstiem krastiem, kas aizsargā no vējiem, ar šauru izeju uz jūru. Ja spriežam pēc izskata, tad līcis ir ideāls, bet — diemžēl! — tas tikai šķiet; septiņus mēnešus gadā līcis ir aizsalis, vāji aizsargāts pret austrumu vējiem un tik sekls, ka tvaikoņi noenkurojas divas verstis no krasta. Izeju uz jūru sargā trīs salas vai, pareizāk sakot, rifi, kas līcim piešķir īpatnēju skaistumu; vienu salu sauc par Ustričnaju: jūrā uz salas krastu nogāzēm mitinoties ļoti lielas un treknas austeres.

Krastā vairākas mājiņas un baznīca. Tas ir Aleksandrovskas postenis. Tur dzīvojot posteņa priekšnieks, viņa darbvedis un telegrāfisti. Kāds šejienes ierēdnis, kas brauca pie mums uz tvaikoni pusdienot, garlaicīgs un garlaicības nomākts kungs, pusdienas ēzdams, daudz runāja, daudz dzēra un izstāstīja mums vecu anekdoti par zosīm, kas sarijušās liķierī izmērcētas ogas, galīgi sareibušas, noturētas par beigtām, noplūktas, izsviestas pagalmā un pēc tam, kad zosis, dzērumu izgulējušas, tās kailas atgriezušās kūtiņā; turklāt ierēdnis dievojās, ka šis notikums norisinājies Dekastrī līča krastā viņa paša mājas pagalmā. Baznīcai pastāvīga mācītāja

1 Par šā līča nozīmi tagad un nākotnē sk. K. Skaļkovska grāmatu «Krievijas tirdzniecība Klusajā okeānā», 75. lpp.

neesot, un garīdznieks, kad tas vajadzīgs, atbraucot no Mariinskas. Labs laiks šeit esot loti reti tāpat kā Nikolajevskā. Dzirdēju runājam, ka šopavasar šeit strādājuši uzmērīšanas ekspedīcijas dalībnieki un visā maija mēnesī bijušas tikai trīs saulainas dienas. Kāda gan viņiem bijusi strādāšana bez saules!

Reidā ieraudzījām kara kuģus «Bobru», «Tungusu» un divus mīnu kuģus. Prātā iešaujas vēl viena detaļa: kolīdz noenkurojāmies, debess satumsa, tuvojās negaiss un ūdens guva neparastu, spilgti zaļu krāsu. «Baikālam» vajadzēja izkraut četri tūkstoši pudu valsts kravas, un tāpēc palikām Dekastrī līcī pārnakšņot. Es un mehāniķis garlaikodamies no klaja makšķerējām, un mums piekodās ļoti lieli jūras bullīši ar resnām galvām, kādus es vēl nebiju izmakšķerējis ne Melnajā, ne Azovas jūrā. Trāpījās arī dažas plekstes.

Šeit tvaikoņu izkraušana vienmēr esot tik ilga, ka apnīkot, uzmācoties dusmas un īgnums. Jāpiebilst, ka šāds rūgts liktenis piemeklējis visas mūsu austrumu ostas. Dekastrī līcī preces izkrauj nelielās baržās — šalandās, kas krastā var piestāt tikai paisuma laikā, un tāpēc, smagi piekrautas, tās bieži uzskrienot uz sēkļa; gadoties, ka tvaikonis šādos apstākļos kādu simt miltu maisu dēļ aizkavējoties līcī visu laiku starp bēgumu un paisumu. Nikolajevskā nekārtību vēl vairāk. Tur, stāvēdams uz «Baikāla klāja, redzēju, ka velkonim, kurš vilka lielu baržu ar divsimt kareivjiem, pārtrūka tauva; straume nesa projām baržu pa reidu un slīdēja tieši virsū burinieka enkurvažai netālu no mums. Sirdij stingstot, gaidījām, ka vēl viens mirklis — un važa sadragās baržu, bet, par laimi, labi ļaudis īstajā laikā satvēra tauvas galu, un kareivji lika cauri ar bailēm vien.

II

īsa ģeogrāfija. — Ierašanās Ziemeļsahalīnā. — Ugunsgrēks. — Piestātne. — Slobodkā. — Pusdienas pie L. kunga. — Vairākas iepazīšanās. — Ģenerālis Kononovičs. — Ģenerālgubernatora atbraukšana. — Pusdienas un iluminācija.

Sahalīnas sala atrodas Oholskas jūra, aizsedz no okeāna gandrīz tūkstoš verstis garu posmu Sibīrijas austrumu krastā un ieeju Amūras grīvā. Salas apveids garens virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem un pēc kāda autora domām atgādinot sterleti. Sahalīnas ģeogrāfiskais stāvoklis ir šāds: no 45°54' līdz 54°53' ziemeļu platuma grāda un no 141°40' līdz 144°53' austrumu garuma grāda. Salas ziemeļdaļa, kuru šķērso mūžīgā sasaluma joslas līnija, pēc sava stāvokļa atbilst Rjazaņas guberņai, bet dienviddaļa — Krimai. Salas garums 900 verstis; vislielākais platums 125 un vismazakais platums 25 verstis. Sahalīna ir divreiz lielāka nekā Grieķija un pusotras reizes lielāka nekā Dānija.

Salas agrākais iedalījums ziemeļdaļā, vidusdaļā un dienviddaļā bijis praktiski neērts, un tagad salu iedala tikai ziemeļdaļā un dienviddaļā. Salas trešdaļa, kas atrodas vistālāk ziemeļos, pēc klimatiskajiem un augsnes apstākļiem nepavisam nav derīga apdzīvošanai, un tāpēc ar to nemaz nerēķinās; vidējo trešdaļu sauc par Ziemeļsahalīnu, un trešdaļu, kas atrodas vistālāk uz dienvidiem, — par Dienvidsahalīnu; starp divām pēdējām daļām stingri noteiktas robežas nav. Izsūtītie tagad dzīvo Ziemeļsahalīnā gar Duikas upi un Timas upi; Duika ietek Tatāru līcī, Tima — Ohotskas jūrā, uz kartes redzams, ka abu upju iztekas gandrīz saskaras. Rietumu piekrastē izsūtītie mitinās arī nelielā platībā uz ziemeļiem un dienvidiem no Duikas grīvas. Administratīvi Ziemeļsahalīna iedalīta divos apgabalos: Aleksandrovskas un Timas apgabalā.

Pārnakšņojuši Dekastrī līcī, nākamajā dienā, 10. jūlijā, pusdienlaikā devāmies pāri Tatāru jūras šaurumam uz Duikas grīvu, kur atrodas Aleksandrovskas postenis. Laiks arī šoreiz bija kluss, skaidrs, kāds šeit mēdzot būt ļoti reti. Spoguļgludajā jūrā, strūklas gaisā šļākdami, pa pāriem savā nodabā peldēja vaļi, un šis brīnišķīgais, neparastais skats iepriecināja mūs visa brauciena laikā. Taču, vaļsirdīgi sakot, garastāvoklis bija skumīgs un, jo tuvāk piebraucām Sahalīnai, jo sērīgāks tas kļuva. Jutos satraukts. Virsnieks, kas brauca līdzi kareivjiem, uzzinājis, kādēļ es ceļoju uz Sahalīnu, ļoti brīnījās un mēģināja iestāstīt, ka man neesot nekādu tiesību piekļūt tik tuvu katorgai un kolonijai, jo es neesot valsts ierēdnis. Protams, es zināju, ka viņam nav taisnība, bet, viņa vārdos klausoties, man tomēr kļuva bažīga sirds, un es baidījos, ka Sahalīnā man laikam būs jāsaduras ar šādu pašu uzskatu.

Kad pirms pulksten deviņiem vakarā izmetām enkuru, krastā piecās vietās kā plaši sārti dega Sahalīnas taiga. Cauri krēslai un dūmiem, kas plēnēja virs jūras, nespēju saskatīt piestātni un ēkas un redzēju tikai blāvas posteņu uguntiņas, no kurām divas bija sarkanas. Baismīgā ainava, rupji darināta no tumsas, kalnu siluetiem, dūmiem, liesmām un uguņu dzirkstīm, šķita fantastiska. Kreisajā pusē kvēloja drausmīgi sārti, virs tiem rēgojās kalni, aiz kalniem augstu debesīs kāpa asinssarkana tālu ugunsgrēku blāzma; likās, it kā degtu visa Sahalīna. Pa labi kā smags, tumšs milzenis jūrā iesniedzās Zonkjēra zemesrags, līdzīgs Krimas Ajudagam; tā virsotnē spoži spīdēja bāka, bet apakšā, ūdenī, starp mums un krastu, rēgojās trīs rifi ar asām smailēm — «Trīs brāļi». Un tas viss dūmu ieskauts, gluži kā peklē.

Pie tvaikoņa piebrauca kuteris, vilkdams tauvā baržu. Bija atvesti katordznieki, lai tie izkrautu tvaikoni. Dzirdama tatāru valoda un lamāšanās.

—   Nelaidiet viņus uz tvaikoņa! — kliedza no borta. — Nelaidiet! Naktī viņi apzags visu kuģi!

—    Šeit, Aleksandrovskā, vēl ir tīri labi, — teica mehāniķis, pamanījis, cik nomācoši mani ietekmējis krasts, — bet ko jūs redzēsiet Duē? Tur krasts pavisam stāvs, ar tumšām aizām un ogļu slāņiem.. . drūms krasts! Esam veduši ar «Baikālu» uz Duē pa divsimt, pa trīssimt katordznieku, un redzēju, ka daudzi no viņiem, ieraudzījuši šo krastu, raudāja. '

—   Ne jau viņi, bet mēs te esam katordznieki, — īgni teica komandieris. — Tagad šeit ir klusu, bet būtu jūs redzējuši, kā ir rudenī: vējš, sniega auka, sals, viļņi šļāc pāri bortam — nudien gals klāt!

Paliku pārnakšņot uz tvaikoņa. Agrā rītā, apmēram pulksten piecos, mani skaļi modināja: «Veicīgāk, veicīgāk! Kuteris pēdējo reizi dodas uz krastu! Tūlīt pacelsim enkuru!» Pēc brītiņa es jau sēdēju kuterī, blakus man — jauns ierēdnis ar dusmīgu, samiegojušos seju. Kuteris iesvilpās, mēs braucām uz krastu, vilkdami līdzi divas baržas ar katordzniekiem. Nakts darbā nomocītie, negulējušie cietumnieki bija gurdi, drūmi un visu laiku klusēja. Sejas aprasojušas. Vēl šobrīd atceros vairākus kaukāziešus ar skarbiem vaibstiem, līdz uzacīm uzmauktām aitādas cepurēm galvā.

—   Atļaujiet iepazīties, — man sacīja ierēdnis, — kolēģijas reģistrators D.

Tas bija mans pirmais Sahalīnas paziņa, dzejnieks, kas sarakstījis atmaskojošu dzejoli «Sahalino», kurš sākās ar vārdiem: «Teic, dakter, neba vieglu prātu …» Vēlāk viņš bieži atnāca pie manis, mēs pastaigājāmies pa Aleksandrovsku un tās apkārtni, viņš stāstīja man anekdotes vai atkal un atkal deklamēja paša sacerētus dzejoļus. Garajās ziemas naktīs viņš rakstot liberālus stāstus, lai gan izdevīgā brīdī labprāt man atgādināja, ka viņš esot kolēģijas reģistrators un pildot X klases amatu; kad viens sievišķis, atnācis pie viņa darīšanās, nosaucis šo kolēģijas reģistratoru par D. kungu, viņš ņēmis ļaunā un dusmīgi uzkliedzis: «Es tev neesmu nekāds D. kungs, bet labdzimtība!» Braucot uz krastu, taujāju šim ierēdnim par Sahalīnas dzīvi, bet viņš īgni nopūtās un sacīja: «Gan pats redzēsiet!» Saule jau bija pakāpusies augstu. Tas, kas vakar likās drūms, tumšs un tik ļoti biedēja iztēli, tagad grima agrā rīta spožumā; resnais, smagnējais Zonkjērsar bāku, «Trīs brāļi» un augstie, stāvie krasti, kas saskatāmi desmitiem verstu tālumā uz abām pusēm, caurspīdīgā migliņa kalnos un ugunsgrēka dūmi, saulei starojot un jūrai spīguļojot, veidoja tīri jauku ainavu.

Ostas šeit nav, krasti ir bīstami, par ko ietekmīgi liecināja zviedru tvaikonis «Atlass», kurš cietis katastrofu īsi pirms manas ierašanās un tagad zvilnēja krastā. Tvaikoņi parasti apstājoties apmēram versti no krasta un reti kad tuvāk. Piestātne ir, bet derīga tikai kuteriem un baržām. Tā ir vairāk asu augsta stabu būve, kas iesniedzas jūrā un kam ir burta «T» veids; resni lapegļu pāļi, stingri iedzīti jūras gultnē, veido kastes, kuras līdz augšai piepildītas ar akmeņiem; virsū dēļu segums, uz tā visas piestātnes garumā vagonešu sliedes. «T» platajā galā glīta mājiņa — piestātnes kantoris — un turpat arī garš, melns masts. Solīda celtne, bet ar īsu mūžu. Stāsta, ka pamatīgā vētrā viļņi dažreiz uzbrāžoties līdz mājiņas logiem, ūdens lāses aizšļācot pat līdz masta rājai un drebot visa piestātne.

Ap piestātni pa krastu, kā redzams, dīkā klaiņāja kāds pussimts katordznieku: daži halātos, citi pelēkas vadmalas jakās vai svārkos. Man ierodoties, viss pussimts noņēma cepures — tādu godu līdz šim droši vien nebija piedzīvojis neviens literāts. Krastmalā stāvēja zirgs, iejūgts droškā bez atsperēm. Katordznieki sakrāva manu bagāžu droškā, vīrs ar melnu bārdu, svārkos un pāri biksēm pārlaistā kreklā apsēdās uz bukas. Sākām braukt.

—   Kurp pavēlēsiet, augstdzimtība? — viņš vaicāja, pagriezdamies atpakaļ un noņemdams cepuri.

Jautāju, vai šeit kaut kur neiznomā dzīvokli, kaut vai vienu istabu.

—   Tieši tā, augstdzimtība, iznomā.

Divas verstis no piestātnes līdz Aleksandrovskas postenim braucu pa lielisku šoseju. Salīdzinājumā ar Sibīrijas ceļiem šī tīrā, gludā šoseja ar grāvjiem un lukturiem šķita liela greznība. Blakus ierīkots sliežu ceļš. Taču ceļmalas daba ir pārsteidzoši nabadzīga. Augšā kalnos, kas ielenc Aleksandrovskas ieleju, pa kuru tek Duikas upe, rēgojas apdeguši celmi vai, gluži kā dzeloņcūkas adatas, sniedzas augšup lapegļu stumbri, vēju un ugunsgrēku izžāvēti, bet apakšā ielejā ir ciņi un skābi stiebraugi — vēl nesen šeit bijušā neizbrienamā purva atliekas. Svaigie augsnes šķērsgriezumi grāvju malās rāda, cik nabadzīga ir satrūdējusi purva augsne ar pusveršoku biezu neauglīgas melnzemes kārtiņu. Ne priežu, ne ozolu, ne kļavu — tikai lapegles vien, panīkušas, nožēlojamas, gluži kā apgrauztas, kuras šeit nav vis mežu un parku rota kā pie mums Krievijā, bet sliktas, purvainas augsnes un barga klimata pazīme.

Aleksandrovskas postenis vai, īsāk sakot, Aleksandrovska ir neliela, glīta Sibīrijas tipa pilsētiņa ar apmēram trīs tūkstošiem iedzīvotāju. Tajā nav nevienas mūra celtnes un viss būvēts no koka, galvenokārt no lapegles: gan baznīca, gan mājas, gan ietves. Šeit ir salas priekšnieka rezidence, Sahalīnas civilizācijas centrs. Cietums atrodas netālu no galvenās ielas, taču pēc ārējā izskata tas neko daudz neatšķiras no kareivju kazarmas, un tāpēc Aleksandrovskai nepavisam nepiemīt drūma cietumu pilsētas nokrāsa, kā es līdz šim biju domājis.

Ormanis aizveda mani uz Aleksandrovskas slobodku, uz posteņa priekšpilsētiņu pie izsūtītā P., kas ieguvis zemnieka tiesības. Man parādīja dzīvokli. Neliels pagalmiņš, kurš, kā jau Sibīrijā parasts, noklāts ar baļķiem, visapkārt nojumes; mājā piecas prāvas, tīras istabas, virtuve, bet no mēbelēm ne vēsts. Mājasmāte, jauns sievišķītis, atnesa galdu un pēc minūtēm piecām — ķeblīti.

—    Šo istabu līdz šim esam izīrējuši par divdesmit diviem rubļiem ar apkurināšanu un par piecpadsmit — bez apkurināšanas, — viņa teica.

Pēc kādas stundas, nesdama iekšā patvāri, viņa nopūzdamās teica:

—   Atbraucat uz šo pekli!

Viņa jaunavas gados kopā ar māti atnākusi uz šejieni līdzi tēvam, katordzniekam, kurš līdz šim vēl neesot izcietis sodu; tagad viņa apprecējusies ar izsūtīto, kas ieguvis zemnieka tiesības, ar drūmu veci, kuru redzēju īsu mirkli, nākdams cauri pagalmam; viņam bija kaut kāda kaite, gulēja pagalmā zem nojumes un krekstēja.

—   Tagad pie mums Tambovas guberņā, kazi, jau pļaujas laiks, — sacīja saimniece, — bet te man riebjas pat ārā palūkoties.

Patiešām nekā interesanta nebija ko redzēt: caur logu saskatāmas dobes ar kāpostu dēstiem, blakus dobēm nejauki grāvji, tālē rēgojās panīkusi, pusnokaltusi lapegle. Vaidēdams un rokām sānus pieturēdams, ienāca saimnieks un sāka činkstēt par neražu, par auksto klimatu, neauglīgo zemi. Viņš sveiks un vesels izcietis katorgas sodu un nometināšanu, tagad viņam bija divas mājas, zirgi un govis, viņš turēja daudz kalpu un pats neko nestrādāja, bija precējies ar jauniņu meitieti, un pats galvenais — viņam sen jau bija tiesības pārvietoties uz kontinentu, bet viņš tomēr činkstēja.

Pusdienlaikā staigāju pa priekšpilsētu. Pašā malā bija glīta mājiņa ar puķu dārziņu un vara plāksnīti pie durvīm, bet blakus mājiņai turpat pagalmā bodīte. Iegāju, lai nopirktu kaut ko ēdamu. «Tirdzniecības nams» un «Tirdzniecības un komisijas noliktava» — tā nosaukta šī vienkāršā bodīte drukātā un ar roku rakstītā cenrādī, kas man saglabājies, — piederēja nometinātam izsūtītajam L., bijušam gvardes virsniekam, kuru pirms gadiem divpadsmit Pēterburgas apgabaltiesa notiesājusi par slepkavību. Katorgas sodu viņš jau bija izcietis, tagad nodarbojās ar tirdzniecību, izpildīja arī dažādus uzdevumus ceļu labošanā un citos darbos, saņemdams par to vecākā uzrauga algu. Viņa sieva bija brīvs cilvēks, cēlusies no muižniekiem, kalpoja par feldšerieni cietuma slimnīcā. Bodītē pārdeva gan uzpleču zvaigznītes, gan rahatlukumu, gan šķērszāģus, gan sirpjus, gan «dāmu vasaras cepures, vismodernākās, vislabāko fasonu no 4 rubļi 50 kap. līdz 12 rubļi gabalā». Kamēr sarunājos ar pārdevēju, ienāca pats saimnieks zīda žaketē un ar raibu kaklasaiti. Mēs iepazināmies.

— Vai nebūsiet tik laipns un nepaēdīsiet pusdienas pie manis? — viņš aicināja.

Es biju ar mieru, un mēs iegājām mājiņā. Iekārtojums komfortabls. Vīnes mēbeles, puķes, Amerikas aristons un liekts krēsls, kurā L. šūpojās pēc pusdienām. Ēdamistabā sastapu ne vien mājasmāti, bet arī četrus ciemiņus, ierēdņus. Viens no viņiem, vecs vīrs bez ūsām, bet ar sirmu vaigu bārdu, pēc sejas līdzīgs dramaturgam Ibsenam, bija turienes lazaretes jaunākais ārsts, otrs, arī vecs vīrs, stādījās priekšā, ka viņš esot Orenburgas kazaku karaspēka štābvirsnieks. Jau ar pirmajiem vārdiem šis virsnieks man likās ļoti labs cilvēks un liels patriots. Viņš bija laipns, saprātīgi labsirdīgs, bet, tiklīdz saruna ievirzījās par politiku, nespēja valdīties, ar neliekuļotu patosu runāja par Krievijas varenību un ar nicināšanu — par vāciešiem un angļiem, kurus gan nekad savā mūžā nebija redzējis. Par viņu stāstīja, ka, braukdams pa jūru uz Sahalīnu, šis virsnieks gribējis Singapūrā nopirkt sievai zīda lakatu, viņam likuši Krievijas naudu apmainīt pret dolāriem, bet viņš it kā apvainojies un teicis: «Kas vēl nebūs, es taču neapmainīšu mūsu pareizticīgo naudu pret kaut kādu Etiopijas naudu!» Lakatu viņš nenopircis.

Pusdienās pasniedza viru, cāļus un saldējumu. Bija arī vīns.

—   Kad apmēram šeit snieg pēdējais sniegs? — es vaicāju.

—   Maijā, — atbildēja L.

—   Nav tiesa, jūnijā, — teica ārsts, kurš izskatījās pēc Ibsena.

—    Es pazīstu kādu nometināto, — L. stāstīja, — kurš iekūlis no Kalifornijas kviešiem divdesmit otro graudu.

—   Atļaujiet tomēr piebilst, — sacīja viens no ierēdņiem, — astoņdesmit otrajā gadā kvieši tā paauguši, ka iekults četrdesmitais grauds. Es to ļoti labi zinu.

—   Neticiet, — ārsts man teica. — Jums pūš acīs miglu.

Pusdienas ēdot, dzirdēju arī šādu leģendu: kad krievi ieņēmuši salu un sākuši darīt pārestības giļakiem, viņu šamanis nolādējis Sahalīnu un pareģojis, ka no tās vairs nebūšot nekāda labuma.

—   Tā arī ir iznācis, — ārsts teica un nopūtās.

Pēc pusdienām L. spēlēja uz aristona. Ārsts aicināja mani pārvietoties pie viņa, un tās pašas dienas vakarā apmetos posteņa galvenajā ielā vienā no mājām, kas atradās ļoti tuvu oficiālajām iestādēm. Kopš tā vakara mani sāka iepazīstināt ar Sahalīnas noslēpumiem. Ārsts stāstīja, ka īsi pirms manas atbraukšanas, izdarot lopu medicīnisko apskati jūras piestātnē, viņam radusies liela nesaprašanās ar salas priekšnieku un galu galā ģenerālis it kā atvēzējies pret viņu ar spieķi; bet nākamajā dienā viņš, ārsts, atbrīvots it kā pēc paša lūguma, lai gan šādu lūgumu viņš neesot iesniedzis. Ārsts man rādīja veselu kaudzi papīru, kurus viņš — tā viņš sacīja — sarakstījis aiz cilvēku mīlestības un aizstāvēdams taisnību. Tur bija lūgumu, sūdzību, ziņojumu un … denunciāciju noraksti

—   Ģenerālim nu gan nepatiks, ka esat apmeties pie manis, — ārsts teica un zīmīgi pamirkšķināja ar aci.

Nākamajā dienā ierados vizītē pie salas priekšnieka V. O. Kononoviča. Lai gan ģenerālis bija noguris un nevajīgs, viņš mani pieņēma ārkārtīgi laipni un sarunājās ar mani apmēram stundu. Ģenerālis ir izglītots, daudz lasījis vīrs, un turklāt viņam ir liela praktiska pieredze, jo pirms norīkošanas uz Sahalīnu viņš astoņpadsmit gadus pārzinājis Karas katorgas cietumus; ģenerālis skaisti runāja, skaisti rakstīja, un man radās iespaids, ka viņš ir sirsnīgs cilvēks ar humānām tieksmēm. Nespēju aizmirst prieku, kādu man sagādāja tērzēšana ar viņu, un cik patīkami sākumā mani pārsteidza viņa pastāvīgi paustais riebums pret miesas sodiem. 2. Kenans savā plaši pazīstamajā grāmatā jūsmīgi raksturo V. Kononoviču.

Uzzinājis, ka esmu nodomājis pavadīt Sahalīnā vairākus mēnešus, ģenerālis mani brīdināja, ka dzīve šeit ir grūta un garlaicīga.

—    No šejienes visi bēg, — viņš teica, — gan katordznieki, gan nometinātie, gan ierēdņi. Man vēl negribas bēgt, bet es jau jūtos noguris, jo šeit jāveic tik daudz garīga darba un lielāko tiesu tāpēc, ka mani pienākumi saistās ar daudzām un tālām vietām.

Ģenerālis solījās man visnotaļ palīdzēt, taču lūdza nogaidīt: Sahalīnā viņi pošoties ģenerālgubernatora sagaidīšanai un visi esot ļoti aizņemti.

—    Priecājos, ka esat apmeties pie mūsu ienaidnieka, — ģenerālis sacīja atsveicinādamies. — Jūs uzzināsiet mūsu trūkumus.

1 Citēšu pa telegrāfu nosūtītas denunciācijas paraudziņu: «Sirdsapziņas, trešā sējuma septiņi simti divpadsmitā panta skubinātam, radusies nepieciešamība apgrūtināt jūsu ekselenci, meklēt tiesas aizstāvību pret to, ka N. nesodīti ņem kukuļus, izdara viltojumus, spīdzina.»

Līdz ģenerālgubernatora atbraukšanai dzīvoju Aleksandrovskā ārsta mītnē. Dzīve nebija visai parasta. RītOs pamostoties, visdažādākās skaņas man atgādināja, kur esmu atbraucis. Gar atvērtajiem logiem pa ielu nesteigdamies, važām vienmērīgi šķindot, gāja katordznieki; iepretim mūsu dzīvoklim kazarmā kareivji — muzikanti mācījās ģenerālgubernatora sagaidīšanas maršus, pie tam fleitists pūta vienu melodiju, trompetists citu, fagotists vēl kādu citu, un kopā radās neiedomājams haoss. Bet mūsu istabās nerimtīgi svilpoja kanārijputniņi, mans mājastēvs, ārsts, staigāja no viena kakta otrā, staigādams šķirstīja likumu krājumus un skaļi prātoja:

— Ja, pamatojoties uz tāda un tāda likuma pantu, es iesniegtu lūgumu tur un tur un tā tālāk . . .

Citreiz viņš kopā ar savu dēlu sēdās pie galda un rakstīja sūdzību. Tiklīdz izgāju uz ielas, tūlīt kļuva karsti. Sahalīnieši sūdzējās pat par sausumu, virsnieki staigāja formas svārkos vien, un tas daudzas vasaras nemaz neesot bijis iespējams. Šeit kustība uz ielām daudz lielāka nekā mūsu apriņķa pilsētās, bet tas viegli izskaidrojams ar gatavošanos novada priekšnieka sagaidīšanai un galvenokārt ar to, ka šejienes iedzīvotājos pārsvarā ir strādāt spējīgi cilvēki, kuri dienas lielāko daļu pavada ārpus mājas. Turklāt šeit nelielā platībā novietoti: cietums vairāk nekā tūkstoš cilvēkiem un kazarmas 500 kareivjiem. Šobrīd steigā cēla tiltu pāri Duikai, būvēja arkas, visur tīrīja, krāsoja, slaucīja, maršēja. Pa ielām joņoja trijjūgi un divjūgi ar zvārguļiem — pārbaudīja zirgus ģenerālgubernatora vadāšanai. Tik liela steiga, ka strādāja pat svētdienās.

Redz, kur pa ielu, dodamies uz policijas pārvaldi, iet giļaku — šejienes aborigēnu pūlis, un viņus dusmīgi rej rāmie Sahalīnas kranči, kuri nez kāpēc rej tikai giļakus. Redz, kur otra grupa: važās iekalti katordznieki ar cepurēm galvā un bez tām, važām šķindot, velk smagu, smiltīm piebērtu ķerru, pie ķerras mēģina pieķerties puikas, abpus katordzniekiem lēni slāj konvojnieki ar nosvīdušām, piesarkušām sejām un šauteni pār plecu. Izbēruši smiltis laukumiņā ģenerāļa mītnes priekšā, važās iekaltie katordznieki dodas pa to pašu ceļu atpakaļ, un ķēžu šķindēšana dzirdama nepārtraukti. Katordznieks halātā ar kārava dūzi uz muguras staigā no pagalma pagalmā un pārdod zileņu ogas. Man pa ielu ejot, sēdošie pieceļas un visi pretimnācēji noņem cepures.

Gandrīz visi katordznieki un nometinātie staigā pa ielām savā vaļā bez važām un bez konvojniekiem un ik uz soļa sastopami gan pūļos, gan pa vienam. Viņi ir tiklab mājās, kā arī pagalmos, jo viņi ir gan kučieri, gan sargi, gan pavāri, virējas un arī aukles. Šāda tuvība nepieradušu cilvēku sākumā mulsina un rada nesaprašanu. Es eju garām jaunceļamai ēkai, tur strādā katordznieki ar cirvjiem, zāģiem, veseriem. Iešaujas prātā — ja nu pēkšņi atvēzējas un gāž pa galvu! Vai arī aizeju pie kāda paziņas un, nesastapis viņu mājās, apsēstos, lai uzrakstītu zīmīti, bet man aiz muguras tobrīd stāv un gaida viņa mājkalpotājs, katordznieks, turēdams rokā nazi, ar kuru nupat virtuvē mizojis kartupeļus. Vai arī dažkārt agrā rītā ap pulksten četriem pamostos no troksnīša un skatos — pie manas gultas, elpu aizturējis, uz pirkstgaliem lavās klāt katordznieks. Kas tad nu? Kādēļ? «Zābaciņi jānotīra, jūsu augstdzimtība.» Drīz es vairs nebrīnījos un pieradu. Pierodot visi, pat sievietes un bērni. Šejienes dāmas ir pavisam mierīgas, laizdamas savus bērnus pastaigāties kopā ar viņu auklētājiem — uz visu mūžu katorgā notiesātajiem.

Kāds korespondents raksta, ka sākumā viņš baidījies gandrīz no ikviena krūma, bet, uz ceļa vai takas sastapdamies ar cietumnieku, taustījis cauri mētelim revolveri, taču vēlāk nomierinājies, atzīdams, ka «katorga visā visumā ir gļēvu, laisku, izbadojušos un glaimīgu aunu bars». Lai domātu, ka krievu cietumnieki pretimnācēju nenoslepkavo un neaplaupa tikai gļēvuma un slinkuma dēļ, jābūt ļoti sliktās domās par cilvēkiem vispār vai arī jābūt pilnīgā neziņā par cilvēkiem.

Pieamūras apgabala ģenerālgubernators barons A. N. Korfs ieradās Sahalīnā 19. jūlijā ar kara kuģi «Bobrs». Laukumā starp salas priekšnieka māju un baznīcu viņu sagaidīja goda sardze, ierēdņi, nometināto un katordznieku pūlis. Spēlēja tie paši muzikanti, par kuriem nupat stāstīju. Patīkama izskata vecis, bijušais katordznieks Potjomkins, kas Sahalīnā iedzīvojies lielā bagātībā, pasniedza ģenerālgubernatoram šeit darinātā sudraba traukā sālsmaizi. Bet laukumā stāvēja mans saimnieks, ārsts, melnā frakā, naga cepuri galvā un turēja rokās lūgumrakstu. Es pirmoreiz redzēju Sahalīnas pūli un saskatīju tā skumīgo īpatnību: pūlī bija vīrieši un sievietes darba spējīgu cilvēku vecumā, bija arī veči un bērni, bet nepavisam nebija jauniešu. Šķita, ka vecuma grupas no 13 līdz 20 gadiem Sahalīnā nepavisam nav. Nevi)us pats sev jautāju: vai tas neliecina, ka jaunieši paaugušies atstāj salu, tiklīdz rodas pirmā izdevība?

Ģenerālgubernators jau nākamajā dienā pēc ierašanās stājās pie cietumu un apmetņu apskates. Itin visur nometinātie, kas gaidīja viņu ar lielu nepacietību, pasniedza ģenerālgubernatoram lūgumus vai arī savu lūgumu izteica mutes vārdiem. Runāja katrs savā vārdā vai arī viens visas apmetnes vārdā, un, ņemot vērā, ka Sahalīnā plaukst oratoru māksla, neiztika arī bez runu teikšanas; Derbinskā nometinātais Maslovs savā runā priekšniecību vairākkārt nosauca par «visžēlīgo valdību». Diemžēl daudzi jo daudzi, kas vērsās pie barona A. N. Korfa, nelūdza to, kas vajadzīgs. Šeit, tāpat kā līdzīgos gadījumos Krievijā, izpaudās nepatīkamā zemnieku tumsonība: lūdza nevis skolas, nevis tiesas, nevis algotu darbu, bet visvisādus niekus — dažs kroņa uzturu, dažs atļauju adoptēt bērnu — vārdu sakot, iesniedza lūgumus, kurus izlemt varētu arī vietējā priekšniecība. A. N. Korfs viņu lūgumus uzklausīja ļoti uzmanīgi un labvēlīgi, viņš deva solījumus un radīja cerībaska dzīve kļūs labāka. Kad Arkovā cietuma priekšnieka palīgs ziņojis: «Arkovas apmetnē viss ir labākā kārtībā,» — barons rādījis viņam uz ziemāju un vasarāju asniem un teicis: «Viss ir labākā kārtībā, izņemot vienīgi to, ka Arkovā nav maizes.»

1 Un pat nepiepildāmas cerības. Kādā apmetnē, runādams par to, ka izsūtītie, kas ieguvuši zemnieku tiesības, jau tagad drīkstot braukt uz kontinentu, ģenerālgubernators teicis: «Pēc tam varēsiet braukt arī uz dzimto pusi, uz Krieviju.»

•Meksandrovskas cietumā sakarā ar ģenerālgubernatora ierašanos cietumniekus ēdinājuši ar svaigu gāju no pat ar ziemeļbriežu gaļu; ģenerālgubernators apstaigājis visas kameras, pieņēmis lūgumrakstus un pavēlējis atbrīvot no važām daudzus cietumniekus.

Divdesmit otrajā jūlijā pēc dievkalpojuma un parādes (bija kroņa svētki) atsteidzās cietuma uzraugs un ziņoja, ka ģenerālgubernators vēloties mani sastapt. Es gāju. A. N. Korfs pieņēma mani ļoti laipni un sarunājās ar mani apmēram pusstundu. Mūsu saruna notika ģenerāļa Kononoviča klātbūtnē. Starp citu ģenerālgubernators jautāja, vai man neesot kāda oficiāla uzdevuma. Es atbildēju: «Nav.»

—   Vai jums vismaz nav kāds uzdevums no kadas zinātniskas biedrības vai avīzes? — barons vaicāja.

Kabatā man bija korespondenta apliecība, bet, tā kā nebiju domājis avīzēs publicēt kaut ko par Sahalīnu, tad, nevēlēdamies maldināt cilvēkus, kas man, acīm redzot, neierobežoti uzticējās, es atbildēju: «Nav.»

—   Atļauju jums ierasties, kur un pie kā vien vēlaties, — barons sacīja. — Mums nav nekā, ko slēpt. Jūs šeit apskatīsiet visu, jums dos caurlaidi uz visiem cietumiem un apmetnēm, jūs varēsiet izmantot savā darbā nepieciešamos dokumentus, — vārdu sakot, durvis jums būs atvērtas visur. Nevaru atļaut jums tikai vienu: jebkādu saskari ar politiskajiem, jo to jums atļaut man nav nekādu tiesību.

Atsveicinādamies no manis, barons teica:

—    Rītdien mēs vēl parunāsimies. Paņemiet līdzi papīru.

Tanī pašā dienā piedalījos svinīgās pusdienās salas priekšnieka dzīvoklī. Tur es iepazinos gandrīz ar visu Sahalīnas administrāciju. Pusdienojot spēlēja orķestris, tika teiktas runas. A. N. Korfs, atbildēdams uz tostu par viņa veselību, teica īsu runu, no kuras tagad atceros šādus vārdus: «Es pārliecinājos, ka Sahalīnā «nelaimīgajiem» ir vieglāka dzīve nekā jebkur Krievijā vai pat Eiropā. Taču šinī ziņā jums vēl jāveic daudz kas, jo ceļš uz labo ir bezgalīgs.» Barons bijis Sahalīnā pirms pieciem gadiem, un tagad saskatījis, ka progress esot ievērojams un pārsniedzot visu viņa cerēto. Barona

cildinošie vārdi nekādi nebija apziņā saskaņojami ar tadam parādībām kā badu, izsūtīto sieviešu vispārēju prostitūciju, nežēlīgiem miesas sodiem, taču klausītājiem vajadzēja viņam ticēt: tagadējais stāvoklis salīdzinājumā ar to, kads bijis pirms pieciem gadiem, izskatoties gandrīz vai kā zelta laikmeta sākums.

Vakarā bija iluminācija. Pa ploškām un bengāliskām ugunīm apgaismotajam ielām līdz vēlam vakaram pastaigājās kareivju, nometināto un katordznieku pūļi. Cietumā durvis vaļā. Duikas upe, kas vienmēr bija nožēlojama, netīra, ar kailiem krastiem, tagad abās pusēs izpušķota ar krāsainiem lukturiem, bengāliskām ugunīm, ķas atspoguļojās ūdeni, un šoreiz izskatījās skaista, pat dižena, taču arī smieklīga kā ķēkšas meita, kurai pielaikojot uzvilkta lielmātes kleita. Ģenerāļa dārzā spēlēja muzikanti un dziedāja koristi. Šāva pat ar lielgabalu, bet lielgabals pārsprāga. Un tomēr, par spīti šādām līksmām izdarībam, ielas bija sērīgas. Ne dziesmu, ne harmoniku, neviena piedzērušā; ļaudis klaiņāja kā ēnas un klusēja kā ēnas. Katorga arī bengālisko uguņu gaismā ir un paliek katorga, bet mūzika, ja to notālēm dzird cilvēki, kas nekad vairs neatgriezīsies savā dzimtajā pusē, rada viņos tikai neatvairāmas skumjas.

Kad ierados pie ģenerālgubernatora, paņēmis līdzi papīru, viņš man izklāstīja savus uzskatus par Sahalīnas katorgu un koloniju un aicināja pierakstīt visu, ko viņš teikšot, ko es, protams, darīju ļoti labprāt. Visam pierakstītajam viņš ierosināja likt virsrakstu: «Nelaimīgo dzīves apraksts». No mūsu pēdējās sarunas un no tā, ko pierakstīju pēc ģenerālgubernatora diktāta, man radās pārliecība, ka viņš ir gan augstsirdīgs un cildens vīrs, bet ka «nelaimīgo dzīvi» viņš nepazīst tik labi, kā pats bija iedomājies. Dažas rindas no šā apraksta: «Nevienam nav laupīta cerība kļūt par pilntiesīgu cilvēku; soda uz visu mūžu nav. Beztermiņa katorga ir ierobežota ar divdesmit gadiem. Katorgas darbi nav smagi. Piespiests darbs nedod darba darītājam personiska labuma — šinī apstāklī izpaužas šā darba smagums, nevis fiziskajā piepūlē. Važu nav, sargkareivju nav, noskūtu galvu nav.»

Bija jaukas dienas ar skaidrām debesim, ar dzidru gaisu, līdzīgas mūsu rudens dienām. Vakari lieliski; es atceros kvēlojošo rieta pusi, tumšzilo jūru un pavisam balto mēnesi, kurš kāpa virs kalniem. Tādos vakaros man patika vizināties ielejā starp posteni un Novomihailovkas sādžu; ceļš tur ir gluds, līdzens, blakus stīdz vagonešu sliedes, telegrāfa stieples. Jo tālāk no Aleksandrovskas, jo ieleja kļūst šaurāka, krēsla biezāka, milzīgie dadži jau izskatījās pēc tropu augiem; no visām pusēm mācas virsū tumši kalni. Redz, kur tālē ugunis, tur dedzina ogles, redz, kur ugunsgrēka liesmas. Uzlec mēness. Pēkšņi ieraugu fantastisku ainavu: man pretim pa sliedēm, stumdamies ar kārti, uz mazas platformas brauc katordznieks baltā kreklā un biksēs. Kļūst baismīgi.

—   Vai nebūtu laiks doties atpakaļ? — es vaicāju kučierim.

Kučieris katordznieks pagriež zirgus, pēc tam atskatās uz kalniem, uz ugunīm un saka:

—   Skumīgi ir šeit, jūsu augstdzimtība. Pie mums Krievijā ir labāk.

III

Ļaušu skaitīšana. — Statistikas kartīšu dati. — Ko es jautāju, un ko man atbildēja. — Māja un tās iedzīvotāji. — Izsūtīto domas par ļaužu skaitīšanu.

Lai ierastos pēc iespējas visās apdzīvotajās vietās un tuvāk iepazītos ar izsūtīto lielākās daļas dzīvi, izmantoju paņēmienu, kas manā stāvoklī šķita vienīgi noderīgs. Izdarīju ļaužu skaitīšanu. Apmetnēs, kurās es biju, apstaigāju visas mājas un pierakstīju saimniekus, viņu ģimenes locekļus, īrniekus un strādniekus. Lai atvieglotu manu darbu un samazinātu laika patēriņu, man laipni piedāvāja palīgus, bet, tā kā skaitīšanu izdarot, man galvenie nebija tās rezultāti, bet iespaidi, kādi rodas pašā skaitīšanas procesā, tad citu palīdzību izmantoju tikai ļoti retos gadījumos. Šo darbu, ko trijos mēnešos paveica viens cilvēks, īstenībā nevar saukt par skaitīšanu; tās rezultāti nevar-lepoties ar precizitāti un pilnību, bet, tā kā ticamāku datu nav ne literatūrā, ne Sahalīnas kancelejās, tad varbūt noderēs arī mani skaitļi.

Ļaužu skaitīšanai izmantoju kartītes, ko policijas pārvaldes tipogrāfijā iespieda manām vajadzībām. Pats skaitīšanas process bija šāds. Vispirms katrā kartītē pirmajā rindā rakstīju posteņa vai apmetnes nosaukumu. Otrajā rindā: mājas numuru pēc valsts sastādītā māju saraksta. Pēc tam trešajā rindā atzīmēju pierakstāmā sabiedrisko stāvokli: katordznieks, nometinātais, izsūtītais, kam piešķirtas zemnieka tiesības, brīvs cilvēks. Brīvos cilvēkus pierakstīju tikai tad, ja viņi tieši piedalījās izsūtītā saimniecībā, piemēram, bija laulībā ar izsūtīto, likumīgā vai nelikumīgā laulībā, vai vispār piederēja pie izsūtītā ģimenes vai arī dzīvoja viņa mājā kā strādnieki vai īrnieki un tā tālāk. Sahalīnas dzīvē cilvēka sabiedriskajam stāvoklim piešķir lielu nozīmi. Nav šaubu, ka katordznieku viņa stāvoklis nomāc; uz jautājumu, kas viņš ir, katordznieks atbild: «Strādnieks.» Bet, ja pirms katorgas viņš bijis kareivis, tad katrā ziņā vēl piebilst: «Bijušais kareivis, jūsu augstdzimtība.» Piespriesto sodu izcietis vai, kā viņš pats saka, nokalpojis, katordznieks kļūst par nometināto. Šis jaunais sabiedriskais stāvoklis netiek uzskatīts par pazemojošu jau tāpēc vien, ka «nometinātais» maz atšķiras no laucinieka, nemaz nerunājot par tiesībām, kas saistītas ar šo apzīmējumu. Uz jautājumu, kas viņš ir, nometinātais parasti atbild: «Brīvais.» Pēc desmit gadiem, bet labvēlīgos apstākļos, kas minēti nolikumā par izsūtītajiem, nometinātajam izsūtītajam jau pēc sešiem gadiem piešķir zemnieka tiesības. Uz jautājumu, kas viņš ir, zemnieks atbild ar pašcieņu — it kā viņu vairs nevarētu pielīdzināt pārējiem un viņš no tiem atšķirtos ar kaut ko sevišķu: «Es esmu zemnieks.» Taču nepiebilst «bijušais izsūtītais». Izsūtītajiem netaujāju, kas viņi bijuši senāk, jo par to kancelejās ir pietiekami daudz ziņu. Viņi paši, izņemot kareivjus, nedz sīkpilsoņi, nedz tirgoņi, nedz garīdznieki neko neklāsta par zaudēto piederību pie savas kārtas, it kā to jau būtu aizmirsuši, un savu agrāko sabiedi isko stāvokli apzīmē gluži īsi — brīvais. Ja kāds ierunājas par savu pagātni, tad parasti sāk tā: «Kad es biju brīvs cilvēks …» — un tā tālāk.

Ceturtā rinda: vārds, tēva vārds, uzvārds. Par vārdiem runājot, varu tikai atcerēties, ka es gan laikam pareizi neierakstīju nevienas tatārietes vārdu. Tatāru ģimenē, kurā ir daudz meiteņu un tēvs un māte tik tikko prot krieviski, grūti kaut ko saprotamu izvaicāt un gribot negribot jāraksta uz labu laimi. Arī kroņa dokumentos tatāru tautības cilvēku vārdi ir rakstīti nepareizi.

Gadās, ka pareizticīgs krievu zemnieciņš uz jautājumu, kāds ir viņa vārds, nopietni atbild: «Kārlis.» Tas ir klaidonis, kas ceļā apmainījies vārdiem ar kādu vācieti. Atceros, ka esmu pierakstījis divus šādus vīrus: Kārli Langeru un Kārli Karlovu. Ir viens katordznieks, kam uzvārds Napoleons. Ir viena sieviete klaidone Praskovja, viņa ir arī Marja. Runājot par uzvārdiem, Sahalīnā dīvainas nejaušības dēļ ir daudz Bogdanovu un Bespalovu. Ir daudz jocīgu uzvārdu: Škandība, 2eludoks, Bezbožnijs, Zevaka. Man stāstīja, ka tatāru uzvārdiem, par spīti visu tiesību zaudēšanai, arī Sahalīnā esot saglabājušies visi piebildumi un zilbes, kas norādot uz augstu kārtu vai titulu. Cik tas atbilst patiesībai, to es nezinu, taču pierakstīju diezgan daudzus «hanus», «sultānus» un «ogli». Klaidoņiem visparastākais vārds ir Ivans, bet uzvārds — Ņepomņaščijs. Minēšu dažas klaidoņu iesaukas: Mustafa Ņepomņaščijs, Vasilijs Bczotečestva, Francis Ņepomņaščijs, Ivans Ņepomņaščijs, 20 gadus vecs, Jakovs Besprozvaņija, klaidonis Ivans, 35 gadus vecs Nezināma sabiedriska stāvokļa Cilvēks.

Tanī pašā rindā atzīmēju pierakstāmā attiecības pret mājsaimnieku: sieva, dēls, piedzīvotāja, strādnieks, īrnieks, īrnieka dēls un tā tālāk. Pierakstīdams bērnus, es šķiroju laulībā un ārlaulībā dzimušos, īstos bērnus un adoptētos. Jāpiebilst, ka Sahalīnā bieži sastopami adoptētie bērni, un man gadījās pierakstīt ne vien adoptētus bērnus, bet arī adoptētus tēvus. Daudzi no mājas

1 Sis skaitlis veido dalu no uzvārda. īstenībā šis Ivans ir 48 gadi vecs.

iedzīvotājiem ir mājas līdzīpašnieki vai pušelnieki. Abos ziemeļu apgabalos uz viena zemes gabala dzīvo divi un pat trīs īpašnieki, un šāds stāvoklis ir vairāk nekā pusei saimniecību; nometinātais ierodas uz zemes gabala, būvē māju, iekārto saimniecību, bet pēc diviem vai trijiem gadiem pie viņa nometina līdzīpašnieku vai arī vienu zemes gabalu uzreiz piešķir diviem nometinātajiem. Tas notiek tāpēc, ka administrācija nevēlas vai neprot izraudzīt jaunas apmetņu vietas. Gadās arī tā, ka katorgas sodu izcietušais lūdz, lai viņam atļauj dzīvot tādā postenī vai apmetnē, kur jaunām saimniecībām zemes vairs nav, un viņš gribot negribot jānometina jau iekārtotā saimniecībā. Līdzīpašnieku skaits jo sevišķi palielinās pēc ķeizara manifestu pasludināšanas, kad administrācija ir spiesta uzreiz sameklēt dzīves vietu vairākiem simtiem cilvēku.

Piektajā rindā: vecums. Sievietes, kurām jau pāri par četrdesmit gadu, slikti atceras, cik viņas vecas, un uz jautājumu atbild, brīdi padomājušas. Erevānas guberņas armēņi nepavisam nezin savu vecumu. Viens no viņiem man atbildēja: «Varbūt trīsdesmit, bet varbūt jau piecdesmit.» Šādos gadījumos vecums bija jānosaka aptuveni, pēc izskata, un vēlāk jāpārbauda pēc oficiālā saraksta. Jaunieši, kam 15 vai vairāk gadu, parasti uzdodas jaunāki. Cita meiča jau sen ir līgavas gados vai sen nodarbojas ar prostitūciju, bet arvien vēl uzdodas 13 vai 14 gadus veca. Iemesls — bērni un pusaudži trūcīgākajās ģimenēs saņem novalsts uzturnaudu, ko maksā tikai līdz 15 gadu vecumam, un šādās ģimenēs mantkāre pamudina jauniešus un viņu vecākus teikt nepatiesību.

Sestā rinda attiecās uz konfesiju.

Septītajā: kur dzimis? Uz šo jautājumu man atbildēja bez jebkādām pūlēm, un tikai klaidoņi atbildēja ar kādu cietumnieku kalambūru vai ar «neatceros». Meiča Natālija Ņepomņaščaja, kad es jautāju, no kādas guberņas viņa ir, man teica: «No visām pa druskai.» Novadnieki cits citu dūšīgi aizstāv, turas kopā, un, ja bēg, tad arī kopā; tulietis labāk iet par līdzīpašnieku pie tulieša, Baku apvidū dzimušais pie sava novadnieka. Kā redzams, pastāv viena novada cilvēku draudzēšanās. Ja gadījās izjautāt par kādu, kas nebija mājās, novadnieki sniedza par viņu sīkas jo sīkas ziņas.

Astotajā rindā: no kura gada Sahalīnā? Retais sahalinietis atbildēja uz to uzreiz, bez piepūles. Gads, kad ieradies Sahalīnā, ir briesmīgas nelaimes gads, bet tomēr to nezin vai neatceras. Ja vaicāju katorgu izcietušam sievišķim, kurā gadā viņa atvesta Sahalīnā, viņa atbild vienaldzīgi, nedomādama: «Kas to lai zina? Laikam jau astoņdesmit trešajā.» Sarunā iejaucas vīrs vai piedzīvotājs: «Ko tu velti mēli kulsti? Tu atnāci astoņdesmit piektajā.» — «Var būt, ka arī astoņdesmit piektajā,» viņa nopūzdamās piekrīt. Sākam rēķināt un izrādās, ka vīrietim taisnība. Vīrieši nav tik stulbi kā meitieši, bet arī vīrieši neatbild uzreiz, bet padomājuši un parunājušies.

—   Kurā gadā tevi atdzina uz Sahalīnu? — jautāju kādam nometinātajam.

—    Atšķūrēja reizē ar Gladkiju, — viņš saka šaubīdamies, uz citiem paskatīdamies.

Gladkijs atvests pirmajā braucienā, bet pirmais brauciens, tas ir, pirmais «Dobrovoļeca» brauciens uz Sahalīnu noticis 1879. gadā. Tā es arī pierakstu. Bet gadās arī šāda atbilde: «Katorgā sabiju sešus gadus, un nometināšanā esmu jau trešo gadu… Rēķiniet nu pats.» — «Tātad tu Sahalīnā esi devīto gadu?» — «Nebūt ne. Pirms Sahalīnas es centrālē nosēdēju divus gadus.» Un tā joprojām. Vai arī šāda atbilde: «Es ierados tajā gadā, kad noslepkavoja Derbinu.» — Vai: «Togad nomira Miculs.» Man bija sevišķi svarīgi dabūt pareizas atbildes no tiem, kuri atvesti šeit sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados; man gribējās iztaujāt viņus itin visus, kas man droši vien neizdevās. Cik palikuši dzīvi no tiem, kas atdzīti šeit pirms 20 vai 25 gadiem, — šis jautājums, patiesību sakot, Sahalīnas kolonizēšanai ir liktenīgs.

Devītajā rindā ierakstīju galveno nodarbošanos un amatu.

Desmitajā — lasīt un rakstīt prasmi. Parasti šo jautājumu izsaka šādiem vārdiem: «Vai neesi analfabēts?» — turpretim es vaicāju: «Vai lasīt proti?» — un tas daudzos gadījumos glāba mani no nepareizām atbildēm, jo zemnieki, kas neprot rakstīt un ar grūtībām lasa tikai drukātu tekstu, sauc sevi par analfabētiem. Ir arī tādi, kas kautrēdamies iztēlo sevi par nejēgām. «Kur nu es? Vai tad es kāds grāmatnieks?» — un tikai uz atkārtotu jautājumu atbild: «Kādreiz drukātu tekstu burtoju, bet tagadītēs esmu aizmirsis. Mēs esam tumši ļautiņi, vārdu sakot — zemnieciņi.» Par lasīt un rakstīt nepratējiem sevi dēvē arī aklie un izsūtītie ar bojātu redzi.

Vienpadsmitā rinda attiecās uz ģimenes stāvokli: precējies, atraitnis, neprecējies? Ja precējies, tad kur: dzimtenē, Sahalīnā? Vārdi «precējies, atraitnis, neprecējies» Sahalīnā vēl nenosaka ģimenes stāvokli; šeit precētiem cilvēkiem ļoti bieži ir lemts aizvadīt vientuļu mūžu bez savas sievas, jo laulātais draugs dzīvo dzimtenē un nepiekrīt laulības šķiršanai, bet neprecētie un atraitņi šeit dzīvo ģimenē, un viņiem ir pa pusducim bērnu; tāpēc izsūtītos, kas vientuļi bija ne vien formāli, bet īstenībā, kaut arī viņi skaitītos precējušies, es tomēr raksturoju vēl ar vārdu «vientulis». Krievijā nevienā citā apvidū nelikumīgas laulības nav tik plaši un klaji izplatītas un nekur nav guvušas tik īpatnēju veidu kā Sahalīnā. Nelikumīgai jeb kā šeit to dēvē — brīvai kopdzīvei Sahalīnā nav pretinieku ne priekšniecībā, ne garīdzniecībā, pat gluži otrādi — šādu kopdzīvi veicina un sankcionē. Ir apmetnes, kur nevar sameklēt nevienas likumīgas laulības. Brīvās kopdzīves pāri veido saimniecības uz tādiem pašiem pamatiem kā likumīgo laulību pāri; brīvajā kopdzīvē dzimst kolonijai bērni, un tāpēc pie reģistrēšanas nav iemesla radīt viņiem sevišķus noteikumus.

Beidzot — divpadsmitā rinda: vai saņem no valsts pabalstu? No atbildēm uz šo jautājumu gribēju noskaidrot, kāda iedzīvotāju daļa nespēj iztikt bez valsts materiāla atbalsta jeb, citiem vārdiem sakot, kas uztur koloniju: kolonija pati sevi vai valsts kase? Valsts pabalstu uzturā, precēs vai naudā obligāti saņem visi katordznieki, nometinātie pirmajos gados pēc katorgas soda izciešanas, nespējnieki un trūcīgāko ģimeņu bērni. Es atzīmēju ne vien šos oficiāli atzītos pensionārus, bet arī kā dzīvojošus uz valsts rēķina tos izsūtītos, kas saņem no valsts algu par dažādiem pakalpojumiem, piemēram, skolotājus, rakstvežus, uzraugus un tā tālāk. Taču atbilde nebija pilnīga. Bez parastajām pārfikas devām, uztura naudas un algām plašos apmēros tiek praktizēta arī tādu pabalstu izsniegšana, kurus kartītēs atzīmēt nav iespējams, piemēram: pabalsts, nodibinot ģimenes dzīvi, labības pirkšana no nometinātajiem par apzināti pārspīlētu cenu un galvenais — sēklas labības, lopu un tā tālāk došana uz parāda. Dažs nometinātais parādā valstij vairākus simtus rubļu un nekad tos neatdos, bet man gribot negribot bija jāieraksta, ka viņš pabalstu nesaņem.

Katru sievietes kartīti gareniski pārsvītroju ar sarkanu zīmuli un atzīstu, ka tas ir ērtāk nekā iekārtot atsevišķu aili dzimuma ierakstīšanai. Pierakstīju tikai mājās dzīvojošos ģimenes locekļus; ja man teica, ka vecākais dēls aizbraucis uz Vladivostoku peļņā un otrs dēls strādā Rikovska ciematā par kalpu, tad pirmo es nemaz nepierakstīju, bet otru ierakstīju kartītē viņa dzīves vietā.

No mājas uz māju gāju viens pats; dažreiz mani pavadīja kāds katordznieks vai nometinātais, kas, garlaicības mākts, uzņēmās pavadoņa pienākumus. Dažkārt man kā ēna sekoja pa pēdām vai gabaliņu nopakaļ uzraugs ar revolveri. Viņš bija sūtīts, lai man paskaidrotu, ja es ko prasītu. Kad uzraugam kaut ko jautāju, viņa piere uzreiz nosvīda un viņš atbildēja: «Nebūt nezinu, jūsu augstdzimtība!» Parasti mans ceļa biedrs basām kājām un bez cepures, rokā turēdams manu tintnīcu, pasteidzās pa priekšu, ar troksni atgrūda durvis, priekšnamā paspēja kaut ko pačukstēt saimniekam — laikam savus prātojumus par maniem pierakstiem. Es gāju iekšā mājā. Sahalīnā redzamas visādas mājas atkarībā no tā, kas tās būvējis — sibīrietis, mazkrievs vai soms, taču visbiežāk tā ir neliela guļbūve, kādas sešas aršīnas gara un plata, ar diviem vai trim logiem, bez jebkādiem ārējiem rotājumiem, ar salmu, koka mizu vai reti kad ar dēļu jumtu. Pagalma parasti nav. Pie mājas neviena kociņa. Šķūnelis vai pa sibīriešu modei celta pirts sastopama reti. Ja ir suņi, tad vienaldzīgi, bez niknuma, kuri, kā jau esmu stāstījis, rej tikai giļakus, laikam tāpēc, ka tie valkā suņādas apavus. Un nez kādēļ šie mierīgie, nekaitīgie suņi vienmēr ir piesieti. Ja ir kādā cūka, arī tai vangale kaklā. Arī gailis piesiets aiz kājas.

—   Kāpēc tev suns un gailis piesieti? — vaicāju saimniekam.

—   Pie mums Sahalīnā visi ir važās, — saimnieks atjautīgi atbild. — Te ir tāds novads.

Mājā viena istaba ar krievu krāsni. Dēļu grīda. Galds, divi vai trīs ķeblīši, sols, gulta ar gultas drānām vai arī guļvietas noklātas tieši uz grīdas. Dažreiz nav nekādu mēbeļu, ir tikai pēlis istabas vidū uz grīdas, un redzams — tur nule kāds gulējis: uz palodzes bļodiņa ar ēdiena paliekām. Pēc iekārtojuma šī nav ne māja, ne istaba, bet drīzāk cietuma viennīcas kamera. Kur ir sievietes un bērni, tur, lai nu vai kā, bet šis tas atgādina saimniecību un zemniecību, taču arī tur jūtams, ka trūkst kaut kā svarīga; nav vectēva un vecmāmuļas, nav vecu svētbilžu un vectēva laikā gādātu mēbeļu, tātad saimniecībai trūkst pagātnes, tradīciju. Istabā nav goda kakta vai arī tas ir ļoti nabadzīgs un pelēcīgs, bez svētbildes lampiņas un bez izrotājumiem, — nav tradīcijas; iekārtojums nejaušs un šķiet, ka ģimene dzīvotu nevis savās mājās, bet īrētā istabā, vai arī ka tā nule tikai atbraukusi un vēl nav paspējusi iejusties; nav kaķa, ziemas vakaros nav dzirdama circenīša dziesma … bet galvenais — nav dzimtās puses.

Redzētās ainas parasti neliecināja par saimnieciskumu, mājīgumu un par stipriem saimniecības balstiem. Visbiežāk istabā sastapu pašu saimnieku, vientuļu, nogarlaikojušos vecpuisi, kas, likās, sastindzis no piespiestās bezdarbības un garlaicības; mugurā brīva cilvēka drānas, bet šinelis pēc paraduma uzmests plecos pa cietumnieku modei, un, ja viņš nesen iznācis no cietuma, tad uz galda rēgojas cepure bez naga. Krāsns nekurināta, vienīgie trauki — katliņš un ar papīra vīkšķi aizbāzta pudele. Saimnieks pats par savu dzīvi un saimniecību runā zobgalīgi, ar saltu nicināšanu. Stāsta, ka jau izmēģinājis visvisādus paņēmienus, bet neesot nekādas jēgas; atliekot tikai viens: atmest visam ar roku. Kamēr runājos ar saimnieku, mājā sanāk kaimiņi un sakas runāšanās par dažādām tēmām: par priekšniecību, Uimatu, sievietēm… Aiz garlaicības visi ar mieru pļāpāt un klausīties bez gala. Gadās, ka mājā sastopu ne vien saimnieku, bet arī veselu baru īrnieku un kalpu; uz sliekšņa sēž īrnieks katordznieks, taisa čabatas, un mati viņam pārsieti ar siksniņu; ož pēc ādām un kurpnieku līmes; priekšnamā uz skrandām guļ viņa bērni un turpat tumšā un šaurā kaktā katordznieka sieva, kas brīvprātīgi atnākusi viņam līdzi, uz maza galdiņa taisa vareņikus ar zileņu pildījumu; šī ir nesen no Krievijas ieradusies ģimene. Dziļāk — pašā islabā ir kādi pieci vīrieši, dažs sevi dēvē par īrnieku, dažs par kalpu, dažs par piedzīvotāju; viens stāv pie krāsns un, vaigus piepūtis, acis izbolījis, kaut ko lodē; otrs, acīm redzot, āksts, tīšuprāt muļķīgi saviebis ģīmi, kaut ko murmina un pārējie skaļi smejas, roku mutei priekša aizlikuši. Bet uz gultas malas sēž Bābeles netikle, pati mājasmāte Lukerja Ņepomņaščaja, sapinkojusies, liesa, ar vasarraibumainu ģīmi; viņa pūlas jocīgāk atbildēt uz maniem jautājumiem un runājot šūpo kājas. Acis viņai nepatīkamas, duļķainas, un pēc apātiskās, žūpošanā uzblīdušās sejas varu spriest, cik daudzos cietumos viņa sēdējusi savā mūžā, kas vēl tik īss, cik daudzus etapus izstaigājusi, slimības pārcietusi. Šī Lukerja mājā piešķir noskaņu visai dzīvei, un viņas dēļ visnotaļ jūtams, ka šeit mīt dulna, netikla klaidone. Šeit par īstu saimniekošanu nevar būt ne runa. Dažreiz kādā mājā gadījās sastapt veselu bariņu vīru, kas pirms manas atnākšanas spēlējuši kārtis; ģīmjos apmulsums, garlaikošanās un gaidīšana — kad iešu projām, lai viņi atkal varētu spēlēt kārtis? Ieeju citā mājā, no mēbelēm ne vēsts, krāsns kaila, bet uz grīdas pie sienām rindiņā sēž čerkesi, daži ar cepurēm galvā, citi ar kailām galvām, apcirptiem matiem, cik vērojams, ļoti cietiem, un blenž uz mani, acis nepamirkšķinādami. Ja sastapu mājās tikai piedzīvotāju vien, parasti viņa gulēja gultā, atbildēja uz maniem jautājumiem žāvādamās un šļaucīdamās, un, tiklīdz aizgāju, atkal likās gultā.

Izsūtītie turēja mani par oficiālu personu, bet skaitīšanu — par vienu no tām formālajām procedūrām, kas šeit tik biežas un kam parasti nekādu seku nav. Lai gan tas, ka nebiju turienes, Sahalīnas ierēdnis, radīja trimdiniekos tādu kā ziņkāri. Man jautaja:

—  -Kādēļ jūs mūs visus pierakstāt?

Tūlīt sākās dažādi minējumi. Vieni sprieda, ka droši vien augstākā priekšniecība gribot sadalīt izsūtītajiem pabalstu, citi — ka laikam jau beidzot esot nolemts visus pārvietot uz kontinentu, jo šeit neatlaidīgi un cieši iesakņojusies pārliecība, ka agri vai vēlu katorgas cietumus un apmetnes pārvietošot uz kontinentu, trešie, izlikdamies par skeptiķiem, sacīja, ka viņi vairs negaidot neko labu, viņus pametis pats debesu tēvs, un viņi to sacīja, vēlēdamies, lai es sāktu ko iebilst. Bet no priekšnama vai no krāsns, it kā zobodamās par visām šīm cerībām un minējumiem, skanēja balss, kurā bija dzirdams nogurums, garlaicība un īgnošanās par traucēšanu:

—   Viņi tik raksta un raksta, ak, debesu valdniece!

Braukājot pa Sahalīnu, es netiku dzīvojis pusbadā vai

pieredzējis kādas grūtības. Biju lasījis, it kā agronoms Miculs, pētīdams salu, esot cietis lielu trūkumu un bijis spiests pat apēst savu suni. Taču kopš tiem laikiem apstākļi ievērojami pārvērtušies. Tagadējais agronoms braukā pa lieliskiem ceļiem; pat visnabadzīgākajās apmetnēs ir uzrauga māja vai tā sauktā pieturas vieta, kur vienmēr ir siltas telpas, patvāris un gulta. Pētnieki, dodamies dziļāk salā, taigā, ņem līdzi Amerikas konservus, sarkano vīnu, šķīvjus, dakšiņas, spilvenus un visu, ko vien var uzkraut mugurā katordzniekiem, kuri Sahalīnā aizstāj nastu nesējus dzīvniekus. Arī tagad reizēm cilvēki ēdot puvušu gaļu ar sāli un pat apēdot cits citu, taču tas neesot attiecināms ne uz tūristiem, ne uz ierēdņiem.

Nākamajās nodaļās rakstīšu par posteņiem un apmetnēm un reizē ar to iepazīstināšu lasītājus ar katorgas darbiem un cietumiem, cik nu es pats esmu paspējis īsā laikā tos pavērot. Salialīnā katorgas darbi ir ārkārtīgi dažādi; tie nav specializēti ne uz zelta, ne ogļu ieguvi, bet aptver visu Sahalīnas dzīvi un atrodas visās salas apdzīvotajās vietās. Mežu līšana, būvdarbi, purvu susināšana, zvejniecība, siena pļaušana, tvaikoņu piekraušana — tie visi ir katorgas darba veidi, kas nepieciešamlbas dēļ tik ļoti saplūduši ar kolonijas dzīvi, ka tos nošķirt un runāt par tiem kā par kaut ko patstāvīgi eksistējošu var tikai tad, ja pa daļai rutinēti grib skatīties uz šo ainu un katorgas darbos vispirms grib ietilpināt raktuves un darbu rūpnīcās.

Sākšu ar Aleksandrovkas ieleju, ar apmetnēm, kas atrodas Duikas upes krastos. Ziemeļsahalīnā šī ieleja pirmā izraudzīta apmetnēm nevis tāpēc, ka tā būtu labāk izpētīta nekā visas citas vai atbilstu kolonizēšanas mērķiem, bet gluži nejauši, tāpēc kā tā bijusi tuvāk Duē, kur katorgas cietums iekārtots vispirms.

IV

Duikas upe. — Aleksandrovkas ieleja. — Aleksandrovskas slobodka. — Klaidonis Krasivijs. — Aleksandrovskas postenis. — Tā pagātne. — Jurtas. — Sahalinas Parize.

Duikas upe jeb, kā to citādi sauc, Aleksandrovka 1881. gadā, kad to izpētījis zoologs Poļakovs, lejtecē bijusi līdz desmit asu plata, tās krastos bijušas saskalotas milzīgas kaudzes koku, kuri augštecē palos iegāzušies upē, zemiene daudzās vietās bijusi apaugusi ar vecu dižegļu, lapegļu, alkšņu un meža vītolu biezokņiem, bet visapkārt — neizbrienams, staigns purvs. Tagad šī upe izskatās pēc garas, šauras peļķes. Pēc platuma, pilnīgi kailajiem krastiem un lēnās straumes tā atgādina Maskavas Kanavu.

Jāizlasa Aleksandrovkas ielejas apraksts Poļakova grāmata un jāpaskatās uz ieleju tagad, kaut vai ļoti pavirši, lai saprastu, cik daudz smaga, patiesi katorgas darba jau izšķiests šā apvidus kultivēšanai. «No apkārtējo kalnu galiem raugoties,» raksta Poļakovs, «Aleksandrovkas ieleja izskatās ļoti šaura, mežonīga un mežaina … milzīgs skujkoku mežs sedz ielejā ievērojamas platības.» Poļakovs apraksta purvus, neizbrienamas slīkšņas, riebīgo augsni un mežus, kur «blakus milzīgiem, augošiem kokiem zeme bieži vien pilna ar ļoti resniem pussatrūdējušiem stumbriem, kas nogāzušies aiz vecuma vai vētrā; starp stumbriem pie koku saknēm nereti rēgojas sūnām apauguši ciņi, līdzās tiem bedres un iedobas». Bet tagad taigas, staignāja un bedru vietā ir vesela pilsēta, ir ierīkoti ceļi, zaļo pļavas, rudzu druvas, sakņu dārzi, un jau dzirdama sūrošanās, ka trūkstot mežu. Ja šim darbu milzumam un cīniņam, kad slīkšņā katordznieki strādājuši līdz krūtīm ūdenī, vēl pievieno salu, aukstas lietavas, ilgas pēc dzimtenes, pārestības, miesas sodus — tad iztēlē jau rēgojas šausmīgi notikumi. Ne velti kāds Sahalīnas ierēdnis, labsirdis, vienmēr, kad mēs divatā kaut kur braucām, deklamēja man Nekrasova «Dzelzceļu».

Pie pašas grīvas Duikā no labas puses ietek upīte, ko sauc par mazo Aleksandrovku. Tai abās pusēs atrodas Aleksandrovskas apmetne jeb Slobodka. Par to es jau esmu minējis. Tā izveido posteņa priekšpilsētu un tagad saplūdusi kopā ar posteni, bet, tā kā šī priekšpilsēta atšķiras ar dažām īpatnībām un tai ir sava patstāvīga dzīve, tad par to ir jārunā īpaši. Šī ir viena no visvecākajām apmetnēm. Šeit kolonizēšana sākusies drīz pēc katorgas darbu iekārtošanas pie Duē. Izvēlēties tieši šo vietu un nevis kādu citu pamudinājušas, tā raksta Miculs, leknas pļavas, labs būvkoku mežs, kuģojama upe, auglīga zeme . . . «Kā redzams,» raksta šis fanatiķis, kas Sahalīnā saskatījis «apsolīto zemi», «nevarēja nemaz šaubīties par kolonizēšanas sekmīgumu, taču no 8 cilvēkiem, kas šinī nolūkā izsūtīti uz Sahalīnu 1862. gadā, tikai 4 apmetušies pie Duikas upes.» Bet ko varēja izdarīt šie četri? Viņi apstrādājuši zemi ar kapli un lāpstu, dažreiz pavasarī sējuši nevis vasarāju, bet ziemāju sēklu un beigās lūgtin lūgušies, lai viņus laiž atpakaļ uz kontinentu. 1869. gadā Slobodkas vietā nodibināta lauksaimniecības ferma. Šeit bijis domāts izlemt ļoti svarīgu jautājumu: vai iespējams cerēt, ka izsūtīto piespiedu darbs lauksaimniecībā būs sekmīgs? Katordznieki trīs gadus lauzuši celmus, būvējuši mājas, susinājuši purvus, ierīkojuši ceļus un nodarbojušies ar zemkopību, taču pēc soda izciešanas negribējuši šeit palikt un griezušies pie ģenerālgubernatora ar lūgumu, lai viņus pārvieto uz kontinentu, jo zemkopība nav devusi neko un nav bijis kur pelnīties. Viņu lūgums ievērots. Bet iekārtojums, ko dēvējuši par fermu, joprojām pastāvējis. Duē katordznieki ar laiku kļuvuši par nometinātajiem, no Krievijas ieradušies katordznieki ar ģimenēm, kurām vajadzējis ierādīt zemi; pavēlēts atzīt Sahalīnu par auglīgu un lauksaimniecības kolonijai derīgu salu, un, kur dzīve nav varējusi iesakņoties dabiska kārtā, tur tā pamazām radusies piespiedu kārtā ar lielu naudas un cilvēku spēku patēriņu. Ārsts Augustinovičs 1879. gadā jau redzējis Slobodkā 28 mājas '.

Šobrīd Slobodkā ir 15 saimniecības. Mājas dēļu jumtiem, ērtas, dažkārt ar vairākām istabām, labas saimniecības ēkas, pie mājām sakņu dārzi. Uz katrām divām mājām viena pirts.

Reģistrēts, ka aramzemes pavisam 39 /4 desetīnas, pļavu 24V  desetīnas. 23 zirgi, 47 liellopi un sīklopi.

Slobodku pēc īpašnieku raksturojuma uzskata par aristokrātisku apmetni: ir viens galma padomnieks, precējies ar nometinātā meitu, viens brīvais cilvēks, kas ieradies salā līdzi katorgā notiesātai mātei, septiņi izsūtītie, kam piešķirtas zemnieku tiesības, četri nometinātie un tikai divi katordznieki.

No 22 ģimenēm, kas dzīvo šeit, tikai 4 ir nelikumīgas. Arī pēc iedzīvotāju vecuma grupām Slobodkā tuvojas normālai sādžai; darba spējīgā vecumā esošu cilvēku skaits nav tik krasā pārsvarā kā citās apmetnēs, šeit ir gan bērni, gan jaunieši, gan sirmgalvji, vecāki par 65 un pat 75 gadiem.

Izvirzās jautājums, kā izskaidrojama šāda Slobodkas samērā lielā labklājība, turklāt ievērojot pašu šejienes saimnieku apliecinājumus, ka «no zemkopības te neviens nevar pārtikt». Atbildot varētu minēt vairākus iemeslus, kas parastos apstākļos veicina normālu, turīgu dzīvi bez klaiņošanas. Piemēram, ir liels procents vecu iedzīvotāju, kas ieradušies Sahalīnā pirms 1880. gada un jau paspējuši pierast pie šejienes zemes, un jau iejutušies šejienes apstākļos. Ļoti svarīgi arī tas, ka

līdzi 19 vīriem Sahalīnā ieradušās viņu sievas un gandrīz, visiem, kam ierādīta zeme, jau bijušas ģimenes. Sieviešu samērā pietiekami, un tāpēc vientuļi ir tikai 9 vīrieši, pie tam neviens nedzīvo viens pats. Vispār Slobodkai ir laimējies, un kā vienu labvēlīgu apstākli vēl var minēt augsto lasīt un rakstīt pratēju procentu: 26 vīrieši un 11 sievietes.

Nerunāšu nemaz par galma padomnieku, kas Sahalīnā strādā par mērnieku, bet kāpēc citi brīvie īpašnieki un zemnieku tiesības ieguvušie izsūtītie neaizbrauc uz kontinentu, ja viņiem šādas tiesības ir? Stāsta, ka Slobodkā viņus noturot ienesīgā lauksaimniecība, bet tas taču nav attiecināms uz visiem. Slobodkas pļavas un aramzeme taču nav visu, bet tikai dažu saimnieku lietošanā. Pļavas un mājlopi ir tikai 8 saimniekiem, zemi ar 12 saimnieki; lai nu būtu kā būdams, bet lauksaimniecības apmēri šeit nav tik prāvi, lai ar tiem varētu izskaidrot izcili labo ekonomisko stāvokli. Piepeļņu nav nekādu, amatu neviens nestrādā un tikai vienam, bijušajam virsniekam L., ir bodīte. Oficiālu datu, kas izskaidrotu, kāpēc Slobodkas iedzīvotāji ir bagāti, arī nav, un tāpēc, mīklu atrisinot, jāpievēršas vienīgajam šinī gadījumā esošajam avotam — sliktajai slavai. Senāk Slobodkā visai plašos apmēros slepus tirgojušies ar spirtu. Sahalīnā stingri aizliegta spirta ievešana un pārdošana, un tas radījis sevišķu kontrabandas veidu. Spirtu ieveduši gan skārda traukos, kuru apveids bijis līdzīgs cukurgalvas apveidam, gan patvāros un gandrīz vai jostās, bet visbiežāk gluži vienkārši mucās un parastajos traukos, jo sīkā priekšniecība bijusi piekukuļota, bet lielā skatījusies caur pirkstiem. Slobodkā pudeli slikta degvīna pārdevuši par 6 vai pat 10 rubļiem; visi Ziemeļsahalīnas cietumi degvīnu saņēmuši tieši no šejienes. No šāda degvīna nav kautrējušies arī tie ierēdņi, kas bijuši nelabojami žūpas; zinu vienu šādu ierēdni, kas, dzeršanas ligai uznākot, par pudeli spirta atdevis cietumniekiem, burtiski, savu pēdējo mantiņu.

Tagad spirta apgrozība Slobodkā kļuvusi daudz mazāka. Šobrīd melš par citu amatiņu — par tirgošanos ar vecām cietumnieku mantām, «lupatām». Par pusvelti

slobodskieši uzpērkot halātus, kreklus, puskažokus un visas šīs skrandas nogādājot pārdošanai uz Nikolajevsku. Bez tam pastāvot slepenas naudas aizdošanas kases. Barons A. N. Korfs reiz sarunā nosauca Aleksandrovskas posteni par Sahalīnas Parīzi. Visi, kas šajā trokšņainajā un izsalkušajā Parīzē uzdzīvojot, žūpojot, nododoties azartam, vārguļojot, ik reizi, kad griboties iedzert vai pārdot zagtu mantu vai arī savu dvēseli velnam, ejot tieši uz Slobodku.

Starp jūras krastu un posteni ir ne tikai sliežu ceļš un nule attēlotā Slobodka, bet arī vēl viena ievērojama vieta. Tā ir pārceltuve pār Duikas upi. Ūdenī laivas vai prāmja vietā liela četrstūraina kaste ar pilnīgi vienāda garuma malām. Sā ļoti neparastā kuģa kapteinis ir katordznieks Krasivijs, kas neatceras savu uzvārdu. Viņš ir jau 71 gadu vecs. Mugurā kūkums, lāpstiņas izspiedušās, viena riba pārlauzta, rokai trūkst īkšķa, visa miesa rētās no pletņu un rīkšu sitieniem, kas viņam kādreiz piespriesti. Sirmu matu gandrīz nav, mati it kā izbalojuši, acis gaišzilas, skaidras, ar jautru, labsirdīgu skatienu. Ģērbies skrandās, kājas basas. Ļoti kustīgs, valodīgs un labprāt smejas. 1855. gadā viņš dezertējis no karadienesta «muļķības dēļ» un kļuvis par klaidoni, neuzdodams savu uzvārdu. Viņu aizturējuši un nosūtījuši viņpus Baikāla par kazaku — kā viņš pats stāstīja.

—    Tolaik domāju, — viņš man teica, — ka Sibīrijā cilvēki dzīvo pazemē, sagudroju un aizbēgu ceļā no Tjumeņas. Aizgāju līdz Kamišlovai, tur mani aizturēja, piesprieda divdesmit gadus katorgā un deviņdesmit pletnes sitienus, jūsu labdzimtība. Aizsūtīja uz Karu, nosloksnēja tur ar pletnēm, bet no turienes šurp uz Sahalīnu, uz Korsakovu; no Korsakovas bēgu kopā ar kādu biedru, bet aizkļuvu tikai līdz Duē: tur saslimu, nespēju tālāk iet. Bet biedrs aizgājis līdz Blagoveščenskai. Tagad es izciešu otru sodu un, kopā saskaitot, šeit Sahalīnā dzīvoju jau divdesmit trešo gadu. Mans vienīgais noziegums, ka aizbēgu no karadienesta.

—   Kāpēc tu tagad slēp savu īsto vārdu? Kam tas tev vajadzīgs?

—    Vasarā pateicu ierēdnim savu vārdu.

—    Un kas tad bija?

—. Nekas nebija. Ierēdnis teica: «Kamēr ievāksim izziņas, tikmēr tu nomirsi. Dzīvo vien tāpat. Kam tev īstais vārds?» Kas ir, tas ir, pareiza valoda … Tik un tā vairs ilgi nedzīvošu. Bet, cienīts kungs, radinieki tomēr uzzinātu, kur es esmu.

—    Kā tad tevi sauc?

—        Mans šejienes vārds Vasilijs Ignatjevs, jūsu augstdzimtība.

—   Bet īstais?

Krasivijs padomāja un teica:

—        Ņikita Trofimovs. Esmu dzimis Skopinas apriņķī Rjazaņas guberņā.

Kastē devos pāri upei. Krasivijs stūmās ar garu kārti, balstīdamies pret upes gultni, un viss viņa izdēdējušais, kaulainais augums saspringa. Šis darbs nav viegls.

—    Tev, kazi, ir grūti.

—        Tīri labi, jūsu augstdzimtība. Man neviens ar koku klāt nestāv, es jau lēnītēm.

Viņš stāstīja, ka Sahalinā visos šajos 22 gados ne reizi neesot pērts un ne reizi neesot sēdējis karcerī.

—        Ja sūta mežu cirst — eju, ja dod rokās šo kārti — ņemu, ja liek kancelejā krāsnis kurināt — kurinu. Klausīt vajag. Nav dievam ko acīs lēkt, dzīve ir laba. Paldies debesu tēvam!

Vasarā viņš dzīvojot jurtā pie pārceltuves. Viņa jurtā — apģērba skrandas, maizes klaips, bise un sasmakusi, skāba dvaka. Uz jautājumu — kādēļ viņam bise — atbildēja, — lai zagļus atvairītu, tilbītesšautu — un smējās. Bise sabojājusies un ieslieta kaktā tikai izskata pēc. Ziemā viņš kļūstot par malkas piegādātāju un dzīvojot piestātnes kantorī. Reiz redzēju, ka viņš, tik augstu atrotījis apakšbikses, ka bija redzamas viņa cīpslainās, zilganās kājas, kopā ar ķīnieti vilka tīklu, kurā sudrabaini mirdzēja kuprlaši, katrs tik liels kā mūsu zandarts. Uzsaucu Krasivijam, un viņš man priecīgi atbildēja.

Aleksandrovskas postenis dibināts 1881. gadā. Kāds

ierēdnis, kas Sahalīnā dzīvo jau 10 gadus, stāstīja man, ka, pirmoreiz atbraucis Aleksandrovskas postenī, viņš purvā gandrīz noslīcis. Priesteris — muks Iraklijs, kas līdz 1886. gadam dzīvojis Aleksandrovskas postenī, stāstīja, ka sākumā te bijušas tikai trīs mājas, un nelielā kazarmā, kur tagad mitinās muzikanti, bijis cietums. Ielās celmi. Tur, kur tagad ķieģeļceplis, 1882. gadā medījuši sabuļus. Baznīcas iekārtošanai tēvam Iraklijam piedāvājuši uzrauga būdu, bet viņš atteicies, aizbildinādamies, ka tā esot pārāk maza. Labā laikā noturējis dievkalpojumus uz laukuma, bet sliktā laikā — tikai īsus dievvārdus kazarmā vai kur citur.

— Skaitīju lūgsnas, bet važas klinkst, — viņš stāstīja, — katordznieki sarunājas, un no katla dvesa svelme. Es saku: «Slava svētajam vienam vienīgajam,» — bet blakus: «Gāzīšu pa purnu . ..»

Aleksandrovska pa īstam sākusi augt pēc Sahalīnas jaunā nolikuma izdošanas, kad nodibināja daudzus jaunus amatus, to skaitā arī vienu ģenerāļa amatu. Atbraukušajiem un viņu kancelejām bijusi vajadzīga jauna vieta, jo Duē, kur līdz tam atradusies katorgas pārvalde, bijusi šaura un drūma. Sešas verstis no Duē klajā vietā jau bijusi Slobodka, pie Duikas upes bijis arī cietums, un tad kaimiņos pamazām sākusi augt rezidence: ierēdņu un kanceleju telpas, baznīca, noliktavas, bodes un tā tālāk. Radies tas, bez kā Sahalīna nevarētu iztikt, proti, pilsēta, Sahalīnas Parīze, kur atrod sev atbilstošu sabiedrību, piemērotus apstākļus un maizes kumosu pilsētnieki, kas spēj elpot tikai pilsētas gaisu un strādāt tikai pilsētas darbus.

Katordznieki cēluši dažādas ēkas, nosusinājuši zemi un izlauzuši celmus. Līdz 1888. gadam, kamēr nebijis uzcelts tagadējais cietums, viņi šeit dzīvojuši jurtās — zemnīcās. Tās bijušas kaķētām sienām, ieraktas zemē 2 līdz 2V2 aršīnas dziļi, ar divslīpu velēnu jumtu. Logi mazi, šauri, vienā līmenī ar zemi, iekšā tumšs, it īpaši ziemā, kad jurtas aizputinājis sniegs. Gruntsūdens pacēlies dažreiz līdz grīdai, valgme pastāvīgi uzkrājusies velēnu jumtā, irdenajās, trūdošajās sienās, un tāpēc mitrums šajos pagrabos bijis drausmīgs. Cilvēki gulējuši, nenovilkuši puskažokus. Augsne visapkārt un tupat ūdens akā allaž netīrs no cilvēku ekskrementiem un dažādiem atkritumiem, jo ateju un netīrumu bedru vispār neesot bijis. Katordznieki jurtās dzīvojuši kopā ar savām sievām un bērniem.

Tagad Aleksandrovska, pēc plāna vērtējot, aizņem apmēram divas kvadrātverstis lielu platību; bet, tā kā tā jau saplūdusi kopā ar Slobodku un viena Aleksandrovskas iela sniedzas līdz Korsakova apmetnei, lai pavisam drīz saplūstu kopā arī ar to, tad īstenībā Aleksandrovskas apmēri ir daudz prāvāki. Tajā ir vairākas taisnas, platas ielas, ko sčiuc nevis par ielām, bet pēc veca paraduma par slobodkām. Sahalīnā ieviesies paradums ielas nosaukt par godu ierēdņiem, vēl viņiem dzīviem esot; ielas nosauc ne vien pēc uzvārdiem, bet arī pēc vārdiem un tēva vārdiemTā ir laimīga nejaušība, ka Aleksandrovskā nav vēl iemūžināts neviens ierēdnis, un tās ielām līdz šim saglabājušies to slobodku nosaukumi, no kurām tās izveidojušās: Kirpičnaja, Peisikovska, Kasjanova, Pisarskaja, Soldatskaja. Visu šo nosaukumu rašanos izskaidrot nav grūti, izņemot Peisikovskas ielu. Stāsta, it kā šo ielu katordznieki tā nosaukuši par godu peisakainam ebrejam, kurš šeit tirgojies jau tad, kad slobodkas vietā bijusi taiga; bet pēc citas versijas šeit dzīvojusi un tirgojusies nometinātā Peisikova.

Ielu malās dēju ietves, visur tīrība un kārtība, un pat nomajajās ielās, kur cieši cits pie cita dzīvo trūcīgie, nav peļķu un netīrumu čupu. Postenī galvenais ir tā oficiālā daļa: baznīca, salas priekšnieka nams, viņa kanceleja, pasta un telegrāfa kantoris, policijas pārvalde ar tipogrāfiju, apgabala priekšnieka māja, kolonizēšanas fonda bode, militārās kazarmas, cietuma slimnīca, kara lazarete, mošeja ar minaretu, kuru vēl būvē, kroņa mājas, kurās dzīvo ierēdņi, un izsūtīto katorgas cietums ar daudzām noliktavām un darbnīcām. Mājas lielāko tiesu jaunas, pēc izskata eiropeiskas, bieži vien krāsotas un jumti skārda. Sahalinā nav kaļķu, labu akmeņu un tāpēc mūra ēku nav.

Ja nepieskaita ierēdņu, virsnieku dzīvokļus un Zaldātu slobodku, kur dzīvo brīvās sievietes apprecējuši zaldāti, — nemierīgi ļaudis, kas šeit nomainās katru gadu, — tad Aleksandrovskā pavisam ir 298 saimniecības. Iedzīvotāju kopskaits 1499: no tiem 923 vīrieši un 576 sievietes. Ja pieskaita vēl brīvos iedzīvotājus, karavīru vienību un tos katordzniekus, kas pārnakšņo cietumā un saimniecībās nestrādā, tad skaitlis sasniegs apmēram 3000. Salīdzinājumā ar Slobodku šeit ir ļoti maz zemnieku, bet toties katordznieku ir vesela trešdaļa no saimnieku skaita. Nolikums par izsūtītajiem atļauj dzīvot ārpus cietuma un tātad arī iekārtot saimniecību tikai katordzniekiem, kas ieskaitīti izlabojošos kategorijā, bet šo likumu pastāvīgi pārkāpj, jo tas ir nepraktisks; mājās dzīvo ne vien tie, kas jau labojas, bet arī pārbaudāmie, uz ilgu laiku un pat uz visu mūžu notiesātie. Nerunājot nemaz par rakstvežiem, rasētājiem un labiem meistariem, kuriem sava nodarbošanās veida dēļ cietumā nav jādzīvo, Sahalīnā ir arī daudz ģimenes katordznieku, vīru un tēvu, kurus nebūtu praktiski turēt cietumos šķirti no viņu ģimenēm: tas ieviestu lielu jucekli kolonijas dzīvē. Tad arī ģimenes vajadzētu turēt cietumos vai apgādāt ar dzīvokli un pārtiku uz valsts rēķina, vai arī noturēt dzimtenē visu laiku, kamēr ģimenes tēvs izcieš katorgas sodu.

Pārbaudāmajos iedalītie katordznieki dzīvo mājās, un tāpēc viņiem bieži vien ir vieglāks sods nekā tiem, kas ieskaitīti izlabojošos kategorijā. Seit tiek krasi pārkāpta soda atbilstības ideja, bet šāda nekārtība attaisnojama apstākļos, kādos izveidojusies kolonijas dzīve, un turklāt šāda nekārtība viegli novēršama: vajag tikai pārvietot no cietuma uz parastām mājām pārējos apcietinātos. Taču, runājot par ģimenes katordzniekiem, nevar samierināties ar kādu citu nevēlamu apstākli — ar administrācijas vienaldzību, kad tā atļauj desmitiem ģimeņu apmesties tur, kur nav ne piemājas zemes, ne aramzemes, ne pļavu, bet tanī pašā laikā citu apgabalu apmetnēs, kas šinī ziņā ir labvēlīgākos apstākļos, saimnieko tikai vientuļi vīrieši un saimniecības nepavisam nealtīstas sieviešu trūkuma dēj. Dienvidsahalīnā, kur labība ienākas ik gadu, ir apmetnes, kurās nav nevienas sievietes, turpretim Sahalīnas Parīzē brīvu sieviešu vien, kas labprātīgi ieradušās līdzi vīriem no Krievijas, ir 158.

Aleksandrovskā vairs nav zemes, ko varētu iedalīt māju celšanai. Senāk, kad zemes netrūka, katrai saimniecībai apbūvei devuši 100 līdz 200 vai pat 500 kvadrātasis, bet tagad jābūvējas jau uz 12 vai pat 9 un 8 kvadrātasīm. Saskaitīju 161 saimniecību, kuras ar savām ēkām un sakņu dārziem saspiedušās uz zemītes, kas katrai nepārsniedz 20 kvadrātasis. Šeit galvenokārt vainīgi Aleksandrovskas ielejas dabiskie apstakji: virzīties lejup uz 'jūru nevar, tur ir nederīga augsne, no sāniem posteni ierobežo kalni, bet uz priekšu postenis tagad var plesties tikai vienā virzienā — pretim Duikas straumei gar tā saukto Korsakova ceļu: tur mājas sabūvētas rindā un cieši kļaujas cita pie citas.

Pēc reģistrēšanas datiem, aramzeme ir tikai 36, pļavas tikai 9 saimniekiem. Aramzemes gabalu platība svārstās no 300 kvadrātasīm līdz 1 desetīnai. Kartupeļus stāda gandrīz visi. Zirgi ir tikai 16 saimniecībās, govis 38 saimniecībās, pie tam lopus tur zemnieki un nometinātie, kas nodarbojas nevis ar lauksaimniecību, bet ar tirdzniecību. No šiem nedaudzajiem skaitļiem jāsecina, ka Aleksandrovskas saimniecības nebalstās uz lauksaimniecību. Cik nepievilcīga ir šejienes zeme, redzams jau no tā, ka šeit gandrīz nemaz nav ilgi saimniekojošo notiesāto. No tiem, kas apmetušies uz iedalītā zemes gabala 1881. gadā, nav palicis vairs neviena; kopš 1882. gada ir tikai 6, kopš 1883. gada — 4, kopš 1884. gada — 13, kopš 1885. gada — 68. Tātad pārējie 207 saimnieki šeit apmetušies pēc 1885. gada. Spriežot pēc ļoti mazā zemnieku skaita — viņu ir tikai 19, — jāsecina, ka jebkurš saimnieks turas pie sava zemes gabala vienīgi tik ilgi, cik viņam vajadzīgs zemnieka tiesību iegūšanai, tas ir, lai iegūtu tiesības pamest saimniecību un aizbraukt uz kontinentu.

Jautājumu, no kādiem līdzekļiem pārtiek Aleksandrovskas iedzīvotāji, es vēl līdz šim neesmu pilnīgi noskaidrojis. Pieņemsim, ka saimnieki ar savām sievām un bērniem, tāpat ka īri, pārtiek vienīgi no kartupeļiem un ka to viņiem pietiek cauru gadu; bet ko ēd 241 nometinātais un 358 katordznieki — vīrieši un sievietes, kas mitinās mājās kā piedzīvotāji, piedzīvotājās, īrnieki un strādnieki? Tiesa, gandrīz puse iedzīvotāju saņem valsts pabalstu — cietumnieku pārtikas devu un bērnu uztura naudu. Var arī šo to nopelnīt. Vairāk nekā simt cilvēku nodarbināti valsts darbnīcās un kancelejās. Manās kartītēs jau ierakstīti daudzi meistari, bez kuriem pilsētā nevar iztikt: galdnieki, tapsētāji, juvelieri, pulksteņmeistari, drēbnieki utt. Aleksandrovska par koka un metāla izstrādājumiem maksā ļoti daudz un ir pieņemts «dzeramnaudā» dot vismaz rubli. Bet lai dienu no dienas dzīvotu pilsētā, vai pietiek ar cietumnieka pārtikas devu un nejaušu, ļoti nožēlojamu piepeļņu? Meistaru darba piedāvājumi ārkārtīgi pārsniedz darba pieprasījumus, bet melnstrādnieki, piemēram, namdari strādā par 10 kapeikām dienā ar savu uzturu. Iedzīvotāji šeit šā tā velk dzīvību, bet katru dienu tomēr dzer tēju, smēķē turku tabaku, staigā privātās drēbēs, maksā dzīvokļa īri; viņi pērk mājas no zemniekiem, kas brauc projām uz kontinentu, un ceļ jaunas ēkas. Rosīgi tirgojas bodītes, un to īpašnieki, visādi budži, kas izkūņojušies no cietumnieku vides, iedzīvojas desmitos tūkstošos rubļu.

Te ir daudz neskaidra, un es pakavējos pie domas, ka Aleksandrovskā apmetas lielāko tiesu tie, kas ierodas šeit no Krievijas ar naudu un ka iedzīvotājiem liels atbalsts ir nelegāli ienākumi. Cietumnieku mantu pirkšana, to pārdošana lielos vairumos Nikolajevskā, cittautiešu un jauno cietumnieku ekspluatēšana, slepena tirdzniecība ar spirtu, naudas aizdošana pret ļoti augstiem procentiem, azarta kāršu spēle par lielām summām — ar to nodarbojas vīrieši. Bet sievietes, izsūtītās un brīvās, kas labprātīgi ieradušās līdzi vīriem, pelnās ar izvirtību. Kad kādai brīvai sievietei izmeklēšanā prasījuši, kur viņa ņēmusi naudu, viņa atbildējusi: «Nopelnīju ar savu miesu.»

Pavisam ir 332 ģimenes: no tām likumīgas — 185 un brīvās — 147. Samērā lielais ģimeņu skaits izskaidrojams nevis ar kādām saimniecības īpatnībām, kas veicina ģimenes dzīvi, pieķeršanos savai mājai, bet ar nejaušībām: ar šejienes administrācijas vieglprātību, kas ģimenes cilvēkiem dod zemes gabalus Aleksandrovskā, nevis kādā citā, vairāk piemērotā vietā, ar to relatīvo vieglumu, ar kādu šejienes nometinātais, izmantodams tuvo saskari ar priekšniecību un cietumu, dabū sev sievieti. Ja dzīve nav veidojusies un neplūst parastā, dabiskā kārtībā, bet mākslīgi un ja tās augšana mazāk atkarīga no dabiskiem un ekonomiskiem apstākļiem, bet vairāk no teorijas un atsevišķu personu patvaļas, tad šādas nejaušības pakļauj to sev būtiski un nenovēršami un šai samākslotajai dzīvei kļūst it kā par likumiem.

V

Aleksandrovskas izsūtīto kalordznieku cietums. — Kopējās kameras. — Važās iekaltie. — «Zelta rociņa». — Atejas. — «Maidana». — Katorgas darbi Aleksandrovskā. — Apkalpotāji.— Darbnīcas.

Aleksandrovskas izsūtīto katordznieku cietumā biju drīz pēc atbraukšanas.[8] tas ir liels, četrstūrains pagalms, iežogots ar sešām kazarmu tipa koka barakām un sētu starp tām. Vārti vienmēr atvērti, un gar tiem staigā sargkareivis. Pagalms tīri izslaucīts; tajā nekur nav redzami ne akmeņi, ne drazas, ne atkritumi, ne samazgu peļķes. Šī priekšzīmīgā tīrība rada labu iespaidu.

Visu korpusu durvis vaļā līdz kājai. Iegāju pa vienām durvīm. Neliels gaitenis. Pa labi un pa kreisi durvis, kas ved uz kopējām kamerām. Virs durvīm melni dēlīši ar baltiem uzrakstiem: «Kazarma Nr. tāda un tāda. Gaisa kubiktilpums tāds un tāds. Ievietoti tik un tik katordznieki.» Tieši gaiteņa galā ari durvis, kas ved nelielā kambarītī: tur divi politiskie ar atpogātām vestēm, ar basiknis uzvilktām tupelēm, steigšus mīda salmiem piebāztu guļamo maisu; uz palodzes grāmata un rupjas maizes gabals. Apgabala priekšnieks, kas mani pavada, skaidro, ka šiem diviem noziedzniekiem bijis atļauts dzīvot ārpus cietuma, bet viņi, nevēlēdamies atšķirties no citiem katordzniekiem, šo atļauju neesot izmantojuši.

— Mierā! Piecelties! — uzraugs kliedz.

Ieejam kamerā. Telpa pēc izskata plaša, tilpums apmēram 200 kubikasu. Daudz gaismas, logi atvērti. Sienas tumšas, nekrāsotas, skabargainas, starp baļķiem sabakstītas pakulas; baltas tikai holandiešu krāsnis. Grīda — dēļu, nekrāsota, pavisam sausa. Visas kameras garumā pa vidu stiepjas vienlaidus guļamā lāva ar slīpumu uz abām pusēm; tātad katordznieki guļ divās rindās, pie tam vienas rindas galvas vērstas pret otras rindas galvām. Katordznieku vietas nav numurētas, nav atdalītas cita no citas, un tāpēc lāvā var novietoties gan 70, gan 170 cilvēku. Guļamo maisu nepavisam nav. Guļ uz cietiem dēļiem vai paklāj apakšā vecus, noplīsušus maisus, savu apģērbu un visādas skrandas, kas izskatās ārkārtīgi nepievilcīgas. Uz guļamās lāvas saliktas cepures, apavi, maizes riciņas, tukšas piena pudeles, aizbāztas ar papīru vai lupatiņu, zābaku liestes; zem guļamās lāvas lādītes, netīri maisi, saiņi, darba rīki un dažādi veci krāmi. Gar guļamo lāvu staigā nobarojies kaķis. Pie sienām piekārti apģērba gabali, katliņi, darba rīki, uz plauktiem tējkannas, maize, kastītes.

Sahalīnā brīvie cilvēki, ieiedami kazarmās, nenoņem cepuri. Te pieklājība obligāta vienīgi izsūtītajiem. Mēs ar cepuri galvā staigājam ap guļamo lāvu, bet cietumnieki stāv, rokas gar bikšu vīlēm izstiepuši un klusēdami lūkojas uz mums. Klusējam arī mēs, skatāmies uz viņiem, un, šķiet, it kā mēs būtu atnākuši viņus pirkt. Ejam tālāk citās kamerās, arī tur tāda pati briesmīga nabadzība, kurai tikpat grūti paslēpties zem skrandām kā mušai zem palielināmā stikla, kamerās dzīve gluži kā šķūnī, vārda pilnā nozīmē nihilistiska dzīve, kas noliedz privātīpašumu, vientulību, ērtības, mierīgu miegu.

Ieslodzītajiem, kas dzīvo Aleksandrovskas cietumā, ir samērā liela brīvība; viņi nav iekalti važās, dienas laika var iziet no cietuma, kur vien vēlas bez konvoja, viņiem nav jābūt vienādi ģērbtiem, viņi var valkāt, kas nu pagadās, atkarīgi no laika apstākļiem un veicamā darba. Izmeklēšanā esošie, nesen bēgšanā notvertie vai kāda iemesla dēļ pagaidām apcietinātie, sēž aiz atslēgas īpašā korpusā, ko dēvē par «važu korpusu». Sahalīnā visvairāk izplatītais drauds: «Iesēdināšu tevi važu korpusā.» Šā briesmīgā korpusa durvis sargā uzraugi, un viens no viņiem mums ziņoja, ka važu korpusā nekādu sevišķu notikumu neesot.

Nodārd piekaramā atslēga, milzīga, smaga, gluži kā pie antikvāra pirkta, un mēs ieejam nelielā kamerā, kur šoreiz ir kādi 20 cilvēki, kas nesen atvesti atpakaļ no bēguļošanas. Noskranduši, nemazgājušies, važās iekalti, nejēdzīgos apavos, kas sasaistīti ar lupatām un auklām; galvas viena puse pinkaina, otra — noskūta, bet mati jau sākuši ataugt. Visi izģinduši un it kā applukuši, bet skatās mundri. Guļamo maisu nav, guļ uz kailas lāvas. Kaktā paraška; ikviens savas dabiskās vajadzības var nokārtot tikai visu 20 ieslodzīto klātbūtnē. Viens lūdzas, lai viņu izlaižot, zvēr, ka nekad vairs nebēgšot; otrs lūdzas, lai noņemot važas; tiešais sūdzas, ka viņam dodot maz maizes.

Ir kameras, kurās ieslodzīti pa divi vai pa trīs, ir arī viennīcas. Šeit var sastapt daudzus interesantus cilvēkus.

No viennīcās ieslodzītajiem sevišķu uzmanību sev pievērš plaši pazīstamā Sofja Bluvšteina — «Zelta Rociņa», kas sodīta par bēgšanu no Sibīrijas ar trim gadiem katorgas darbos. Viņa ir maza, kalsena, jau sirmot sākusi sieviete ar savītušu vecenes ģīmi. Rokas iekaltas važās; uz guļamās lāvas tikai pelēks aitādu kažociņš, kurš viņai ir gan vienīgais siltais apģērba gabals, gan guļvieta. Viņa staigā pa savu kameru no kakta kaktā un liekas — visu laiku osta gaisu kā slazdā iekritusi pele, un arī sejā kaut kas atgādina peli. Raugoties uz viņu, negribas ticēt, ka vēl nesen viņa bijusi tik skaista, ka savaldzinājusi savus cietumsargus, kā, piemēram, Smoļenskā, kur uzraugs palīdzējis viņai izbēgt un aizbēdzis arī pats. Sahalīna viņa sākumā, tāpat kā visas šurp atsūtītās sievietes, dzīvojusi ārpus cietuma brīvā dzīvoklī; viņa mēģinājusi bēgt, šinī nolūkā pārģērbusies par kareivi, bet tomēr aizturēta. Kamēr viņa bijusi savā vaļā, Aleksandrovskas postenī izdarīti vairāki noziegumi; noslepkavots bodnieks Ņikitins, nometinātajam ebrejam Jurkovskim nozagti 56 tūkstoši rubļu. Visos šajos noziegumos «Zelta Rociņa» tiek turēta aizdomās un apsūdzēta kā tieša līdzdalībniece vai līdzvainīgā. Vietējās izmeklēšanas iestādes iemudžinājušas viņu un arī pašas sevi tik biezā visādu aplamību un kļūdu tīmeklī, ka no šīs izmeklēšanas patiešām neko nevar saprast. Lai nu būtu kā būdams, bet 56 tūkstoši rubļu vēl nav atrasti un pagaidām figurē kā sižets visfantastiskākajos nostāstos.

Par virtuvi, kur manā klātbūtnē taisīja pusdienas 900 cilvēkiem, par pārtikas produktiem un par to, ko ēd ieslodzītie, stāstīšu atsevišķā nodaļā. Bet tagad teikšu dažus vārdus par atejas vietu. Kā zināms, šādu ērtību krievu ļaužu lielum lielais vairākums ļoti nicina. Uz laukiem ateju vispār nav. Klosteros, gada tirgos, iebraucamajās vietās un visāda veida darbnīcās, kur vēl nav ieviesta sanitārā uzraudzība, atejas ir ārkārtīgi riebīgas. Nicināšanu pret atejas vietām krievu ļaudis nes sev līdzi arī uz Sibīriju. No katorgas vēstures ir zināms, ka cietumos atejas viscaur ir bijušas smacīgas smirdoņas un lipīgo slimību perēkļi un ka cietumu iemītnieki un administrācija viegli ar to samierinājušies. 1872. gadā Karā, kā raksta Vlasova kungs savā pārskatā, pie vienas kazarmas nemaz neesot bijis atejas, un noziedznieki dabisko vajadzību nokārtošanai vesti uz laukuma, un tas darīts nevis tad, kad to vēlējies viens ieslodzītais, bet kad salasījušies vairāki. Šādus piemērus es varētu minēt simtiem. Aleksandrovskas cietumā atejas vieta ir parasta atkritumu bedre, tā atrodas cietuma pagalmā atsevišķā piebūvē starp kazarmām. Redzams, ka, ateju iekārtojot, vispirms centušies, lai tā izmaksā pēc iespējas lētāk, bet salīdzinājumā ar pagātni tomēr vērojams liels progress. Vismaz šī ateja nerada riebumu. Telpa ir auksta un vēdinās ar koka caurulēm. Caurumi iekārtoti gar sienam; uz to malām nevar nostāties, bet tikai sēdēt, un tas galvenokārt paglābj šo ateju no netīrumiem un slapjuma. Nejauka smaka ir, bet neliela, un to nomāc ar parastiem līdzekļiem — darvu un karbolskābi. Ateja pieejama ne vien dienā, bet arī naktī, un šis vienkāršais izkārtojums padara nevajadzīgas paraškas; tās tagad novietotas tikai «važu korpusā».

Pie cietuma ir aka, un pēc tās var spriest par gruntsūdeņa augstumu. Šejienes augsne ir īpatnēja, jo gruntsūdens pat kapsētā, kas atrodas kalnā pie jūras, tik augsts, ka sausā laikā redzēju kapu bedres, kas līdz pusei pieplūdušas ar ūdeni. Zeme ap cietumu un visā Aleksandrovskas postenī nosusināta ar grāvjiem, taču tie nav pietiekami dziļi, un cietums pret mitrumu nepavisam nav nodrošināts.

Labā, siltā laikā, kāds šeit nemēdz būt bieži, cietums vēdinās lieliski: logi un durvis atvērti plaši jo plaši, un ieslodzītie dienas lielāko daļu pavada pagalmā vai tālu ārpus cietuma. Bet ziemā un sliktā laikā, tas ir, gadā caurmērā gandrīz 10 mēnešus, jāapmierinās tikai ar vēdlodziņiem un krāsnīm. Skujmešu un egļu baļķi, no kuriem celts cietums un tā pamati, jau dabiski vēdinās labi, taču uz to nevar paļauties; tāpēc ka Sahalīnas gaisā ir daudz mitruma un Sahalīnā bieži līst lietus, ir arī daudz izgarojumu, kas nāk no iekšienes, un tad koka porās sakrājas ūdens, kurš ziemā tur sasalst. Cietums vāji vēdinās, un katrs tā iemītnieks dabū nedaudz gaisa. Manā dienasgrāmatā ierakstīts: «Kazarma Nr. 9. Gaisa tilpums 187 kubikasis. Ievietoti 65 katordznieki.» Tas vasaras laikā, kad cietumā pārnakšņo tikai puse no visiem katordzniekiem. Bet 1888. gada medicīniskajā pārskatā ir šādi skaitļi: «Aleksandrovskas cietuma ieslodzīto telpu tilpums 970 kubikasis; ieslodzīto skaits gadā vislielākais — 1950, vismazākais — 1623, gadā vidējais ieslodzīto skaits — 1785; pārnakšņošanai ievietoti 740; katram cilvēkam iznāk 1,31 kubikmetrs gaisa.» Vismazākais katordznieku sablīvējums cietumos ir vasaras mēnešos, kad viņus sūta apgabala ceļu būvēšanas un lauksaimniecības darbos, bet vislielākais — rudenī, knd katordznieki atgriežas no darbiem un tvaikonis Dobrovoļecs» atved 400 līdz 500 jaunu katordznieku, kas mitinās Aleksandrovskas cietumā, līdz viņus sadala pa pārējiem cietumiem. Tātad vismazāk gaisa katram ieslodzītajam iznāk tieši tajā laikā, kad vēdināšanās ir vissliktākā.

No darbiem, kurus lielāko tiesu veic lietū vai sniegā, katordznieki atgriežas cietumā pārnakšņot samirkušā apģērbā un dubļainos apavos; nav kur žāvēt; daļu apģērba sakar pie guļamām lāvām, otru daļu, neļaujot tai nemaz izžūt, katordznieki paklāj apakšā un guļ uz tās. Kažoks smird pēc aitādām, apavi smako pēc ādas un deguta. Katordznieku veļa, kas caur un cauri piesūkusies ar miesas izgarojumiem, kas nav izžāvēta un sen nav mazgāta, juku jukām samesta kopā ar veciem maisiem un pūstošām novalkām, autiem ar smacīgu sviedru smaku, paši katordznieki, kas sen nav bijuši pirtī, kas utu apsēsti, kas smēķē lētu tabaku, kas pastāvīgi cieš no meteorisma; katordznieku maize, gaļa, sālītās zivis, ko viņi bieži vien kaltē turpat cietumā, druskas, ēdiena kumosi, kauliņi, kāpostu paliekas katliņā; blaktis, kuras viņi izšķaida ar pirkstiem turpat uz guļamās lāvas, — tas viss padara kazarmju gaisu smirdīgu, sasmakušu, skābu; gaiss piesātināts ar ūdens tvaikiem līdz pēdējai iespējai, un tāpēc stiprā salā logu rūtis līdz rītam no iekšpuses pārklājas ar ledus kārtu un kazarma kļūst tumša; sērūdeņradis, amonjaka un visādi citi savienojumi sajaucas gaisā ar ūdens tvaikiem un notiek tas, no kā, pēc uzraugu vārdiem, «iekšas kāpj pa muti laukā».

Pastāvot kopīgo kameru sistēmai, tīrība cietumā nav iespējama, un šeit higiēna nekad nepārsniegs tos šauros ietvarus, ko higiēnai nosprauž Sahalīnas klimats, katordznieku darba apstākļi, un vienalga, cik jauku nodomu pārpilna būtu administrācija, viņa izrādīsies bezspēcīga un nekad netiks vaļā no pārmetumiem. Vajag kopīgās kameras vai nu atzīt par novecojušām un aizstāt ar cita tipa mītnēm, kas jau pa daļai tiek darīts, jo daudzi katordznieki vairs nedzīvo cietumā, bet atsevišķās mājās, vai arī samierināties ar netīrību kā ar nenovēršamu, nepieciešamu ļaunumu, un ļaut lai sabojātā gaisa kubikasis aprēķina tie, kas higiēnu uzskata vienīgi par tukšu formalitāti.

Kopīgo kameru sistēmu aizstāvēšanai diezin vai var pateikt kaut ko labu. Cilvēki, kas dzīvo cietuma kopējā kamerā, neveido ne obščinu, ne arteli, kas saviem biedriem uzliek kādus pienākumus, bet bandu, kura viņus atbrīvo no jebkādiem pienākumiem attiecībā pret vietu, kaimiņu un lietām. Pavēlēt katordzniekiem, lai viņi ar apaviem neienēsātu kamerā dubļus un mēslus, lai nespļautu uz grīdas un nevairotu blaktis, — nav iespējams. Ja kamerā ir smirdoņa un ja nevienam nav glābiņa no zagšanas, ja dzied jēlas dziesmas, tad vainīgi ir visi, citiem vārdiem sakot, vainīgs nav neviens. Es jautāju katordzniekam, bijušajam goda pilsonim: «Kāpēc jūs esat tik neapkopies?» Viņš man atbildēja: «Tāpēc, ka manai tīrībai šeit nebūtu nekādas jēgas.» Un patiešām, kāda nozīme var būt katordznieka dzīvē viņa paša tīrībai, ja rītdien var atvest jaunu katordznieku baru un tieši blakus noguldīt kaimiņu, no kura uz visām pusēm rāpo kukaiņi un plūst smacīga dvaka?

Kopīgā kamera nedod iespēju noziedzniekam pabūt vienatnē, kas viņam nepieciešama kaut vai lūgšanas noskaitīšanai, pārdomām vai lai iedziļinātos pašam sevī, ko par obligātu atzīst visi labošanas nolūku piekritēji. Traka kāršu spēle, kas notiek ar uzpirktu uzraugu atļauju, lamāšanās, zvaigāšana, tenkošana, durvju blīkšķināšana, bet važu korpusā ķēžu šķindēšana, kas nerimst visu nakti, kas darbā nogurušajiem neļauj aizmigt, kas viņus sadusmo, tas viss, protams, slikti ietekmē ieslodzīto gremošanu un psihi. Dzīve barā, gluži kā kopīgā šķūnī, ar rupjām izpriecām, ar ļauno cilvēku nenovēršamo ietekmi uz labajiem, kā tas jau sen atzīts, iedarbojas uz noziedznieka morāli ārkārtīgi graujoši. Šāda dzīve pamazām atradina viņu no saimnieciskuma, tas ir, no tās īpašības, kas katordzniekā jāsaudzē visvairāk, jo pēc iznākšanas no cietuma viņš kļūst par patstāvīgu kolonijas locekli, kur jau kopš pirmās dienas, pamatojoties uz likumu un piedraudot ar sodu, no bijušā katordznieka prasa, lai viņš būtu labs saimniekotājs un labs ģimenes galva.

Kopējās kamerās ir jāpacieš un jāattaisno tādas nejēdzīgas parādības kā denuncēšana, tenkošana, patvarīga tiesāšana un izmantošana. Pēdējā šeit izpaužas tā sauktajos «maidanos», kas ieviesušies Sahalīnā no Sibīrijas. Cietumnieks, kam ir nauda, kas ir mantkārīgs un kas naudas dēļ nokļuvis katorgā, budzis, sīkstulis un blēdis, nopērk no biedriem katordznielciem monopoltiesības kazarmā tirgoties, un, ja vieta ir ienesīga un ļaužu daudz, tad nomas maksa, kas nāk par labu cietumniekiem, var sasniegt pat vairākus simt rubļus gadā. Maidanietis, tas ir, maidana īpašnieks, oficiāli tiek dēvēts par parašknieku, jo uzņemas par pienākumu nest laukā no kamerām paraškas, ja tādas ir, un gādāt par tīrību. Uz viņa guļamās lāvas parasti ir savas pusotras aršīnas gara lādīte, zaļa vai brūna, ap to un zem tās salikti cukura graudi, baltmaizes klaipiņi tik lieli kā dūre, papirosi, pudeles ar pienu un vēl šādas tādas papīriņos un netīrās lupatiņās ietītas preces

Aiz nevainīgajiem cukura graudiem un bulciņām slēpjas ļaunums, kura ietekme izplatās tālu ārpus cietuma sienām. Maidans ir spēļu nams, mazs Montekarlo, kas cietumniekos attīsta lipīgo kaislību uz štosu un citām azarta spēlēm. Ap maidanieti un kārtīm vienmēr mitinās nežēlīga un nepielūdzama augļošana, kas allaž gatava pakalpot. Cietuma augļotāji ņem 10% par dienu un pat par vienu stundu; vienas dienas laikā neizpirktā ķīla pāriet augļotāja īpašumā. Izcietuši savu sodu, maidanieši un augļotāji kļūst par nometinātajiem, savu ienesīgo darbību neatmet, un tāpēc nav ko brīnīties, ka Sahalīnā ir nometinātie, kam var nozagt 56 tūkstošus rubļu.

1890. gada vasarā, kad es apceļoju Sahalīnu, pie Aleksandrovskas cietuma bija piereģistrēti vairāk nekā divi tūkstoši katordznieku, taču cietumā dzīvoja tikai apmēram 900. Minēšu uz labu laimi izrakstītus skaitļus: vasaras sākumā, 1890. gada trešajā maijā, cietumā

ēduši un pārnakšņojuši 1279 cilvēki, vasaras beigās, divdesmit, devītajā septembrī, — 675 cilvēki. Kas attiecas uz katorgas darbiem, ko veica pašā Aleksandrovskā, tad tur bija vērojami galvenokārt celtniecības un dažādi saimnieciski darbi: jaunu ēku būvēšana, veco ēku labošana, ielu, laukumu uzturēšana kārtībā pēc pilsētu parauga un tā tālāk. Par vissmagākajiem uzskatīja namdaru darbus. Cietumnieks, kas dzimtenē bijis namdaris, šeit patiešām izcieš īstu katorgu, un šinī ziņā viņš ir daudz nelaimīgāks par krāsotāju vai jumiķi. Darba smagums slēpjas nevis pašos būvdarbos, bet tanī apstāklī, ka ikviens nepieciešamais baļķis katordzniekam jāatvelk no meža, un meža ciršana tagad jau notiek 8 verstu attālumā no posteņa. Vasarā cilvēki, kuri piejūgti pusaršīnas resnam vai vēl resnākam un vairākas asis garam baļķim, rada ļoti smagu iespaidu; viņu sejas ir cietēju sejas, it īpaši, ja viņi, kā es to bieži vēroju, ir Kaukāzā dzimuši un auguši. Bet ziemā viņi nosaldējot rokas, kājas un bieži pat nosalstot pavisam, neaizvilkuši baļķi līdz postenim. Arī administrācijai namdaru darbi nav viegli noorganizējami, jo cilvēku, kas spējīgi sistemātiski strādāt smagu darbu, Sahalīnā vispār ir maz, un strādnieku trūkums šeit ir parasta paradība, kaut gan katordznieku skaits sniedzas tūkstošos. Ģenerālis Kononovičs man stāstīja, ka iecerēt Sahalīnā jaunas ēkas un tās uzcelt esot ļoti grūti — neesot cilvēku; ja esot pietiekami namdaru, tad neesot, kas velk baļķus; ja cilvēkus aizsūtot pēc baļķiem, tad nepietiekot namdaru. Pie diezgan grūtu darbu darītājiem šeit pieskaita arī malkas piegādātājus, kuri katru dienu cērtot mežā malku, to sazāģējot, saskaldot un uz rīta pusi, kad visi vēl guļot, kurinot krāsnis. Lai spriestu par darba spriegumu, par darba grūtumu, jāņemot vērā ne vien darbā patērējamais muskuļu spēks, bet ari vietas apstākļi un darba īpatnības, kas atkarīgas no šiem apstākļiem. Stiprs sals ziemā un lielais mitrums visu gadu Aleksandrovskā melnstrādnieku dažreiz nostādot tikko paciešamā stāvokli, kāds viņam tanī pašā darbā, piemēram, parastos apstākļos cērtot malku, Krievijā nebūtu jāpārcieš. Likums ierobežo katordznieka darbu ar «nolikumu», tuvinot viņa darbu parastam lauksaim

niecības vai fabrikas darbam;1 likums piešķir dažādus atvieglojumus izlabojošos katordznieku kategorijā iedalītajām personām; taču prakse gribot negribot ne jau vienmēr pieskaņojas likumam tieši vietējo apstākļu un darba īpatnību dēļ. Nevar taču noteikt, cik stundas katordzniekam jāvelk baļķis putenī, nevar viņu atbrīvot no nakts darbiem, ja tie nepieciešami, nevar taču saskaņā ar likumu atbrīvot izlabojošos katordznieku no darba svētkos, ja viņš, piemēram, ogļu šahtā strādā kopā ar pārbaudāmo, jo tad būtu jāatbrīvo abi un darbs jāpārtrauc. Bieži vien tāpēc, ka darbus pārzina nekompetenti, nespējīgi un neveikli cilvēki, darbam patērē vairāk spēka, nekā vajadzētu. Piemēram, tvaikoņu iekraušanas un izkraušanas darbi, kas strādniekiem Krievijā nav ārkārtīgi smagi, Aleksandrovskā bieži vien ir īsta mocība; nav sevišķas katordznieku grupas, kura būtu speciāli sagatavota un apmācīta darbam jūrā; katrreiz norīko citus cilvēkus, un tāpēc bieži vien, ja jūrā ir viļņi, rodas drausmīgs haoss; uz tvaikoņa priekšnieki lamājas, nespēj vairs savaldīties, bet apakšā liellaivās, kuru sāni sitas pret tvaikoņa bortu, stāv un guļ cilvēki ar zaļām, saviebtām sejām, ciezdami no jūras slimības, bet ap liellaivām peld vaļā palaistie airi. Tāpēc darbs ieilgst, laiks iet velti zudumā un cilvēki cieš nevajadzīgas mokas. Reiz, tvaikoņa izkraušanas laikā dzirdēju, ka cietuma uzraugs teica: «Mani cilvēki nav ēduši veselu dienu.»

Daudz katordznieku darba patērē cietuma vajadzībām. Cietumā ik dienas strādā pavāri, maizes cepēji, drēbnieki, kurpnieki, ūdens nesēji, grīdu mazgātāji, dežuranti, lopu kopēji un tā tālāk. Katordznieku darbu izmanto ari kara un telegrāfa resori, mērnieks; kādi 50 cilvēki piekomandēti pie cietuma lazaretes, neviens

' «Nolikums par būvdarbiem, viņa majestātes apstiprināts 1869. gada 17. aprīli», Pēterburga, 18U7. g. Pēc šā nolikuma, norīkojot katordzniekus dažāda veida darbos, tiek ņemti par pamatu strādnieka fiziskie spēki un darba iemaņas. Nolikums nosaka ari darba dienas ilgumu stundās, atbilstoši gadalaikam un Krievijas joslām. Sahalīna pieskaitīta pie Krievijas vidējās joslas. Darba dienas lielākais ilgums — divpadsmitarpus stundas diennaktī — maijā, jūnijā un jūlijā, bet mazākais ilgums — septiņas stundas — decembrī un janvārī.

nezina, kādi viņu pienākumi un kādēļ viņi tur ir, un nenļaz nevar saskaitīt, cik katordznieku apkalpo ierēdņu kungus. Ikviens ierēdnis, pat ja viņš ir tikai kancelejas darbinieks, cik es varēju pārliecināties, var ņemt sev neaprobežotu skaitu apkalpotāju. Ārstam, pie kura es mitinājos un kura ģimenē tikai divi cilvēki — viņš un viņa dēls, — bija pavārs, sētnieks, virēja un istabene. Jaunākajam cietuma ārstam tā ir liela greznība. Kādam cietuma uzraugam vienmēr bija astoņi apkalpotāji: šuvēja, kurpnieks, istabene, sulainis, kas izpildīja arī izsūtāmā pienākumus, aukle, veļas mazgātāja, pavārs, grīdu mazgātāja. Jautājums par apkalpotājiem Sahalīnā ir aizskarošs un skumīgs tāpat kā droši vien visos katorgas cietumos, un nav arī nekāds jaunais. Savā «īsajā pārskatā par nekārtībām katorgā» Vlasovs raksta, ka 1871. gadā, kad viņš ieradies salā, viņu «vispirms pārsteidzis tas, ka katordznieki ar bijušā ģenerālgubernatora atļauju ir priekšnieka un virsnieku mājkalpotāji». «Sievietes,» — tā viņš raksta, «norīkotas pakalpot pārvaldes ierēdņiem, neizslēdzot arī neprecējušos uzraugus.» 1872. gadā Austrumsibīrijas ģenerālgubernators Siņeļņikovs aizliedzis norīkot noziedzniekus par apkalpotājiem. Taču šo aizliegumu, kam ir likuma spēks vēl tagad, pārkāpj pavisam rupji. Kolēģijas reģistrators pieraksta sev pusduci apkalpotāju un, dodamies izbraukumā zaļumos, sūta iepriekš turp ar ēdamo kādus desmit katordzniekus. Salas priekšnieki Hinces un Kononoviča kungs cīnījušies pret šo ļaunumu, bet nepietiekami enerģiski; vismaz es atradu tikai trīs pavēles, kas skāra apkalpotāju jautājumu, un arī tās bija tādas, ka ieinteresēts cilvēks šīs pavēles varēja pēc patikas iztulkot savā labā. Ģenerālis Hince, it kā aizstādams ģenerālgubernatora priekšrakstu, 1885. gadā atļāva (pavēle Nr. 95) ierēdņiem ņemt sev par apkalpotājām izsūtītās katordznieces, maksājot mēnesi divi rubļi, un šī nauda bija jāiemaksā valsts kasē. Ģenerālis Kononovičs 1888. gadā nomainīja sava priekšgājēja pavēli: «Izsūtītos katordzniekus, tiklab vīriešus, kā arī sievietes, nedrīkst norīkot ierēdņiem par apkalpotājiem un par sievietēm nekādu maksu nedrīkst ņemt. Bet, tā kā valsts ēkas un pie tām piederīgas saimniecības ēkas nevar palikt bez uzraudzības un kopšanas, tad atļauju pie katras šādas ckas norīkot vajadzīgā skaitā vīriešus un sievietes, ierakstot viņus norīkojumos šādu uzdevumu veikšanai kā sargus, malkas piegādātājus, grīdu mazgātājus un tā tālāk, atkarīgi no vajadzības» (pavēle Nr. 276). Bet, tā kā valsts ēkas un pie tām piederīgās saimniecības ēkas pa lielum lielai daļai nav nekas cits kā ierēdņu dzīvokļi, tad šo pavēli saprot kā atjauju izmantot katordzniekus par apkalpotājiem un turklāt bez atalgojuma. Vismaz 1890. gadā, kad es biju Sahalīnā, visi ierēdņi un pat tie, kam nebija nekāda sakara ar cietumu resoru (piemēram, pasta un telegrāfa kantora priekšnieks), izmantoja katordzniekus savā mājsaimniecībā visplašākajos apmēros, pie tam algu šiem apkalpotājiem nemaksāja un tie ēda uz valsts rēķina.

Katordznieku nodošana privātu personu apkalpošanai ir pilnīgā pretrunā ar likumdevēju uzskatiem par sodiem. Tā vairs nav katorga, bet dzimtbūšana, jo katordznieks vairs nekalpo valstij, bet personai, kurai nav nekāda sakara ar noziedznieka labošanu vai ar ideju par soda vienlīdzīgumu; noziedznieks vairs nav izsūtīts katordznieks, bet vergs, kas atkarīgs no kunga un viņa ģimenes patvaļas, kas izdabā savu kungu untumiem un piedalās virtuves intrigās. Sāds katordznieks, kļūdams par nometināto, kolonijā ir gluži kā mūsu muižas saimes cilvēks, kurš prot gan spodrināt apavus un cept kotletes, bet lauksaimniecības darbam nav piemērots un tāpēc dzīvo pusbadā un ir pamests likteņa varā. Turklāt katordznieču norīkošanai par apkalpotājām bez visa minētā ir vēl savas speciālas neērtības. Nemaz nerunājot par to, ka nebrīvu cilvēku vidē favorīti un piegulētājas vienmēr ienes kaut kādu netīru pieskaņu, kas ārkārtīgi pazemo cilvēka cieņu, viņi dažreiz pilnīgi iedragā disciplīnu. Kāds garīdznieks man stāstīja, ka Sahalīnā bijuši gadījumi, kad brīva sieviete vai kareivis, kurš apkalpo savu priekšnieku, zināmos apstākļos bijuši spiesti apkopt un aptīrīt katordznieci.[9]

Tas, ko Aleksandrovskā tik svinīgi dēvē par «rūpniecību», no ārpuses ir noorganizēts skaisti un skaļi, bet pagaidām tam nav lielākas nozīmes. Metāllietuves darbnīcā, ko pārzina mehāniķis autodidakts, redzēju baznīcu zvanus, vagonu un ķerru riteņus, rokas dzirnavas, mašīnīti ļoti smalkiem darbiem, krānus, krāšņu piederumus un tā tālāk, taču visa šī ražošana izskatījās pēc rotaļāšanās. Izstrādājumi ir brīnišķīgi, bet noieta nav nekāda, un vietējām vajadzībām šos izstrādājumus būtu izdevīgāk iegādāties kontinentā vai Odesā, nekā iekārtot savas lokomobiles un algot veselu štatu darbinieku. Protams, nebūtu jāžēlo nekādi līdzekļi, ja darbnīcas šeit būtu skolas, kur katordznieki mācītos amatu; taču īstenībā lietuvē un atslēdznieku darbnīcā strādā nevis katordznieki, bet pieredzes bagāti nometinātie meistari jaunāko uzraugu amatā ar 18 rubļu mēnešalgu. Seit vērojama pārāk liela aizraušanās ar ārišķību; dārd riteņi un veseris, svilpj lokomobiles tikai preču kvalitātes dēļ; komerciāliem un mākslinieciskiem apsvērumiem šeit nav nekāda sakara ar piespriesto sodu, lai gan Sahalīnā, tāpat kā itin visur katorgā, jebkura pasākuma tuvākajam un tālākajam mērķim jābūt tikai vienam — noziedznieka labošanai, un šeijienes darbnīcām jātiecas uz to, lai kontinentā vispirms nogādātu nevis krāšņu durtiņas, nevis krānus, bet krietnus cilvēkus un labi apmācītus meistarus.

Tvaika dzirnavas, kokzāģētava un kalve tiek uzturētas teicamā kārtībā. Ļaudis strādā ar prieku un laikam tāpēc, ka apzinās — darbs ir ražīgs. Taču arī šeit strādā galvenokārt speciālisti, kas jau dzimtenē bijuši melderi, kalēji un tā tālāk, bet nevis tie, kas, dzīvodami dzimtenē, nav pratuši strādāt, neko nav zinājuši un kuriem tagad vairāk nekā jebkuriem citiem vajadzīgas gan dzirnavas, gan kalves, kur viņus apmācītu un nostādītu uz savām kājām.[10]

VI

Jegora stāsts

Ārsts, pie kura mitinājos, aizbrauca uz kontinentu drīz pēc atbrīvošanas no dienesta, un es apmetos pie kāda jauna ierēdņa, ļoti krietna cilvēka. Viņam bija tikai viena apkalpotāja, mazkrievu vecenīte, katordzniece, un retumis, apmēram reizi dienā, pie viņa nāca katordznieks Jegors, malkas piegādātājs, kurš par apkalpotāju netika uzskatīts, jo malku nesa «aiz cienības», nesa arī no virtuves samazgas un vispār darīja visu, kas nebija pa spēkam vecenītei. Dažreiz sēdēju, lasīju vai kaut ko rakstīju un pēkšņi izdzirdu čabēšanu, sēkšanu, kaut kas smags grozījās pagaldē pie kājām; paskatos — tas ir Jegors basām kājām, lasa pagaldē papīrīšus vai slauka putekļus. Viņš bija apmēram četrdesmit gadus vecs, lācīgs, neveikls vīrs, kā mēdz teikt — lempis, ar vientiesīgu, pēc pirmā acu uzmetiena padumju ģīmi un platu muti kā vēdzelei. Mati rudi, bārdiņa plāna, acis maziņas. Uz jautājumu tūlīt neatbild, bet vispirms iesāņus paskatās un jautā: «Koā?» — vai: «Kas i?» Godā mani par augstdzimtību, bet uzrunā ar tu'. Viņš nespēj nosēdēt bez darba nevienu brīdi un sameklē darbu visur, kur vien ierodas. Ja runā ar mani, acis jau vēro, vai kas nav piekopjams vai salabojams. Jegors gul divas vai trīs stundas diennaktī, jo viņam nav laika gulēt. Svētkos viņš parasti stāv kaut kur uz ielas stūra, uzvilcis svārkus virs sarkana krekla, izgāzis vēderu un iepletis kājas. To viņš dēvē par «pastaigu».

Šeit katorgā Jegors pats sev uzcēlis māju, taisa spaiņus, galdus, smagnējus skapjus. Prot gatavot visvisādas mēbeles, bet tikai «sava prieka pēc», tas ir, savām vajadzībām. Pats nekad nav kāvies un nav piekauts; tikai bērnībā tēvs viņu reiz nopēris tāpēc, ka Jegors, zirņus sargādams, ielaidis zirņos gaili.

Viendien starp mums notika šāda saruna:

—   Kāpēc tevi šurp atsūtīja? — es vaicāju.

—   Koā tu saki, jūsu augstdzimtība?

—   Kāpēc tevi atsūtīja uz Sahalīnu?

—   Slepkavības dēj.

—   Pastāsti man visu no paša sākuma, kā tas notika.

Jegors nostājās pie durvju stenderes, aizlika rokas

aiz muguras un sāka stāstīt:

—   Mēs gājām pie lielkunga Vladimira Mihailiča, līgām par malku, par zāģēšanu un par aizvešanu uz dzelzceja staciju. Labi. Salīgām un gājām mājās. Aizgājām gabaliņu no ciema, un citi mani aizsūtīja uz kantori, piekodinādami — izstāstīt par salīgšanu. Biju jāšus. Pa ceļam uz kantori Andrjuha lika man jāt atpakaļ: esot lieli pali, netikšot cauri. Viņš teica: «Rītdien braukšu uz kantori runāt par savu rentēto zemi un par šo salīgšanu izstāstīšu.» Lai notiek. No turienes devāmies kopā: es jāšus, bet kumpānija kājām. Sasniedzām Parahinu. Vīri iegāja krogā sapīpēt, mēs ar Andrjuhu palikām nopakaļ uz trotuāra pie traktiera. Šis man saka: «Brālīt, vai tev nav piecu kapeiku? Gribas iedzert.» Bet es šim: «Tu, brālīt, esi tāds cilvēks: ieiesi dzert par piecām kapeikām un tūdaļ sāksi plostot.» Bet šis atbild: «Nē, tā nedarīšu, izdzeršu un iešu mājās.» Piegājām pie vīriem, sastiķējām vienai pudelei, katrs iedevām savu dalu, iegājām šeņķī, nopirkām pudeli šņabja. Apsēdāmies pie galda izdzert.

—   Stāsti īsāk, — es iebildu.

—    Pag, pag, nemaisies pa starpu, jūsu augstdzimtība. Izdzērām to šņabi, un viņš, nu tas Andrjuha, paņēma vēl kortelīti piparu degvīna. Ielēja pa glāzei sev un man. Abi katrs savu glāzi izdzērām. Nu tad visi vīri devās prom no kroga, un arī mēs abi viņiem pakal. Netikās vairs jāt, nokāpu un apsēdos krastā. Dziedāju un triecu jokus. Neko Jaunu nerunāju. Pēc tam piecēlāmies un gājām.

—   Tu man pastāsti par slepkavību, — es viņu pārtraucu.

—    Pag, pag. Mājās likos uz auss un gulēju līdz rītam, kamēr mani modināja: «Celies, kurš no jums sasita Andreju?» Tūlīt atveda arī Andreju un atbrauca uradņiks, Uradņiks sāka pratināt mūs visus, neviens šinī būšanā neatzināmies. Bet Andrejs vēl bija dzīvs un sacīja: «Tu, Sergej, iesiti man ar kārti, neko citu es neatceros.» Sergejs liedzas. Mēs visi domājām, ka Sergejs tas vainīgais, sākām šo uzmanīt, lai sev ko nepadara. Nākamajā dienā Andrejs nomira. Sergeju tad nu samācīja savējie, māsa un svainis: «Tu, Sergej, neliedzies, tev viss vienalga. Atzīsties un iepin sev līdzi kādu, kas tur tuvāk bija. Tev būs atvieglošana.» Kolīdz Andrejs nomira, mēs visi sapulcējāmies pie pagasta vecākā un palaidām ziņu arī Sergejam. Sergeju tincinām, bet šis neatzīstas. Pēc tam ielaidām šo savā mājā pārnakšņot. Daži viņu tur sargāja, lai sev ko nepadara. Viņam bija tāda plintīte. Bīstami. No rīta attapās — šā vairs nav, tad saprātojām viņa māju izkratīt, meklējām arī sādžā, arī pa tīrumiem skraidījām, šo meklējām. Pēc tam atnāca no stanovoja un stāstīja, ka Sergejs jau esot tur. Nu sāka mūs ņemt ciet. Bet Sergejs, ko tu neteiksi, stanovoja un uradņika priekšā nometas ceļos un aprunā mūs, ka Jefremova bērni jau trīs gadus šo gumdījuši, lai sasitot Andrjuhu. «Pa ceļu mēs gājām trijatā — Ivans, Jegors, es un norunājām kopā sist.» Es ar celmu laužamo mietu esot iesitis Andrjuham, Ivans un Jegors sākuši šo zvetēt, bet es nobijies un aizskrējis aiz zemnieku puļa.» Pec tam mus — Ivanu, Ķiršu, mani un Sergeju iespundēja cietumā pilsētā.

Kas tad bija tas Ivans un Ķirša?

— Mani brāļi. Cietumā atnāca tirgonis Pjotrs Mihailičs un izgalvoja mūs. Izgalvoja līdz Pokrova dienai. Dzīvojām labi, gods godam. Pokrova otrajā dienā mūs pilsētā tiesāja. Kiršam bija liecinieki — vīri, kas stāvēja bara viņā pusē, glāba šo, bet mani, brāl, iegāza. Tiesā teicu to, ko saku tev, tā kā tas ir, bet tiesa neti-cēja: «Te visi tā saka, acu priekšā met krustus, bet tas viss nav taisnība.» Nu, notiesāja un cietumā iekšā. Tur dzīvojām aiz atslēgas, bet es biju paraškas nesējs, slaucīju kameras un pusdienas pienesu. Par to man katrs deva mēnesī vienu maizes porciju. Apmēram trīs mārciņas katrs. Kolīdz dzirdējām, ka dzīšot prom, aizsūtījām uz mājām telegrammu. Tas notika pirms Nikolas dienas. Sievule un brālis Kiršs atbrauca mūs apciemot, atveda šādas tādas drēbītes un vēl šo to ... Sievule raudāja, vaimanāja, bet neko darīt. Šķiroties iedevu viņai divas maizes porcijas, lai aizved mājās ciema kukulim. Paraudājām un aizsūtījām sveicienus bērniem un visiem kristīgajiem cilvēkiem. Ceļā mūs saslēdza kopā ar roku dzelžiem. Gājām pa divi blakus. Es gāju blakus Ivanam. Novgorodā mūs fotografierēja, tur iekala ķēdēs un noskuva matus. Pēc tam dzina uz Maskavu. Kad tur sēdējām, sūtījām apžēlošanas lūgumu. Kā braucu uz Odesu, neatminos. Labi braucu. Odesā mūs iztaujāja dakteru istabā, noģērba plikus, apskatīja. Pēc tam sapulcēja un dzina uz tvaikoni. Tur kazaki un zaldāti rindā veda mūs pa kāpnēm un ietupināja kuģa rumpī. Sēdējām uz lāvām, un tas arī viss. Katrs savā vietā. Augšējā lāvā sēdējām pieci cilvēki. Sākumā nesapratām, bet tad dzirdējām runājam: «Jau braucam, braucam!» Braucām, braucām, un tad sāka šūpot. Tāds karstums, ka visi pliki. Dažs vēma, bet dažam nekas. Tur, protams, vairāk gulējām. Bet vētra bija varen dūšīga. Svaidīja uz visām pusēm. Braucām, braucām, pēc tam arī uzbraucām. Visus trakoti sagrandīja. Diena miglota. Palika tumšs. Sagrandīja un apstājās, šūpojās, saproties, uz klintīm; domājām, ka liela zivs mūs šūpo no apakšas, zvalsta tvaikoni . Raustīja uz priekšu, raustīja, nevarēja noraut, tad sāka raustīt atpakaļ. Raustīt sāka atpakaļ viducī un apakšā izlauza caurumu. Ar buru taisīja ciet to caurumu; taisīja ciet, taisīja ciet — bet nekādas jēgas. Ūdens sakāpa līdz grīdai, kur ļaudis sēž, un ūdens sāka zem cilvēkiem sūkties uz grīdas. Ļaudis lūdzās: «Nelieciet bojā iet, jūsu labdzimtība!» Šis sākumā: «Neuzplijieties, nelūdzieties, nevienam neļaušu bojā iet.» Pēc tam ūdens jau krājās zem apakšējām lāvām. Kristīgie sāka lūgties un dzīties augšā. Lielkungs nu saka: «Puiši, izlaidīšu jūs, tikai nedumpojieties, citādi visus apšaušu.» Pēc tam izlaida. Noturēja dievkalpošanu, lai debesu tēvs jūru nomierinātu, lai mēs nenoslīktu. Lūdzāmies, ceļos nometušies. Pēc dievkalpošanas mums izsniedza galetes, cukuru, un iūra pierimās. Nākamajā dienā sāka baržās vest ļaudis krastā. Krastā notika dievkalpošana. Pēc tam mūs pārkrāva uz citu — turku kuģi  un atveda šurp, Aleksandrovskā. Vēl gaismā mūs nocēla piestātnē, bet arī tur ilgi noturēja, un mēs devāmies prom no piestātnes jau tumsiņā. Kristīgie gāja barā, bet tad mūs vēl piemeklēja vistas aklums. Cits pie cita turas; daži redz, dažs arī neredz — tāpēc turējāmies. Es sev vedu līdzi kādus desmit kristīgos. Atdzina cietuma pagalmā un sāka iedalīt kazarmās kur nu kuro. Pirms gulēt iešanas ēdām vakariņās, kas nu kuram bija, bet no rīta sāka izsniegt, kas pienākas. Pāris dienu atpūtāmies, trešajā dienā no-pērāmies pirtī, bet ceturtajā dzina strādāt. Vispapriekš rakām grāvjus zem ēkas, kur tagad ir lazarete. Lauzām celmus, nesām prom, rakām un darījām visu pārējo — tā kādu nedēļu vai divas, bet varbūt arī, kazi, mēnesi. Pēc tam vilkām baļķus no Mihailovkas apkaimes. Stiepdami stiepām kādas trīs verstis un krāvām grēdās pie tilta. Pēc tam mūs dzina uz sakņu dārzu rakt ūdens bedres. Bet, kad sākās siena laiks, pulcināja kristīgos; prasīja, kas māk pļaut, nu, kurš atzinās, ka māk, to arī pierakstīja. Visam mūsu artelim kopīgi izsniedza maizi, putraimus, gaļu un ar uzraugiem dzina uz pļavām Armudanā. Dzīvoju puslīdz, dievs deva veselību, un es pļāvu labi. Uzraugs citus sita, bet es nevienu sliktu vārdu nedzirdēju. Tikai citi lamājās, kāpēc tik dūšīgi strādājot, — nu, bet nekas. Brīvā laikā vai kad lietus lija pinu sev apavus. Citi guļ pēc darba, bet es sēžu un pinu. Apavus pārdevu, divas porcijas govs gaļas par vieniem apaviem, tas ir, četras kapeikas. Sienu sapļāvuši, gājām mājās. Atnācām mājās, iespundēja mūs cietumā. Pēc tam mani paņēma nometinātais Saška sev par kalpu Mihailovkā. Pie Saškas strādāju visus lauku darbus: pļāvu, vācu nost labību, kūlu, raku karpeļus, bet Saška manā vietā kronim veda baļķus. Ēdām visu paši savu, ko saņēmām no kroņa. Nostrādāju divus mēnešus un četras dienas. Saška solīja maksāt, bet neiedeva neko. Vienīgais, ko iedeva — pudu karpeļu. Saška atveda mani uz cietumu un nodeva tur. Man izsniedza cirvi un virvi, lai sagādājot malku. Kurināju septiņas krāsnis. Dzīvoju jurtā, apkopēja vietā nesu ūdeni un tīrīju. Tatāram — magzam   sargāju maidanu. Tiklīdz atnācu no darba, viņš man uzticēja savu maidanu, es pārdevu preci, un viņš man par to maksāja piecpadsmit kapeikas dienā. Pavasarī, kad dienas pastiepās garākas, sāku pīt vīzes. Pārdevu par desmit ka-peikām. Bet vasarā pludināju pa upi malku. Sakrāju lielu kaudzi un pēc tam pārdevu pirts žīdam. Mežā sakrāju arī sešdesmit baļķus un pārdevu par piecpadsmit kapeikām. Tagad dzīvoju pamazītēm, pēc dieva prāta. Bet man gan, jūsu augstdzimtība, nav laika ar tevi te runāties, jāiet pēc ūdens.

—   Vai drīz kļūsi par nometināto?

—    Pēc gadiem pieciem.

—    Ilgojies pēc mājām?

—   Nē. Tikai bērnu gan žēl. Muļķīši.

—   Pasaki, Jegor, — ko domāji, kad Odesā tevi veda uz tvaikoni?

—   Lūdzu dievu.

—   Par ko?

—    Lai bērni neizaugtu par stulbeņiem.

—   Kāpēc sievu un bērnus neņēmi sev līdzi uz Sahalīnu?

—   Tāpēc, ka viņiem arī mājās klājas labi.

VII

Bāka. — Korsakova. — Ārsla P. 1. Supruņenko kolekcija. — Meteoroloģiskā stacija. — Aleksandrovskas apgabala klimats. — Novomihailovka. — Potjomkins. — Eksbendc Terskis. — Krasnijjars. — Butukova.

No pastaigām pa Aleksandrovsku un tās apkārtni kopā ar pasta ierēdni, «Sahalino» autoru, man palikušas patīkamas atmiņas. Visbiežāk gājām uz bāku, kas slejas gaisā augstu virs ielejas Žonkjēra zemesragā. Dienā bāka, ja skatās uz to no apakšas, ir parasta balta mājiņa ar mastu un lukturi, bet naktī tumsā lukturis spoži spīd, un tad šķiet — katorga skatās uz pasauli ar sarkanu aci. Ceļš uz mājiņu stāvus kāpj augšup, spirālē vīdamies ap kalnu, garām vecām skujmetēm un eglēm. Jo augstāk cilvēks uzkāpj, jo vieglāk ir elpot; jūra plešas acu priekšā, pamazām sāk rosīties domas, kurām nav nekāda sakara ne ar cietumu, ne ar katorgu, ne ar izsūtīto koloniju, un tikai šeit cilvēks sāk apzināties, cik garlaicīga un grūta ir dzīve lejā. Katordznieki un nometinātie dienu pēc dienas izcieš savu sodu, bet brīvie no rīta līdz vakaram runā tikai par to, kurš pērts, kurš bēdzis, kurš noķerts un tiks pērts; dīvaini, ka pie šīm valodām un interesēm cilvēks pierod vienā nedēļā un, no rīta pamodies, vispirms lasa iespiestās ģenerāļa pavēles — šejienes dienas avīzi, un pēc tam līdz pat vakaram klausās un runā par to, kas bēdzis, kas sašauts un tā tālāk. Turpretim kalnā, kur redzama jūra un skaistas gravas, tas viss liekas ārkārtīgi zemisks un rupjš, kāds tas arī īstenībā ir.

Stāsta, ka ceļā uz bāku kādreiz bijuši soli, bet tos vajadzējis aizvākt, jo katordznieki un nometinātie pastaigādamies rakstījuši uz soliem un ar nažiem iegriezuši tajos riebīgas paskvilas un jēlības. Tā sauktās pornogrāfiskās literatūras cienītāju daudz ir arī brīvo ļaužu vidū, taču katorgā cinisms pārsniedz jebkuras robežas un nav salīdzināms ne ar ko. Seit ne tikai soli un tumšu kaktu sienas, bet pat mīlestības vēstules ir riebīgas. Dīvaini, ka cilvēki raksta un iegriež solos jēlības, lai gan tanī pašā laikā jūtas galīgi nomākti, pamesti, ļoti nelaimīgi. Dažs ir jau vecs vecis un klāsta, ka visa pasaule viņam apnikusi, ka laiks būtu mirt, ka viņu moka reimatisms un zūd acu gaisma, bet ar kādu tīksmināšanos viņš vienā elpas vilcienā gānās kā ormanis ar garā virknē sarindotiem visvisādiem jēliem lamu vārdiem, un šī lamāšanās ir tik tēlaina kā drudža apvārdošana. Bet, ja šis vecis nav analfabēts, tad vientuļā vietā viņam grūti apvaldīt savu rosību un pretoties kārdinājumam — kaut ar nagu uzskrāpēt uz sienas kādu neķītru vārdu.

Pie mājiņas nikns suns kā traks rausta važu. Lielgabals un zvans; stāsta, ka drīz šeit atvedīšot un uzstādīšot sirēnu, kas miglā rēkšot un uzdzīšot skumjas Aleksandrovskas iedzīvotājiem. Ja cilvēks ieiet bākas lukturī, skatās lejup uz jūru un uz «Trijiem brāļiem», ap kuriem šķīst putām klātas bangas, sāk reibt galva un kļūst baismīgi. Neskaidri saskatāms Tatāru krasts un pat ieeja Dekastrī līcī; bākas uzraugs stāsta, ka viņš spējot saredzēt, kā Dekastrī līcī iebraucot un no tā izbraucot kuģi. Plašais, saulē spīguļojošais jūras klajš dobji šalc lejā, tālais krasts valdzinoši vilina, kļūst skumji un sērīgi, it kā es nekad vairs nevarētu tikt projām no šās Sahalīnas. Raugos uz viņējo krastu un, šķiet, ja es būtu katordznieks, katrā ziņā bēgtu projām no šejienes, lai notiek kas notikdams.

Aiz Aleksandrovskas augšup gar Duikas upi krastā atrodas Korsakovas apmetne. Tā dibināta 1881. gadā un nosaukta par godu M. S. Korsakovam, bijušajam Austrumsibīrijas ģenerālgubernatoram. Interesanti, ka Sahalīnā apmetnēm dod nosaukumus par godu Sibīrijas gubernatoriem, cietumu priekšniekiem un pat feldšeriem, bet pilnīgi aizmirst pētniekus, piemēram, Ņeveļski, jūrnieku Korsakovu, Bošņaku, Poļakovu un daudzus citus, kuri, manuprāt, vairāk cienības un uzmanības vērti nekā tāds cietuma priekšnieks Derbins, kas nogalināts, jo bijis pārāk cietsirdīgs[14].

Korsakovā ir 272 iedzīvotāji: 153 vīrieši un 119 sievietes. Saimnieki pavisam 58. Divdesmit seši saimnieki pieder pie zemnieku kārtas un tikai deviņi ir katordznieki; pēc sieviešu skaita, pļavu platības, mājlopu daudzuma un citām pazīmēm Korsakova maz atšķiras no turīgās Aleksandrovskas slobodkas, 8 saimniekiem ir katram divas mājas, katrām 9 mājām viena pirts. Zirgi ir 45 saimniekiem, govis kādiem 4 vai 9. Daudziem ir 2 zirgi un 3 vai 4 govis. Ilgu laiku šeit dzīvojošu cilvēku ziņā Korsakova ir gandrīz vai pirmajā vietā Ziemeļsahalīnā — 43 saimnieki apdzīvo savus zemes gabalus kopš apmetnes dibināšanas. Iedzīvotāju skaitīšanā reģistrēju 8 cilvēkus, kas Sahalīnā ieradušies pirms 1870. gada, bet viens no viņiem atsūtīts pat 1866. gadā. Ilgu laiku šeit dzīvojošu cilvēku augstais procents kolonijā ir laba zīme.

Pēc ārējā izskata Korsakova mats matā līdzinās glītai krievu sādžiņai, turklāt tālā nostūrī, ko vēl nav skārusi civilizācija. Pirmoreiz tur ierados svētdienas pēcpusdienā. Laiks kluss, silts, un bija jūtams, ka ir svētku diena. Vīri gulēja ēnā vai dzēra tēju; pie vārtiem un zem logiem sievas cita citai ieskaja galvu. Dārziņos māju priekšā un sakņu dārzos puķes, uz palodzēm ģerānijas. Daudz bērnu, visi ārā un spēlē vai nu zaldātus, vai zirdziņus un draiskuļojas ar labi turētiem suņiem, kuri gan gribētu, lai viņiem ļauj gulēt. Kad gans, vecs klaidonis, atdzina ganāmpulku, kurā vairāk nekā pusotra simta mājlopu, un sāka plūst vasaras skaņas — māva govis, pliukšķēja pātagas, klaigāja sievas un bērni, kuri dzina pagalmos teļus, dobji dipēja cilvēku basās kājas un lopu nagi pa putekļaino, mēslaino ceļu — un, beidzot, kad sāka smaržot piens, ilūzija bija pilnīga. Pat Duikas upe šeit ir patīkama. Vietām tek gar māju sētas pusi, garām sakņu dārziem; šeit. upītes krasti ir zaļi, apauguši ar grīšļiem un kārklu krūmiem; kad es te redzēju šo upīti, vakara ēnas jau skāra pilnīgi gludo ūdens līmeni: Duika bija klusa un, šķiet, snauda.

Tāpat kā bagātajā Aleksandrovskas slobodkā, te ir liels procents ilgu laiku šeit dzīvojošu cilvēku, tai skaitā sieviešu un lasīt un rakstīt pratēju, daudz brīvo sieviešu un gandrīz tāda pati «pagātne kā Aleksandrovskas slobodkai» ar slepenu spirta pārdošanu, trūcīgo izmantošanu un tā tālāk; stāsta, ka senāk saimniecību iekārtošanā šeit liela nozīme bijusi favorītismam, jo priekšniecība favorītiem labprāt devusi uz parāda gan lopus, gan sēklu un pat spirtu, un jo vairāk tāpēc, ka korsakovieši it kā vienmēr bijuši politikāņi un pat viszemākos ierēdņus godājuši par «ekselenci». Taču atšķirībā no Aleksandrovskas slobodkas turības galvenais iemesls Korsakovā tomēr nav spirta pārdošana, nav favorītisms vai Sahalīnas Parīzes tuvums, bet neapšaubāmi panākumi labības audzēšanā. Aleksandrovskas slobodkā ceturtā daļa saimnieku iztiek bez aramzemes, un otrai ceturtdaļai tās ir ļoti maz, bet šeit, Korsakovā, visi saimnieki kopj zemi un sēj labību; slobodkā puse saimnieku iztiek bez lopiem un tomēr ir paēduši, bet šeit gandrīz visi saimnieki atzīst par vajadzīgu turēt lopus. Daudzu iemeslu dēļ Sahalīnas zemkopību nevar vērtēt citādi kā skeptiski, bet, ka Korsakovā zemkopība ir labi nostādīta un tai ir samērā labi panākumi, to ir nepieciešams atzīt. Nevar taču domāt, ka korsakovieši ik gadu kaisītu zemē divi tūkstoši pudu graudu tikai aiz tiepības vai vēlēdamies izpatikt priekšniecībai. Man nav precīzu skaitļu par ražām, un pašu korsakoviešu apgalvojumiem nevar ticēt, taču pēc dažām pazīmēm, kā, piemēram, pēc lielā lopu daudzuma, dzīves ārējiem apstākļiem un pēc tā, ka šējienes zemnieki nesteidzas braukt projām uz kontinentu, lai gan viņiem jau sen ir šādas tiesības, jāsecina, ka lauksaimniecība Korsakovā zemniekus ne vien paēdina, bet dod arī zināmu pārpalikumu, kas nometinātos skubina palikt šeit uz pastāvīgu dzīvi.

Kāpēc korsakoviešiem labība paaug, kurpretim kaimiņu apmetnēs cilvēki dzīvo ārkārtīgā nabadzībā daudzu neveiksmju dēļ un nemaz vairs necer kādreiz pārtikt no pašu izaudzētas labības, to izskaidrot nav grūti. I'ur, kur atrodas Korsakova, Duikas upes ieleja ir visplatākā, un, korsakoviešiem jau no paša sākuma apmetoties uz saviem zemes gabaliem, viņu rīcībā bija milzīga zemes platība. Viņi varēja ne vien ņemt, bet arī izvēlēties, ko ņemt. Šobrīd tur 20 saimniekiem ir no 3 līdz 6 desetīnas aramzemes un reti kādam mazāk par 2 desetīnām. Ja lasītājs gribētu salīdzināt korsakoviešu zemes gabalus ar mūsu zemniekiem iedalīto zemi, tad viņam vēl jāņem vērā, ka Sahalinā nekad nav papuves un ik gadus tiek apsēta itin visa aramzeme līdz pēdējai pēdai, un tāpēc korsakoviešu divas desetīnas ir tikpat vērts kā mūsu trīs desetīnas. Sevišķi lielu zemes gabalu izmantošana ir vienīgais korsakoviešu panākumu noslēpums. Sahalīnas apstākļos, kur iekul tikai otro vai trešo graudu, zeme var dot pietiekami labības ar vienu nosacījumu: ja zemes ir daudz. Daudz zemes, daudz sēklas un lēts darbaspēks, kam nekas nav jāmaksā. Tajos gados, kad labība nemaz nepaaug, korsakoviešus glābj dārzeņi un kartupeļi, kuri šeit arī aizņem solīdu platību — 33 desetīnas.īsu laiku pastāvošā izsūtīto kolonija, kam ir neliels skaits iedzīvotāju, kuri turklāt bieži pārvietojas, vēl nav nobriedusi statistikai; pēc tā trūcīgā skaitļu materiāla, ko Sahalīna līdz šim spējusi dot, gribot negribot jāizdara secinājumi tikai no pieņēmumiem un minējumiem, izmantojot ikvienu piemērotu gadījumu. Ja nebaidāmies no pārmetumiem, ka steidzamies secināt, un datus, kas attiecas uz Korsakovu, izmantojam, vērtējot visu koloniju, tad droši vien var sacīt, ka, ņemot vērā Sahalīnas niecīgās ražas, katram saimniekam, lai tas nestrādātu ar zaudējumiem un varētu sagādāt sev uzturu, jābūt vairāk nekā divām desetīnām aramzemes, neierēķinot pļavas, dārzeņu un kartupeļu zemi. Noteikt precīzāku normu šobrīd nav iespējams, bet droši vien tā būtu četras desetīnas liela. Turpretim pēc «Pārskata par lauksaimniecības stāvokli 1889. gadā» Sahalinā katram saimniekam iznākot caurmērā tikai pusdesetīnas (tūkstoš pieci simti piecdesmit piecas kvadrātasis) zemes.

K'orsakovā ir māja, kas ar saviem apmēriem, sarkano jumtu un patīkamo dārzu atgādina vidēji turīga muižnieka dzīvojamo ēku. Sās mājas saimnieks, medicīnas daļas pārzinis, ārsts P. I. Supruņenko pavasarī aizbraucis, lai izvietotu eksponātus cietumu izstādē un lai pēc tam uz visiem laikiem paliktu Krievijā; tāpēc tukšajās istabās redzēju tikai ārsta savāktās krāšņās zooloģiskās kolekcijas atliekas. Nezinu, kur tagad ir šī kolekcija un kas pēc tās pētī Sahalīnas faunu, bet es pēc nedaudzajiem pārpalikušajiem, ārkārtīgi glītajiem eksponātiem un pēc nostāstiem varēju spriest, cik plaša bijusi kolekcija un cik daudz zināšanu, darba un mīlestības ārsts Supruņenko ieguldījis šajā derīgajā pasākumā. Kolekciju viņš sācis vākt 1881. gadā un desmit gados paspējis savākt gandrīz visus mugurkaulniekus, kas sastopami Sahalīnā, kā arī daudz materiālu par antropoloģiju un etnogrāfiju. Viņa kolekcijas, ja tās būtu palikušas Sahalīnā, varētu kļūt par lieliska muzeja pirmsākumu.

Blakus šai mājai atrodas meteoroloģiskā stacija. Līdz pašam pēdējam laikam tā bijusi ārsta Supruņenko rīcībā, bet tagad to pārzina lauksaimniecības inspektors. Manā klātbūtnē novērojumus izdarīja rakstvedis, izsūtītais katordznieks Golovackis, saprātīgs un apzinīgs cilvēks, kas man iedeva meteoroloģiskās tabulas. Var jau taisīt secinājumus no deviņu gadu novērojumiem, un es pacentīšos sniegt zināmu ieskatu par Aleksandrovskas apgabala klimatu. Vladivostokas pilsētas galva kādreiz man sacīja, ka viņiem Vladivostokā un vispār visā austrumu piekrastē «neesot nekāda klimata», bet par Sahalīnu šeit teic, ka klimata te neesot, esot tikai nejauks laiks, un ka šī sala laika apstākļu ziņā esot Krievijas visdraņķīgākais novads. Nezinu, cik tas pareizi; tovasar, kad es tur biju, bija ļoti jauks laiks, taču meteoroloģiskās tabulas un citu autoru īsi pārskati vispār rāda, ka Sahalīnā mēdz būt neparasti nejauks laiks. Aleksandrovskas apgabalā ir jūras klimats, kas raksturīgs ar straujām laika maiņām, tas ir, <ir gada vidējās temperatūraslietaino un sniegaino dienu skaita utt. ievērojamām svārstībām; zema gada vidējā temperatūra, milzīgais daudzums nokrišņu un apmākušos dienu ir šā klimata galvenās īpatnības. Salīdzināšanai minēšu, kādas ir vidējās mēneša temperatūras Aleksandrovskas apgabalā un Novgorodas guberņas Cerepovecas apriņķī, kur esot «bargs, mitrs, nepastāvīgs un veselībai nelabvēlīgs klimats»:[15]

Aleks. apg. Cerep. apr.

Janvāri………………………. —18,9° —11,0"

Februārī……………………………. —15,1° — 8,2'

Martā………………………………… —10,1" — 1,8'

Aprīlī………………………… +0,1° + 2,8"

Maijā…………………………. + 5,9° +12,7'

Jūnijā………………………………… +11,0° +17,5'

Jūlijā…………………………………. +16,3° +18,5'

Augustā…………………….. ……… +17,0° +13,5'

Septembrī………………….. +11,4° + 6,8'

Oktobrī……………………………….. -I3,7° + 1,8'

Novembrī…………………… — 5,5° — 5,7'

Decembri…………………… —13,8° —12,8'

No agronoma un higiēnista viedokļa vislielākā vērība šeit jāveltī pārliecīgajam mitrumam. Gadā vidēji 189 dienas ar nokrišņiem: 107 dienas ar sniegu un 82 ar lietu (Čerepovecas apriņķī 81 diena ar lietu un 82 dienas ar sniegu). Debess caurām nedēļām se^ta ar svina pelēkiem mākoņiem, un drūmais laiks, kas ilgst dienu pēc dienas, Sahalīnas iedzīvotājiem liekas bezgalīgs. Šāds laiks uzdveš nomācošas domas un pavedina uz apnicīgu žūpošanu. Varbūt drūmā laika ietekmē daudzi vienaldzīgie cilvēki šeit kļuvuši nežēlīgi, bet daudzi labsirdīgie un tādi, kam ir vājš raksturs, caurām nedēļām un pat mēnešiem neredzēdami sauli, galīgi zaudējuši cerības uz labāku dzīvi. Poļakovs raksta par 1881. gada jūniju, ka visu mēnesi neesot bijis nevienas skaidras dienas, un pēc lauksaimniecības inspektora pārskata redzams, ka četros gados, laikā no 18. maija līdz 1. septembrim, skaidru dienu caurmērā neesot bijis vairāk kā astoņas. Migla Sahalīnā ir diezgan bieži, it īpaši jūrā, kur migla jūrniekiem esot īsts posts; jūras sāļās miglas, kā stāsta, ļoti slikti ietekmējot piekrastes augus, kokus, pļavas. Turpmāk pastāstīšu par apmetnēm, kuru iedzīvotāji galvenokārt šo miglu dēļ jau izbeiguši labības sēšanu un visu savu aramzemi apstādot ar kartupeļiem. Reiz jaukā, saulainā dienā redzēju, ka no jūras veļas virsū miglas vāli, pilnīgi balti kā piens; šķita, it kā no debesīm uz zemi slīdētu balts aizkars.

Meteoroloģiskā stacija apgādāta ar instrumentiem, kas pārbaudīti un iegūti Pēterburgā, galvenajā fiziskajā observatorijā. Bibliotēkas meteoroloģiskajā stacijā nav. Bez iepriekš minētā rakstveža Golovacka un viņa sievas stacijā es vēl reģistrēju sešus darbiniekus un vienu darbinieci. Ko viņi tur dara — nezinu.

Korsakovā ir skola un baznīciņa. Bijis arī slimnīcas sanitārais punkts, kur kopā uzturējušies 14 sifilitiķi un 3 vājprātīgie; viens no tiem aplipis ar sifilisu. Stāsta ari, ka sifilitiķi hirurģijas nodaļas vajadzībām graizījuši jūras tauvas un plūkājuši šarpiju. Taču es šajā viduslaicīgajā iestādē nepaspēju būt, jo septembrī to likvidējis jauns kara ārsts, kas pagaidām izpildījis cietuma ārsta pienākumus. Ja šeit vājprātīgos pēc cietuma ārsta pavēles sadedzinātu sārtos, arī par to nebūtu ko brīnīties, jo šejienes slimnīcu kārtība palikusi iepakaļ civilizācijai vismaz par divsimt gadiem.

Kāda mājā jau tumsā sastapu gadus četrdesmit vecu vīru, ģērbies viņš bija svārkos un pāri zābaku stulmiem pārlaistās biksēs; skūts zods, netīrs, necietināts virskrekls, kaut kas līdzīgs kaklasaitei — pēc visām pazīmēm privileģētais. Viņš sēdēja uz zema soliņa un no māla bļodiņas ēda sālītu liellopu gaļu ar kartupeļiem. Viņš minēja savu uzvārdu ar galotni kiļs, un man nez kāpēc šķita, ka redzu kādu bijušo virsnieku, kura uzvārds arī beidzās ar galotni kijs, un kuru par disciplināru pārkāpumu atsūtīja katorgā.

—   Vai jūs esat bijušais virsnieks? — es jautāju.

—   Nebūt ne, jūsu augstdzimtība, garīdznieks.

Nezinu, kāpēc viņš atsūtīts uz Sahalīnu, un es to arī

netaujāju; ja cilvēks, kuru vēl pavisam nesen godāja par tēvu Ioannu un priesteri un kuram citi skūpstīja roku, tagad stāv man iepretim izstiepies kā svece nožēlojamos apvalkātos svārkos, tad negribas domāt par noziegumu. Citā mājā novēroju šādu ainu. Jauns katordznieks, tumšiem matiem un neparasti skumju seju, ģērbies švītīgā blūzē, sēž pie galda, atbalstījis galvu abām rokām, saimniece, arī katordzniece, vāc nost no galda patvāri un tases. Uz manu jautājumu, vai viņš ir precējies, jaunais cilvēks atbild, ka viņam nopakaļ uz Sahalīnu labprātīgi atbraukusi viņa sieva ar meitu, bet tagad jau pagājuši divi mēneši, kamēr viņa aizbraukusi uz Nikolajevsku kopā ar meiteni un neatgriežoties, lai gan viņš sievai jau aizsūtījis vairākas telegrammas. «Un neatgriezīsies arī,» teica saimniece ar tādu kā ļaunu prieku. «Ko lai viņa te iesāk? Vai tavu Sahalīnu nav redzējusi, vai? Te jau nav viegla dzīve!» Viņš klusēja, bet saimniece atsāka: «Un neatgriezīsies arī. Jauns, brīvs meitietis, — ko viņa te darīs? Atlidoja kā pufns un izgaisa, ne ziņas vairs, ne miņas. Ne jau tā ka es vai tu. Nebūtu es nogalējuši savu vīru un nebūtu tu ļaunprātīgi dedzinājis, arī mēs būtu brīvi cilvēki, bet tagad tu sēdi un gaidi notiekam brīnumu, atbraucam savu sievuli, un tava sirds plīst pušu aiz sāpēm…» Pamestais vīrs cieš, viņa sirds smaga kā svins, taču saimniece viņu kremt un kremt, iznāku no mājas, bet saimnieces balss arvien vēl dzirdama.

Korsakovkā kopā ar mani pa mājām staigāja katordznieks Kisļakovs, diezgan dīvains cilvēks. Tiesu reportieri viņu droši vien vēl nav aizmirsuši. Tas ir tas pats Kisļakovs, armijas rakstvedis, kas Pēterburgā Nikolaja ielā nosita ar āmuru savu sievu un pats ieradās pie pilsētas priekšnieka paziņot par savu noziegumu. Pēc Kisļakova stāstījuma viņa sieva bijusi skaistule un viņš to ļoti mīlējis, bet reiz, saķildojies ar viņu, pie svētbildes zvērējis, ka viņu nogalināšot, un kopš tā brīža līdz pat slepkavībai kāds neredzams spēks allaž čukstējis viņam ausī: «Nosit, nosit!» Līdz tiesāšanai Kisļakovs atradās Svētā Nikolaja slimnīcā; laikam tāpēc viņš pats uzskata sevi par psihopātu, jo vairākkārt mani lūdza parūpēties, lai viņu atzīstot par vājprātīgu un ieslogot klosterī. Viss viņa katorgas sods — skaliņu drāšana, ar kuriem piesprauž piesvērumu pie maizes devām, — šķiet, darbs nav grūts, taču viņš savā vietā salīdzis citu, bet pats «pasniedz stundas», tas ir, nedara neko. Ģērbies audekla uzvalkā un izskatās tīri glīts. Prātiņa viņam nav daudz, taču ir liels pļāpātājs un filozofētājs. «Kur blusas, tur arī bērni,» viņš saldenā, samtainā baritonā teica ik reizi, ieraudzīdams bērnus. Kad viņa klātbūtnē jautāja, kāpēc es izdarot iedzīvotāju skaitīšanu, viņš atcirta: «Tāpēc, lai visus mūs nosūtītu uz Mēnesi. Zini, kur ir Mēness?» Bet, kad vēlu vakarā kājām nācām atpakaļ uz Aleksandrovsku, viņš vairākkārt, tā sakot, ne no šā, ne no tā, sacīja: «Atriebība ir viscildenākās jūtas.»

Vēl tālāk augšup pa Duikas tipi ir Novomihailovkas apmetne, kas dibināta 1872. gadā un nosaukta šādā vārdā tāpēc, ka Micula vārds bijis Mihails. Daudzi autori šo apmetni sauc par Verhņijuročišči, bet šejienes nometinātie — par Pašņu. Apmetnē 520 iedzīvotāju: 287 vīrieši un 233 sievietes. Saimnieki ir 133, un diviem no viņiem ir līdzīpašnieki. Saimnieku sarakstā visās mājās uzrādīta aramzeme, liellopi ir 84 saimniecībām, bet dzīvojamās mājas ar nelieliem izņēmumiem pārsteidzoši nabadzīgas, un iedzīvotāji visi vienā balsī sūrojas, ka Sahalīnā nevarot izdzīvot «nekādā vīzē». Stāsta, ka senāk, kad Novomihailovkā nabadzība bijusi vēl briesmīgāka, no apmetnes uz Duē līkumojusi taka, ko ieminušas katordznieces un brīvās sievietes, kuras gājušas uz Duē un Vojevodskas cietumu pārdot katordzniekiem par vara grašiem savu miesu. Varu apliecināt, ka šī taciņa vēl nav aizaugusi līdz šim laikam. Tie iedzīvotāji, kam līdzīgi korsakoviešiem ir daudz aramzemes, 3 līdz 6 vai pat 8 desetīnas, trūkumu necieš, bet šādu saimniecību ir maz, gadu no gada kļūst arvien mazāk un mazāk, un tagad vairāk nekā pusei saimnieku ir Vs līdz IV2 desetīnas zemes, un tas nozīmē, ka zemkopība viņiem sagādā tikai zaudējumus. Vecie saimnieki, kam liela pieredze, sēj tikai miežus un aramzemē arvien vairāk stāda kartupeļus.

Zeme šeit nevienu neiekārdina un neveicina palikšanu uz pastāvīgu dzīvi. No tiem saimniekiem, kas apmetušies uz ierādītiem zemes gabaliem pirmajos četros gados pēc apmetnes nodibināšanas, šeit vairs nedzīvo neviens; kopš 1876. gada vēl ir palikuši 9 saimnieki, kopš 1877. gada — 7, kopš 1878. gada — 2, kopš 1879. gada — 4, bet visi pārējie apmetušies šeit vēlāk.

Novomihailovkā ir telegrāfa stacija, skola, kazarma darba nespējīgajiem un nepabeigtas koka baznīcas sienas. Ir maizes ceptuve, kur cep maizi Novomihailovkas rajona ceļu būvē nodarbinātajiem katordzniekiem; droši vien cep bez jebkādas priekšniecības kontroles, jo maize šeit ir riebīga.

Ikviens, kas brauc cauri Novomihailovkai, katrā ziņā iepazīsies ar turienes izsūtīto Potjomkinu, kas ieguvis zemnieka tiesības. Ja Sahalīnā atbrauc kāda svarīga persona, Potjomkins pasniedz viņai sālsmaizi; ja grib pierādīt, ka lauksaimniecības kolonija ir veiksmīga, parasti norāda uz Potjomkinu. Saimniecību sarakstā minēts, ka viņam ir 20 zirgi un 9 liellopi, taču ļaudis runā, ka zirgu viņam esot otrtik. Viņam pieder bodīte un vēl otra bodīte Duē, kur tirgo viņa dēls. Potjomkins atstāj lietišķa, gudra un turīga vecticībnieka iespaidu. Istabas viņam tīras, izlīmētas tapetēm un pie sienas glezna: Marienbāde, jūras peldes netālu no Liepājas. Viņš pats un viņa sieva, vecenīte, ir cienīgi, prātīgi un sarunās pieklājīgi. Kad dzēru pie viņiem tēju, Potjomkins un viņa sieva man teica, ka Sahalīnā dzīvot varot, zeme auglīga, taču vienīgā nelaime, ka ļaudis palikuši slinki un vairs nemaz necenšoties. Es Potjomkinam jautāju: vai taisnība, ka viņš kādu svarīgu personu cienājis ar paša audzētiem arbūziem un melonēm? Potjomkins nepamirkšķināja ne aci un atbildēja: «Tas ir tiesa, melones šeit dažgad ienākas.»[17]

Novomihailovkā dzīvo vēl viena Sahalīnas slavenība — nometinātais Terskis, bijušais bende. Viņš kāsē, spiež krūtažu ar bālām, kaulainām rokām, sūdzas, ka vēderā esot kaut kas pārtrūcis.

Viņš sācis nīkt kopš tās dienas, kad pēc priekšniecības pavēles par kādu nogrēkošanos viņu sodījis Aleksandrovskas tagadējais bende Komeļevs. Komeļevs tik ļoti centies, ka «gandrīz izsitis pēdējo dzīvības dzirksti». Bet drīz kaut ko nogrēkojies Komeļevs — un nu Terskim bijusi svētku diena. Viņš sitis cik spēdams un atriebdamies sapēris Komeļevu tik nežēlīgi, ka tam vēl tagad strutojot miesa. Ir dzirdēts, ja divus indīgus zirnekļus iemetot vienā traukā, tad tie sakožot viens otru līdz nāvei.

Līdz 1888. gadam Novomihailovka bija pēdējā ap¬metne Duikas krastā, bet tagad vēl ir Karsnijjara un Butakova. No Novomihailovkas uz šīm apmetnēm būvē ceļu. Pirmo posmu uz Krasnijjaru, kādas trīs verstis, braucu pa jaunu, līdzenu un tik taisnu ceļu kā lineāls, bet otru posmu pa gleznainu taigas stigu, kur celmi jau i/.lauzti, braukšana viegla un patīkama kā pa gludu laukceļu. Lielie, būvēm derīgie koki gar ceļu gandrīz visi jau nocirsti, taču taiga arvien vēl ir ietekmīga un skaista. Bērzi, apses, papeles, vītoli, oši, plūškoki, ievas, spirejas, vilkābeles un starp tām zāle cilvēka garumā un pat garāka; milzīgas papardes un diždadži, kuru lapu diametrs lielāks par aršīnu, kopā ar krūmiem un kokiem saplūst vienkop necaurejamā biezuklājā, kur sev patvērumu rod lāči, sabuļi un brieži. Abās pusēs, kur beidzas šaurā ieleja un sākas kalns, kā zaļš mūris slejas augšup skuju meži ar dižeglēm, eglēm un skujmetēm, virs tām atkal lapu meži, bet kalngali ir kaili vai krūmājiem apauguši. Tik milzīgus diždadžus kā šeit neesmu redzējis nekur Krievijā, un tieši tie piešķir šejienes biezokņiem, mežu norām un pļavām īpatnību. Es jau rakstīju, ka naktī, it īpaši mēnesnīcā šīs ainavas ir fantastiskas. Šinī ziņā krāšņumu papildina vēl viens lielisks čemurziežu dzimtas augs, kuram, šķiet, krievu valodā nav nosaukuma: taisns stublājs līdz desmit pēdu garš, pie pamata trīs collas resns, augšējā daļā purpursarkans un galā čemurs, gandrīz pēdu plats; ap šo gal¬veno čemuru grupējas četri līdz seši mazāku apmēru čemuri, un tāpēc augs izskatās pēc daudzžuburu sveč-tura . Šā auga latīniskais nosaukums — angelophylIum ursinum .

Krasnijjars pastāv tikai otro gadu. Tajā ir viena plata iela, bet ceļa vēl nav, un no mājas uz māju ļaudis iet pa ciņiem, pa mālu čupām, skaidām, lec pāri baļķiem, celmiem un grāvjiem, kuros sastājies brūns ūdens. Mājas vēl nav pabeigtas. Viens saimnieks taisa ķieģeļus, otrs mūrē krāsni, trešais velk pāri ielai baļķi. Pavisam ir 51 saimnieks. No tiem trīs — viņu vidū arī ķīnietis Pen Ogi-cojs pametuši savas pusbūvētās mājas, aizgājuši, un neviens nezina, kur viņi ir tagad. Bet .kaukāzieši, viņi šeit ir septiņi, jau pārtraukuši darbus, čurn visi vienā istabā un drebinās aiz aukstuma, lai gan vēl ir tikai 2. augusts. Ka apmetne ir jauna un vēl tikai sāk savu dzīvi, redzams arī no skaitļiem. Iedzīvotāju 90, pie tam vīriešu skaits pret sieviešu skaitu attiecas kā 2 pret 1; likumīgas ģimenes 3, nelikumīgās ģimenes — 20, bērni līdz piecu gadu vecumam tikai 9. Zirgi ir trijiem saimniekiem, govis 9 saimniekiem. Šobrīd visi saimnieki saņem cietumnieku devu, bet, no kā viņi pārtiks turpmāk, tas pagaidām nav zināms; skaidrs gan ir viens, ka uz labības audzēšanu cerības ir vājas. Līdz šim jaunie saimnieki varējuši sameklēt un izlauzt celmus nākamajai aramzemei un kartupeļu stādīšanai tikai 24 'A desetīnu lielā platībā, tas ir, mazāk nekā '/2 desetīnas katrai saimniecībai. Pļavu nav nepavisam. Bet, tā kā ieleja šeit ir šaura un no abām pusēm iežņaugta ar kalniem, kuros neko nevar izaudzēt, un tā kā administrācija neņem vērā nekādus apsvērumus, ja tai jātiek vaļā no sodu izcietušajiem, tad droši vien ik gadus šeit nometinās jaunus saimniekus uz zemes gabaliņiem un aramzemes plankumi paliks tādi paši kā tagad, tas ir, '/s, '/4 un '/2 desetīnas apmērā vai vēl mazāki. Es nezinu, kas izvēlējies vietu Krasnijjara apmetnei, bet pēc visa redzams, ka šis uzdevums uzticēts nekompetentiem cilvēkiem, kas nekad nav bijuši uz laukiem, un galvenais — vismazāk domājuši par lauksaimniecības koloniju. Krasnijjarā nav pat kārtīga ūdens. Kad jautāju, no kurienes smeļ dzeramo ūdeni, man parādīja uz grāvi.

Visas mājas vienādas — ar diviem logiem, celtas no sliktiem un neizžāvētiem būvkokiem un ar vienīgo aprēķinu — kaut kā nodzīvot piespriesto nometināšanas laiku un pēc tam braukt atpakaļ uz kontinentu. Administrācija būvdarbus nekontrolē laikam tāpēc, ka ierēdņu vidū nav neviena, kas zinātu, kā jāceļ lauku mājas un jāmūrē krāsnis. Jāpiebilst, ka pēc štatu saraksta Sahalīnai gan ir paredzēts arhitekts, bet manā laikā viņa tur nebija, un liekas viņš pārzina vienīgi valsts ēkas. Priecīgāka un gaišāka nekā visas citas ēkas ir māja, kurā dzīvo uzraugs Ubijennihs, mazs, nīluīlīgs zaldātiņš ar seju, kas pilnīgi atbilst viņa uzvārdam; viņa ģīmī patiešām ir kaut kas «sasists», rūgtas neizpratnes pilns. Varbūt tāpēc, ka kopā ar viņu vienā istabā dzīvo gara un drukna nometinātā, viņa piegulētajā, kas viņu apveltījusi ar lielu jo lielu ģimeni. Ubijenniham ir jau vecākā uzrauga alga, un viņa vienīgais dienesta pienākums — ziņot atbraucējiem, ka šajā pasaulē viss ir kārtībā. Taču arī viņam Krasnijjars nepatīk un viņš grib tikt projām no Sahalīnas. Ubijennihs man vaicāja; vai piedzīvotāju laidīšot līdzi, kad viņu ieskaitīšot rezervē un viņš braukšot uz kontinentu? Sis jautājums kareivi ļoti satrauc.

Butakovā[20] netiku bijis. Pēc saimniecību sarakstiem, dalu no kuriem es varēju pārbaudīt un papildināt pēc mācītāja grēksūdzes grāmatas, pavisam tur esot 39 iedzīvotāji. Pieaugušas sievietes tikai 4. Saimnieki 22. Pagaidām jau uzceltas 4 mājas, pārējiem saimniekiem vēl tikai māju sienas. Labībai un kartupeļiem tikai 4 1/2 desetīnas zemes. Mājlopu un mājputnu pagaidām vēl neesot nevienam saimniekam.

Izbraukājis Duikas ieleju, pārvietojos uz nelielu upīti Arkaju, pie kuras ir trīs apmetnes. Arkajas ieleja apmetnēm izraudzīta nevis tāpēc, ka tā būtu izpētīta labāk nekā citas vai patiešām piemērota kolonijas vajadzībām, bet gluži nejauši, jo atrodas tuvāk Aleksandrovskai nekā citas ielejas.

VIII

Arkajas upe. — Arkovas kordons. — Pirmā, Otrā un Trešā Arkova. — Arkajas ieleja. — Rietumu krasta apmetnes: Mgači, Tangi, Hoē, Trambausa, Viahta un Vangi. — Tunelis. — Kabeļu mājiņa. — Duē. — Ģimenes cilvēku kazarmas. — Duē cietums. — Akmeņogļu raktuves. — Vojevodskas cietums. — Pie ķerrām piekaltie.

Arkajas upite ietek Tatāru jūras šaurumā, kādas 8 vai 10 verstis uz ziemeļiem no Duikas. Vēl nesen Arkaja bijusi īsta upe un tajā zvejojuši kuprlašus, bet tagad mežu ugunsgrēku un mežu izciršanas dēļ upe kļuvusi sekla un vasarā izžūstot pavisam. Jāpiebilst, ka-lielu lietus gāžu laikā tā izkāpj no krastiem gluži kā pavasarī, brāzmaini un nevaldāmi, un tad liek sevi just. Ne vienreiz vien ir jau gadījies, ka Arkaja aizskalojusi no krastiem sakņu dārzus, aiznesusi jūrā sienu un visu ražu, ko izaudzējuši nometinātie. Pasargāties no šādas nelaimes nav iespējams, jo ieleja ir šaura un no upes var atvirzīties tikai kalnos.[21]

Pie pašas Arkajas grīvas pie pagrieziena uz ieleju ir giļaku sādžiņa Arkaivo, kas devusi nosaukumu Arkovas kordonam un trim apmetnēm: Pirmajai, Otrajai un Trešajai Arkovai. No Aleksandrovskas uz Arkajas ieleju ved divi ceļi: viens ir kalnu ceļš, pa kuru es tolaik nevarēju braukt, jo mežu ugunsgrēkā bija nodeguši ceļa tilti, otrs ceļš stīdz gar juras krastu; pa šo ceļu iespējams braukt tikai bēguma laikā. Pirmoreiz izbraucu uz Arkaju 31. jūlijā pulksten astoņos no rīta. Bēgums jau sākās. Tuvojās lietus. Apmākusies debess, jūra, kurā nemanīja nevienas buras, un kraujais, mālainais krasts bija drūms; viļņi vēlās dobji un skumīgi. No augstā krasta blenza lejup panīkuši, kropli koki; tiem šeit neaizsargātiem katram atsevišķi sīvi jācīnās ar salu un aukstiem vējiem, katram atsevišķi rudenī un ziemā, garajās, briesmīgajās naktīs nemitīgi jāšūpojas no vienas puses uz otru, jāliecas līdz zemei, žēli jāčīkst, — un neviens šīs žēlabas nedzird.

Arkovas kordons atrodas pie giļaku sādžiņas. Senāk tam bijusi nozīme kā sargpunktam, tajā dzīvojuši kareivji, kas ķēruši izbēgušos, bet tagad šeit dzīvo uzraugs, kurš, šķiet, pilda apmetņu priekšnieka pienākumus. Pāris verstu no kordona ir Pirmā Arkova. Tai ir tikai viena iela, un apmetne atrodas tādos apstākļos, ka var augt tikai garumā, nevis platumā. Kad ar laiku visas trīs Arkovas saplūdīs kopā, Sahalīnā būs ļoti liels c iems ar vienu vienīgu ielu. Pirmā Arkova dibināta 1883. gadā. Iedzīvotāju skaits — 136; 83 vīrieši un 53 sievietes. 28 saimnieki, visiem viņiem ģimenes, izņemot katordznieci Pavlovsku, katolieti, kurai nesen nomiris piedzīvotājs, mājas īstais saimnieks. Viņa sirsnīgi mani lūdza; «Norīko man saimnieku!» Trijiem saimniekiem katram divas mājas. Otrā Arkova dibināta 1884. gadā. Iedzīvotāju skaits tajā ir 92: 46 vīrieši un 46 sievietes. Saimnieki 24, visiem ģimenes. Starp tiem diviem katram divas mājas. Trešā Arkova dibināta reizē ar Otro Arkovu, un no tā redzams, cik ļoti priekšniecība steigusies Arkajas ieleju padarīt par apdzīvotu. Iedzīvotāju skaits 41:19 vīrieši un 22 sievietes. Saimnieki 10, vienam no viņiem ir līdzīpašnieks. Ģimenes ir deviņiem saimniekiem.

Trīs Arkovās aramzeme reģistrēta visiem saimniekiem, un tās platība svārstās starp 1/2 un 2 desetīnām. Vienam reģistrētas 3 desetīnas. Diezgan daudz sēj kviešus, miežus un rudzus, stāda kartupeļus. Lielākajai daļai ir lopi un mājputni. Ja spriež pēc saimniecību sarakstiem, ko apmetņu priekšnieks savācis, tad jāsecina, ka visas trīs Arkovas savā īsajā pastāvēšanas laikā guvušas ievērojamus panākumus lauksaimniecībā; ne jau velti kāds anonīms autors raksta par šejienes zemkopību: «Šis darbs pārpārēm atmaksājas, jo apgabala augsnei ir īpašības, kas zemkopībai visai labvēlīgas, un tas izpaužas arī ļoti zaļoksnējā mežu un pļavu florā.» Bet īstenībā tā tas nav. Visas trīs Arkovas pieder pie Ziemeļsahalīnas nabadzīgākajām apmetnēm. Šeit ir aramzeme, ir lopi, bet ne reizi nav ienākusies labība. Bez nelabvēlīgajiem apstākļiem, kas kopēji visai Sahalīnai, šejienes saimniekiem ir vēl viens liels ienaidnieks — Arkajas ielejas īpatnības un vispirms augsne, ko tik ļoti cildina nule citētais autors. Šejienes augsne: veršoku bieza trūdvielu kārta, zem tās oļi, kas karstās dienās sasilst tik ļoti, ka izkaltē augu saknes, bet lietainā laikā nelaiž cauri ūdeni, jo zem oļiem ir māla slānis; tāpēc augu saknes sapūst. Šādā augsnē, sev nekaitējot, kā redzams, var ieviesties tikai augi ar spēcīgām, dziļām saknēm, kā, piemēram, diždadži, un no kultūraugiem tikai sakņaugi, piemēram, kāļi un kartupeļi, kuriem augsni turklāt sastrādā dziļāk un labāk nekā stiebraugiem. Par upes radīto postu es jau stāstīju. Pļavu nemaz nav, sienu pļauj mazās noriņās taigā vai pļauj ar sirpjiem, kur vien zāle uzaugusi, bet bagātākie pērk sienu Timas apgabalā. Esmu dzirdējis par veselām ģimenēm, kurām ziemā neesot bijis ne kumosa maizes un kuras pārtikušas tikai no kāļiem. Nesen pirms manas ierašanās Otrā Arkovā badā nomiris nometinātais Skorins. Kaimiņi stāstīja, ka viņš trīs dienas izticis tikai ar mārciņu maizes, un tas turpinājies ilgu laiku. «Mūs visus gaida tāds pats liktenis,» man teica viņa nāves nobiedētie kaimiņi. Atceros, ka, stāstot par savu dzīvīti, trīs sievietes gauži raudāja. Vienā mājā bez jebkādām mēbelēm ar tumšu, nejauku krāsni, kas aizņēma pusi istabas, ap saimnieci trinās, raudāja bērni un čiepstēja cāļi; tiklīdz viņa gāja ārā — bērn; un cāļi šai pakaļ. Saimniece, skatīdamās uz viņiem, smējās un reizē raudāja, un, atvainodamās par šo raudāšanu un čiepstēšanu, stāstīja, ka tas no bada un ka viņa nevarot vien sagaidīt, kad atgriezīšoties vīrs, kurš aizgājis uz pilsētu pārdot zilenes, lai nopirktu maizi. Sieva kapāja kāpostu lapas un deva cāļiem, tie kāri klupa virsū šai barībai, bet vīlušies sāka čiepstēt vēl skaļāk. Vienā mājā mitinās vīrs, spalvains kā meža zvērs, ar nokarenām uzacīm, katordznieks, netīrs, kopā ar viņu otrs tikpat spalvains un netīrs; abiem lielas ģimenes, bet istabā, kā mēdz teikt, viss pliks un tukšs, nebija pat ne naglas sienā. Neskaitot asaras, čiepstēšanu un tādu faktu kā Skorina nāvi, cik daudz visāda veida netiešu trūkuma un bada pazīmju! Trešajā Arkovā nometinātā Petrova māja aizslēgta, jo viņš pats «aizsūtīts par nolaidīgu saimniekošanu un patvaļīgu teļa nokaušanu uz Vojevodskas cietumu, kur tagad arī atrodas». Acīm redzot, teļš nokauts trūkuma dēļ un pārdots Aleksandrovskā. Sēkla, kas dabūta no valsts uz parāda lauku apsēšanai, saimniecību sarakstā minēta kā iesēta, bet īstenībā puse no tās apēsta, un paši nometinātie sarunās to nemaz nenoliedz. Lopi visi, kas ir, i.iemti no valsts uz parāda un tiek baroti uz valsts rēķina. Jo tālāk, jo trakāk; visi arkovieši ir parādnieki, viņu parādi aug ar katru jaunu sējas laiku, ar katru paņemtu mājlopu, bet dažiem jau sasniedz nesamaksājamu summu — divus vai pat trīs simtus rubļu uz katru ģimenes locekli.

Starp Otro un Trešo Arkovu atrodas Arkovas Stacija, kur apmaina zirgus, braucot uz Timas apgabalu. Tā ir pasta stacija vai iebraucamā vieta. Ja spriestu pēc mūsu — Krievijas mērauklas, tad šejienes diezgan klusās satiksmes dēļ Stacijā pietiktu ar diviem vai trim strādniekiem un ar vienu uzraugu. Taču Sahalīnā priekšniecībai visu patīk iekārtot ar lielu vērienu. Stacijā ir ne vien uzraugs, bet arī rakstvedis, izsūtāmais, zirgkopējs, divi maizes cepēji, trīs malkas piegādātāji un vēl četri strādnieki, kuri uz jautājumu, ko viņi šeit dara, man atbildēja: «Nesam sienu.»

Ja kādam ainavu gleznotājam gadītos būt Sahalīnā, iesaku pievērst uzmanību Arkajas ielejai. Šī ieleja ir ne vien skaistā vietā, bet arī ārkārtīgi bagāta krāsām, un grūti iztikt bez novecojušā salīdzinājuma ar raibu paklāju vai kaleidoskopu. Lūk, kur sulīga zajotne ar milzīgiem diždadžiem, kas spīd pēc nule nolijušā lietus, tiem blakus tīrumiņā, kas nav lielāks par kādām trim kvadrātasīm, zaļo rudzi, pēc tam miežu gabaliņš, tad atkal diždadži, tālāk zemes plankums ar auzām, pēc tam kartupeļu vaga, divas panīkušas saulgriezes ar nokārtām cepurēm, pēc tam zemes ķīlītis ar sulīgi zaļām kaņepēm, gan šur, gan tur lepni slienas gaisā čemurziežu dzimtas augi, kas izskatās pēc svečturiem, un visā šajā raibajā klājienā kā kaisīt piekaisīti sārteni, spilgti sarkani un vēl sarkanāki magoņu ziedi. Ceļā sastopam meitiešus, kas slēpjas no lietus zem lielām diždadža lapām gluži kā zem lakatiem, un tāpēc atgādina vaboles. Bet abās pusēs kalni — kaut arī ne Kaukāza kalni, bet tomēr kalni.

Rietumu piekrastē, augšpus Arkajas grīvas ir sešas nenozīmīgas apmetnes. Nebiju nevienā no tām, un skaitļi par tām ņemti no saimniecību aprakstiem un grēksūdzes grāmatas. Apmetnes dibinātas uz zemesragiem, kas iesniedzas jūrā, vai pie nelielu upīšu grīvām, no kurām arī guvušas nosaukumus. Vispirms bijuši sardzes piketi, dažreiz tikai ar 4 vai 5 cilvēkiem, bet laika gaitā, kad ar šiem piketiem vien vairs nepieticis, nolemts (1882. gadā) vislielākajos zemesragos starp Duē un Pogobi nometināt uz dzīvi uzticamus nometinātos, galvenokārt ģimenes cilvēkus. Šo apmetņu un pie tiem esošo kordonu nolūks: «Sagādāt iespēju, lai pastam, ko ved no Nikolajevskas, lai pasažieriem un kajuriem būtu pajumte un apsardzība ceļā, un nodibināt vispārēju policijas uzraudzību par krasta līniju, kura ir vienīgais (?) iespējamais cejš izbēgušajiem cietumniekiem un arī brīvai pārdošanai aizliegtā spirta ievešanai.» Ceļu uz piekrastes apmetnēm vēl nav, satiksme iespējama kājām, ejot tikai gar krastu bēguma laikā, bet ziemā, braucot ar suņu pajūgiem. Iespējama satiksme arī ar laivām un tvaika kuteriem, bet tikai Joti labā laikā. Virzienā no dienvidiem uz ziemeļiem šīs apmetnes novietotas šādā kārtībā.

Mgači. 38 iedzīvotāji. 20 vīrieši un 18 sievietes. 14 saimnieki. Ģimenēs dzīvo 13 saimnieki, nelikumīgu ģimeņu tikai 2. Aramzemes visiem kopā apmēram 12 desetīnas, bet pagājuši jau trīs gadi, kamēr nometinātie vairs nesēj labību un visu zemi apstāda ar kartupeļiem. 11 saimnieki apdzīvo savus zemes gabaliņus jau kopš apmetnes dibināšanas, un pieci no viņiem jau ierakstīti zemnieku kārtā. Ir laba blakus peļņa, ar ko arī izskaidrojams, ka zemnieki nesteidzas projām uz kontinentu. 7 zemnieki ir kajuri, tas ir, tur suņus, ar kuriem ziemā ved pastu un pasažierus. Viens pastāvīgi nodarbojas ar medībām. Kas attiecas uz zvejniecību, par kuru runāts galvenās cietumu pārvaldes pārskatā par 1889. gadu, tad zvejniecības šeit nemaz nav.

Tangi. Iedzīvotāju skaits 19: 11 vīrieši un 8 sievietes. Saimnieki 6. Aramzemes apmēram 3 desetīnas, bet, tāpat kā Mgačos, biežo jūras miglu dēļ, kas kaitē labības augšanai, tīrumos stāda tikai kartupeļus. Diviem saimniekiem ir laivas, un viņi nodarbojas ar zvejniecību.

Hoē atrodas uz Hoē zemesraga, kas labu gabalu iesniedzas jūrā un saredzams no Aleksandrovskas.

Iedzīvotāju skaits 34: 19 vīrieši un 15 sievietes. Ir 13 saimnieki. Ļaudis šeit vēl nav galīgi vīlušies un joprojām sēj kviešus un miežus. Trīs saimnieki nodarbojas ar medniecību.

Trambausa. Iedzīvotāji 8: 3 vīrieši un 5 sievietes. Laimīga apmetne, kurā sieviešu vairāk nekā vīriešu. Ir 3 saimnieki.

Viahti — Viahtas krastā, kura savieno ezeru ar jūru un šinī ziņā atgādina Ņevu. Dzird runājam, ka ezerā zvejojot sīgas un stores. Iedzīvotāju skaits 17: 9 vīrieši un 8 sievietes. 7 saimnieki.

Vangi — šī apmetne atrodas vistālāk uz ziemeļiem. Iedzīvotāju skaits 13: 9 vīrieši un 4 sievietes. 8 saimnieki.

Pēc zinātnieku un ceļotāju aprakstiem — jo tālāk uz ziemeļiem, jo daba nabadzīgāka un skumīgāka. Sākot ar Trambausu, visas Sahalīnas ziemeļu trešdaļa ir līdzenums, īsta tundra, kurā galvenā ūdensšķirtnes grēda, kas sniedzas visgarām cauri Sahalīnai, kļuvusi par pazemiem viļņveidīgiem paaugstinājumiem, kurus daži autori atzīst par Amūras sanesumu. Sārti rudajā purvainajā līdzenumā gan šur, gan tur stīdz nolīkušu skujkoku meža josliņas; skujmešu stumbrs nav garāks par vienu pēdu, vainags pieplacis pie zemes kā zaļš spilvens, ciedru krūmu stumbri ložņā pa zemi, un starp nīkulīga meža josliņām ir ķērpji un sūnas, un tāpat kā Krievijas tundrās šeit sastopamas dažādas mazvērtīgas, skābas vai ļoti šķērmas ogas — sīkās upenes, zilenes, kaulenes, dzērvenes. Tikai līdzenuma pašā ziemeļu galā, kur apvidus atkal kļūst paugurains, daba nelielā platībā pie mūžam saltās jūras sliekšņa atvadīdamās it kā grib pasmaidīt; Krūzenšterna kartē, kur attēlots šis apvidus, iezīmēts stalts lapegļu mežs.

Taču, lai cik barga un nabadzīga būtu daba, piekrastes apmetņu iedzīvotājiem pēc zinātāju apgalvojumiem dzīve tomēr ir samērā labāka nekā, piemēram, arkoviešiem vai aleksandrovskiešiem.

Izskaidrojums: iedzīvotāju tur ir maz, un tās dabas dāvanas, kas ir viņu rīcībā, jāsadala starp nedaudzajiem. Viņiem nav obligāti jānodarbojas ar zemkopību, nav jāpūlas izaudzēt ražas, viņi ir noteicēji paši par sevi un paši sev izvēlas nodarbošanos, medniecību, zvejniecību vai ko citu. Cauri apmetnēm iet ziemas ceļš no Aleksandrovskas uz Nikolajevsku, ziemā te atbrauc giļaki un jakuti tirgoties, nometinātie pārdod viņiem savas preces un apmaina bez komisionāru starpniecības. Šeit nav bodnieku, maidaniešu, žīdu uzpircēju, nav kancelejistu, kas apmaina spirtu pret greznām lapsādām un pēc tam, svētlaimīgi smaidīdami, rāda tās saviem viesiem.

Dienvidu virzienā jaunas apmetnes nedibina. No Aleksandrovskas uz dienvidiem Sahalīnas rietumu krastā ir tikai viens apdzīvots punkts — Duē, briesmīga, nejēdzīga un visādā ziņā draņķīga vieta, kurā labprātīgi var dzīvot tikai svētie vai ļoti sagandēti cilvēki. Tur ir postenis; iedzīvotāji dēvē to par ostu. Duē dibināta 1857. gadā, bet šis vietas nosaukums Duē vai Dujī jau pastāvējis agrāk un apzīmējis vispār to krasta daļu, kur tagad ir Duiskas raktuves. Šaurā ielejā, kur tā atrodas, tek sekla upīte Hoindži. No Aleksandrovskas uz Duē ved divi ceļi: viens kalnu ceļš, otrs gar jūras krastu. Zonkjēra zemesrags ar visu savu masu uzgulies krasta sēklim, un braukšana tur nepavisam nebūtu iespējama, ja netiktu izrakts tunelis. Tunelis rakts, neprasot padomu inženierim, bez pieredzes, un rezultātā radies tumšs, greizs un netīrs caurums. Šī būve izmaksājusi ļoti dārgi, bet izrādījies, ka tā nav vajadzīga, jo, pastāvot labam kalnu ceļam, nav vajadzīgs braukt gar krastu, kur braukšanu apgrūtina bēguma un paisuma neērtības. Šis tunelis lieliski pauž ķrievu cilvēka tieksmi izšķiest pēdējos līdzekļus visāda veida ēverģēlībām, kaut arī nav apmierinātas visnepieciešamākās vajadzības. Tuneli raka, darba pārziņi vizinājās pa sliedēm vagonā ar uzrakstu «Aleksandrovska — Piestātne», bet katordznieki tanī pašā laikā dzīvoja netīrās, mitrās jurtās, jo kazarmu celšanai trūka cilvēku.

Tūlit pēc izbraukšanas no tuneļa blakus piekrastes ceļam ir sāls vārītava un kabeļu namiņš, no kura pa smilti ieslīd jūrā telegrāfa kabelis. Namiņā mitinās katordznieks galdnieks, polis ar savu piedzīvotāju, kura, kā ļaudis stāstīja, dzemdējusi jau divpadsmit gadu vecumā pēc tam, kad kāds cietumnieks to izvarojis etapa punktā. Visā ceļā uz Duē kraujainajā, stāvajā krastā ir nogruvumi, kuros gan šur, gan tur melnē no aršīnu līdz asi plati plankumi un joslas. Tās ir akmeņogles. Seit ogļu slāņi pēc speciālistu aprakstiem esot iežņaugti starp smilšakmens, mālainu slānekļu, slānekļu mālu un mālainu smilšu kārtām, kuras savukārt pacēluši, saliekuši, novirzījuši vai nogrūduši lejup bazalta, diorita un porlīra ieži, kas dažviet iznāk zemes virsū lielās masās. Laikam jau tas ir savdabīgi skaisti, bet aizspriedumi pret šo apvidu iesakņojušies tik dziļi, ka neviļus raugos ne vien uz cilvēkiem, bet pat uz augiem ar nožēlu, ka tie aug tieši šajā, nevis kādā citā vietā. Verstes septiņas tālāk krastu pāršķēlusi grava. Tā ir Vojevodskas aiza; šeit gluži vientuļš rēgojas briesmīgais Vojevodskas cietums, kurā ieslodzīti smagi noziedznieki un starp tiem pat pie ķerrām piekaltie. Ap cietumu staigā sargkareivji; izņemot viņus, visapkārt neredz nevienu dzīvu būtni, un, liekas, viņi šajā tuksnešainajā apvidū sargā kādu neparastu dārgumu.

Tālāk veselu versti stiepjas akmeņogļu lauztuves, pēc tam vēl apmēram versti braucam pa kailu, neapdzīvotu krastu, beidzot redzama otra aiza, kurā tad arī atrodas Duē, Sahalīnas katorgas bijusī galvaspilsēta. Pirmajos mirkļos, iebraucot pa ielu, Duē izskatās pēc neliela, sena cietokšņa: līdzena, gluda iela, gluži kā karavīru apmācību laukums, baltas, tīras mājiņas, svītraina sargu būda, svītraini stabi, iespaids būtu pilnīgs, ja vēl skanētu sīki bungu dārdi. Mājiņās dzīvo karavīru vienības priekšnieks, Duē cietuma priekšnieks, garīdznieks, virsnieki un tā tālāk. īsās ielas galā rēgojas pelēka, koka baznīca, kas skatītāja acīm aizsedz ostas neoficiālo daļu; šeit aiza sadalās divos zaros un viena grava sniedzas pa labi, otra pa kreisi. Kreisajā pusē atrodas priekšpilsētiņa, kura senāk saukusies par Zīdu slobodu, bet labajā pusē — dažādas cietuma celtnes un priekšpilsētiņa bez nosaukuma. Abas priekšpilsētiņas, it īpaši kreisā ir netīra, ļoti šaura, nemājīga; šeit vairs nav balto, tīro mājiņu; mājeles vecas, bez pagalmiem, bez kokiem, bez lievenīšiem, tās bez kādas kārtības čurn lejā pie ceļa, kalna nogāzē un pašā

kalnā. Mājas zemes gabali, ja vien Duē postenī tos vispārvar saukt par mājas zemes gabaliem, ir ļoti mazi: pēc saimniecību sarakstiem četriem saimniekiem katram tikai 4 kvadrātasis zemes. Tāda šaurība, ka nav pat kur apgriezties, bet šajā šaurībā un smirdoņā Duē bende Tolstihs tomēr atradis sev vietiņu un ceļ māju. Nepieskaitot karavīrus, cietumā ieslodzītos un brīvos iedzīvotājus, Duē ir 291 iedzīvotājs: 167 vīrieši un 124 sievietes. Saimnieku skaits 46, un viņiem 6 līdzīpašnieki. Saimnieku vairakums — katordznieki. Kas mudinājis administrāciju nometināt viņus un viņu ģimenes locekļus tieši šeit, aizā, nevis kaut kur citur, to nav iespējams saprast. Saimniecību sarakstos kopsummā pa visu Duē minēta tikai '/s desetīna aramzemes, un pļavu nav nepavisam. Pieņemsim, ka vīrieši nodarbināti katorgas darbos, bet ko tad dara 80 pieaugušās sievietes? Kā viņas šeit nabadzībā, lietū un sniegā, nepārtrauktā važu šķindoņā, pastāvīgi raugoties tuksnešainos kalnos, klausoties jūras dunoņā, vaidos un raudāšanā, kas bieži skan no uzraugu telpas, kur nogrēkojušos soda ar pletnēm un rīkstēm, aizvada savas dienas, kas šeit šķiet daudzkārt garākas un vairāk mocošas nekā Krievijā? Visu šo laiku sievietes pavada pilnīgā bezdarbībā. Mājā, kurā visbiežāk ir tikai viena pati istaba, mitinās katordznieka ģimene, kareivja ģimene, divi vai trīs katordznieki, piedzīvotāji vai ciemiņi, turpat ir arī pusaudži, kaktos divi vai trīs šūpuļi, turpat arī vistas, suns, bet ārā pie mājeles atkritumi, samazgu peļķes, nav ko darīt, nav ko ēst, runāt un rāties ir apnicis, laukā iet ir garlaicīgi — cik viss vienmuļš un grūtsirdīgs, netīrs, cik trakas skumjas! Vakarā no darba atgriežas vīrs katordznieks; viņš grib ēst un gulēt, bet sieva sāk raudāt, vaimanāt: «Nobendējis esi mūs, nolādētais! Pagalam mana dzīve, sabeigta dzīve arī bērniņiem!» — «Ko nu gaudo!» uz krāsns ņurd kareivis. Visi jau aizmiguši, bērni vairākkārt izraudājusies un arī sen jau apklusuši, bet sieva arvien vēl nav aizmigusi, domā, klausās, kā krāc jūra; tagad viņu jau moka skumjas: žēl vīra, dusmas pašai uz sevi, ka nav savaldījusies un ir viņam pārmetuši. Bet nākamajā dienā atkal viss atkārtojas.

Ja spriestu tikai pēc vienas pašas Duē, tad lauksaimniecības kolonijā Sahalīnā smagakā nasta ir pārāk daudzās sievietes un katordznieki ar ģimenēm. Telpu trūkuma dēl 27 ģimenes dzīvo vecās, jau sen noplēšanai nolemtās ēkās, kuras ārkārtīgi netīras, nejaukas un tiek dēvētas par «ģimenes cilvēku kazarmām». Šeit nav vis istabas, bet kameras ar guļamajām lāvām un paraškam kā cietumā. Šo kameru iemītnieki ir ārkārtīgi dažādi. Viena kamerā ar izsistam logu rūtīm un smacīgu atejas smirdoņu dzīvo: katordznieks un viņa sieva — brīvs cilvēks; katordznieks, viņa ' sieva — brīvs cilvēks un meita; katordznieks, viņa sieva — nometinātā un meita; katordznieks un viņa sieva — brīvs cilvēks; nometināts polis un viņa piedzīvotāja katordzniece; viņi visi ar savu mantību sabāzti vienā kamerā un guļ blakus uz vienlaidu lāvas. Otrā kamerā: katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un dēls; katordzniece tatāriete un viņas meita; katordznieks tatārs, viņa sieva — brīvs cilvēks un divi tatārēni ar banīti galvā; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un dēls; nometinātais, kas katorgā pavadījis 35 gadus, bet vēl ir tīri brašs, ar melnam ūsām, zābaku trūkuma dēļ viņš staigā basām kājām, bet ir dedzīgs trumpmanis[22]; viņam blakus uz guļamās lāvas viņa mīļākā — katordzniece — gurdena, miegaina un pēc izskata nožēlojama būtne; tālāk katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un trīs bērni; katordznieks bez ģimenes; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un divi bērni; nometinātais; katordznieks, tīrīgs vecītis ar skūtu seju. Turpat šņakstinādams pa kameru staigā sivēns; uz grīdas vilkani dubļi, smird pēc blaktīm un kaut kā skāba; blakšu dēļ nevarot nemaz glābties. Trešajā kamerā: katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un divi bērni; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un meita; katprdznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un septiņi bērni: vienai meitai 16, otrai — 15 gadu; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un dēls; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un dēls; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks un četri bērni. Ceturtajā kamerā: uzraugs apakšvirsnieks, viņa 18 gadus vecā sieva un meita; katordznieks, viņa sieva — brīvs cilvēks; nometinātais; katordznieks un tā tālāk. Pēc šīm barbariskajām telpām un to iekārtojuma, kur 15 un 16 gadus vecas meitenes spiestas gulēt blakus katordzniekiem, lasītāji var spriest, ar kādu necieņu un nicināšanu šeit izturas pret sievietēm un bērniem, kas labprātīgi sekojuši uz katorgu līdzi saviem vīriem un tēviem, cik zemu šeit vērtē sievas un bērnus un cik maz domā par lauksaimniecības koloniju.

Duē cietums mazāks, vecāks un daudzkārt netīrāks par Alcksandrovskas cietumu. Arī šeit ir kopīgas kameras un vienlaidu guļamās lāvas, bet iekārtojums trūcīgāks un kārtība sliktāka. Sienas tikpat netīras kā grīdas un kļuvušas gadu gaitā un mitrumā tik tumšas, ka diez vai kļūtu tīrākas, ja tās nomazgātu. Pēc 1889. gada medicīniskā pārskata datiem katram apcietinātajam šeit bijušas 1,12 kubikasis gaisa. Ja vasarā, kad logi un durvis ir atvērti, telpās smako pēc samazgām un atejas, tad varu iedomāties, kāda elle te ir ziemā, kad cietuma telpās no rīta vietām esot redzams apsarmojums un sasalušas lāstekas. Cietuma priekšnieks šeit ir polis, bijušais kara feldšeris, kam tagad kancelejas ierēdņa dienesta pakāpe. Viņš pārzina ne vien Duē, bet ari Vojevodskas cietumu, raktuves un Duē posteni. Distance nepavisam neatbilst dienesta pakāpei.

Duē cietuma karceros ieslodzīti smagi noziedznieki, lielāko tiesu recidīvisti un izmeklēšanai pakļautie. Pēc izskata tie bija visparastākie ļaudis ar labsirdīgiem un padumjiem ģīmjiem, kuros izpaudās tikai ziņkārība un vēlēšanās atbildēt man pēc iespējas godbijīgāk. Viņu noziegumi lielākoties arī nav ne sarežģītāki, ne viltīgāki par viņu ģīmjiem. Parasti par noslepkavošanu kautiņā atsūta uz 5 vai 10 gadiem, atsūtītie bēg; viņus noķer, viņi atkal bēg un tā tik ilgi, kamēr nokļūst beztermiņa un nelabojamo katordznieku kategorijā. Gandrīz visu noziegumi briesmīgi neinteresanti, vismaz pēc .1 rējās izpausmes ordināri, un es iepriekš tīšu prātu izklāstīju Jegora slāstu, lai lasītāji varētu spriest, cik pelēcīgi un nabadzīgi ir simtiem stāstu, autobiogrāfiju un anekdošu, kādas man gadījās dzirdēt no cietumniekiem un cilvēkiem, kam tuva saskare ar kalorgu. Taču kāds sirms vīrs Terehovs, gadus 60 vai 65 vecs, kas sēdēja tumšā karcerī, man šķita īsts ļaundaris. Pirms manas atbraukšanas viņš bija sodīts ar pletnes sitieniem, un, kad mums ievirzījās par to saruna, viņš man parādīja savu dibenu, kas no asinsizplūdumiem bija zilgani sarkans. Pēc cietumnieku nostāstiem šis vecis savā mūžā noslepkavojis 60 cilvēku; viņam it kā esot šāds paņēmiens: pavērojis no jauna atvestos cietumniekus, tādus, kas bagātāki, pierunājis viņus bēgt kopā, pēc tam taigā noslepkavojis, aplaupījis, bet, lai slēptu nozieguma pēdas, līķus sagriezis gabalos un iemetis upē. Pēdējo reizi, kad veco ķēruši ciet, viņš atgaiņājies no uzraugiem ar rungu. Skatīdamies uz viņa duļķainajām, alvas krāsas acīm un pusē noskūto galvaskausu, kas izskatījās pēc stūraina laukakmens, saku ticēt šiem nostāstiem. Kāds mazkrievs, kas sēdēja tajā pašā tumšajā karcerī, aizkustināja mani ar vaļsirdību; viņš griezās pie cietuma priekšnieka ar lūgumu — atdot 195 rubļus, kas kratīšanā viņam atņemti. «Bet kur tu ņēmi to naudu?» cietuma priekšnieks uzprasīja. — «Laimēju kāršu spēlē,» mazkrievs atbildēja un dievojās, bet, griezdamies pie manis, mēģināja iestāstīt, ka tas neesot nekas sevišķs, jo gandrīz visi cietumnieki spēlējot kārtis un starp cietumniekiem trumpmaņiem nereti esot tādi, kuru rīcībā divi vai trīs tūkstoši rubļu. Karceros redzēju arī klaidoni, kas nocirtis sev divus pirkstus; brūce bija apsieta ar netīru lupatiņu. Otram klaidonim cauršauta brūce: lode laimīgi noslīdējusi gar septītās ribas ārmalu. Arī viņam brūce apsaitēta ar netīru lupatu

Duē vienmēr ir klusums. Pie vienmērīgās važu šķindoņas, jūras bangu dunoņas un telegrāfa vadu sīkšanas ausis drīz pierod, un šo trokšņu dēj iespaids, ka šeit ir nāves klusums, kļūst vēl lielāks. Drūmi ir ne tikai svītrainie stabi. Ja uz ielas kāds nejauši skali iesmietos, tas skanētu skarbi un nedabiski. Kopš pašas Duē dibināšanas dienas šejienes dzīve guvusi tādu veidu, ka to var izpaust vienīgi nepielūdzami nežēlīgās, bezcerīgās skaņās, un niknais, saltais vējš, kas ziemas naktīs pūš no jūras šaurajā aizā, vienīgais dzied tieši to, kas vajadzīgs. Tāpēc rodas ērmīga sajūta, ja šajā klusumā pēkšņi sāk skanēt Duē savādnieka Skandibas dziedāšana. Tas ir katordznieks, vecis, kurš jau pirmajā dienā pēc atbraukšanas Sahalinā atteicies strādāt, un viņa nesalaužamo, tīri dzīvniecisko stūrgalvību nav spējuši pārvarēt nekādi spaidi; viņš slodzīts tumšajā karcerī, vairākkārt pērts, bet stoiski izcietis sodu un pēc katras eksekūcijas saucis: «Un tomēr es nestrādāšu!» Nopūlējušies ar viņu un beidzot atmetuši ar roku. Tagad viņš klaiņā pa Duē un dzied.[23]

Akmeņogļu ieguve, kā es jau teicu, notiek versti no posteņa. Es biju raktuvēs, mani vadaja pa drūmiem, mitriem gaiteņiem un laipni skaidroja par darbu nostādni, taču to visu loti grūti atstāstīt, ja cilvēks nav speciālists. Es nerunāšu par tehniskām detaļām, un tie, kas par tām interesējas, lai izlasa speciālu darbu, ko sarakstījis kalnu inženieris Kepena kungs, kurš kādreiz pārzinājis šejienes raktuves

Tagad Duē raktuves izmanto vienīgi privāta sabiedrība «Sahalīna», kuras pārstāvji dzīvo Pēterburgā.

I'ēc līguma, kas noslēgts 1875. gadā uz 24 gadiem, sabiedrība var izmantot zemes gabalu Sahalīnas rietumu krastā divas verstis gar krastu un vienu versti salas dziļumā; sabiedrībai bez maksas tiek piešķirtas brīvas, ērtas vietas ogļu noliktavām Piejūras apgabalā un tā piekrastes salās; arī celtnēm un darbiem vajadzīgo būvmateriālu sabiedrība saņem bez maksas, visi ievestie priekšmeti, kuri nepieciešami tehniskiem un saimnieciskiem darbiem un raktuvju ierīkošanai, netiek aplikti ar muitu; par katru pudu ogļu, kuru nopērk jūras resors, sabiedrība saņem 15 līdz 30 kapeikas; katru dienu sabiedrības rīcībā tiek norīkoti vismaz 400 katordznieku; bet, ja šajos darbos būs nosūtīts mazāks skaits, tad par katru iztrūkstošo strādnieku valsts maksā sabiedrībai naudas sodu vienu rubli dienā; sabiedrībai vajadzīgos cilvēkus var norīkot arī nakts darbos.

Lai izpildītu uzņemtās saistības un sargātu sabiedrības «Sahalīna» intereses, valsts uztur blakus raktuvēm divus cietumus — Duē un Vojevodskas un 340 cilvēku lielu karaspēka vienību, kas valstij ik gadu izmaksā 150 000 rubļu. Tātad, ja taisnība, kā to stāsta, ka sabiedrības pārstāvji dzīvojot Pēterburgā un tie esot tikai pieci, tad katras šās personas ienākumu apsargāšana valstij ik gadu izmaksā 30 000, nemaz nerunājot par to, ka šo ienākumu dēļ pretēji lauksaimniecības kolonijas interesēm un gluži kā par apsmieklu higiēnai jātur vairāk nekā 700 katordznieki, viņu ģimenes, kareivji un ierēdņi tik drausmīgās spraugās, kādas ir Vojevodskas un Duē aizas, nemaz nerunājot par to, ka, nododot katordzniekus privātas sabiedrības izmantošanā par naudu, administrācija noziedznieku labošanas mērķus upurē rūpnieciskiem apsvērumiem, tas ir, atkārto kļūdu, ko pati jau nosodījusi.

Par visu to sabiedrība «Sahalīna» uzņemas trīs svarīgas saistības: viņai jāizmanto Duē raktuves pareizi un jātur Duē postenī kalnu inženieris, kas uzraudzītu ogļu ieguvi; precīzi divas reizes gadā jāiemaksā valsts kasē noma par oglēm un samaksa par katordznieku darbu; raktuvju ekspluatācijā jāizmanto vienīgi katordznieki visu veidu darbos, kas saistīti ar šo uzņēmumu. Visas šīs trīs saistības pastāv tikai uz papīra un, kā sedzams, jau sen aizmirstas. Raktuves izmanto negodīgi un plēš, ko var. «Ražošanas tehnikā nekas nav uzlabots vai pētīts, lai ražošanai nodrošinātu drošu nākotni,» mēs lasām kādas oficiālas personas ziņojumā, «darbiem, ja runājam par to saimniecisko nostādni, ir visas izlaupīšanas pazīmes, par ko liecina arī apgabala inženiera jaunākais pārskats.» Kalnu inženiera, kuram pēc līguma vajadzētu būt, nav, un raktuves pārzina vienkāršs šteigers. Kas attiecas uz maksājumiem, tad arī šinī ziņā jārunā tikai par to, ko nule minētā oficiālā persona savā ziņojumā nosauc par «izlaupīšanas pazīmēm». Gan raktuves, gan katordznieku darbaspēku sabiedrība «Sahalīna» izmanto bez maksas. Viņai ir pienākums maksāt, bet viņa nez kāpēc nemaksā; valsts pārstāvjiem, redzot tik klaju tiesību parkāpšanu, jau sen bija pienākums izmantot savu varu, bet viņi nez kāpēc vilcinās un vēl vairāk — joprojām ik gadu sabiedrības «Sahalīna» ienākumu sargāšanai iztērē 150 000 rubļu, un abas puses izturas tā, ka grūti pateikt, kad beigsies šīs nenormālās attiecības. Šī sabiedrība Sahalīnas salā iesakņojusies tikpat stipri kā Foma Stepančikovas ciemā, un šī sabiedrība ir arī tikpat nepielūdzama kā Foma. 1890. gada 1. janvārī sabiedrība «Sahalīna» bija parādā valstij 194 337 rbļ. 15 kap.; un desmitā daļa no šīs summas pēc likuma pienākas katordzniekiem kā atalgojums par viņu darbu. Kad un kā norēķinās ar Duē katordzniekiem, kas viņiem maksā un vai viņi kaut ko saņem, tas man nav zināms. 1

Ik dienas norīko darbā 350 līdz 400 katordznieku, un pārējie 350 līdz 400, kas mitinās Duē un Vojevodskas cietumos, ir rezerve. Bet bez rezerves nevar iztikt, jo līgumā ir minēts, ka ik dienas jādod «darba spējīgi» katordznieki. Raktuvju darbos norīkotie pulksten piecos no rīta pēc tā sauktā nokomandējuma pāriet raktuvju administrācijas, tas ir, nelielas privātu personu grupas rīcībā, kuri veido «kantori». No šī kantora ieskatiem ir atkarīga sūtīšana darbā, katrā dienā padarāmā darba daudzums un smagums katram atsevišķam katordzniekam; no šī kantora pēc pašas darba nostādnes ir atkarīga novērošana, lai katordznieki ciestu sodu vienmērīgi; bet cietuma administrācija patur sev tikai uzraudzību par katordznieku uzvešanos un neļauj viņiem aizbēgt, bet par visu pārējo, ja vien tas nepieciešams, «mazgā rokas nevainībā».

Ir divas raktuves: vecā un jaunā. Katordznieki strādā jaunajā raktuvē; tur ogļu slāņa biezums apmēram divas aršīnas, gaiteņu platums tāds pats; attālums no ieejas līdz vietai, kur tagad notiek ogļu ieguve, ir 150 asis. Katordznieks ar pudu smagām ragaviņām rāpus uzrāpjas augšup pa tumšiem un slapjiem gaiteņiem: šis ir darba visgrūtākais posms; pēc tam, piekrāvis ragaviņas ar oglēm, katordznieks dodas atpakaļ. Pie raktuvju izejas ogles samet vagonetēs un pa sliedēm aizbīda uz noliktavām. Katram katordzniekam dienā jāuzrāpjas augšā ar kamaniņām vismaz 13 reizes, tāda ir norma. 1889. un 1890. gadā katrs katordznieks vidēji ieguvis dienā 10,8 pudus ogļu, tas ir, 4,2 pudi mazāk par raktuvju administrācijas noteikto normu. Vispār raktuves un katorgas raktuvju darbu ražīgums nav liels: tas svārstās starp 1500 līdz 3000 pudu dienā.

Duē raktuvēs strādā arī nometinātie ar brīva līguma strādnieku tiesībām. Tie nostādīti grūtākos apstākļos nekā katordznieki. Vecajā raktuvē, kur viņi strādā, ogļu slānis nav biezāks par aršīnu, ogļu ieguves vieta atrodas 230 asis no raktuves ieejas, slāņa augšējā kārta stipri laiž cauri ūdeni, tāpēc jāstrādā pastāvīgā mitrumā; strādnieki paši sev sagādā uzturu, dzīvo telpās, kas daudzkārt sliktākas nekā cietumā. Taču, par spīti visam, viņu darbs daudz ražīgāks nekā katordznieku darbs — par 70 vai pat par 100%. Tādas ir brīva līguma darba priekšrocības salīdzinājumā ar spaidu darbiem. Algotie strādnieki sabiedrībai «Sahalīna» ir izdevīgāki nekā tie, kuri viņiem jāņem pēc līguma, un tāpēc, kā tas šeit mēdz būt, ja katordznieks salīgst savā vietā nometināto vai kādu citu katordznieku, raktuvju administrācija labprāt samierinās ar šādu pārkāpumu. Trešajam saistības punktam jau sen irst visas vīles. Kopš pašas Duē dibināšanas ieviesies, ka trūcīgie un vientiesīgie strādā savā un citu vietā, bet šuleri un augļotāji pa to laiku dzer tēju, spēlē kārtis vai dīkā klaiņā pa piestātni, važas šķindinādami, un tērzē ar piekukuļotiem uzraugiem. Šādos apstākļos šeit parasti risinās neciešami notikumi. Piemēram, nedēļu pirms manas atbraukšanas kāds bagāts cietumnieks, bijušais Pēteiburgas tirgonis, kas atsūtīts šurp par ļaunprātīgu dedzināšanu, bija nopērts ar rīkstēm it kā tāpēc, ka nevēlējies strādāt. Tas ir padumjš cilvēks, kas neprot noglabāt naudu, dod pārmērīgus kukuļus, un beidzot viņam apnicis dot uzraugam šad un tad pa pieci rubļi, bendem pa trīs rubļi un kādā nebaltā dienā viņš strupi atteicies dot gan vienam, gan otram. Uzraugs žēlojies cietuma priekšniekam, ka tāds un tāds, lūk, negribot strādāt, cietuma priekšnieks pavēlējis sodīt sliņķi ar 30 rikšu sitieniem, un bende, protams, vareni pacenties. Kad tirgoni pēruši, viņš kliedzis: «Es nekad vēl neesmu pērts!» Pēc eksekūcijas viņš kļuvis rāms, samaksājis uzraugam, bendem un, it kā nekas nebūtu noticis, atkal salīgstot kādu nometināto strādāt savā vietā.

Raktuvju darbi sevišķi grūti nevis tāpēc, ka jāstrādā pazemē, tumšos un mitros gaiteņos gan rāpus, gan zemu pieliecoties; būvdarbi un ceļu darbi lietū un vējā strādniekiem saistīti ar lielāku fizisku piepūli. Kas redzējis, kā strādā mūsu Doņecas šahtās, tam Duē ogļraktuves neliksies briesmīgas. Neparastais smagums ir nevis pašā darbā, bet apstākļos, kādos tas jāveic, visādu sīku priekšnieciņu stulbumā un negodīgumā, kad ik uz soļa jācieš no bezkaunības, netaisnības un patvaļas. Bagātie dzer tēju, bet nabadzīgie strādā, uzraugi visu acu priekšā krāpj priekšniecību, nenovēršamās sadursmes starp raktuvju un cietumu administrāciju rada dzīvē milzumu ķildu, tenku un dažādu sīku nekārtību, kuru smagums vispirms jāizbauda nebrīvajiem ļaudīm, kā jau parunā sacīts: kungi plēšas, kalpi dabū punus. Bet katordznieks, lai cik ļoti viņš būtu samaitāts un netaisns, visvairāk mīl taisnīgumu, un, ja taisnīguma nav cilvēkos, kuri nostādīti augstāk par viņu, tad katordznieks gadu no gada kļūst niknāks un itin nekam vairs netic. Cik daudz tāpēc katorgā radies pesimistu, drūmu veču, kuri ar nopietniem, ļauniem ģīmjiem bez mitas tērgavo par cilvēkiem, par priekšniecību, par labāku dzīvi, bet citi cietumnieki klausās no zvaigā, jo tas viss patiešām izklausās smieklīgi. Darbs Duē raktuvēs grūts ari tāpēc, ka šeit katordznieki nepārtraukti daudzus gadus redz tikai raktuves, ceļu līdz cietumam un jūru. Visa viņu dzīve it kā iegrimusi šajā šaurajā krasta sēklī starp mālaino, kraujo nogāzi un jūru.

Pie raktuvju kantora ir to nometināto baraka, kuri strādā raktuvēs — neliels vecs šķūnis, kurš šā tā pielāgots pārnakšņošanai. Es tur biju pulksten piecos no rīta, kad nometinātie nule piecēlušies. Cik traka smirdoņa, tumsa, drūzmēšanās! Galvas sapinkājušās, it kā šie cilvēki visu nakti būtu kāvušies, sejas dzeltenpelēkas, vēl samiegojušās un izskatās pēc slimnieku vai vājprātīgo sejām. Ir redzams, ka viņi gulējuši neizģērbušies, zābakus nenovilkuši, cieši cits pie cita piespiedušies, dažs uz lāvas, dažs arī zem lāvas tieši uz dubļaina zemes klona. Pēc ārsta vārdiem, kurš torīt nāca man līdzi, šeit uz 3—4 cilvēkiem iznākot viena kubikass gaisa. Un tas bija tieši tanī laikā, kad Sahalīnai draudēja holera un kuģiem jau bija noteikta karantīna.

Tanī pašā rītā biju arī Vojevodskas cietumā. Tas celts septiņdesmitajos gados, un, lai izveidotu laukumiņu, kur cietums tagad atrodas, bijis jānorok kalnains krasts 480 kvadrātasu platībā. Tagad šis ir visnejaukākais Sahalīnas cietums, kuru nepavisam nav skārušas reformas, un tāpēc tas var precīzi ilustrēt tēlojumus par veco kārtību un vecajiem cietumiem, kuri aculieciniekos kādreiz radījuši riebumu un šausmas. Vojevodskas cietumā ir trīs galvenie korpusi un viens mazs korpuss, kurā atrodas karceri. Protams, par gaisa kubikasīm vai vēdināšanu nav nemaz ko runāt. Kad es iegāju cietumā, tur beidza mazgāt grīdas, un mitrais, sasmakušais gaiss pēc nakts vēl nebija paspējis pavēdināties un bija smags. Grīdas mitras un pēc izskata nepatīkamas. Pirmais, ko es šeit dzirdēju — žēlošanās par blaktīm. No tām vairs nevarot glābties. Senāk tās nīdējuši ar hlorkaļķi, stipra sala laikā izsaldējuši, bet tagad nelīdzot pat tas. Arī telpās, kur dzīvo uzraugi, sīva atejas un skābuma dvaka, un žēlošanās par blaktīm.

Vojevodskas cietumā ieslodzīti pie ķerrām piekaltie. Seit tādi ir pavisam astoņi. Dzīvo kopējās kamerās blakus citiem katordzniekiem un laiku pavada pilnīgā bezdarbībā. Vismaz «Sarakstā par izsūtīto katordznieku sadalīšanu pēc darba veidiem» pie ķerrām piekaltie ierakstīti nestrādājošos. Ikviens no viņiem iekalts roku un kāju važās; no roku važas vidus sākas 3 līdz 4 aršīnas gara važa, kas piestiprināta pie nelielas ķerras. Važas un ķerra apgrūtina katordznieku, viņš cenšas pēc iespējas mazāk kustēties, un tas, bez šaubām, ietekmē viņa muskulatūru. Rokas tik ļoti pierod pie važām, ka pat vismazākā sakustēšanās saistīta ar smaguma sajūtu, un katordznieks arī pēc tam, kad beidzot ticis vaļā no ķerras un roku važām, vēl ilgi sajūt rokās neveiklību un bez vajadzības izdara spēcīgas, asas kustības; piemēram, ņemdams krūzīti, izšlakstina tēju kā chorea minor  slimnieks. Naktī gulēdams šāds katordznieks pabīda ķerru zem lāvas, un, lai to būtu ērtāk un vieglāk izdarīt, viņu parasti novieto kopējās guļamās lāves galā.

Visi astoņi cilvēki ir recidīvisti, kas savā mūžā tiesāti vairākas reizes. Viens no viņiem, gadus 60 vecs vecis, piekalts par bēgšanu vai, kā viņš pats saka, «par muļķībām». Viņš ir slims, šķiet, ar diloni, un bijušais cietuma priekšnieks aiz žēlsirdības izrīkojis novietot viņu tuvāk pie krāsns. Otrs, kurš kādreiz kalpojis par dzelzceļa konduktoru, atsūtīts par dievzaimošanu un Sahalīnā notverts 25 rubļu naudas zīmju viltošanā. Kad kāds no tiem, kas kopā ar mani staigāja pa kamerām, sāka viņam pārmest, ka viņš aplaupījis baznīcu, katordznieks atbildēja: «Vai tas kas ļauns? Dievam tak nauda nav vajadzīga.» Pamanījis, ka citi cietumnieki nesmejas un ka šī frāze radījusi visos nepatīkamu iespaidu, viņš piebilda: «Toties cilvēkus es neesmu slepkavojis.» Trešais, bijušais kara flotes jūrnieks, atsūtīts uz Sahalīnu par disciplināru noziegumu: viņš ar paceltām dūrēm klupis virsū oficierim. Arī katorgā viņš gluži tāpat meties virsū, pēdējo reizi uzklupis cietuma priekšniekam, kad tas pavēlējis viņu sodīt ar rīkstēm. Noziedznieka aizstāvis lauka kara tiesā izskaidrojis šādu apsūdzētā paradumu — klupt virsū cilvēkiem — ar slimīgu stāvokli; tiesa apsūdzētajam piespriedusi nāves sodu, bet barons A. N. Korfs aizstājis šo sodu ar mūža katorgu, pletnēm un piekalšanu pie ķerras. Visi pārējie piekalti pie ķerras par slepkavību.

Rīts bija drēgns, apmācies, auksts. Jūra nemierīgi krāca. Atceros, ka ceļā no vecās raktuves uz jauno mēs mirkli apstājāmies pie veca kaukāzieša, kas gulēja smiltīs dziļā nesamaņā; divi novadnieki turēja viņu aiz rokām, bezpalīdzīgi un apjukuši lūkodamies visapkārt. Vecais bija bāls, rokas aukstas, pulss vājš. Mēs pārmijam dažus vārdus un gājām tālāk, nesnieguši paģībušajam medicīnisku palīdzību. Ārsts, kurš mani pavadīja, kad es viņam teicu, ka vajadzētu nu gan iedot vecajam kaut vai baldriāna pilienus, teica, ka Vojevodskas cietumā feldšerim neesot nekādu zāļu.

IX

Tima jeb Timi. — Leitn. Bošņaks. — Polakovs. — Ver/iņijarmudana. — Ņ ižņi ļarmudana. — Derbinska. — Brauciens pa Timu. — Uskova. — Čigāni. — Pastaiga pa taigu. — Voskresenska.

Ziemeļsahalīnas otrs apgabals atrodas viņpus ūdensšķirtnes kalnu grēdas un nosaukts par Timas apgabalu, jo šā apgabala apmetņu lielākā daļa atrodas pie Timas upes, kas ietek Ohotskas jūrā. Kad no Aleksandrovskas brauc uz Novomihailovku, tad ceļā vispirms ir kalnu grēda, kas, augšup sniegdamās, aizsedz apvārsni, un kalnu grēdas tā daļa, kas saskatāma no šejienes, nosaukta par Piļingu. No šīs Piļingas augstienes paveras krāšņa ainava vienā pusē uz Duikas ieleju un jūru, otrā pusē uz plašu līdzenumu, kuram Tima un tās pietekas vairāk nekā 200 verstu garumā dod mitrumu. Sis līdzenums daudzkārt lielāks^ un interesantāks nekā Aleksandrovskas līdzenums. Ūdens bagātība, daždažādi būvkoki, zāle, garāka par cilvēka augumu, pasakaina zivju bagātība un ogļu atradnes ļauj domāt, ka šeit pārticībā un apmierināti varētu dzīvot vesels miljons cilvēku. Tā tas arī varētu būt, bet Ohotskas jūras aukstās straumes un ledus blāķi, kas slīd gar austrumu krastu pat jūnijā, ārkārtīgi skaidri liecina, ka daba, radīdama Sahalīnu, vismazāk domājusi par cilvēkiem un ērtībām. Ja nebūtu šo kalnu, līdzenumā plestos tundra, aukstāka un neauglīgāka nekā pie Viahtas.

Pirmais ieradies pie Timas upes un to aprakstījis leitnants Bošņaks. 1852. gadā viņu šurp atsūtījis Ņeveļskis, lai pārbaudītu no giļakiem dzirdētās ziņas par akmeņogļu atradnēm, pēc tam šķērsotu salu un izietu Ohotskas jūras krastā, kur pēc nostāstiem esot lieliska osta. Leitnantam Bošņakam iedoti suņi, nartas, sausiņi kādām 35 dienām, tēja, cukurs, mazs rokas kompass, arī krusts un Ņeveļska uzmundrinājums, «ja ir sausiņš, ar ko remdināt izsalkumu, un krūzīte, ar ko ūdeni padzerties, tad ar dieva palīgu var vēl strādāt». Nobraucis pa Timu līdz Sahalīnas austrumu krastam un atpakaļ, Bošņaks ar mokām aizkūlies līdz rietumu krastam, pagalam noskrandis, izbadojies, ar augoņiem uz kājām. Suņi vairs nespējuši paiet, jo arī cietuši badu. Tieši lieldienās viņš galīgi zaudējis spēkus un atgulies (giļaku) jurtas kaktā. Sausiņu nav bijis, nebijis ar ko atgavēties, kāja briesmīgi sāpējusi. Bošņaka pētījumos pats interesantākais, protams, paša pētnieka personība, viņa jaunība — tolaik viņam bijis tikai 21. gads — un viņa pašaizliedzīgā, varonīgā pieķeršanās savam darbam. Tima tolaik bijusi dziļa sniega segta, jo ārā bijis marts, taču šis ceļojums viņam tomēr devis ārkārtīgi interesantu materiālu piezīmēm

Timas upi zinātniskos un praktiskos nolūkos 1881. gadā pamatīgi un rūpīgi izpētījis zoologs Poļakovs[25]. Braukdams no Aleksandrovskas ar vēršiem, viņš 24. jūlijā ar lielām pūlēm ticis pāri Piļingas kalnu grēdai. Tur bijušas tikai taciņas, pa kurām kājām gājuši lejā un kāpuši augšā katordznieki, kas tolaik uz muguras nesuši pārtiku no Aleksandrovskas apgabala uz Timas apgabalu. Kalnu grēda šeit divi tūkstoši pēdas augsta. Pie Timas pietekas Admvo, kas vistuvāk Piļingai, bijusi Vederņikova Stacija, no kuras tagad palicis vienīgi Vederņikovas Stacijas priekšnieka amats Timas pietekas ir straujas, līkumainas, seklas un krāčainas, braukšana ar laivām nav iespējama, un tāpēc Pojakovam vajadzējis braukt ar vēršiem līdz pašai Timai. Derbinskas apmetnē Poļakovs kopā ar saviem ceļa biedriem sēdies laivās un devies lejup pa straumi.

Sā ceļojuma aprakstu nogurdinoši lasīt, jo autors loti pamatīgi piemin visas krāces un sēkļus, ko sastapis ceļā. 272 verstu garā posmā no Derbinskas viņam bijis jāpārvar no šķēršļi: 11 krāces, 89 sēkļi un 10 tādas vietas, kur upe aizsprostota ar saskalotiem kokiem un siekstām. Tātad upe caurmērā ik pēc divām verstīm ir sekla vai pieblīvēta. Pie Derbinskas tā ir 20 līdz 25 asis plata un, jo platāka, jo seklāka. Upes biežie līkumi un cilpas, brāzmainā straume un seklums neļauj cerēt, ka reiz ta būs kuģojama šā vārda īstajā nozīmē. Pēc Poļakova domām, pa šo upi var tikai pludināt kokus. Vienīgi pēdējās 70 vai 100 verstis no grīvas, tas ir, tur, kur vismazāk var cerēt uz kolonizāciju, Tima kļūst dziļāka un taisnāka, straume rāmāka, krāču un sēkļu nav vairs nepavisam; šeit var braukāt tvaika kuteri un pat velkoņi ar seklu iegrimi.

Kad šejienes ārkārtīgi lielās zivju bagātības nokļūs kapitālistu rokās, tad droši vien notiks solīdi mēģinājumi tīrīt un padziļināt upes fārvateru; varbūt pat krastā līdz grīvai uzbūvēs dzelzceļu, un nav šaubu, ka upe uzvijām atdos atpakaļ visus izdevumus. Bet tas vēl tālā nākotnē. Taču tagad ar esošajiem līdzekļiem, kad jāņem vērā tikai tuvākie nodomi, Timas bagātības ir gandrīz tikai šķietamas. Izsūtītajiem iedzīvotājiem upe dod ārkārtīgi maz. Pilnīgi skaidrs, ka Timas apgabala nometinātie dzīvo tāpat pusbadā kā Aleksandrovskas apgabala nometinātie.

Timas upes ielejā pēc Polakova apraksta ir daudz jo daudz ezeru, vecupju, gravu, bedru; tajā nav līdzenu, gludu platību, apaugušu ar barojošu, lopkopībai derīgu zāli, nav pārplūstošu palienes pļavu un tikai retumis gadās nelieli grlslaji: tie ir ar zāli aizauguši ezeri. Kalnainā krasta nogāzēs aug skujkoku meži, lēzenajā krastā — bērzi, vītoli, gobas, apses un veselas papeļu birzis. Papeles ļoti garas; krastā straume izskalo to saknes, koki gažas ūdenī, rodas siekstas un aizsprostojumi. Runājot par krūmājiem, šeit aug ievas, kārkli, mežrozes, vilkābeles . . . Odu, ka biezs. Pirmā augusta rītā bijusi sarma.

Jo tuvāk jūrai, jo nabadzīgāka augu valsts. Pamazām izzūd papeles, vītoli pārvēršas par krūmiem, vispārējā ainavā valdošais ir smilšains vai kūdrains krasts ar zilenēm, lācenēm un sūnām. Upe pamazām izplešas līdz 75 un 100 asu platumam, visapkārt ir jau tundra, krasti zemi un purvaini. . . No jūras uzdveš saltums.

Tima ietek Nijskas jeb Tro līcī, kas ir mazs ūdens tuksnesis — priekšnams uz Ohotskas jūru vai, citiem vārdiem sakot, uz Kluso okeānu. Pirmā nakts, ko Poļakovs pavadījis šā līča krastā, bijusi skaidra, dzestra, un pie debesīm spīdējusi neliela komēta ar iešķeltu asti. Poļakovs neraksta, kādas domas viņu pārņēmušas, kamēr viņš priecājies par komētu un uzmanīgi klausījies nakts skaņās. Viņu «pievarējis» miegs. Nākamajā rītā liktenis viņu iepriecinājis ar negaidītu skatu: grīvā pie ieejas līcī stāvējis tumšs kuģis ar baltiem bortiem, ar lielisku aptakelējumu un kabīni, kuģa smailē tupējis dzīvs, piesiets ērglis

Līča krasts Poļakovam licies ļoti vienmuļš; viņš to nosauc par polāro zemju ainavas tipisku un raksturīgu paraugu. Augu valsts nabadzīga, koki bemberaini. Līci šķir no jūras šaura, gara smilšu strēle, bijusī kāpa, un aiz šās strēles bezgala tālu, tūkstošiem verstu plešas drūma, nikna jūra. Kad zēnam, kas salasījies Mainu Ridu, naktī noslīd sega, viņam sāk salt un viņš redz sapnī tieši šādu jūru. Tie ir murgi. Jūras līmenis svina krasā, virs jūras «klājas vienmuļa pelēka debess». Drūmi vijpi brāžas virsū tuksnešainam krastam, kurā nav neviena koka, viļņi krāc, un reti, reti kā melns plankums tajos pavīd valis vai ronis.1

Tagadējā laikā, lai iekļūtu Timas apgabalā, nav vajadzības doties pāri Piļingas kalnu grēdai pa stāvām kraujām un pāri iedobām. Es jau esmu stāstījis, ka no Aleksandrovskas uz Timas apgabalu tagad brauc pa Arkajas ieleju un apmaina zirgus Arkovas stacijā. Ceļi ir lieliski, un zirgi rikšo ātri. Sešpadsmit verstis no Arkovas Stacijas trakta malā ir Timas apgabala pirmā apmetne ar nosaukumu gluži ka austrumu pasakā — Verhņijarmudana. Apmetne dibināta 1884. gadā, un tajā ir divas daļas, kas novietojušās kalna nogāzē pie Timas pietekas Armudanas upītes. Seit ir 178 iedzīvotāji: 123 vīrieši un 55 sievietes. Saimnieki ir 75 un viņiem 28 līdzīpašnieki. Nometinātajam Vasiļjevam ir pat divi līdzīpašnieki. Salīdzinājumā ar Aleksandrovskas apgabalu Timas apgabala apmetņu lielākajā daļā, kā lasītājs to redzēs, ir ļoti daudz līdzīpašnieku vai pušelnieku, maz sieviešu un ļoti maz likumīgu ģimeņu. Verhņijarmudanā ir 42 ģimenes un no tām tikai 9 likumīgas. Sieviešu — brīvu cilvēku, kas nākušas līdzi vīriem, tikai 3, tas ir, tikpat, cik Krasnijjarā vai Butakovā, kas pastāv nepilnu gadu. Sis sieviešu un ģimeņu niecīgais skaits Timas apgabala apmetnēs bieži ļoti pārsteidz, tas neatbilst Sahalinas sieviešu un ģimeņu kopīgajam skaitlim, nav izskaidrojams ar vietējiem vai ekonomiskajiem apstākļiem, bet ar to, ka visas atvestās katordznieku grupas šķiro Aleksandrovskā, un turienes ierēdņi pēc parunas — «katram savs krekls tuvākais» — sieviešu lielāko daļu aizturot savam apgabalam un turklāt «glītākās sev, bet tās, kas sliktākas, mums», kā man stāstīja Timas ierēdņi.

Verhņijarmudanā mājas apjumtas salmiem vai koku mizām, dažās mājās logi nav ielikti vai ir aiznagloti dēļiem. Nabadzība tiešām šausmīga, 20 cilvēki nedzīvo mājās, aizgājuši peļņā. Iekoptas zemes visiem 75 saimniekiem un 28 līdzīpašniekiem tikai 60 desetīnas, iesēti 183 pudi labības, tas ir, mazāk nekā 2 pudi, rēķinot uz vienu saimniecību. Un diez vai šeit var cerēt uz sekmīgu labības audzēšanu, vienalga, cik daudz sētu. Apmetne atrodas augstu virs jūras līmeņa un nav aizsargāta pret ziemeļu vējiem; sniegs šeit nokūst divas nedēļas vēlāk nekā, piemēram, kaimiņu apmetnē Malotimovā. Zivis zvejot ļaudis vasarā iet 20 līdz 25 verstis uz Timas upi, bet kažokzvēru medībām ir izpriecas pieskaņa, un medības dod nometinātajam tik maz ienākumu, ka par to nemaz nav vērts runāt.

Saimniekus un pārējos iedzīvotājus sastapu mājā; neviens neko nedarīja, lai gan nekāda svētku diena nebija, un biju domājis, ka augusta karstā darba laikā visi, liels vai mazs, varētu rast sev darbu tīrumos vai pie Timas upes, kur, kā jau ik gadu, devās augšup uz nārstu zivis. Saimnieki un viņu piedzīvotājas, šķiet, garlaikojās un labprāt bija ar mieru pasēdēt un parunāties gan par šo, gan par to. Aiz garlaicības viņi smējās un dažādības dēļ brīžiem sāka raudāt. Tie bija neveiksminieki, lielāko tiesu neirastēniķi un čīkstuļi, «liekie ļaudis», kas jau izmēģinājuši visu ko, lai nopelnītu maizes kumosu, zaudējuši spēkus, kuru viņiem tik maz, un galu galā atmetuši visam ar roku, jo neesot «nekādas varēšanas» un viņi nespējot izvilkt dzīvību «nekādā vīzē». Piespiestā bezdarbība pamazām pārvērtusies par pierastu, un tagad viņi gaida kādu brīnumu, nīkst, negribīgi guļ, neko nedara un laikam vairs arī nespēj neko paveikt. Varbūt vienīgi patrumpot. Lai cik tas dīvaini, bet Verhņijarmudanā kāršu spēlēšana ļoti izplatīta un šejienes trumpmaņi slaveni visā Sahalīnā. Līdzekļu trūkuma dēļ armudanieši spēlē uz ļoti mazām likmēm, bet toties spēlē nepārtraukti, gluži kā lugā — «Trīsdesmit gadi jeb Kāršu spēlmaņa dzīve». Ar vienu no kaislīgākajiem un nenogurdināmajiem trumpmaņiem — nometināto Sizovu man bija šāda saruna:

—   Jūsu ekselence, kāpēc mūs nelaiž uz kontinentu? •— viņš jautāja.

—   Kāpēc tad tev uz turieni jābrauc? — es jokojos. — Tur, ķazi, nebūs ar ko spēlēt.

—   Bet tur jau ir īsta spēle.

—   Vai spēlējat štosu? — brītiņu klusējis, es vaicāju.

—   Tieši tā, jūsu ekselence, štosu.

Pēc tam, aizbraukdams no Verhņijarmudanas, jautāju savam kučierim katordzniekam:

—   Viņi taču uz kaut ko spēlē?

—   Protams.

—   Bet ko tad viņi var paspēlēt?

—   Ko? Kroņa pārtikas devu, varbūt maizi vai arī žāvētas zivis. Uzturu un drēbes paspēlē, pats tup mājās izsalcis un salst.

—   Bet ko tad tāds ēd?

—   Ko ēd? Laimēs spēlē — paēdīs, nelaimēs — liksies gulēt neēdis.

Lejāk pie tās pašas pietekas ir vēl viena mazāka apmetne Ņižņijarmudana. Tur iebraucu vēlu vakarā un pārnakšņoju uzrauga mājas bēniņos pie krāsns resna dūmeņa, jo uzraugs mani istabā nelaida. «Jūsu augstdzimtība, šeit pārnakšņot nevar; blakšu un tarakānu, ka biezs, vesela armija!» viņš teica un nevarīgi noplātīja rokas. «Lūdzu, kāpiet istabaugšā!» Istabaugšā vajadzēja kāpt tumsā pa ārējām kāpnēm, kuras lietū bija saslapušas un slidenas. Kad nogāju lejā pēc tabakas, patiešām redzēju pārsteidzošu «armiju» un iespējamu laikam vienīgi Sahalīnā. Sienas un griestus, šķiet, sedza sēru kreps, kas sīki viļņojās kā vējā; pēc ašiem, haotiski šaudīgiem atsevišķiem punktiem uz krepa varēja noskārst, no kā sastāv šī mutuļojošā, plūstošā masa. Bija dzirdama čabēšana un skaļi čuksti, it kā tarakāni un blaktis kaut kur steigtos un apspriestos

Ņižņijarmudanā ir 101 iedzīvotājs: 76 vīrieši un 25 sievietes. Ir 47 saimnieki un viņiem 23 līdzīpašnieki. Likumīgas ģimenes 4, nelikumīgas 15. Sievietes, kas ir brīvi cilvēki, tikai divas. Neviena iedzīvotāja 15 līdz 20 gadu vecumā. Ļaudis dzīvo postā. Tikai 6 mājas apjumtas ar dēļiem, pārējās — ar koku mizām, un, tāpat kā Verhņijarmudanā, logi šur tur nemaz nav ielikti vai ari cieši aiznagloti. Nepiereģistrēju nevienu kalpu; acīm redzot, saimniekiem pašiem nav ko darīt. Peļņās aizgājis 21 cilvēks. Kopš 1884. gada, kad apmetne nodibināta, labības sēšanai un dārzeņu audzēšanai iekoptas tikai 37 desetīnas zemes, tas ir, '/2 desetīnas katram saimniekam. Ziemāju un vasarāju izsēti 183 pudi. Apmetne nepavisam neizskatās pēc zemkopju sādžas. Šejienes iedzīvotāji ir krievu, poļu, somu, gruzīnu salašņu banda, izbadojušies un noskranduši viņi sagadījušies kopā pret savu gribu un nejauši, gluži kā pēc kuģa bojā ejas.

Trakta malā nākamā apmetne atrodas tieši pie Timas upes. Apmetne dibināta 1880. gadā un nosaukta par Derbinsku, godinot cietuma priekšnieku Derbinu, ko ieslodzītie nogalinājuši viņa nežēlīgās izturēšanās dēļ. Tas bijis vēl jauns, bet drūms, ļoti ātras dabas un nepielūdzams cilvēks. Ļaudis, kas Derbinu atceras un pazinuši, stāsta, ka viņš vienmēr staigājis pa cietumu un ielām ar rungu, ko ņēmis līdzi tikai tādēļ, lai sistu katordzniekus. Viņu noslepkavojuši maizes ceptuvē; cietuma priekšnieks pretojies, iekritis miklas iejavā un pieķēzījis to ar savam asinīm. Derbina nāve radījusi cietumniekos vispārēju prieku, un viņa slepkavam tie pa kapeikām vien saziedojuši 60 rubļu.

Derbinskas apmetnes pagātne vispār nav priecīga. Līdzenuma viena daļa, spraugā, kurā tagad atrodas Derbinska, bijusi visnotaļ apaugusi ar bērzu un apšu mežu, bet otrā daļā, platākaja, zemā un purvainā un, šķiet, apdzīvošanai nederīgā, audzis biezs egļu un skujmešu mežs. Tiklīdz beiguši meža izciršanu un celmu laušanu, lai varētu celt mājas, cietumu un valsts noliktavas, tiklīdz beiguši nosusināšanu, tūlīt vajadzējis sākt cīņu ar postu, kuru kolonizētāji neparedzējuši: Amgas upīte pavasara palos pārplūdinājusi visu apmetni. Vajadzējis rakt upītei citu gultni un dot jaunu virzienu. Tagad Derbinska aizņem vairāk nekā kvadrātversti lielu platību un izskatās pēc īstas krievu sādžas. Iebraucām tajā pa lielisku koka tiltu; upe līksma ar zaļiem krasliem, ar vītoliem, ielas platas, mājas ar dēļu jumtiem nu pagalmiem. Jaunās cietuma ēkas, dažādas noliktavas, klētis un cietuma priekšnieka dzīvojama ēka atrodas apmetnes vidū un izskatās nevis pēc cietuma, bet pēc muižas centra. Cietuma priekšnieks nemitīgi staigā no klēts uz klēti un šķindina atslēgas — uz mata kā veco labo laiku muižnieks, kas dienu un nakti rūpējās, lai nekā netrūktu. Priekšnieka sieva sēž pie mājas mazā dārziņā, dižena kā marķīze, un uzmana, lai viss būtu kārtībā. Viņa redz, ka tieši iepretim mājai atvērtā lecektī jau saskatāmi nobrieduši arbūzi un ap tiem godbijīgi, ar verdzisku centību rosās dārznieks katordznieks Karatajevs; viņa redz, ka no upes, kur cietumnieki zvejo zivis, nes lielus, atlasītus ketlašus, tā sauktos «sudrabniekus», kas nokļūst nevis cietumā, bet tiek žāvēti priekšniecībai. Gar dārziņu pastaigājas jaunkundzes, apģērbtas kā eņģelīši; tām kleitas šuj modiste katordzniece, kas izsūtīta par ļaunprātīgu dedzināšanu. Visapkārt jūtama klusa, tīkama pārticība un apmierinātība; visi staigā klusītēm kā runči un runā arī mīlīgi: zivtiņas, žāvēts lasitis, kroņa uzturiņš . ..

Derbinskā ir 739 iedzīvotāji: 442 vīrieši un 297 sievietes, bet kopā ar cietumā ieslodzītajiem būs pavisam kāds tūkstotis. Ir 250 saimnieki un viņiem 58 līdzīpašnieki. Tiklab pēc ārējā izskata, kā arī pēc ģimeņu un sieviešu skaita, pēc iedzīvotāju vecuma grupām un vispār pēc visiem skaitļiem, kas attiecas uz to, šī ir viena no nedaudzajām Sahalīnas apmetnēm, ko tiešām var saukt par apmetni, nevis par nejaušu ļaužu baru. Apmetnē 121 likumīga ģimene, brīvo ģimeņu 14, un likumīgo sievu vidū pārsvarā sievas, kas ir brīvi cilvēki — to skaits šeit ir 103; bērnu skaits — trešdaļa no iedzīvotāju kopskaita. Bet, ja mēģinām izprast derbinskiešu ekonomisko stāvokli, atkal vispirms duras acīs dažādi nejauši apstākļi, kam šeit tikpat svarīga un izšķiroša nozīme kā citās Sahalīnas apmetnēs. Arī šeit dabiskie un ekonomiskie apstākļi it kā atvirzās otrā vietā, pirmajā vietā palaizdami tādas nejaušības ka, piemēram, lielāku vai mazāku skaitu darba nespējīgo, slimo, zagļu vai bijušo pilsētnieku, kas šeit nodarbojas ar laukkopību tikai spaidu kārtā; daudz šejieniešu, kas te jau ilgi dzīvo, cietuma tuvums, apgabala priekšnieka īpašības un tā tālāk — tie visi ir nosacījumi, kas var mainīties katrus piecus gadus vai vēl biežāk. Tie derbinskieši, kas izcietuši katorgas sodu līdz 1880. gadam un pirmie šeit apmetušies, kas iznesuši uz saviem pleciem apmetnes smago pagātni, ir pieraduši un pamazām ieguvuši savā lietošanā labākās vietas un zemes gabalus, un tie, kas ieradušies no Krievijas ar naudu un ģimenēm, arī nedzīvo trūcīgi; 220 desetīnas zemes un ikgadēja zivju nozveja 3000 pudu apmērā, kā tas minēts pārskatos, acīm redzot, nosaka tikai šo saimnieku ekonomisko stāvokli; bet pārējie iedzīvotāji, tas ir, vairāk nekā puse no derbinskiešiem, dzīvo pusbadā, noskranduši un rada iespaidu, ka tie ir nevajadzīgi, lieki cilvēki, kas paši nemaz nedzīvo un traucē dzīvot citiem. Krievijas sādžās pat pēc ugunsgrēkiem nav vērojama tik krasa atšķirība.

Kad es ierados Derbinskā un pēc tam staigāju pa mājām, lija lietus, laiks bija auksts un ceļš viscaur dubļains. Cietuma priekšnieks, tāpēc ka viņa mazajā dzīvoklī nebija kur palikt, ievietoja mani jaunā, nesen uzceltā klētī, kurā sakrautas Vīnes mēbeles. Man tur novietoja gultu, krēslu, pie durvīm pierīkoja aizšaujamo, lai es varētu durvis aiztaisīt no iekšpuses. No vakara līdz pulksten diviem naktī lasīju saimniecību sarakstus vai taisīju izrakstus no tiem un no alfabētiskā saraksta. Lietus nerimdamies bungoja pa jumtu, un reti, reti kāds aizkavējies cietumnieks vai kareivis, brizdams pa dubļiem, aizgāja garām. Mierīgi bija klētī un man ap sirdi, bet, tiklīdz nodzēsu sveci un gūlos gultā, atskanēja čabēšana, čuksti, klaudzieni, plakšķi, dziļas nopūtas. Lāses, no griestiem krizdamas uz Vīnes krēslu režģiem, radīja dobjas, skanīgas skaņas, un pēc katras šādas skaņas kāds izmisumā čukstēja: «Ak dievs, ak debesu tēvs!» Blakus klētij bija cietums. Vai tikai katordznieki nerāpjas pie manis pa apakšzemes eju? Pēkšņi uzbrāzās vējš, lietus sāka šļākt stiprāk, kaut kur iešalcās koki — un atkal dziļa, izmisīga nopūta: «Ak dievs, ak debesu tēvs!»

No rīta izgāju uz lieveņa. Debess pelēka, vienmuļa, līst lietus, visur dubļi. No vienām durvīm pie otrām ātrā gailā staigāja cietuma priekšnieks ar atslēgām.

— Es tev uzrakstīšu tādu zīmīti, ka pēc tam kasīsies veselu nedēļu! — viņš kliedza. — Es tev parādīšu zīmīti!

Šie vārdi attiecas uz baru, kurā ir kādi divdesmit katordznieki, kas, cik varu spriest pēc dažiem mani sasniegušiem vārdiem, lūdzas, lai ļaujot iet uz slimnīcu. Viņi ir skrandaini, lietū izmirkuši, dubļiem nošķiesti, trīc; viņi ar vaibstiem rāda, ka viņiem tiešām sāp, bet nosalušajās, sastingušajās sejās pavīd kaut kas greizs, melīgs, lai gan viņi varbūt nemaz nemelo. «Ak dievs, debesu tēvs!» kāds no viņiem nopūšas, un man šķiet, ka nakts murgi arvien vēl turpinās. Prātā iešaujas vārds «pāriji», ar kuru dzīvē apzīmē cilvēkus, kas nekur zemāk vairs nevar noslīdēt. Pa visu laiku, kamēr es biju Sahalīnā, tikai nometināto barakā pie raktuvēm un šeit Derbinskā, tanī lietainajā, dubļainajā rītā bija mirkļi, kad man šķita, ka redzu galīgo, pēdējo cilvēka pazemošanas pakāpi, par kuru ļaunākas vairs nav.

Derbinskā dzīvo katordzniece, bijusī baronese, ko šejienes meitieši dēvē par «strādnieku lielmāti». Viņa dzīvo pieticīgu strādnieces dzīvi, un ļaudis stāsta, ka viņa ar savu stāvokli esot apmierināta. Kāds bijušais Maskavas tirgonis, kurš kādreiz tirgojies Tveras-Jamskas ielā, nopūzdamies man sacīja: «Tagad Maskavā ir zirgu skriešanās sacīkstes!» — un, griezdamies pie nometinātajiem, stāstīja, kādas esot šīs sacīkstes un cik daudz ļaužu svētdienās dodoties pa Tveras-Jamskas ielu uz pilsētas vārtiem. «Ticiet man, jūsu augstdzimtība,» viņš man teica, pats sava stāsta satraukts, «es atdotu visu, savu dzīvību atdotu, lai tikai paskatītos nevis uz Krieviju, nevis uz Maskavu, bet kaut uz vienu pašu Tveras ielu.» Derbinskā dzīvo arī divi Jemeļjani Samohvalovi ar vienādiem vārdiem un uzvārdiem, un viena šā Jemeļjana pagalmā, cik es atceros, redzēju aiz kājas piesietu gaili. Visiem derbinskiešiem, arī abiem Jemeļjaniem Samohvaloviem, liekas jocīga dīvainā un ļoti retā sagadīšanās, kad divi cilvēki, kas dzīvojuši katrs savā Krievijas malā un kam vienāds vārds un uzvārds, galu galā nokļuvuši šeit Derbinskā.

Divdesmit septītajā augustā Derbinskā atbrauca ģenerālis Kononovičs, Timas apgabala priekšnieks A. M. Butakovs un vēl viens ierēdnis, jauns cilvēks,— visi inteliģenti un interesanti ļaudis. Viņi un es — četratā devāmies nelielā ekskursijā, taču tā no sākuma līdz beigām bija saistīta ar tik lielām neērtībām, ka iznāca nevis ekskursija, bet it kā ekspedīcijas parodija. Sākšu ar to, ka lija stiprs lietus. Visur dubļi, kājas slīd: kur vien roka pieskaras, viss slapjš. No samirkušā pakauša aiz apkakles tek ūdens, kājas zābakos aukstas un valgas. Aizsmēķēt papirosu — tas bija sarežģīts, svarīgs uzdevums, ko atrisinājām visi kopīgiem spēkiem. Netālu no Derbinskas iekāpām laivā un braucām lejup pa Timu. Ceļā apstājāmies, lai paskatītos, kā zvejo zivis, lai aplūkotu ūdensdzirnavas, cietuma druvas. Zvejošanu attēlošu vēlāk, dzirnavas vienprātīgi atzinām par lieliskām, bet tīrumi nebija nekādi izcilie un ievērojami varbūt tikai ar to, ka mazi; kārtīgs saimnieks šādus sējumus sauktu par blēņošanos. Upe tek strauji, četri airētāji un stūrētājs strādāja dūšīgi; upes ātrās plūsmas un daudzo līkumu dēļ ainavas acu priekšā mainījās ik brīdi. Braucām pa kalnainas taigas upi, taču visu tās pirmatnējo jaukumu, zaļos krastus, kraujas un vientuļo, nekustīgo makšķernieku augumus es labprāt mainītu pret siltu istabu, sausiem apaviem, jo vairāk tāpēc, ka ainavas atkārtojās, tās man jau bija pazīstamas un galvenais — aizsegtas ar pelēku lietus plīvuru. Priekšā laivas smailē sēdēja A. M. Butakovs ar bisi un šāva meža pīles, kuras, šeit ierazdamies, mēs sacēlām spārnos.

Timas krastā uz ziemeļaustrumiem no Derbinskas pagaidām nodibinātas tikai divas apmetnes: Voskresenska un Uskova. Lai visu upi līdz grīvai padarītu par apdzīvotu apvidu, šādu apmetņu ar desmit verstu attālumu no vienas līdz otrai vajadzētu vismaz 30. Administrācija nodomājusi dibināt ik gadu pa vienai vai pa divām apmetnēm un savienot tās ar ceļu, cerēdama, ka pakāpeniski no Derbinskas līdz Nijskas līcim izveidosies trakts, ko atdzīvinās un apsargās vesela apmetņu virkne. Kad braucām garām Voskresenskai, krastā, rokas gar sāniem izstiepis, stāvēja uzraugs, acīm redzot, mūs gaidīdams. A. M. Butakovs viņam uzkliedza, ka, braukdami atpakaļ no Uskovas, pārnakšņosim pie viņa un lai viņš sadabū labi daudz salmu.

Drīz pēc tam stipri sāka smirdēt pūstošas zivis. Tuvojāmies giļaku sādžiņai Usk-vo, no kuras guvusi nosaukumu tagadējā Uskova. Krastā mūs sagaidīja gi|aki, viņu sievas, bērni un suņi ar apcirstām astēm, bet tādu izbrīnu, kādu šeit ierazdamies kādreiz radījis nelaiķis Poļakovs, mēs nenovērojām. Pat bērni un suņi skatījās uz mums vienaldzīgi. Krievu apmetne atrodas divas verstis no krasta. Šeit Uskovā ir tāda pati aina kā Krasnijjarā. Plata iela ar dažviet vēl lāgā neizlauztiem celmiem, ciņaina, ar meža zāli aizaugusi, un gar ielas malām nepabeigtas mājas, nogāzti koki un drazu kaudzes. Visas Sahalīnas apmetnes, kuras vēl tikai būvē, izskatās tik vienādas, it kā tās būtu sagrāvis ienaidnieks vai šeit bijušas sen pamestas sādžas un tikai pēc neapsūbējušiem, iedzelteniem pakšiem un koku skaidām redzams, ka te notiek process, kas sagraušanai ir gluži pretējs. Uskovā ir 77 iedzīvotāji: 59 vīrieši un 18 sievietes, ir 33 saimnieki un viņu mājās 20 lieku cilvēku vai, tā sakot, līdzīpašnieku. Ģimenes ir tikai 9 cilvēkiem. Kad uskovieši ar savām ģimenēm sapulcējās pie uzrauga mājas, kur mēs dzērām tēju, un kad sievietes un bērni kā ziņkārīgākie izspraucās priekšā, pūlis izskatījās pēc čigānu bara. Starp sievietēm dažas tiešām bija mazliet tumsnējas čigānietes ar viltīgām, liekulīgi sērīgām sejām, un gandrīz visi bērni bija čigānēni. Uskovā nometināti vairāki katorgā notiesāti čigāni, un viru rūgtajā liktenī dalās viņu ģimenes, kas labprātīgi nākušas līdzi. Divas vai trīs čigānietes man bija mazliet jau pazīstamas: nedēļu pirms braukšanas uz Uskovu es viņas redzēju Rikovskā ar maišeļiem pār pleciem staigājam gar logiem un uzplijamies pazīlēt'.

Uskovieši dzīvo ļoti nabadzīgi. Sējumiem un sakņu dārziem iestrādātas tikai 11 desetīnas, tas ir, gandrīz tikai 1/5 desetīnas katrā saimniecībā. Visi dzīvo uz valsts rēķina, saņem cietumnieka pārtikas devu, ko viņi gan iegūst ar lieliem pūliņiem, jo bez ceļa nes to no Derbinskas uz muguras cauri taigai.

Atpūtušies apmēram pulksten piecos pēcpusdienā devāmies kājām atpakaļ uz Voskresensku. Attālums nav liels, tikai sešas verstis, bet, nebūdams pieradis iet pa taigu, jutos noguris jau pēc pirmās versts. Joprojām lija spēcīgs lietus. Tūlīt pēc iznākšanas no Uskovas taku šķērsoja asi plats strauts, pār kuru bija pārmesti trīs tievi, līki baļķi; visi pārgāja laimīgi, bet man paslīdēja kāja un zābakā iesmēlās ūdens. Tālāk bija jāiet pa garu, taisnu stigu, kas izcirsta projektējamam ceļam; stigā nebija itin nevienas ass, kuru varētu noiet nebalansējot un neklūpot. Ciņi, bedres, pilnas ar ūdeni, krūmi ar tik cietiem zariem kā stieplēm vai saknes, aiz kurām aizķeras kāja kā aiz sliekšņa un kuras «tīšuprāt» paslēpušās ūdenī, bet galvenais, pats nepatīkamākais — kritalu kaudzes un koki, kas šeit krustām šķērsām sagāzti, stigu cērtot. Tikko tieku pāri vienai kaudzei, esmu jau sasvīdis un tālāk brienu pa purvu, ceļā atkal kritalu čupa, ko apiet nevar, atkal jākāpj pāri, bet ceļa biedri man sauc, ka es neejot tur, kur vajadzētu iet, pa kreisi vai pa labi no kritalām un tā tālāk. Sākumā vairījos tikai no viena — nepiesmelt arī otru zābaku, bet drīz atmetu visam ar roku un ļāvos liktenim. Dzirdu, cik smagi elš trīs nometinātie, kas velkas nopakaļ un nes mūsu mantas. . . Nomāc smacīgais gaiss, trūkst elpas, gribas dzert. .. Ejam, cepures noņēmuši, tā ir vieglāk.

Ģenerālis, gluži aizelsies, apsēžas uz resna baļķa. Apsēžamies arī mēs. Iedodam nometinātajiem pa papirosam, bet viņi apsēsties neuzdrošinās.

—   Ai! Cik grūti!

—   Cik vēl verstis līdz Voskresenskai?

—   Būs kādas trīs verstis.

Visbrašāk iet A. M. Butakovs. Senāk viņš nogājis pa taigu un tundru kājām lielus attālumus, un tagad kādas sešas verstis viņam ir tīrais nieks. Viņš man stāstīja par savu ceļojumu gar Poronajas upi uz Terpeņija līci un atpakaļ: pirmajā dienā iet esot ļoti grūti, liekoties — nu vairs nav spēka, nākamajā dienā sāpot visas maliņas, taču iešana tomēr jau vieglāka, bet trešajā un pēc tam nākamajā dienā cilvēks jūtoties kā uz spārniem, it kā ietu nevis pats, bet viņu nestu kāds neizprotams spēks, lai gan kājas joprojām pinoties cietajos vaivarājos un grimstot dūkstīs.

Pusceļā sāka krēslot, un drīz mūs ieskāva melna tumsa. Es vairs necerēju, ka šī ekskursija kādreiz beigsies, un gāju taustīdamies, brizdams līdz ceļiem pa ūdeni un klupdams pret baļķiem. Ap mani un maniem ceļa biedriem gan šur, gan tur ieplaiksnījās vai nekustīgi blāvoja maldugunis, fosforiski spīdēja veselas peļķes un milzīgi trūdoši koki, bet zābaki bija apbārstīti ar kustīgiem punktiem, kas mirdzēja kā jāņtārpiņi.

Taču, paldies dievam, tālē pavīdēja uguntiņa, nevis fosforiska, bet īsta. Kāds mums uzsauca, mēs atbildējām; ieraudzījām uzraugu ar lukturi; platiem soļiem nākdams pāri peļķēm, kurās atspīdēja viņa lukturis, uzraugs cauri visai Voskresenskai, kas tumsā tik tikko bija saskatāma, veda mūs uz savu māju '. Maniem ceļa biedriem bija līdzi sausas drānas, un viņi, iegājuši uzrauga mājā, steigšus pārģērbās, bet man nebija līdzi nekā, kaut ari biju izmircis līdz kaulam. Sadzērāmies tēju, parunājāmies un likāmies gulēt. Uzrauga mājā bija tikai viena gulta, tajā apgūlās ģenerālis, bet mēs, vienkāršie mirstīgie, apgūlāmies uz grīdas sanestajā sienā.

Voskresenskas apmetne gandrīz otrtik lielāka nekā Uskova. Iedzīvotāju skaits 183: vīrieši 175 un 8 sievietes. Brīvas ģimenes 7 un neviena laulāta pāra. Bērnu apmetnē nav daudz: tikai viena meitene. Saimnieki ir 97, viņiem 77 līdzīpašnieki.

X

Rikovska. — Turienes cietums. — M. N. GalkinaVraska, meteoroloģiskā stacija. — Pajeva. — Mikrjukova. — Valži un Longari. — Malotimova. — Andrejeivanovska.

Timas augštecē, tās baseina pašā dienvidu galā redzējām vairāk attīstītu dzīvi. Šeit, lai nu būtu kā būdams, tomēr laiks ir siltāks, dabas nokrāsas maigākas un izsalcis, nodrūvējies cilvēks rod sev piemērotākus dabas apstākļus nekā Timas vidustecē vai lejtecē. Šeit pat apvidus ir līdzīgs Krievijai. Šī līdzība, kas tik apburoša un aizkustinoša izsūtītajam, sevišķi manāma līdzenuma tajā daļā, kur atrodas Rikovskas apmetne, Timas apgabala administratīvais centrs. Šeit līdzenums līdz sešas verstis plats; no austrumiem to mazliet aizsargā pazema kalnu grēda, kas stīdzē līdztekus Timai, bet rietumu pusē zilgmo lielas ūdensšķirtnes kalnu grēdas atragi. Klajumā nav pauguru un paaugstinājumu, tas ir pilnīgi līdzens, pēc izskata parasts Krievijas klajums ar aramzemi, pļavām, ganībām un zaļām birzīm. Poļakova laikā visa ielejas virsma bijusi ciņaina, bedraina, ar izskalotām iedobām, ar ezeriņiem un sīkām upītēm, kas ietek Timā; jājot ar zirgu, tas stidzis brīžiem līdz ceļiem, brīžiem līdz vēderam; bet tagad visi celmi izlauzti, viss nosusināts un no Derbinskas līdz Rikovskai ir 14 verstis garš lielisks ceļš, ko var apbrīnot tāpēc, ka tas ir tik gluds un pilnīgi taisns.

Rikovska jeb Rikova dibināta 1878. gadā; tai vietu diezgan laimīgi izvēlējies un norādījis cietuma priekšnieks apakšvirsnieks Rikovs. Apmetne ievērojama ar to, ka augusi tik strauji, ka tas ir kaut kas neparasts pat Sahalīnā, pēdējos piecos gados Rikovskas platība un iedzīvotāju skaits palielinājušies četrkārtīgi. Tagad apmetne aizņem trīs kvadrātverstis un tajā ir 1368 iedzīvotāji: 831 vīrietis un 537 sievietes, bet kopā ar cietumā ieslodzītajiem un ar apsardzi būs vairāk nekā divi tūkstoši. Rikovska nav līdzīga Aleksandrovskas postenim; Aleksandrovska ir pilsētiņa, maza Bābele, kurā jau ir spēļu nami un pat žīda iekārtotas ģimenes pirtis, bet Riķovska ir īsta pelēcīga Krievijas sādža bez

jebkādām pretenzijām uz kulturālību. Ja cilvēks brauc vai iet pa ielu, kas ir kādas trīs verstis gara, tad tā drīz apnīk garuma un vienmuļības dēļ. Šeit ielas nesauc pēc sibīriešu parašas par «slobodkām», kā tas ir Aleksandrovskā, bet par ielām, un to lielākā daļa saglabājusi nosaukumus, ko devuši paši nometinātie. Ir Sizovas iela, nosaukta šādā vārdā tāpēc, ka šajā ielā ir nometinātās Sizovas māja, ir Hrebtova, Malorossijskas iela. Rikovskā ir daudz mazkrievu, un laikam tāpēc nevienā citā apmetnē nesastapsim tik daudz lielisku uzvārdu kā šeit: Zeltonogs, Zeludoks, deviņi cilvēki ar uzvārdu Bezbožnijs, tad Zarivajs, Reka, Bubļiks, Sivokobilka, Koloda, Zamozdrja un tā tālāk. Apmetnes vidū liels laukums, tajā koka baznīca, visapkārt gar laukuma malām nevis bodes kā mūsu sādžās, bet cietuma ēkas, iestāžu mājas un ierēdņu mītnes. Ejot pa laukumu, jau iztēlojos, kā tajā čalo līksms gada tirgus, klaigā Uskovas čigāni, kas pērk un pārdod zirgus, ož deguts, kūtsmēsli un kūpinātas zivis, mauj govis, un harmoniku spiedzīgās skaņas sajaucas ar piedzērušo dziesmām; bet mierīgā ainava izklīst kā dūmi, pēkšņi sadzirdot važu apnicīgo šķindoņu, dobjos cietumnieku un konvojnieku soļus, viņiem ejot pāri laukumam uz cietumu.

Rikovskā ir 335 saimnieki un pie viņiem 189 pušelnieki, kas saimnieko kopīgi ar viņiem un uzskata arī sevi par saimniekiem. Likumīgu ģimeņu 195, brīvo ģimeņu — 91; likumīgo sievu lielākā daļa — brīvi cilvēki, kas nākušas līdzi vīriem. Šādu sievu šeit ir 155. Tie ir lieli skaitļi, bet mierināties un aizrauties ar tiem nevajag, jo tie sola maz laba. Jau pēc pušelnieku, šo ārštata saimnieku skaita redzams, cik daudz Rikovskā ir nevajadzīgu cilvēku, kuriem nav līdzekļu un iespējas patstāvīgi saimniekot, un cik te ir šauri un ka te jādzīvo pusbadā. Sahalīnas administrācija novieto cilvēkus uz zemes gabaliņiem ļoti pārsteidzīgi, nerēķinoties ar apstākļiem, nedomājot par nākotni un tikai pavēl celt jaunas mājas un iekārtot saimniecības, apmetnes, kas, pat būdamas samērā labvēlīgos apstakļos, piemēram, kā Rikovskā, galu galā tomēr izskatās pavisam nabadzīgas, gandrīz tādas pašas kā Verhņijarmudana.

Rikovskai, pastāvot tagadējai labības audzēšanai, derīgās zemes platībai un šejienes ražām, pat ņemot vērā iespējamās piepeļņas, divi simtu saimnieku, kā mēdz sacīt, būtu atliku likām, bet viņu šeit kopā ar ārštatniekiem ir vairāk nekā pieci simti, un priekšniecība katru gadu dzīs klāt vēl un vēl.

Rikovskā cietums ir jauns. Uzcelts pēc tipa, kas kopīgs visiem Sahalīnas cietumiem: koka kazarmas, tajas kameras ar netīrību, nabadzību un neērtību, kas piemīt visām šādām telpām, kuras paredzētas dzīvei barā. Kopš neilga laika Rikovskas cietums ar dažām savām īpatnībām, kuras grūti nepamanīt, tiek gan uzskatīts par vienu no labākajiem cietumiem visā Ziemeļsahalīnā. Arī man šis cietums šķita labākais. Tā kā katra cietuma rajonā izziņu iegūšanai man vispirms bija jāizmanto kancelejas materials un izglītotu cilvēku pakalpojumi, tad visā Timas apgabalā, it īpaši Rikovskā jau pašā sākumā pamanīju, ka turienes rakstveži ir labi sagatavoti un disciplinēti, it kā būtu apmācīti speciālā skolā; saimniecību un alfabētiskie saraksti viņiem ir priekšzīmīgā kārtībā. Pēc tam kad es apskatīju cietumu, tikpat kārtīgi un disciplinēti man šķita pavāri, maizes cepēji un pārējie; pat vecākie uzraugi šeit nelikās tik nobarojušies, lielmanīgi stulbi un rupji kā Aleksandrovskā un Duē.

Tajās cietuma ēkās, kur tīrību ievērot ir iespējams, prasība pēc spodrības, kā redzams, novesta līdz galējībai. Piemēram, virtuvē un maizes ceptuvē — telpas, mēbeles, trauki, apkalpotāju apģērbs tik tīrs, ka apmierināti justos pat vissīkumainākie sanitārās uzraudzības ierēdņi, un, acīm redzams, ka šāda tīrība šeit tiek ievērota pastāvīgi, neatkarīgi no jebkādiem apmeklējumiem. Kad es biju virtuvē, tur katlos vārīja svaigu zivju zupu — neveselīgu ēdienu, jo no iznārstojušām zivīm, kas sazvejotas upes augštecē, cietumnieki saslimst ar akūtu zarnu kataru; bet, neraugoties pat uz šo apstākli, virtuves darbība it kā liecināja, ka šeit cietumnieks saņem itin visu pārtikas devu, kāda viņam pienākas pēc likuma. Tā kā cietuma iekšējos darbos iesaistīti kā pārziņi, izrīkotāji utt. privileģētie trimdinieki, kuri atbild par cietumnieku uztura labumu un daudzumu, manuprāt, vairs nav iespējamas lik nejēdzīgas parādības kā smirdoši kāposti un maize ar māla piejaukumu. No daudzajām dienas maizes devām, kas bija sagatavotas izsniegšanai cietumniekiem, uz labu laimi paņēmu dažas, nosvēru, un katrā vienmēr bija trīs mārciņas pat ar nelielu uzviju.

Atejas arī šeit iekārtotas pēc tīrāmo bedru sistēmas, bet tiek uzturētas citādi nekā pārējos cietumos. Prasība pēc tīrības šeit novesta tiktāl, ka varbūt pat apgrūtina cietumniekus, telpa ir silta, un nejaukās smirdoņas nemaz nav. To panāk ar īpaša veida ventilācijas sistēmu, kas aprakstīta prof. Erismaņa pazīstamajā rokasgrāmatā, šķiet, ar nosaukumu — pretējā vilkme

Rikovskas cietuma priekšnieks Ļivina kungs ir apdāvināts cilvēks ar lielu pieredzi, ar iniciatīvu, un cietums par visu, kas tajā labs, parādā pateicību galvenokārt viņam. Diemžēl viņš ļoti iecienījis rīkstes, kuru dēļ reiz jau mēģinājuši viņu noslepkavot. Uz Ļivinu kā uz zvēru meties virsū cietumnieks ar nazi rokā, un uzbrukuma sekas cietumniekam bijušas liktenīgas. Ļivina kunga nemitīgā gādība par cietumniekiem un tanī pašā laikā rīkstes, tīksmināšanās ar miesas sodiem, cietsirdība, domājiet, kā nu gribat, bet šāda kombinācija ir nesaderīga un neizskaidrojama. Kapteinis Vencelis Garšina «Kareivja Ivanova piezīmēs», acīm redzot, nav safantazēts.

Rikovskā ir skola, telegrāfs, slimnīca un M. N. Galkina-Vraska meteoroloģiskā stacija, ko neoficiāli pārzin privileģēts izsūtītais, bijušais mičmanis, izcili čakls un labsirdīgs cilvēks; viņš turklāt izpilda arī baznīcas vecākā pienākumus. Četros gados, kamēr pastāv stacija, nav savākts daudz datu, bet tomēr jau pietiekami noskaidrojusies atšķirība starp abiem ziemeļu apgabaliem. Ja Aleksandrovskas apgabalā ir jūras klimats, tad Timas apgabalā tas ir kontinentāls, lai gan starp abu apgabalu pasta stacijām nav vairāk nekā 70 verstis. Temperatūras svārstības un dienu skaits ar nokrišņiem Timas apgabalā nav vairs tik liels. Vasara šeit ir siltāka, ziema bargāka; gada vidējā temperatūra zem nulles, tas ir, pat zemāka nekā Solovecas salās. Timas apgabals atrodas augstāk virs jūras līmeņa nekā Aleksandrovskas apgabals, bet, tā kā Timas apgabals ir kalnu ielenkts un atrodas it kā ieplakā, bezvēja dienu skaits caurmērā gadā šeit ir gandrīz par 60 dienām lielāks un vēl jāpiebilst, ka dienu skaits ar aukstiem vējiem šeit ir par 20 dienām mazāks. Novērojama arī neliela atšķirība tādu dienu skaitā, kurās ir nokrišņi: Timas novadā šādu dienu ir vairāk — 116 dienas ar sniegu un 76 dienas ar lietu; bet nokrišņu summā abos apgabalos ir vēl lielāka atšķirība, gandrīz 300 milimetru, pie tam visvairāk mitruma ir Aleksandrovskā.

1889. gada 24. jūnijā bija rīta salna, kas Derbinskā apsaldēja kartupeļu ziedus; bet 18. augustā visā apgabalā nosala kartupeļu laksti.

Uz dienvidiem no Rikovskas, bijušās giļaku sādžiņas Paļvo vietā pie Timas pietekas, kurai tāds pats nosaukums, ir Pajevas apmetne, kas dibināta 1886. gadā. No Rikovskas uz turieni ved labs laukceļš pa gludu līdzenumu, garām birzīm un laukiem, kas man ārkārtīgi atgādināja Krieviju varbūt tāpēc, ka es pa šo apvidu braucu ļoti jaukā laikā. Attālums 14 verstis. Virzienā no Rikovskas uz Paļevu drīz izbūvēs jau sen ieprojektētu pasta un telegrāfa līniju, kas Ziemeļsahalīnu savienos ar Dienvidsahalīnu. Ceļu tur jau būvē.

Paļevā ir 396 iedzīvotāji: vīrieši 345, sievietes 51. Ir 183 saimnieki un tiem 137 pušelnieki, lai gan pēc vietējiem apstākļiem pietiktu pat ar 50 īpašniekiem. Sahalīnā grūti atrast citu apmetni, kurā būtu vienkop tik daudz dažādu lauksaimniecībai nelabvēlīgu apstākļu kā šeit. Augsne — oļi; kādreiz pēc vecu šejieniešu stāstiem tagadējās Paļevas apvidū tungusi ganījuši savus briežus. Pat nometinātie spriedelē, ka sensenos laikos te bijusi jūras gultne un ka giļaki šeit vēl it kā tagad atrodot kuģu piederumus. Iekoptas tikai 108 desetīnas zemes, ieskaitot gan aramzemi, gan sakņu dārzus, gan pļavas, bet saimnieku skaits turpretim pārsniedz trīs simtus. Pieaugušu sieviešu tikai 30, pa vienai uz 10 cilvēkiem, un kā par izsmieklu, lai vēl stiprāk liktu sajust šīs nesamērības skumīgo nozīmi, nesen Paļevā ielūkojusies nāve un īsā laikā nolaupījusi trīs piedzīvotājas. Gandrīz trešdaļa saimnieku pirms izsūtīšanas nav nodarbojušies ar zemkopību, jo piederējuši pie pilsētnieku kārtām. Diemžēl nelabvēlīgo apstākļu saraksts ar to nav pabeigts. Nez kāpēc vēl, droši vien saskaņā ar parunu — nelaime nelaimes galā, — nevienā Sahalinas apmetnē nav tik daudz zagļu kā tieši šeit, daudz cietušajā, likteņa pamestajā Paļevā. Šeit zog katru nakti; manas atbraukšanas priekšvakarā trīs katordznieki par rudzu zagšanu aizvesti uz važu korpusu. Bez tādiem, kas zog, trūkuma spiesti, Paļevā ir vēl daudz tā saukto «blēņdaru», kuri kaitē citiem savas apmetnes iedzīvotājiem tikai aiz mākslas mīlestības. Bez jebkādas vajadzības naktī nogalina lopus, izrauj no tīruma vēl nenobriedušus kartupeļus, izceļ no logiem rāmjus un tā tālāk. Tas viss saistīts ar zaudējumiem un galīgi noplicina gauži nabadzīgās saimniecības un, kas varbūt ir tikpat svarīgi, iedzīvotājos vieš pastāvīgas bailes.

Dzīves apstākļi liecina tikai par trūkumu un ne par ko citu. Mājas apjumtas ar koku mizām un salmiem, iežogotu pagalmu un saimniecības ēku nav nepavisam; 49 mājas vēl nepabeigtas, un, kā redzams, saimnieki tās pametuši. 17 īpašnieki aizgājuši peļņās.

Kad es Paļevā staigāju no mājas uz māju, man pa pēdām neatlaidīgi sekoja uzraugs — nometinātais, dzimis pleskavietis. Atceros, es viņam jautāju: šodien ir trešdiena vai ceturtdiena? Viņš atbildēja:

— Nebūt nevaru atminēties, jūsu augstdzimtība!

Valsts ēkā dzīvo atvaļināts kvartirmeistars Karps Jerofejičs Mikrjukovs, viens no vecākajiem Sahalīnas uzraugiem. Viņš ieradies Sahalīnā 1860. gadā, tolaik, kad Sahalīnā katorga vēl tikai sākusies, un no visiem šobrīd dzīvajiem sahalīniešiem tikai viņš vienīgais varētu sarakstīt visu tās vēsturi. Viņš ir valodīgs, uz jautājumiem atbild ar acīm redzamu labpatiku un gari jo gari, kā jau večuks; atmiņa viņam sākusi klibot, tāpēc yiņš skaidri atceras tikai sen pagājušo. Mājas iekārtojums pieklājīgs, kā jau kārtīgam saimniekam, ir pat divas eļļas gleznas: vienā redzams viņš pats, otra viņa mirusī sieva ar ziedu pie krūtīm. Mikrjukovs dzimis Vjatkas guberņā, pēc sejas ļoti atgādina nelaiķi rakstnieku Fetu. Savu īsto vecumu viņš slēpj, stāsta, ka viņam esot tikai 61 gads, bet īstenībā viņam ir pāri par 70. Precējies otrreiz ar nometinātā meitu, jaunu sievieti, ar kuru viņam seši bērni, vecumā no 1 līdz 9 gadiem. Jaunākais vēl zīdainītis.

Mana saruna ar Karpu Jerofejiču ieilga tālu pāri pusnaktij, un visi notikumi, kurus viņš man stāstīja, attiecās tikai uz katorgu un tās varoņiem, piemēram, uz cietuma priekšnieku Seļivanovu, kas lielās dusmās ar dūri sitis vaļā durvju piekaramo atslēgu, un cietumnieki galu galā viņu pašu nogalinājuši par nežēlīgu izturēšanos.

Kad Mikrjukovs devās uz savu mājas galu, kur gulēja viņa sieva un bērni, es izgāju ārā. Bija ļoti klusa, zvaigžņota nakts. Naktssargs klabināja savu klabekli, kaut kur tuvumā urdzēja strauts. Ilgi stāvēju un skatījos gan uz debesīm, gan uz mājelēm, un man likās brīnumaini, ka atrodos desmittūkstoš verstu no mājām — kaut kur Paļevā, pasaules viņā malā, kur ļaudis nezina, kāda nedēļas diena pašlaik ir, un diez vai arī viņiem vajag to zināt, jo šeit pilnīgi vienalga, vai šodien trešdiena vai ceturtdiena …

Vēl tālāk uz dienvidiem pie projektētā pasta ceļa ir apmetne Valži, kas dibināta 11389. gadā. Seit ir 40 vīriešu un nav nevienas sievietes. Nedēļu pirms manas ierašanās no Rikovskas trīs ģimenes aizsūtītas vēl tālāk uz dienvidiem, lai dibinātu Longari apmetni pie Poronajas upes pietekas. Sīs divas apmetnes, kurās dzīve tikko sākas, atstāju tā autora rīcībā, kuram būs iespēja braukt uz tām pa labu ceļu un pašam tās apskatīt.

Lai pabeigtu Timas apgabala apmetņu apskatu, jāpiemin vēl tikai divas apmetnes: Malotimova un Andrejeivanovska. Tās abas atrodas pie Mazās Timas upes, kas sākas pie Piļingas un ietek Timā Derbinskas tuvumā. Malotimova ir visvecākā Timas apgabala apmetne un dibināta 1877. gadā. Senāk, kad braukuši pāri Piļingas kalniem, ceļš uz Timu gājis cauri šai apmetnei. Tajā tagad ir 190 iedzīvotāji: 111 vīrieši un 79 sievietes. Saimnieku un līdzīpašnieku kopskaits 67. Kādreiz Malotimova bijusi galvenā apmetne un tā apvidus centrs, kurš veido tagadējo Timas apgabalu, bet šobrīd Malotimova atrodas sāņus un līdzinās provinces pilsētiņai, kurā sastindzis itin viss; par seno varenību liecina tikai neliels cietums un māja, kurā dzīvo cietuma priekšnieks. Šobrīd Malotimovas cietuma priekšnieka amatā ir K. kungs, inteliģents un ļoti labsirdīgs jauns cilvēks, pēterburdzietis, kurš, kā redzams, gauži skumst pēc Krievijas. Milzīgais kroņa dzīvoklis ar augstām un plašām istabām, kurās dobji un vientuļi skan soļi, stīgra garlaicība, kad nav kur dēties, nomāc viņu tik ļoti, ka jauneklis jūtas tikpat kā gūstā. Gluži kā tīšuprāt jauneklis pamostas agri, īsi pirms pulksten četriem vai pieciem. Pieceļas, padzer tēju, aiziet uz cietumu … Ko lai dara pēc tam? Pēc tam staigā pa savu labirintu, uzmezdams acis drīvētām baļķu sienām, staigā, staigā, atkal padzer tēju un pievēršas botānikai, tad staigā atkal un atkal, vēlreiz padzer tēju, un neko citu viņš nedzird kā tikai savus soļus un vēja gaudošanu. Malotimovā ir daudz cilvēku, kas šeit ilgi dzīvojuši. Viņu vidū sastopu arī tatāru Turažijevu, kas kopā ar Poļakovu kādreiz braucis uz Nijskas līci; tatārs ar patiku tagad atceras gan ekspedīciju, gan Poļakovu. Starp večiem dzīves veida ziņā interesants var likties vēl nometinātais raskoļņiks Bogdanovs, kas nodarbojas ar augļošanu. Viņš ilgi nelaida mani savā mājā, bet ielaidis gari klāstīja, ka tagad klaiņājot daudž visādu ļautiņu, — ja ielaidīšot, ko tur varot zināt, vēl aplaupīšot un tā tālāk.

Andrejeivanovskas apmetne nosaukta šādā vārdā tāpēc, ka reiz kāds saukts par Andreju Ivanoviču. Apmetne dibināta 1885. gadā purvā. Tagad ir 382 iedzīvotāji: 277 vīrieši un 105 sievietes. Saimnieku skaits kopā ar līdzīpašniekiem 231, kaut arī šeit, tāpat kā Paļevā, pilnīgi pietiktu kādu 50. Šejienes iedzīvotāju sastāvu arī nevar saukt par veiksmīgu. Tāpat kā

Paļevā dzīvo pārliecīgi daudz sīkpilsoņu un raznočiniešu, kas nekad nav bijuši zemkopji, tāpat šeit, Andrejeivanovskā, ir daudz iedzīvotāju, kas nav pareizticīgie; to ir vesela ceturtdaļa no iedzīvotāju kopskaita: 47 kātoji, tikpat daudz muhamedāņu un 12 luterāņi. Bet pareizticīgo vidū daudz cittautiešu, piemēram, gruzīnu '. Tik liels raibums piešķir iedzīvotājiem nejauši sagadījušos salašņu bara pieskaņu un neļauj saplūst viņiem vienā vienotā ciema sabiedrībā.

XI

Projektētais apgabals. — Akmens laikmets. — Vai ir bijusi brīvprātīga kolonizācija? — Gijaki. — To skaits, āriene, augums, uzturs, apģērbs, mītnes, higiēniskie apstākli. — Gijaku raksturs. — Viņu pārkrievošanas mēģinājumi. — Oroii.

Abi ziemeļu apgabali, kā lasītāji var vērot no nule pabeigtā apmetņu apskata, aizņem platību, kas līdzinās nelielam Krievijas apriņķim. Aprēķināt abu apgabalu platību kvadrātverstīs diezin vai šobrīd ir iespējams, jo abu apgabalu ziemeļos un dienvidos nav nekādu robežu. Starp abu apgabalu administratīvajiem centriem, Aleksandrovskas posteni un Rikovsku pa īsāko ceļu ar kalnu pāreju pār Piļingu rēķina 60, bet caur Arkajas ieleju 74 verstis. Pēc šejienes ieskatiem tas nav tuvu. Nerunājot nemaz par Tangi un Vangi, pat Paļevu uzskata par tālu apmetni, bet jaunu apmetņu dibināšana mazliet uz dienvidiem no Paļevas gar Poronajas pietekām ir pat izvirzījusi darba kārtībā jautājumu par jauna apgabala dibināšanu. Kā administratīva vienība šāds apgabals atbilst apriņķim; pēc Sibīrijas jēdzieniem tā varētu saukt tikai cienījamu distanci, kas nav apbraucama pat veselā mēnesī, piemēram, Anadiras apgabals, un ierēdnim sibīrietim, kas viens pats

' Starp citu, šeit dzīvo bijušie Kutaisas muižnieki brāļi Čikovani. Aleksejs un Teimurass. Bijis vēl trešais brālis, bet tas nomiris ar diloni. Viņu mājā nav nekādu mēbeļu un tikai uz grīdas izklāts pēlis. Viens no viņiem ir slims.

darbojas divu vai trīssimt verstu lielos attālumos, SahalTnas sadrumstalošana sīkos apgabalos var likties greznība. Bet Sahalīnas iedzīvotāji taču dzīvo neparastos apstākļos, un pārvaldīšanas mehānisms šeit ir daudz sarežģītāks nekā Anadiras apgabalā. Izsūtīto kolonijas sadrumstalošanu sīkās administratīvās vienībās radījusi pati dzīve, kura bez daudz kā cita, par ko vēl būs jārunā, pirmkārt, parādījusi — jo īsāki ir attālumi izsūtīto kolonijā, jo vieglāk un ērtāk to pārvaldīt, un, otrkārt, sadrumstalošana apgabalos radījusi lielākus štatus un cilvēku pieplūdumu no kontinenta, un tas, bez šaubām, labvēlīgi ietekmējis koloniju. Inteliģentu cilvēku kvantitatīvā palielināšanās ievērojami uzlabojusi ari kvalitāti.

Sahalīnā dzirdēju runājam par jaunu projektēto apgabalu; par to runāja kā par Kanaanas zemi, jo uz plāna cauri visam šim apgabalam gar Poronajas upi virzās ceļš uz dienvidiem; projektēja pārvietot uz jauno apgabalu katordzniekus, kas tagad dzīvo Duē un Vojevodskas cietumā, pēc pārvietošanas palikšot tikai atmiņas par šīm briesmīgajām vietām, ogļraktuves tad vairs nebūšot sabiedrības «Sahalīna» rīcībā, kura jau sen nepilda līgumu, un ogļu ieguvi veikšot nevis katordznieki, bet arteļos apvienojušies nometinātie. [26]

' Starp ģenorū]a Kononoviča pavēlēm ir viena, kas skar jau sen iecerēto Duē un Vojevodskas cietuma likvidēšanu: «Apskatījis Vojevodskas cietumu, personiski pārliecinājos, ka nedz apvidus, kurā tas atrodas, nedz šajā cietumā ieslodzīto noziedznieku svarīgums, kuri lielāko tiesu ir ilgtermiņa noziedznieki vai tādi, kuri ieslodzīti par atkārtotiem noziegumiem, nespēj attaisnot to uzraudzības kārtību vai, labāk sakot, jebkādas faktiskas uzraudzības trūkumu, kas šajā cietumā valda jau kopš tā dibināšanas. Stāvoklis pašlaik ir šāds: cietums uzcelts šaurā ielejā kādas pusotras verstis uz ziemeļiem no Duē posteņa, satiksme ar posteni notiek tikai pa jūras krastu, un paisumi pārtrauc satiksmi divas reizes diennaktī, satiksme pa kalniem vasarā ir grūta, ziemā neiespējama; cietuma priekšnieks dzīvo Duē, viņa palīgs tāpat; vietējā kareivju vienība, no kuras sastāda sardzi un sūta konvoju līdz uz dažādiem darbiem saskaņā ar sabiedrību «Sahalīna» noslēgto līgumu, ari novietota Duē postenī, un pie Vojevodskas cietuma nav neviena, izņemot dažus uzraugus un ik dienas atnākošo nomaināmo sardzi, kuru militārā priekšniecība pastāvīgi un tuvu novērot nevar. Sīkāk neiztirzājot apstākļus, kuru dēļ cietums iekārtots tik nepiemērotā vietā un nav iespējama itin nekāda tieša uzraudzība,

Iekām izbeidzu Ziemeļsahalīnas aprakstu, neuzskatu par lieku mazliet pastāstīt par cilvēkiem, kas šeit dzīvojuši dažādos laikos un tagad dzīvo neatkarīgi no izsūtīto kolonijas. Poļakovs atradis Duikas ielejā nazim līdzīgu obsidiāna šķembu, akmens uzgaļus, akmens galodas, akmens cirvjus un tā tālāk; šie atradumi devuši viņam tiesības secināt, ka Duikas ielejā sensenos laikos dzīvojuši cilvēki, kas metālus vēl nav pazinuši; tie bijuši akmens laikmeta cilvēki. Trauku lauskas, lāču, suņu kauli, tīklu svariņi, kas atrasti seno cilvēku dzīves vietās, rāda, ka viņi pratuši podniecības amatu, medījuši lāčus, ar tīklu zvejojuši zivis un ka medībās viņiem palīdzējuši suņi. Izstrādājumus no krama, kura Sahalīnā nav, viņi, acīm redzot, dabūjuši no kaimiņiem, no kontinenta un tuvākajām salām; ļoti var būt, ka seno cilvēku pārvietošanā suņiem bijusi tāda pati nozīme kā tagad, tas ir, tie bijuši braucamie suņi. Arī Timas ielejā Poļakovs atradis pirmatnējo būvju un rupji apdarinātu ieroču atliekas. Poļakovs secina, ka Ziemeļsahalīnā «bijis iespējams eksistēt ciltīm, kas atradušās pat uz samērā zemas garīgās attīstības pakāpes; acīm redzot, šeit dzīvojuši cilvēki un gadu simtos izveidojuši paņēmienus, kā aizsargāties no aukstuma, slāpēm un bada; turklāt iespējams, ka sensenie cilvēki šeit dzīvojuši samērā nelielās obščinās un nebijuši pilnīgi nometnieki».

Ņeveļskis, sūtīdams Bcšņaku uz Sahalīnu, starp citu, uzdevis viņam pārbaudīt arī baumas par cilvēkiem, kurus Sahalīnā atstājis leitnants Hvostovs un kuri, pēc giļaku nostāstiem, dzīvojuši pie Timas upes Bošņakam izdevies likt uz šo cilvēku pēdām. Vienā no Timas apmetnēm giļaki apmaiņā pret trim aršīnām kokvilnas auduma iedevuši viņam 4 lapas, izrautas no lūgšanu grāmatas, un turklāt paskaidrojuši, ka šī grāmata piederējusi tur dzīvojušajiem krieviem. Uz vienas lapas, kas bijusi grāmatas titullapa, ar tikko salasāmiem burtiem bijis rakstīts: «Mēs, Ivans, Daņila, Pjotrs, Sergejs un Vasilijs, ko ITvostovs izsēdināja Aņivas ciemā Tomariaņivā 1805. gada 17. augustā, pārvietojāmies pie Timas upes 1810. gadā tajā laikā, kad Tomarā ieradās japāņi.» Bošņaks pēc tam apskatījis vietu, kur dzīvojuši krievi, secinājis, ka viņi novietojušies trīs mājās, ka viņiem bijuši sakņu dārzi. Iezemieši Bošņakam stāstījuši, ka pēdējais krievs, Vasilijs, nomiris nesen, ka krievi bijuši labi cilvēki, kopā ar giļakiem gājuši zivis zvejot, zvērus medīt un ģērbušies tāpat kā giļaki, bet matus cirpuši. Kādā citā vietā iezemieši pastāstījuši šādu detaļu: diviem krieviem bijuši bērni ar iezemiešu sievietēm. Tagad krievi, ko Hvostovs atstājis Sahalīnā, ir jau aizmirsti, un par viņu bērniem nekas nav zināms.

Savās piezīmēs Bošņaks, starp citu, raksta, ka, pastāvīgi taujādams, vai kaut kur salā nav bijuši apmetušies krievi, viņš Tangi ciematā uzzinājis no iezemiešiem sekojošo: pirms 35 vai 40 gadiem pie austrumu krasta gājis bojā kuģis, apkalpe izglābusies, uzcēlusi sev māju un pēc kāda laika uzbūvējusi arī kuģi; ar šo kuģi svešinieki pa Laperūza jūras šaurumu iebraukuši Tatāru jūras šaurumā, un tur kuģis atkal avarējis Mgaču ciema tuvumā, un šoreiz izglābies tikai viens

halīnā Aņivas krastā, bet 1807. gadā kopā ar savu draugu Davidovu viņš iznīcināja japāņu faktorijas Kuriļu salās un vēlreiz laupīdams paklaiņāja pa Dienvidsalialīnu. Šie drosmīgie virsnieki karoja ar Japānu bez valdības ziņas, pilnīgi paļaudamies, ka viņus nesodīs. Viņi abi beidza savu dzīvi mazliet neparasti: noslīka Ņevā, kurai centās pārkļūt pāri tobrīd, kad cēla augšā tilta posmu. Viņu varoņdarbi, kas savā laikā radīja ļoti daudz trokšņa, modināja sabiedrībā zināmu interesi par Sahalīnu, par Sahalīnu sāka runāt, un, kas to var zināt, varbūt jau toreiz bija izlemts šās skumīgās, iztēli biedējošās salas liktenis. Savā priekšvārdā Siškovs izsaka ne ar ko nepamatotu domu, it kā krievi pagājušā gadsimtā gribējuši ieņemt šo salu un it kā nodibinājuši tur koloniju.

cilvēks, kas teicis, ka viņa vārds esot Kemcs. Drīz pēc tam no Amūras ieradušies divi krievi — Vasilijs un Ņikita: Viņi pievienojušies Kemcam un Mgačos uzcēluši sev māju; krievi nodarbojušies tikai ar kažokzvēru medīšanu un braukuši tos pārdot mandžūriem un japāņiem. Viens gijaks rādījis Bošņakam spoguli, ko Kemcs it kā uzdāvinājis viņa tēvam; giļaks ne par kādu naudu neesot gribējis pārdot šo spoguli, teikdams, ka glabājot to kā dārgu jo dārgu tēva drauga piemiņu. Vasilijs un Ņikita ļoti baidījušies no krievu cara, un tāpēc varējis spriest, ka viņi ir izbēgušie. Visi trīs savu mūžu beiguši Sahalīnā.

Japānis Mamia-Rinzo [27] dzirdējis 1808. gadā Sahalīnā, ka uz rietumiem no salas bieži redzēti krievu kuģi un ka krievi ar laupīšanu galu galā piespieduši iezemiešus vienu daļu svešinieku padzīt un otru daļu nogalināt. Mamia-Rinzo min dažu krievu vārdus: Kamuci, Simena, Momu un Vasire. «Par trim pēdējiem vārdiem viegli pateikt, ka tie ir krievu vārdi,» saka Srenks, «Semjons, Foma un Vasilijs.» Bet Kamuci, pēc Šrenka domām, esot ļoti līdzīgs «Kemcam».

Šis ļoti īsais stāsts par astoņiem Sahalīnas Robinsoniem ir viss, kas attiecas uz Ziemeļsahalīnas brīvo kolonizāciju. Ja piecu Hvostova matrožu, Kemca un divu izbēgušo neparastais liktenis ļoti līdzīgs brīvas kolonizācijas mēģinājumam, tad šis mēģinājums jāatzīst par ļoti sīku un katrā ziņā par neizdevušos. Mums tas ir pamācošs varbūt tikai tāpēc, ka visi astoņi cilvēki, kas Sahalīnā dzīvojuši ilgi, līdz sava mūža beigām, nodarbojušies nevis ar zemkopību, bet ar zvejniecību un medīšanu.

Tagad, lai stāsts būtu pilnīgs, jāpiemin vēl tikai turienes pamatiedzīvotāji giļaki. Viņi dzīvo Ziemeļsahalīnā rietumu un austrumu piekrastē un gar upēm, galvenokārt Timas[28] krastos; viņu ciemi ir veci, un tie nosaukumi, kurus minējuši seni autori, saglabājušies vēl arī tagad, taču giļaku dzīvi tomēr nevar saukt par īstu nometnieku dzīvi, jo giļaki nejūt nekādu mīlestību pret vietu, kur tie dzimuši, un vispār pret noteiktu vietu, bieži atstāj savas jurtas un aiziet zvejot vai medīt, klaiņādami kopā ar ģimenēm un suņiem pa Ziemeļsahalīnu. Taču klaiņādami un pat tad, kad jādodas tālos ceļojumos uz kontinentu, viņi paliek uzticīgi savai salai, un Sahalīnas giļaks pēc valodas un parašām atšķiras no giļaka, kurš dzīvo kontinentā, varbūt ne mazāk kā mazkrievs no maskavieša. Ņemot to vērā, man liekas nebūtu visai grūti saskaitīt Sahalīnas giļakus un nesajaukt viņus ar tiem, kas no Tatāru krasta ierodas šeit medīt. Bet Sahalīnas giļakus derētu saskaitīt kaut reizi 5 vai 10 gados, citādi svarīgais jautājums par izsūtīto kolonijas ietekmi uz giļaku skaitu vēl ilgi būs neskaidrs un tiks izšķirts patvaļīgi. Pēc Bošņaka savāktām ziņām, Sahalīnā 1856. gadā bijuši pavisam 3270 giļaki. Apmēram pēc kādiem 15 gadiem Miculs jau raksta, ka varot pieņemt — visu giļaku Sahalīnā esot ne vairāk kā 1500, bet pēc jaunākajām ziņām, kuras attiecas uz 1889. gadu un kuras esmu ņēmis no oficiālā izdevuma «Ziņas par cittautiešu skaitu», abos apgabalos esot tikai 320 giļaku. Tātad, ja ticam skaitļiem, tad pēc 5 vai 10 gadiem Sahalīnā vairs nebūs neviena giļaka. Nevaru spriest, cik pareizi ir Bošņaka un Micula skaitļi, bet oficiālajam skaitlim — 320 — par laimi, dažu iemeslu dēļ nevar būt nekādas nozīmes. Ziņas par cittautiešiem sakopo kancelejas darbinieki, kam nav ne zinātniskas, ne praktiskas sagatavotības un nav pat nekādas instrukcijas; ja viņi ziņas ievāc uz vietas, giļaku ciemos, tad to, protams, dara priekšnieciskā balsī, rupji, īgni, lai gan giļaku smalkjūtības, viņu parašu dēļ, kas nepieļauj augstprātīgu un valdonīgu izturēšanos pret cilvēkiem, un giļaku riebuma dēļ pret jebkādu reģistrēšanu un skaitīšanu sevišķi uzmanīgi jāizturas pret viņiem. Turklāt administrācija ziņas ievāc ' bez jebkāda noteikta mērķa, tikai garam braucot, pie tam pētnieks nepavisam nepiemērojas etnogrāfiskai kartei un rīkojas patvaļīgi. Aleksandrovskas apgabala sarakstā ietilpināti tikai tie giļaki, kas dzīvo uz dienvidiem no Vangi apmetnes, un Timas apgabalā giļaki skaitīti tikai Rikovskas apmetnes apkaimē, kur viņi nemaz nedzīvo un sastopami tikai nejauši.

Nav šaubu, ka Salialīnas giļaku skaits nemitīgi samazinās, taču par to var spriest tikai ļoti pavirši. Un cik strauja ir šī samazināšanās? Kāpēc tā notiek? Vai tāpēc, ka giļaki izmirst, vai arī tāpēc, ka tie pārvietojas uz kontinentu vai uz salām, kas atrodas tālāk ziemeļos? Drošu skaitļu trūkuma dēļ arī mūsu spriedelēšana par krievu uzmākšanās postošo ietekmi pamatota vienīgi uz analoģijām, un ļoti iespējams, ka šī ietekme līdz šim bijusi niecīga, gandrīz līdzīga nullei, jo Sahalīnas giļaki dzīvo galvenokārt gar Timas upi un salas austrumu krastu, kur krievu vēl nav

Giļaki pieder nevis pie mongoļu, nevis pie tungusu, bet pie kādas citas nezināmas cilts, kura kādreiz^ varbūt ir bijusi ļoti spēcīga un valdījusi pār visu Āziju, taču tagad aizvada savus pēdējos gadsimtus uz neliela zemes ielāpa kā skaitliski maza, bet arvien vēl krietna un rosīga tauta. Būdami neparasti sabiedriski un kustīgi, giļaki kopš seniem laikiem paspējuši saradoties ar visām kaimiņu tautām, un tāpēc tagad sastapt pur sang2 giļaku bez mongoļu, tungusu vai ainu piejaukuma ir gandrīz neiespējami. Giļakiem seja apaļa, plakana, atgadina mēnesi, dzeltganēja, platiem vaigu kauliem, nemazgāta, ar šķību acu šķēlumu un plānu, dažreiz tikko manāmu bārdiņu; mati gludi, melni, saraini, uz pakauša sapīti bizltē. Sejas vaibsti neliecina, ka giJaki būtu mežoņi; seja vienmēr ir saprātīga, laipna, naivi vērīga; giļaki vai nu plati, svētlaimīgi smaida, vai arī ir domīgi un sērīgi kā atraitnes. Ja kāds no viņiem ar plāno bārdiņu, ar bizīti, ar maigo, sievišķīgo ģīmi stāv profilā, tad viņš var pozēt, gleznojot Kuteikinu, un tad pa daļai kļūst saprotams, kāpēc daži ceļotāji giļakus pieskaita pie Kaukāza tautībām.

Tiem, kas vairāk grib palasīt par giļakiem, ieteicu speciālistu etnogrāfu, piemēram, L. I. Srenka darbus[29]. Bet es aprobežošos tikai ar tām iezīmēm, kas raksturīgas šejienes dabiskajiem apstākļiem un kas tieši vai netieši var dot norādījumus, kuri praksē derīgi pirmoreiz šeit atbraukušajiem kolonistiem.

Giļakiem ir spēcīga, drukna miesas būve; viņi ir vidēja, pat maza auguma. Garš augums taigā būtu traucējošs. Kauli viņiem resni un raksturīgi ar stipri attīstītiem izaugumiem, šķautnēm un izciļņiem, pie kuriem piestiprināti muskuļi, un tas liek domāt, ka muskuļi ir spēcīgi un cīņa ar dabu nemitīga un spriega. Giļaku augums kalsnējs, cīpslains, bez tauku kārtas; resni un tukli giļaki nav sastopami. Acīm redzot, visi tauki tiek patērēti siltumam, kura sahalīnietim savā organismā jāsaražo ļoti daudz, lai aizstātu zudumus, ko sagādā zemā temperatūra un pārliecīgais gaisa valgums. Ir saprotams, kāpēc giļaki patērē uzturā tik daudz tauku. Viņi ēd treknu roņu gaļu, lašus, storu un vaļu taukus, gaļu ar asinīm, to visu lielā daudzumā, jēlu, kaltētu un bieži vien arī sasalušu, un tāpēc, ka viņi ēd rupju barību, košļāšanas muskuļu piestiprināšanas vietas viņiem ir neparasti attīstītas un visi zobi stipri nodiluši. Ēdiens vienīgi no dzīvnieku valsts, un retumis, tikai tad, ja gadās pusdienot mājās vai kādās dzīrītēs, pie gaļas un zivīm liek klāt Mandžūrijas ķiplokus vai kādas ogas. Ņeveļskis raksta, ka giļaki zemkopību uzskatot par lielu grēku; kas sākot rakņāt zemi vai kaut ko iestādot, tas katrā ziņā drīz miršot. Taču maizi, ar kuru viņus pirmoreiz cienājuši krievi, giļaki ēdot ļoti labprāt kā gardumu, un tagad bieži varot redzēt Aleksandrovskā vai Rikovskā giļaku, kas padusē nes maizes klaipu.

Giļaku apģērbs piemērots aukstajam, mitrajam un ļoti mainīgajam klimatam. Vasarā giļaki ģērbjas zilā ķīniešu kokvilnas kreklā vai lētā ķīniešu auduma «dabi» īpatnējā kreklā un tādās pašās biksēs, bet uz pleciem, drošs paliek drošs, uzmests puskažoks vai svārki no roņu vai suņu ādas; kājas apautas kažokādas zābakos. Ziemā viņi valkā kažokādas bikses. Pat vissiltākais apģērbs piegriezts un sašūts tā, lai neapgrūtinātu giļaku veiklās un brīvās kustības medībās un braucot ar suņiem. Dažreiz švītēdamies giļaki valkā cietumnieku halātu. Krūzenšterns pirms 85 gadiem redzējis giļaku krāšņā zīda tērpā «ar daudziem tajā ieaustiem ziediem», bet tagad šādu švītu Sahalīnā nesameklēsim ne ar uguni.

Kos attiecas uz giļaku jurtām, tad arī šeit vispirms domāts par mitro un auksto klimatu. Ir vasaras un ziemas jurtas. Pirmās celtas uz stabiem, otrās ir zemnīcas ar apaļkoku sienām un izskatās pēc četrstūrainām nošķeltām piramīdām; no ārpuses apaļkoki apmesti ar zemi. Bošņaks pārnakšņojis jurtā: zemē ieraktā 1 1/2 aršīnas dziļā bedrē, nosegtā ar tieviem baļķiem, kas veidojuši it kā griestus, un tas viss bijis apmests ar zemi. Šādas jurtas taisītas no lēta materiāla, kas vienmēr viegli pieejams, un vajadzības gadījumā šādu jurtu nav žēl pamest; tās ir siltas, sausas un neapšaubāmi daudz, daudz labākas par mitrajām un aukstajām kriju būdām, kādās mitinās mūsu katordznieki, strādādami ceļu darbos vai tīrumos. Vasaras jurtas varētu ieteikt dārzeņu audzētājiem, ogļračiem, zvejniekiem un vispār visiem tiem katordzniekiem un nometinātajiem, kas strādā ārpus cietuma un ārpus mājas.

Giļaki nekad nemazgājas, un tāpēc pat etnogrāfiem grūti noteikt, kāda ir viņu sejas īstā krāsa; veļu giļaki nemazgā, un viņu zvērādu apģērbam un apaviem ir tāds izskats, it kā ādas nule būtu nodīrātas sprāgušam sunim. No giļakiem plūst smaga, sīva dvaka, un pēc pre

tīgās, dažreiz pat neciešamas kaltētu zivju un pūstošu zivju atkritumu smirdoņas var nojaust, ka viņu mītnes ir tuvu. Pie katras jurtas parasti ir kaltētava, kas piekārta pilna ar uzšķērstām un iztīrītām zivīm, kuras notālēm, it īpaši saules gaismā izskatās pēc koraļļu virknēm. Pie šīm kaltēm Krūzenšterns redzējis milzumu sīku tārpu, kas seguši zemi collu biezā kārtā. Ziemā jurta pilna sīviem dūmiem, kas plūst no pavarda, un turklāt giļaki, viņu sievas un pat bērni smēķē tabaku. Par giļaku slimīgumu un mirstību nekas nav zināms, bet jādomā, ka šie neveselīgie higiēniskie apstākļi katrā ziņā nelabvēlīgi ietekmē viņu veselību. Varbūt tāpēc giļaki ir maza auguma, uzblīdušu seju, mazliet gurdeni un laiski kustībās; varbūt ar to pa daļai izskaidrojams arī apstāklis, ka giļaki vienmēr ļoti vāji pretojušies epidēmijām. Piemēram, ir zināms, cik postīgas Sahalīnā bijušas bakas. Sahalīnas ziemeļu galā starp Jeļizavetas un Marijas zemesragu Krūzenšterns atradis giļaku ciemu ar 27 mājām; P.P. Glens, kas piedalījies slavenajā Sibīrijas ekspedīcijā un bijis Sahalīnā 1860. gadā, ieraudzījis tur vairs tikai kādreizējā ciema pazīmes un arī citās salas daļās esot sastapis vienīgi daudzo agrāko iedzīvotāju iedzīves atliekas. Giļaki viņam stāstījuši, ka pēdējos 10 gados, tas ir, pēc 1850. gada Sahalīnas iedzīvotāju skaits baku sērgā ievērojami samazinājies. Un jāšaubās, vai arī tās briesmīgās baku epidēmijas, kas senāk iznīcinoši plosījušās Kamčatkā un Kuriļu salās, gājušas secen Sahalīnai. Protams, briesmīgas nav pašas bakas, bet vājās pretošanās spējas, un, ja šajā kolonijā ievazās izsitumu tīfu vai difteriju un tā iekļūs giļaku jurtās, radīsies tāds pats posts kā no bakām. Sahalīnā man negadījās dzirdēt ne par kādām epidēmijām; var teikt, ka pēdējos 20 gados tās šeit nepavisam nav bijušas, izņemot gan epidēmisko konjunktivītu, kas Sahalīnā vērojams arī tagad.

Ģenerālis Kononovičs atļāvis uzņemt slimos cittautiešus apgabala lazaretē un viņus tur ārstēt uz valsts rēķina (1890. gada pavēle Nr. 335). Tiešu novērojumu par giļaku slimīgumu mums nav, bet par to var gūt zināmu ieskatu pēc cēloņiem, kas slimības rada, piemēram, pēc netīrības, pārmērīgas alkohola lietošanas, sensenas saskares ar ķiniešiem un japāņiem \ pastāvīgas dzīvošanas kopā ar suņiem, pēc dažādām traumām un tā tālāk, un tā tālāk. Nav šaubu, ka giļaki bieži slimo un viņiem bieži vajadzīga medicīniskā palīdzība, un, ja apstākļi dos viņiem iespēju izmantot ārstēšanās atļauju, vietējiem ārstiem radīsies iespēja novērot viņus tuvāk. Medicīna nav spējīga aizkavēt liktenīgo izmiršanu, bet varbūt ārstiem izdosies izpētīt apstākļus, kādos mūsu iejaukšanās giļaku tautas dzīvē varētu viņiem kaitēt vismazāk.

Par giļaku raksturu autori spriedelē dažādi, bet visi ir vienis prātis, ka šī tauta nav kareivīga, ka giļakiem nepatīk ķildas, kautiņi un viņi mierīgi sadzīvo ar kaimiņiem. Svešinieku atbraukšanu giļaki vienmēr vēro ar aizdomām, bažīdamies par savu nākotni, taču ik reizi uzņem svešiniekus laipni, bez jebkāda protesta un vienīgi — dažreiz giļaki melo, tēlodami Sahalīnu drūmās krāsās, cerēdami ar to svešos atbaidīt no salas. Ar Krūzenšterna līdzceļotājiem giļaki apkampušies, un, kad saslimis L. I. Šrenks, tad šī vēsts drīz izplatījusies starp giļakiem un viņi no visas sirds bēdājušies. Giļaki melo tikai tad, kad ko pērk, pārdod, sarunājas ar šaubīgu vai, pēc viņu domām, bīstamu cilvēku, bet, iekām melot, viņi saskatās cits ar citu — pavisam bērnišķīgs paradums. Jebkādi meli un lielīšanās parastajās attiecībās, kam nav sakara ar pirkšanu un pārdošanu, viņiem ir pretīgi. Atceros, ka reiz Rikovskā divi giļaki, kuriem šķita, ka es viņiem meloju, pārliecināja mani, ka viņi tiešām nīst melus. Bija pievakare. Divi giļaki — viens ar bārdiņu, otrs ar tuklu meitieša seju — zvilnēja zālītē pie kāda nometinātā mājas. Es gāju garām. Giļaki paaicināja mani klāt un lūdza, lai es ieejot mājā un iznesot no turienes viņu virsdrēbes, ko viņi no rīta atstājuši pie nometinātā; viņi paši ne uzdrošinājās ieiet. Sacīju, ka arī man nav tiesību iet cita mājā, ja tur nav saimnieka. Brītiņu klusējām.

—   Vai tu esi politička (tas ir, politiskais)? — jautāja man giļaks ar meitieša seju.

—   Nē, neesmu.

—    Tātad tu esi raksti-raksti (tas ir, rakstvedis)? — viņš vaicāja, ieraudzījis man rokā papīra lapu.

—   Jā, es rakstu.

—   Cik tev maksā algu?

Es pelnīju apmēram trīssimt rubļu mēnesī. Šo skaitli es arī minēju. Kaut jūs redzētu, cik nepatīkamu, pat slimīgu ietekmi radīja mana atbilde. Abi giļaki pēkšņi satvēra vēderu un, stipri paliekušies uz priekšu, šūpojās, it kā viņiem ļoti sāpētu kuņģis. Viņu sejās izpaudās izmisums.

—   Ai, kāpēc tu tā vari runāt? — es dzirdēju. — Kāpēc tu tik slikti runā? Ai, ai, tā nav labi! Nevajag tā!

—   Ko tad sliktu esmu teicis? — es vaicāju.

—   Butakovs, apgabala priekšnieks, liels vīrs, saņem divi simti, bet tu neesi nekāds priekšnieks, maķenīt raksti — un tev trīs simti! Nav labi runāji! Nevajag tā!

Saku viņiem skaidrot, ka apgabala priekšnieks, kaut ari ir liels vīrs, bet dzīvo uz vietas un tāpēc saņem tikai divi simti, bet es, kaut arī tikai raksti-raksti, toties esmu atbraucis no tālienes, vairāk nekā desmit tūkstošus verstu, izdevumu man ir vairāk nekā Butakovam, tāpēc arī naudas man vajag vairāk. Tas giļakus nomierināja. Viņi pārmija skatienus, parunājās savā starpā giļaku valodā un vairs nemocījās. Pēc giļaku sejām bija redzams, ka viņi man jau tic.

—   Tiesa, tiesa … — bārdainais giļaks man mundri sacīja. — Labi. Ej …

—   Tiesa, — pamāja man ar galvu otrs. — Ej!

Ja giļaki kaut ko apņēmušies, viņi to izpilda ļoti apzinīgi, un neesot vēl bijis gadījuma, ka giļaks pusceļā pamestu pastu vai izlietotu cita mantu. Poļakovs, kuram bijusi darīšana ar giļaku laiviniekiem, raksta, ka viņi esot ļoti kārtīgi uzņemto saistību izpildītāji, un valsts kravu nogādāšanā viņi esot izcili. Viņi ir rosīgi, saprātīgi, jautri, izturas brīvi un nejūt nekādu biklumu

spēcīgo un bagāto klātbūtnē. Nekādu varu pār sevi neatzīst^ un, šķiet, viņiem nav pat jēdzienu «vecākais» un «jaunākais». I. Fišera «Sibīrijas vēsturē» teikts, ka pazīstamais ceļotājs Pojarkovs vairākkārt ieradies pie giļakiem, pār kuriem tolaik «nebijis nekādas svešas varas». Viņiem esot vārds «džančins», tas ir, «pārākais», bet tā viņi saucot tiklab ģenerāļus, kā arī bagātus tirgoņus, kuriem daudz kokvilnas audumu un tabakas. Pie Ņeveļska, skatīdamies uz cara ģīmetni, giļaki teikuši, ka tas droši vien esot fiziski spēcīgs vīrs, kas dodot daudz tabakas un audumu. Salas priekšniekam Sahalīnā ir milzīga un pat briesmīga vara, bet reiz, kad kopā ar viņu braucu no Verhņijarmudanas uz Arkovu, ceļā sastaptais giļaks nekautrējās mums pavēloši uzsaukt: «Stāt!» — un pēc tam vaicāja, vai braukdami neesot manījuši viņa balto suni. Giļaki, kā par to runā un raksta, ari ģimenē neciena vecākos. Tēvs nedomā, ka viņš ir vecāks par savu dēlu, bet dēls negodā tēvu un dzīvo, kā grib, vecaimātei jurtā nav vairāk varas kā pusaugu meitenei. Bošņaks raksta, ka viņam ne vienreiz vien gadījies redzēt, ka dēls sit un dzen laukā no mājas savu māti, un neviens nav uzdrošinājies teikt dēlam ne vārda. Ģimenes vīrieši visi ir savā starpā vienlīdzīgi; tam, kas giļakus pacienā ar degvīnu, jācienā arī paši mazākie puišeļi. Bet ģimenes sievietes visas ir vienlīdz beztiesiskas, vienalga, vai tā ir vecāmāte, māte vai zīdainīte; pret tām izturas kā pret mājlopiem, kā pret lietām, ko var izsviest mēslainē, pārdot, paspert ar kāju kā suni. Pret suņiem giļaki tomēr dažreiz izturas laipni, bet pret sievietēm nekad. Laulības uzskata par nieka lietu, mazāk svarīgu nekā, piemēram, iedzeršana, tās nenotiek ne ar kādām reliģiozām vai māņticīgām ceremonijām. Šķēpu, laivu vai suni giļaks iemaina pret jaunavu, ved viņu savā jurtā un gulstas ar atvesto uz lāčādas — tas arī ir viss. Daudzsievību pieļauj, taču tā nav plaši attīstījusies, kaut gan giļakiem sieviešu, kā redzams, ir vairāk nekā vīriešu. Giļaku nicinošā izturēšanās pret sievieti kā pret zemu radījumu vai lietu aiziet pat tiktāl, ka attieksmē uz sievietēm viņi neuzskata par peļamu pat verdzību šā vārda tiešā un rupjā nozīmē. Srenks apgalvo, ka giļaki bieži atvedot sev līdzi verdzenes, ainu sievietes; acīm redzot, giļakiem sievietes ir tāda pati tirdzniecības prece kā tabaka vai lēts kokvilnas audums. Zviedru rakstnieks Strindbergs, plaši pazīstamais sieviešu nīdējs, kurš vēlas, lai sieviete būtu tikai verdzene un kalpotu vīrieša iegribām, patiesību sakot, ir giļaku domu biedrs; ja viņam gadītos atbraukt uz Ziemeļsahallnu, giļaki viņu ilgi nelaistu vaļā no saviem apkampieniem.

Ģenerālis Kononovičs man teica, ka viņš gribot Sahalīnas giļakus pārkrievot. Nezinu, kālab tas vajadzīgs. Lai gan jāpiebilst, ka pārkrievošana sākusies jau sen pirms šā ģenerāļa atbraukšanas Sahalīnā. Sākusies ar to, ka daži ierēdņi, kas saņem pat ļoti mazu algu, iemantojuši dārgus lapsu un sabuļu kažokus, bet giļaku jurtās parādījušās krievu degvīna pudeles '; pēc tam giļakus aicinājuši piedalīties izbēgušo ķeršanā, pie kam par katru nošautu vai noķertu izbēgušo bijusi noteikta atlīdzība naudā. Ģenerālis Kononovičs pavēlējis pieņemt giļakus par uzraugiem; vienā viņa pavēlē rakstīts, ka tas tiek darīts tāpēc, ka ārkārtīgi nepieciešami cilvēki, kas labi pazīst apvidu, un lai vietējai priekšniecībai būtu vieglāk sazināties ar cittautiešiem; taču sarunā ģenerālis man teica, ka šā jaunieveduma mērķis esot arī pārkrievošana. Vispirms par cietuma uzraugiem apstiprināti giļaki Vasjka, Ibalka, Orkuns un Pavļinka (1889. g. 308. pavēle), pēc tam Ibalka un Orkuns atlaisti «par ilgstošu neierašanos pēc rīkojumiem» un par uzraugu apstiprināts Sofronka (1889. g. 426. pavēle). Es šos uzraugus redzēju, viņiem bija amata nozīmes un revolveri. Starp viņiem sevišķi populārs un visvairāk duras acīs giļaks Vasjka— veikls un viltīgs žūpa. Reiz, iegājis kolonizācijas fonda bodē, ieraudzīju tur veselu baru inteliģentu; pie durvīm stāvēja Vasjka; kāds rādīja uz plauktu ar pudelēm un teica, ja visu to izdzertu, tad varētu sareibt, un Vasjka verdziskā padevībā smaidīja un laimē sāka starot kā īsts lišķis. Neilgi pirms manas ierašanās kāds giļaku tautības uzraugs, dienesta pienākumus pildīdams, nošāvis katordznielcu, un vietēji gudrinieki risinājuši jautājumu, kā viņš šāvis — krūtīs vai mugurā, •— tas ir, vai giļaks esot jānodod tiesai vai neesot.

Ka saskare ar cietumu giļakus nevis pārkrievos, bet galīgi sagandēs, tas nemaz nav jāpierāda. Viņi ne tuvu vēl nesaprot mūsu vajadzības, un diez vai ir kāda iespēja viņiem ieskaidrot, ka katordzniekus ķer ciet, sloga cietumā, ievaino un dažreiz nošauj nevis kādas iedomas dēj, bet lai izpildītu tiesas spriedumu; gijaki šeit redz tikai varmācību, zvēriskuma izpausmi un sevi droši vien uzskata par algotiem slepkavām Ja jau giļakus nepieciešams pārkrievot un bez tā nevar iztikt, tad, manuprāt, līdzekļu izvēlē šā nolūka sasniegšanai vispirms jāņem vērā nevis mūsu, bet viņu vajadzības. Iepriekš minētā pavēle, ka atļauts uzņemt cittautiešus apgabala lazaretē, pabalstu izsniegšana miltos un putraimos, kā tas bijis 1886. gadā, kad giļaki nez kāpēc cietuši badu, un pavēle, ka parāda dēļ giļakiem nedrīkst atņemt mantu, un parādu atlaišana (1890. gada 204. pavēle) — līdzīgi pasākumi varbūt drīzāk novedīs pie mērķa nekā uzraugu nozīmju un revolveru izsniegšana.

Ziemeļsahalīnā dzīvo ne vien giļaki, bet nelielā skaitā arī vēl oroki vai oroči, kas pieder pie tungusu cilts. Bet, tā kā kolonijā par viņiem tikai šis tas dzirdams un viņu apdzīvotos apvidos vēl nav krievu apmetņu, tad aprobežošos tikai ar oroku pieminēšanu.

Es aizbraucu uz dienvidiem. — Dzīvespriecīgā dāma. — Rietumu krasts. — Straumes. — Mauha. — Kriljona. — Aņiva. — Korsakova postenis. — Jaunas iepazīšanās. — Nordosts. — Dienvidsahalīnas klimats. — Korsakovas cietums. — Ugunsdzēsēji.

Desmitajā septembrī es atkal biju uz lasītājiem jau pazīstamā «Baikāla» klāja, lai šoreiz brauktu uz Dienvidsahalīnu. Devos projām ar lielu prieku, jo ziemeļi man jau bija apnikuši un ilgojos jaunu iespaidu. «Baikāls» pacēla enkuru pirms desmitiem vakarā. Melna tumsa. Viens pats stāvēju tvaikoņa pūpē un, lūkodamies atpakaļ, atvadījos no šīs drūmās pasaulītes, kuru no jūras sarga Trīs brāļi, kas tagad tikko vairs bija nojaušami un tumsā atgādināja trīs melnus mūkus; cauri tvaikoņa trokšņiem tomēr dzirdēju, ka bangas šķīda pret šiem rifiem. Bet drīz Zonkjērs un Brāļi palika tālu aiz muguras un tumsā izgaisa — man uz visiem laikiem; pamazām apklusa plīstošo viļņu krākšana, kurā šķita skanam bezspēcīgas, niknas skumjas… Nobraucām verstis astoņas — krastā iemirdzējās ugunis; tas bija briesmīgais Vojevodskas cietums, un vēl pēc laiciņa parādījās Duē ugunis. Taču drīz pazuda arī tās, palika tikai tumša nakts un baismīga sajūta kā pēc nejauka, šaušalīga sapņa.

Nogājis lejā, sastapu tur jautru sabiedrību. Kopkajītē bija ne vien komandieris un viņa palīgi, bet arī daži pasažieri: jauniņš japānis, kāda dāma, intendantūras ierēdnis un priesteris — mūks Iraklijs, Sahalīnas misionārs, kas man nopakaļ brauca uz Dienvidiem, lai no turienes reizē ar mani dotos uz Krieviju. Mūsu ceļa biedrene — jūras virsnieka sieva bija bēgusi no Vladivostokas, jo nobijusies no holeras, un tagad, mazliet nomierinājusies, devās atpakaļ. Viņai bija apskaužams raksturs. Visniecīgākā iemesla dēļ viņa aizrautīgi smējās ārkārtīgi sirsnīgiem, dzīvespriecīgiem smiekliem, līdz zemei liekdamās, asarām acīs; stāstīja kaut ko, mēli piesizdama, un atkal skaļi smējās, nevaldāma līksme brīžiem šalca kā strūklaka, un, raudzīdamies uz svešo dāmu, sāku smieties ari es, pēc tam priesteris Iraklijs un tad arī japānis. «Nu!» beigu beigās iesaucās komandieris, atmetis ar roku, un smiekli pielipa arī viņam. Laikam gan nekad Tatāru jūras šaurumā, kas parasti ir drūms, neviens nav smējies tik daudz. Nākamās dienas rītā uz klāja patērzēt sanācām kopā — priesteris-mūks, dāma, japānis un es. Atkal smiešanās, un tā tik vēl trūka, lai vaļi, paslējuši purnus no ūdens, sāktu zvaigāt, skatīdamies uz mums.

Gluži kā tīšuprāt laiks bija silts, kluss, patīkams. Pa kreisi tuvu, tuvu zaļoja Sahalīna, tieši tā salas neapdzīvotā, neskartā daļa, ko vēl nav sagandējusi katorga; pa labi skaidrais, pilnīgi caurspīdīgais gaiss nespēja aizsegt tikko saskatāmo Tatāru krastu. Šeit jūras šaurums jau vairāk izskatās pēc jūras un ūdens nav tik duļķains kā pie Duē; šeit plašuma vairāk un elpot ir vieglāk. Sahalīnas dienvidu trešdaļa pēc ģeogrāfiskā stāvokļa atbilst Francijai, un, ja nebūtu auksto straumju, mums piederētu brīnišķīgs novads, un tagad tajā, protams, dzīvotu ne tikai Škandibas un Bezbožniji vien. Saltās jūras straumes, kas plūst no ziemeļu salām, kur pat vasaras beigās vēl ir kūstoša ledus blāķi, apskalo Sahalīnu no abām pusēm, pie tam austrumu krastam, kas vairāk pieejams straumēm un aukstiem vējiem, jāuzņemas ciešanu lielākā daļa; daba tur ir neapšaubāmi barga un florai ir īstas polārās floras iezīmes. Taču rietumu krasts ir daudz laimīgāks; šeit aukstās straumes ietekmi maigāku dara siltā Japānas straume, kas pazīstama ar vārdu Kurosio; nav šaubu — jo tālāk uz dienvidiem, jo klimats siltāks, un rietumu krasta dienvidu daļā vērojama samērā bagāta augu valsts, bet diemžēl šeit nebūt vēl nav ne Francijas, ne Japānas klimats

Dīvaini, ka tanī pašā laikā, kad Sahalīnas kolonizētāji jau 35 gadus sēj tundrā kviešus un būvē labus ceļus uz tādām vietām, kur dzīvību var vilkt tikai zemākie mīkstmieši, salas pati siltākā daļa, proti, rietumu priekrastes dienvidu daļa ir pamesta pilnīgā novārtā. No tvaikoņa binoklī un ar neapbruņotu aci saskatāmi labu būvkoku meži un krasta nogāzes, apaugušas ar spilgti zaļu un droši vien sulīgu zāli, taču nemana nevienas mītnes un neviena cilvēka. Lai gan jāpiebilst, reiz — tas bija mūsu brauciena otrajā dienā — komandieris vērsa manu uzmanību uz nelielu mājeļu un šķūņveidīgu celtņu grupu un teica: «Tā ir Mauha.» Tur, Mauhā, jau sen, sen zvejojot jūras kāpostus, kurus ķīnieši ļoti labprāt pērkot, un, tā kā ieguve esot labi noorganizēta un jau dodot krietnu peļņu daudziem krieviem un ārzemniekiem, tad šī vieta Sahalīnā esot ļoti populāra. Tā atrodas 400 verstis uz dienvidiem no Duē, 47. platuma grādā, un raksturīga ar samērā labu klimatu. Kādreiz jūras kāpostu ieguve bijusi japāņu rokāš; Micula laikā Mauha bijušas vairāk nekā 30 japāņu ēkas, kurās pastāvīgi dzīvojuši apmēram 40 vīrieši un sievietes, bet pavasaros no Japānas atbraukuši vēl kādi 300 cilvēki, kas strādājuši kopā ar ainiem, kuri tolaik Mauhā bijuši galvenais darbaspēks. Bet tagad jūras kāpostu ieguve esot krievu tirgoņa Semjonova rokās, kura dēls pastāvīgi dzīvojot Mauhā; darbus vadot skots Dembijs, jau pusmūžā, cik vērojams, prasmīgs vīrs. Viņam esot pašam sava māja Japānā Nagasaki pilsētā, un, kad es, iepazinies ar viņu, teicu, ka rudenī droši vien ieradīšos Japānā, viņš laipni aicināja, lai apmetos kā viesis viņa mājā. Semjonovam strādājot manzas, korejieši un krievi. Mūsu nometinātie sākuši ierasties Mauhā pelnīties tikai kopš 1886. gada un droši vien pēc savas ierosmes, jo cietumu priekšnieki vienmēr esot vairāk interesējušies par skābiem kāpostiem nekā par jūras kāpostiem. Pirmie mēģinājumi bijuši diezgan neveiksmīgi; krievi slikti pārzinājuši šā darba tehniku; bet tagad viņi jau esot iemanījušies, lai gan Dembijs neesot ar krieviem tik apmierināts kā ar ķiniešiem, bet varot jau tomēr pamatoti cerēt, ka ar laiku šeit sev maizes kumosu nopelnīšot simtiem nometināto. Mauha ir pieskaitīta pie Korsakova apgabala. Tagad šeit dzīvo 38 nometinātie: 33 vīrieši un 5 sievietes. Visiem 33 ir savas saimniecības. No viņiem jau trīs ieskaitīti zemnieku kārtā. Bet sievietes visas ir katordznieces un mitinās kā piedzīvotājas. Bērnu nav, baznīcas nav, un garlaicība droši vien briesmīga, it īpaši ziemā, kad no jūras kāpostu ieguves centra aiziet strādnieki. Šejienes civilais priekšnieks ir viens vienīgs uzraugs, bet militārie priekšnieki — jefreitors un trīs kareivji '.

Sahallnas salīdzinājums ar sterleti it īpaši piemērots Sahalīnas dienvidu daļai, kas patiešām līdzīga zivs astei. Astes kreiso pusi sauc par Kriljonas zemesragu, labo pusi — par Aņivas zemesragu un pusapaļo līci starp tiem par Aņivu. Kriljona, pie kuras tvaikonis krasi pagriežas uz ziemeļaustrumiem, spožai saulei spīdot, ir diezgan glīta, un uz zemesraga esošā vientuļā sarkanā bāka līdzīga kungu vasarnīcai. Tas ir liels zemesrags, nolaidens uz jūras pusi, zaļš un līdzens kā laba līču pļava. Klajums tālu visapkārt apaudzis ar samtainu zāli, un šajā sentimentālajā ainavā trūkst tikai ganāmpulka, kas klaiņātu vēsā ēnā gar mežmalu. Taču stāsta, ka zāle šeit neesot nekāda labā un lauksaimniecība diez vai iespējama, jo vasarā Kriljonu lielākoties sedzot sāļa jūras migla, kas augu valsti ietekmējot postoši

Mēs apmetām līkumu Kriljonas zemesragam un iebraucām Aņivas līcī 12. septembra priekšpusdienā; redzams viss krasts no viena zemesraga līdz otram, lai gan līča diametrs sasniedz apmēram 80 līdz 90 verstis[30]. Pusapaļajā krastā gandrīz pašā vidū ir neliels padziļinājums, ko sauc par Lašu līcīti vai ielīci, un tur pie šā līča atrodas Korsakova postenis, dienvidu apgabala administratīvais centrs. Mūsu ceļa biedre, dzīvespriecīgā dāma,piedzīvoja patīkamu nejaušību: Korsakovas reidā bija noenkurojies Brīvprātīgo flotes tvaikonis «Vladivos.toka», nule ieradies no Kamčatkas, un ar šo kuģi atbraucis dāmas vīrs, virsnieks. Cik daudz šajā sakarā bija priecīgu saucienu, nevaldāmu smieklu, rosības!

No jūras raugoties, postenis izskatās pēc pieklājīgas pilsētiņas, nevis Sibīrijas, bet kādas īpašas pilsētiņas, kuras tipu es neapņemos nosaukt; postenis dibināts gandrīz pirms 40 gadiem, kad gar dienvidu piekrasti gan šur, gan tur bijušas izkaisītas japāņu mājas un šķūņi, un ļoti iespējams, ka šīs japāņu ēkas, kuras atradās tuvu kaimiņos, zināmā mērā ietekmējušas pilsētiņas izskatu un piešķīrušas tai savdabīgus vaibstus. Par Korsakovas dibināšanas gadu uzskata 1869. gadu, bet tas pareizi tikai attieksmē uz Korsakovu kā izsūtīto kolonijas punktu; taču īstenībā pirmais Krievijas postenis Lašu ielīča krastā nodibināts 1853.—1854. gadā. Postenis atrodas aizā, kurai vēl tagad ir japāņu nosaukums Hahkatomari, un no jūras redzama tikai posteņa viena galvenā iela un notālēm šķiet, ka iela un divas māju rindas atrodas krasta kraujā; taču tas tikai tā izskatās perspektīvā, bet īstenībā kāpums nav tik stāvs. Jaunās koka ēkas laistās un spīd saulē, mirdz balta baznīca, celta pēc vecas, vienkāršas un tāpēc skaistas arhitektūras. Pie visām mājām garas kārtis, laikam karogiem, un tas piešķir pilsētiņai nepatīkamu pieskaņu, it kā tā būtu sarus saslējusi. Seit, tāpat kā ziemeļu reidos, tvaikonis apstājas versti vai pat divas verstis no krasta un piestātne domāta tikai tvaika kuterim un liellaivām. Pie mūsu tvaikoņa vispirms piebrauca kuteris ar ierēdņiem un tūlīt skanēja priecīgas balsis: «Boj, alu! Boj, glāzīti konjaka!» Pēc tam tuvojās laiva; airēja matrožu tērpos ieģērbti katordzaugstākā dienesta pakāpē nekā viņš, majors uzplijīgi pieprasījis no viņa godbijību pret augstāku dienesta pakāpi un visu subordinācijas noteikumu ievērošanu, un tas noticis neapdzīvotā piekrastē, gandrīz tikai divatā vien, kad jauneklis aizrautīgi veicis svarīgu zinātnisku darbu.

nieki un pie stūres sēdēja apgabala priekšnieks I. I. Belijs, kurš, laivai pie trapa pieslīdot, militāri komandēja: «Airus laivā!»

Pēc brīža es un B. kungs jau bijām pazīstami; kopā aizbraucām krastā, un es pie viņa pusdienoju. Sarunājoties, starp citu, uzzināju, ka viņš nupat atbraucis ar kuģi «Vladivosloka» no Ohotskas jūras krasta, no tā sauktās Taraikas, kur katordznieki būvējot ceļu.

Viņa dzīvoklis ir neliels, bet labs un grezns. Belija kungam patīk komforts un laba virtuve, un tas jūtami atspoguļojas visā viņa apgabalā; vēlāk, braukādams pa to, redzēju uzraugu mājiņās vai zirgu stacijās ne tikai nažus, dakšiņas un glāzītes, bet pat tīras salvetes un sargus, kas prot vārīt garšīgas viras, un pats galvenais — blakšu un tarakānu šeit nav tik briesmīgi daudz kā ziemeļos. B. kungs stāstīja, ka Taraikā, ceļa būvdarbus vērojot, viņš dzīvojis lielā teltī ar komfortu, viņam bijis savs pavārs, un brīvos brīžos B. kungs lasījis franču romānus Pēc izcelšanās viņš ir mazkrievs, pēc izglītības — bijušais juridiskās fakultātes students. Viņš ir jauns, viņam nav vēl ne četrdesmit gadu, un šāds vecums, starp citu, ir Sahalīnas ierēdņa vidējais vecums. Laiki mainījušies; tagad Krievijas katorgai jauns ierēdnis ir tipiskāks nekā vecs, un, pieņemsim, ja mākslinieks šobrīd attēlotu, kā ar pletni soda klaidoni, tad viņa gleznā tur, kur senāk bija kapteinis un žūpa, vecis ar zilisarkanu degunu, tagad stāvētu inteliģents jauns cilvēks nule šūtā vicmundierī.

Iegrimām sarunās; pa to laiku bija pienācis vakars, apkalpotājs aizdedzināja lampu. Atsveicinājos no viesmīlīgā B. kunga un devos pie policijas pārvaldes sekretāra, kur man bija paredzēta mītne. Ārā tumšs un

1 Jau gandrīz aizmirsti tie laiki, kad virsnieki un ierēdņi, kas kalpojuši Dienvidsahalīnā, cietuši īstu trūkumu. 1876. gadā par pudu smalko kviešu miltu viņi maksājuši 4 rubļus, par pudeli degvīna 3 rubļus, «svaigu gaļu neviens gandrīz nekad neredz» («Русский мир», 1877. g., Nr. 7), par vienkāršākiem ļaudīm nemaz nerunājot. Tie vārda pilna nozīmē dzīvojuši postā. Laikraksta «Владипосток» korespondents vēl tikai pirms 5 gadiem ziņojis, ka «nevienam nebija pusglāzītes degvīna, mandžūru tabaka (kaut kas līdzīgs mūsu mahorkai) maksā līdz 2 rbļ 50 kap. mārciņā; nometinātie un daži uzraugi dzer zāļu un presēto tēju» (1886. g., Nr. 22).

kluss, jūra dobji šalca, zvaigžņotā debess sadrūmusi, it kā tā nojaustu, ka dabā gaidāms kaut kas nelādzīgs. Aizgājis pa galveno ielu gandrīz līdz jūrai, redzēju, ka tvaikoņi arvien vēl stāv reidā, un, kad pagriezos pa labi, sadzirdēju balsis, skaļus smieklus, tumsā ieraudzīju spoži apgaismotus logus, un sāka likties, it kā es nomaļā pilsētiņā rudens naktī laipoju uz klubu. Tas bija sekretāra dzīvoklis. Pa sadēdējušiem, čīkstošiem pakāpieniem uzgāju terasē un devos iekšā mājā. Zālē, gluži kā dievi padebešos, tabakas dūmos un miglā, kāda mēdz būt traktieros un mitrās telpās, staigāja karavīri un civili ļaudis. Ar vienu no viņiem, ar fon F. kungu, lauksaimniecības inspektoru, es jau biju pazīstams — pirms kāda laika tikāmies Aleksandrovskā, — bet ar pārējiem sastapos pirmoreiz, lai gan viņi visi mani uzņēma tik labsirdīgi, it kā mēs būtu pazīstami kopš sendienām. Mani pieveda pie galda, un arī man vajadzēja dzert degvīnu, tas ir, spirtu, uz pusēm atšķaidītu ar ūdeni, un ļoti sliktu konjaku, ēst sīkstu gaļu, ko cepa un pasniedza galdā izsūtītais katordznieks Homenko, mazkrievs ar melnām ūsām. Bez manis šajā sanāksmē bija vēl viens svešinieks — Irkutskas magnētisma un meteoroloģiskās observatorijas direktors E. V. Štelings, kas ar tvaikoni «Vladivostoka» atbraucis no Kamčatkas un Ohotskas, kur viņš rūpējies par meteoroloģisko staciju ierīkošanu. Turpat iepazinos arī ar majoru Š., Korsakovas izsūtīto katordznieku cietuma priekšnieku, kurš senāk ģenerāļa Gresera laikā kalpojis Pēterburgas policijā: cietuma priekšnieks bija liela auguma drukns vīrietis ar to solīdo, imponējošo pašapziņu, kādu man līdz šim gadījies redzēt, vienīgi pilsētas un iecirkņu pristavus vērojot. Stāstīdams man par īsu pazīšanos ar daudziem izciliem rakstniekiem Pēterburgā, majors sauca viņus gluži vienkārši vārdā — Miša, Vaņa — un, ielūgdams mani pie sevis brokastīs un pusdienās, neviļus divas reizes uzrunāja mani ar «tu»

1 Majors Š., gods kam gods, ar neviltotu cieņu izturējās pret manu literāta profesiju un visu laiku, kamēr es dzīvoju Korsakovā, daždažādi pulējās, lai man nebutu garlaicīgi. Pāris nedēju pirms manas

Kad pirms diviem naktī aizgāja viesi un es likos gultā, sadzirdēju rēkšanu un svilpoņu. Bija sācis pūst nordosts. Tātad ne bez iemesla debess bija drūma jau vakarā. Homenko, ienācis no āra, ziņoja, ka tvaikoņi aizbraukuši un jūrā jau sacēlusies stipra vētra. «Kazi, tagad atgriezīsies!» viņš teica un iesmējās. «Kur nu tie varēs viļņiem pretim stāties?» Istaba kļuva auksta un mitra, droši vien termometrs nerādītu vairāk kā sešus vai septiņus grādus. Nabaga F., policijas pārvaldes sekretārs, jauns cilvēks, nekādi nevarēja aizmigt, jo bija saķēris iesnas un klepu. Kapteinis K, kurš dzīvoja kopā ar viņu vienā istabā, arī negulēja; viņš paklaudzināja man no savas istabas caur sienu un teica:

— Es abonēju «Неделю». Vai nevēlaties?

No rīta bija auksti gan gultā, gan istabā, gan ārā. Kad izgāju no mājas, lija salts lietus un stiprs vējš locīja kokus, jūra rēca, lietus lāses sevišķi spēcīgos vēja brāzienos cirtās sejā, bungoja pa jumtiem kā sīkas skrotis. Tvaikoņi «Vladivostoka» un «Baikāls» tiešām nebija spējuši pretoties vētrai, atgriezušies, noenkurojušies reidā, un tos aizsedza lietus plīvurs. Paklaiņoju pa ielām, pa krastu gar piestātni, zāle bija slapja, no kokiem pilēja ūdens.

Piestātnē pie sarga mājiņas rēgojās jauna vaļa skelets, kādreiz šis dzīvnieks bijis laimīgs, mundrs, peldējis savā nodabā pa ziemeļu jūru klaidu, bet tagad milža baltie kauli grima dubļos un lietus tos deldēja . .. Galvenā iela šosēta un tiek uzturēta kārtībā, ir ietves, lukturi, koki, un katru dienu ielu slauka vecis ar pierē iededzinātu zīmi. Sajā ielā tikai iestādes un ierēdņu dzīvokļi, nevienas pašas mājas, kurā mitinātos izsūtītie. Ēkas lielāko tiesu jaunas un pēc izskata patīkamas, nav tādas kroņa smagnējības kā, piemēram, Duē postenī. Taču kopsummā Korsakova postenī, ja runāju par tā visām četrām ielām, vecu māju vairāk nekā jaunu, un nereti sastopamas pirms 20 vai 30 gadiem celtas

ierašanās Sahalīnas dienvidos viņš tāpat noņēmies ar angli Hovardu, piedzīvojumu meklētāju un literātu, kurš Aņivā piedzīvojis japāņu džonkas bojā eju un pēc tam sarakstījis pamatīgas blēņas par alniem savā grāmatā «The Lile with Trans — Siberian savages».

ēkas. Gan vecu ēku, gan vecu iedzīvotāju Korsakovā vairāk nekā ziemeļos, un tas varbūt liecina, ka šejienes* dienvidi vairāk mudina uz pastāvīgu un mierīgu dzīvi nekā abi ziemeļu apgabali. Šeit, kā es to novēroju, gan patriarhālisma vairāk, gan ļaudis konservatīvāki, gan parašas un pat ļaunās parašas dziļāk iesakņojušās. Piemēram, salīdzinājumā ar ziemeļiem šeit katordzniekus biežāk sodot ar miesas sodu, gadoties, ka vienā reizē perot 50 cilvēkus, un tikai dienvidos vēl patvērusies nelādzīgā paraša, ko reiz ieviesis kāds jau sen aizmirsts pulkvedis, un, proti, ja brīvais cilvēks sastop uz ielas vai krastā arestantu pūlīti, tad jau 50 soļus attālu dzirdams uzrauga bļāviens: «Mie-ie-rrā! Cepures nost!» Garām paiet drūmi cilvēki ar kailām galvām, blenž uz brīvo caur pieri, un šķiet, ja viņi nebūtu norāvuši cepures 50 soļus, bet 20 vai 30 soļus atstatu, brīvais viņus piekautu ar rungu tāpat kā Z. vai N. kungs.

Zēl, ka nesastapu vēl dzīvu visvecāko Sahalīnas virsnieku štābkapteini Šišmarevu, kurš ar savu garo mūžu un ilgo dzīvošanu Sahalīnā varētu sacensties pat ar Paļevas Mikrjukovu. Šišmarevs nomiris dažus mēnešus pirms manas atbraukšanas, un redzēju tikai savrupmāju, kurā viņš dzīvojis. Viņš apmeties Sahalīnā jau aizvēsturiskajos laikos, kad katorga šeit vēl nebijusi ieviesta, un tas šķitis tik briesmīgi sen, ka sacerēta pat leģenda par «Sahalīnas izcelšanos», kurā šā virsnieka uzvārds cieši saistīts ar ģeoloģiskām katastrofām: kādreiz, mūžsenos laikos Sahalīnas vēl nemaz neesot bijis, bet pēkšņi vulkāna izvirduma dēļ pacēlusies virs jūras līmeņa zemūdens klints un uz tās sēdējuši divi radījumi — jūras lauva un štābkapteinis šišmarevs. Šejienieši stāsta, ka viņš valkājis adītus svārkus ar uzplečiem un kroņa papīros cittautiešus dēvējis par «mežonīgajiem mežu iemītniekiem», šišmarevs piedalījies vairākās ekspedīcijās un, starp citu, braucis pa Timas upi kopā ar Poļakovu, un ekspedīcijas aprakstā lasāms, ka viņi sastrīdējušies.

Korsakova postenī ir 163 iedzīvotāji: 93 vīrieši un 70 sievietes, bet kopā ar brīvajiem, kareivjiem, viņu sievīīm un bērniem, kopā ar ieslodzītajiem, kas pārnakšņo cietumā, sanāks drusku vairāk par tūkstoti.

Saimniecības 56, taču tās visas nav lauku saimniecības, bet drīzāk pilsētas, sīkpilsoņu saimniecības, un no lauksaimniecības viedokļa tās ir ļoti niecīgas. Aramzemes pavisam 3 desetīnas, bet pļavu, kuras izmanto arī cietums, 18 desetīnu. Vajadzētu redzēt, cik cieši kļaujas māja pie mājas un cik gleznaini tās pielipušas nogāzēs un slēpjas gravas gultnē, kas īstenībā ir aiza, lai saprastu, ka tas, kurš izvēlējies šo vietu postenim, nepavisam nav domājis, ka šeit dzīvos ne vien kareivji, bet arī lauksaimnieki. Uz jautājumu, ar ko viņi nodarbojas un no kā viņi pārtiek, saimnieki atbildēja: maķenīt strādājam, maķenīt tirgojamies . . . Attieksmē uz blakus piepeļņām, kā lasītāji dzirdēs turpmāk, dienvidsahalīnieši ne tuvu nav nostādīti tādā bezizejas stāvoklī kā ziemeļsahalīnieši; dienvidnieki, ja vien vēlas, var sameklēt piepeļņu, vismaz pavasara un vasaras mēnešos, taču korsakoviešus tas daudz neskar, jo peļņās viņi iet ļoti reti un, kā īsti pilsētnieki, pārtiek no nenoteiktiem ienākumiem — nenoteiktiem tāpēc, ka tie ir nejauši un nepastāvīgi. Dažs pārtiek no naudas, ko atvedis līdzi no Krievijas, un tādu ir vairākums, cits strādā par rakstvedi, trešais par psalmotāju, ceturtajam ir bodīte, lai gan pēc likuma viņam nav tiesību tirgoties, piektais cietumnieku skrandas apmaina pret japāņu degvīnu, ko atkal pārdod, un tā tālāk, un tā tālāk. Sievietes, pat brīvās sievietes nodarbojas ar prostitūciju; izņēmums neesot pat kāda privileģētā, par kuru stasta, ka tā beigusi institūtu. Seit laiks ir siltāks un cilvēki nebadojas tik stipri kā ziemeļos; katordznieki, kuru sievas pārdod savu miesu, smēķē turku tabaku par 50 kapeikām paciņā, un tāpēc šejienes prostitūcija šķiet nejaukāka nekā ziemeļos, lai gan — vai nav vienalga?

Ģimenēs dzīvo 41 pāris, pie tam 21 pāris nelikumīgā laulībā. Brīvo sieviešu skaits ir tikai 10, tas ir, 16 reizes mazāks nekā Rikovskā un pat 4 reizes mazāks nekā tādā krasta spraugā kā Duē postenī.

Starp izsūtītajiem Korsakovā gadās interesantas personības. Minēšu beztermiņa katordznieku Piščikovu, kura noziegums devis vielu G. I. Uspenska aprakstam «Viens pret vienu». Šis Piščikovs tikmēr sitis ar nagaiku savu sievu, inteliģentu sievieti grūtniecības devītajā mēnesī, kamēr tā mirusi, un šī spīdzināšana ilgusi sešas stundas; viņš to darījis, būdams greizsirdīgs pret sievas dzīvi pirms laulībām: pēdējā karā viņa iemīlējusies kādā turku gūsteknī. Piščikovs pats nesis viņas vēstules šim turkam, pierunājis turku nākt uz satikšanos no vispār palīdzējis abiem mīlniekiem. Vēlāk, kad turks aizbraucis, jaunā sieviete iemīļojusi Piščikovu par viņa labo sirdi; Piščikovs viņu apprecējis, viņiem jau bijuši četri bērni, bet pēkšņi sirdī uzvilnījusi smaga greizsirdība . . .

Piščikovs bija patīkama izskata garš, kalsens cilvēks ar lielu bārdu. Viņš šeit kalpo par rakstvedi policijas pārvaldē un tāpēc valkā brīva cilvēka apģērbu. Čakls, ļoti pieklājīgs un, spriežot pēc sejas, pilnīgi iegrimis savās domās un noslēdzies no citiem. Aizgāju pie viņa, bet nesastapu mājās. Mājiņā viņš aizņem nelielu istabu; viņam ir kārtīgi sakopta, tīra gulta, apklāta ar sarkanu vilnas segu, blakus gultai pie sienas rāmītī kādas dāmas — laikam sievas ģīmetne.

Interesanta ir arī Zakomini ģimene: tēvs, kurš kādreiz braucis par šķipeli Melnajā jūrā, viņa sieva un dēls. Visi trīs 1878. gadā Nikolajevas pilsētā nodoti lauka kara tiesai par slepkavību un notiesāti, kā viņi paši apgalvo, būdami nevainīgi. Vecene un dēls katorgas sodu jau izcietuši, bet tēvs, Karps Nikolajevičs, 66 gadu vecs vīrs, arvien vēl ir katordznieks. Viņiem pieder bodīte, istabas ļoti pieklājīgi iekārtotas, pat labāk nekā Novomihailovkas bagātniekam Potjomkinam. Vecie 2akomini nākuši uz Sahalīnu pa zemes ceļu cauri Sibīrijai, bet dēls braucis pa jūru un ieradies trīs gadus agrāk. Starpība milzīga. Ja paklausās vecajā, drebuļi skrien pa kauliem. Kādas šausmas viņš ir pieredzējis un ko visu pārcietis, kamēr tiesāts, mocījies pa cietumiem un pēc tam trīs gadus dzīts cauri Sibīrijai; ceļā viņa meita, jaunava, kas labprātīgi gājusi līdzi tēvam un mātei katorgā, pārgurumā nomirusi, bet kuģis, kas vedis veco un veceni uz Korsakovu, pie Mauhas avarējis. Vecais to visu stāstīja, bet vecenīte raudu ja. «Ko tur nu tik daudz runāt!» vecais beidzot teica un atmeta ar roku. «Tāds ir bijis dieva prāts.»

Kulturālā ziņā Korsakova postenis jūtami palicis iepakaļ saviem ziemeļu kaimiņiem. Piemēram, šeit vēl līdz šim nav telegrāfa un meteoroloģiskās stacijasPar Dienvidsahalīnas klimatu pagaidām varam spriest tikai pēc fragmentāriem, nejaušiem novērojumiem, kurus veikušas dažādas personas, kas šeit dienējušas vai, tāpat kā es, ieradušās šeit uz īsu laiku. Saskaņā ar šādiem datiem Korsakova postenī, ja spriežam pēc vidējām temperatūrām, vasara, rudens un pavasaris gandrīz par 2° siltāki nekā Duē posteni un ziema maigāka gandrīz par 5°. Taču tanī pašā Aņivā, tikai mazliet uz austrumiem no Korsakova posteņa, Muravjovā, temperatūra ir daudz zemāka un drīzāk līdzinās Duē nekā Korsakovas temperatūrai. Bet 88 verstis uz ziemeļiem no Korsakova posteņa — Naibuči postenī kuģa «Vsadņik» komandieris atzīmējis, ka 1870. gada 11. maija rītā bijis divus grādus liels sals; snidzis sniegs. Lasītāji jau būs novērojuši, ka Sahalīnas dienvidi maz līdzinās parastajiem dienvidiem; ziema šeit tikpat barga kā Oļoņecas guberņā, bet vasara tāda pati kā Arhangeļskā. Krūzenšterns maija vidū redzējis Aņivas rietumu krastā sniegu. Korsakova apgabala ziemeļos, proti, Kusunnajā, kur iegūst jūras kāpostus, gadā bijušas 149 dienas ar lietu vai sniegu, bet dienvidos, Muravjova postenī — 130 dienas. Un tomēr dienvidu apgabalā klimats ir maigāks nekā abos ziemeļu apgabalos, un tāpēc dzīvei šeit

1 Pats vēroju, ka E. V. Stelings rūpējās par meteoroloģiskās stacijas iekārtošanu, un šinī ziņā viņam daudz palīdzēja kara ārsts Z-kis, vecs Korsakovas iedzīvotājs un ļoti labs cilvēks. Bet man gan šķiet, ka staciju vajadzētu ierīkot nevis Korsakova ostā, kas brīvi pieejama austrumu vējiem, bet kādā citā vietā apgabala vidū, piemēram, Vladimirovkas apmetnē. Lai gan jāpiebilst, ka Dienvidsahalīnā gandrīz katrā vietā savs klimats, un pareizāk būtu iekārtot meteoroloģiskos novērošanas punktus vienlaicīgi vairakās vielās: pie Buses līča, Korsakova, Kriljonā, Mauhā, Vladimirovkā, Naibuči un Taraikā. Tas, protams, nav viegli, bet nav ari nemaz tik grūti. Manuprāt, to īstenojot, varētu izmantot izglītotus trimdiniekus, kuri, kā to jau rāda pieredze, drīz iemācās patstāvīgi izdarīt novērojumus, un vajadzīgs tikai cilvēks, kas uzņemtos staciju vadīšanas pūliņus.

vajadzētu būt vieglākai. Dienvidos ziemas vidū mēdz gadītjes atkusnis, kas nekad nav novērots pie Duē vai Rikovskas; upēs salas dienvidos agrāk iziet ledus un saule pa mākoņu plaisām paraugās biežāk.

Korsakovas cietums atrodas posteņa visaugstākajā un droši vien veselībai vislabākajā vietā. Tur, kur galvenā iela atduras cietuma žogā, ir vārti, pēc izskata loti vienkārši; ka tie nav parasti mājas vārti, bet ieeja cietumā, tas redzams tikai pēc uzraksta un arī pēc tā, ka ik vakaru šeit drūzmējas katordznieki, kurus pa mazajiem vārtiņiem ielaiž tikai pa vienam un turklāt pārmeklē. Cietuma pagalms ir nolaidens, un jau no tā vidus, kaut ari apkārt ir žogs un ēkas, saskatāma zila jūra un tālais apvārsnis, un tāpēc šķiet, ka šeit ir ļoti daudz gaisa. Cietumu apskatot, vispirms duras acīs turienes administrācijas tiekšanās krasi norobežot katordzniekus no nometinātajiem. Aleksandrovskā cietuma darbnīcas un vairāku simtu katordznieku mītnes izkaisītas pa visu posteni, bet šeit visas darbnīcas un pat ugunsdzēsības šķūnis novietoti cietuma pagalmā, un dzīvot ārpus cietuma, atskaitot ļoti retus izņēmumus, nav atļauts pat katordzniekiem, kuri ieskaitīti labojošos katordznieku kategorijā. Korsakova postenis dzīvo savu dzīvi, cietums savu dzīvi, un var ilgu laiku pavadīt postenī un nepamanīt, ka ielas galā atrodas cietums.

Kazarmas šeit ir vecas, kamerās gaiss sasmacis, atejas daudz sliktākas nekā ziemeļu cietumos, maizes ceptuve tumša, karceri, kuros iesloga pa vienam, tumši, bez vēdināšanas, auksti, pats vairākkārt redzēju, ka tajos ieslodzītie trīcēja aiz aukstuma un mitruma. Tikai viena telpa šeit labāka nekā ziemeļos: plašais važās iekalto korpuss, un važās ieslēgto šeit ir samērā mazāk. Vistīrigak kazarmās dzīvo bijušie jūrnieki, viņi arī ģērbušies tirīgāk Kamēr es biju Korsakovā, cietumā

1 I. I. Belijam izdevies noorganizēt no viņiem prasmīgu komandu jūrnieku darbu veikšanai. Par vecāko iecelts kalordznieks Goļicins, maza auguma virs ar vaigu bārdu. Goļicinam patīk pafilozofet. Kad viņš sēž pie stūres un komandē: «Atdot lauvas,» — vai: «Airus ūdenī!» — viņš to dara ar zināmu priekšniecisku skarbumu. Lai gan viņam ir varen cienīgs izskats un pieredze, kamēr es biju Korsakovā, viņu divas vai trīs reizes pēra par žūpošanu un, šķiet, par ruppārnakšņoja tikai 450 katordznieki, jo visi pārējie bija komandējumā, galvenokārt ceļu darbos. Apgabalā pavisam esot 1205 katordznieki.

Šejienes cietuma priekšniekam visvairāk patīk rādīt atbraucējiem savu ugunsdzēsības kolonnu. Tā patiešām ir lieliska, un šinī ziņā Korsakova var lepoties pat salīdzinājumā ar daudzām lielām pilsētām. Mucas, ugunsdzēsības sūkņi, cirvji makstis — tas viss ir rotaļīgs un spīguļo, it kā sagatavots izstādei. Noskandināja trauksmi, no visām darbnīcām tūliņ pat drāzās laukā katordznieki bez cepurēm, bez virsdrānām, — vārdu sakot, katrs tāds, kāds trauksmes mirklī bijis, — vienā

jībām. Par otro prasmīgāko jūrnieku šeit ir izdaudzināts katordznieks Medvedevs, gudrs un drosmīgs vīrs. Reiz Japānas konsuls Kuzes kungs braucis atpakaļ no Taraikas, pie stūres sēdējis Medvedevs; lielajā laivā bijis arī uzraugs. Pievakarē vējš kļuvis spēcīgāks, uznākusi tumsa . .. Piebraucot pie Naibuči, vairs nebijusi saredzama Naibas upes ieteka, bet piestāt tieši krastā bijis bīstami, un Medvedevs nolēmis pārnakšņot jūrā, lai gan plosījusies stipra vētra. Uzraugs iekrāvis viņam pa ausi, Kuzes kungs skarbi pavēlējis turēties krasta tuvumā, bet Medvedevs neklausījis un stūrgalvīgi braucis arvien tālāk un tālāk jūrā. Jūra bijusi vētraina visu nakti; viļņi svaidījuši laivu, un ik brīdi licies, ka tie to piešļāks vai apgāzis. Konsuls vēlāk man stāstīja, ka tā bijusi visbriesmīgākā nakts viņa mūža. Kad rītausmā Medvedevs braucis pie upītes grīvas, laivā, sēkli šķērsojot, tomēr iesmēlies ūdens. Kopš tā laika Belija kungs, izvadīdams kādu kopā ar Medvedevu jūrā, ik reizi sakot:

— Lai viņš dara ko darīdams, jūs, lūdzu, klusējiet un neprotestējiet.

Cietumā sev uzmanību pievērš arī divi brāļi, bijušie Persijas prinči, kurus vēl līdz šim vēstulēs, kas pienāk no Persijas, godā par «augstībām». Prinči atsūtīti par slepkavību, ko viņi izdarījuši Kaukāzā. Pa persiešu modei viņiem galvā augstas jērādu cepures, pieres neaizsegtas. Šie persieši vēl ir pārbaudāmo kategorijā, un tāpēc viņiem nav tiesību nēsāt līdzi naudu, un viens no viņiem sūrojās, ka neesot naudas tabakas pirkšanai, lai gan no smēķēšanas, pēc viņa domām, klepus kļūstot vieglāks. Princis līmē kancelejas vajadzībām diezgan neglītas aploksnes; paraudzījies uz viņa darbu, es teicu: «Ļoti labi.» Šķiet, šī uzlielīšana sagādāja bijušajam princim lielu prieku.

Cietumā par rakstvedi strādā katordznieks Heimanis, drukns, glīts tumšmatis, kādreiz kalpojis par apakšiecirkņa uzraugu Maskavas policijā un notiesāts par mazgadīgās izvarošanu. Cietumā viņš man sekoja ik uz soļa un, kad atskatījos atpakaļ, vienmēr godbijīgi noņēma cepuri.

Šejienes bendes uzvārds ir Minajevs; viņš ir tirgoņa dēls, vēl jauns cilvēks. Todien, kad es viņu redzēju, Minajevs man stāstīja, ka šodien esot nopēris ar rīkstēm 8 cilvēkus.

mirkli iejūdzās un rāva dārdošos ratus pa galveno ielu uz jūru. Skats bija varen ietekmīgs, un majors S., šis priekšzīmīgās ugunsdzēsības iekārtas autors, jutās ļoti apmierināts un visu laiku vaicāja, vai man patīkot. KJuva tikai žēl, ka kopā ar jaunajiem ratos iejūdzās un skrēja arī veči, kurus vajadzētu saudzēt kaut vai viņu vājās veselības dēļ.

XIII

Poroanlomari. — Muravļova postenis. — Pirmā, Otrā un Trešā Aiza. — Solovļovka. — Ļutoga. — Goiijmiss. — Miculka. — Ļislvcņičnaja. — Homulovka. — Boļša/ajelaņa. — Vladimirovka. — Ferma Jeb lirmu. — Lugovaja. — Popovskije Jurti. — Berezņiki. — Kresti. — Bojšojetakoē un Malojetakoē. — Galkina. — Vraska. — Dubki. — Naibuči. — Jūra.

Korsakova apgabala apdzīvoto vietu apskatu sākšu ar apmetnēm Aņivas līča krastā. Pirmo apmetni — četras verstis uz dienvidaustrumiem no posteņa -— japāņu valodā sauc par Poroantomari. Tā nodibināta 1882. gadā vietā, kur kādreiz bijusi ainu sādžiņa. Apmetnē 72 iedzīvotāji: 53 vīrieši un 19 sievietes. Saimnieki ir 47, un 38 no viņiem dzīvo vieni paši. Lai cik plaša liekas apmetnes apkārtne, tomēr katram saimniekam iznāk tikai l U desetīnas aramzemes un mazāk nekā '/2 desetīnas pļavu; tātad lielāku platību iegūt nekur nevar vai arī ir ļoti grūti. Un tomēr, ja Poroantomari būtu ziemeļos, tad tajā jau sen būtu 200 saimnieki un viņiem 150 līdzīpašnieki; dienvidu administrācija šinī ziņā ir mērenāka un atzīst par labāku dibināt jaunas apmetnes nekā paplašināt vecās.

Poroantomarā ļaužu skaitīšanā pierakstīja deviņus večus no 65 līdz 85 gadus vecus. Vienam no viņiem Jānām Riceborskim ir 75 gadi, Očakovas laiku zaldāta ģīmis, un viņš ir tik vecs, ka droši vien vairs neatceras, bijis ko nodarījis vai nebijis nodarījis, un, lai cik dīvaini tas izklausās, šie visi ir beztermiņa katordznieki, ļaundari, kurus barons A. N. Korfs, ņemdams vērā vienīgi viņu lielo vecumu, pavēlējis ieskaitīt nometinātajos.

Kostins, nometinātais, ieslēdzies zemnīcā: pats ārā nenāk, neviena iekšā nelaiž un visu laiku lūdz dievu. Nometināto Gorbunovu visi saukā par «dieva kalpu», jo, brīvībā dzīvodams, viņš bijis svētceļnieks; pēc amata viņš ir krāsotājs, bet strādā par ganu Trešajā Aizā, varbūt aiz mīlestības uz vientulību un pašapceri.

Verstis 40 uz austrumiem vēl ir, kaut gan tikai uz kartes, Muravjova postenis. Tas dibināts samērā sen, 1853. gada L.ašu līča piekrastē, bet, kad 1854. gada paklīdušas baumas par karu, postenis likvidēts un atjaunots tikai pēc 12 gadiem Buses līča jeb Divpadsmit pēdu ostas piekrastē, — tā sauc seklu ezeru, ko ar jūru savieno atteka, kurā var iebraukt tikai kuģi ar seklu iegrimi. Micula laikā šeit dzīvojuši apmēram 300 kareivji, kas smagi slimojuši ar cingu. Posteņa dibināšanas nolūks — Krievijas ietekmes nostiprināšana Dienvidsahalīnā; bet jau pēc 1875. gada traktāta šo posteni kā nevajadzīgu likvidējuši, un ļaudis melš, ka pamestās mājeles nodedzinājuši izbēgušie katordznieki. [31]

Uz apmetnēm, kuras atrodas rietumos no Korsakova posteņa, ved patīkams ceļš gar pašu jūras krastu; pa labi — kupliem krūmiem apaugušas mālainas kraujas un nogruvumi, pa kreisi — šalcoša jūra. Smiltīs, kur bangas jau sašķīst putās un viļņi it kā noguruši veļas atpakaļ, gar visu krastu līdzīgi brūniem vāliem rēgojas izskalotie jūras kāposti. No tiem plūst sāji salkana, taču ne pretīga pūstošu ūdensaugu dvaka, un dienvidu jūrai šī smaka tikpat tipiska, kā savvaļas pīles, kas ik brīdi ceļas spārnos un izklaidē mūs visu laiku, kamēr braucam gar krastu. Tvaikoņi un burenieki šeit ir reti viesi; nekas nav redzams ne šaipus apvāršņa, ne pie apvāršņa, un tāpēc jūra izskatās tuksnešaina. Tikai retumis ieraugām kādu smagnēju plostu ar sienu; plosts tik tikko kustas, dažreiz uz šā plosta uzslieta tumša, neglīta bura, vai arī katordznieks līdz ceļiem brien pa jūru un velk virvē piesietu baļķi, — tās arī ir visas šejienes ainavas.

Bet tad ieraugām, ka kraujo krastu pāršķēlusi gara un dziļa ieleja. Tur tek Untanajas jeb Untas upīte un blakus kādreiz bijusi valsts Untas ferma, ko katordznieki iesaukuši par Ģērētavu, — skaidri saprotams, kāpēc. Tagad šeit esot cietuma dārzeņu lauki un tikai trīs nometināto mājas. Sī ir Pirmā Aiza.

Pēc tam seko Otrā Aiza, kurā sešas saimniecības. Šeit pie kāda turīga veca zemnieka — trimdinieka kā piedzīvotāja mitinās neprecējusies veca sieviete Uļjana. Kādreiz pirms daudziem, daudziem gadiem viņa noslepkavojusi savu bērniņu, to aprakusi un tiesā stāstījusi, ka bērnu neesot noslepkavojusi, bet aprakusi dzīvu, — domājusi savā prātiņā, ka tad drīzāk attaisnošot; tiesa meitai piespriedusi 20 gadus. To visu man klāstīdama, Uļjana rūgti raudāja, pēc tam noslaucīja asaras un ieprasījās: «Vai nepirksiet skābus kāpostiņus?»

Trešajā Aizā ir 17 saimniecības.

Visās šajās trīs apmetnēs 46 iedzīvotāji, to skaitā 17 sievietes. Saimnieki ir 26. Visi ļaudis šeit kārtīgi, turīgi, viņiem daudz mājlopu un daži lopus pat pārdod. Laikam jāatzīst, ka šādas labklājības iemesls ir klimats un augsne, bet reizē ar to es domāju, ja šeit ataicinātu ierēdņus no Aleksandrovskas vai Duē un lūgtu, lai rīkojas viņi, tad pēc gada visās trijās Aizās būtu nevis 26, bet 300 saimnieku, nemaz nepieskaitot līdzīpašniekus, un viņi visi pēc laiciņa izrādītos «nesaimnieciski un patvaļīgi» un tupētu mājās bez maizes kumosa. Man šķiet, ka ar šo trīs mazo apmetņu piemēru pietiek, lai beidzot iegaumētu kā likumu, ka tikmēr, kamēr kolonija vēl ir jauna un nav nostiprinājusies — jo mazāk apmetnē saimnieku, jo labāk, un, jo garāka apmetnes iela, jo apmetne nabadzīgāka.

Ceturtajā verstī no posteņa atrodas Solovjovka, kas dibināta 1882. gadā. Starp visām Sahalīnas apmetnēm

Idi ir visizdevīgākais stāvoklis: apmetne atrodas pie jūras un turklāt netālu ir zivīm bagātas upītes Susujas grīva. Iedzīvotāji tur govis un pārdod pienu. Audzē arī labību. Apmetnē 74 iedzīvotāji: 37 vīrieši un 37 sievietes. Saimnieki 26. Viņiem visiem ir aramzeme un pļavas, vidēji pa vienai desetīnai katram ģimenes loceklim. Zeme auglīga vienīgi pie jūras, krasta nogāzēs, tālāk liesa — tur augušas egles un baltegles.

Aņivas krastā ir vēl viena apmetne, tālu sāņus, apmēram 25 verstis pa zemes ceļu, bet, ja brauc pa jūru, tad 14 jūdzes no posteņa. Apmetnes nosaukums Ļutoga, tā atrodas piecas verstis no Ļutogas upes grīvas un dibināta 1886. gadā. Satiksme ar posteni ārkārtīgi neērta: kājām gar krastu vai ar kuteri pa upi, bet nometinātie brauc ar siena plostu. Apmetnē 53 iedzīvotāji: 37 vīrieši un 16 sievietes. Saimnieki ir 33.

Kas attiecas uz piekrastes ceļu, tad tas aiz Solovjovkas pie Susujas upes grīvas strauji pagriežas pa labi un tālāk dodas ziemeļu virzienā. IJz kartes Susuja ar savu augšteci piesniedzas pie Naibas upes, kas ietek Ohotskas jūrā, un gar šīm abām upēm gandrīz taisnā līnijā no Aņivas līdz austrumu krastam ir liela apmetņu rinda, kuras savieno nepārtraukts, 88 verstis garš ceļš. Sī apmetņu virkne ir dienvidu apgabala svarīgākā daļa, tā seja, bet šis ceļš ir sākums maģistrālajam pasta traktam, ar kuru Ziemeļsahalīnu grib savienot ar Dienvidsahalīnu.

Biju noguris vai apslinkojies un dienvidos vairs nestrādāju tik čakli kā ziemeļos. Bieži vien veselas dienas man aizritēja pastaigās vai izbraucot zaļumos, negribējās vairs staigāt pa mājām, un, kad man laipni piedāvājās palīdzēt, es no palīdzības nevairījos. Pirmo reizi līdz Ohotskas jūrai un atpakaļ izbraukāju kopā ar Belija kungu, kuram gribējās parādīt man savu apgabalu, un pēc tam, kad izdarīju iedzīvotāju skaitīšanu, mani ik reizi pavadīja apmetņu uzraugs N. N. Jarcevs

Dienvidu apgabala apmetnēm ir savas īpatnības, kuras kairā ziņā pamana cilvēks, kas nule atbraucis no ziemeļiem. Vispirms šeit nav tik liela nabadzība. Nepabeigtu, pamestu māju vai blīvi aiznaglotu logu neredzēju nemaz, un dēļu jumts šeit ir tikpat ikdienišķs un parasts ka ziemeļos salmu vai koka mizu jumts. Ceļi un tilti sliktāki nekā ziemeļos, it īpaši starp Malojetakoē un Sijanciem, kur palos un pēc lietus gāzēm esot neizbrienami dubļi. Iedzīvotāji izskatās jaunāki, veselīgāki un mundrāki nekā viņu ziemeļu bēdu brāļi, un tas, tāpat kā samērā lielāka apgabalā vērojamā labklājība, varbūt izskaidrojams ar to, ka dienvidos dzīvojošo izsūtīto galvenais kontingents ir uz īsāku laiku notiesātie, tas ir, lielāko tiesu jauni un katorgas mazāk nomocīti cilvēki. Sastapu arī tādus, kam vēl tikai 20 vai 25 gadi, bet viņi jau izcietuši katorgas sodu, dzīvo uz ierādītajiem zemes gabaliņiem, un diezgan daudz ir arī zemnieku tiesības ieguvušu izsūtīto, kuru vecums svārstās starp 30 un 40 gadiem Dienvidu apmetnēm par labu liecina arī tas, ka šejienes zemnieki nesteidzas braukt projām uz kontinentu: piemēram, nule pieminētajā Solovjovkā ir 26 saimnieki un 16 no tiem

lotics neko citu ka vien redzēt kokā nobriedušus ķiršus. Pārnakšņojot uzraugu mājās, viņš cēlas loti agri; es pamodos mazā gaismiņā, bet viņš jau stāvēja pie loga un paklusām deklamēja: «Virs pilsētas jau gaisma aust, vēl cieši jaunā sieva dus …» Ari J. kungs vienmēr no galvas skandēja dzejoļus. Reizēm, kad ceļā kļuva garlaicīgi, lūdzu viņu kaut ko nodeklamēt, un viņš izjusti skandēja kādu garu dzejoli, bet reizēm arī divus.

1 Tā paša iemesla dēļ, piemēram, Korsakova postenī 20 lidz 45 gadus vecu nometināto ir 70% no visu iedzīvotāju skaita. Senāk bijis drīzāk paradums nekā noteikums, ka, sadalot jaunatvestos katordzniekus pa apgabaliem, uz īsāku laiku notiesātie kā mazāk noziegušies un vieglāk labojami jāsūta uz dienvidiem, kur klimats siltāks. Taču, izraugoties uz ilgāku laiku un uz īsāku laiku notiesātos pēc pavadrakstiem, ne jau vienmēr tas darīts pietiekami uzmanīgi. Piemēram, bijušais salas priekšnieks ģenerālis llince, reiz uz tvaikoņa nejauši pārlasīdams notiesāto sarakstus, pats izraudzījis uz īsāku laiku notiesātos un nosūtījis tos uz dienvidiem; pēc tam izrādījies, ka šo laimīgo vidū ir 20 klaidoņu un tādu, kas neatceras savu vārdu, tas ir, visvairāk rūdīto un visgrūtāk labojamo noziedznieku. Tagadējā laikā šī paraša, kā redzams, jau atmesta, jo uz dienvidiem sūta uz ilgu laiku un pat uz visu mūžu notiesātos, bet briesmīgajā Vojevodskas cietumā un raktuvēs es sastapu arī uz īsu laiku notiesātos.

jau ieskaitīti zemnieku kārtā. Sieviešu loti maz; ir apmetnes, kur nav nevienas sievietes. Salīdzinājumā ar vīriešiem viņas lielāko tiesu izskatās slimas, īstas vecenes, un jātic vien ir šejienes ierēdņiem un nometinātajiem, kuri žēlojas, ka no ziemejiem viņiem katru reizi sūtot, tikai «brāķi», jo jaunās un veselīgās atstājot sev. Ārsts Z-kis man teica, ka reiz, pildīdams cietuma ārsta pienākumus, viņš sagudrojis i/meklēt nule atsūtīto sieviešu grupu, un izrādījies, ka tās visas sirgst ar sieviešu slimībām.

Dienvidos ikdienas sarunās nemaz nav dzirdami vārdi «līdzīpašnieks» vai «pušelnieks», jo šeit uz katra zemes gabaliņa nometina tikai vienu saimnieku, taču tāpat kā ziemeļos ir saimnieki, kuri tikai ieskaitīti apmetnē, bet savas mājas viņiem nav. Tiklab postenī, ķā arī apmetnēs nepavisam nav ebreju. Mājās pie sienām karājas japāņu bildītes; gadījās redzēt arī Japānas sudraba naudu.

Susujas krastā pirmā apmetne ir Golijmiss; tā pastāv tikai kopš pērnā gada un mājas vēl nav pabeigtas. Šeit ir 24 vīrieši un nav nevienas sievietes. Apmetne atrodas uz paugura, ko arī senāk saukuši par Golijmisu. Upīte šeit nav gluži klāt pie ēkām, jānoiet pie tās lejā; akas nav.

Otrā apmetne Micuļka, kas nosaukta par godu A. S. Miculam[32] kad ceļa vēl neesot bijis, tagadējās Micuļkas vietā atradusies stacija, kurā turēti zirgi ierēdņiem, kad viņi braukuši dienesta darīšanās; zirgu kopējiem un kalpiem bijis atjauts būvēties pirms termiņa, viņi apmetušies stacijas tuvumā un iekārtojuši savas saimniecības. Bijušas tikai 10 saimniecības, bet iedzīvotāji 25: no tiem 16 vīrieši un 9 sievietes. Pēc 1886. gada apgabala priekšnieks vairs nejāvis nevienam apmesties Micujkā, un darījis prātīgi, jo zeme šeit nav nekāda labā un pļavu pietiek tikai desmit saimniecībām. Tagad apmetnē ir 17 govis un 13 zirgi, turklāt arī sīklopi, kroņa sarakstā minētas 64 vistas, bet tas viss nedubultosies, ja dubultotu saimniecību skaitu.

Runājot par dienvidu apgabala apmetņu īpatnībām, aizmirsu pieminēt vēl vienu īpatnību: šeit bieži saindējas ar augu — kurpītēm (Aconitum Napellus). Micuļkā nometinātajam Takovojam cūka saindējusies ar kurpītēm un nosprāgusi, viņš pats bijis tik negausīgs, ka apēdis cūkas aknas un gandrīz nomiris. Kad iegāju Takovoja mājā, viņš tik tikko spēja noturēties kājās un runāja vārgā balsī, taču par aknām stāstīja smiedamies, un pēc viņa ģīmja, kas arvien vēl bija uzbildis, zili sarkans, varēja spriest, cik lielu postu viņam nodarījušas šīs cūkas aknas. Laiciņu pirms Takovoja ar kurpītēm saindējies vecs vīrs Koņkovs, nomiris, un viņa māja tagad ir tukša. Sī māja ir viena no Micuļkas ievērības cienīgām ēkām. Pirms dažiem gadiem bijušais cietuma priekšnieks L., noturējis kādu vīteņaugu par vīnogām, ziņojis ģenerālim Hincem, ka Dienvidsahalīnā augot vīnogas, kuras sekmīgi varētu kultivēt. Ģenerālis Hince tūlīt pavēlējis sameklēt, vai starp cietumniekiem nav kāds, kas senāk strādājis vīna dārzos. Drīz šāds ieslodzītais atradies. Tas bijis nometinātais Rajevskis, pēc nostāstiem — ļoti liela auguma vīrs. Viņš izdaudzinājis sevi par speciālistu, viņam noticējuši;

izsnieguši pavadrakstu un jau ar pirmo pagadījušos tvaikoni nosūtījuši no Alcksandrovskas posteņa kopā ar pavadrakstu uz Korsakovu. Tur viņam uzprasījuši: «Kādēļ atbrauci?» Šis atbildējis: «Vīnogas audzēt.» Korsakovas priekšnieki paskatījušies uz viņu, izlasījuši pavadrakstu un tikai plecus vien paraustījuši. Vīnogu audzētājs klaiņājis pa apgabalu, cepuri uz pakauša atgrūdis; tā kā Rajevski bija komandējis šurp salas pavēlnieks, viņš neatzinis par vajadzīgu ierasties pie apmetņu priekšnieka. Radies pārpratums. Micujkā Rajevska lielais augums un pašapzinīgā izturēšanās likusies aizdomīga, viņu uzskatījuši par klaidoni, sasējuši un aizveduši uz posteni. Tur viņu ilgi turējuši cietumā un ievākuši izziņas, pēc tam atbrīvojuši. Galu galā viņš apmeties uz dzīvi Micujkā, tur arī nomiris, un tā nu Sahalīna palikusi bez vīna dārziem. Rajevska māja par parādiem pārgājusi valsts īpašumā un pārdota Koņkovam par 15 rubļiem. Vecais Koņkovs, maksādams naudu par māju, viltīgi piemiedzis aci un teicis apgabala priekšniekam: «Pagaidiet vien, nomiršu, un jums atkal būs ķēpāšanās ar šo māju.» Un tiešām — Koņkovs drīz saindējies ar kurpītēm, un tagad valsts iestādēm atkal jānoņemas ar šo māju '.

Miculkā dzīvo Sahalīnas Grietiņa, nometinātā Nikolajeva meita Taņa, dzimusi Pleskavas guberņā, 16 gadus veca. Viņai gaiši mati, smuidrs augums, seja smalkiem vaibstiem, laipna, maiga. Taņa jau saderināta ar uzraugu. Braukdams cauri Micuļkai, allaž redzēju viņu sēžam pie loga, domās iegrimušu. Par ko var domāt jauna, skaista meitene, kas nokļuvusi Sahalīnā, un par ko viņa sapņo — to laikam zina tikai viens pats debesu tēvs.

Piecas verstis no Micuļkas ir jauna apmetne Ļistveņičnoje, un ceļš šeit iet pa stigu cauri lapegļu mežam. Apmetni sauc ari par Hristoforovku, jo kādreiz giļaks Hristofors šeit pie upes licis sabuļiem cilpas. Šīs vietas izvēli apmetnes dibināšanai nevar saukt par veiksmīgu, jo augsne te ir slikta, lauksaimniecības kultūrām nederīga '. Ir 15 iedzīvotāju. Sievietes nevienas.

Mazliet tālāk pie Hristoforovkas upītes vairāki katordznieki kādreiz darinājuši dažādus koka izstrādājumus; viņiem atļauts būvēties pirms termiņa. Taču vietu, kurā viņi apmetušies, atzinuši par neizdevīgu, un 1886. gadā viņu četras mājas pārceltas uz citu vietu, kādas četras verstis uz ziemeļiem no Ļistveņičnajas, un šīs ēkas bijušas pamats Homutovkas apmetnes dibināšanai. Nosaukums radies tāpēc, ka nometinātais, brīvais zemnieks Homutovs šeit kādreiz medījis. Apmetnē 38 iedzīvotāji: 25 vīrieši un 13 sievietes. Saimnieki 25. Šī ir viena no visneinteresantākajām apmetnēm, lai gan arī tā var dižoties ar kaut ko ievērojamu: tajā dzīvo nometinātais Bronovskis, kas visos salas dienvidos pazīstams kā nevaldāms un nerimtīgs zaglis.

Trīs verstis tālāk ir Boļšajajelaņas apmetne, kas dibināta pirms pāris gadiem. Par «jelaņām» šeit sauc upes ielejas, kurās aug gobas, ozoli, vilkābeles, plūškoki, oši, bērzi. Parasti tie šeit ir pasargāti no aukstiem vējiem, kamēr turpat blakus kalnos un staignājos augu valsts ir pārsteidzoši nabadzīga un maz atšķiras no polārās floras, bet šeit upju ielejās ir krāšņas birzis un zāle divu vīru garumā; skaidrās vasaras dienās zeme šeit, kā mēdz sacīt, kūp, valgais gaiss kļūst smacīgs ka pirtī, sasilusī zeme visu stiebraugu sulu sadzen stublājos, un tāpēc, piemēram, rudzi vienā mēnesī izaug gandrīz asi gari. Sīs upju ielejas, kas mazkrieviem atgādina dzimtās levadas, kur pļavas mijas ar dārziem un birzīm, apmetnēm ir visvairāk noderīgas '.

Boļšajajelaņā ir 40 iedzīvotāju: 32 vīrieši un 8 sievietes. Saimnieku skaits — 30. Kad nometinātie lauzuši celmus, lai rastos laukums māju būvēšanai, viņiem pavēlēts saudzēt vecos kokus, kur vien tas iespējams. Tāpēc apmetne neizskatās jauna, jo ielās un pagalmos aug vecas platlapes gobas, it kā tās būtu tēvu tēvu stādītas.

Starp šejienes nometinātajiem acīs duras brāļi Babiči no Kijevas guberņas; sākumā viņi dzīvojuši vienā mājā, tad sākuši ķildoties un lūguši priekšniecību, lai viņus izšķirot. Viens no Babičiem, sūdzēdamies par savu brāli, teicis: «Baidos no viņa kā no pūķa.»

Vēl piecas verstis tālāk ir Vladimirovkas apmetne, kas dibināta 1881. gadā un nosaukta par godu kādam majoram, vārdā Vladimiram, kurš pārzinājis katorgas darbus. Nometinātie sauc apmetni arī par Čornajarečku. Iedzīvotāju skaits 91. 55 vīrieši un 36 sievietes. Saimnieki 46, 19 dzīvo vieni un paši arī slauc govis. No 27 ģimenēm tikai 6 ģimenes likumīgas. Kā lauksaimniecības kolonija šī apmetne ir tikpat vērts, cik abi ziemeļu apgabali kopā, lai gan no ļoti daudzajām sievietēm, kas ierodas Sahalīnā līdzi vīriem un ir brīvas un nav cietumos sagandētas, tas ir, tādas, kas kolonijai būtu visvērtīgākās, šeit bijusi nometināta tikai viena, un arī tā nesen ieslodzīta cietumā, jo radušās aizdomas, ka viņa noslepkavojusi savu vīru. Nelaimīgās brīvās sievietes, kuras Sahalīnas ziemeļu ierēdņi moka Duē cietumā «ģimenes cilvēku kazarmās», šeit ārkārtīgi noderētu; Vladimirovkā govju vien ir vairāk nekā 100, turklāt 40 zirgu, labas pļavas, bet nav saimnieču, un tātad nav arī īstu saimniecību '.

Vladimirovkā pie kroņa ēkas, kur dzīvo apmetņu priekšnieks J. kungs ar savu sievu vecmāti, atrodas lauksaimniecības ferma, ko nometinātie un kareivji saukā par «firmu». J. kungs interesējas par dabas zinātnēm un it īpaši par botāniku, augus nekad nesauc citādi kā tikai latīniski, un, kad viņam pusdienās pasniedz, piemēram, pupiņas, viņš saka: «Tās ir — faseolus.» Savu melno šuneli viņš iesaucis par Favus. No visiem Sahalīnas ierēdņiem viņš vislabāk parzin agronomiju un pret darbu izturas apzinīgi un ar mīlestību, taču viņa priekšzīmīgajā fermā ražas bieži vien ir mazākas nekā nometināto tīrumos, un tas rada vispārīgu izbrīnu un pat zobošanos. Manuprāt, šī nejaušā ražu lieluma starpība ir tāda pati J. kunga vaina, kāda tā būtu jebkāda cita ierēdņa vaina. Ferma, kurā nav ne meteoroloģiskās stacijas, ne mājlopu, kaut vai kūtsmēslu ražošanai, ne kārtīgu ēku, ne prasmīga cilvēka, kurš no rīta līdz vakaram darbotos tikai saimniecībā, — tā nav ferma, bet patiešām vienīgi tikai «firma», tas ir, tukša niekošanās, apslēpta ar priekšzīmīgas lauksaimniecības «firmas» nosaukumu. Pat par izmēģinājumu lauku nevar saukt šo «firmu», jo tajā tikai piecas desetīnas zemes, un pēc savām īpašībām, kā sacīts kādā kroņa dokumentā, šeit tīšuprāt izraudzīta tāda zeme, kas sliktāka par vidēja labuma zemi, «ar nolūku rādīt iedzīvotājiem priekšzīmi, ka ar zināmu kopšanu un labāku apstrādāšanu arī šādā zemē var sasniegt apmierinošus rezultātus».

Šeit, Vladimirovkā, noticis arī neparasts mīlas sarežģījums. Kāds Vukola Popovs, zemnieks, dzimtajā sādžā pārsteidzis savu sievu kopā ar tēvu, atvēzējies un veco nositis. Vukolam piesprieduši katorgas sodu, atsūtījuši Korsakova apgabalā un šeit norīkojuši «firmā» pie J. kunga par kučieri. Vukola Popovs bijis īsts spēkavīrs, vēl jauns un glīts, piemīlīga un nopietna rakstura cilvēks, — allaž tikai klusējis un kaut ko domājis, — tāpēc saimnieki jau kopš pirmajām dienām sākuši viņam uzticēties un, izbraukdami no mājas, zinājuši, ka Vukola neizčieps no kumodes ne naudu, ne pieliekamajā izdzers spirtu. Sahalīnā apprecēties viņš nav varējis, jo dzimtenē Popovam palikusi sieva, kas nepiekritusi laulības šķiršanai. Aptuveni tāds ir šā notikuma varonis. Varone ir izsūtītā katordzniece Jeļena Tertišnaja, nometinātā Košeļova piedzīvotāja, dulns, dumjš un neglīts meitietis. Viņa sākusi ķildoties ar savu līdzdzīvotāju, tas sūdzējies, un apgabala priekšnieks par sodu norīkojis Tertišnaju «firmā» par strādnieci. Tur viņu ieraudzījis Vukola un iemīlējies. Tertišnaja savukārt, iemīlējusi Popovu. Līdzdzīvotājs Košeļovs laikam to pamanījis un tāpēc sācis centīgi lūgties JeJenu, lai tā nākot pie viņa atpakaļ.'

—   Pagaidi vien, es jūs, vīrišķus, pazīstu! — viņa sacījusi. — Apprecies ar mani, tad iešu.

Košeļovs iesniedzis ziņojumu, ka gribot salaulāties ar meitu Tertišnaju, un priekšniecība viņam šīs laulības atļāvusi. Bet pa to laiku Vukola atklājis Jeļenai mīlestību, lūgtin lūdzies, lai dzīvojot ar viņu; arī viņa no sirds zvērējusi, ka viņu mīlot, un teikusi:

—    Nāc pie manis tāpat vien — to es varu, bet pastāvīgi dzīvot nevaru; tu esi precēts cilvēks, bet es esmu sieviete, man jāpadomā par sevi, jāsalaulājas ar labu cilvēku.

Kad Vukola uzzinājis, ka Jeļena jau saderēta, viņu pārņēmis izmisums un viņš noindējies ar kurpītēm. Jeļenu pēc tam pratinājuši, un viņa atzinusies: «Es ar viņu gulēju četras naktis.» Ļaudis stāstīja, ka pāris nedēļu pirms noindēšanās Vukola, skatīdamies uz Jeļenu, kura mazgājusi grīdu, teicis:

—   Ak, jūs meitieši, meitieši! Meitieša dēļ nokļuvu katorgā un šeit laikam meitieša dēļ būs jābeidz savs mūžiņš!

Vladimirovkā iepazinos ar izsūtīto Vasiliju Smirnovu, kas nokļuvis Sahalīnā par papīra naudas viltošanu. Viņš izcietis katorgas sodu, pagājuši nometināšanas gadi, un tagad viņš nodarbojas ar sabuļu medīšanu, kas, acīm redzot, sagādā viņam lielu prieku. Viņš man stāstīja, ka viltotā nauda dažkārt viņam devusi dienā 300 rubļu, bet viņš iekritis tad, kad šo amatiņu jau bijis atmetis un strādājis godīgu darbu. Par viltoto papīra naudu viņš spriež kā īsts speciālists; pēc viņa domām, tagadējās kredītbiļetes viltot spējot pat meitietis. Par savu pagātni runā mierīgi, ar nelielu ironiju un ļoti lepojas, ka reiz tiesā viņu aizstāvējis Pļevako kungs.

Tūlīt aiz Vladimirovkas sākas milzīga, vairākus simtus desetīnu liela pļava; tai ir pusloka veids ar apmēram četrām verstīm diametrā. Pie ceļa, kur pļava beidzas, ir Lugovajas jeb Lužku apmetne, dibināta 1888. gadā. Apmetnē dzīvo 69 vīrieši un tikai 5 sievietes.

Tālāk atkal seko īss starpposms, 4 verstis, un mēs iebraucam apmetnē Popovskije Jurti, kas nodibināta 1884. gadā. To gribējuši nosaukt par Novoaleksandrovsku, bet šis vārds nav ieviesies. Reiz šeit braucis priesteris Simeons Kazanskis jeb gluži vienkārši pops Semjons ar suņiem uz Naibuči ievadīt kareivjiem gavēņlaiku, atceļā viņu pārsteidzis briesmīgs putenis un viņš stipri sasirdzis (citi stāstīja, ka viņš braucis no Aleksandrovskas). Laime, ka pa ceļam gadījušās ainu zvejnieku jurtas, viņš paglābies vienā no tām, bet vedēju aizsūtījis uz Vladimirovku, kur tolaik jau dzīvojuši brīvie nometinātie; tie atbraukuši pakaļ mācītājam un pusdzīvu aizveduši viņu uz Korsakova posteni. Pēc tam ainu jurtas sākuši saukt par Popa jurtām; šis nosaukums pārgājis arī uz visu apvidu.

Paši nometinātie savu apmetni sauc arī par Varšavu, jo šeit ir daudz katoļu. Ir 111 iedzīvotāju: 95 vīrieši un 16 sievietes. No 42 saimniekiem ģimenes ir tikai 10 saimniekiem.

Popovskije Jurtas atrodas taisni pusceļā starp Korsakova posteni un Naibuči. Seit beidzas Susujas upes baseins, un pēc nolaidenas, tikko manāmas pārejas par ūdensšķirtnes kalnu grēdu laižamies lejup ielejā, kurā tek Naibojas upe. Šī baseina pirmā apmetne atrodas 8 verstis no Jurtām, un tās nosaukums ir Berezņiki, jo kādreiz šai apvidū audzis daudz bērzu. Starp visām dienvidu apmetnēm šī ir pati lielākā. Te ir 159 iedzīvotāji: 142 vīrieši un 17 sievietes. Saimnieku skaits 140. Ir jau četras ielas un laukums, kurā, kā tas iecerēts, kādreiz uzcelšot baznīcu, telegrāfa staciju un apmetņu priekšnieka namiņu. Esot arī iecerēts, ja kolonizēšana šeit paveikšoties, Berezņikos celt pagastnamu. Taču šī apmetne pēc izskata ļoti skumīga, arī cilvēki tajā skumīgi, viņi doma nevis par pagastu, bet tikai par to kā drīzāk nodzīvot piespriesto laiku un aizbraukt uz kontinentu. Viens nometinātais uz jautājumu, vai viņš precējies, ļoti vienaldzīgi atbildēja: «Biju precējies un sievu nositu.» Otrs, kas jau krēpoja asinis, uzzinājis, ka esmu ārsts, visu laiku staigāja man pakaļ un jautāja, vai tik viņam neesot dilonis, un pētīgi lūkojās man acīs. Viņu pārņēma šausmas, domājot, ka viņš nesagaidīs, kamēr viņam piešķirs zemnieka tiesības, un nomirs Sahalīnā.

Tālāk pēc 5 verstīm seko apmetne Krēsli, kas dibināta 1885. gadā. Seit kādreiz noslepkavoti divi klaidoņi un uz viņu kapa kopiņām bijuši krusti, kuru tagad vairs nav; vai arī esot bijis citādi: skujkoku mežs, kurš tagad sen jau izcirsts, kādreiz krusta veidā šķērsojis ieleju. Abi izskaidrojumi ir dzejiski; acīm redzot, nosaukumu Kresti devuši paši iedzīvotāji.

Kresti atrodas pie Takoē upes, tieši tur, kur tajā ieplūst pieteka; augsne smilšmāls ar plānu, auglīgu dūņu kārtiņu, labība ienākas gandrīz katru gadu, pļavu daudz, un cilvēki, kā par laimi, ir kārtīgi saimniekotāji; taču pirmajos gados apmetne maz atšķīrusies no Verhņijarmudanas un gandrīz iznīkusi. Vaina tā — ka šeit uz zemes gabaliņiem uzreiz nomitināti 30 cilvēki; tas bijis tieši tanī laikā, kad no Aleksandrovskas ilgi nesūtījuši darba rīkus un nometinātie devušies uz apmetni, burtiski, ar kailām rokām. Aiz līdzcietības viņiem iedevuši no cietuma vecus cirvjus, lai viņi sev varētu sacirst būvkokus. Pēc tam veselus trīs gadus no vietas viņiem nedevuši mājlopus — tā paša iemesla dēl, .kāpēc no Aleksandrovskas nesūtījuši darba rīkus.

Iedzīvotāju skaits 90: vīrieši 63, sievietes 27. Saimnieki 52.

Šeit ir arī bodīte, kurā tirgojas atvaļināts feldfēbelis, kas agrāk bijis uzraugs Timas apgabalā; viņš tirgojas galvenokārt ar pārtikas precēm. Ir gan arī vara aproces un turpat sardīnes. Kad bodītē iegāju es, feldfēbelis laikam mani noturēja par ļoti augstu ierēdni, jo pēkšņi bez kādas vajadzības ziņoja man, ka reiz viņš bijis iejaukts kādā grēkā, bet attaisnots, un steigšus sāka man rādīt dažādas labvēlīgas atsauksmes, starp citu, parādīja arī kāda Šneidera kunga vēstuli, kuras beigās, cik atceros, bija šāda frāze: «Kad kļūs siltāks, cepiet atkusušās.» Pēc tam feldfēbelis, vēlēdamies man pierādīt, ka viņš nevienam nav vairs parādā, sāka rakņāties papīros un meklēt nez kādas tur kvītis, taču neatrada tās, un es izgāju no bodītes, nesdams līdzi pārliecību, ka viņš ir pilnīgi bez vainas, un mārciņu ļoti vienkāršu konfekšu, par kurām viņš tomēr noplēsa no manis pusrubli.

Pēc Krestiein nākamā apmetne ir pie upes ar japāņu nosaukumu Takoē, un šī Takoē ietek Naibas upē. Upes ieleju sauc par Takoē ieleju, un tā ievērojama ar to, ka tur kādreiz dzīvojuši brīvie nometinātie. Boļšojetakoē apmetne pastāv oficiāli kopš 1884. gada, taču nodibināta daudz agrāk. Apmetni gribējuši saukt par Vlasovku par godu Vlasova kungam, bet šis nosaukums neesot ieviesies. Iedzīvotāju skaits 71: vīrieši 56, sievietes 15. Saimnieki 47. Šeit pastāvīgi dzīvo izglītots feldšeris, ko nometinātie dēvē par augsti mācītu. Nedēļu pirms manas atbraukšanas ar augu kurpīti noindējusies viņa dzīves biedre, jauna sieviete.

Apmetnes tuvumā, bet it īpaši ceļā uz Krestiem redzamas lieliskas būvkokiem noderīgas egles. Vispār šeit ir daudz zaļuma un turklāt sulīga, spilgta, gluži kā nomazgāta. Takoē ielejas flora nesalīdzināmi bagātāka nekā ziemeļos, bet ziemeļu ainavā ir vairāk dzīvības, un tā man biežāk atgādina Krieviju. Tiesa, Sahalīnas ziemeļos daba ir sērīga un skarba, bet krieviski skarba, taču šeit tā smaida un skumst droši vien ainiski un krievu cilvēka sirdī rada nenoteiktu noskaņojumu '.

Bet Takoē ielejā 4'/2 verstis no Boļšojetakoē atrodas Malojetakoē pie nelielas upītes, kas ietek Takoē upē[33]. Apmetne dibināta 1885. gadā. Iedzīvotāju skaits 52: vīrieši 37, sievietes 15. Saimnieki 35. No tiem kopā ar ģimenēm dzīvo tikai 9, un laulāta pāra nav neviena.

Astoņas verstis tālāk, vietā, ko japāņi un aini sauc par Sijanča un kur kādreiz bijis japāņu zivju šķūnis, atrodas Galkina-Vraska apmetne jeb Sijanci, kas dibināta 1884. gadā. Vieta ir skaista — pie Takoē ietekas Naibas upē, bet loti neērta. Pavasarī un rudenī, un arī vasarā lietainā laikā Naiba, kas untumaina kā visas kalnu upes, izkāpj no krastiem un pārplūdina Sijanču; stiprā straume neļauj ieplūst tajā Takoē upei, un arī tā iziet no krastiem; tas pats notiek arī ar sīkām upītēm, kuras ietek Takoē upē. Tad Galkina-Vraska izskatās pēc Venēcijas un pa apmetni braukā ar ainu laivām; zemienē celtās mājās grīdas applūdušas. Apmetnes vietu izraudzījis kāds Ivanova kungs, kas šinī nozarē bijis tāds pats nejēga kā giļaku vai ainu valodā, kuru tulks viņš oficiāli skaitījies; jāpiebilst, ka tolaik viņš bijis cietuma priekšnieka palīgs un pildījis tagadējā apmetņu uzrauga pienākumus. Aini un nometinātie Ivanova kungu brīdinājuši, ka šī esot dumbraina vieta, bet viņš nelicies ne zinis. Kurš sūdzējies, to pēruši. Vienreiz plūdos noslīcis vērsis, otrreiz — zirgs.

Takoē upei ietekot Naibas upē, ir izveidojusies pussala, uz kuru ved augsts tilts. Šeit ir ļoti skaista vieta, gluži kā lakstīgalām radīta. Uzrauga telpa gaiša un ļoti tīra; ir pat kamīns. No terases ainava uz upi, pagalmā dārziņš. Par sargu šeit ir vecis Saveļjevs, katordznieks, kurš, kad te pārnakšņo ierēdņi, ir gan sulainis, gan pavārs." Kādreiz pusdienās, apkalpodams mani un kādu ierēdni, viņš kaut ko pasniedza ne tā, ka vajadzīgs, un ierēdnis vecajam skarbi uzkliedza: «Muļķis!» Tobrīd paskatījos uz pazemīgo večuku un, cik atceros, domāju, ka krievu inteliģents līdz šim tik vien pratis pārveidot katorgu, ka visvulgārākā veidā padarījis to par dzimtbūšanu.

Galkinā-Vraskā ir 74 iedzīvotāji: 50 vīrieši un 24 sievietes. Saimnieki 45, un no tiem 29 ieskaitīti zemnieku kārtā.

Trakta malā pēdējā apmetne ir Dubki, kas 1886. gadā šeit nodibināta bijušā ozolu meža vietā. Astoņas verstis garā posma starp Sijanciem un Dubkiem sastopamas mežu izdegas un starp tām pļavas, kur augot kaperu tēja. Braucot man, starp citu, rādīja upīti, kur nometinātais Malovečkins zvejojis; tagad šī upīte nosaukta viņa vārdā. Dubkos ir 44 iedzīvotāji: 31 vīrietis un 13 sievietes. Saimnieku skaits 30. Apmetnes vieta tiek uzskatīta par labu pēc teorijas, ka tur, kur aug ozoli, jābūt labai kviešu zemei. Zemes lielākā daļa, kur tagad ir tīrumi un pļavas, vēl nesen bijusi purvs, bet nometinātie pēc J. kunga ieteikuma izrakuši līdz Naibas upei asi dziļu grāvi, un tagad viss esot labi.

Varbūt tāpēc, ka šī mazā apmetne atrodas nomaļus, it kā savrup, šeit stipri attīstīta kāršu spēle un izbēgušo slēpšana. Jūnijā šejienes nometinātais Ļifanovs paspēlējis itin visu un nozāļojies ar indīgo augu kurpīti.

No Dubkiem līdz Naibas upes grīvai vairs tikai 4 verstis, bet šeit apmetnes nevar dibināt, jo pie upes grīvas ir purvājs, jūras krastā smilts un augi tikai jūras krasta smiltij piemēroti: mežrozes ar ļoti lieliem paaugļiem, pamieži un tā tālāk. Ceļš turpinās līdz jūrai, bet var braukt arī pa upi ar ainu laivu.

Pie upes grīvas kādreiz bijis Naibuči postenis. Tas dibināts 1866. gadā. Miculs tur redzējis 18 ēkas, dzīvojamās un saimniecības ēkas, baznīciņu un pārtikas noliktavu. Kāds korespondents, kas Naibuči postenī ieradies 1871. gadā, raksta, ka tur bijuši 20 kareivji, kurus komandējis junkurs; kādā mājā zaldāta sieva, glīta, slaida sieviete, pacienājusi viņu ar svaigām olām un rupju maizi, lielījusi turienes dzīvi un vienīgi sūrojusies, ka cukurs esot ļoti dārgs Tagad no tām mājām nav vairs ne vēsts, un skaistā, slaidā kareivja sieva, ja paraugos apkārt uz šo tuksnesi, šķiet pasaku tēls. Seit būvē jaunu māju, uzrauga vai stacijas māju, un tas ir viss. Jūra izskatās auksta, duļķaina, krāc, un lielie, sirmie viļņi gāžas smiltīs, it kā gribētu izmisumā saukt: «Ak dievs, kāpēc tu mūs esi radījis?» Sis jau ir Lielais jeb Klusais okeāns. Naibuči šajā krastā dzirdams, kā būvē klaudz katordznieku cirvji, bet pāri okeānam tālajā, nezināmajā krastā ir Amerika. Pa kreisi miglā rēgojas Sahalīnas zemesragi, pa labi arī zemesragi… bet visapkārt nevienas dzīvas radības, ne putna, ne mušas, un liekas nesaprotami, kālab šeit rēc viļņi, kas šeit naktīs tajos klausās, kas viļņiem vajadzīgs, un beidzot — kam šie viļņi rēks, kad es aiziešu. Šeit krastā mani pārņem nevis domas, bet tieši pārdomas; kļūst baismīgi, bet tanī pašā laikā gribas stāvēt un stāvēt, raudzīties vienmuļajā viļņu skrējienā un klausīties to bargajā rēkoņā.

XIV

Taraika. — lirivie nometinātie, — Viņu neveiksmes. — Alni, viņu izplatības robeža, skaits, izskats, uzturs, apģērbs, mītnes, viņu tikumi. — Japāņi. — Kusunkotana. — Japānas konsulāts.

Apvidū, ko sauc par Taraiku, pie Terpeņijas līcī ieplūstošās Poronajas pietekas, kura atrodas visvairāk uz dienvidiem, uzcelta Siskas apmetne. Visa Taraika pieskaitāma pie dienvidu apgabala, protams, ar lielu piepūli, jo no tās līdz Korsakovai būs kādas 400 verstis, un klimats šeit riebīgs, sliktāks nekā pie Duē. Projektējamais apgabals, par kuru es runāju šā apraksta X nodaļā, sauksies par Taraikas apgabalu, un tajā ietilps visas apmetnes gar Poronajas krastu, to skaitā arī Siska;

bet pagaidām šeit nometina dienvidniekus. Kroņa sarakstā lasāms, ka esot tikai 7 iedzīvotāji: 6 vīrieši un 1 sieviete. Siskā neesmu bijis, bet minēšu izrakstu no kāda cita cilvēka dienasgrāmatas: «Tiklab apmetne, kā arī apvidus ārkārtīgi drūms; vispirms trūkst laba ūdens, malkas; iedzīvotāji izmanto akas, kurās lietus laikā saplūst sarkans tundras ūdens. Krasts, kur atrodas apmetne, smilšains, apkārt viscaur tundra… Vispār viss apvidus rada smagu, nomācošu iespaidu.» [34]

Tagad, lai pabeigtu Dienvidsahalīnas aprakstu, man vēl jāsaka daži vārdi par cilvēkiem, kuri kādreiz šeit dzīvojuši un vēl tagad dzīvo neatkarīgi no izsūtīto kolonijas. Sākšu ar mēģinājumiem izdarīt brīvu kolonizēšanu. 1868. gada kāda no Austrumsibīrijas kancelejām nolēma, ka Sahalīnas dienvidos jānometina ne vairāk kā 25 ģimenes; pie tam tika runāts par brīviem zemniekiem, pārceļotājiem, kas jau mēģinājuši dzīvot Amūras krastos, bet tik neveiksmīgi, ka viņu apmetņu iekārtojumu kāds autors atzīst par gauži bēdīgu un pašus pārceļotājus par nelaimes putniem. Tie bija mazkrievi, Čerņigovas guberņas zemnieki, kas agrāk, pirms ierašanās pie Amūras, jau mēģinājuši dzīvot Toboļskas guberņā, bet arī neveiksmīgi. Administrācija, kas aicināja viņus pārcelties uz Sahalīnu, deva ārkārtīgi vilinošus solījumus. Apsolīja divus gadus bez atlīdzības apgādāt viņus ar miltiem un putraimiem, aizdot katrai ģimenei zemkopības darba rīkus, mājlopus, sēklu un naudu ar noteikumu, ka parāds jāatmaksā pēc pieciem gadiem, apsolīja pārceļotājus 20 gadus atbrīvot no nodevām un karaklausības. Desmit Amūras ģimenes un bez tam 11 ģimenes no Irkutskas gub. Belaganskas apriņķa, pavisam 101 persona, vēlējās pārceļot uz Sahalinu. 1869. gada augustā viņus ar transportkuģi «Mandžūrs» nosūtīja uz Muravjova posteni, lai no turienes apkārt Aņivas zemesragam pa Ohotskas jūru aizvestu uz Naibuči posteni, no kura līdz Takoē ielejai, kur domāja likt pamatus brīvajai kolonijai, tikai 30 verstis. Bet bija jau pienācis rudens, brīva kuģa nebija, un tas pats «Mandžūrs» pārceļotājus ar viņu grabažām nogādāja Korsakova postenī, no kura pārceļotāji cerēja pa sauszemi aizkļūt līdz Takoē ielejai. Ceļa tolaik vispār vēl nebija. Praporščiks Djakonovs — tā raksta Miculs — kopā ar 15 kareivjiem «devies» izcirst šauru stigu. Bet praporščiks laikam virzījies ļoti lēni, jo 16 ģimenes nolēmušas negaidīt, kamēr izcērt stigu, un devušās uz Takoē ieleju tieši cauri taigai ar nastām apkrautiem vēršiem un ratiem; ceļā sasnidzis dziļš sniegs, pārceļotājiem daļa ratu bijusi jāpamet taigā un daļa jāuzliek uz sliecēm. Ieradušies ielejā 20. novembrī, pārceļotāji tūlīt sākuši sev celt barakas un zemnīcas, lai glābtos no sala. Nedēļu pirms ziemsvētkiem ieradušās pārējās 6 ģimenes, bet nebijis kur apmesties, ēku celšanai laiks pārāk vēls, un viņi devušies meklēt pajumti Naibuči postenī, no turienes uz Kusunnajas posteni, kur arī pārziemojuši kareivju kazarmās; pavasarī viņi atgriezušies Takoē ielejā.

«Bet tagad nu sākusi izpausties ierēdniecības lielā nevērība un neprasme,» raksta viens no autoriem. Bijušas apsolītas dažādas saimniekošanas mantas par 1000 rubļiem un 4 dažādi mājlopi katrai ģimenei, bet, kad pārceļotājus veduši ar kuģi «Mandžūrs» no Nikolajevskas, nebijis ne dzirnakmeņu, ne darba vēršu, zirgus uz kuģa nebijis kur novietot, un izrādījies, ka spīļarkliem nav lemešu. Ziemā lemešus atveduši ar suņiem, bet tikai 9, un, kad vēlāk pārceļotāji lūguši priekšniecībai lemešus, viņu lūgumu «pienācīgi neuzklausījuši». Vēršus atsūtījuši 1869. gadā Kusunnajā, bet nonīkušus, pusdzīvus, Kusunnajā nemaz nebijis sapļauts siens, un no 41 vērša ziemā nosprāguši 25 vērši. Zirgi palikuši ziemot Nikolajevskā, bet, tā kā lopbarība bijusi dārga, tad zirgus pārdevuši ūtrupē un par iegūto naudu nopirkuši citus Aizbaikāla novadā, taču izrādījies, ka šie zirgi ir sliktāki nekā iepriekšējie, un zemnieki vairākus izbrāķējuši. Sēklas labībai bijusi slikta dīgstība, vasaras rudzi maisos sajaukti ar ziemas rudziem, tāpēc saimnieki drīz vairs nemaz neuzticējušies sēklas labībai un, kaut arī to no valsts ņēmuši, izbarojuši lopiem vai apēduši paši. Dzirnakmeņu nebijis, tāpēc graudus nav maluši, bet tikai izsutinājuši un ēduši kā biezputru.

Pēc vairākām neražīgām vasarām 1875. gadā uznākuši plūdi, un pārceļotājiem nepavisam vairs nepaticis Sahalīnā nodarboties ar lauksaimniecību. Pārceļojuši atkal citur. Aņivas krastā, gandrīz pusceļā no Korsakova posteņa uz Muravjova posteni, tā sauktajā Čibisani izveidojies ciems ar 20 saimniecībām. Pēc tam pārceļotāji sākuši lūgt, lai viņiem atļauj doties uz Dienvidusūrijas novadu; viņi gaidījuši atļauju kā sevišķu žēlastību, nepacietīgi, desmit gadus, bet tikmēr pārtikuši no sabuļu medīšanas un zivju zvejošanas. Tikai 1886. gadā viņi aizbraukuši uz Usūriju. «Savas mājas pamet,» raksta korespondents, «brauc ar visai plāniem naudas makiem; ņem līdzi šādas tādas saimniecības grabažas un pa vienam zirgam» («B.'ia/unsocTOK», 1886. gada 22. nr.). Šobrīd starp Boļšojetakoē un Malojetakoē apmetnēm, mazliet nost no ceļa ir daudzas krāsmatas; kādreiz šeit bijis brīvo cilvēku ciems Voskresenska; saimnieku atstātās mājas nodedzinājuši klaidoņi. Bet Čibisani apmetnē vēl esot saglabājušās neskartas mājas, baznīciņa un pat ēka, kurā kādreiz novietojusies skola. Es tur netiku bijis.

No brīvajiem nometinātajiem salā palikuši tikai trīs: Homutovs, par kuru es jau minēju, un divas Čibisani apmetnē dzimušas sievietes. Vecais Homutovs «kaut kur vazājoties» un laikam dzīvojot Muravjova postenī. Viņu reti kāds sastopot. Homutovs medījot sabuļus un Buses līcī zvejojot stores. Kas attiecas uz sievielem, tad viena no viņām, Sofija, apprecējusies ar izsūtītu zemnieku Baranovski un dzīvojot Micuļkā, bet otra, Aņisja, apprecējusies ar nometināto Ļeonovu un dzīvojot Trešajā Aizā. Homutovs drīz nomirs, Sofija un Aņisja kopā ar vīriem aizbrauks uz kontinentu, un drīz par brīvajiem nometinātajiem paliks vienīgi atmiņas.

Tātad brīvā kolonizācija Sahalīnas dienvidos jāatzīst par neveiksmīgu. Vai šeit vainīgi dabas apstākļi, kari jau tūlīt, sagaidīja zemniekus tik skarbi un nelaipni, vai arī visu pasākumu sagandēja ierēdņu neprasme un nevīžība, par to spriest ir grūti, jo mēģinājums bija īss, un turklāt vajadzēja eksperimentēt ar cilvēkiem, kuri, kā redzams, bija nemiera pilni, kuriem ilgajos klaiņajumos pa Sibīriju iepatikusies klejošana. Grūti pateikt, kādas būtu mēģinājuma sekas, ja to atkārtotu.1 Patiesību sakot, eksperiments, kas nav izdevies izsūtīto kolonijā, pagaidām var būt pamācošs divējādā ziņā: pirmkārt, brīvie nometinātie ar lauksaimniecību nodarbojušies īsu laiku un pēdējos desmit gados pirms aizbraukšanas uz kontinentu nodarbojušies tikai ar zvejniecību un medniecību; ari tagad Homutovs, par spīti lielajam vecumam, atzīst, ka viņam ērtāk un izdevīgāk zvejot stores, šaut sabuļus nekā sēt kviešus un stādīt kāpostus; otrkārt, noturēt Sahalīnas dienvidos brīvu cilvēku, kuram dienu no dienas klāsta, ka tikai divu dienu braucienā no Korsakovas ir siltais un bagātais

Dienvidusūrijas novads, — noturēt brīvu cilvēku, ja viņš turklāt ir vesels un ļoti rosīgs, nav iespējams.

DieVtvidsahalinas pamatiedzīvotāji, šejienes cittautieši, uz jautājumu, kas viņi ir, nemin ne cilti, ne nāciju, bet atbild vienkārši: aino. Tulkojumā tas nozīmē — cilvēks. Srenka etnogrāfiskajā kartē aino jeb ainu izplatības plankums nokrāsots ar dzeltenu, un šī krāsa visnotaļ sedz Japānas salu Matsmaju un Sahallnas dienvidu daļu līdz Terpeņija līcim. Aini dzīvo arī Kuriļu salās, un tāpēc krievi šos ainus sauc par kuriļiem. Sahalīnā dzīvojošo ainu skaits nav precīzi noteikts, taču nav šaubu, ka šī cilts iznīkst un turklāt neparasti ātri. Ārsts Dobrotvorskis, kas pirms 25 gadiem kalpojis Dienvidsahalīnā[35], stāsta, ka bijis laiks, kad tikai pie viena paša Buses līča bijušas 8 lielas ainu apmetnes un iedzīvotāju skaits vienā no tām sasniedzis gandrīz 200; pie Naibas viņš redzējis daudzu apmetņu pēdas. Attieksmē uz savu Sahalīnā nodzīvoto laiku viņš bez īsta pamatojuma min trīs skaitļus, ko ņēmis no dažādiem avotiem: 2885, 2418, 2050 — un pēdējo skaitli uzskata par visticamāko. Pēc kāda autora — Dobrotvorska laikabiedra apgalvojuma uz abām pusēm no Korsakova posteņa krastā bijušas ainu apmetnes. Taču es posteņa tuvumā neredzēju vairs nevienas apmetnes un dažas ainu jurtas pamanīju tikai pie Boļšojetakoē un Sijanciem. «Sarakstā par Korsakova apgabalā dzīvojošiem cittautiešiem 1889. gadā» ainu skaits minēts šāds: 581 vīrietis un 569 sievietes.

Par ainu izmiršanas cēloņiem Dobrotvorskis uzskata iznīcinošos karus, kuri it kā kādreiz notikuši Sahalīnā, mazu dzimstību ainu sieviešu neauglības dēļ un galveno — slimības. Aini vienmēr ir slimojuši ar sifilisu, cingu; viņus piemeklējušas droši vien ari bakas[36].

Taču visi šie iemesli, kas parasti nosaka cittautiešu hronisku izmiršanu, neizskaidro, kāpēc aini izzūd tik strauji, gandrīz mūsu acu priekšā; pēdējos 25 vai 30 gados taču nav bijis ne karu, ne lielāku epidēmiju, un tomēr šajā laikposmā ainu cilts samazinājusies vairāk nekā uz pusi. Man šķiet, ka pareizāks būtu pieņēmums, ka šī straujā izzušana, kas līdzīga sniega kušanai, notiek ne vien ainu izmiršanas dēļ, bet ari tāpēc, ka viņi aizceļo uz kaimiņu salām.

Pirms krievi bija ieņēmuši Dienvidsahalīnu, aini bija japāņiem gandrīz kā dzimtcilvēki, un padarīt ainus par vergiem bija jo vieglāk tāpēc, ka viņi ir bikli, nepretojas, un galvenais — dzīvojuši pusbada un nevarējuši iztikt bez rīsiem

Ieņēmuši Dienvidsahalīnu, krievi atbrīvoja ainus un līdz pēdējam laikam sargāja viņu brīvību, aizstāvēdami pret pārestībām, un izvairījās jaukties viņu iekšējā dzīvē. Izbēgušie katordznieki 1884. gadā noslepkavojuši vairākas ainu ģimenes; stāsta arī, ka ar rīkstēm nopērts kāds ainu kajurs, kas atteicies vest pastu, un bijuši gadījumi, kad ainu jaunavām gribējuši laupīt nevainību, taču par šāda veida apspiešanu un pārestībām runā ka par atsevišķiem un ļoti, ļoti retiem gadījumiem. Diemžēl krievi reizē ar brīvību nav devuši rīsus; pēc japāņu aiziešanas neviens vairs nav zvejojis zivis, izbeigusies peļņā iešana, un aini sākuši dzīvot pusbadā. Pārtikt tāpat kā giļaki tikai no zivīm un gaļas aini vairs nevarējuši — bijuši vajadzīgi rīsi, un tad, nevērojot nepatiķu pret japaņiem, bada dzīti, aini, kā stāsta, sākuši izceļot uz Matsmaju. Kādā korespondencē («Голос», 1876. gada 16. nr.) izlasīju, it kā ainu deputācija ieradusies Korsakova postenī un lūgusi dot darbu vai vismaz sēklas kartupeļus un iemācīt viņus sastrādāt kartupeļu stādīšanai zemi; darbu viņiem it kā nedevuši, bet sēklas kartupeļus solījuši atsūtīt, taču solījumu nepildījuši, un aini, būdami liela postā, joprojām pārcēlušies uz Matsmaju. Kādā citā 1885. gada korespondencē («Владивосток», 28. nr.) stāstīts, ka aini iesnieguši, kaut kādus paziņojumus, bet šie paziņojumi, acīm redzot, nav ņemti vērā, un stāstīts, ka aini ļoti vēloties tikt projām no Sahalīnas uz Matsmaju.

Aini ir melnīgsnēji kā čigāni; viņiem liela, kupla bārda, ūsas un melni, biezi un cieti mati, acis tumšas, izteiksmīgas, kautrīgas. Augums vidējs, spēcīgs, drukns, sejas vaibsti lieli, parupji, bet tajos pēc jūrnieka V. Rimska-Korsakova izteiciena neesot ne mongoļu plakanuma, ne ķīniešu šauro acu. Jāatzīstot, ka bārdainie aini ļoti līdzinoties krievu zemniekiem. Patiešām, kad aini uzvelk savu halātu, kas līdzinās mūsu zemnieku garajam paltrakam, un apsien jostu, aini kļūst līdzīgi tirgoņa kučierim '.

Ainu miesa apaugusi tumšām spalvām, kas uz krūtīm reizēm ir biezas, aug kušķos, bet līdz pinkainumam vēl tālu, lai gan bārda un apspalvojums, kas mežoņu tautām ir tik reta parādība, pārsteigusi ceļotājus, kuri, mājās atgriezušies, attēlojuši ainus kā pinkainus. Arī mūsu kazaki, kuri pagājušajā gadsimtā Kuriļu salās ņēmuši no viņiem jasaku, tāpat dēvē ainus par pinkainiem.

Ainiem tuvi kaimiņi ir tautas, kurām sejas apspalvojums gauži niecīgs, un tāpēc nav ko brīnīties, ka viņu platā bārda sagādā etnogrāfiem diezgan lielu galvas lauzīšanu; zinātne vēl līdz šim nav sameklējusi ainiem viņu īsto vietu rasu sistēmā. Ainus pieskaita gan pie mongoļu, gan pie Kaukāza ciltīm; kāds anglis pat konstatējis, ka tie esot ebreju pēcteči, kas mūžsenos laikos nokļuvuši Japānas salās. Šobrīd visticamākie ir divi uzskati: viens — ka aini piederot pie īpašas rases, kura kādreiz apdzīvojusi visas Austrumāzijas salas, bet otrs uzskats, ko izveidojis mūsu Srenks, ka šī esot paleaziātu tauta, ko sensenos laikos no Āzijas kontinenta mongoļu ciltis izspiedušas salām bagātajā piekrastē, un ka šī tauta no Āzijas uz salām virzījusies cauri Korejai. Skaidrs ir viens, ka aini gājuši no dienvidiem uz ziemeļiem, no siltuma uz aukstumu, labākus apstākļus pastāvīgi mainot pret sliktākiem. Aini nav kareivīgi, necieš varmācību ;_pakļaut, verdzināt vai padzīt viņus nav l)ijis grūti. No Āzijas viņus izspieduši mongoļi, no Niponas un Matsmajas japāņi, Sahalīnā giļaki viņus nav laiduši tālāk par Taraiku, Kuriļu salās viņi sastapušies ar kazakiem un galu galā nokļuvuši bezizejas stāvoklī. Tagad ainu tautas piederīgais parasti bez cepures, basam kājām un augšpus ceļiem uzrotītām biksēm, sastapdams mani, ļoti pieklājīgi paklanās un pie tam laipni, bet skumji un sāpīgi paskatās kā neveiksminieks, it kā grasīdamies atvainoties, ka viņam jau izaugusi liela bārda, bet dzīvē viņš vēl nav ticis uz priekšu.

Sīkākas ziņas par ainiem sk. Srenka, Dobrotvorska un A. Polonska darbosTas, ko esmu teicis par giļaku uzturu un apģērbu, attiecas arī uz ainiem, tikai jāpiebilst, ka bez rīsiem, kas viņiem iepatikušies jau tajos laikos, kad viņu sentēvi dzīvojuši dienvidu salās, viņi ļoti cieš; krievu maize ainiem negaršo. Ainu uzturs ir daudz vispusīgāks nekā giļakiem; aini ēd ne vien gaļu un zivis, bet arī dažādus augus, mīkstmiešus un to, ko itāliešu ubagi vispār dēvē par frutti di mare . Aini ēd maz, bet bieži, gandrīz katru stundu; negausība, kas piemīt visiem ziemeļu mežoņiem, pie ainiem nav novērojama. Tā kā zīdainīšiem pēc mātes piena izbeigšanās tūlīt jāsāk ēst zivis un vaļu tauki, tad mazos šķir no krūts vēlu. Rimskis-Korsakovs redzējis, ka ainieti zīdis gadus trīs vecs bērns, kas pats jau dūšīgi staigājis un kam pie siksnas jostas jau piekārts nazītis kā lielam cilvēkam. Apģērbos un mītnēs jūtama stipra dienvidu ietekme — nevis Sahalīnas, bet īstu dienvidu ietekme. Vasarā aini staigā kreklos, kas austi no zāles vai lūkiem, bet senāk, kad nebijuši tik nabadzīgi, aini valkājuši zīda halātus. Cepures viņi nenēsā, vasaru un visu rudeni līdz sniegam staigā kailām kājām. Ainu jurtas ir dūmainas un smirdošas, bet daudz gaišākas, tīrākas un, tā sakot, kulturālākas nekā giļaku jurtas. Pie jurtām parasti ir kalte ar zivīm, no kurām tālu plūst smacīga puvuma dvaka; suņi gaudo un plešas, turpat dažreiz var redzēt nelielu baļķu sprostu, kurā tup jauns lācis: to nokaus un apēdīs ziemā tā sauktajos lāču svētkos. Reiz kādā rīiā redzēju, ka ainu pusaudze baroja lāci, sniegdama pa spraugu viņam uz skaidas uzliktu kaltētu, ūdenī izmērcētu zivi. Jurtas sakrautas no apaļkokiem un dēļiem; jumts no tievām kārtīm, kas nosegtas ar sausu zaļi. Iekšā gar sienām guļamās lāvas, virs tām plaukti ar dažādiem iedzīves piederumiem; tur ir ne vien ādas, pūšļi ar taukiem, tīkli, trauki un tā tālāk, bet redzami arī grozi, pīti paklāji un pat mūzikas instruments. Uz guļamās lāvas parasti sēž saimnieks un nepārtraukti kūpina pīpīti, ja es viņam ko jautāju, viņš atbild nelabprāt un īsi, kaut ari pieklājīgi. Jurtas vidū pavards, kurā deg malka; dumi iziet pa griestos atstātu caurumu. Virs liesmām kāsī iekārts liels, melns katls; tajā mutuļo vira, pelēka, putaina, kuru eiropietis, manuprāt, nestrēbtu ne par kādu naudu. Apkārt katlam sēž briesmoņi. Cik kārtīgi un patīkami ir ainu vīrieši, tikpat nepievilcīgas viņu sievas un mātes. Ainu sievietes autori dēvē par nejaukām un pat riebīgām. Sejas āda melnīgsnēji dzeltena, pergamentam līdzīga, acis šauras, ģīmja vaibsti rupji; cietie, taisnie mati nokarājas pār seju šķipsnās, gluži kā salmi vecos šķūņos, apģērbs netīrs, nejēdzīgs, un visam tam vēl klāt — neparasts kalsenums un vecīga seja. Precētās ainietes krāso lūpas ar kaut ko zilu, un tāpēc viņu sejas pilnīgi zaudē cilvēka ģīmi un līdzību, un, kad man gadījās viņas redzēt un vērot, cik nopietni un pat drūmi viņas ar karotēm maisa katlos šķidrumu un nosmalsta netīrās putas, man šķita, ka redzu īstas raganas. Taču meitenes un jaunavas nav tik atbaidošas'.

Aini nekad nemazgājas, iet gulēt neizģērbušies.

Gandrīz visi, kas rakstījuši par ainiem, stāsta par viņu tikumiem vienīgi labu. Vispārējais spriedums ir tads, ka ta ir kautrīga, mierīga, labsirdīga, uzticīga, vaļsirdīga, pieklājīga tauta, kas cienī privātīpašumu, kas medībās ir drosmīga un pēc Laperūza ceļojuma biedra ārsta Rollēna vērtējuma — pat inteliģenta tauta. Nesavtība, atklātība, ticība draudzībai un devīgums ir ainu parastas īpašības. Viņi ir taisnīgi un necieš krapšanu. Krūzenšterns par viņiem bija ārkārtīgi sajūsmināts; pieminējis ainu lieliskās garīgās īpašības, viņš beigās saka: «Šīs patiešām reti sastopamās īpašības, par kurām viņi parādā pateicību nevis cildenai izglītībai, bet tikai dabai, radīja manī sajūtu, ka es šo tautu turu labāku par visām pārējām, kādas man līdz šim pazīstamas.» [38] A. Rudanovskis raksta: «Mierīgāku un pieticīgāku iedzīvotāju, kādus mēs sastapām Sahalīnas dienvidu daļā, nemaz nevar būt.» Ikviena varmācība rada viņos riebumu un šausmas. A. Polonskis stāsta šādu skumīgu epizodi, par kuru viņš izlasījis arhīvos. Tas noticis sen jo sen, pagājušajā gadsimtā. Kazaku sotņiks Čornijs, kas pieņēmis Kuriļu ainus Krievijas pavalstniecībā, sadomājis sodīt dažus ainus ar rīkstēm: «Jau vērojot gatavošanos uz soda izpildīšanu, ainus pārņēmušas šausmas, bet, kad divām sievietēm sējuši rokas uz muguras, lai ērtāk tās pieveiktu, daži aini uzbēguši nepieejamā klintī, bet viens ains kopā ar 20 sievietēm un bērniem iekāpis laivā un iebraucis jūrā … Sievietes, kas nav paspējušas aizbēgt, nopērtas, bet sešus vīriešus paņēmuši līdzi laivās un, lai novērstu bēgšanu, sasējuši viņiem rokas uz muguras, taču to darījuši tik nesaudzīgi, ka viens ains turpat nomiris. Kad viņu sapampušu, it kā ar applaucētām rokām un ar piesietu akmeni iesvieduši jūrā, Cornijs citiem ainiem par pamācīšanu teicis: «Mēs pa krievu modei tā parasti darām.»

Noslēgumā dažus vārdus par japāņiem, kuriem Dienvidsahalīnas vēsturē ir tik izcila loma. Ir zināms, ka Sahalīnas dienvidu trešdaļa neapšaubāmi pieder Krievijai tikai kopš 1875. gada, agrāk tā pieskaitīta Japānas teritorijai. «Praktiskās navigācijas un kuģošanas astronomijas rokasgrāmatā» kņazs J. Goļicins 1854. gada grāmatā, ko jūrnieki lieto vēl tagad, — pie Japanas pieskaitījis pat Ziemeļsahalīnu ar Marijas un Jeļizavetas zemesragiem. Daudzi, arī Ņeveļskis, šaubījušies, vai Dienvidsahalīna pieder Japānai, un arī paši japāņi laikam nav bijuši par to pārliecināti tikmēr, kamēr krievi ar savu dīvaino izturēšanos viņiem neiedvesuši, ka Dienvidsahalīna tiešām ir Japānas zeme. Japāņi pirmoreiz parādījušies Sahalīnas dienvidos ne agrāk kā tikai šā gadsimta sākumā. N. V. Buse 1853. gadā pierakstījis savu sarunu ar ainu večiem, kuri atcerējušies savas neatkarības laikus un stāstījuši: «Sahalīna ir ainu zeme, Japānas zemes Sahalīnā nav.» 1806. gadā, Hvostova varoņdarbu gadā Aņivas līča krastā bijusi tikai viena japāņu apmetne, visas ēkas tajā būvētas no jauniem dēļiem, un tāpēc bijis redzams, ka japāņi šeit apmetušies pavisam nesen. Kruzenšterns bijis Aņivā aprīlī, kad nārstojušas siļķes, un neparastā zivju, vaļu un roņu daudzuma dēļ ūdens, šķiet, mutuļojis, bet tīklu un vadu japāņiem nebijis, viņi smēluši zivis ar spaiņiem, un tātad par milzīgajiem lomiem, kuriem vēlāk bija tik plašs vēriens, toreiz nebijis ne vēsts. Droši vien šie pirmie japāņu kolonisti bijuši izbēguši noziedznieki vai arī cilvēki, kas pabijuši svešās zemēs un tāpēc padzīti no dzimtenes.

Sā paša gadsimta sākumā pirmoreiz pievērsa uzmanibu Sahalīnai ari mūsu diplomātija. Vēstniekam Rezanovam, kas bija pilnvarots noslēgt tirdzniecības līgumu ar Japānu, vajadzēja turklāt «iegūt arī Sahalinas salu neatkarīgu ne no ķīniešiem, ne no japāņiem». Viņš rīkojies ārkārtīgi netaktiski. «Apsvēris, ka japāņi ir neiecietīgi pret kristīgo ticību», viņš aizliedzis kuģa apkalpei mest krusta zīmi un pavēlējis itin visiem atņemt krustus, svētbildes, lūgsnu grāmatas un «visu, kas tikai attēlo kristiānismu un uz kā ir krusta zīme». Ja varam ticēt Krūzenšternam, tad Rezanovam audiencē nepasnieguši pat krēslu, viņam neļāvuši ņemt līdzi zobenu, un, «ievērojot japāņu neiecietību», viņš gājis pat bez apaviem. Un to darījis vēstnieks, krievu augstmanis! Šķiet, ka mazāk pašcieņas nemaz nevar būt. Piedzīvojis pilnīgu fiasko, Rezanovs gribējis japāņiem atriebties. Viņš pavēlējis jūras virsniekam Hvostovam pabiedēt Sahalinas japāņus, un šī pavēle dota mazliet neparastā veidā, kaut kā izvairīgi: aizzīmogotā aploksnē, ar striktu pavēli aploksni atplēst un izlasīt tikai pēc ierašanās Sahalīnā.[39]

Tātad Rezanovs un Hvostovs pirmie atzinuši, ka Dienvidsahalīna pieder japāņiem. Bet japāņi nenocietinājās savos jaunajos īpašumos, tikai aizsūtīja mērnieku Mamia-Rinzo izpētīt, kas tā par salu. Vispār visā šajā Sahalinas notikumā japāņi, veikli, kustīgi un viltīgi ļaudis, izturējās nedroši, gurdeni, kas izskaidrojams vienīgi ar to, ka viņiem par savām tiesībām bijis tikpat maz pārliecības kā krieviem.

Kā redzams, japāņiem, kad viņi iepazinuši salu, radusies doma par koloniju, varbūt pat par lauksaimniecības koloniju, bet mēģinājumi šinī virzienā, ja tādi arī ir bijuši, varēja novest vienīgi pie vilšanās, jo japāņu strādnieki pēc inženiera Lopatina apgalvojuma grūti pārcietuši vai arī nemaz nav spējuši pārciest ziemu. Sahalīnā ieradušies tikai japāņu uzņēmēji, reti kad kopā ar sievām, dzīvojuši šeit kā karaspēka nometnēs, un ziemot palikusi tikai neliela daļa, daži desmiti, bet pārējie džonkās atgriezušies mājās; japāņi neko nesējuši, neierīkojuši sakņu dārzus, neturējuši govis un visu dzīvei nepieciešamo veduši sev līdzi no Japānas. Vienīgais, kas Dienvidsahalīnā viņus saistīja — tās bija zivis, zivis deva viņiem lielus ienākumus, jo tās sazvejoja lielos vairumos, un aini, kuri padarīja visu smago darbu, strādāja viņiem gandrīz par velti. Ienākumi no zvejniecības sakumā sniedzās līdz 50 000, pēc tam līdz 300 000 rubļiem gadā, un tāpēc nav nekāds brīnums, ka japāņu uzņēmēji citu virs cita valkājuši septiņus zīda halātus. Sākumā japāņiem bija savas faktorijas tikai Aņivas līča krastā un Mauhā un viņu galvenais centrs atradās Kusunkotanas aizā, kur tagad dzīvo Japānas konsuls[40]. Vēlāk japāņi izcirta stigu no Aņivas līdz Takoē ielejai; tur pie tagadējās GalkinasVraskas viņiem bijušas noliktavas; stiga nav aizaugusi vēl līdz šim laikam, un to sauc par japāņu stigu. Japāņi nokļuva arī līdz Taraikai, kur zvejojuši nārsta zivis Poronajā un nodibinājuši Siskas apmetni. Viņu kuģi braukuši pat līdz Nijskas līcim, tas kuģis ar glīto aptakelējumu, ko Poļakovs 1881. gadā redzējis Tro līcī, bijis japāņu kuģis.

Sahalina interesēja japāņus vienīgi no ekonomiskā viedokļa, tāpat kā amerikāņus Tjuļeņijas sala. Bet pēc tam, kad 1853. gadā krievi nodibināja Muravjova posteni, japāņi sāka rosīties arī politiski. Apsvērums, ka viņi var zaudēt labus ienākumus un bezmaksas darbaspēku, piespieda viņus vērīgi uzmanīt krievus, un japāņi jau centas pastiprināt savu iespaidu salā pretstatā krievu ietekmei. Bet atkal, laikam tāpēc, ka trūka pārliecības par savām tiesībām, šī cīņa pret krieviem bija tik nenoteikta, ka taisni jāsmejas, un japāņi uzvedās kā bērni. Viņi aprobežojās tikai ar to, ka izplatīja ainiešu vidū tenkas par krieviem, un lielījās, ka apkaušot visus krievus, un, tiklīdz krievi kadā apvidū nodibināja savu posteni, drīz vien tajā pašā apvidū, bet tikai upītes otrā krastā radās Japānas pikets, un, kaut arī japāņi dikti vēlējās izskatīties briesmīgi, viņi tomēr bija miermīlīgi un jauki ļautiņi: sūtīja krievu kareivjiem stores, un, kad tie lūdza japāņiem tīklu, viņi labprāt izpildīja šo lūgumu.

1867. gadā noslēdza līgumu, pēc kura Sahalīna sāka piederēt abām valstīm ar kopīgām valdīšanas tiesībām; krievi un japāņi atzina, ka viņiem ir vienādas tiesības rīkoties salā, — tātad ne vieni, ne otri neuzskatīja Sahalīnu par savu īpašumu . Bet pēc 1875. gada traktāta Sahalīnu galīgi ietilpināja Krievijas impērijā un Japāna saņēma kā kompensāciju visas mūsu Kuriļu salas .

Blakus aizai, kurā atrodas Korsakova postenis, ir vēl viena aiza, kuras nosaukums saglabājies no tiem laikiem, kad šeit bijusi japāņu apmetne Kusunkotana. Seit vairs nav palikusi neviena japāņu ēka; jā, ir gan bodīte, kurā tirgojas japāņu ģimene ar pārtikas un sīkām precēm, — es tur pirku cietus japāņu bumbierus, — bet šī bodīte radusies vēlāk. Aizā visvairāk redzamā vietā ir balta māja, pie kuras dažreiz plīvo karogs — sarkana ripa uz balta pamata. Tas ir Japānas konsulāts.

Reiz no rīta, kad pūta nordosts un manā dzīvokli bija tik auksti, ka es tinos segā, pie manis vizītē ieradas Japānas konsuls Kuzes kungs un viņa sekretārs Sugiamas kungs. Vispirms es atvainojos, ka mans dzīvoklis ļoti auksts.

— Nē, nē, — atbildēja viesi, — pie jums ir ārkārtīgi silti!

Ar seju un balss noskaņu viņi centās apliecināt, ka mans dzīvoklis ir ne vien ļoti silts, bet pat karsts un ka mans dzīvoklis visvisādā ziņā esot īsta paradīze zemes virsū. Viņi abi bija īsti japāņi ar mongoļu tipa seju, vidēja auguma. Konsulam apmēram četrdesmit gadu, bārdas viņam nebija, ūsas tikko manāmas, augums plecīgs; turpretim sekretārs gadus desmit jaunāks, ar zilām brillēm, pēc visām pazīmēm ftiziķis — Sahalīnas klimata upuris. Ir vēl otrs sekretārs, Suzuki kungs; viņš ir pamaza auguma, ar garām ūsām, kuru gali slīd lejup pa ķīniešu modei, acis šauras, šķības — pēc japāņu uzskatiem neatvairāms skaistulis. Reiz, stāstīdams par kādu Japānas ministru, Kuzes kungs teica: «Viņš ir skaists un vīrišķīgs kā Suzuki.» Ārpus mājas japāņi valkā eiropiešu apģērbu, krieviski runā ļoti labi; būdams konsulātā, nereti redzēju viņus lasām krievu vai franču grāmatas; viņiem pilns skapis grāmatu. Šie japāņi ir eiropeiski izglītoti, ārkārtīgi pieklājīgi, smalkjūtīgi un laipni. Šejienes ierēdņiem Japānas konsulāts ir jauks, silts kaktiņš, kur var aizmirst cietumus, katorgu, dienesta intrigas un tātad — atpūsties.

Konsuls ir vidutājs starp japāņiem, kas atbrauc uz zveju, un vietējo administrāciju. Lielās svinamās dienās konsuls un viņa sekretāri pilnā parādes formā no Kusunkotanas aizas iet uz posteni pie apgabala priekšnieka un apsveic viņu svētkos; Belija kungs japāņiem atmaksā ar to pašu: ik gadu 1. decembrī viņš ar saviem darba biedriem dodas uz Kusunkotanu un apsveic tur konsulu sakarā ar Japānas imperatora dzimšanas dienu. Tādās reizēs dzer šampanieti. Kad konsuls ierodas uz kara kuģiem, viņam salutē septiņas reizes. Sagadījās, ka tolaik, kad es biju Sahalīnā, mūsējie saņēma Annas un Staņislavas trešās pakāpes ordeņus, kuri bija jāpasniedz Kuzes un Suzuki kungam. Belija kungs, majors

S. un policijas pārvaldes sekretārs F. kungs, ģērbušies mundieros, svinīgi devās uz Kusunkotanu pasniegt ordeņus; ari es braucu līdzi. Japāņus visai iejūsmināja gan ordeņi, gan svinīgums, kas viņiem tik ļoti patīk; pacienāja ar šampanieti. Suzuki kungs nemaz neslēpa savu lielo prieku un dzirkstošām acīm apskatīja ordeni no visām pusēm, gluži kā bērns rotaļlietu; viņa «skaistajā un vīrišķīgajā» sejā nomanīju iekšēju cīņu: viņam drīzāk gribējās steigties uz dzīvokli un parādīt ordeni savai jaunajai sieviņai (viņš nesen bija precējies), bet tanī pašā laikā pieklājības dēļ bija jāpaliek pie viesiem '.

Pabeidzis Sahalīnas apdzīvoto vietu apskatu, tagad sākšu runāt par detaļām, svarīgām un nesvarīgām, no kurām šobrīd veidojas kolonijas dzīve.

Saimnieki-katordznieki. — Ieskaitīšana nometinātajos. — Jauno apmetņu vietas izvēle. — Māju celšana. — Pušelnieki. — ieskaitīšana zemniekos. — Zemnieku tiesības ieguvušo izsūtīto pārvietošanās uz kontinentu. — Dzīve apmetnēs. — Cietuma tuvums. — Iedzīvotāju sastāvs pēc dzimšanas vietām un pēc kārtām. — Lauku varas iestādes.

Kad sods bez saviem tiešajiem mērķiem — atriebības, iebiedēšanas vai noziedznieka labošanas grib sasniegt arī citus mērķus, piemēram, kolonizēšanu, tad sodam nepieciešamības dēļ pastāvīgi jāpiekapjas un jāpielāgojas kolonijas vajadzībām. Cietums ir kolonijas antagonists, un abu intereses ir pretējās attiecībās. Dzīve kopīgajās kamerās padara cilvēku par vergu un ar laiku cietumnieku pilnīgi pārveido; vienā vietā pastāvīgi dzīvojoša cilvēka, kārtīga saimnieka, ģimenes cilvēka instinktus nomāc bara dzīves parašas, cilvēks zaudē veselību, noveco, morāli novārgst, un, jo vēlāk viņš izkļūst no cietuma, jo vairāk iemeslu bīties, ka viņš izveidosies nevis par darbīgu, kolonijai derīgu personu, bet tikai par kolonijai uzveltu nastu. Tāpēc jau ari kolonizēšanas pieredze vispirms pieprasīja cietuma ieslodzījuma un spaidu darbu termiņu saīsināšanu, un šinī ziņā mūsu «Nolikums par izsūtītajiem» ievērojami piekāpjas. Piemēram, izlabojošos kategorijā ieskaitītiem katordzniekiem desmit mēnešus pielīdzina gadam, un, ja otrās un trešās kategorijas katordznieki, tas ir, tādi, kas notiesāti uz 4 līdz 12 gadiem, tiek norīkoti raktuvju darbos, tad katrs šādos darbos nostrādāts gads tiek pielīdzināts pusotram gadam Katordzniekiem pēc pāriešanas izlabojošos kategorijā likums atjauj dzīvot ārpus cietuma, celt sev māju, precēties un nēsāt līdzi naudu. Taču dzīves īstenība šinī ziņā gājusi vēl tālāk par «Nolikumu». Lai atvieglotu pāreju no katordznieka stāvokļa uz patstāvīgāku stāvokli, Pieamūras ģenerālgubernators 1888. gadā atļāvis čaklus katordzniekus ar labu uzvedību atbrīvot pirms termiņa; izziņojot šo pavēli (Nr. 302), ģenerālis Kononovičs sola atbrīvot no darbiem divus vai pat trīs gadus pirms visa katorgas darbu termiņa beigām. Bez jebkādiem likuma pantiem un pavēlēm, bet nepieciešamības dēļ, jo tas nāk par labu kolonijai, itin visas izsūtītās katordznieces, daudzi pārbaudāmie un pat beztermiņa katordznieki, ja viņiem ir ģimenes vai ja viņi ir labi meistari, mērnieki, kajuri un tā tālāk, dzīvo ārpus cietuma savās mājās vai neapsargātos dzīvokļos. Daudziem atļauj dzīvot ārpus cietuma gluži vienkārši «cilvēcības dēļ» vai apsverot — ja tāds un tāds dzīvos nevis cietumā, bet kādā mājā, nekas ļauns nenotiks, bet, ja beztermiņa katordzniekam Z. tiek atjauts dzīvot neapsargātā dzīvoklī tikai tāpēc, ka viņš atbraucis kopā ar sievu un bērniem, tad to pašu neatļaut uz īsu laiku notiesātajam N. jau būtu netaisni.

1890. gada 1. janvārī visos trijos Sahalīnas apgabalos bija 5905 katordznieki, vīrieši un sievietes. No tiem notiesāti līdz 8 gadiem 2124 (36%), no 8 līdz 12 gadiem — 1567 (25,5%), no 12 līdz 15 gadiem — 747 (12,7%), no 15 līdz 20 gadiem — 731 (12,3%), uz visu mūžu notiesāti 386 (6,5%) un recidīvistu, kas notiesāti no 20 līdz 50 gadiem, — 175 (3%). īsa termiņa katordznieku, kas notiesāti uz laiku līdz 12 gadiem, ir 62,5%, tas ir, mazliet vairāk nekā puse no visa skaita. Nule notiesāta katordznieka vidējo vecumu nezinu, bet, spriežot pēc izsūtīto iedzīvotāju vecuma grupām pašreiz, šim vecumam jābūt vismaz 35 gadiem; ja pie tā pieskaita katorgas soda vidējo ilgumu 8 līdz 10 gadus un ja vēl ņem vērā, ka cilvēks katorpā noveco daudz agrāk nekā parastajos apstākļos, tad kļūs acīmredzams, ka, burtiski izpildot tiesas spriedumu un ievērojot «Nolikumu» — stingri ieslogot cietumā, strādājot kareivju konvoja uzraudzībā un tā tālāk, ne vien ilgtermiņa katordznieki, bet arī krietna puse īstermiņa katordznieku nokļūtu kolonijā jau ar zaudētām kolonizēšanas spējām.

Tolaik, kad es uzturējos Sahalīnā, katordznieku-saimnieku, vīriešu un sieviešu bija 424; katordznieku, vīriešu un sieviešu, kuri dzīvoja koionijā gan kā sievas, piedzīvotāji, piedzīvotājas, kalpi, īrnieki un tā tālāk, es pierakstīju 908. Ārpus cietuma savās mājās un neapsargātās mītnēs dzīvoja 1332, tas ir, 23% no visa katordznieku skaita '. Katordznieki kā saimnieki kolonijā gandrīz ne ar ko neatšķiras no nometinātajiem saimniekiem. Katordznieki, kas saimniecībās norīkoti par kalpiem, dara visu to pašu, ko Krievijas lauku kalpi. Cietumnieka norīkošana par kalpu pie laba zemnieka, arī izsūtītā, pagaidām ir vienīgais katorgas veids, ko izveidojusi krievu pieredze, un nav šaubu, ka šis veids ir simpātiskāks nekā Austrālijas kalpu gaitas. Katordznieki-īrnieki savos dzīvokļos tikai pārnakšņo, bet norīkojumos un darbos viņiem jāierodas tikpat noteikti kā tiem katordzniekiem, kas dzīvo cietumā. Strādnieki, piemēram, kurpnieki un galdnieki, bieži vien katorgas normu paveic savās mītnēs[43].

Tāpēc ka ceturtā daļa visu izsūtīto katordznieku dzīvo ārpus cietuma, sevišķas nekārtības nav manāmas, un es labprāt atzītu, ka Krievijas katorgu labi iekārtot nav viegli tieši tāpēc, ka pārējās trīs ceturtdaļas katordznieku dzīvo cietumos. Runāt, ka mājām ir kādas priekšrocības salīdzinājumā ar kopējām kamerām, mēs, protams, varam tikai pieņēmumu robežās, jo skaidru novērojumu šinī ziņā pagaidām nemaz vēl nav. Neviens vēl nav pierādījis, ka starp katordzniekiem, kas dzīvo mājās ārpus cietuma, noziegumi un bēgšana ir retāka nekā starp cietumā dzīvojošiem un ka pirmo darbs ražīgāks nekā otro darbs, taču ļoti iespējams, ka cietumu statistikai, kurai agri vai vēlu būs jāpievēršas šim jautājumam, tās galīgais secinājums būs jāpieņem par labu mājam ārpus cietuma. Pagaidām neapšaubāms ir viens, ka kolonija iegūtu, ja ikviens katordznieks neatkarīgi no soda ilguma pēc ierašanās Sahalīnā tūlīt sāktu celt sev un savai ģimenei māju un savu kolonizēšanas darbu sāktu pēc iespējas agrāk, kamēr katordznieks vēl ir samērā jauns un vesels; arī taisnīgums ar to neko nezaudētu, jo, kopš pirmās dienas ietilpinādamies kolonijā, noziedznieks visgrūtāko pārdzīvotu pirms ieskaitīšanas nometinātajos, nevis pēc tam.

Kad beidzas termiņš, katordznieku atbrīvo no darbiem un ieskaita nometinātajos. Aizkavēšanas šinī ziņā nemēdz būt. Jaunais nometinātais, ja viņam ir nauda un priekšniecības labvēlība, paliek Aleksandrovskā vai tajā apmetnē, kura viņam patīk, viņš tur pērk vai būvē māju, ja nav to vēl iemantojis, būdams katorgā; šādam nometinātajam lauksaimniecība un strādāšana nav obligātas. Bet, ja viņš pieder pie pelēkās masas, kas ir vairākumā, tad parasti iekārtojas uz zemes gabaliņa tanī apmetnē, kur pavēl priekšniecība, un, ja šī apmetne ir ļoti maza un nav vairs atsevišķas mājas celšanai derīgas zemes, tad nometināto novieto jau esošā saimniecībā par līdzīpašnieku vai pušelnieku vai ari viņu sūta nometināšanā uz kādu jaunu vietuJaunu apmetņu iekārtošanas vietu izvēle, kurai nepieciešama pieredze un dažas speciālas zināšanas, uzticēta vietējai administrācijai, tas ir, apgabalu priekšniekiem, cietumu un apmetņu priekšniekiem. Kaut kādu noteiktu likumu un instrukciju šinī ziņā nav, un visa norise atkarīga no tik nejauša apstākļa kā dažādām ierēdņu īpašībām: vai viņi dienestā ir jau ilgi, pazīstami ar izsūtītajiem iedzīvotājiem un ar apvidu kā, piemēram, Butako.va kungs ziemeļos vai Belija un Jarceva kungs dienvidos, vai ari tie ir jauni ierēdnīši, labakajā gadījumā filologi, juristi, kājnieku poručiki, bet sliktākajā gadījumā — pavisam neizglītoti cilvēki, kas līdz šim nekur nav kalpojuši, lielāko tiesu jauni pilsētnieki, kuri nepazīst dzīvi. Es jau rakstīju par ierēdni, kas neticēja cittautiešiem un nometinātajiem, kad tie viņu brīdināja, ka pavasarī un stiprās lietus gāzēs vieta, kuru viņš izraudzījis apmetnei, applūstot. Redzēju, ka viens ierēdnis ar svītu aizbrauca 15 līdz 20 verstis tālu apskatīt vietu jaunai apmetnei un atgriezās mājās tanī pašā dienā, paspējis divās vai trīs stundās sīki apskatīt vietu un atzīt to par piemērotu; viņš teica, ka izbrauciens bijis ļoti jauks.

Vecāki un pieredzējuši ierēdņi jaunas apmetņu vietas meklēt dodas reti un nelabprāt, jo vienmēr aizņemti ar citām darīšanām, bet jaunākie ierēdņi ir bez pieredzes un vienaldzīgi; administrācija ir gausa, izlemšana ieilgst, un galu galā jau esošās apmetnes tiek pārblīvētas. Gribot negribot galu galā jāgriežas pēc palīdzības pie katordzniekiem un kareivjiem uzraugiem, kuri, kā ļaudis melš, dažreiz veiksmīgi izvēlējušies jauno apmetņu vietas. 1888. gadā viena no savām pavēlēm (Nr. 280) ģenerālis Kononovičs, ņemdams vērā, ka ne Timas, ne Aleksandrovskas apgabalā nav vairs vietas zemes ierādīšanai, bet zemes tīkotāju skaits strauji aug, ieteicis «tūliņ pat organizēt uzticamu izsūtīto katordznieku grupas ļoti izdarīgu, šai darbā vairāk pieredzējušu un cik necik izglītotu uzraugu vai pat ierēdņu vadībā un šīs grupas sūtīt apmetņu iekārtošanai noderīgu vietu sameklēšanai». Šīs grupas klaiņā pa pilnīgi neizpētītu apvidu, kur vēl nekad nav bijis neviens topogrāfs, apmetņu vietas sameklē, bet nav zināms, cik augstu tās ir virs jūras līmeņa, kāda tur ir augsne, kāds ūdens un tā tālāk; par šo vietu derīgumu apmetņu ierīkošanai un lauksaimnieciskai izmantošanai administrācija var spriest tikai zīlēdama, un tāpēc galīgais lēmums par vienas vai otras vietas priekšrocību pieņemts tikai uz labu laimi, sak, gan jau, un turklāt netiek prasīts, ko domā ārsts vai topogrāfs, kura Sahalīnā nav, un mērnieks ierodas jaunajā vietā, kad celmi jau izlauzti un cilvēki jau tur dzīvo.1

Ģenerālgubernators pēc apmetņu apbraukāšanas, stāstīdams man par saviem iespaidiem, teica: «Katorgas darbs sākas nevis katorgā, bet nometinājumā.» Ja soda smagumu mērītu ar darba un fizisko grūtību daudzumu, tad Sahalīnā nometinātajiem bieži vien ir bargāks sods nekā katordzniekiem. Jaunajā vietā, kas parasti ir purvaina un apaugusi ar mežu, nometinātais ierodas tikai ar namdara cirvi, zāģi un lāpstu. Viņš cērt mežu, lauž celmus, rok grāvjus, lai nosusinātu apbūves vietu, un visu laiku, kamēr rit šie sagatavošanas darbi, dzīvo zem klajas debess, gul uz mitras zemes. Sahalīnas klimata jaukumi ar apmakušos debesi, gandrīz diendienīgo lietu un zemu temperatūru nekur nav jūtami tik skarbi kā šajos darbos, kad cilvēks vairākas nedēļas ne mirkli nevar tikt vaļā no mitruma, kas iesūcies līdz kauliem, un no drebuļiem. Tas ir īsts Iebris sachaliensis 2 ar galvas sāpēm un kaulu sāpēm, kuras atkarīgas nevis no infekcijas, bet no klimata ietekmēm. Vispirms

1    Ar laiku jaunu vietu izvēle katrā apgabalā būs uzlikta par pienākumu komisijai, kurā ietilpst cietumu resora amata personas, topogrāfs, agronoms, ārsts, un tad pēc šās komisijas piotokoliem varēs spriest, kāpēc izraudzīts tāds vai citāds apvidus. Šobrīd zināms princips saskatāms tanī apstāklī, ka bijušos katordzniekus visvairāk nometina upju ielejās un pie ceļiem — jau esošiem vai ieprojektētiem. Taču arī šinī ziņā drīzāk saskatama rutīna nekā noteikta sistēma. Ja izvēlas kādu upes ieleju, tad nevis tāpēc, ka tā izpētīta labāk nekā citas un vairāk derīga kultivēšanai, bet tikai tāpēc, ka šī ieleja ir tuvāk centram. Dienvidrietumu piekraste raksturīga ar samērā maigu klimatu, bet tā ir tālāk no Duē vai Aleksandrovskas nekā Arkovas ieleja vai Armudanas upes ieleja, un tāpēc šīm ielejām dod priekšroku. Bet, kad bijušos katordzniekus nometina pie projektētā ceļa līnijas, tad rūpējas nevis par jaunās apmetnes iedzīvotājiem, bet par tiem ierēdņiem un kajuriem, kuri kādreiz brauks pa šo ceļu. Ja nebūtu šīs necilās perspektīvas — atdzīvināt un apsargāt traktu un dot pajumti garāmbraucējiem, tad būtu grūli saprast, kam, piemēram, vajadzīgas apmetnes, kas projektētas gar traktu Timas krastā no šīs upes iztekas līdz Nijsas līcim. Par trakta apsargāšanu un atdzīvināšanu iedzīvotāji droši vien saņems no valsts naudu un pārtiku. Bet, ja šīs apmetnes būs tagadējās lauksaimniecības kolonijas turpinājums un administrācija cer uz rudzu un kviešu ražām, tad Sahalīnā naks vēl klāt daži tūkstoši izbadojušos, izmisušu trūcīgo, kas pārtiek nezin no kā.

2   Sahalīnas drudzis (latīniski).

būve apmetni, tikai pec tam ceļu uz to, nevis otrādi, un tāpēc pavisam neražīgi izšķiež milzumu spēka un veselības smagu kravu pārnešanai no posteņa, no kura uz jaunās apmetnes vietu nav pat taciņu; nometinātais, apkrauts ar darba rīkiem, pārtiku un tā tālāk, iet pa taigas biezokņiem, gan brizdams līdz ceļiem pa ūdeni, gan ķepurodamies pāri kritalu kaudzēm, gan ik uz soļa klupdams vaivariņu cietajos ceros. «Nolikuma par izsūtītajiem» 307. pantā sacīts, ka tiem, kas apmetas ārpus cietuma, tiek doti būvkoki ēku celšanai; bet šeit šo nolikuma pantu saprot tā, ka nometinātajam pašam jāsacērt un jāsagatavo savām vajadzībām būvkoki. Senāk palīgā nometinātajiem sūtīti katordznieki un izsniegta nauda namdaru atalgošanai un materiālu pirkšanai, bet šī kārtība atcelta, pamatojoties uz to — tā man stāstīja kāds ierēdnis, — «ka tad sarodoties slaisti; katordznieki strādājot, bet nometinātie pa to laiku spēlējot «uz rakstu vai ērgli»». Tagad nometinātie apbūvējas kopīgi, cits citam palīdzēdami. Namdaris uzcērt ēkas stāvu, podnieks samūrē krāsni, zāģeri sazāģē dēļus. Kam nav spēka un prasmes strādāt, bet ir naudiņa, tas noalgo savus paša bēdu brāļus. Spēcīgākie un izturīgākie paveic vissmagākos darbus, vārgie vai arī tie, kas cietumā atradinājušies no lauku darba, ja nespēlē «uz rakstu vai ērgli» vai netrumpo, vai arī nav kaut kur paslēpušies no aukstuma, strādā kādu samērā vieglu darbu. Daudzi galīgi pagurst, zaudē dūšu un pamet savas nepabeigtās ēciņas. Manzas un kaukāzieši, kas krievu mājas neprot celt, parasti aizbēg jau pirmajā gadā. Sahalīnā gandrīz pusei saimnieku nav savu ēku, un man šķiet, ka tas vispirms izskaidrojams ar grūtībām, kādas nometinātajam jāpārvar pašā saimniekošanas sākumā. Bezēku saimnieku pēc datiem, kurus es ņemu no Sahalīnas lauksaimniecības inspektora pārskata, 1889. gadā Timas apgabalā bijuši 50% no saimnieku kopskaita, Korsakova apgabalā — 42%, bet Aleksandrovskas apgabalā, kur saimniecību iekārtošana nav saistīta ar tik lielām grūtībām un nometinātie mājas biežāk pērk nekā paši ceļ — tikai 20%. Kad mājas stāvs uzcelts, saimniekam kā aizdevumu izsniedz logu stiklus un dzelzi. Par šiem aizdevumiem salas priekšnieks raksta kādā savā pavēlē: «Ārkārtīgi jānožēlo, ka šie aizdevumi, tāpat kā daudz kas cits, ilgi jāgaida, un tas paralizē patiku iekārtot pašam savu saimniecību … Pagājušā gada rudeni, apbraukādams Korsakova apgabala apmetnes, redzēju mājas, kuras gaidīt gaidīja logu stiklus, naglas, krāsns dzelzs aizšaujamos, un ari šogad vēroju šīs mājas tādās pašās gaidās» (1889. gada 318. pavēle).[44]

Priekšniecība neatzīst par vajadzīgu izpētīt jauno vietu pat tad, kad tur jau nometina sodu izcietušos katordzniekus. Uz jauno vietu sūta 50 līdz 100 saimniekus, pēc tam ik gadus vēl vairākus desmitus, lai gan nevienam nav zināms, cik cilvēkiem tur pietiks izmantojamas zemes, un tas ir iemesls, kāpēc jau driz pēc nometināšanas parasti sākas zemes trūkums, cilvēku pārpalikums. Tas nav novērojams tikai Karsakova apgabalā, bet abu ziemeļu apgabalu itin visi posteņi un apmetnes ir pārblīvēti ar cilvēkiem. Pat tāds neapšaubāmi rūpigs cilvēks kā A. M. Rutakovs, Timas apgabala priekšnieks, novieto cilvēkus uz zemes gabaliem ļoti pavirši, nepadomādams par nākotni, un nekur nav tik daudz līdzīpašnieku vai virskomplekta saimnieku kā tieši viņa apgabalā. Šķiet, ka pati administrācija netic lauksaimnieciskai kolonizēšanai un pamazām samierinājusies ar domu, ka zeme nometinātajiem vajadzīga neilgu laiku, tikai sešus gadus, jo, ieguvuši zemnieka tiesības, viņi katrā ziņā atstāšot salu, un ka šādos apstākļos jautājumam par zemes gabaliem varot būt tikai formāla nozīme.

Starp 3522 saimniekiem, ko es pierakstīju, 638 saimniekiem jeb 18% ir līdzīpašnieki, bet, ja nošķir Korsakova apgabalu, kur uz katra zemes gabala novieto tikai vienu saimnieku, tad šis procents būs daudz lielāks. Timas apgabalā — jo apmetne jaunāka, jo tajā lielāks pušelnieku procents; piemēram, Voskresenskā ir 97 saimnieki un 77 pušelnieki; tas liecina, ka sameklēt apmetnēm jaunas vietas un ierādīt nometinātajiem zemes gabalus gadu no gada kļūst arvien grūtāk '.

Saimniecības iekārtošana un pareiza saimniekošana liek uzlikta nometinātajam ka obligāts pienākums. Par slinkumu, nolaidību vai nevēlēšanos kārtīgi iekārtot saimniecību nometinātajam jāstrādā sabiedriskie, tas ir, katorgas darbi vienu gadu, un no majas viņu pārvieto uz cietumu. «Nolikuma» 402. pants atļauj Pieamūras ģenerālgubernatoram «uzturēt par valsts līdzekļiem tos

Sahalīnā nometinātos, kuriem pēc vietējo iestāžu atzinuma eksistencei pašiem savu līdzekļu nav». Tagadējā laikā Sahalīnā nometināto lielākā daļa pirmajos divos un reti kad trijos gados pēc atbrīvošanas no katorgas darbiem saņem no valsts apģērbu un uzturu tādos pašos apmēros ka parastie ieslodzītie. Sādu palīdzību sniegt nometinātajiem administrāciju mudina humāna un praktiska rakstura apsvērumi. Patiešām, grūti taču iedomāties, ka nometinātais vienā un tanī pašā laikā spētu celt sev māju, iekopt mežā aramzemi un vēl ik dienas nopelnīt maizes kumosu. Taču pavēlēs bieži lasām, ka tāds un tāds nometinātais tiek izsvītrots no apgādājamiem par nevīžību, slinkumu, par to, ka «viņš nav stājies pie mājas celšanas» un tamlīdzīgi.[45]

Pēc tam kad bijušie katordznieki kā nometinātie nodzīvojuši nometināšanā desmit gadus, viņiem tiek dotas tiesības kļūt par zemnieku kārtas piederīgiem. Sis jaunais stāvoklis saistīts ar lielām tiesībām. Izsūtītais, kas ieguvis zemnieka tiesības, drīkst atstāt Sahalīnu un apmesties, kur vien vēlas visā Sibīrijā, izņemot Semirečenskas, Akmoļinskas un Semipalatinskas apgabalu, pierakstīties zemnieku sabiedrībās ar šo zemnieku piekrišanu, dzīvot pilsētās, lai nodarbotos ar amatu vai rūpniecībā; viņu drīkst tiesāt un sodīt jau uz vispārīgo likumu, nevis pamatojoties uz «Nolikuma par izsūtītajiem»; viņš drīkst saņemt un nosūtīt korespondenci ar vispārīgiem noteikumiem bez iepriekšējas cenzūras, kas paredzēta katordzniekiem un nometinātajiem. Bet šajā sod.u izcietušā jaunajā stāvoklī tomēr vēl paliek izsūtīšanas galvenais noteikums: viņam nav tiesību atgriezties dzimtenē

Zemnieka tiesību iegūšana pēc desmit gadiem «Nolikumā» nav ierobežota ne ar kādiem īpašiem nosacījumiem. Izņemot gadījumus, kas paredzēti piezīmē pie 375. panta, un tur vienīgais nosacījums — desmit gadu ilgs termiņš neatkarīgi no tā, vai nometinātais bijis saimnieks — labības audzētājs vai amatnieka zellis. Pieamūras novada cietumu inspektors Kamorska kungs, kad es ierunājos par to, apgalvoja, ka turēt izsūtīto nometinātā stāvoklī vairāk nekā desmit gadus vai ierobežot ar kaut kādiem noteikumiem zemnieka tiesibu iegūšanu pēc šā termiņa administrācijai neesot tiesību. Jāpiebilst, ka man gan gadījās sastapt Sahalīnā večus, kas nometināto kategorijā ir jau vairāk nekā desmit gadu, bet zemnieka tiesības vēl nav ieguvuši. Viņu apgalvojumus es gan nepaspēju pārbaudīt pēc oficiāliem sarakstiem, un tāpēc nevaru spriest, cik pareizi šie apgalvojumi. Veči varēja kļūdīties, gadus rēķinādami, vai gluži vienkārši melot, lai gan rakstveži ir tik nolaidīgi un dumji un jaunākie ierēdņi tādi neprašas, ka no Sahalīnas kancelejām var sagaidīt visādas kaprīzes. Nometinātajiem, kuru «uzvešanās atzīta par pilnīgi labu, kuri nodarbojušies ar derīgu darbu un dzīvojuši bez klaiņāšanas», desmit gadu termiņu var samazināt līdz sešiem gadiem. 377. pantu, kas atļauj šādas priekšrocī

bas piešķiršanu, salas priekšnieks un apgabalu priekšnieki izmanto plašos apmēros; vismaz gandrīz visi zemnieki, kurus es redzēju, ieguvuši zemnieka tiesības pēc sešiem gadiem. Bet diemžēl «derīgu darbu» un «dzīvi bez klaigāšanas», kas «Nolikumā» paredz šīs priekšrocības iegūšanu, katrā no trijiem apgabaliem saprot citādi. Piemēram, Timas apgabalā nometināto neieskaita zemniekos, kamēr viņš ir parādā valstij un kamēr viņa māja nav apjumta ar dēļiem. Aleksandrovskā nometinātie ar lauksaimniecību nenodarbojas, darba rīki un sēklas labība viņiem nav vajadzīga, un tāpēc viņi ietaisa mazāk parādu; viņiem arī zemnieka tiesības iegūt ir vieglāk. Par nepieciešamu nosacījumu izvirza apstākli, lai nometinātais būtu saimnieks, bet starp izsūtītajiem biežāk nekā jebkurā citā vidē sastopami cilvēki, kas pēc sava rakstura nespēj būt saimnieki un īsti labi jūtas, tikai kalpodami par strādniekiem. Uz jautājumu, vai iemantot priekšrocību un vispār iegūt zemnieka tiesības var nometinātais, kam nav savas saimniecības, tāpēc ka viņš kalpo par pavāru pie ierēdņa vai par zelli pie kurpnieka, — Korsakova apgabalā man atbildējā, ka varot, bet abos ziemeļu apgabalos neko skaidri nepateica. Šādos apstākļos ne par kādām normām, protams, nevar būt ne runa, un, ja jaunais apgabala priekšnieks prasīs nometinātajiem, lai viņu mājām būtu skārda jumts un lai viņi prastu dziedāt baznīcas korī, tad pierādīt šim priekšniekam, ka tā ir patvaļība, būtu grūti.

Kad es biju Sijancos, apmetņu priekšnieks pavēlēja 25 nometinātajiem sapulcēties pie uzrauga mājas un paziņoja, ka ar salas priekšnieka rīkojumu viņi ieskaitīti zemnieku kārtā. Rīkojumu ģenerālis bija parakstījis 27. janvārī, bet rīkojumu paziņoja nometinātajiem 26. septembrī. Priecīgo vēsti visi 25 nometinātie noklausījās klusēdami; neviens nepārmeta krustu, nepateicās, bet visi stāvēja ar nopietnām sejām un nesacīja ne vārda, it kā viņiem visiem būtu kļuvis skumīgi, ka šajā pasaulē visam, pat ciešanām, reiz pienāk beigas. Kad mēs ar Jarceva kungu jautājām nometinātajiem, kurš no viņiem paliks Sahalīnā un kurš aizbrauks, neviens no visiem divdesmit pieciem neizteica vēlēšanos palikt salā. Visi sacīja, ka tiecoties uz kontinentu un labprāt

aizbrauktu tūliņ pat, bet neesot līdzekju, jāapdomājoties. Sākās valodas, ka nepietiekot ar ceļa naudu vien, ari kontinentam, kazi, nauda esot mīļa: būšot jāķēpājas ar pieņemšanu kādā ciema sabiedrībā, būšot jāizmaksā krogā, jāpērk zemīte un jābūvējas, vēl šis un tas, un, reče, vajadzēšot kādus pusotra simta rubļus. Bet kur tos lai ņemot? Rikovskā, lai gan tā ir samērā liela, es sastapu tikai 39 zemniekus, un viņi visi ne tuvu negribēja taisīties šeit uz palikšanu; visi posās uz kontinentu. Viens no viņiem, Bespalovs, būvē uz sava zemes gabala lielu, vasarnīcai līdzīgu divstāvu māju ar balkonu, visi raugās uz šo celtni ar neizpratni un nesaprot, k<ilab tā vajadzīga; tas, ka bagāts vīrs, kam ir pieauguši dēli, varbūt uz visiem laikiem paliks Rikovskā, lai gan viņš lieliski varētu iekārtoties kaut kur Zejā, rada dīvainas kaprīzes, ērmīguma iespaidu. Dubkos kāds zemnieks, liels kāršu spēlmanis, uz jautājumu, vai viņš brauks uz kontinentu, man atbildēja, vīzdegunīgi blenzdams griestos: «Pacentīšos aizbraukt!»[46]

Zemniekus dzen projām no Sahallnas apziņa, ka viņi nav nodrošināti, skumjas, nemitīgās bailes bērnu dēļ… Bet galvenais iemesls — kaismīgā vēlēšanās kaut pašā mūža vakarā paelpot brīvībā un padzīvot īstu, neieslodzīta cilvēka dzīvi. Un Usūrijas novads un Amūra, par kuru visi runā kā par apsolīto zemi, ir tik tuvu: ar tvaikoni jānobrauc trīs vai četras dienas, pēc tam — brīvība, siltums, labas ražas… Tie, kuri jau pārvietojušies uz kontinentu un tur iekārtojušies, raksta saviem Sahallnas paziņām, ka kontinentā cilvēki sniedzot viņiem roku un pudele degvīna maksājot tikai 50 kapeikas. Reiz Aleksandrovskā, pa piestātni pastaigādamies, iegāju kuteru šķūnī un ieraudzīju tur 60 vai 70 gadus vecu veci un veceni ar saiņiem, maisiem, viņi, acīm redzot, bija saposušies ceļā. Sākam runāties. Vecis nesen ieguvis zemnieka tiesības un tagad kopā ar sievu braukšot uz kontinentu, sakumā uz Vladivostoku, bet pēc tam «dievs vien to zinot» kurp. Aizbraucēji apgalvoja, ka naudas viņiem neesot. Tvaikonim vajagot atiet pēc diennakts, bet viņi jau atvilkušies uz piestātni un tagad ar savām nabadzīgajām mantiņām slēpjoties kuteru šķūnī, gaidīdami tvaikoni, it kā bīdamies, ka viņus neaizdzen atpakaļ. Par kontinentu viņi runaja ar mīlestību, svētsvinīgi un pārliecināti, ka tikai tur esot īstā, laimīgā dzīve. Aleksandrovskas kapsētā redzēju melnu krustu ar dievmātes attēlu un ar šādu uzrakstu: «Seit atdusas Jaunavas Afimjas Kurņikovas mirstīgās atliekas, kura aizgājusi dieva mierā 1888. Gadā 21. maijā. 18 gadu vecumā. Šis krusts likts kā Piemiņas zīme, Vecākiem aizbraucot uz kontinentu 1889. gada jūnijā.»

Zemnieku nelaiž uz kontinentu, ja viņš nav labi uzvedies un ir parādā valstij. Ja zemnieks dzīvo kopā ar izsūtītu sievieti un viņiem piedzimuši bērni, tad prombraukšanas biļeti viņam izsniedz tikai tad, ja aizbraucējs ar saviem līdzekļiem nodrošina savas piedzīvotājas un viņas ārlaulības bērnu turpmāko eksistenci (1889. gada pavēle Nr. 92). Kontinentā atbraukušais pierakstās pagastā, kas viņam iepaticies; gubernators, kura pārziņā atrodas šis pagasts, paziņo salas priekšniekam, un tas pavēlē uzaicina policijas pārvaldi svītrot tādu un tādu zemnieku un viņa ģimenes locekļus no sarakstiem — un formāli kļūst par vienu «nelaimīgo» mazāk. Barons A. N. Korfs man stāstīja — ja šāds zemnieks slikti uzvedoties kontinentā, tad viņu administratīvā kārtībā jau uz visiem laikiem izsūtot uz Sahalīnu.

Dzird runājam, ka sahalīnieši kontinentā dzīvojot labi. Viņu vēstules esmu lasījis, bet pašam redzēt, kā viņi dzīvo jaunajās vietas, man nav gadījies. Jāpiebilst, ka vienu es gan redzēju, taču nevis uz laukiem, bet pilsētā. Reiz Vladivostokā es un priesteris-mūks Iraklijs, Sahalīnas misionārs un garīdznieks, kopā nācām laukā no veikala un kāds vīrs ar baltu priekšautu un garos, spožos zābakos, laikam sētnieks vai arteļnieks, ieraudzījis priesteri Irakliju, ļoti nopriecājās un pienāca, lai tas viņu svētītu; izrādījās, ka pienācējs ir priestera Iraklija draudzes loceklis, izsūtītais, kas ieguvis zemnieka tiesības. Priesteris Iraklijs viņu pazina, atcerējās .viņa vārdu un uzvārdu. «Nu, kā tev te klājas?» priesteris jautāja. — «Paldies dievam, labi!» vaicātais mundri atbildēja.

Zemnieki, kuri vēl nav aizbraukuši uz kontinentu, dzīvo posteņos vai apmetnēs un saimnieko tikpat nelabvēlīgos apstākļos kā nometinātie un katordznieki. Viņi arvien vēl ir atkarīgi no cietuma priekšniecības un rauj nost cepuri 50 soļu attālumā, ja dzīvo dienvidos; pret viņiem izturas labāk un viņus neper, taču viņi tomēr nav zemnieki šā vārda īstajā nozīmē, bet cietumnieki. Viņi dzīvo blakus cietumam un redz to katru dienu, taču izsūtīto katorgas cietums un mierīga lauksaimnieciska eksistēšana līdzās nav iedomājami. Daži autori esot redzējuši Rikovskā riņķa dejas, dzirdējuši tur harmonikas skanam un varen brašas dziesmas; taču es neko līdzīgu ne redzēju, ne dzirdēju un nevaru iedomāties meitenes, kas ietu riņķa dejās turpat pie cietuma žoga. Un, pat ja man būtu gadījies dzirdēt ne vien važas šķindam un uzraugus kliedzam, bet arī varen brašu dziesmu, es to uzskatītu par sliktu zīmi, jo krietns, labsirdīgs cilvēks pie cietuma nedziedās. Zemniekus, nometinātos, viņu sievas — brīvos cilvēkus un bērnus arī nomāc cietuma režīms; cietuma kārtība, tāpat kā militāru kazarmu kārtība, ar neparasto bardzību un nenovēršamo priekšniecisko aizbildniecību viņus tur pastāvīgā sasprindzinājumā un bailēs; cietuma administrācija atņem viņiem cietuma vajadzībām pļavas, labākās zvejas vietas, labāko būvkoku mežu; izbēgušie katordznieki, cietumu augļotāji un zagļi viņiem dara pāri; cietuma bende, kas pastaigājas pa āru, viņus baida; uzraugi padara par izvirtulēm viņu sievas un meitas, bet galvenais — cietums ik brīdi atgādina notiesātajiem viņu pagātni un to, kas viņi ir un kur viņi atrodas.

Sahalīnas lauku iedzīvotāji vēl nav apvienoti ciema sabiedrībās. Pieaugušu, Sahalīnā dzimušu cilvēku, kuriem sala būtu viņu dzimtā vieta, vēl nav, vecu Sahalīnas iedzīvotāju ļoti maz, sahalīniešu vairākums ieradušies nesen; iedzīvotāji mainās katru gadu; citi atbrauc, citi aizbrauc; daudzās apmetnēs, kā jau teicu, iedzīvotāji izskatās nevis pēc ciema sabiedrības locekļiem, bet pēc nejaušiem salašņām. Viņi dēvē cits citu par brāli, jo ir cietuši kopā, bet viņiem tomēr kopīga ir ļoti maz un viņi cits citam sveši. Viņi nepieder pie vienas ticības un runā dažādās valodās. Veči nicina visu šo jūkli un smiedamies teic — kāda varot būt ciema sabiedrība, ja vienā un tanī pašā apmetnē dzīvojot krievi, mazkrievi, tatāri, poļi, ebreji, somi, kirgīzi, gruzīni, čigāni? … Par to, cik nevienmērīgi sadalīti pa apmetnēm nekrievi, esmu jau minējis.[47]

Katras apmetnes augšanu nelabvēlīgi ietekmē arī citāda veida nesamērība: kolonijā nokļūst daudz vecu, vārgu, fiziski un psihiski slimu, noziedzīgu, darba nespējīgu, praktiski nesagatavotu cilvēku, kuri dzimtenē dzīvojuši pilsētā un nav nodarbojušies ar lauksaimniecību. 1890. gada 1. janvārī pēc datiem, ko ieguvu no oficiāliem sarakstiem, visā Sahalīnā, cietumos un kolonijā bijis 91 muižnieks, 924 pilsētas kārtu piederīgie, tas ir, goda pilsoņi, tirgoņi, sīkpilsoņi un ārzemju pavalstnieki, un kopumā tie sastādīja 10% no visiem izsūtītajiem[48].

Katrā apmetnē ir stārasts, ko izrauga no mājsaimniekiem, katrā ziņā no nometinātajiem un zemniekiem, un to apstiprina apmetņu priekšnieks. Par apmetnes stārastu parasti kļūst cienīgs, saprātīgs vīrs, kas prot lasīt un rakstīt; stārastu amata pienākumi vēl nav pilnīgi noteikti, bet viņi cenšas līdzināties Krievijas ciemu stārastiem: izlemj dažādas sīkas lietas, izrīko šķūtniekus, aizstāv savējos, ja tas vajadzīgs, un tā tālāk, bet Rikovskas stārastam ir pat savs zīmogs. Daži stārasti saņem algu.

Katrā apmetnē dzīvo arī uzraugs, visbiežāk kāds vietējās vienības kareivis, analfabēts, kas caurbraucējiem ierēdņiem ziņo, ka viss kārtībā, vēro nometināto izturēšanos un seko, lai tie bez atļaujas nekur neaizietu un lai strādātu lauksaimniecībā. Uzraugs ir tuvākais apmetnes priekšnieks, bieži vien vienīgais tiesnesis, un viņa ziņojumi priekšniecībai ir dokumenti ar svarīgu nozīmi, ja priekšniecība vērtē, cik lielas ir nometinātā sekmes labā uzvedībā, saimniecības iekartošana un dzīvošanā bez klaiņāšanas. Citēju uzrauga ziņojuma paraugu:

Saraksts

par Verhņijarmudanas iedzīvotājiem ar nelādzīgu uzvedību:

Uzvārds un vārds

Atzīme, kāpēc tieši

1

Izdugins Ananijs

Zaglis

2

Kiselovs Pjotrs Vasiļjevs

Arī

3

Glibins Ivans

Ari

1

Galinskis Semjons

Saimniekošana nevižīgs

un patvaļīgs

2

Kazankins Ivans

Ari

XVI

Izsūtītie iedzīvotāji pēc dzimuma. — Sieviešu jautājums. — Katorgā notiesātās sievietes un apmetnes. — Piedzīvotāji un piedzīvotājas. — Brīvās sievietes.

Izsūtīto kolonijā uz katriem 100 vīriešiem ir 53 sievietes Šis samērs pareizs tikai attieksmē uz mājās dzīvojošiem iedzīvotājiem. Ir ari vēl vīrieši, kas parnakšņo cietumos, ir neprecējušies kareivji, kuriem «nepieciešams priekšmets dabisko vajadzību apmierināšanai», kā reiz izteicies viens no šejienes priekšniekiem, arī ir tās pašas izsūtītās sievietes vai sievietes, kam saskare ar izsūtītajiem. Bet, ja nosakot kolonijas iedzīvotāju sastāvu pēc dzimuma un pēc ģimenes stāvokļa, jāņem vērā arī šo cilvēku nošķira, tad to var darīt tikai ar iebildumiem. Kamēr šādi vīrieši dzīvo cietumos vai kazarmās, viņi raugās uz koloniju tikai no savu vajadzību viedokļa; viņu vizītes kolonijā ir saistītas ar kaitīgu ārēju ietekmi, kas samazina dzimstību, pavairo saslimšanu un turklāt nejaušu saslimšanu, kas var būt lielāka vai mazāka atkarībā no tā, cik tālu no apmetnes ir cietums vai kazarma; tie ir tas pats, kas Krievijas sādžu dzīvē baskāji, kuri kaimiņos strādā dzelzceļa būvdarbos. Ja kopumā ņemtu visus vīriešus, ieskaitot cietumu un kazarmas, tad skaitlis 53 samazināsies apmēram uz pusi un samērs būs 100 ; 25.

Lai cik mazi būtu skaitļi 53 un 25, bet jaunai izsūtīto kolonijai, kas turklāt attīstās ārkārtīgi nelabvēlīgos apstākļos, tos nevar atzīt par pārāk maziem. Sibīrijā katordznieku un nometināto vidū sieviešu ir mazāk par 10%, bet, ja pievēršamies citu tautu deportēšanas praksei, tad redzēsim tur kolonistus, jau visai cienījamus fermerus, kas šinī ziņā tik maz izlutināti, ka jūsmīgi sagaida no metropoles atvestās prostitūtas un maksā kuģiniekiem 100 mārciņas tabakas par katru sievieti. Tā sauktais sieviešu jautājums Sahalīnā ir nejēdzīgi nokārtots, taču ne tik riebīgi kā Rietumeiropas izsūtīto kolonijās to attīstības sākumā. Sahalīnā ierodas ne tikai noziedznieces un prostitūtas. Ar Galvenās cietumu pārvaldes un Brīvprātīgo flotes rīcību, kurām pilnīgi izdevies noorganizēt ātru un ērtu satiksmi starp Eiropas Krieviju un Sahalīnu, sievām un meitām, kuras vēlas sekot vīriem un tēviem izsūtīšanā, šis ceļojums ir stipri vienkāršojies. Nav nemaz tik sen, kad sieva, kas labprātīgi sekoja savam vīram izsūtīšanā, bija viena uz 30 noziedzniekiem, bet tagad brīvu sieviešu klātbūtne Sahalīnā kļuvusi šajā kolonijā par tipisku parādību, un jau grūti iedomāties, piemēram, Rikovskas vai Novomihailovkas apmetni bez šīm traģiskajām personām, kuras «braukušas labot vīru dzīvi, bet savu dzīvi sagandējušas». Šis varbūt ir vienīgais faktors, pēc kura spriežot mūsu Sahalīnai noziedznieku izsūtīšanas vēsturē nebūs pēdējā vieta.

Sākšu ar katorgā notiesātajām sievietēm. 1890. gada 1. janvārī visos trijos apgabalos noziedznieču skaits bija 11,5% no visu katordznieku skaita[49]. No kolonizēšanas viedokļa šīm sievietēm ir viena svarīga priekšrocība: viņas ierodas kolonijā samērā jaunas; lielāko tiesu tās ir sievietes ar temperamentu, kas notiesātas paj romantiska rakstura un ģimenes noziegumiem: «vīra dēļ atnācu», «vīramātes dēļ atnācu…». Tās lielāko tiesu ir slepkavas, mīlestības un ģimenes despotisma upuri. Pat tās sievietes, kas šeit atnākušas par ļaunprātīgu dedzināšanu un naudas viltošanu, patiesību sakot, cieš sodu par mīlestību, jo noziegumos viņas iesaistījuši mīļākie.

Mīlestībai šo sieviešu skumīgajā dzīvē bijusi liktenīga nozīme gan pirms tiesāšanas, gan pēc notiesāšanas. Kad viņas ar tvaikoni ved izsūtīšanā, tad starp sievietēm sāk klīst baumas, ka Sahalīnā viņas apprecināšot ar varu. Un tas viņas satrauc. Ir bijis gadījums, kad sievietes lūgušas tvaikoņa priekšniecību parūpēties, lai viņas ar varu neizprecinātu.

Pirms 15 vai 20 gadiem katorgā notiesātās sievietes pēc atvešanas Sahalinā tūlīt ievietotas netiklības namā. «Dienvidsahalīnā,» Vlasovs raksta savā pārskatā, «sievietes ievieto maizes ceptuves ēkā, jo īpašu telpu viņām nav … Salas priekšnieks Depreradovičs devis rīkojumu cietuma sieviešu nodaļu pārvērst par netiklības zaņķi.» Par kaut kādu darbu nevarējis but ne runas, jo «tikai nogrēkojušās vai vīriešu labvēlību neizpelnījušās sievietes» norīkotas darbā virtuvē, pārējās apmierināja «vajadzības», nepārtraukti žūpoja, un galu galā sievietes, pēc Vlasova vārdiem, padarītas par tādām izvirtulēm, ka dīvainas apmātības stāvoklī «pārdevušas savus bērnus par stopu spirta».

Tagad, kad Aleksandrovskā ierodas sieviešu grupa, viņas vispirms svinīgi ved no piestātnes uz cietumu. Sievietes, sagumušas zem smagajiem saiņiem un maišeļiem, velkas pa šoseju gurdenas, vēl neattapušās no jūras slimības, bet aiz viņām gluži kā gada tirgū aiz kumēdiņu rādītājiem iet veseliem pūļiem sievas, vīrieši, bērni un pie kancelejām piederīgas personas. Šī aina atgādina siļķu nārstošanu Aņivā, kad pakaļ zivīm steidzas veseli bari vaļu, roņu un delfīnu, kuri tīko pamieloties ar ikru pilnajām siļķēm. Nometinātie vīrieši iet pakaļ atvesto sieviešu baram ar godīgām, vienkāršām domām: viņiem vajadzīga mājās saimniece. Meitieši vēro, vai jaunajā katordznieču grupā nav kāda novadniece. Bet rakstvežiem un uzraugiem vajadzīgas «skuķes». Parasti tas notiek pievakarē. Sievietes pa nakti ieslēdz jau iepriekš šim nolūkam sagatavotā kamerā, un pēc tam visu nakti cietumā un postenī risinās valodas par nule atvesto sieviešu grupu, par ģimenes dzīves jaukumiem, par to, ka nav iespējams saimniekot bez meitieša un tā tālāk. Jau pirmajās 24 stundās, iekām tvaikonis vēl nav aizbraucis uz Korsakovu, nule atvestās sievietes tiek sadalītas pa apgabaliem. Sadala Aleksandrovskas ierēdņi, un tāpēc viņu apgabalam tiek lauvas tiesa tiklab pēc daudzuma, kā arī pēc labuma; nedaudz mazāk un sliktākas dabū tuvākais — Timas apgabals. Ziemeļos atlase ir rūpīga;

šeit kā filtrā paliek pašas jaunākās un glītākās, tāpēc laime dzīvot dienvidu apgabalā ir lemta gandrīz vienīgi vecenēm un tādām, kas «nav vīriešu labvēlības vērtas». Sadalot atbraucējas, priekšniecība nepavisam nedoma par lauksaimniecisko koloniju, un tāpēc Sahalīnā, kā es jau teicu, sievietes pa apgabaliem sadalītas ārkārtīgi nevienlīdzīgi, un turklāt, jo sliktāks apgabals, jo mazāk cerību, ka kolonizēšanai būs kādi panākumi, toties vairāk šajā apgabalā sieviešu: sliktākajā — Aleksandrovskas apgabalā uz 100 vīriešiem iznāk 69 sievietes, vidējā — Timas apgabalā — 47 sievietes, bet labākajā — Korsakova apgabalā — tikai 36 sievietes[50].

No sievietēm, kas atlasītas Aleksandrovskas apgabalam, daļu norīko par apkalpotajām pie ierēdņiem. Pēc cietumiem, ieslodzīto vagona un tvaikoņa dziļās tilpnes tīrās un gaišās ierēdņu istabas sākumā sievietei liekas īsta burvju pils, bet pats kungs — labais vai ļaunais gars, kuram pār šo sievieti ir neaprobežota vara; tomēr drīz viņa pierod pie jaunā stāvokļa, taču vēl ilgi viņas valodā saklausāms cietums un notiesāto tvaikonis: «nebūt nezinu», «ēdiet, jūsu augstdzimtība», «tieši tā». Sieviešu otra daļa nokļūst rakstvežu un uzraugu harēmos, trešā, lielākā daļa — nometināto mājās, pie tam sievieti dabū tikai tie, kuri bagātāki vai kuriem ir kāda protekcija. Sievieti var dabūt arī katordznieks, pat pārbaudāmo kategorijas katordznieks, ja viņš ir naudīgs un cietuma pasaulītē viņam ir ietekme.

Arī Korsakova postenī nule atvestās sievietes ievieto īpašā baraka. Apgabala priekšnieks un apmetņu uzraugs kopīgi izlemj, kurš nometinātais vai zemnieks ir cienīgs dabūt meitieti. Priekšrocība tiem, kas jau iekārtojušies, kas ir saimnieciski un labi uzvedušies.

Šiem nedaudzajiem izredzētajiem aizsūta pavēli, lai viņi_ tādā un tāda dienā un stundā ierodas postenī, cietuma, sievietes saņemšanai. Un tad noteiktajā dienā pa visu garo traktu no Naibuči līdz postenim gan šur, gan tur redzami uz dienvidiem ejoši, kā viņus šeit zobgalīgi godā, līgavaiņi vai jaunpuiši. Viņi izskatās kaut kā neparasti, patiešam kā līgavaiņi, dažs saposies spilgti sarkanā kreklā, cits uzlicies galvā kādu neparastu plantatora cepuri, vēl dažam kājās jauni, spoži nez kur un kādos apstākļos nopirkti zābaki ar augstiem papēžiem. Kad viņi visi sanākuši postenī, viņus ielaiž sieviešu barakā un atstāj tur kopā ar atbraucējām. Pirmajā ceturtdaļstundā vai pusstundā tiek maksāti nepieciešamie mesli apjukumam un neveiklībai; līgavaiņi klaiņā gar guļamo lāvu, klusē un drūmi blenž uz sievietēm, tās sēž, acis nodūrušas. Katrs izvēlas; bez nīgras vaibstīšanās, bez zobgalībām, pavisam nopietni, «pa cilvēciskam» izturēdamies gan pret neglītumu, gan pret vecumu, gan pret cietumos iemantoto izskatu; līgavainis uzmanīgi vēro un pūlas pēc sejas noskārst: kura no viņām ir laba saimniece? Are, kāda jauna vai pusmūža sieviete viņam «iekritusi acīs»; viņš apsēžas blakus un uzsāk sirsnīgu sarunu. Sieviete jautā, vai viņam ir patvāris, kāds jumts mājai — dēļu vai salmu? Viņš atbild, ka esot patvāris, zirgs, otrā gada tele un mājai dēļu jumts. Tikai pēc šāda saimnieciska eksāmena, kad abi jūt, ka viss ir nodarīts, viņa uzdrošinās jautāt:

— Vai jūs man nedarīsiet pārestības?

Saruna beidzas. Sievieti pieraksta pie tāda un tāda nometinātā, tāda un tādā apmetnē — un civillaulība ir noslēgta. Nometinātais ar jauno piedzīvotāju dodas uz savām mājām un beigās, lai nepaliktu kaunā, salīgst vedēju bieži vien par pēdējo naudu. Mājās piedzīvotāja vispirms aizkur patvari, un kaimiņi, skatīdamies uz dūmu strūkliņu, skaudīgi spriedelē, ka tādam un tādam nu ir jau sievišķis.

Sahalīnā sievietēm katorgas darbu nav. Tiesa, sievie¬tes dažreiz kancelejās mazgā grīdas, strādā sakņu dār¬zos, šuj maisus, bet nekā pastāvīga un noteikta, sma¬giem spaidu darbiem līdzīga salā nav un laikam nekad arī nebūs. Katorgā notiesātās sievietes cietums pilnīgi atdevis kolonijai. Kad sievietes ved uz Sahallnu, tad domā nevis par sodīšanu un labošanu, bet tikai par viņu spējām dzemdēt bērnus un saimniekot lauku saimniecībā. Katorgā notiesātās sievietes izdala nometi¬nātajiem kā strādnieces, pamatojoties uz «Nolikuma par izsūtītajiem» 345. pantu, kurš neprecētām izsūtītām sievietēm atļauj «pārtikt, strādājot tuvākajās veco sahalīniešu apmetnēs, kamēr tās apprecas». Taču šis pants kalpo tikai tam, lai apietu likumu, kas aizliedz netiklību un laulības pārkāpšanu, jo katordzniece vai nometinātā sieviete, kas dzīvo pie nometinātā vīrieša, pirmajā kārtā nav vis viņa kalpone, bet piedzīvotāja, nelaulāta sieva ar administrācijas ziņu un piekrišanu; valsts sarakstos un pavēlēs katordznieces dzīvošana zem viena jumta ar nometināto nosaukta kā «kopīgas saimniecības iekār¬tošana» vai «kopīga mājas ierīkošana» , un viņi abi tiek saukti par «brīvu ģimeni». Var teikt, ka, izņemot nelielu skaitu privileģēto un to, kuras ierodas salā kopā ar vīriem, katorgā visas sievietes kļūst par pie¬dzīvotājām. Tas ir tikpat kā likums. Man stāstīja, ka viena sieviete Vladimirovkā nav gribējusi iet par pie¬dzīvotāju un pateikusi, ka ieradusies šeit katorgā strā¬dāt, nevis kādā citā nolūkā, bet viņas vārdi visos it kā radījuši nesaprašanu .

Šejienes apstākļos izveidojies īpašs uzskats par katorgas sievieti, kāds bijis droši vien visās izsūtīto kolonijās: sieviete ir it kā cilvēks, it kā saimniece, it kā būtne, kas zemāka pat par mājlopu. Siskas apmetnē nometinātie iesnieguši apgabala priekšniekam šādu lūgumu: «Padevīgi lūdzam jūsu augstdzimtību piešķirt mums mūsu apgabalā govis piena iegūšanai uzturam un sievietes iekšējās saimniecības iekārtošanai.» Salas priekšnieks, manā klātbūtnē sarunādamies ar Uskovas apmetnē nometinātajiem un dodams viņiem dažādus solījumus, starp citu, sacīja:

—   Arī sieviešu ziņā jūs neaizmirsīšu.

—    Nav labi, ka sievietes sūta no Krievijas uz šejieni rudenī, nevis pavasarī, — man teica kāds ierēdnis. — Ziemā meitiešiem nav nekā, ko darīt, viņas vīrišķiem nav nekādi palīgi, bet tikai nevajadzīgas ēdājas. Tāpēc jau labi saimnieki rudeni ne labprāt ņem sievietes.

Tā rudenī spriež par darba zirgiem, ja paredzams, ka ziemā lopbarība būs dārga. Katorgas sievietes cilvēciskā cieņa, kā arī sievišķība un kauna jūtas netiek ņemtas vērā nevienā gadījumā; jau iepriekš tiek it kā domāts, ka to visu kā ar karstu dzelzi izdedzinājis viņas negods vai viņa to visu zaudējusi, kamēr vazāta pa cietumiem un etapiem. Vismaz, kad katordznieci soda ar miesas sodu, tad nemaz nekautrējas no iedomas, ka viņai varētu būt kauns. Taču katordznieces personības pazemošana nekad nav sniegusies tiktāl, ka viņu ar varu izdotu pie vīra un piespiestu kļūt par piedzīvotāju. Baumas par šādu varmācību ir tikpat tukšas pasakas kā karātavas jūras krastā vai darbi pazemē '.

Tuvai kopdzīvei par šķērsli nav ne sievietes vecums, ne piederība pie citādas ticības, ne klaidonība. Piedzīvotājas, kurām 50 un vairāk gadu, esmu sastapis ne tikai pie gados jauniem nometinātajiem, bet pat pie uzraugiem, kam apritējuši tikko 25 gadi. Gadās, ka katorgā atved veceni māti un viņas pieaugušo meitu; abas kļūst par nometināto piedzīvotājām, un abas sāk dzemdēt bērnus, gluži kā sacenzdamās. Katoļi, luterāņi, pat tatāri un ebreji bieži vien dzīvo ar krievu sievietēm. Aleksandrovskā kādā mājā sastapu krievu meitieti kirgīzu un kaukāziešu bariņā, kurus viņa apkalpoja pie galda, un es reģistrēju viņu kā tatāra vai, kā viņa pati sacīja, čečenieša piedzīvotāju. Aleksandrovskā visiem šeit pazīstamais tatārs Kerbalajs dzīvo ar krievieti Lopušinu, un viņiem ir trīs bērniArī klaidoņi iemanās dzīvot kā ģimenes cilvēki, un viens no viņiem, klaidonis Ivans, 35 gadus vecs, Derbinskā smaidīdams man pat stāstīja, ka viņam esot divas piedzīvotājas: «Viena šeit, otra ar atļauju dzīvo Nikolajevskā.» Dažs nometinātais jau kādus desmit gadus dzīvo ar sievieti, kas it kā aizmirsusi savu uzvārdu, bet vēl arvien nezina ne viņas īstā vārda, ne kur viņa dzimusi.

Uz jautājumu, kā viņiem klājas, nometinātais un viņa piedzīvotāja parasti atbild: «Dzīvojam labi.» Bet dažas katordznieces man stāstīja, ka mājās Krievijā viņas pieredzējušas no vīriem tikai pārestības, sitienus un pārmetumus par katru maizes kumosu, bet šeit katorgā pirmoreiz viņām ataususi gaišāka dzīve. «Paldies dievam, tagad dzīvoju ar labu cilvēku, viņš mani pažēlo.» Izsūtītie savas piedzīvotājas saudzē un augstu vērtē.

—    Šeit sieviešu trūkuma dēļ vīrieši paši gan ar, gan vāra ēst, gan govi slauc, gan veļu lāpa, — man stāstīja barons A. N. Korfs, — un, ja viņš iemanto sievieti, tad cieši turas pie tās. Paskatieties, kā nometinātie sievietes sapoš. Izsūtīto vidū sievietes tiek turētas cieņā un goda.

—    Lai gan jāpiebilst, ka viņas staigā ar zilumiem, — piebilda ģenerālis Kononovičs, kurš piedalījās šajā sarunā.

Gadās gan ķildas, gan kaušanās, un rodas arī zilumi, bet nometinātais savu piedzīvotāju pārmāca piesardzīgi, jo spēks ir viņas pusē: nometinātais zina, ka šī sieviete viņam nav pielaulāta, ik brīdi var viņu pamest un aiziet pie cita. Protams, izsūtītie saudzē savas sievietes ne tikai šādas piesardzības dēļ. Lai cik vienkārši Sahalīnā veidojas nelikumīgās ģimenes, bet arī tajās gadās mīlestība savā visšķīstākajā, valdzinošākajā veidā. Duē apmetnē redzēju vājprātīgu katordznieci, kas slimoja ar epilepsiju un mitinājās sava piedzīvotāja — arī katordznieka mājā; viņš par sievieti gādāja kā čakla slimokopēja, un, kad es ieminējos, ka viņam droši vien grūti dzīvot vienā istabā ar šo sievieti, viņš man jautri atbildēja: «Nekas, nekas, jūsu augstdzimtība, dzīvojam cilvēciski!» Novomihailovkā kāda nometinātā piedzīvotājai jau sen paralizētas kājas, viņa cauru dienu un nakti guļ istabas vidū uz skrandām, bet nometinātais viņu kopj, un, kad es mēģināju nometināto pārliecināt, ka viņam pašam būtu ērtāk, ja sirdzēja gulētu slimnīcā, arī viņš sāka runāt par cilvēciskumu.

Krietnas un viduvējas ģimenes mijas ar to brīvo ģimeņu kategoriju, kuru dēļ trimdas «sieviešu jautājumam» ir tik slikta reputācija. Jau pirmajā mirklī šīs ģimenes rada pretīgumu ar savu liekulību un neīstumu un liek just, ka šeit cietuma un nebrīves sagandētā noskaņā ģimene jau sen satrunējusi un tās vietā stājies kas cits. Daudzas sievietes un vīrieši dzīvo kopā, jo tā vajag, jo tā izsūtījumā pieņemts; kopā dzīvošana kolonijā kļuvusi par tradicionālu kartību, un šie cilvēki kā vāji raksturi, kam nav savas gribas, pakļāvušies šai kārtībai, lai gan neviens viņus uz to nav skubinājis. Novomihailovkā dzīvo gadus 50 veca mazkrieviete, kuras akā dzimtenē atrasts vedeklas līķis un kura tāpēc nokļuvusi Sahalīnā katorgā kopā ar dēlu, mājās atstājusi vecu vīru un bērnus, bet tagad mitinās šeit kopā ar piedzīvotāju, un, kā redzams, viņai pašai tas riebjas, un viņai kauns runāt par to ar svešu cilvēku. Savu piedzīvotāju viņa nicina un tomēr dzīvo kopā un guļ ar viņu: izsūtījumā tā ir jādzīvo. Šādu ģimeņu piederīgie viens otram tik sveši, ka, lai cik ilgi viņi dzīvotu zem viena jumta, kaut 5 vai 10 gadus, viņi viens par otru nezina, cik viņi veci, no kādas guberņas nākuši, kāds ir viņu tēva vārds… Uz jautājumu, cik viņas piedzīvotājs vecs, sievišķis, gurdi un laiski sāņus lūkodamies, parasti atbild: «Velns viņu sazin!» Kamēr piedzīvotājs ir darbā vai kaut kur spēlē kārtis, šāda sieviete vāļājas pa gultu dīka, izsalkusi; ja kaimiņš ienāk istabā, viņa negribīgi pieslienas un žavādamās stāsta, ka viņa «atdzīta vīra dēļ», cietusi bez vainas. «Viņu, velnu, puiši nosita, bet mani uz katorgu.» Piedzīvotājs pārnāk mājās: nav ko darīt, ar meitieti nav nekā, ko runāt; varētu aizkurt patvāri, bet nav ne cukura, ne tējas… Ieraugot, ka piedzīvotāja vāļājas pa gultu, viņu pārņem vienaldzība, slinkums, un, kaut gan viņš ir izsalcis un īgns, bet nopūšas un arī — bladāc! — gultā. Ja šādu ģimeņu sievietes nodarbojas ar prostitūciju, tad piedzīvotāji viņas parasti skubina uz to. Prostitūtu, kas pelna maizes kumosu, piedzīvotājs uzskata par derīgu mājlopu un viņu ciena, tas ir, pats iekur viņai patvāri un klusē, kad sievišķis lamājas. Viņa bieži maina piedzīvotājus, izvēlēdamas bagātākos vai tādus, kam ir degvīns, vai arī maina tos gluži vienkārši aiz garlaicības, dažādības dēļ.

Katordzniece saņem cietumnieces pārtikas devu, ko apēd kopā ar piedzīvotāju; dažreiz šī meitieša uztura deva ir ģimenes vienīgā iespēja vilkt dzīvību. Ņemot vērā to, ka piedzīvotāja formāli ir kalpone, nometinātais maksā valstij par viņu kā par kalponi: viņš apņemas aizvest kādus divdesmit pudus kravas no viena apgabala uz otru vai nogādāt postenī kādus desmit baļķus. Jāpiebilst, ka šī formalitāte obligāta tikai nometinātajiem vīriešiem un nav jāpilda izsūtītajiem, kas dzīvo posteņos un nedara neko. Kad katorgas laiks apritējis, katordznieci ieskaita nometinātajos iedzīvotajos un viņa vairs nesaņem no valsts apģērbu un uzturu; tāpēc Sahalīnā pārskaitīšana nometināto kategorijā nepavisam nav saistīta ar vieglāku dzīvi: katordzniecēm, kas saņem kroņa devu, klājas labāk nekā nometinātajām, un, jo katorgas laiks ilgāks, jo sievietei ir vieglāk, bet, ja katorga piespriesta uz visu mūžu, tas nozīmē, ka noziedzniece uz visu mūžu nodrošināta ar maizes kumosu. Zemnieces tiesības nometinātā parasti iegūst ar atvieglotiem noteikumiem — jau pēc sešiem gadiem.

Brīvo sieviešu, kas labprātīgi atnākušas līdzi vīriem, šobrīd Sahalīnā ir vairāk nekā katordznieču, un viņu skaits samērā ar visu izsūtīto sieviešu skaitu ir kā 2 pret trīs. Es pierakstīju 697 brīvas sievietes; katordznieču, nometināto sieviešu un zemnieču pavisam bija 1041; tātad kolonijā brīvo sieviešu ir 40% no visu kolonijas pilngadīgo sieviešu skaita Atstāt dzimteni un doties izsūtīšanā līdzi notiesātajiem vīriem sievietes mudina dažādi iemesli. Vienas iet līdzi aiz mīlestības un žēluma; citas aiz ciešas pārliecības, ka vīru un sievu šķirt var vienīgi dievs; trešās mūk no mājām aiz kauna; tumsonigajos laukos vīru negods arvien vēl skar arī sievas: kad, piemēram, notiesāta vīra sieva skalo upē veļu, citi meitieši saukā viņu par katordznieci; vēl dažas vīri ievilina Sahalīnā kā slazdā — ar krāpšanu. Jau tvaikoņa kravtilpnē daudzi katordznieki raksta uz mājām, ka Sahalīnā ir gan silts laiks, gan daudz zemes, gan lēta maize un laba priekšniecība; no cietuma viņi raksta to pašu, dažkārt vairākus gadus no vietas, izgudrodami arvien jaunus kārdinājumus, un šādu katordznieku cerības, ka sievas ir stulbas un lētticīgas, kā to liecina fakti, bieži vien piepildās[53]. beidzot vēl citas sievas brauc tāpēc, ka arvien vēl viņas garīgi stipri ietekmē vīri, šādas sievas varbūt pašas piedalījušās noziegumā vai izmantojušas ar noziegumu iegūtos labumus un nav notiesātas tikai nejauši, pieiadījumu trūkuma dēļ. Visbiežāk sastopami divi pirmie iemesli: līdzcietība un žēlums, kuru dēļ sievas uzupurējas, un nesatricināms pārliecības spēks. Starp sievām, kas labprātīgi atnākušas līdzi vīriem, ir ne vien krievietes, bet arī tatārietes, ebrejietes, čigānietes, polietes un vācietes

Kad Sahalīnā ierodas brīvās sievietes, viņas šeit sevišķi laipni nesagaida. Minēšu raksturīgu gadījumu. 1889. gada 19. oktobrī ar Brīvprātīgās flotes tvaikoni «Vladivostok» Aleksandrovskā ieradās 300 brīvas sievietes, pusaudži un bērni. Viņi braukuši no Vladivostokas trīs vai četras diennaktis aukstās telpās bez silta ēdiena, un viņu vidū, kā man stāstīja ārsts, bijuši 26 cilvēki, kas saslimuši ar skarlatīnu, bakām un masalām. Tvaikonis pienācis vēlu vakarā. Kapteinis, laikam bīdamies no slikta laika, uzstājis, lai pasažierus un kravu pieņem tūliņ pat naktī. Izkraušana ilgusi no 12 līdz 2 naktī. Sievietes un bērnus piestātnē ieslēguši kuteru šķūnī un preču noliktavā, bet slimos — šķūnī, kas pielāgots slimnieku turēšanai karantīnā. Pasažieru mantas juku jukām sasvieduši liellaivā. Uz rīta pusi paklīdušas baumas, ka viļņi naktī liellaivu norāvuši no muliņa un aizskalojuši jūrā. Sākusies vaimanāšana. Kādai sievietei kopā ar mantām pazuduši 300 rubļi. Sastādījuši protokolu, par vienīgo vainīgo minējuši vētru, lai gan jau otrā dienā cietumā pie katordzniekiem manījuši pazudušās mantas.

Brīvā sieviete pēc ierašanās Sahalīnā sākumā ir pilnīgi apjukusi. Sala un katorgas apstākli viņu apstulbinājuši. Viņa izmisusi stāsta, ka, braukdama pie vīra, nav sevi krāpusi un gaidījusi tikai sliktu, bet izrādījies, ka īstenība ir daudz briesmīgāka par visu gaidīto. Tiklīdz viņa aprunājas ar sievietēm, kas atbraukušas agrāk, un paraugās viņu dzīvītē, atbraucējai jau rodas pārliecība, ka viņa un viņas bērni ir pagalam. Lai gan līdz vīra katorgas beigām vēl palikuši vairāk nekā 10 vai 15 gadi, viņa sapņo tikai par kontinentu un negrib ne dzirdēt par šejienes saimniecību, kas atbraucējai liekas niecīga un nav uzmanības vērta. Viņa raud dienu un nakti vaimanādama, pieminēdama savus pamestos radiniekus gluži ka mirušus, bet vīrs, apzinādamies, cik briesmīgi vainīgs pret atbraucēju, drūmi klusē un beidzot, nespēdams vairs valdīties, sāk sievu sist., lamāt par to, ka viņa braukusi šurp.

Ja brīvā sieviete atbraukusi bez naudas vai arī atvedusi tik maz naudas, ka pieticis vienīgi mājeles nopirkšanai, un ja viņai un vīram no Krievijas neko nepiesūta, tad drīz sākas bads. Nopelnīt neko nevar, ubagot nav kur, un sievai kopā ar bērniem jāiztiek no tās pašas katordznieku devas, kuru viņas vīrs katordznieks saņem no cietuma un kuras tik tikko pietiek vienam pieaugušam cilvēkam No dienas dienā domas riņķo ap vienu un to pašu: kā varētu paēst un ar ko varētu pabarot bērnus. No pastāvīgās dzīves pusbadā, no savstarpējiem pārmetumiem par maizes kumosu un apziņas, ka labāk nekad nebūs, sirds ar laiku kļūst nejūtīga, sieviete nolemj, ka Sahalīnā ar smalkjūtīgu dzīvošanu neviens nevar dabūt pilnu vēderu un iet pelnīt pieckapeiku un desmitkapeiku gabalus, kā viena atbraucēja teikusi, «ar savu miesu». Arī virs kļuvis kā koka gabals, par garīgu tīrību viņš vairs neliekas ne zinis, un tas viss viņam liekas nesvarīgs. Tiklīdz meitas kļuvušas 14 vai 15 gadus vecas, apgrozībā laiž arī viņas; matēs iztirgo viņas vīriešiem mājās vai arī atdod par piedzīvotājām bagātiem nometinātiem un uzraugiem. Un tas viss noliek jo vieglāk tāpēc, ka brīva sieviete šeit savu laiku pavada pilnīgā dīkdienībā. Posteņos nepavisam nav ko darīt un apmetnēs, it īpaši ziemeļu apgabalos, saimniecības patiešām ir niecīgas.

Bez trūkuma un dīkās dzīves brīvai sievietei ir vēl trešais visādu nelaimju perēklis — viņas vīrs. Viņš var nodzert vai paspēlēt uz kārtīm savu pārtikas devu, sievas un pat bērnu apģērbu. Viņš var izdarīt vēl kādu noziegumu vai kļūt par bēguli. Timas apgabalā nometināto Biševecu tolaik, kad es biju Sahalīnā, turēja karceri Duē cietumā, jo viņš bija apsūdzēts slepkavības mēģinājumā; viņa sieva un bērni dzīvoja turpat tuvumā ģimenes cilvēku kazarmās, bet māja un saimniecība bija pamesta. Malotimovā bija aizbēdzis nometinātais Kučerenko, atstādams sievu un bērnus. Ja vīrs nav no tādiem ļaudīm, kas slepkavo vai mēģina bēgt, sievai tomēr katru dienu jāraizējas, vai tikai vīru nesodīs ar miesas sodu, vai tikai viņu tīši neapmelos, vai tikai viņš darbā neparrausies, nesaslims un nenomirs.

Gadi aiziet, tuvojas vecums; vīrs katorgas sodu jau izcietis, beidzies arī nometināšanas laiks, un tagad viņš pūlas iegūt zemnieka tiesības. Pagatne tiek nodota aizmirstībai, piedota, un reizē ar braukšanu uz kontinentu tālē kaut kur šķiet pavīdam jauna, saprātīga, laimīga dzīve. Bet gadās ari citādi. Sieva nomirst ar diloni, vīrs aizbrauc uz kontinentu vecs un vientuļš; vai arī sieva kļūst atraitne un nezina, ko nu iesākt, kur braukt. Derbinskā brīva sieviete Aleksandra Timotejeva aizgājusi no sava vira molokāņa pie gana Akima, dzīvo mazā, netīrā būdelē, un viņai no kopdzīves ar ganu jau piedzimusi meita, bet vīrs pieņēmis sev citu sievieti, piedzīvotāju. Brīvās sievietes Suļikina un Fedina Aleksandrovskā ari aizgājušas no vīriem un kļuvušas par piedzīvotājām. Nenilai Karpenko vīrs nomiris, un viņa tagad dzīvo ar kādu nometināto. Katordznieks Altuhovs staigā klaidoņa gaitās, bet viņa sieva Jekaterina, brīvs cilvēks, devusies nelikumīgā laulība

XVII

Iedzīvotāji pēc vecuma grupām. — Izsūtīto ģimenes stāvoklis. — Laulības. — Dzimstība. — Sahalīnas bērni.

Skaitļi par izsūtīto iedzīvotāju vecuma grupām, pat ja tie būtu ideāli precīzi un nesalīdzināmi pilnīgāki nekā manis savāktie skaitļi, tomēr nedotu gandrīz neko. Pirmkārt, tie ir nejauši, jo nav saistīti ar dabiskiem vai ekonomiskiem apstakļiem, bet ar juridiskām teorijām, ar pastāvošo nolikumu par sodiem, ar to personu varu, kurām noteikšana cietumu resorā. Pārveidojoties uzskatiem par trimdu vispār un par Sahalinas trimdu it īpaši, pārveidosies ari iedzīvotāju vecuma grupas; tas pats notiks, kad uz koloniju sūtīs otrtik sieviešu vai kad ar Sibīrijas dzelzceļa izbūvi sāksies brīva imigrācija. Otrkārt, izsūtīto salā, pastāvot pavisam īpašai dzīvei, šiem skaitļiem nepavisam nav tāda nozīme ka parastos apstākļos Čerepovecas vai Maskavas apriņķī. Piemēram, niecīgs procents vecu cilvēku Sahalīnā neliecina par kādiem nelabvēlīgiem apstākļiem, teiksim, par lielu mirstību, bet tikai to, ka izsūtītie lielāko tiesu paspēj izciest sodu un aizbraukt uz kontinentu pirms vecuma iestāšanās.

Tagadējā laikā kolonijā pirmajā vietā ir vecuma grupa no 25 līdz 35 gadi (24,3%) un no 35 līdz 45 gadi (24,1%)'. Vecuma grupa no 20 līdz 55 gadiem, ko ārsts Grjaznovs sauc par darba spējīgo cilvēku grupu, kolonija sastāda 64,6%, tas ir, gandrīz pusotras reizes vairak nekā Krievijā vispār.2 Diemžēl darba spējīgo strādnieku grupu jeb ražojošo cilvēku grupu lielais procents vai pat pārliecīgi lielais procents Sahalīnā nebūt nav ekonomiskās labklājības rādītājs; šeit tas liecina vienīgi par darba roku pārpilnību, un tāpēc, neraugoties pat uz izsalkušo, dikdienīgo un nespējīgo milzīgo skaitu, Sahalīnā ceļ pilsētas un būvē lieliskus ceļus. Dārgi maksājošie pasākumi un tiem līdzās ražojošo vecuma grupu

1

Šāda ir manis sastādītā vecuma

grupu tabuliņa:

No

Līdz

VIr.

Siev.

No

Līdz

Vīr.

Siev.

0

5 g.

493

473

35

45 g.

1405

578

5

10 „

319

314

45

55 „

724

236

10

15 „

215

234

55

65 „

318

56

15

20 „

89

96

65

75 „

90

12

20

25 „

134

136

75

85 „

17

1

25

30 „

1419

680

85

95 „

—

1

Nezināma vecuma: vīrieši 142, sievietes 35.

2 Čerepovecas apriņķī darba spējīgu cilvēku grupas sastāda 44,9%, Maskavas apr. — 45,4%, Tambovas apr. — 42,7%. Sk. V. T. Nikojska grāmatu «Tambovas apriņķis. Iedzīvotāju un slimīguma statistika», 1385. g.

nenodrošinātība un galīgā nabadzība vedina uz domām, ka tagadējās kolonijas apstakļiem ir zināma līdzība ar tiem laikiem, kad tikpat mākslīgi tika radīts darba roku pārpalikums, celtas katedrāles un cirki, bet ražojošo grupu cilvēki cieta ārkārtīgu, iznīcinošu trūkumu.

Bērni, tas ir, vecuma grupa no 0 līdz 15 gadiem arī sastāda lielu skaitli — 24,9%. Salīdzinājumā ar tāda paša veida skaitļiem Krievijā [54] tas ir mazs skaitlis, bet izsūtīto kolonijai, kur apstākļi ģimenes dzīvei tik nelabvēlīgi, tas ir liels. Sahalīnas sieviešu auglīgums un neliela bērnu mirstība, kā lasītāji turpmāk redzēs, drīz vien bērnu procentu padarīs vēl lielāku, varbūt tas pat sasniegs Krievijas normu. Tas ir labi, jo, arī nerēķinoties ar kolonizēšanas apsvērumiem, bērnu tuvums izsūtītajiem ir morāls atbalsts un vairāk nekā jebkas cits viņiem atgādina dzimto Krievijas sādžu; turklāt rūpes par bērniem glābj izsūtītās sievietes no dīkdienības; tas ir arī slikti, jo neražojošo cilvēku vecuma grupas, sagādādamas iedzīvotājiem izdevumus un pašas neko pretim nedodamas, sarežģī ekonomiskās grūtības; šīs vecuma grupas palielina trūkumu un šinī ziņā kolonija nostādīta pat nelabvēlīgākos apstākļos nekā Krievijas lauki: Sahalīnas bērni, kļuvuši par pusaudžiem vai izauguši lieli, aizbrauc uz kontinentu, un tādējādi izdevumi, kurus segusi kolonija, atpakaļ neienāk.

Vecumā grupas, kas ir kolonijas cerība un pamats, pat ja kolonija vēl nav nobriedusi, bet nobriest, Sahalīnā sastāda ļoti, ļoti mazu procentu. Visā kolonijā ir tikai 185 personas, 89 vīrieši un 96 sievietes, vecumā no 15 līdz 20 gadiem, tas ir, apmēram 2%. No tiem tikai 27 ir īsti kolonijas bērni, jo dzimuši Sahalīnā vai ceļā uz trimdu, bet pārējie visi ir iebraucēji. Bet arī šie Sahalīnā dzimušie tikai gaida, kad viņu vecāki vai vīri brauks uz kontinentu, lai tad brauktu viņiem līdzi. Gandrīz visiem 27 bērniem vecāki ir turīgi zemnieki, kas jau izcietuši sodu un pagaidām palikuši salā, vienīgi lai noapaļotu savu kapitālu. Tādi, piemēram, ir Račkovi Aleksandrovskas apmetnē. Pat Marija Baranovska, brīva pārceļotāja meita, kas dzimusi Čibisanā, — tagad viņai 18 gadu — nepalikšot Sahalīnā un braukšot uz kontinentu kopā ar vīru. No tādiem, kas dzimuši Sahalīnā pirms 20 gadiem un kuriem tagad jau 21 gads, salā nav vairs palicis neviens. Visā kolonijā ir kopsummā 27 divdesmit gadus veci cilvēki: no tiem 13 atsūtīti uz šejieni katorga, 7 labprātīgi ieradušies līdzi vīriem un 7 ir izsūtīto dēli, spēcīgi jaunekļi, kas jau zina ceļu uz Vladivostoku un Amūru

Sahalīnā ir 860 likumīgas ģimenes un 782 neoficiālas ģimenes, un šie skaitļi pietiekami raksturo kolonijā dzīvojošo izsūtīto stāvokli. Vispār runājot, ģimenes dzīves labumus bauda gandrīz puse pieaugušo iedzīvotāju. Kolonijā visas sievietes ir aizņemtas, tātad otra puse, tas ir, apmēram trīs tūkstoši cilvēku, kuri dzīvo vientuļi, ir tikai vīrieši. Taču šis samērs kā nejaušs vienmēr ir pakļauts svārstībām. Piemēram, kad pēc ķeizariska manifesta no cietuma izlaida uz zemes gabaliņiem uzreiz vairāk nekā tūkstoš jaunu nometināto, šis bezģimeņu cilvēku procents Sahalīnā palielinājās; turpretim tādos gadījumos kā, piemeram, drīz pēc manas aizbraukšanas, kad Sahalīnā nometinātajiem atļāva strādāt Sibīrijas dzelzceļa Usūrijas iecirknī, šis procents samazinājās. Lai nu būtu kā būdams, ģimenes iedīgļu attīstība izsūtīto vidū tiek uzskatīta par ārkārtīgi vāju un kā uz galveno iemeslu, kāpēc kolonizēšana līdz šim bijusi neveiksmīga, norāda tieši uz lielo bezģimenes cilvēku skaitu [55]. tagad darba kārtībā jautājums, kāpēc kolonijā tik plaši izplatījusies nelikumīga jeb brīva kopdzīve un kāpēc, pavērojot skaitļus par izsūtīto ģimenes stāvokli, rodas iespaids, it kā izsūtītie stūrgalvīgi atteiktos no likumīgām laulībām. Ja nebūtu sievu, brīvo cilvēku, kas labprātīgi atnākušas līdzi vīriem, tad kolonijā brīvo ģimeņu būtu 4 reizes vairāk nekā likumīgo Šādu stāvokli ģenerālgubernators, diktējot man, nosauca par «brēcošu» un par to apvainoja, protams, ne jau izsūtītos. Izsūtītie kā cilvēki, kuru vairākums ir patriarhāli un reliģiozi, priekšroku dod likumīgām laulībām. Nelikumīgie laulātie draugi bieži lūdz priekšniecībai atjauju pārlaulāties, taču šo lūgumu lielākā daļa jānoraida tādu iemeslu dēļ, kas nav atkarīgi ne no vietējās administrācijas, ne no pašiem izsūtītajiem. Stāvoklis ir tāds, ka līdz ar visu tiesību atņemšanu tiek iedragātas notiesātā kā laulātā drauga tiesības un viņš ģimenei vairs neeksistē, viņš ir it kā miris, bet viņa laulības saistības izsūtījumā nosaka nevis apstākļi, kas izriet no viņa turpmākās dzīves, bet nenotiesātā, dzimtenē palikušā laulatā drauga griba. Nepieciešams, lai šis laulātais draugs piekristu laulības šķiršanai un oficiāli atlaulātos, un tikai tad notiesātais var stāties jaunā laulībā. Taču dzimtenē palikušais laulātais draugs parasti šadu piekrišanu nedod: dažs reliģiskās pārliecības dēļ, jo laulības šķiršana esot grēks, citi tāpēc, ka atlaulāšanos uzskata par nevajadzīgu, tukšu, par iedomu, it īpaši tad, ja abiem laulātajiem draugiem jau tuvu pie četrdesmit. «Vai nu viņa gados vēlreiz jāprecas,» spriež sieva, saņēmusi no vīra vēstuli par šķiršanos. «Vecais suns, būtu nu padomājis par dvēseles glābšanu.» Vēl daži neļauj tāpēc, ka baidas sākt tādu ārkārtīgi sarežģītu, grūtu un dārgu procedūru kā laulības šķiršana vai arī vienkārši tāpēc, ka nezina, kur iesniegt lūgumu

1 Ja spriežam tikai pēc kailiem skaitļiem, tad var secināt, ka Krievijas izsūtītajiem baznīcas laulības ir vismazāk piemērotas. No oficiāliem sarakstiem, piemēram, par 1887. gadu redzams, ka Aleksandrovskas apgabalā bijušas 211 katordznieces. No tām tikai 34 bijušas likumīgā laulībā, bet 136 bijušas katordznieku un nometināto piedzīvotājas. Timas apgabalā tanī pašā gadā bijušas 194 katordznieces, 11 no tām dzīvojušas ar saviem likumīgajiem vīriem, bet 161 bijusi piedzīvotāja. No 198 nometinātajām 33 bijušas precējušās, bet 118 tikai piedzīvotājas. Korsakovas apgabalā neviena katordzniece nav dzīvojusi ar savu vīru, 115 sievietes dzīvojušas nelikumīgā laulībā, starp nometinātajām sievietēm, kuru skaits bijis 21, precējušās tikai četras.

un ar ko sākt. Ka izsūtītie neiestājas likumīgā laulībā, bieži vien vainojama arī oficiālo sarakstu nepilnība, kas katrā atsevišķā gadījumā rada veselu rindu visādu nomācošu formalitāšu senlaiku birokrātisma gaumē, kuras noved vienīgi pie tā, ka izsūtītais, izšķiedis naudiņu rakstvežiem, zīmogmarkām un telegrammām, galu galā bezcerīgi atmet ar roku un nolemj, ka likumīgas ģimenes viņam nebūs. Daudziem izsūtītajiem nemaz nav atsūtīts līdzi oficiāls raksts; gadās arī tādi saraksti, kuros nepavisam nav minēts izsūtītā ģimenes stāvoklis vai arī tas atzīmēts neskaidri vai nepareizi; jāpiebilst, ka izsūtītajam bez pavadraksta nav nekāda cita dokumenta, uz ko viņš vajadzības gadījuma varētu balstīties

Ziņas par kolonijā noslēgto laulību skaitu var iegūt no baznīcas grāmatām; bet, ta kā likumīgas laulības Sahalinā ir greznība, kas kuram katram nav pa spēkam, tad šīs ziņas ne tuvu nenosaka iedzīvotāju patieso vajadzību pēc laulības dzīves, šeit laulājas nevis tad, kad vajag, bet kad var. Laulājošos vidējais vecums šeit ir pilnīgi nenozīmīgs skaitlis: pēc tā secināt par vēlu vai agru laulību pārsvaru un taisīt no tā kādus slēdzienus nav iespējams, jo izsūtīto vairākumam ģimenes dzīve sākas sen pirms baznīcas ceremonijas, un parasti laulājas pāri, kuriem jau ir bērni. No baznīcas grāmatām pagaidām redzams tikai tas, ka pēdējos desmit gados visvairāk laulību noslēgts janvārī; šinī mēnesī notiek gandrīz trešā daļa laulību. Rudens uzplūdi salīdzinājumā ar janvāra uzplūdiem ir pārāk niecīgi, tāpēc par līdzību ar mūsu zemkopības apriņķiem nevar būt ne runa. Laulības, kas notikušas normālos apstākļos, kad precējušies izsūtīto bērni, brīvi cilvēki, itin visas bijušas agrīnas; līgavaiņiem 18 līdz 20 gadu, līgavām no 15 līdz 20 gadu. Taču meiteņu, brīvu cilvēku, vecumā no 15 līdz 18 gadiem, ir vairak nekā vīriešu, kuri parasti aizbrauc no salas pirms laulībā atbilstoša vecuma iestāšanās; un droši vien jauniņu līgavaiņu trūkuma dēļ un pa daļai ekonomisku apsvērumu dēļ ir notikušas daudzas nevienlīdzīgas laulības; jaunas brīvās sievietes, gandrīz vēl meitenes, vecāki izprecinājuši paveciem nometinātajiem un zemniekiem. Apakšvirsnieku, jefreitoru, kara feldšeru, rakstvežu un uzraugu precēšanās ir bieža parādība, taču viņi aplaimo tikai 15 vai 16 gadu vecas meitenes '.

Kāzas svin pieticīgi un garlaicīgi; stāsta, ka Timas apgabalā dažreiz notiekot līksmas, trokšņainas kāzas, it īpaši trokšņojot mazkrievi. Aleksandrovskā, kur ir tipogrāfija, izsūtītajiem ir paradums pirms kāzām izsūtīt iespiestus ielūgumus. Burtliči katordznieki nogarlaikojušies, salikdami pavēles, un priecājas, ka var palepoties ar savu prasmi, un viņu ielūgumi pēc izskata un teksta maz atšķiras no Maskavā drukātiem ielūgumiem. Valsts kase katrām kāzām dod pudeli spirta.

Paši izsūtītie dzimstību kolonijā atzīst par pārāk lielu, un tas dod iemeslu pastāvīgi zoboties par sievietēm un bārstīt dažādas dziļdomīgas piezīmes. Mēdz teikt, ka Sahalīnā pats klimats veicinot sieviešu grūtniecību; bērni dzimst vecenēm un pat tādām sievietēm, kas Krievijā bijušas neauglīgas un vairs necerējušas, ka reiz viņām būs bērni. Sievietes it kā cenšas piepildīt Sahalīnu un bieži dzemdē dvīņus. Viena dzemdētāja Vladimirovkā, pusmūža sieviete, kam jau bija liela meita, saklausījusies valodas par dvīņiem, gaidījusi, ka arī viņai piedzims divi, un bēdājusies, kad piedzimis tikai viens. «Pameklējiet vēl!» viņa lūgusi vecmāti. Taču dvīnīši šeit nedzimst biežāk kā Krievijas apriņķos. Desmit gadu posmā līdz 1890. gada 1. janvārim kolonijā piedzimuši 2275 bērni, zēni un meitenes, bet vairāki bērni uzreiz piedzimuši tikai 26 sievietēm[56]. visas šīs mazliet pārspīlētās baumas par sieviešu auglību, par dvīņiem un tā tālāk liecina, ar cik lielu interesi izsūtītie iedzīvotāji izturas pret dzimstību un cik svarīga nozīme tai ir šeit.

Tā kā iedzīvotāju skaits Sahalīnā svārstās atkarībā no pastāvīga pieplūduma un atplūduma, kam turklāt ir gadījuma raksturs, gluži kā tirgū, vispārīgās dzimstības koeficientu kolonijā par vairākiem gadiem var uzskatīt par nepieejamu greznību; koeficients noskārstams jo grūtāk tāpēc, ka manis un citu savāktais skaitļu materiāls apjomā ir ļoti ierobežots; iedzīvotāju skaita sastāvs par pagājušajiem gadiem nav zināms, un tā sakārtošana, lai tas būtu pārskatāms, tiklīdz es iepazinu kanceleju materiālu, man šķita īsts Ēģiptes mocību darbs, kura rezultāti varēja būt visai apšaubāmi. Koeficientu var noteikt tikai aptuveni un vienīgi pašreizējam laika posmam. 1889. gadā visās četrās draudzēs piedzimuši 352 zēni un meitenes; Krievijā parastos apstākļos tik daudz bērnu katru gadu piedzimst vietās, kur iedzīvotāju skaits sasniedz septiņus tūkstošus; [57] tieši septiņi tūkstoši un vēl daži simti dzīvoja kolonijā 1889. gadā. Šejienes dzimstības koeficients, acīm redzot, tikai mazliet lielāks nekā vispār Krievijā (49,8) un Krievijas apriņķos, piemēram, Čerepovecas apriņķī (45,4). Var atzīt, ka dzimstība Sahalīnā 1889. gadā bijusi samērā tikpat liela kā vispār Krievijā, un, ja ir bijusi atšķirība koeficientos, tad neliela, kurai laikam nav sevišķas nozīmes. Bet, tā kā divos apvidos ar vienādiem vispārējās dzimstības koeficientiem sieviešu auglība ir lielāka tanī apvidū, kurā sieviešu samērā mazāk, tad, acīm redzot, var arī vēl atzīt, ka sieviešu auglība Sahalīnā ir ievērojami lielāka nekā Krievijā vispār.

Bads, ilgas pēc dzimtenes, netiklas tieksmes, nebrīve — visa trimdas nelabvēlīgo apstākļu summa neizslēdz to, ka izsūtītajiem var dzimt bērni; tātad bērnu dzimstība neliecina par labklājību. Sieviešu lielākas aug-

Iibas un līdz ar to lielākas dzimstības iemesls, pirmkārt, ii kolonijā dzīvojošo izsūtīto dikdienlgā dzīve, piespiestā viru un piedzīvotāju tupēšana mājās, jo viņiem nav kur iet pastrādāt un piepelnīties, un vienmuļā dzīve, kurā dzimuma instinktu apmierināšana bieži vien ir vienīgā iespējamā izklaidēšanās, un, otrkārt, tas apstāklis, ka šeit sieviešu lielākā daļa pieder pie dzemdēt spējīgām vecuma grupām. Bez šiem skaidrajiem iemesliem droši vien ir arī apslēpti iemesli, kas pagaidām tiešai novērošanai nav pieejami. Varbūt lielā dzimstība jāuzskata par līdzekli, ko daba dod iedzīvotājiem cīņai pret kaitīgām, graujošām ietekmēm un vispirms pret tādiem dabiskiem ienaidniekiem kā nelielais iedzīvotāju skaits un sieviešu trūkums. Jo lielākas briesmas draud iedzīvotājiem, jo vairāk dzimst bērnu, un šādā nozīmē nelabvēlīgos apstākļus var minēt kā lielas dzimstības iemeslu

No 2275 dzimstībām desmit gadu laikposmā maksimums ir rudens mēnešos (29,2%), minimums pavasara mēnešos (20,8%), un ziemā (26,2%) dzimst vairāk nekā vasarā (23,6%). Vislielākais apaugļošanas un dzimstību skaits līdz šim bijis pusgadā no augusta līdz februārim, un šinī ziņā laiks ar īsām dienām un garam naktīm ir labvēlīgaks nekā apmācies, lietains pavasaris un tāda pati vasara.

Šobrīd Sahalīnā ir pavisam 2122 bērni, ieskaitot arī tos pusaudžus, kuriem 1890. gadā apritēja 15 gadi. No šiem bērniem 644 ieradušies no Krievijas kopā ar vecākiem, Sahalīnā un ceļā uz trimdu piedzimuši 1473; tādi bērni, kuru dzimšanas vieta nav zināma, ir 5. Pirmo, Krievijā dzimušo bērnu gandrīz trīsreiz mazāk; viņu vairākums ieradies salā jau tajā vecumā, kad bērni daudz ko apzinās: viņi atceras un mīl savu dzimto apvidu; bet otrie, Sahalīnā dzimušie, nekad nav redzējuši neko labāku par Sahalīnu, un viņiem vajadzētu mīlēt to kā īsto savu dzimteni. Vispār abas grupas ievērojami atšķiras viena no otras. Piemēram, pirmajā grupā ir tikai 1,7% ārlaulībā dzimušo, bet otrajā jau 37,2% Pirmās grupas pārstāvji sauc sevi par brīviem cilvēkiem; viņu lielum lielais vairākums piedzimis vai ieņemti pirms tiesāšanas, un tāpēc viņiem saglabājušās visas tiesības. Bet izsūtīšanā piedzimušie bērni sevi nekā neapzīmē; laika gaitā viņi ierakstīsies kādā nodokļu maksātāju kārtā un sauksies par zemniekiem vai sīkpilsoņiem, bet tagad viņu sociālais stāvoklis: katorgā izsūtītās ārlaulības dēls, nometinātā meita, ārlaulībā dzimusī nometinātās meita un tā tālāk. Kad kāda muižniece, izsūtīta sieva, uzzinājusi, ka viņas bērns baznīcas grāmatā ierakstīts kā nometinātā dēls, viņa esot sākusi rūgti raudāt.

Zīdainīšu un bērnu, jaunāku par 4 gadiem, pirmajā grupā gandrīz nemaz nav: šeit ir pārsvarā tā sauktā skolas vecuma bērni. Bet otrajā grupā — Sahalīnā dzimušajos turpretim pārsvarā ir visjaunākie bērni un turklāt, jo bērni vecāki, jo mazāk citu viņu gadā dzimušo, un, ja mēs grafiski attēlotu šīs grupas vecumus, tad līkne strauji kristu lejup. Šajā grupā bērni, jaunāki par vienu gadu, ir 203, no 9 līdz 10 gadi veci — 45, no 15 līdz 16 gadi veci tikai 11. Kā jau es teicu, Sahalīnā dzimušu divdesmit gadu vecu jauniešu nemaz nav. Tādējādi pusaudžu un jauniešu skaitu papildina atbraucēji, kuri pagaidām no sava vidus dod jaunos līgavaiņus un līgavas. Nelielais Sahalīnā dzimušu vecāku bērnu procents izskaidrojams gan ar bērnu mirstību, gan ar to, ka pagājušajos gados salā bijis mazāk sieviešu un tāpēc dzimis mazāk bērnu, taču visvairāk šinī ziņā vainīga emigrācija. Pieaugušie, aizbraukdami uz kontinentu, bērnus Sahalīnā neatstāj, bet ved sev līdzi. Sahalīnā dzimuša bērna vecāki parasti sāk izciest sodu jau sen pirms bērna nākšanas pasaulē, un, kamēr mazais piedzimst, aug un sasniedz 10 gadu vecumu, viņi lielāko tiesu jau paspēj iegūt zemnieku tiesības un aizbraukt uz kontinentu. Bet atbraukušā bērna stāvoklis ir pavisam citāds. Kad viņa vecākus atsūta uz Sahalīnu, tad mazajam jau ir 5, 8 vai 10 gadi; kamēr viņi izcieš katorgas sodu un nometinājumu, bērns izaug, un, kamēr pēc tam vecāki pūlas iegūt zemnieku tiesības, bērns jau kļūst par strādnieku un, iekām pavisam aizbrauc uz kontinentu, vairākas reizes jau paspēj papelnīties Vladivostokā un Nikolajevskā. Katra ziņā kolonijā nepaliek ne iebraucēji, ne Sahalīnā dzimušie, un tāpēc visus Sahalinas posteņus un apmetnes līdz šim pareizāk būtu saukt nevis par koloniju, bet par pagaidu ieslodzīšanas un nometināšanas vietām.

Katru jaunpiedzimušo ģimenē sagaida nelaipni; pie bērna šūpuļa nedzied dziesmas un dzirdama tikai ļauna vaimanāšana. Tēvs un māte skandina, ka bērniem nav ko dot ēst, ka Sahalīnā viņi neko labu neiemācīsies un «vislabāk būtu, ja žēlīgais debesu tēvs viņus drīzāk uzņemtu savos mājokļos». Ja bērns raud vai draiskuļojas, tad viņam nikni uzkliedz: «Muti ciet, kaut tu nosprāgtu!» Bet tomēr, lai nu saka, ko grib, un vaimanā, cik tīk, paši derīgākie, paši vajadzīgākie un paši patīkamākie Sahalīnā ir bērni, un paši izsūtītie to labi saprot un bērnus augstu vērtē. Tikumiski novazātajā Sahalīnas ģimenē, kas kļuvusi rupja, bērni rada maigumu, šķīstību, piemīlību, prieku. Lai gan viņi nekā vēl nezina no ļaunuma, viņi visvairāk mīl netikumīgo māti, noziedzīgo tēvu, un, ja jau izsūtīto cilvēku, kas cietumā atradinājies no laipnības, aizkustina suņa laipnība, cik vērtīga gan šādam cilvēkam ir bērna mīlestība! Es jau teicu, ka bērnu klātbūtne izsūtītos tikumiski atbalsta, bet tagad vēl piebildīšu, ka bērni bieži vien ir vienīgie, kas izsūtītos vīriešus un sievietes vēl piesaista dzīvei, glābj no izmisuma, no galīgas pagrimšanas. Reiz man gadījās pierakstīt divas brīvās sievietes, kas labprātīgi ieradušās pie vīriem un dzīvoja vienā istabā; viena no viņām, bezbērnu sieviete, kamēr es biju istabā, visu laiku kurnēja par likteni, zobojās par sevi, saukāja sevi par muļķi un nolādēto, ka braukusi uz Sahalīnu, drudžaini žņaudzīja dūres un to visu vīra klātbūtnē, kurš bija turpat un, it vainīgs juzdamies, skatījās uz mani, bet otra, bērrridze, kā šeit bieži mēdz teikt, kurai bija vairāki bērni, klusēja, un es domāju, ka pirmās — bezbērnu sievas stāvoklis laikam gan ir briesmīgs. Atceros, ka, pierakstīdams kādā mājelē trīs gadus vecu tatāru zēnu ar banīti galvā, ar tālu novietotām acīm, pateicu viņam dažus laipnus vārdus, un pēkšņi viņa tēva — Kazaņas tatāra vienaldzīgā seja atplauka, viņš jautri māja ar galvu, it kā man piekrizdams, ka viņa dēls ir ļoti labs zēns, un man šķita, ka šis tatārs ir laimīgs.

Kādā ietekmē tiek audzināti Sahaiīnas bērni un kādi iespaidi nosaka viņu garīgo darbību, lasītāji sapratīs no iepriekš minētā. Kas Krievijā, pilsētās un uz laukiem liekas briesmīgs, tas šeit ir parasts. Bērni ar vienaldzīgu skatienu pavada važās iekaltu cietumnieku grupu; kad važās iekaltie dzen ķerras ar smiltīm, bērni ķeras klāt un skaļi smejas. Viņi spēlē kareivjus un cietumniekus. Zēns, izgājis uz ielas, kliedz saviem biedriem: «Līdzināties!», «Atlikt!». Vai arī puika liek maisā savas rotaļlietas, gabalu maizes un saka mātei: «Es kļūšu par klaidoni.» — «Piesargies, kazi, cik tur vajag, kareivis sašaus,» māte joko; zēns iet uz ielas, staigā tur kā klaidonis, bet biedri, tēlodami kareivjus, viņu ķer ciet. Sahaiīnas bērni runā par klaidoņiem, rīkstēm, pletnēm, zina, kas ir bende, važas iekaltie, piedzīvotāji. Verhņijarmudanā apstaigādams mājas, vienā nesastapu neviena lielā cilvēka, bija tikai gadus desmit vecs zēns baltiem matiņiem, uzkucies, basām kājām; bālā seja apbārstīta lieliem vasarraibumiem un atgādināja marmoru.

—   Kāds ir tava tēva vārds? — es vaicāju.

—   Nezinu, — zēns atbildēja.

—   Kā tad tā? Dzīvo kopā ar tēvu un nezini, kā viņu sauc? Kauns.

—   Viņš nav mans īstais tēvs.

—   Kā tad tā — nav īstais?

—   Viņš ir memmes piedzīvotājs.

—   Tava māte ir precējusies vai atraitne?

—   Atraitne. Viņa atnāca vira dēļ.

—   Ko tas nozīmē — atnāca vīra dēļ?

—   Nogalēja.

—   Vai tu savu tēvu atceries?

—   Neatceros. Es esmu nelikumīgs. Mani memme dzemdējusi Karā.

Sahalīnas bērni ir bāli, liesi, gurdeni; viņi ģērbti skrandās un vienmēr grib ēst. Kā lasītāji turpmāk redzēs, bērni šeit mirst gandrīz vienīgi no gremošanas orgānu slimībām. Dzīvo pusbadā, dažu gadu veseliem mēnešiem uzturā tikai kāļi, bet turīgajiem — tikai sālītas zivis; zema temperatūra un mitrums sabendē bērna organismu visbiežāk lēni, novārdzinoši, pamazām deģenerējot visus organisma audus; ja nebūtu emigrācijas, droši vien pēc divām vai trim paaudzēm kolonijā būtu visas slimības, ko rada nenormālais uzturs. Tagadējā laikā trūcīgāko nometināto un katordznieku bērni saņem no valsts tā saukto «uztura naudu»: bērniem, sākot no viena līdz 15 gadiem, maksā 1 1/2 rubļa, bet apaļiem bāreņiem, kropļiem, detektīviem, dvīņiem — 3 rubļus mēnesī. Bērna tiesības uz šādu palīdzību ierēdņi nosaka pēc sava personiskā ieskata, un vārdu «ļoti trūcīgs» viņi saprot katrs pēc savas izpratnes; [58] saņemtie 1 1/2 vai 3 rubļi tiek izdoti pēc tēva vai mātes ieskata. ŠI palīdzība naudā, kas atkarīga no tik daudziem ieskatiem, ja vecāki ir nabadzīgi un negodīgi, reti kad tiek tiem, kuriem nauda domata, un to jau sen vajadzētu izbeigt. Šāda palīdzība nabadzību nemazina, bet tikai to nomaskē, likdama domāt nezinātājiem, ka Sahalīnā bērni ir apgādāti.

Izsūtīto nodarbošanās. — Lauksaimniecība. — Medības. — Zvejniecība. — Nārsta zivis: ketlaši un siļķes. — Cietumu organizētā zveja. — Meistarības.

Doma par izsūtīto katordznieku un nometināto darba pielāgošanu lauksaimniecībai, kā es jau teicu, radusies Sahallnas trimdas pašā sākumā. Šī doma pati par sevi ir ļoti valdzinoša; zemkopības darbā, kā redzams, ir visi elementi, kas nepieciešami, lai nodarbinātu izsūtītos, pieradinātu tos pie zemes un noziedzniekus pat labotu. Turklāt šis darbs ir piemērots lielum lielajam izsūtīto vairumam, jo mūsu katorga ir galvenokārt zemnieku sodīšanas vieta, un tikai viena desmitā daļa katordznieku un nometināto nepieder pie zemkopju šķiras. Un šai domai bija panākumi; vismaz līdz pēdējam laikam izsūtīto galvenā nodarbošanās Sahalīnā bija lauksaimniecība un koloniju joprojām sauca par lauksaimniecības koloniju.

Sahalīnā visā kolonijas pastāvēšanas laikā katru gadu ir arts un sēts; pārtraukuma nav bijis, un, palielinoties iedzīvotāju skaitam, katru gadu palielinājusies arī sējumu platība. Šejienes zemes arāju darbs bija ne vien piespiedu, bet arī smags darbs, un, ja par katorgas darba galvenām pazīmēm uzskata spaidus un fizisko spēku sasprindzinājumu, ko apzīmē ar vārdu «smags», tad šinī ziņā grūti būtu sameklēt vairāk piemērotu nodarbošanos noziedzniekiem nekā lauksaimniecības darbus Sahalīnā; līdz šim tie atbilda visbargākajiem sodīšanas nolūkiem.

Bet vai šie darbi bijuši ražīgi, vai tie atbilduši arī kolonizācijas nolūkiem, par to kopš Sahallnas trimdas paša sākuma līdz pēdējam laikam izteiktas visdažādākās un bieži vien galējas domas. Vieni atzina, ka Sahalīna ir ārkārtīgi auglīga sala, dēvēja to par tādu savos pārskatos un korespondencēs un pat, kā stāsta, sūtījuši jūsmīgas telegrammas, ka izsūtītie beidzot spējot paši sevi paēdināt un valsts izdevumi šinī ziņā vairs neesot vajadzīgi, bet citi izturējās skeptiski pret Sahallnas zemkopību un kategoriski paziņoja, ka lauksaimniecība salā neesot nemaz iedomājama. Šādas domstarpības radušās tāpēc, ka par Sahalīnas zemkopību lielāko tiesu sprieduši cilvēki, kam salas patiesie apstākļi nav bijuši zināmi. Kolonija nodibināta vēl neizpētītā salā; no zinātniskā viedokļa sala bijusi pilnīgi terra incognita[59]un par Sahalīnas dabiskajiem apstakļiem un vai tur iespējama lauksaimniecība sprieduši tikai pēc tādām pazīmēm kā ģeogrāfiskais platums, tuvā Japāna, salā augošie bambusi, korķu koks un tā tālāk. Nejaušajiem korespondentiem, kas visbiežāk sprieduši pēc pirmajiem iespaidiem, izšķiroša nozīme bijusi labiem vai sliktiem laika apstākļiem, maizei un sviestam, ar kuru viņus cienājuši nometināto mājās, un tam apstaklim, vai korespondenti vispirms nokļuvuši tik drūmā vietā kā Duē vai pēc izskata tik dzīvespriecīgā apmetnē kā Sijancos. Ierēdņi, kuriem bija uzticēta lauksaimniecības kolonija, pa lielum lielai daļai pirms iestāšanās dienestā nav bijuši ne muižturi, ne zemnieki un nepavisam nav pazinuši lauksaimniecību; savos pārskatos viņi allaž izmantojuši tikai tās ziņas, ko viņiem savākuši uzraugi. Bet Sahalīnas agronomi slikti pārzinājuši savu specialitāti, neko nav darījuši, vai arī viņu pārskati bijuši klaji tendenciozi, vai arī, nokļuvuši Sahallnā tieši no skolas sola, viņi sākumā aprobežojušies vienīgi ar darba teorētisko un formālo pusi un savos pārskatos arvien vēl izmantojuši tās pašas ziņas, ko kanceleju vajadzībām savākuši kareivji[60]. Liekas, ka vispareizākās ziņas var ievākt no cilvēkiem, kas paši ar un sēj, bet arī uz šo avotu nevarēja paļauties. Baidīdamies, ka viņiem atņems pabalstus, neaizdos vairs sēklas labību, atstās viņus Sahalīnā uz visu mūžu, izsūtītie iestrādātās zemes platību un ražu lielumu uzdevuši mazāku, neka tas bijis īstenībā. Turīgie izsūtītie, kuriem pabalsti nav vajadzīgi, arī nerunājuši patiesību, bet šie nevis aiz bailēm, bet aiz tām pašām tieksmēm, kas Polonijam likušas piekrist, ka mākonis reizē ir līdzīgs gan kamielim, gan seskam. Viņi acīgi vērojuši domu modi un virzienu, un, ja vietējā administrācija lauksaimniecībai neticējusi, tad neticējuši arī viņi; bet, ja kancelejās moderns kļuvis pretējais uzskats, tad arī viņi sākuši apgalvot, ka Sahalīnā, paldies dievam, dzīvot varot, ražas esot labas un tikai viena nelaime — ļaudis tagad esot izlaidušies un tā tālāk, turklāt, lai izdabātu priekšniecībai, viņi rupji melojuši un visvisādi mānījušies. Piemēram, druvā viņi sameklējuši vislielākās vārpas, nesuši tās Miculim, tas labsirdīgi ticējis un secinājis, ka raža esot teicama. Atbraucējiem rādījuši kartupeļus, tik lielus kā cilvēka galva, puspudu smagus rutkus, arbūzus, un atbraucēji, lūkodamies uz šiem milzeņiem, ticējuši, ka Sahalīnā kvieši dodot 40 graudu

Kamēr es uzturējos salā, lauksaimniecības jautājums Sahalīnā atradās kaut kāda īpaša fāzē, kad grūti kaut ko saprast. Ģenerālgubernators, salas priekšnieks un apgabalu priekšnieki neticēja salas zemkopju darba ražīgumam; viņi nemaz nešaubljas, ka mēģinājums izmantot izsūtīto darbu lauksaimniecībā nepavisam nav izdevies un vēl turpmāk uzstāt, lai kolonija par katru cenu būtu …uksaimniecibas kolonija, ir neražīga valsts naudas šķiešana un veltīga cilvēku mocīšana. Citēju ģenerālgubernatora vārdus, ko pierakstīju pēc viņa diktāta:

«Noziedznieku lauksaimniecības kolonija Sahalīnā nav realizējama. Jādod cilvēkiem iespēja pelnīt, un lauksaimniecībai jābūt tikai palīglīdzeklim.»

Jaunākie ierēdņi teica to pašu un savas priekšniecības klātbūtnē bezbailīgi kritizēja salas pagātni. Paši izsūtītie uz jautājumu, kā labi veicas, atbildēja nervozi, bezcerīgi, rūgti smīnēdami. Un, lai gan ir tik noteikta un vienprātīga nostāja pret lauksaimniecību, izsūtītie tomēr turpina art un sēt, administrācija viņiem joprojām aizdod sēklas labību, un salas priekšnieks, kas vismazāk tic Sahalīnas zemkopībai, izdod pavēles, kuras, «lai pieradinātu izsūtītos pie rūpēm par lauksaimniecisko saimniekošanu», apgalvo, ka tādu nometināto ieskaitīšana zemnieku kārtā, kuri nerada drošas cerības, ka viņiem būs panākumi saimniekošanā uz viņiem ierādītiem zemes gabaliem, «nenotiks nekad» (1890. gada 276. nr.). Sādu pretrunu psiholoģija nepavisam nav saprotama.

Iekoptās zemes daudzums līdz šim uzrādīts pārskatos ar pārspīlētiem un speciāli sameklētiem skaitļiem (1888. gada 366. pavēle), un neviens precīzi nevar pateikt, cik zemes caurmērā ir katram īpašniekam. Lauksaimniecības inspektors aprēķinājis, ka lauksaimnieciski izmantojamās zemes vidēji katrā ierādītajā gabalā ir 1555 kvadrātasis vai apmēram 2/3 desetīnas, bet labakajā — Korsakovas apgabalā, atsevišķi rēķinot, — 935 k\.*Jrātasis. Nemaz neuzsverot, ka šie skaitļi var būt nepareizi, to nozīmi vēl samazina tas, ka zeme starp tās lietotājiem sadalīta visai nevienlīdzīgi: tiem, kas atbraukuši no Krievijas ar naudu vai iedzīvojušies mantā ar citu izmantošanu, ir 3 līdz 5 vai pat 8 desetīnas aramzemes, bet ir arī daudzi saimnieki, it ipaši Korsakovas apgabalā, kuriem tikai dažas kvadrātasis zemes. Kā redzams, aramzemes daudzums absolūti palielinās gadu no gada, taču ierādīto zemes gabalu vidējais lielums nepaplašinās un it kā draud kļūt par nemainīgu lielumu

Sēj valsts labību, ko katru reizi izsniedz ka aizdevumu. Labākajā, tas ir, Korsakovas apgabalā 1889. gadā «no visiem iesētajiem 2060 pudiem Sahalīnā audzētas sēklas bijuši tikai 165 pudi, un starp tiem 610 cilvēkiem, kas šo daudzumu izsējuši, sava sēklas labība bijusi tikai 56 cilvēkiem» (1889. gada 318. pavēle). Pēc lauksaimniecības inspektora datiem, rēķinot uz katru pieaugušu cilvēku, caurmērā izsējot tikai 3 pudus un 18 mārciņas graudu labības, vismazāk dienvidu apgabalā. Turklāt interesanti atzīmēt, ka apgabalā ar labvēlīgāku klimatu lauksaimniecība ir nesekmīgāka nekā ziemeļu apgabalos, lai gan šis apgabals, patiesību sakot, ir labākais.

Divos ziemeļu apgabalos ne reizi nav konstatēta siltuma kopsumma, kas pietiekama auzu un kviešu pilnīgai nobriešanai, un tikai divos gados bijis siltuma daudzums, kas pietiekams miežu nobriešanaiPavasaris un vasaras sākums gandrīz vienmēr ir auksts; 1889. gadā sals bijis jūlijā un augustā, bet slikts rudens laiks sācies ar 24. jūliju un turpinājies līdz oktobra beigām. Ar aukstumu var cīnīties, un labības augu aklimatizācija Sahalīnā būtu ārkārtīgi cildens uzdevums, ja netraucētu sevišķi lielais mitrums, pret kuru cīņa diezin vai kad būs iespējama. Vārpu riešanas, ziedēšanas, piena gatavības un it īpaši nobriešanas laikā nokrišņu daudzums salā ir nesamērīgi liels, tāpēc tīrumos izaug pusgatavi, ūdeņaini, sačervelējuši un viegli graudi. Vai arī lielo lietu dēļ raža iet zudumā, graudi sapūst un izdīgst kopiņās tīrumā. Labības, it īpaši vasarāju novākšana Sahalīnā gandrīz vienmēr sakrīt ar vislietaināko laiku, un gadās, ka visa raža paliek tīrumā, jo lieti nepārtraukti līst no augusta līdz vēlam rudenim. Lauksaimniecības inspektora pārskatā ir ražu tabula par pēdējiem pieciem gadiem, sastādīta pēc ziņām, ko salas priekšnieks dēvē par «tukšām izdomām»; no šās tabulas aptuveni var secināt, ka labības vidējā raža Sahalīnā ir trešais grauds. To apstiprina ari kāds cits skaitlis: 1890. gadā no ievāktās labības katram pieaugušajam cilvēkam vidēji tikuši apmēram 11 pudi, tas ir, trīs reizes vairāk, nekā iesēts. Izaudzētā labība bijusi slikta. Salas priekšnieks reiz, apskatīdams labības paraugus, ko atveduši nometinātie, vēlēdamies labību apmainīt pret miltiem, atzinis, ka daļa labības nepavisam nav derīga sēšanai, bet daļai ir diezgan lieli nenobriedušu un apsalušu graudu piemaisījumi (1889. gada 41. pavēle).

Ja ražas ir tik mazas, tad Sahalīnas saimniekam, lai tas varētu paēst, vajadzētu būt vismaz 4 desetīnām auglīgas zemes, vajadzētu uzskatīt, ka viņam pašam jāstrādā par velti un nekā nemaksāt kalpiem; bet, kad tuvākajā nākotnē vienlauka sistēma, kurā nav papuves un tīrumi, netiek mēsloti, augsni noplicinās un izsūtītie «apzināsies, ka nepieciešams pāriet uz racionālākiem lauku apstrādes paņēmieniem un uz jaunu augu sekas sistēmu», tad zemes un darbaspēka vajadzēs vēl vairak un labības audzēšanu gribot negribot atmetīs kā neražīgu un neienesīgu.

Tai lauksaimniecības nozarei, kuras panākumi mazāk atkarīgi no dabiskiem apstākļiem, bet vairāk no paša saimnieka personiskiem pūliņiem un zināšanām — dārzeņu audzēšanai — Sahalīnā, kā redzams, ir labas sekmes. Par šejienes dārzeņu audzēšanas panākumiem liecina jau tas apstāklis, ka dažreiz veselas ģimenes cauru ziemu pārtiek vienīgi no kāļiem. Jūlijā, kad Aleksandrovskā kada dāma man sūrojās, ka viņas dārziņā vēl neesot sadīgušas puķes, Korsakovā kādā mājelē redzēju pilnu sietu ar gurķiem. Pēc lauksaimniecības inspektora pārskata redzams, ka Timas apgabalā no 1889. gada ražas uz katru pieaugušo iznākuši 4 1/10 pudu kāpostu un apmēram 2 pudi dažādu sakņaugu; Korsakova apgabalā 4 pudi kāpostu un 4 1/8 pudu sakņaugu. Tanī pašā gadā Aleksandrovskas apgabalā uz katru pieaugušo cilvēku iznāca 50 pudi kartupeļu, Timas apgabala 16 pudu, Korsakovas apgabalā 34 pudi. Kartupeļiem šeit vispār ir labas ražas, un to rāda ne vien skaitļi, bet arī personiskie iespaidi; neesmu redzējis ne apcirķņus, ne maisus ar labību, neesmu redzējis, ka izsūtītie ēstu kviešu maizi, lai gan kviešus šeit sēj vairāk nekā rudzus, bet toties katrā mājā tiku redzējis kartupeļus un dzirdējis žēlošanos, ka ziemā daudz kartupeļu sapuvis. Sahalīnā, attīstoties pilsētu dzīvei, pamazām rodas vajadzība arī pēc tirgus; Aleksandrovskā jau ir sava vieta, kur sievas pārdod dārzeņus un uz ielām nereti var sastapt izsūtītos, kas pārdod gurķus un citus dārzeņus. Dažās vietās dienvidos, piemēram, Pirmajā Aizā,# dārzeņu audzēšana jau ir svarīga nozare1 .

Labības audzēšanu uzskata par izsūtīto galveno nodarbošanos. Pie mazāk svarīgiem nodarbošanās veidiem, kas dod tikai piepeļņu, pieskaita medības un zvejniecību. No mednieku viedokļa raugoties, mugurkaulnieku fauna Sahalīnā ir ļoti bagāta. No zvēriem, kas mednie-

1 Līdz šim nez kāpēc bijis grūti izaudzēt tikai sīpolus. Sā dārzeņa iztrūkumu izsūtīto dzīvē aizstāj kazu ķiploki (allium victorialc), kas Sahalinā aug brīvā dabā. Šis sīpolaugs ar stipru ķiploku smaku posteņu kareivjiem un izsūtītajiem kādreiz bijis drošs līdzeklis pret cing.u, un pēc tiem simtiem pudu, ko katru gadu ziemai sagādāja kareivju un cietumu ierēdņu vienības, var spriest, cik izplatīta šeit bijusi šī slimība. Stāsta — kazu ķiploki esot garšīgi, barojoši, taču ne jau katram patīk to smaka; kad ne vien istabā, bet pat pagalmā pie manis tuvu pienāca cilvēks, kas uzturā lieto kazu ķiplokus, man aizcirtās elpa.

Cik lielu platību Sahalīnā aizņem pļavas, tas vēl nav zināms, lai gan lauksaimniecības inspektora pārskatā ir minēti skaitļi. Lai nu kādi būtu šie skaitļi, bet pagaidām neapšaubāms tikai tas, ka ne jau visi saimnieki pavasarī zina, kur viņi vasarā pļaus, ka siena nepietiek un ziemas beigās lopi noliesē barības trūkuma dēļ. Labākās pļavas paņem sev tie, kas stiprāki, tas ir, cietumi un kareivju vienības, un nometinātajiem paliek vienīgi vistālākās pļavas vai tādas, kur sienu var cirpt, bet ne pļaut. Augsnes apakškārtas sliktas ūdens caurlaidības dēļ šejienes pļavas lielāko tiesu ir purvainas, vienmēr slapjas, un tāpēc tajās aug tikai skābi stiebraugi, grīslis, no kura var iegūt rupju sienu ar mazu barības vērtību. Lauksaimniecības inspektors apgalvo, ka šejienes siens pēc barības vērtības diez vai esot pielīdzināms pustik lielam daudzumam parastā siena; arī izsūtītie atzīst, ka siens esot slikts un turīgie to neizbaro tīrā veidā, bet ar miltu vai kartupeļu piemaisījumu. Sahallnas sienam nemaz nav tas patīkamās smaržas, kāda ir mūsu — Krievijas sienam. Vai par labu lopbarību var uzskatīt milzīgos zālaugus, kuri redzami mežu ielejās, gar upēm un par kuriem tik daudz runā, to es neņemos spriest. Bet piebildišu, ka viena šāda zālauga, proti, Sahalīnas griķu sēklas pie mums jau ir pārdošanā. Par to, vai Sahalīnā vajadzētu sēt zālaugus un vai tas iespējams, lauksaimniecības inspektora pārskatā nav minēts ne vārds.

Tagad par lopkopību. 1889. gadā viena slaucama govs Aleksandrovskas un Korsakovas apgabalā bijusi uz 2 1/2 saimniecībām, Timas apgabalā — uz 3 1/2 saimniecībām. Gandrīz tādi paši skaitļi minēti ari par darba lopiem, tas ir, par zirgiem un vēršiem, pie tam arī šinī ziņā vistrūcīgākais ir labākais, tas ir Korsakovas apgabals. Lai gan jāpiebilst, ka šie skaitļi neraksiujo isto stāvokli, jo visi Sahalīnas darba lopi sadalīti starp saimniekiem ārkārtīgi nevienlīdzīgi. Visi esošie lopi pieder tikai bagātajiem saimniekiem, kuriem ir lieli zemes gabali vai kuri nodarbojas ar tirdzniecību.

kiem ir visvērtīgākie, Sahalīnā sevišķi milzīgā skaitā sastopami sabuļi, lapsas un lāči.1 Sabuļi atrodami visā sala. Runā, ka pēdējā laikā mežu izciršanas un mežu ugunsgrēku dēļ sabuļi aizbēguši no apdzīvotām vietām uz tālākiem mežiem. Nezinu, cik tas pareizi; bet, kamēr es biju salā, Vladimirovkā pie pašas apmetnes uzraugs nošāva ar revolveri sabuli, kas gājis pa baļķi pāri strautam, un tie izsūtītie cilvēki — mednieki, ar kuriem man gadījās runāt, parasti medījot apmetņu tuvumā. Arī lapsas un lāči sastopami visā salā. Senāk lāči nedarījuši pāri cilvēkiem un mājlopiem un uzskatīti par nekaitīgiem, bet, kopš izsūtītie sākuši apmesties upju augštecēs, izcirst tur mežus un aizšķēršļojuši lāčiem ceļu pie zivīm, kas esot viņu galvenā barība, Sahalīnas baznīcu grāmatās «notikumu sarakstā» parādījies jauns nāves cēlonis — «nogalinājis lācis», un tagad pret lāčiem jau izturas kā pret draudīgu dabas parādību, pret kuru jācīnās pavisam nopietni. Sastopami arī brieži, mošus brieži, ūdri, tiņi, lūši, retumis arī vilki un vēl retāk sermuļi un tīģeri.[61] Lai gan medījumu ir tik daudz, medibas ka nodarbošanas veids kolonijā gandrīz nemaz nepastāv.

Izsūtītie — budži, kas šeit iedzīvojas mantā ar tirdzniecību, parasti pelnās arī ar zvērādām, kuras viņi dabū no cittautiešiem par pusvelti un iemaina pret spirtu, taču tas vairs neattiecas uz medībām, bet uz citāda veida nodarbošanos. Mednieki, kas nākuši no izsūtīto vidus, šeit visi zināmi un viņu ir ļoti maz. Lielāko tiesu tie nemedī ienākumu dēļ, bet mednieka kaislības skubināti, patikas dēļ, viņi medī ar sliktām bisēm un bez suņa, tikai izklaidēdamies. Nomedīto viņi atdod par pusvelti vai nodzer. Korsakovā kāds nometinātais, pārdodams man viņa nošauto gulbi, prasīja «trīs rubļus vai pudeli degvīna». Jādomā, ka medniecība izsūtīto kolonijā nekad nekļūs par nodarbošanās veidu tieši tāpēc, ka šī ir izsūtīto kolonija. Lai nodarbotos ar medniecību, jābūt brīvam, drosmīgam un veselīgam cilvēkam, bet izsūtīto lielum lielā daļa ir vāja rakstura, nedroši cilvēki, neirastēniķi; arī dzimtajā pusē viņi nav bijuši mednieki, neprot rīkoties ar bisi, un viņu nomāktajām sirdīm tik ļoti svešāda šī brīvā nodarbošanās, ka nometinātais trūkuma spiests drīzāk sadūšosies nokaut no valsts uz parāda paņemtu teļu, lai gan par to draud sods, nekā ies šaut medņus vai zaķus. Un diezin vai var būt vēlama šāda nodarbošanās veida plaša attīstība kolonijā, kur labošanā atsūtīti galvenokārt slepkavas. Nedrīkst ļaut bijušajam slepkavam bieži nogalināt dzīvniekus un darīt visu to zvērisko, bez kā nevar būt gandrīz nevienas medības, — piemēram, nodurt ievainotu briedi, pārkost rīkli sašautai irbei un tā tālāk.

Sahalīnas galvenā bagātība un tās nākotne, varbūt apskaužama un laimīga, ir nevis kažokzvēri, nevis ogles, kā parasti domā, bet nārstojošās zivis. Daļa un varbūt visa vielu masa, ko upes aiznes okeānā, ik gadu tiek atdotas kontinentam nārstojošu zivju veidā. Ketlaši vai ketas, lašu dzimtas zivis, kuru lielums, krasa un garša kā mūsu sjomgām un kuras dzīvo Lielā okeāna ziemeļu daļā, sava mūža zināmā posmā uz laiku iepeld dažās Ziemeļamerikas un Sibīrijas upēs un ar neatvairāmu spēku, burtiski, neskaitāmos daudzumos drāžas augšup, pret straumi, sasniegdami pašus augšējos kalnu strautus. Salialīnā tas notiek jūlija beigās vai augusta pirmajā trešdaļā. Zivju masas, kas vērojamas šajā laikā, ir tik lielas, un to kustība tik strauja un neparasta, ka tam, kurš pats nav redzējis šo izcilo parādību, nevar būt par to īsta ieskata. Par zivju ātro un blīvo traukšanos var spriest pēc upes virsmas, kas, šķiet, mutuļo, ūdens iemanto zivju piegaršu, airi iestieg zivju masā un, aizķeroties aiz tām, pasviež zivis gaisa. Upes grīva ketlaši ienāk veseli, spēcīgi, bet tad nemitīga cīņa ar brāzmaino straumi, saspiestība, bads, berzēšanās un nobrāzumi gar siekstām un akmeņiem zivis nogurdina, tās novājē, ādā sarodas asinsizplūdumi, zivju gaļa kļūst ļengana un balta, zobi atšiepjas; zivs tagad izskatās pavisam citāda, un nepiedzīvojuši ļaudis to uzskata par citu sugu un sauc nevis par ketlasi, bet par zobaini. Zivs pamazām novājē, vairs nespēj pretoties straumei, iepeld attekā vai slēpjas aiz siekstas, atbalstīdamās ar purnu krastā; šeit to var ņemt ciet ar kailām rokām, un pat lācis ar ķepu izrauš ketlasi no ūdens. Galu galā dzimumtieksmes un bada novārdzinātās zivis iet bojā, un jau upes vidustecē sastopami daudzi jo daudzi aizmiguši ketlaši, bet augštecē krasti pilni ar nosprāgušām, smirdošām zivīm. Visas šīs ciešanas, ko zivis pārdzīvo mīlas periodā, dēvē par «klaiņošanu līdz nāvei», jo zivis nenovēršami iet pretim nāvei, neviena no šīm zivīm neatgriežas okeānā, visas iet bojā upēs. «Erotiskās tieksmes neatvairāmā trauksme līdz pēdējam elpas vilcienam,» Midendorfs raksta, «pārceļošanas idejas vainagojums; un šādi ideāli stulbās, slapjās un aukstās zivīs!»

Tikpat ievērojama ir siļķu pārvietošanās, kuras periodiski parādās jūras piekrastes joslā pavasarī, parasti aprīļa otrajā pusē. Siļķes peld milzīgos baros, «neticamā daudzumā», kā stāsta aculiecinieki. Siļķu tuvošanās katrreiz nojaušama pēc šādām raksturīgām pazīmēm: baltu putu joslas aplis, kas jūrā aizņem lielu platību, kaiju un albatrosu bari, vaļi ar augšup šļācošām strūklām, jūras lauvu pūļi. Brīnišķīga aina! Vaļu, kas Aņivā seko siļķēm, tik daudz, ka Krūzenšterna kuģis atradies to ielenkumā un krastā bijis jabrauc «ar piesargašanos».

Siļķu pārvietošanās laika jūra izskatoties tada, it ka ta vārītos.[62]

Nav iespējams pat aptuveni noteikt, cik daudz zivju katrreiz var izzvejot, kad tās dodas augšup pa Sahahnas upēm un pārvietojas piekrastē. Šeit noderētu ikviens ļoti liels skaitlis.

Katrā ziņā bez pārspīlēšanas var sacīt, ka, plaši un pareizi organizējot zivju zveju un ņemot vērā noieta tirgu, kādi jau sen ir Japānā un Ķīnā, nārstojošo zivju zveja Sahalinā varētu dot miljoniem lielus ienākumus. Kad Sahalīnas dienvidos vēl bija noteicēji japāņi un viņu zvejniecība vēl tikai sāka attīstīties, zivis jau esot devušas katru gadu apmēram pusmiljonu rubļu peļņas. Pēc Micula aprēķina zivju tauku kausēšanai Sahalīnas dienvidu daļā lietojuši 611 katlu, patērējuši līdz 15 000 asu malkas, un siļķes vien gada devušas 295 806 rubļus ienākuma.

Pēc tam kad krievi ieņēma Dienvidsahalīnu, zvejniecība samazinājās, un tā tas ir arī vēl tagad. «Kur nesen mutuļoja dzīve, dodama iztiku cittautiešiem ainiem un solīdu peļņu uzņēmējiem,» L. Deitera kungs rakstīja 1880. gadā [63], «tur tagad ir gandrīz tuksnesis.» Zivju zveja, ko tagad abos ziemeļu apgabalos veic mūsu izsūtītie, ir niecīga un citādi to nemaz nevar nosaukt. Es braucu pa Timu, kad upes augštecēs jau nārstoja ketlaši un zaļajos krastos gan šur, gan tur rēgojas vientuļi zvejnieki, ar garu nūju galos piestiprinātiem āķiem celdami laukā pusdzīvas zivis. Pēdējos gados administrācija, kas nometinātajiem meklē pelnīšanās iespējas, sākusi viņiem pasūtīt sālītas zivis. Nometinātie saņem uz parāda sāli par ļoti lētu cenu, cietums pēc tam pērk no viņiem zivis par dārgu cenu, lai nometinātos paskubinātu, bet par šo viņu jauno, niecīgo ienākumu vērts ierunāties tikai tāpēc, ka cietumnieku vira no vietējo nometināto sagatavotajām zivīm pēc cietumnieku atsauksmēm ir ar sevišķi riebīgu garšu un neciešamu smaku. Nometinātie neprot zivis zvejot un iesālīt, un neviens viņiem to nemāca; tagadējā zvejas rajonā cietums aizņēmis sev labākās vietas, bet nometinātajiem atstātas krāces un sēkļi, kur viņi savus lētos, paštaisītos tīklus saplēš uz siekstām un akmeņiem. Kad es biju Derbinskā, tur katordznieki zvejoja cietumam zivis. Salas priekšnieks ģenerālis Kononovičs pavēlēja nometinātajiem sapulcēties un, teikdams viņiem runu, pārmeta, ka pērn viņi pārdevuši cietumam neēdamas zivis. «Katordznieki ir jūsu brāļi un mani dēli,» ģenerālis viņiem sacīja. «Piekrāpdami valsti, jūs līdz ar to kaitējat saviem brāļiem un maniem dēliem.» Nometinātie viņam piekrita, bet pēc viņu sejām bija redzams, ka arī nākamgad brāļi un dēli ēdīs smirdošas zivis. Pat tad, ja nometinātie iemācītos sālīt zivis, šī jaunā peļņa tomēr nedos iedzīvotājiem itin neko, jo sanitārā uzraudzība agri vai vēlu aizliegs lietot uzturā upes augštecēs sazvejotas zivis.

Cietumu organizētajā zivju zvejā Derbinskā es piedalījos 25. augustā. Ilgais nemitīgais lietus visā dabā viesa skumīgumu: grūti bija staigāt pa slideno krastu. Vispirms iegājām šķūnī, kur 16 katordznieki Taganrogas bijušā zvejnieka Vasiļenko vadībā sālīja zivis. Jau bija sasālītas 150 mucas, apmēram 2000 pudu. Iespaids radās tāds — ja Vasiļenko nebūtu nokļuvis katorgā, neviens te nezinātu, kā jāapstrādā zivis. No šķūņa slīpums līdz krastam, kur 6 katordznieki ar ļoti asiem nažiem uzšķērda zivis un iekšas svieda upē; ūdens sarkans, duļķains. Smaga zivju un dubļu dvaka jaucās kopā ar zivju asiņu smirdoņu. Sāņus pūlītis katordznieku — visi slapji, basās kājās vai rupjos apavos — meta upē nelielu tīklu. Manā klātbūtnē tīklu izvilka divas reizes, un abas reizes tikls bija pilns. Visi ketlaši ārkārtīgi šaubīgā izskata. Visiem zobi atšiepti, mugurā kūkums un āda plankumaina. Gandrīz katrai zivij vēders ruds vai zaļš, plūst šķidri izkārnījumi. Krastā izsviestās zivis nobeidzas ļoti drīz, ja vien tās jau nav nosprāgušas upē vai kamēr kārpījās tīklā. Tās nedaudzās zivis, kuras nebija traipainas, sauca par sudrabnīcām; tās saudzīgi nolika sāņus nevis cietumnieku katlam, bet «balikam».

Šeit iedzīvotāji lāgā nepārzin zivju dabiskās gaitas, zivju periodisko ienākšanu upēs, un iedzīvotājiem vēl nav pārliecības, ka ketlaši zvejojami tikai grīvā un lejtecē, jo augstāk pret straumi zivis kļūst ēšanai nederīgas. Braukdams pa Amūru, dzirdēju vecus turieniešus sūrojamies, ka pie grīvas izzvejojot īstos ketlašus, bet augstāk nokļūstot tikai zobaines; arī uz tvaikoņa risinājās valodas, ka pienācis laiks nokārtot zivju zveju, tas ir, to aizliegt lejtecē'. Tanī laikā, kad Timas augštecē cietums un nometinātie zvejoja liesas, pusdzīvas zivis, grīvā kā kontrabandisti rīkojās japāņi, aizšķērsojuši upi ar mietu žogu, un lejtecē giļaki saviem suņiem zvejoja nesalīdzināmi veselīgākas un garšīgākas zivis nekā tās, ko Timas apgabalā sālīja cietumnieku ēdināšanai. Japāņi piekrāva džonkas un pat lielus kuģus, un tas skaistais kuģis, ko Poļakovs 1881. gadā redzējis pie Timas grīvas, droši vien tur ieradās ari šovasar.

Lai zvejniecība kļūtu par pasākumu ar svarīgu nozīmi, kolonija jāpievirza tuvāk pie Timas vai Poronajas grīvas. Taču tas nav vienīgais nosacījums. Tāpat nepieciešams, lai ar izsūtītajiem nekonkurētu brīvie cilvēki, jo nav tāda pasākuma, kurā, interesēm saduroties, brīvie negūtu virsroku pār izsūtītajiem. Turklāt ar nometinātajiem konkurē japāņi, kas zvejo ka kontrabandisti vai par nodokļiem, un ierēdņi, kas aizņem labakās vietas cietumu zvejniecībai, un nav vairs tālu laiks, kad pēc

' Pie tā paša jāpiebilst, ka Amūrā, kas loti bagāta ar zivīm, zvejniecība organizēta diezgan vāji un, šķiet, tāpēc, ka uzņēmēji skopojoties un noaicinot no Krievijas speciālistus. Šeit, piemēram, izzvejo ļoti daudz storu, taču nekādi neprot sagatavot ikrus tā, lui tie būtu tādi paši kā Krievijas ikri kaut vai pēc izskata. Šejienes zivju pārstrādāšanas meistaru māka netiek tālāk par ketlašu balikiem. L. Deitera kungs raksta laikrakstā «.Морская газета» (1880. gada 6. nr.), ka it kā senāk pie Amūras esot nodibinājusies zvejniecības sabiedrība (kapitālistu), viņi iecerējuši darbu uz plašiem pamatiem un paši sevi cienājuši ar ikriem, kuru mārciņa viņiem izmaksājusi, ka stāsta, no 200 līdz 300 sudraba rubļu.

Sibīrijas dzelzceļa izbūves un kuģniecības attīstības baumas par pasakainajām zivju un kažokzvēru bagātībām atvilinās uz salu brīvos cilvēkus; sāksies imigrācija, noorganizēsies īsta zvejniecība, kurā izsūtītie piedalīsies nevis kā saimnieki un uzņēmēji, bet tikai kā kalpi, pēc tam, spriežot pēc analoģijas, sāksies sūdzēšanās, ka izsūtīto darbs daudzējādā ziņā ir sliktāks par brīvo cilvēku, pat par manzu un korejiešu darbu; no ekonomiskā viedokļa salas izsūtītie iedzīvotāji tiks atzīti par apgrūtinājumu Sahalinai, bet, palielinoties imigrācijai un pastāvīgo iedzīvotāju un rūpniecības dzīves attīstībai, salā pati valsts atzīs par taisnīgāku un izdevīgāku nostāties brīvo cilvēku pusē un izsūtīšanu pārtraukt. Tātad zivis veidos Sahalinas, bet ne izsūtīto kolonijas bagātību.[64]

Par juras kāpostu ieguvi es jau runāju, aprakstot Mauhas apmetni. Šajā uzņēmumā laikposmā no 1. marta līdz 1. augustam nometinātais nopelna no 150 līdz 200 rubļiem; trešā daļa peļņas jāatstāj par uzturu, bet divas trešdaļas izsūtītais pārnes mājās. Tā ir laba peļņa, bet diemžēl pagaidām tā pieejama tikai Korsakovas apgabala nometinātajiem. Strādnieki maksu saņem par gabaldarbu, un tāpēc pašas izpeļņas apmērs ir tiešā atkarībā no iemaņas, centības un apzinīguma, — īpašības, kas ne tuvu nepiemīt katram izsūtītajam, tāpēc arī ne jau katrs iet uz Mauhu.[65]

Izsūtīto vidū ir daudz namdaru, galdnieku, drēbnieku un tā tālāk, bet viņu vairākums dzīvo bez darba vai nodarbojas ar zemkopību. Kāds katorgā notiesāts atslēdznieks taisa Rerdana bises un jau četras pārdevis uz kontinentu, otrs katordznieks taisa īpatnējas tērauda važiņas, trešais — veido ģipša figūriņas; bet visas šīs berdankas, važiņas un ļoti dārgie šķirstiņi tikpat maz raksturo koloni jas ekonomisko stāvokli, kā arī tas, ka viens nometinātais dienvidu krastā vāc vaļu kaulus, bet otrs — iegūst trepangus. Tas viss ir nejaušība. Tie glītie un dārgie koka izstrādājumi, kurus rādīja cietumu izstāde, liecina tikai par to, ka dažreiz katorgā nokļūst ļoti labi galdnieki; taču viņiem nav nekāda sakara ar cietumu, jo cietums nevar sagādat viņiem noietu un ne jau cietums iemāca katordzniekiem smalkos amatus; līdz pēdējam laikam cietums izmantojis jau gatavu meistaru darbu. Meistaru darba piedāvājums ievērojami pārsniedz pieprasījumu. «Te jau nav pat kur izdot viltotu naudu,» man teica kads katordznieks. Namdari strādā par 20 kapeikām dienā ar savu uzturu un drēbnieki šuj par degvīnu'.

Ja tagad saskaitītu ienākumus, ko izsūtītais caurmērā saņem no labības pārdošanas valstij, no medībām, zvejniecības un tā tālāk, tad sanāks diezgan nožēlojams skaitlis: 29 rubļi un 21 kapeika 2 . Bet tanī pašā laika katra saimniecība vidēji parāda valstij 31 rubli un 51 kapeiku. Tā kā ienākumu summā ietilpst arī uztura nauda, valsts pabalsti un nauda, kas atsūtīta pa pastu, un tā ka izsūtītā ienākumi galvenokārt ir alga par darbu, ko viņam dod valsts, un dažreiz tīšuprāt maksā vairāk, nekā vajadzētu, tad laba tiesa ienākumu ir fikcija, un parāds valstij īstenībā ir lielāks, nekā tas uzrādīts.

XIX

Izsūtīto uzturs. — Ko un kā ēd cietumnieki. — Apģērbs. — liaznīca. Skola. — Lasīt un rakstīt prasme.

Sahalīnas trimdinieks, kamēr viņu uztur valsts, ik dienas saņem 3 mārciņas maizes, 40 zolotņikus gaļas, apmēram 15 zolotņikus putraimu un dažādu piedevu par 1 kapeiku; gavēņa dienā gaļu aizstāj ar 1 mārciņu zivju. Lai noteiktu, ciktāl šī deva pieskaņota izsūtītā patiesajām vajadzībām, ne tuvu nepietiek ar vispārpieņemto kabineta paņēmienu — salīdzinoši un tīri arēji novērtēt skaitjus par dažadu iedzīvotāju grupu uztura daudzumu ārzemēs un Krievijā. Ja Saksijas un Prūsijas cietumos ieslodzītajiem dod gaļu tikai trīs reizes nedēļā un katrreiz tās daudzums nesasniedz pat 1/5 mārciņas, un ja Tambovas zemnieks dienā apēd 4 mārciņas maizes, tad no tā vēl nevar secināt, ka Sahalīnas trimdinieks saņem daudz gaļas un maz maizes, bet var secināt tikai to, ka Vācijas cietumu pārziņi baidās, ka viņus nesāk turēt aizdomās par nevajadzīgu filantropiju un ka Tambovas zemnieka uzturam raksturīgs liels daudzums maizes. Praksē ir ļoti svarīgi, lai kādas iedzīvotāju grupas pārtikas devas vērtējums sāktos nevis ar devas analīzi pēc daudzuma, bet pēc labuma, un turklāt tiktu izpētīti dabiskie un ikdienas apstākļi, kādos šī grupa dzīvo; bez stingras individualizācijas jautājuma atrisinājums būs vienpusīgs, un tas pārliecinās varbūt tikai formālistus.

Reiz es un lauksaimniecības inspektors fon Frikena kungs devāmies no Krasnijjara atpakaļ uz Aleksandrovsku; es braucu tarantasā, viņš jāja jāšus. Laiks bija karsts, un taigā gaiss smacīgs. Cietumnieki, kas strādāja uz ceļa starp posteni un Krasnijjaru kailām galvām, sviedros samirkušos kreklos, tiklīdz piebraucu viņiem blakus, pēkšņi laikam noturējuši mani par kādu ierēdni, apstādināja manus zirgus un sūdzējās, ka viņiem izsniedzot neēdamu maizi. Kad es teicu, lai viņi labāk vēršas pie priekšniecības, man atbildēja:

— Mēs teicām vecākajam uzraugam Davidovam, bet šis mums atcirta: jūs esat dumpinieki.

Maize patiešām bija briesmīga. Pārlaužot klaipiņu, saulē mirdzēja siksīkas ūdens lāsītes, maize lipa pie pirkstiem un izskatījās pēc netīras, saglumējušas pikas, kuru pat roka turēt bija nepatīkami. Man pienesa vairākas devas, un visa maize bija tikpat jēla no slikti maltiem miltiem un, acīm redzot, ar neticami lielu piecepumu. Maize esot cepta Novomihailovkā vecākā uzrauga Davidova uzraudzībā.

Trīs mārciņās maizes, kas ietilpst pārtikas devā, ļoti bieži, tāpēc ka ļaunprātīgi izmanto piecepumu, ir daudz mazāk miltu, nekā vajag būt pēc noteikumiem Maizes cepēji katordznieki nule minētajā Novomihailovkā savu maizes devu pārdeva un paši iztika ar pārpalikumu, ko guva no piecepuma. Aleksandrovskas cietumā tie, kas ēd no kopējā katla, saņem kārtīgu maizi, bet citās mītnēs dzīvojošiem izsniedz mazliet sliktāku maizi, ārpus posteņa strādājošiem — vēl sliktāku; citiem vārdiem sakot, laba tikai tā maize, kas var trāpīties acīs apgabala priekšniekam vai cietuma priekšniekam. Lai palielinātu piecepumu, maizes cepēji un uzraugi, kas tiek klāt pie cietumnieku uztura līdzekļiem, visvisādi blēdas, un jau Sibīrijā izveidojušies šadas Mēdīšanās paņēmieni, starp kuriem, piemēram, miltu applaucēšana ir viens no nekaitīgakajiem; lai palielinātu maizes svaru, kādreiz Timas apgabalā miltiem bēruši klāt izsijātus mālus. Šāda veida ļaunprātības izdarāmas jo vieglāk tāpēc, ka ierēdņi cauru dienu nevar sēdēt maizes ceptuvē, nosargāt vai apskatīt katru cepumu, un cietumnieki nesūdzas gandrīz nekad[66].

Neatkarīgi no tā, vai maize laba vai slikta, parasti visu devu neapēd. Cietumnieki maizi ēd ar apdomu, jo pēc paraduma, kas jau sen ieviesies mūsu cietumos un trimdā, kroņa maize ir kaut kas līdzīgs parastam maiņas līdzeklim. Cietumnieks maksā ar maizi tam, kas uzkopj kameru, kas strādā viņa vietā, kas iecietīgi izturas pret viņa vājībām; ar maizi cietumnieks maksā par adatām, diegiem un ziepēm; lai padarītu dažādāku savu trūcīgo, ārkārtīgi vienmuļo, vienmēr sāļo uzturu, cietumnieks krāj maizi un maidanā pēc tam apmaina pret pienu, baltmaizes bulciņu, cukuru, degvīnu… Kaukāzieši lielāko tiesu slimo, pārtikdami no rupjas maizes, un tāpēc cenšas to apmainīt. Tādēļ, ja pēc noteikumiem saņemamās trīs mārciņas liekas pilnīgi pietiekamas daudzuma ziņā, tad, apskatot maizes labumu un ņemot vērā cietuma dzīves apstakļus, šī maizes devas labā īpašība kļūst šķietama un skaitļi jau zaudē savu spēku. Uzturā lieto tikai sālītu gaļu, tāpat zivis '; tās dod vārītas, zupa. Cietuma vira vai virums ir pašķidra putriņa, jo putraimi un kartupeļi izjukuši; virā peld sarkani gaļas vai zivju kumosi, viru liela daži ierēdņi, bet paši to ēst neuzdrošinās. Vira, pat tā, ko vāra slimniekiem, ir ļoti sāļa. Vai cietumā gaida apmeklētājus, vai pie apvāršņa redzama tvaikoņa dūmu strūkliņa, vai virtuvē salamājušies uzraugi vai pavāri — tie visi ir apstākļi, kas ietekmē viras garšu, krāsu un smaku; pēdējā bieži vien ir pretīga un nelīdz pat pipari un lauru lapas. Šinī ziņā sevišķi slikta slava ir sālītu zivju virai — un saprotams, kāpēc: pirmkārt, šis pārtikas produkts viegli bojājas, un tāpēc parasti steidzas izlietot tās zivis, kas jau sākušas pūt; otrkārt, katlā nokļūst arī tās slimās zivis, ko upes augštecēs zvejo katorgā nometinātie. Korsakovas cietumā ieslodzītos kādu laiku ēdināja ar sālītu siļķu viru; pēc medicīniskās daļas pārziņa ieskatiem šī vira bijusi sevišķi bezgaršīga, siļķes ļoti drīz izjukušas mazos gabaliņos, sīkās asakas apgrūtinājušas norīšanu un radījušas kuņģa un zarnu katarus. Cik bieži cietumnieki izlej no bļodiņām zupu, jo tā nav ēdama, tas nav zināms, bet tā mēdz būt.[67]

Kā cietumnieki ēd? Ēdamistabu nav. Pusdienlaikā pie barakas vai pie piebūves, kurā atrodas virtuve, rindojas cietumnieki cits aiz cita kā biļešu pircēji pie dzelzceļa kases. Katram rokā kāds trauks. Ap to laiku vira parasti ir jau gatava un izvārīta «sautējas» slēgtos katlos. Pavāram pie gara koka piestiprināta «mučele», ar kuru viņš smeļ no katla un katram pienācējam ielej viņa porciju, pie tam pavārs ar «mučeli» var uzreiz iesmelt divas porcijas gaļas vai arī neviena kumosiņa, atkarīgi no tā, kā viņš grib. Kad beidzot pienāk paši pēdējie, tad vira vairs nav vira, bet katla dibenā bieza remdena masa, kur jāatšķaida ar ūdeni[68]. Saņēmuši savas porcijas, cietumnieki iet projām; daži ēd iedami, citi, sēdēdami zemē, trešie uz savas guļamās lāvas. Neviens neuzrauga, lai visi katrā ziņā savas porcijas ēstu, nepārdotu vai neapmainītu. Neviens nejautā, vai visi paēduši, vai kāds nav aizmidzis; bet, ja tiem, kas rīkojas virtuvē, teiktu, ka katorgā nomāktu un garīgi sakropļotu cilvēku vidū daudz tādu, kuri jāuzmana, lai viņi ēstu vai viņi pat jāēdina ar varu, tad šāds aizrādījums radītu tikai neizpratni un skanētu atbilde: «Nebūt nezinu, jūsu augstdzimtība!»

No tiem, kas saņem valsts uzturu, no kopējā katla ēd tikai 25 — 40%', bet pārējiem pārtiku izsniedz «uz rokas». Šis vairakums sadalāms divās kategorijās: vieni apēd pārtikas devu savās mītnēs kopā ar savām ģimenēm vai pušelniekiem, otri, kas aizsūtīti darbos tālu aiz cietuma robežām, apēd pārtikas devu tur, kur strādā. Katrs otrās kategorijas strādnieks pēc normas izpildīšanas vāra sev pusdienas atsevišķi skārda katliņā, ja nelīst lietus un ja pēc smagā darba neuzmācas miegs; viņš ir noguris, izsalcis un bieži, lai ilgi nebūtu jāķēpājas, apēd sālīto gaļu vai zivis tāpat nevārītas. Ja katordznieks pusdienlaikā aizmidzis, savu devu pārdevis vai paspēlējis uz kārtīm, vai arī viņa pārtika sabojājusies, lietū maize izmirkuši, tad uzraudzība par visu to neliekas ne zinis. Gadās, ka daži trīs vai četru dienu devu apēd vienā dienā, pēc tam grauž tikai maizi un cieš badu, pie tam, pēc medicīniskās daļas pārziņa vārdiem, katordznieki, strādādami jūras vai upju krastā, neapsmādē arī izskalotus gliemežus un zivis, bet taigā rod dažādas saknes, kas reizēm ir indīgas. Raktuvēs strādājošie notiesātie pēc kalnu inženiera Kepena apgalvojuma ēduši tauku sveces[69].

Nometinātie pirmos divus un reti kad trīs gadus pēc atbrīvošanas no katorgas darbiem saņem pārtiku no valsis un pēc tam dzīvo kā nu spēdami. Skaitļu vai dokumentālu datu par nometināto uzturu nav ne literatūrā, ne kancelejās; bet, ja spriež pēc personiskajiem iespaidiem un tām fragmentārajām ziņām, kādas var ievākt apmetnēs, tad kolonijā galvenais pārtikas līdzeklis ir kartupeļi. Tie un arī dārzeņi, piemēram, rāceņi un kāļi, bieži vien ir ģimenes vienīgā pārtika ļoti ilgā laikposmā. Svaigas zivis ēd tikai zivju nārsta laikā, bet sālītās zivis pēc savas cenas pieejamas tikai turīgākajiem Par gaļu nemaz nav ko runāt. Tie, kuriem ir govis, pienu labāk pārdod nekā patērē paši; viņi lej pienu nevis māla traukos, bet stikla pudelēs — pazīme, ka pienu pārdod. Vispār savas saimniecības produktus nometinātie pārdod ļoti labprāt, pat kaitējot savai veselībai, jo pēc nometinātā aprēķina nauda viņam vajadzīgāka nekā veselība: kas nav sakrājis naudu, tas nevar aizbraukt uz kontinentu, bet pieēst pilnu vēderu un uzlabot veselību varēs vēlāk, brīvībā. No savvaļas augiem uztura lieto kazu ķiplokus un dažādas ogas, piemēram, lācenes, zilenes, dzērvenes, sīkās upenes un tā tālāk. Var teikt, ka izsūtītie, kas dzīvo kolonijā, ēd vienīgi augu barību, un tas ir taisnība vismaz attieksmē uz lielum lielo vairākumu. Neapšaubāmi, ka viņu pārtika raksturīga ar mazu tauku daudzumu, un šinī ziņā viņi diezin vai ir laimīgāki par tiem, kas ēd no cietuma katla

Apģērbu un apavus cietumnieki, kā redzams, saņem pietiekami. Katordzniekiem, tiklab vīriešiem, kā arī sievietēm, katru gadu izsniedz vienu armjaku un puskažoku, kurpretim kareivis, kas strādā Sahalīnā ne mazāk kā katordznieks, saņem mundieri pa trim gadiem reiz, bet šineli pa diviem gadiem reiz; cietumnieks gadā novalkā četrus pārus čabatu un divus pārus bikšzābaku, bet kareivis — vienu pāri stulmu un 2 1/2 zoles. Taču kareivis dzīvo labākos sanitāros apstākļos, viņam ir gulta un vieta, kur sliktā laikā var apžāvēt drēbes, bet katordznieks gribot negribot ir spiests pūdēt savu apģērbu un apavus, jo viņam nav gultas maisa un viņš guļ uz armjaka un visādām skrandām, kas pūst, ar saviem izgarojumiem bojā gaisu, un viņam nav kur apžāvēties; bieži vien katordznieki arī guļ slapjas drānās, un, kamēr katordzniekiem neradīs cilvēciskākus apstākļus, jautājums, ciktāl apģērbs un apavi apmierina valkātāju daudzuma ziņā, paliks neizšķirts. Kas attiecas uz apģērbu un apavu labumu, tad te atkārtojas tas pats, ķas ar maizi: kas dzīvo priekšniecības acu priekšā, tas saņem labāku apģērbu, bet, kas aizkomandēts darbos, — tas sliktāku[70].

Tagad par garīgo dzīvi, par augstakas kategorijas vajadzību apmierināšanu. Koloniju sauc par labošanas koloniju, bet tādu iestāžu vai personu, kas speciāli nodarbotos ar noziedznieku labošanu, Sahalīnā nav; šinī ziņā nav arī nekādu instrukciju vai pantu «Izsūtīto nolikumā», izņemot dažus aizrādījumus gadījumiem, kad konvoja virsnieks vai apakšvirsnieks drīkst lietot pret izsūtīto noziedznieku ieroci vai kad garīdzniekam «jāizdara pamācīšana par ticības un tikumības pienākumiem», jāpaskaidro izsūtītajiem, «cik svarīgs ir debesu tēva dāvātais atvieglojums» un tamlīdzīgi; šinī ziņā nav arī nekādu noteiktu uzskatu; taču ir pieņemts domāt, ka pirmtiesības labošanas darbā pieder baznīcai un skolai un tikai pēc tam brīvajiem iedzīvotajiem, kuri ar savu autoritāti, taktu un personisko priekšzīmi var ievērojami veicināt iecietīgāku tikumu ieviešanos.

Baznīcas ziņā Sahalīna ir Kamčatskas, Kuriļu salu un Blagoveščenskas bīskapa eparhijas daļa1 . Bīskapi vairākkārt ir apmeklējuši Sahalīnu, ceļodami tikpat vienkārši un pārciezdami ceļā tādas pašas neērtības un grūtības ka parastie garīdznieki. Atbraukšanas reizēs, likdami pamatakmeni baznīcai, iesvētīdami dažādas ēkas[71] un apstaigādami cietumus, viņi vērsušies pie izsūtītajiem ar mierinošiem un cerības modinošiem vārdiem. Par viņu galvenas darbības raksturu var spriest pēc šāda izraksta no eminences Gurija rezolūcijas uz kāda akta, kas glabājas Korsakovas baznīcā: «Ja ne jau visiem viņiem (tas ir, izsūtītajiem) ir ticība un nožēlošana, tad katrā ziņā tāda ir daudziem, ko es pats esmu vērojis; nevis kas cits, bet tieši nožēlošanas un ticības jūtas lika viņiem rūgti raudāt, kad es viņiem sniedzu pamācīšanu 1887. un 1888. gadā. Cietumu uzdevums ir ne vien pārmācīt par noziegumu, bet ari pamodināt ieslodzītajos tikumiski krietnas jūtas, it īpašf tāpēc, lai viņi šādā savā liktenī neietaptu pilnīga izmisuma varā.» Šāds uzskats piemita arī jaunākajiem baznīcas pārstāvjiem; Sahalīnas garīdznieki vienmēr turējušies sāņus no sodiem un izturējušies pret izsūtītajiem nevis kā pret noziedzniekiem, bet kā pret cilvēkiem, un šinī ziņā viņiem bija vairāk takta un sava pienākuma izpratnes nekā ārstiem un agronomiem, kas bieži iejaucās citu darīšanās.

Sahalīnas baznīcas vēsturē līdz šim pati izcilākā vieta ir garīdzniekam Simeonam Kazanskim jeb, kā viņu saukuši iedzīvotāji, popam Semjonam, kas septiņdesmitajos gados bijis Aņivas jeb Korsakovas baznīcas mācītājs. Viņš strādājis vēl tajos «aizvēsturiskajos» laikos, kad Dienvidsahalīnā nav bijis ceļu un krievu tautības iedzīvotāji, it īpaši karavīri, nelielās grupās bijuši izkaisīti pa visiem dienvidiem. Gandrīz visu laiku pops Semjons pavadījis tuksnešainos apvidos, pārvietodamies no vienas grupas pie otras ar suņiem un ziemeļbriežiem, bet vasarā pa jūru buru laivā vai kājām cauri taigai; Simeons Kazanskis ziemā gandrīz nosalis, sniegs viņu ieputinājis, ceļā uzmākušās slimības, mocījuši odi, uzbrukuši lāči, straujās upēs apgāzušās laivas un gribot negribot bijis jāplunčojas saltā ūdenī; taču visu to viņš pārcietis neparasti viegli, tuksnešainos apvidus dēvējis par jaukiem un nesūdzējies, ka viņam grūta dzīve. Attiecībās ar ierēdņiem un virsniekiem viņš izturējies kā lielisks biedrs, nekad nevairījies no viņu sabiedrības un līksmā tērzēšanā vienmēr pratis īstajā vietā iespraust kādu baznīcas tekstu: «Pasaules radītājam mēs visi esam vienādi,» — un to viņš rakstījis oficiālā dokumentā[72]. Viņa laikā Sahalīnas baznīcas bija trūcīgi iekārtotas. Reiz, svētīdams svētbilžu sienu Aņivas baznīcā, viņš teicis sakarā ar šās baznīcas nabadzību: «Mums pat nav neviena baznīcas zvana, nav dievkalpošanas grāmatu, bet mums ir svarīgi, ka šinī vietā mīt dievs tas kungs.» Es jau minēju par šo garīdznieku, rakstīdams par Popa Jurtām. Vēstis par viņu ar kareivju un izsūtīto nostāstiem paklīda pa visu Sibīriju, un pops Semjons tagad Sahalīnā un tālā apkārtnē ir leģendāra personība.

Tagad Sahalīnā ir četras draudzes baznīcas: Aleksandrovskā, Duē, Rikovskā un Korsakovā '. Vispār baznīcas nav nabadzīgas, mācītājiem pienākas alga tūkstoš rubļu gadā, katrā draudzē ir dziedātāju koris, kuri dzied pēc notīm un apģērbti svētku kaftānos. Dievkalpojumi notiek tikai svētdienās un lielos svētkos; iepriekšējā vakarā noliek nakts dievkalpojums un pēc tam pulksten 9 no rīta īstais dievkalpojums; vakara dievkalpojumi nemēdz būt. Kaut kādus īpašus pienākumus, ko nosaka neparastais iedzīvotāju sastāvs, šejienes mācītāji nepilda, un viņu darbība tikpat parasta kā mūsu lauku mācītāju darbība, tas ir, viņi notur dievkalpojumus svētdienās, svētkos, svētkalpojumus un māca skolās ticības mācību. Par kaut kādām pārrunām, pamācīšanu un tā tālāk man negadījās dzirdēt.[73]

Lielajā gavēnī katordznieki gavē; šim nolūkam viņiem-atvēl trīs rītus. Kad gavē važās iekaltie vai Vojevodskas vai Duē cietumā dzīvojošie, tad ap baznīcu stāv sargkareivji un stāsta, ka tas radot nomācošu iespaidu. Katordznieki melnstrādnieki parasti baznīcā neiet, jo katru svētku dienu viņi izmanto atpūtai, drēbju salāpīšanai, ogošanai; turklāt Sahalīnas baznīcas ir mazas un kaut kā pats no sevis ieviesies, ka baznīcā iet var tikai brīvo cilvēku drānās ģērbušies, tas ir, vienīgi tā sauktā tīrā publika. Es, piemēram, redzēju, ka Aleksandrovskā ik reizi dievkalpojumā baznīcas priekšējo dalu aizņēma ierēdņi un viņu ģimenes; pēc tam sekoja raiba kareivju, uzraugu sievu un brīvo sieviešu rinda ar viņu bērniem, pēc tam uzraugi un kareivji un tikai tad visiem aiz muguras pie sienas nometinātie, ģērbušies pilsētnieku drēbēs, un katorgas rakstveži. Varbūt katordznieks ar skūtu galvu, ar vienu vai diviem dūžiem uz muguras, važās iekalts vai pie ķerras piekalts, varētu ierasties baznīcā? Viens no garīdzniekiem, kam es uzdevu šādu jautājumu, man atbildēja: «Nezinu.»

Nometinātie gavē, laulājas, kristī bērnus baznīcā, ja dzīvo tās tuvumā. Uz tālajām apmetnēm brauc paši garīdznieki, tur izsūtītos «ievada gavēšanā» un pie reizes izpilda arī citus svētkalpojumus. Priesterim Iraklijam bija «vikāri» Verhņijarmudanā un Malotimovā — katordznieki Voroņins un Jakovenko, — kuri svētdienās lasīja lūgsnas. Kad priesteris Iraklijs ieradās apmetnē noturēt dievkalpojumu, vīrišķis apstaigāja ielas un kliedza pilnā kaklā: «Rāpjas laukā uz lūgšanu!»

Kur nav baznīcas vai baznīciņas, tur dievkalpojumu notur kazarmā vai kādā mājā.

Kad es uzturējos Aleksandrovska, reiz vakarā pie manis ienāca turienes mācītājs Jegors un, brīdi pasēdējis, gāja uz baznīcu laulāt. Arī es gāju līdzi. Baznīcā jau iededza kroņlukturi un dziedātāji ar vienaldzīgām sejām stāvēja klirosā, gaidīdami laulājamos. Bija daudz sieviešu, katordznieču un brīvo, kuras nepacietīgi lūkojās uz durvīm. Bija dzirdama čukstēšanās. Pēkšņi kāds pie durvīm māja ar roku un satraukti čukstēja: «Brauc!» Dziedātāji nokāsējās, lai labāk skanētu. No durvīm plūda baznīcēnu vilnis, kāds skarbi uzsauca, un beidzot ienāca jaunlaulājamie: burtlicis — katordznieks, gadus 25 vecs, svārkos ar sacietinātu apkaklīti, atliektiem stūriem, ar baltu kaklasaiti, un katordzniece, gadus 3 vai 4 vecāka, zilā kleitā ar baltām mežģīnēm un matos iespraustu ziedu. Uz paklaja uzsedza lakatu; līgavainis pirmais uzkāpa uz tā. Līgavaiņa vedēji, burtliči, arī ar baltām kaklasaitēm. Garīdznieks Jegors iznāca no altāra, ilgi šķirstīja uz lasāmā galdiņa grāmatu. «Lai slavēts mūsu dievs…» viņš skaļi skandēja, un laulāšana sākās. Kad priesteris lika uz līgavaiņa un līgavas galvas kroņus un lūdza dievu, lai tas vainagotu viņus ar slavu un godu, klātesošo sieviešu seju apstaroja jūsma un prieks, un viņas laikam aizmirsa, ka tas viss notiek cietuma baznīcā, katorgā, tālu jo tālu no dzimtenes. Garīdznieks teica līgavainim: «Dižojies tu, līgavaini, tāpat kā Ābrams…» Bet, kad pēc laulāšanas baznīcēni izklīda un sāka ost gruzdošās sveces, kuras sargs steigšus dzēsa nost, kļuva skumji. Izgājām uz baznīcas lievenēm. Lietus. Pie baznīcas tumsā ļaužu pūlis, divi tarantasi: vienā jaunlaulātie, otrs — tukšs.

— Cienīgtēv, lūdzu! — skanēja balsis un no tumsas pretim priesterim Jegoram sniedzās desmitiem roku, it kā grasīdamās viņu sakampt. — Lūdzu! Pagodiniet!

Priesteri Jegoru iesēdināja tarantasā un aizveda pie jaunā pāra.

Astotajā septembrī, svētdienā, pēc dievkalpojuma nācu laukā no baznīcas kopā ar kādu jaunu ierēdni, un tieši tobrīd uz nestuvēm nesa kādu mirušo; nesa četri katordznieki, skrandaini, rupjām, uzblīdušām dzērāju sejām, līdzīgi mūsu pilsētu ubagiem; viņiem paka] nāca divi tādi paši, rezerves nesēji, pēc tam sieviete ar diviem bērniem, melnmatains gruzīns Kelbokiani, ģērbies brīva cilvēka drānas (viņš kalpo par rakstvedi un viņu godā par kņazu), un visi, kā redzams, steidzās, baidīdamies, ka vairs nesastaps mācītāju baznīcā. No Kelbokiani uzzinājām, ka mirusi kāda brīvā sieviete Ļaļikova, kuras vīrs, nometinātais, aizbraucis uz Nikolajevsku; nomirējai palikuši divi bērni, un tagad viņš, Kelbokiani, kas dzīvojis šās Ļaļikovas mājelē, nezinot, ko nu iesākt ar bērniem.

Man un manam ceļa biedram nebija ko darīt, un mēs gājām tūlīt uz kapsētu, nenogaidīdami, kamēr mirušo baznīcā apstāvēs. Kapsēta atrodas kādu versti no baznīcas aiz slobodas pie pašas jūras — augstā, stāvā kalnā. Kad mēs kāpām kalnā, bēru procesija mūs jau gandrīz panāca: acīm redzot, apstāvēšanai bija vajadzīgs tikai paris minūšu. No augšas redzējām, kā zārks zvalstījās uz nestuvēm, un zēns, ko kāda sieviete veda aiz rokas, lāgā nespēja tikt līdzi.

Vienā pusē plaša ainava uz posteni un tā apkārtni, otrā pusē jūra, mierīga, saulē spīguļojoša. Kalna galā ļoti daudz kapa kopiņu un krustu. Lūk, kur blakus divi lieli krusti: tur dus Miculis un uzraugs Seļivanovs, ko noslepkavojis cietumnieks. Mazie krusti uz katordznieku kapu kopiņām — visi itin vienādi, un visi bez uzrakstiem. Miculi vēl kādu laiku atcerēsies, bet visus šos, kas dus zem mazajiem krustiem, kas slepkavojuši, bēguši, šķindinājuši važas, — nevienam nav vajadzības atcerēties. Varbūt tikai kaut kur Krievijas stepē pie ugunskura vai mežā vecs vezuma kučierētājs garlaikodamies sāks stāstīt, ka viņu sādžā slepkavojis tāds un tāds; klausītājs, paraudzījies tumsā, nodrebēs, tobrīd iekliegsies kāds nakts putns — un tā arī visa pieminēšana. Uz krusta, zem kura apbedīts izsūtītais feldšeris, rīmes:

Lai garāmgājējam atgādina rindas šis,

Ka zemes virsū nīcīgs itin viss utt.

Bet beigās:

Jel piedod, mans biedri, līdz laimīgam ritam!

J. Vjodorovs

Nule izraktā kapa bedre līdz ceturtdaļai pilna ar ūdeni. Katordznieki aizelsušies, ar nosvīdušiem ģīmjiem, skaļi runādamies par kaut ko, kam nebija nekāda sakara ar apbedīšanu, lieidzot atnesa zārku un nolika pie kapa bedres. Dēļu zārks, steigā sanaglots, nekrāsots.

—   Nu? — viens teica.

Atri ielaistais zārks noplunkšķēja ūdenī. Māla pikas dun uz vāka, zārks dreb, ūdens šļakst, bet katordznieki, strādādami ar lāpstām, joprojām tērgavo kaut ko savu un Kelbokiani, neizpratnē lūkodamies uz mums, rokas plātīdams, sūrojas:

—    Kur es tagad likšu tos bērnus? Jāķēpājas ar viņiem! Gāju pie uzrauga, lūdzu, lai dod kādu meitieti, — nedeva!

Zēnam Aļoškam, ko sieviete atveda pie rokas, ir 3 vai 4 gadi, viņš stāv un skatās kapā. Mugurā pārlieku liela jaka ar garām piedurknēm, kājās izbalējušas zilas bikses; uz ceļgaliem spilgti zili ielāpi.

—   Aļoška, kur ir māte? — mans ceļa biedrs vaicāja.

—   A-a-apraka! — Aļoška teica, iesmējās un pameta ar roku uz kapu.1

Sahalīnā ir 5 skolas, neieskaitot Derbinskas skolu, kurā nav skolotāja un tāpēc mācības nenotika.

' No visiem sahalīniešiem, ko es pierakstīju, pareizticīgo ir 8(>,5%, katoļu un luterāņu kopā 9%, muhamedāņu — 2,7%, pārējie ir jūdi un armēņi-gregoriāņi. Reiz gadā no Vladivostokas atbrauc ksendzs un tad izsūtītos katoļus «dzen» no abiem ziemeļu apgabaliem uz Aleksandrovsku, un tas notiek taisni pavasara šķīdonī. Katoļi man sūdzējās, ka ksendzs atbraucot ļoti reti: bērni ilgu laiku dzīvojot nekristīti, un daudzi vecāki, lai bērns nenomirtu nokristīts, griežoties pie pareizticīgo mācītāja. Arī es patiešām sastapu pareizticīgos bērnus, kuriem tēvs un māte katoļi. Kad nomirst katoļi, tad sava mācītāja nav un aicina krievu priesteri, lai viņš nodziedātu «Svētais dievs». Aleksandrovskā pie manis nāca kāds luterānis, kuru kādreiz Pēterburgā tiesājuši par ļaunprātīgu dedzināšanu; viņš stāstīja, ka Sahalīnā luterāņiem esot sava biedrība un kā pierādījumu rādīja man zīmogu, kurā bija iegrebts — «Sahalīnas Luterāņu biedrības zīmogs»; viņa mājā luterāņi pulcējoties, lai skaitītu lūgsnas un apmainītos domām. Tatāri ievēlot no sava vidus mullu, ebreji — rabīnu, taču neoficiāli. Aleksandrovskā būvē mošeju. Mulla Vashasanmamets, glīts tumšmatis, gadus 38 vecs, dzimis Dagestānas apgabalā, būvē mošeju par saviem līdzekļiem. Viņš man jautāja, vai pēc soda izciešanas viņu laidišot uz Meku. Peisiku slobodkā Aleksandrovskā ir vēja sudmalas, pavisam pamestas; ļaudis stāstīja, it kā tās būvējis kāds tatārs 1889.—1890. gadā šajās skolās mācījušies 222 skolēni: 144 zēni un 78 meitenes, vidēji 44 skolēni katrā skolā. Sahallnā uzturējos skolu brīvlaikā, nodarbības neredzēju, un tāpēc šejienes skolu iekšējā dzīve, kas droši vien ir īpatnēja un ļoti interesanta, man palika nezināma. Vispārīgais ieskats ir tāds, ka Sahalinas skolas ir trūcīgas, iekārtotas nabadzīgi, to pastāvēšana ir nejauša, mācīšanās neobligāta un stāvoklis ārkārtīgi nenoteikts, jo neviens nezina, vai skolas turpmāk pastāvēs vai nepastāvēs. Skolas pārzina kāds ierēdnis no salas priekšnieka kancelejas, izglītots jauns cilvēks, bet tas ir karalis, kas valda, bet nevada, jo, patiesību sakot, skolas pārzina apgabalu priekšnieki un cietumu priekšnieki, no kuriem atkarīga skolotāju izvēle un iecelšana. Skolās māca izsūtītie, kas dzimtajā pusē nav bijuši skolotāji, cilvēki, kas vāji pārzina savu darbu un kam nav jebkādas iepriekšējas sagatavošanās. Viņi par savu darbu saņem 10 rubļus mēnesī; vairāk maksāt administrācija neatzīst par iespējamu un nepieaicina brīvos cilvēkus, jo tiem būtu jāmaksā vismaz 25 rubļi. Acīm redzot, mācīšana skolās tiek uzskatīta par nesvarīgu nodarbošanos, jo no izsūtīto vidus ieceltie uzraugi, kam bieži vien ir nenoteikti pienākumi un kas ir tikai ierēdņu izsūtāmie, saņem 40 un pat 50 rubļus mēnesī '.

Starp vīriešu dzimuma iedzīvotājiem lasīt un rakstīt pratēju, ieskaitot pieaugušos un bērnus, ir 29%, starp

kopā ar savu sievu. Abi cirtuši kokus, vilkuši baļķus, zāģējuši dēļus, neviens viņiem nepalīdzējis, un viņu darbs ildzis trīs gadus. Ieguvis zemnieka tiesības, tatārs aizbraucis uz kontinentu, dzirnavas atdevis valstij, bet nevis saviem tautiešiem, jo sirdījies uz viņiem tāpēc, ka viņi neesot šo ievēlējuši par mullu.

' Aleksandrovskas apgabala priekšnieks savā 1890. gada 27. februāra raportā, izpildīdams salas priekšnieka priekšrakslu, ka jāsameklē uzticami brīvie cilvēki vai nometinātie, lai ar tiem aizstātu izsūtītos katordzniekus, kas tagad pilda skolotāju pienākumus lauku skolās, ziņo, ka viņam uzticētajā apgabalā ne starp brīviem cilvēkiem, ne starp nometinātajiem nav neviena, kas apmierinātu skolotāja amata prasības. «Tādā veidā,» viņš raksta, «sastapdams nepārvaramas grūtības tādu personu komplektēšanā, kas pēc izglītības kaut cik būtu piemēroti skolas darbam, neuzdrošinos norādīt nevienu man uzticētā apgabalā dzīvojošu nometināto vai zemnieka tiesības ieguvušo izsūtīto, kuriem varētu uzticēt mācīšanu.» Lai gan apgabala priekšnieks neuzdrošinās uzdot izsūtītajiem mācīt skolās bērnus, taču sievietēm — 9%. Un ari šie 9% attiecas tikai uz skolas vecuma grupu, tāpēc par pieaugušajām Sahalīnas sievietēm var sacīt, ka tās ir analfabētes; izglītība viņas nav skārusi, viņas pārsteidz ar savu rupjo tumsonību, un man šķiet, ka nekur citur neesmu redzējis tik stulbas un maz saprotošas sievietes kā tieši Sahalīnā starp noziedzīgajiem un verdzībai pakļautajiem iedzīvotājiem. Starp bērniem, kas ieradušies no Krievijas, rakstīt un lasīt pratēju ir 25%, bet starp Sahalīnā dzimušajiem tikai 9%.'

XX

Brīvie iedzīvotāji. — Vietējo karaspēka vienību kareivji. — Uzraugi. — Inteliģence.

Kareivjus dēvē par Sahalinas «pionieriem», jo viņi šeit dzīvojuši jau pirms katorgas nodibināšanas[74]. Sākot ar piecdesmitajiem gadiem, kad Krievija ieņēma Sahalīnu, un gandrīz līdz astoņdesmitajiem gadiem kareivji bez tu, kas pēc reglamenta bija viņu tiešais pienākums, darīja .vēl arī visus tos darbus, ko tagad veic katordznieki. Sala bija tuksnešaina; tur nebija ne mītņu, ne ceļu, ne mājlopu, un kareivjiem vajadzēja celt kazarmas un mājas, cirst stigas, stiept uz muguras kravas. Ja Sahalīnā atbrauca atkomandēts inženieris vai zinātnieks, viņa rīcībā deva dažus kareivjus, kas atbraucējam aizstāja zirgus. «Es gribēju doties dziļi Sahalīnas taigā,» raksta kalnu inženieris Lopatins, «bet nebija nemaz ko domāt par jāšanu un kravu kraušanu uz dzīvniekiem nastu nesējiem. Pat kājām iedams, ar pūlēm tiku pāri Sahalīnas stāvajiem kalniem, kas vai nu no vienas vietas klāti ar kritušiem kokiem, vai apauguši ar šejienes bambusu. Tā man vajadzēja noiet kājām kādas 1600 verstis.»' Pakaļ Lopatinam gājuši kareivji un nesuši viņa smagās kravas.

Viss nelielais kareivju daudzums bija izkaisīts pa rietumu, dienvidu un dienvidaustrumu piekrasti; vietas, kurās viņi dzīvoja, sauca par posteņiem. Tagad jau pamestiem un aizmirstiem posteņiem tolaik bija tāda pati nozīme kā tagad apmetnēm, un uz posteņiem raudzījās kā uz nakamās kolonijas iedīgļiem. Muravjova postenī bija strēlnieku rota, Korsakovā — Sibīrijas 4. bataljona trīs rotas un kalnu baterijas vads, bet pārējos posteņos, piemēram, Manujas vai Sortunajas postenī katrā bija tikai 6 kareivji. Seši cilvēki vairāku simtu verstu attālumā no savas rotas, nodoti apakšvirsnieka vai pat civilpersonas rīcībā, dzīvoja pilnīgi kā Robinsoni. Dzīve bija mežonīga, ārkārtīgi vienmuļa un garlaicīga. Vasarā, ja postenis atradās jūras krastā, atbrauca kuģis, atstāja kareivjiem proviantu un aizbrauca; ziemā ieradās garīdznieks «ievadīt viņus gavēšanā», ģērbies zvērādas svārkos un biksēs, vairāk izskatījās pēc giļaka nekā pēc garīdznieka. Dažādību dzīvē radīja tikai nelaimes: reizēm kareivi ar siena liellaivu aiznesa jūrā, reizēm kādu citu saplēsa lācis, reizēm kādu ieputināja sniegā, uzbruka izbēgušie noziedznieki, pielavījās cinga … Vai arī kareivis nogarlaikojies, sēdēdams sniega aizputinātā šķūnī vai staigādams pa taigu, sāka «trakot, žūpot, kļūt nekaunīgs», vai arī iekrita par zagšanu, amunīcijas pardošanu, vai tika nodots tiesā par necienīgu izturēšanos pret kādu katordznieci — priekšniecības mīļāko

Kareivjiem pašiem tik daudz dažādu darbu, ka viņi nespēj iemācīties kara mākslu un jau iemācīto aiz¬mirst, un reizē ar viņiem iepakaļ palika arī virsnieki, un ierindas vienībā ir ārkārtīgi bēdīgā stāvoklī. Skates ik reizi saistījās ar pārpratumiem un priekšniecības ne¬patikas izpausmēm . Dienests bija grūts. Kareivji, kas nule nomainījuši sardzi, tūlīt gāja konvojos, no kon-voja atkal uz sardzi vai sienu pļaut, vai uz valsts kravu izkraušanu; atpūtas nebijis ne dienu, ne nakti. Kareivji dzīvojuši šaurās, aukstās un netīrās telpās, kas maz atšķīrušās no cietumiem. Korsakova postenī līdz 1875. gadam sardzes kareivji dzīvojuši izsūtīto katordznieku cietumā; turpat bijusi arī militārā virssardze — tumši būceņi. «Varbūt izsūtītajiem katordzniekiem šādi grūti apstākļu pieļaujami ka soda veids,» raksta ārsts Sincovskis, «bet kareivju sardzei taču ar to nav nekāda sakara, un, kāpēc viņiem jācieš tāds sods, — tas nav zināms.  Kareivju ēdiens tikpat slikts kā cietumnie¬kiem, viņi ģērbti skrandās, jo, savu darbu pildot, viņiem nekāds apģērbs nav pietiekami izturīgs. Ka¬reivji, taigā dzīdamies pakaļ izbēgušajiem noziedznie¬kiem, tik ļoti noplēš savu apģērbu un apavus, ka reiz Dienvidsahalinā viņi paši noturēti par bēgļiem un ap¬šaudīti.

Tagad salas militārajā apsardzē ir četras komandas: Aleksandrovskas, Duē, Timas un Korsakovas. 1890. gada janvārī visās šajās komandās bija 1548 kareivji. Kareivji joprojām veic grūtu darbu, kas nepiemērots viņu spēkiem, attīstībai un militārā reglamenta prasībām. Tiesa, viņi vairs necērt stigas un nebūvē kazarmas, bet, tāpat kā senāk, kareivis, kurš atgriežas no sardzes vai no apmācībām, nevar paļauties, ka varēs atpūsties: viņu tūliņ pat atkal var norīkot konvojā vai sienu pļaut, vai ari dzīties pakaļ izbēgušajiem. Saimnieciskām vajadzībām izmanto ievērojamu skaitu kareivju, tāpēc pastāvīgi trūkst konvoja un sardzes nevar iedalīt trīs maiņās. Augusta sākumā, kad es biju Duē, 60 cilvēki no Duē komandas pļāva sienu un puse no viņiem gājusi uz pļavām 109 verstis.

Sahalīnas kareivji ir pazemīgi, nerunīgi, paklausīgi un nedzērāji; iereibušus kareivjus, kas uz ielas bļaustītos, redzēju tikai Korsakovas postenī. Viņi dzied reti un allaž vienu un to pašu: «Desmit skuķi, viens pats es, kur iet skuķi, tur ar' es… Skuķi mežā, es tiem līdz,» — jautra dziesma, kuru tomēr dzied tik garlaicīgi, ka, tajā klausoties, uzmācas ilgas pēc dzimtās puses, un cilvēks sāk just, cik nemīlīga ir Sahalīnas daba. Kareivji nekurnēdami panes visas grūtības un ir vienaldzīgi pret briesmām, kas tik bieži apdraud viņu dzīvību un veselību. Un tomēr Sahalīnas kareivji ir rupji, neattīstīti, truli un laika trūkuma dēļ nepaspēj

' Sincovskis. «īzsutīto katordznieku higiēniskie apstākļi». — :3,ļ<)|>oni>e», 1875. gada 16. nr.

dziļāk apzināties savu karavīra pienākumu un godu un tāpēc izdara aplamības, kuru dēļ kļūst par tādiem pašiem kārtības ienaidniekiem kā tie, kurus viņi sargā un tvarsta Sos savus trūkumus kareivji parāda sevišķi spilgti, ja viņiem uzliek pienākumus, kas neatbilst viņu attīstībai, kad, piemēram, kāds no viņiem kļūst par cietuma uzraugu.

Pēc «Izsūtīto nolikuma» 27. panta Sahalīnā «par cietumu uzraudzību gādā vecākie un jaunākie uzraugi, kuru skaitu, rēķinot vienu vecāko uzraugu uz četrdesmit katordzniekiem un vienu jaunāko uz divdesmit katordzniekiem, katru gadu nosaka galvenā cietumu pārvalde». Trīs uzraugi, viens vecākais un divi jaunākie, pienakas uz 40 cilvēkiem, tas ir, 1 uzraugs uz 13 katordzniekiem. Ja padomājam, ka 13 cilvēki strādā, ēd, pavada laiku cietumā un tā tālāk viena apzinīga un prasmīga cilvēka pastāvīgā uzraudzībā un ka viņu savukārt uzrauga cietuma priekšnieks, un cietuma priekšnieku — apgabala priekšnieks un tā tālāk, tad var mierīgi domāt, ka viss rit lieliski. Bet īstenībā uzraudzība līdz šim bijusi Sahalīnas katorgas vissāpīgākais jautājums.

Pašreiz Sahalīnā ir apmēram 150 vecāko uzraugu, bet jaunāko — otrtik. Vecāko uzraugu amatus pilda lasīt un rakstīt pratēji apakšvirsnieki un kareivji, kuri beiguši dienestu vietējās komandās, un raznočinieši; jāpiebilst, ka pēdējo ir ļoti maz. No visiem vecākajiem uzraugiem tikai 6% ir aktīvā dienesta kareivji, bet jaunāko uzraugu amatos ir gandrīz tikai kareivji, kas atsūtīti no vietējām komandām. Ja noteiktais uzraugu komplekts nav pilns, tad «Nolikums» atļauj uzraugu pienākumu pildīšanai iecelt vietējo militāro komandu kareivjus, un tādējādi jaunie sibīrieši, kas atzīti par nespējīgiem pat konvoju dienestā, tiek aicināti uzraugu dienesta pienākumu pildīšanai, tiesa, «pagaidām» un «ārkārtējās nepieciešamības apmēros», bet šis «pagaidām» jau ilgst desmitiem gadu un «ārkārtējās nepieciešamības apmēri» arvien paplašinās, tāpēc jau 73% no visiem jaunākajiem uzraugiem ir vietējo komandu kareivji, un neviens neapgalvos, ka pēc diviem vai trim gadiem nebūs jau 100%. Turklāt jāpiebilst, ka par uzraugiem neieceļ labākos kareivjus, jo komandu priekšnieki ierindas dienesta interešu labā laiž dienēt cietumā nespējīgākos un labākos patur savās vienībās

Cietumos ir daudz uzraugu, bet nav kārtības, un uzraugi administrācijai ir tikai pastāvīgs slogs, ko apliecina pats salas priekšnieks. Gandrīz katru dienu savās pavēlēs viņš tos soda, pārceļ sliktāk atalgotā amatā vai arī atlaiž pavisam: vienu kā neuzticamu un neizdarīgu, otru par netikumību, negodīgumu un dumjību, trešo par to, ka zadzis viņam uzticēto valsts pārtiku, ceturto — par slēpšanu; piektais bijis norīkots uz liellaivu, taču ne vien nav gādājis par kārtību, bet pats liellaivā rādījis priekšzīmi valriekstu zagšanā; pret sesto uzsākta izmeklēšana, ka viņš pārdevis valsts cirvjus un naglas; septītais vairākkārt manīts, ka viņš savtīgi rīkojas ar valsts lopu elpi; astotais novērots, ka viņš nepieļaujami tirgojas ar katordzniekiem. Pavēlēs lasāms, ka viens vecākais uzraugs, bijušais kareivis, cietumā dežurējot, romantiskos nolūkos iekāpis sieviešu barakā pa logu, iepriekš atliecis naglas, bet otrs savas dežūras laikā pulksten vienos nakti ielaidis kareivi, ari uzraugu, savrupā telpā, kur bijušas ieslodzītas sievietes. Uzraugu mīlas dēkas neaprobežojas tikai ar sieviešu barakām un viennīcu telpām. Uzraugu dzīvokļos esmu sastapis pusaugu meitenes, kuras uz manu jautājumu, kas viņas ir, atbildēja: «Es esmu piedzīvotāja.» Ieeju uzrauga dzīvokli; viņš plecīgs, dūšīgs, gaļīgs, atpogātā vestē un jaunos čīkstošos zābakos sēž pie galda un «streb» tēju; pie loga sēž gadus 14 veca meitene ar apbružātu seju, bāla. Viņš parasti sevi sauc par apakšvirsnieku, vecāko uzraugu, bet par skuķi stāsta, ka tā ir katordznieka meita, ka tai ir 16 gadu un ka tā ir viņa piedzīvotāja.

Uzraugi savas dežūras laikā cietumā ļauj cietumniekiem spēlēt kārtis un paši piedalās spēlē; viņi žūpo ar izsūtītajiem, pārdod spirtu. Pavēlēs lasu arī par trakošanu, nepaklausību, ārkārtīgi nekaunīgu izturēšanos pret vecākajiem priekšniekiem katordznieku klātbūtnē un beidzot par sišanu ar nūju katordzniekam pa galvu tik stipri, ka tam radušās brūces.

Rupji, neattīstīti, nedisciplinēti, negodīgi cilvēki, žūpas, kas spēlē kārtis kopā ar katordzniekiem, kas labprāt izmanto katordznieču miesīgo tuvumu un viņu spirtu, var iegūt tikai sliktu autoritāti. Izsūtītie viņus neciena, izturas pret viņiem ar nicinošu nevērību. Tie viņus klaji godā par «kārumniekiem» un uzrunā ar tu. Bet administrācija nepavisam nerūpējas, lai celtu uzraugu prestižu, laikam atzīdama, ka tās būtu gluži veltīgas pūles. Ierēdņi uzrunā uzraugu ar tu, lamā, kā nu pagadās, nekautrēdamies katordznieku klātbūtnes. Visnotaļ ir jādzird: «Ko tu, muļķi, skaties?» Vai arī: «Neko tu nesaproti, stulbeni!» Cik maz šeit cienī uzraugus, redzams no tā, ka daudzus no viņiem norīko «viņu dienesta stāvoklim neatbilstošos darbos», tas ir, daudzi gluži vienkārši ir ierēdņu sulaiņi un izsūtāmie. Uzraugi no privileģēto aprindām, it kā sava amata kaunēdamies, cenšas atšķirties no savu darba biedru pūļa kaut vai ar kādu nieku: dažs uzšuvis uz pleciem platākas, savītas epoletes, cits piespraudis pie cepures virsnieka kokardi, trešais, kolēģijas reģistrators, dokumentos dēvē sevi nevis par uzraugu, bet par «darbu un strādnieku pārzini».

Tā kā Sahalīnas uzraugi nekad nav bijuši tik gudri, lai izprastu uzraudzības mērķus, tad laika gaitā, lietu dabiskajā kārtībā pašiem uzraudzības mērķiem bija pamazām jāsašaurinās līdz tagadējam stāvoklim. Visa uzraudzība tagad sašaurinajusies tiktāl, ka kareivis sež kamerā, gādā, «lai netrokšņotu», un sūdzas priekšniecībai; bet darbos viņš, bruņojies ar revolveri, ar kuru, par laimi, neprot šaut, un ar zobenu, ko grūti izvilkt no sarūsējušās maksts, stāv, vienaldzīgi skatās uz strādājošajiem, smēķē un garlaikojas. Cietumā viņš ir apkalpotājs, kas attaisa un aizslēdz durvis, bet darbos nevajadzīgs cilvēks. Lai gan uz katriem četrdesmit katordzniekiem ir trīs uzraugi — viens vecākais un divi jaunākie, taču pastāvīgi redzams, ka 40 vai 50 cilvēki strādā tikai viena sarga uzraudzībā vai arī pavisam bez uzraudzības. Ja no trijiem uzraugiem viens ir pie strādātājiem, tad otrs tam pašā laikā stāv pie valsts veikala un militāri sveicina garām ejošos ierēdņus, bet trešais nīkst kādā priekšnamā vai arī bez jebkādas vajadzības stāv, rokas gar bikšu vīlēm izstiepis, lazaretes pieņemamajā telpā

Par inteliģenci nav nekas daudz ko teikt. Saskaņā ar dienesta pienākumu un saskaņā ar zvērestu sodīt savu tuvāko, ik brīdi būt spējīgam pārvarēt sevī riebumu un šausmas, kalpot tik tālā pasaules malā, saņemt niecīgu algu, garlaikoties, pastāvīgi būt tuvā saskarē ar skūtām galvām, važām, bendēm, norēķināties par katru

' Vecākie uzraugi saņem 480 rubļus, bet jaunākie 216 rubļus algas gadā. Pēc noteikta laika šī alga palielinās par vienu trešdaļu, par divām trešdaļām un pat divkārtīgi. Šāda alga tiek uzskatīta par labu, un šikiem ierēdņiem, piemēram, telegrāfistiem, tā ir kārdinājums, un viņi kļūst par uzraugiem, tiklīdz rodas izdeviba. Pastāv bažas, ka skolotāji, ja viņus kādreiz norīkos uz Sahalīnu un maksās viņiem parastos 20 vai 25 rubļus mēnesī, katrā ziņa kļūs par uzraugiem.

Sahalīnā nav iespējams sameklēt brīvus cilvēkus uzraugu amatiem vai ņemt no turienes karaspēka, to nepavājinot, tāpēc salas priekšnieks 1888. gadā atļāvis ieskaitīt uzrauga amatā uzvedība uzticamus un centībā jau pārbaudītus nometinātos un zemniekus, kas senāk bijuši izsūtītie. Taču šāds pasākums neko labu nav devis.

kapeiku, klausīties intrigās, bet galvenais — apzināties, ka cilvēks ir pilnīgi bezspēcīgs cīņā pret apkārtējo Jaunumu, — tas viss, kopa ņemot, dienestu katorgas un trimdas vietu pārvaldīšanā vienmēr ir padarījis sevišķi grūtu un nepievilcīgu. Senāk katorgā kalpoja galvenokārt negodīgi, neizvēlīgi, drūmi Jaudis, kuriem vienalga, kur dienēt, kaut tikai varētu ēst, dzert, gulēt un spēlēt kārtis, bet kārtīgie cilvēki šurp brauca, trūkuma spiesti, un izstājās no šī darba, tiklīdz radās iespēja, vai arī nodzērās, sajuka prātā, izdarīja pašnāvību vai arī Sahalinas apstākli, gluži kā astoņkājis, pamazām iesūca viņus savā dūksnājā, un arī viņi sāka zagt, nežēlīgi pērt…

Ja spriežam pēc oficiālajiem pārskatiem un korespondencēm, tad sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados Sahalīnas inteliģencei bijis raksturīgs vispilnīgākais morāliskais zemiskums. Toreizējo ierēdņu laikā cietumi pārvērtušies par netiklības zaņķiem, spēļu namiem, cilvēki padarīti par izvirtuļiem, cietsiržiem, katordznieki pērti līdz nāvei. Sinī ziņā visnejaukakais administrators bijis kāds majors Nikolajevs, kas septiņus gadus bijis Duē posteņa priekšnieks. Viņa vārds bieži minēts korespondencēs'. Viņš bijis rekrūšos nodots dzimtcilvēks. Par to, kādas spējas šim rupjajam, neaptēstajam cilvēkam nolīdzinājušas ceļu uz majora dienesta pakāpi, nekādu ziņu nav. Kad korespondents majoram vaicājis, vai viņš esot bijis salas vidū un ko viņš tur redzējis, majors atbildējis: «Kalns un ieleja, ieleja un atkal kalns; vai nu nezināms, augsne vulkāniska, cēlusies no ugunsvēmēju kalniem.» Bet uz jautājumu, kas tā par lietu — lakši, majors atbildējis: «Pirmkārt, lakši jeb kazu ķiploki nav lieta, bet augs, un, otrkārt, tas ir ārkārtīgi derīgs un garšīgs augs; tiesa, kazu ķiplokus ēdot, uzpūšas vēders, bet mums par to maza bēda, mēs ar dāmām kopā nemēdzam būt.» Ogļu pārvadāšanas ķerras viņš aizstāja ar mucām, lai ērtāk būtu velt pa steķiem; bāza šajās mucās nogrēkojušos katordzniekus un pavēlēja velt mucas gar krastu. «Puisīti pavels kādu stundu, skat, kļūs mīksts kā liepu lapa.» Gribēdams iemācīt kareivjiem skaitļus, viņš lika spēlēt loto. «Par numuru izsaukšanu, kas pats to neprot, lai maksa citam desmit kapeikas; vienreiz samaksās, otrreiz samaksās un tad sapratis, ka tas nav izdevīgi. Lēni iet ar numuriem, bet nedēļas laikā iemācās.» Šādas labi domātas muļķības noveda no ceļa Duē kareivjus: gadījās, ka viņi pārdeva katordzniekiem savas šautenes. Pirms kāda katordznieka sodīšanas majors bija jau iepriekš pateicis, ka šis dzīvs nepalikšot, un tiešām noziedznieks nomira tūlīt pēc soda izpildīšanas. Majoru Nikolajevu pēc šī gadījuma nodeva tiesai un piesprieda viņam katorgu.

Ja kādam vecam nometinātajam jautā, vai viņa laikā salā ir bijuši labi ļaudis, viņš sākumā bridi klusē, it kā pūlēdamies atcerēties, un tikai tad atbild: «Visādi ir gadījies.» Pagātne nekur tik drīz neaizmirstas kā Sahalīnā un tieši tāpēc, ka izsūtītie šeit ir ārkārtīgi kustīgi ļaudis un šeit itin visi nomainās katrus piecus gadus, un arī pa daļai tāpēc, ka šejienes kancelejās nav kārtīgu arhīvu. Tas, kas noticis pirms 20 vai 25 gadiem, tiek uzskatīts par senseniem notikumiem, kas jau aizmirsti un vēsturei zuduši. Palikušas tikai šādas tādas celtnes, palicis Mikrjukovs, pāris desmit anekdošu, palikuši arī skaitļi, uz kuriem nepavisam nevar paļauties, jo neviena kanceleja tolaik nav zinājusi, cik salā cietumnieku, cik aizbēguši, nomiruši un tā tālāk.

«Aizvēsturiskie» laiki Sahalīnā turpinājās līdz 1878. gadam, kad par Piejūras apgabala izsūtīto katordznieku pārzini iecelts kņazs Nikolajs Šahovskojs, teicams administrators, gudrs un godīgs vīrsViņš atstājis visādos aspektos par priekšzīmīgu vērtējamu «Projektu par Sahalīnas salas iekārtošanu», kas tagad tiek glabāts salas priekšnieka kancelejā. Sahovskojs lielāko tiesu bijis kabineta cilvēks. Cietumnieku dzīve viņa laikā bijusi tikpat grūta ka pirms viņa laika, bet nav šaubu, ka Sahovskoja novērojumi, kurus viņš darījis zināmus priekšniecībai un saviem apakšniekiem, un viņa «Projekts», neatkarīgs un vaļsirdīgi sarakstīts, varbūt bijis par sākumu jaunām, labām vēsmām.

1879. gadā sāka darboties Brīvprātīgo flote un pamazām Sahalīnas amatos iecēla Eiropas Krievijā dzimušus pilsoņus. 1884. gadā Sahalīnā stājās spēkā jauns nolikums, kas radīja pastiprinātu cilvēku pieplūdumu jeb, kā šeit mēdz sacīt, «atplūdināšanu» Tagad Sahalīnā ir jau trīs apriņķa pilsētas, kurās dzīvo ierēdņi un virsnieki ar savām ģimenēm. Sabiedrība ir jau tik dažāda un inteliģenta, ka, piemēram, 1888. gadā Aleksandrovskā amatieri spēja izrādīt Gogoļa lugu «Precības» un, kad šeit, Aleksandrovskā, augstos svētkos ierēdņi un virsnieki pēc savstarpējas norunas vizītes aizstaj ar iemaksām par labu trūcīgām katordznieku ģimenēm un bērniem, tad ziedojumu listē parakstu skaits parasti sasniedzot 40. Atbraucējam Sahalīnas inteliģence radīja patīkamu iespaidu. Tā ir sirsnīga, viesmīlīga un visādā ziņā līdzvērtīga mūsu apriņķu inteliģencei, bet austrumu piekrastes rajonā to uzskata par visrosīgāko un interesantāko; vismaz ierēdņi no šejienes nelabprāt pārvietojas, piemēram, uz Nikolajevsku vai uz Dekastrī. Bet, tāpat kā Tatāru jūras šaurumā mēdz būt stipras vētras un jūrnieki apgalvo, ka tās esot Ķīnas un Japānas jūra trakojošo ciklonu atbalsis, tāpat arī šīs inteliģences aprindās atkal un atkal ir jūtama Sibīrijas nesenā pagātne un tuvums. Kādi brašuļi nokļuvuši dienestā šeit Sahalīnā jau pēc 1884. gada reformas, redzams no pavēlēm par atcelšanu, par nodošanu tiesai vai no oficiālajiem ziņojumiem par dienesta gaitās izdarītajiem pārkāpumiem, kas jau nosaucami «par nekaunīgu izvirtību» (1890. gada 87. pavēle), vai no anekdotēm un stāstiem, apmēram tādiem kā stāsts par katordznieku Zolotarevu, turīgu viru, kas draudzējies ar ierēdņiem, uzdzīvojis un spēlējis kārtis kopā ar viņiem; kad šā katordznieka sieva redzējusi vīru ar ierēdņiem, viņa to gānījusi, ka virs draudzējoties ar cilvēkiem, kas varot slikti ietekmēt viņa tikumību. Arī tagad šeit sastopami ierēdņi, kuriem tīrais nieks atvēzēties un iegāzt ar dūri pa seju izsūtītajam, pat privileģētajam, vai arī pavēlēt cietumniekam, kurš pietiekami veicīgi nav noņēmis cepuri: «Aizej pie cietuma priekšnieka un pasaki, lai tevi soda ar trīsdesmit rikšu sitieniem.» Cietumā vēl līdz šim iespējamas tik lielas nekārtības, ka divi ieslodzītie gandrīz gadu ir bezvēsts prombūtnē, bet pa visu šo laiku viņi saņem uzturu no kopējā katla un pat tiek norīkoti darbā (1890. gada 87. pavēle). Ne jau katrs cietuma priekšnieks droši zina, cik ieslodzīto viņam šobrīd ir cietumā, cik ieslodzītie patiešām saņem uzturu no kopējā katla, cik ieslodzītie aizbēguši un tā tālāk. Pats salas priekšnieks atzīst, ka «viscaur Aleksandrovskas apgabalā visās pārvaldīšanas nozarēs stāvoklis ir nomācošs un nepieciešami daudzi svarīgi uzlabojumi; bet, kas attiecas tieši uz lietvedību, tad pārāk liela bijusi rakstvežu noteikšana, kuri «rīkojušies bez kontroles, spriežot pēc dažiem nejauši atklātiem viltojumiem» (1888. gada 314. pavēle)[77].

Par to, cik bēdīga stāvoklī šeit ir izmeklēšana, es runāšu atbilstoša nodaļā. Pasta un telegrāfa kantorī pret apmeklētājiem izturas rupji, vienkāršajiem mirstīgajiem izsniedz korespondenci tikai ceturtajā vai piektajā dienā pēc pasta pienākšanas; telegrāfisti ir neizglītoti, telegrammu neizpaužamibu neievēro. Es neesmu saņēmis nevienu telegrammu, kas nebūtu ārkārtīgi barbariski sakropļota, un reiz, kad nez kāda iemesla dēļ manā telegrammā bija ietilpināta citas telegrammas frāze un es, lai noskaidrotu abu telegrammu saturu, lūdzu kļūdu izlabot, man pateica, ka to varot izdarīt vienīgi uz mana rēķina.

Sahalīnas jaunāķaja vēsturē manāma nozīme ir vēlākās formācijas pārstāvjiem, Deržimordas un Jago maisījumam, — kungiem, kuri attieksmēs ar zemākajiem neatzīst neko citu kā dūres, rīkstes un jēlu lamāšanos, bet augstākajos rada jūsmu ar savu inteliģenci un pat liberālismu.

Bet, lai nu būtu kā būdams, «Mirušo nama» vairs nav, Sahalīnā starp inteliģentiem cilvēkiem, kas izrīko un strādā kancelejās, man gadījas sastapt gudrus, krietnus un cildenus cilvēkus, kuru uzturēšanas šajā salā ir pietiekama garantija, ka pagātnes atgriešanas vairs nebūs iespējama. Tagad katordzniekus vairs neveļ, mucā iespundētus, vairs nedrīkst cietumnieku pērt tikmēr, kamēr tas nomirst, vai novest to līdz pašnāvībai, jo tad vienmēr rastos vispārējs sašutums šejienes sabiedrībā un par šādiem nodarījumiem runātu Amūras novadā un visā Sibīrijā. Ikviens riebīgs nodarījums agri vai vēlu nāk dienas gaismā, par to visi runā, un pierādījums šādam apgalvojumam ir drūmais Onoras notikums, kurš, lai kā to centās noklusēt, radīja lielas pārrunas un iekļuva avīzēs ar tās pašas Sahalinas inteliģences korespondencēm. Krietni ļaudis un labi darbi vairs nav retums. Nesen Rikovskā nomira feldšeriene, kas daudzus gadus Sahalīnā kalpojusi, idejas skubināta — gribēdama veltīt savu dzīvi cietējiem cilvēkiem. Tolaik, kad es biju Sahalīnā, reiz vienu katordznieku vējš iedzina jurā ar visu siena plostu; cietuma priekšnieks majors S. devās jūrā ar kuteri un, par spīti vētrai, ar dzīvības briesmām braukāja no vakara līdz pulksten diviem naktī, kamēr tumsā viņam laimējās atrast siena plostu un nocelt no tā katordznieku.[78]

1884. gada reforma parādīja: jo lielāka izsūtīto kolonijā administrācija, jo labak. Sarežģītajam un pa visu salu izkaisītajam darbam nepieciešams sarežģīts mehānisms un daudzu personu līdzdalība. Mazāk svarīgie darbi nedrīkst atraut ierēdņus no viņu galvenajiem pienākumiem. Jāpiebilst, ka salas priekšniekam tāpēc, ka viņam nav sekretāra vai ierēdņa, kas pastāvīgi būtu viņa tuvumā, dienas lielākā daļa aiziet, rakstot pavēles un dažādus dokumentus, šo sarežģīto piņķerīgo kancelejas darbu veikšanā paiet gandrīz viss laiks, kas būtu nepieciešams cietumu apskatei un apmetņu apbraukāšanai. Apgabalu priekšnieki ir ne vien policijas pārvalžu sēžu vadītāji, bet viņiem pašiem jāmaksā meitiešiem arī uztura nauda, jāpiedalās dažāda veida komisijās, apskatēs un tā tālāk. Cietumu priekšniekiem un viņu palīgiem jāveic izmeklēšana un policijas pienākumi. Šādos apstākļos Sahalīnas ierēdņiem vai nu jāstrādā pāri saviem spēkiem, kamēr galva kļūst galīgi dulna, ka mēdz sacīt, vai arī jāatmet ar roku un sava darba lielum lielā daļa jāuzvēl rakstvežiem katordzniekiem, kā tas arī visbiežāk mēdz būt. Sahalīnas kancelejas rakstvežus katordzniekus nodarbina ne vien pārrakstīšanā, bet viņi paši sastāda ari svarīgus dokumentus. Nereti viņiem ir lielāka pieredze un vairāk enerģijas nekā ierēdņiem, it īpaši nesen atbraukušajiem, un tāpēc gadās, ka nometinātais vai katordznieks veic visus kancelejas darbus, raksta visus pārskatus un vada pat izmeklēšanu. Daudzu gadu gaitā rakstvedis tumsonības vai negodīguma dēļ samudžina visus kancelejas pavedienus un, tā kā vienīgi viņš spēj kaut ko sajēgt šajā juceklī, kļūst par nepieciešamu, neaizstājamu personu, un tagad priekšniecība, pat visstingrākā, vairs nespēj iztikt bez šā katordznieka pakalpojumiem. Vienīgais līdzeklis, kā atbrīvoties no šāda visuvarena rakstveža, — nosēdināt viņa vietā vienu vai divus īstus ierēdņus.

Kur inteliģences daudz, tur nenovēršami ir izveidojusies sabiedriskā doma, kas rada morālu kontroli un izvirza pret ikvienu ierēdni ētiskas prasības, kuras nesodīti ignorēt vairs neviens nespēj, pat majors Nikolajevs. Neapšaubāms ari tas, ka, sabiedriskajai dzīvei attīstoties, dienests Sahalīnā pamazām zaudē savas nepievilcīgas īpašības un ārprātīgo, žūpu un pašnāvnieku procents samazinās'.

Izsūtīto iedzīvotāju tikumība. — Noziedzība. — Izmeklēšana un tiesāšana. — Sods. — Rīkstes un pletnes. — Nāves sods.

Daži izsūtītie sodu pacieš vīrišķīgi, vaļsirdīgi atzīstas, ka bijuši vainīgi, un, ja viņiem jautā, kāpēc atsūtīti uz Sahalīnu, parasti atbild: «Par labiem darbiem šurp nesūta.» Bet par citiem jāpabrīnās, cik tie mazdūšīgi, gurdeni, viņi sūrojas, raud, krīt izmisumā un zver, ka notiesāti bez vainas. Vieni uzskata sodu par svētīgu, jo viņi tikai katorgā esot iepazinuši dievu, bet citi cen¬šas bēgt, tiklīdz rodas izdevība, un, kad viņus noķer, atgaiņājas ar rungu. Zem viena jumta kopā ar rūdī¬tiem, nelabojamiem ļaundariem un necilvēkiem nīkst nejauši noziedznieki, «nelaimīgie», nevainīgi notie¬sātie . Tāpēc izsūtītie iedzīvotāji, kad tiek skarts jautā¬jums par viņu tikumību vispār, rada ārkārtīgi raibu un juceklīgu iespaidu, un, pastavot tagadējiem pēršanas paņēmieniem, diez vai šajā jautājumā iespējami kādi nopietni vispārinājumi. Par iedzīvotāju tikumību pa¬rasti spriež pēc skaitļiem, kas raksturo noziegumu, bet attieksmē uz izsūtīto cilvēku koloniju pat šis parastais un vienkāršais paņēmiens izrādās nederīgs. Izsūtīta¬jiem, kas dzīvo nenormālos, izņēmuma apstākļos, ir savs īpašs uzskats par to, kas ir noziegums, savs likums, un noziegumus, ko mēs uzskatām par viegliem, šeit pieskaita pie smagiem noziegumiem un, gluži otrādi, liels skaits kriminālnoziegumu nemaz netiek reģistrēti, jo tos cietuma vidē uzskata par parastām, gandrīz ne¬pieciešamām parādībām  .

Izsūtītajiem ir netikumi un izvirtība, kas parasti piemīt galvenokārt nebrīviem, atkarīgiem, izsalkušiem cilvēkiem, kuri dzivo nemitīgās bailēs. Melīgums, blēdīšanās, gļēvulība, mazdūšība, aprunāšana, zagšana, visāda veida slepeni netikumi — tie ir ieroči, ko pazemotie iedzīvotāji vai vismaz to lielum lielā daļa vērš pret priekšniekiem un uzraugiem, kurus viņi neciena, no kuriem baidās un kurus uzskata par saviem ienaidniekiem. Lai izvairītos no smaga darba vai miesas soda un iegūtu maizes kumosu, sāls, tējas, tabakas šķipsniņu, izsūtītais mānās, jo pieredze viņam rādījusi, ka cīņā par eksistenci mānīšanās ir vispareizākais un drošākais līdzeklis. Sahalīnā zādzības ir parastas un īpašs nodarbošanās veids. Cietumnieki kampj visu, kas «nav piesiets» ar izbadojušos siseņu neatlaidību un alkatību, lai gan priekšroku dod pārtikai un apģērbam. Viņi zog cietumā, zog cits no cita, no nometinātajiem, zog darbā, tvaikoņus piekraujot, un pēc virtuozās veiklības, ar kādu notiek zagšana, var spriest, cik bieži šajā nodarbībā vingrinās šejienes zagļi. Reiz pie Duē no tvaikoņa nozaga dzīvu aunu un toveri ar miklas iejavu; barža vēl nebija attauvojusies no tvaikoņa, bet zagto mantu tā ij neatrada. Kadu citu reizi katordznieki apzaga komandieri, bija noskrūvējuši kompasu un iluminatorus; vēl kādu citu reizi ielavijušies ārzemju tvaikoņa kajītēs un nozaguši sudraba galda piederumus. Izkraujot pazūd veseli saiņi un mucas Izsūtītie izklaidējas slepus, gluži kā zagļi. Lai dabūtu glāzīti degvīna, kas parastajos apstākļos maksā tikai piecas kapeikas, izsūtītajiem slepus jāiet pie kontrabandista un, ja nav naudas, jāatdod tam sava maize vai kāds apģērba gabals. Vienīgais garīgais baudījums — kāršu spēle — iespējama tikai naktī sveču gaismā vai taigā. Bet ikviens slepens baudījums, kas bieži atkārtojas, pamazām kļūst par kaislību; izsūtītie visu ārkārtīgi atdarina, tāpēc viens ieslodzītais ietekmē otru un galu galā tādi, šķiet, nieki kā kontrabandas degvīns un kāršu spēle noved pie neticamām nejēdzībām. Kā jau es teicu, izsūtītie budži, slepeni pārdodami spirtu un degvīnu, iedzīvojas lielā mantā; tas nozīmē, ka turpat blakus izsūtītajiem, kuriem ir 30 vai 50 tūkstoši rubļu, jāmeklē cilvēki, kuri sistemātiski pārdod savu uzturu un apģērbu. Kāršu spēle kā epidēmiska slimība jau pārņēmusi visus cietumus; tie ir lieli spēļu nami, bet apmetnes un posteņi — to filiāles, nodaļas. Pasākums ievirzīts ļoti plaši un runā pat, ka šejienes trumpmaņu organizētājiem, pie kuriem, pēkšņi viņus izkratot, atrodot simtus un tūkstošus rubļu, esot visai regulāri lietišķi sakari ar Sibīrijas cietumiem, piemēram, ar Irkutskas cietumu, kur, pēc katordznieku apgalvojumiem, notiekot «īsta» spēle. Aleksandrovskā ir jau vairāki spēļu nami; vienā no tiem 2. Kirpičnajas ielā noticis pat skandāls, kas raksturīgs šāda veida zaņķiem: nošāvies uzraugs, kas paspēlējis itin visu. Stoss apdullina prātu kā alkohols, un katordznieks, paspēlēdams uzturu un apģērbu, nejūt ne bada, ne aukstuma un, kad viņu per, nejūt sāpju, un, lai cik tas dīvaini, pat tādā darbā kā tvaikoņa piekraušanā, kad ogļu liellaivas sāni klaudz pret tvaikoņa sāniem, kad viļņi šķīst un cilvēku sejas no jūras slimības kļūst zaļas, liellaivā spēlē kārtis un darba sarunas jaucas kopā ar trumpmaņu izsaucieniem: «Brauc nost!», «Divas sānos!», «Ir!».

Bet sieviešu atkarīgais stāvoklis, viņu nabadzība un pazemošana veicina prostitūciju. Kad es Aleksandrovskā vaicaju, vai šeit ir prostitūtas, man atbildēja: «Cik vien tīk!»1 Pieprasījums ir milzīgs, un tāpēc prostitūcijai nav par šķērsli ne vecums, ne nejauks izskats un pat ne sifiliss trešajā stadijā. Par šķērsli nav arī agra jaunība. Aleksandrovskā man gadījās sastapt uz ielas 16 gadu vecu meiteni, kura stāstīja, ka sākusi nodarboties ar prostitūciju kopš 9 gadu vecuma. Sai meitenei esot māte, taču ģimene Sahalinā bieži vien nespēj glābt meitenes no bojā ejas. Man stāstīja par čigānu, kas pārdodot savas meitas un turklāt pats vēl kaulējoties. Kada brīva sieviete Aleksandrovskas slobodkā iekārtojusi «iestādi», kurā darbojoties vienīgi viņas pašas meitas. Aleksandrovskā izvirtībai vispār ir pilsētniecisks raksturs. Ir pat «ģimenes pirtis», kuras ierīkojis kads žīds, un jau min arī cilvēkus, kas pelnoties ar savedināšanu.

Recidīvistu, tas ir, personu, ko vēlreiz notiesājusi apgabaltiesa, pēc kroņa sarakstiem 1890. gada 1. janvārī starp katordzniekiem bijis 8%. Recidīvistos bijuši tādi, kas notiesāti 3., 4., 5. un pat 6. reizi, un arī 175 tādi, kas recidīvisma dēļ katorgā mokas jau 20 līdz 50 gadu, tas ir, 3% no katordznieku kopskaita. Taču tie visi, ta sakot, ir pārspīlēti skaitļi, jo recidīvistos ieskaitīti galvenokārt par izbēgšanu notiesātie. Bet arī attiecībā uz bēgļiem šie skaitļi ir nepareizi, jo notvertos izbēgušos ne jau vienmēr nodod tiesai un visbiežāk soda viņus mājas kārtībā. Cik lielā mērā izsūtītie ir noziedzīgi vai, citiem vārdiem sakot, ar tieksmi uz recidīvismu, pagaidām nav zināms. Tiesa, šeit soda par noziegumiem, bet daudzas lietas izbeidz tāpēc, ka nav atrasti vainīgie, daudzas lietas sūta atpakaļ papildināšanai un noskaidrošanai, vai attiecīgā persona ir tiesājama šajā tiesu instancē, vai arī tiesāšanu aptur, jo nav saņemtas nepieciešamās izziņas no dažādām Sibīrijas iestādēm, un galu galā lietas pēc ilgas ceļošanas nokļūst arhīvā, jo izrādās, ka apsūdzētais ir miris vai nav atgriezies no bēguļošanas, bet galvenais — diezin vai var paļauties uz izmeklēšanu, ko izdara jaunekļi, kas nekur nav izglītojušies, un uz Habarovskas apgabaltiesu, kas sahalīniešus tiesā aizmuguriski, tikai pēc dokumentiem vien.

1889. gadā izmeklēšanā un tiesāšanā bijuši 243 katordznieki, tas ir, 1 tiesājamais uz katriem 25 katordzniekiem. Izmeklēšanā un tiesāšanā bijuši 69 nometinātie, tas ir, 1 uz 55, bet tiesājamo zemnieku tikai 4, tas ir, 1 uz katriem 115 zemniekiem. No šiem samēriem redzams, ka ar izsūtīto stāvokļa atvieglināšanu, ar ieskaitīšanu labākā kategorijā viņu izredzes nokļūt tiesāšanā katrreiz samazinās uz pusi. Visi šie skaitļi rāda, ka 1889. gadā tik un tik personas bijušas tiesāšanā un izmeklēšanā, bet tie nav 1889. gada noziegumu skaitļi, jo šā gada lietu skaita ieskaitītas arī lietas, kas sāktas pirms daudziem gadiem un vēl nav pabeigtas. Sie skaitļi var dot lasītājiem ieskatu, cik milzīgi daudz cilvēku ik gadu Sahalīnā mokās tiesāšanā un izmeklēšanā tāpēc, ka tiesāšana ilgst daudzus gadus, un lasītāji var iedomāties, cik postoši šī kārtība ietekmē iedzīvotāju ekonomisko stāvokli un psihi

Izmeklēšanu parasti uztic cietuma priekšnieka palīgam vai policijas pārvaldes sekretāram. Pēc salas priekšnieka vārdiem «izmeklēšana sākas bez pietiekama iemesla, notiek gausi, nemākulīgi, un aizdomās turētos arestantus iesloga bez jebkāda pamata». Apsūdzēto vai aizdomās turēto ietupina karcerī un apsargā bruņoti vīri. Kad Golijinisā bija noslepkavots nometinātais, aizdomās turēja un apcietināja četrus cilvēkus;[81] viņus ieslodzīja tumšos, aukstos karceros. Pēc dažām dienām trīs izlaida laukā un karcerī palika tikai viens; šo iekala važās un pavēlēja viņam dot karstu ēdienu tikai ik pēc divām dienām; pēc tam, paklausot uzrauga sūdzībai, viņu pavēlēja sodīt ar 100 rikšu cirtieniem, un tā apsūdzēto turēja tumsā, pusbadā un bailēs, kamēr viņš atzinās. Tanī pašā laikā cietumā bija ieslodzīta arī brīva sieviete Garaņina, ko turēja aizdomās par vīra noslepkavošanu; arī viņa sēdēja tumšā karcerī un saņēma karstu ēdienu tikai ik pēc divām dienām. Kad ierēdnis viņu manā klātbūtnē pratināja, viņa teica, ka sen jo sen jau esot slima un ka viņu nez kāpēc negribot rādīt ārstam. Kad ierēdnis karceru uzraugam vaicājis, kāpēc līdz šim neesot parūpējies par ārstu, uzraugs atbildēja, burtiski, šādiem vārdiem:

— Es ziņoju cietuma priekšnieka kungam, bet viņš teica, lai sprāgstot nost!

Šī neprasme atšķirt iepriekšējo apcietināšanu no ieslodzīšanas cietumā (un turklāt vēl katorgas cietuma tumšā karceri!), neprasme atšķirt katordzniekus no brīvajiem cilvēkiem mani pārsteidza jo vairāk tāpēc, ka šejienes apgabala priekšnieks bija beidzis juridisko fakultāti un cietuma priekšnieks senāk kalpojis Pēterburgas policijā.

Kādā citā reizē es ierados karceros jau kopā ar apgabala priekšnieku agrā rītā. Kad no karceriem izlaida četrus izsūtītos, kurus turēja aizdomās par slepkavību, viņi pārsaluši drebēja. Garaņinai kājās tikai zeķes bez apaviem, arī viņa drebēja un gaismā miedza ciet acis. Apgabala priekšnieks pavēlēja pārvietot viņu gaišās telpās. Starp citu, šoreiz šeit pamanīju kādu gruzīnu, kas klaiņāja kā ēna gan karceru durvīm; gruzīns jau piecus mēnešus ieslodzīts šeit tumšā priekštelpā, jo viņu turot aizdomās par noindēšanu, un viņš gaidot izmeklēšanu, kas līdz šim vēl neesot sākusies.

Prokurora biedrs Sahalīnā nedzīvo, un nav neviena, kas vērotu izmeklēšanas gaitu. Izmeklēšanas virziens un ātrums pilnīgi atkarīgs no dažādām nejaušībām, kurām ar noziegumu nav nekāda sakara. Kādā pārskatā lasīju, ka pilsones Jakovļevas noslepkavošana izdarīta «aplaupīšanas nolūka ar iepriekšēju mēģinājumu viņu izvarot, uz ko norādot sagumzītais gultas maiss un svaigi papēžu naglu skrāpējumi un nospiedumi uz gultas pakaļgala». Sādi apsvērumi jau iepriekš izšķir visu spriedumu, un līķa sekciju šādos gadījumos neuzskata par nepieciešamu. 1888. gadā kāds izbēdzis katordznieks noslepkavojis kareivi Hromjatihu, bet līķa sekcija izdarīta tikai 1889. gadā pēc prokurora pieprasījuma, kad izmeklēšana jau bijusi pabeigta un lieta nosūtīta tiesai

«Nolikuma» 469. pants dod vietējai priekšniecībai tiesības bez formālas policejiskas izmeklēšanas noteikt un izpildīt sodus par tādiem izsūtīto noziegumiem un pārkāpumiem, par kuriem pēc vispārējiem krimināllikumiem pienākas sodi, kas nepārsniedz visu īpašo tiesību un priekšrocību atņemšanu kopā ar ieslodzīšanu cietumā. Bet vispār mazsvarīgās lietas Sahalīnā formāli un patvaļīgi izlemj policija, un šo izlemšanu īsteno policijas pārvaldes. Kaut arī šai vietējai tiesai, kurai ir tik plašas kompetences, ka tai pakļautas visas mazsvarīgās lietas un arī ļoti daudzas lietas, kas tikai nosacīti tiek uzskatītas par mazsvarīgām, taču šejienes iedzīvotāji šo tiesu nemaz nepazīst un iztiek bez tiesas. Kur ierēdnim pēc likuma ir tiesības bez tiesāšanas un izmeklēšanas sodīt ar rīkstēm un iesēdināt cietumā vai pat aizsūtīt uz raktuvēm, tur tiesas pastāvēšanai ir tikai formāla nozīme

Sodus par svarīgiem noziegumiem piespriež Piejūras apgabaltiesa, kura spriež tikai pēc dokumentiem un apvainotos un lieciniekus nenopratina. Apgabaltiesas spriedums vienmēr tiek aizsūtīts salas priekšniekam apstiprināšanai, kurš gadījumā, ja viņš nepiekrīt spriedumam, izlemj visu ar savu varu, pie tam par jebkuru sprieduma grozījumu ziņo valdošajam senātam. Gadījumā, ja administrācijai šķiet, ka noziegums ir pavisam neparasts, bet sods par to, kāds pienākas pēc «Nolikuma par izsūtītajiem», nepietiekami liels, administrācija ierosina, lai vainīgo nodod lauka kara tiesai.

Sodiem, kas pienākas katordzniekiem un nometinātajiem par izdarītajiem noziegumiem, raksturīga pārlieka

Šapiro vainīgumu. Sapiro bijis Duē postenī ļoti godājama persona. Kad reiz posteņa priekšnieks prasījis, kur esot Šapiro, viņam atbildējuši: «Viņš aizgāja dzert tēju.»

1 Andrejeivanovskas apmetnē lietainā naktī kādam S. nozaguši cūku. Aizdomās turēts kāds Z., kura bikses bijušas notraipītas ar cūkas izkārnījumiem. Viņu izkratījuši, taču cūku neatraduši; un tomēr ciema sabiedrība nospriedusi atņemt cūku, kas piederējusi dzīvokļa īpašniekam A., no kura Z. īrējis istabu un kurš varot būt vainīgs slēpšanā. Apgabala priekšnieks šo spriedumu apstiprinājis, lai gan atzinis to par netaisnu. «Ja mēs neapstiprināsim ciema sabiedrību spriedumus,» viņš man teica, «tad Sahalīnā nemaz vairs nepavisam nebūs tiesu.» bardzība, un, ja mūsu «Nolikums par izsūtītajiem» nepavisam neatbilst laika garam un likumiem, tad tas vispirms manāms tajā nolikuma daļā, kurā ir runa par sodiem. Sodi, kas noziedznieku pazemo, padara viņu cietsirdīgu, tikumus rupjākus un kas sen jau atzīti par kaitīgiem brīviem iedzīvotājiem, vēl ir spēkā nometinātajiem un katordzniekiem, it kā izsūtītajiem iedzīvotājiem mazāk draudētu briesmas kļūt ruujiem, cietsirdīgiem un galīgi zaudēt savu cilvēcīgo cieņu. Rīkstes, pletnes, piekalšana pie ķerras — sodi, kas noziedznieku apkauno, sagādā viņam fiziskas sāpes un mokas, šeit tiek plaši piemēroti. Sodīšana ar pletni vai rīkstēm pienākas par katru noziegumu, vienalga, vai tas ir krimināls vai mazsvarīgs noziegums; pletni un rīkstes pielieto kā papildu sodu kopā ar citiem sodiem vai ari patstāvīgi, bet tās vienmēr ir nepieciešama katra sprieduma sastāvdaļa.

Visvairāk lietotais sods ir rīkstesKa tas lasāms «Pārskatā», tad Aleksandrovskas apgabalā 1889. gadā

1 Dūzis uz muguras, galvas vienas puses noskūšana un važas, ko senāk uzskatīja par līdzekli, lai katordznieki nevarētu aizbēgt un viņus vieglāk varētu pazīt, zaudējuši savu nozīmi un tagad tiek saglabāti vienīgi kā apkaunojoši sodi. Dūzim, četrstūrainai lupatai, kuras malām jābūt līdz divi veršoki garām, pēc «Nolikuma» jāatšķiras krāsas ziņā no apģērba; līdz pēdējam laikam dūzis bijis dzeltens, bet, tā kā tā ir Amūras un Aizbaikāla kazaku krāsa, tad barons Korfs pavēlējis taisīt dūžus no melnas vadmalas. Taču Sahalīnā dūži zaudējuši jebkādu nozīmi, jo pie tiem visi jau sen pieraduši un tos vairs neievēro. To pašu var sacīt ari par skūtām galvām. Sahalīnā galvas skuj ļoti reti, tikai tiem, kas atgriezušies no bēguļošanas, izmeklēšana esošajiem un pie ķerras piekaltajiem, bet Korsakovas apgabalā vispār neskuj. Pēc «Nolikuma par ieslodzītajiem» važu svars var būt no piecām lidz piecarpus mārciņām. Kamēr es biju Sahalīnā, važās iekala tikai vienu sievieli — Soņku Zeltrociti, kurai bija roku važas. Pārbaudāmajiem važas jānēsā obligāti, taču «Nolikums» atļauj noņemt važas, ja tas nepieciešams darba veikšanai, bet, tā kā gandrīz ikvienā darbā važas ir traucējošas, tad katordznieku lielum lielā da)a no važām ir atbrīvota. Pat beztermiņa katordznieki ne visi ir iekalti važās, lai gan pēc «Nolikuma» viņiem jābūt roku un kāju važām. Lai cik vieglas ir važas, bet tās tomēr zināmā mērā apgrūtina kustības. Ari pie važām pierod, lai gan ne visi. Man gadījās redzēt katordzniekus, pusmūža cilvēkus, kas, svešus ieraugot, aizsedza važas ar paltraka malām; man ir fotogrāfija, kur redzams bariņš Duē un Vojevodskas cietumu katordznieku, kas aizsūtīti darbā, bet ickallo vairākums centušies nostāties tā, lai administratīvi sodīti 282 katordznieki un nometinātie: ar miesas sodu, tas ir, ar rīkstēm, sodīti 265, ar citādiem līdzekļiem 17. Tatad no 100 gadījumiem 94 gadījumos administrācija soda ar rikstēm. Bet īstenībā ne jau visi ar miesas sodu sodītie iekļūst «Pārskatā». Par Timas apgabalu teikts, ka 1889. gadā tikai 57 katordznieki sodīti ar rīkstēm un Korsakovas apgabalā tikai 3, lai gan katrā apgabalā ik dienas per vairākus cilvēkus un Korsakovas apgabalā daždien veselus desmit. Iemesls, lai cilvēkam piespriestu 30 vai 100 rikšu sitienu, parasti ir jebkurš pārkāpums: dienas darba normas neizpildīšana (piemēram, ja kurpnieks nav uztaisījis noteiktos trīs pārus cietumnieku apavu, viņu per), piedzeršanās, rupjība, nepaklausība… Ja dienas darba normu nav paveikuši 20 vai 30 cilvēki, tad per visus 20 vai 30. Kāds ierēdnis man stāstīja:

— Katordzniekiem, it īpaši važās iekaltajiem, patīk iesniegt dažādus muļķīgus lūgumus. Kad es biju šeit iecelts amatā un pirmoreiz apstaigāju cietumu, man iesniedza gandrīz piecdesmit lūgumu; lūgumus pieņēmu, bet iesniedzējiem teicu, ka tie, kuru lūgumi nebūs ievērības cienīgi, tiks sodīti. Izrādījās, ka tikai divi lūgumi ir pamatoti, bet pārējie — blēņas. Pavēlēju nopērt četrdesmit astoņus ieslodzītos. Pēc tam nākamo reizi — divdesmit piecus, vēlāk arvien mazāk un mazāk, un tagad man vairs lūgumus neiesniedz. Esmu viņus atradinājis.

Dienvidos pie kāda katordznieka pēc otra katordznieka denunciācijas izdarīta kratīšana un atrasta dienasgrāmata, kuru ierēdņi atzinuši par korespondenču melnrakstiem; viņam piesprieduši 50 līkšu sitienus un uz 15 dienām ieslodzījuši tumšā karceri pie maizes un ūdens. Apmetņu uzraugs ar apgabala priekšnieka ziņu sodījis ar miesas sodu gandrīz visus Ļutogas iedzīvotājus. Lūk, kā to attēlo salas priekšnieks: «Korsakovas apgabala priekšnieks man ziņoja, starp citu, par ārkār-

fotogrāfijā važas nebūtu saskatāmas. Acīm redzot, kā apkaunojošs sods važas daudzos gadījumos sasniedz savu mērķi, taču tām pazemojuma jūtām, ko važas rada noziedzniekā, diez vai ir kas kopīgs ar kaunu.

tīgu varas pārsniegšanas gadījumu, ko kāds (NN) atļāvies un kas izpaudies dažu nometināto nežēlīgā sodīšanā ar miesas sodu, turklāt tādos apmēros, kas stipri pārsniedz likumā noteikto normu. Šis gadījums, kas pats par sevi ir neciešams, man vēl nejaukāks liekas, ja analizē apstākļus, kuru dēļ sodīti gan vainīgie, gan nevainīgie un pat kāda grūtniece bez jebkādās izmeklēšanas, jo izsūtītie nometinātie tikai izkāvušies savā starpā un nekādu upuru nav bijis» (1888. gada 258. pavēle).

Visbiežāk vainīgo soda ar 30 vai 100 rikšu sitieniem. Tas atkarīgs nevis no vainas lieluma, bet no tā, kas pavēlējis vainīgo sodīt — apgabala priekšnieks vai cietuma priekšnieks: pirmajam ir tiesības piespriest līdz 100, otrajam līdz 30 rikšu sitienus. Kāds cietuma priekšnieks vienmēr kārtīgi piespriedis 30 sitienus, bet, kad reiz viņam vajadzējis izpildīt apgabala priekšnieka amatu, tad savu parasto normu cietuma priekšnieks uzreiz palielinājis līdz 100, it kā šīs simt rīkstes būtu viņa jaunās varas nepieciešama pazīme; un viņš šo pazīmi paturējis līdz pat brīdim, kad atbraucis apgabala priekšnieks, un tad atkal tikpat apzinīgi un uzreiz noslīdējis līdz 30 sitieniem. Sodīšana ar rīkstēm pārāk biežas piespriešanas dēļ Sahalīnā kļuvusi tik ļoti parasta, ka daudzos tā vairs nerada ne riebumu, ne bailes, un stāsta, ka ieslodzīto vidu esot jau daudz tādu, kas eksekūcijas laikā nesajūtot pat sāpes.

Pletni lieto daudz retāk, tikai ar apgabaltiesas spriedumu. No medicīniskās daļas pārziņa pārskata redzams, ka 1889. gadā, «lai noteiktu, vai cilvēks spēj pārciest tiesas piespriesto miesas sodu», ārsti izmeklējuši 07 notiesātos. Pēršana ar pletni no visiem Sahalīnā lietojamiem sodiem ir visriebīgākā cietsirdības un to apstākļu dēļ, kādos tā notiek; Eiropas Krievijas juristi, kas piespriež klaidoņiem un recidīvistiem pletnes, sen būtu atteikušies no šādas sodīšanas, ja tā notiktu viņu klātbūtnē. No apkaunojošā, apvainojošā skata viņus tomēr pasargā «Nolikuma» 478. pants, saskaņā ar kuru Krievijas un Sibīrijas tiesu spriedumus izpilda trimdas vietā.

Kā soda ar pletnēm, to es redzēju Duē cietumā. Klaidonis Prohorovs, viņš pats arī Miļņikovs, gadus 35 vai 40 vecs virs, izbēdzis no Vojevodskas cietuma un, sasējis nelielu plostu, braucis ar to uz kontinentu. Tomēr krastā bēgšanu laikus pamanījuši un notveršanai izsūtījuši pakaj kuteri. Ievadīta lieta par bēgšanu, paskatījušies personīgajā lieta, un pēkšņi atklājies kaut kas jauns: šim Prohorovam-Miļņikovam pagajušajā gadā par kazaka un divu tā mazmeitu noslepkavošanu Habarovskas apgabaltiesa piespriedusi 90 pletnes sitienus un piekalšanu pie ķerras, taču šis sods nolaidības dēļ vēl nebijis izpildīts. Ja Prohorovs nebūtu sadomājis bēgt, varbūt šo nolaidību tā ij nepamanītu un viņš tiktu cauri bez pletnēm un ķerras, taču tagad eksekūcija bija nenovēršama. Noteiktā dienā 13. augustā no rīta cietuma priekšnieks, ārsts un es bez steigas gājām uz kanceleju; Prohorovs, par kura atvešanu jau vakar bija dots rīkojums, sēdēja uz lievenīša blakus uzraugiem, vēl nezinādams, kas ar viņu notiks. Ieraudzījis mūs, viņš piecēlās, droši vien saprata, kas tagad būs, jo stipri nobālēja.

—    Uz kanceleju! — cietuma priekšnieks pavēlēja.

Iegāja kancelejā. Ieveda Prohorovu. Ārsts, jauns vācietis, pavēlēja viņam izģērbties un izklausīja sirdi, lai noteiktu, cik sitienus var izturēt šis cietumnieks. Ārsts to izlemj vienā minūtē un pavisam lietišķi sēstas rakstīt apskates aktu.

—    Nabadziņš! — ārsts žēlīgā balsī saka ar stipru vācu akcentu, mērkdams spalvu tintnīcā. — Tev droši vien važās ir grūti! Palūdz, lūk, cietuma priekšnieka kungu, viņš pavēlēs važas noņemt.

Prohorovs klusē; viņa lūpas bālas un dreb.

—    Tevi jau bez vainas, — ārsts nerimstas. — Visi jūs bez vainas. Krievija ir tik aizdomīgi cilvēki! Ai, nabadziņ, nabadziņ!

Akts uzrakstīts, to pievieno pie izmeklēšanas dokumentiem par bēgšanu. Pēc tam iestājas klusums. Rakstvedis raksta, ārsts un cietuma priekšnieks raksta… Prohorovs vēl skaidri nezina, kādēļ viņš šurp ataicināts: tikai bēgšanas dēļ vien vai arī par veco noziegumu un bēgšanu kopā? Nezināšana viņu nomāc.

—   Ko redzēji šonakt sapni? — beidzot uzprasa cietuma priekšnieks.

—   Aizmirsu, jūsu augstlabdzimtiba.

—        Nu tad paklausies, — cietuma priekšnieks saka, skatīdamies Prohorova pavadrakstā. — Tādā un tādā datumā un gadā Habarovskas apgabaltiesa par kazaka noslepkavošanu tev piespriedusi deviņdesmit pletnes sitienus … Šodien tev tie jāsaņem.

Paplaukšķinājis katordzniekam ar plaukstu pa pieri, cietuma priekšnieks pamācoši saka:

—        Un kāpēc tas viss? Tāpēc, ka tu, stulbeni, gribi būt pārgudrs. Arvien bēgat, domājat, būs labāk, bet iznāk sliktāk.

Visi ejam «uzraugu telpā» — vecā, pelēkā barakai līdzīgā ēka. Kara feldšeris, pie durvīm stāvēdams, lūdzošā balsī diedelē gluži kā žēlastības dāvanu:

—        Jūsu augstlabdzimtiba, ļaujiet noskatīties sodīšanā!

Uzraugu telpas vidū ir slīps sols ar caurumiem roku un kāju piesiešanai. Bende Tolstihs, garš, drukns vīrs ar tādu augumu kā cīkstonim un akrobātam, bez svārkiem, ar atpogātu vestipamāj Prohorovam ar galvu; tas klusēdams atgulstas. Tolstihs bez steigas, arī klusēdams, novelk Prohorovam bikses līdz ceļgaliem un gausi sien viņa rokas un kājas pie sola. Cietuma priekšnieks vienaldzīgi brīžiem paraugās caur logu, ārsts staigā uz priekšu un atpakaļ. Rokā viņam kaut kādu zāļu pudelīte.

—   Varbūt iedot tev glāzi ūdens? — viņš jautā.

—   Dieva dēļ, jūsu augstlabdzimtiba.

Beidzot Prohorovs ir piesiets. Bende paņem pletni ar trim ādas sloksnēm un bez steigas tās sakārto.

—        Saturies! — viņš paklusām saka un neatvēzējies, it kā tikai roku ievingrinādams, sit pirmo reizi.

—   Viens! — skaita uzraugs gluži tādā balsī kā djaks.

Pirmajā mirklī Prohorovs klusē un citāda nekļūst

pat viņa seja, bet tad augumam pārskrien krampjaini sāpju drebuļi un atskan nevis kliedziens, bet spiedziens.

—   Divi! — kliedz uzraugs.

Bende stāv blakus un sit tā, ka pletne gulstas šķērsām augumam. Pēc katriem pieciem sitieniem viņš lēni aiziet otrā pusē un ļauj peramajam īsu brītiņu atpūsties. Prohorovam mati pielipuši pie pieres, kakls piepūties; jau pēc 5 vai 10 sitieniem augums, kurā rēta pie rētas no agrākiem pletnes sitieniem, kļūst asinssarkans, zilgans; āda plīst no katra sitiena.

—   Jūsu augstlabdzimtība! — dzirdam cauri spiegšanai un raudu elsām. — Jūsu augstlabdzimtība! Saudzējiet, jūsu augstlabdzimtība!

Vēlāk pēc 20. vai 30. sitiena Prohorovs vaimanā kā piedzēries vai murgos:

—    Esmu nelaimīgs cilvēks, esmu beigts cilvēks… Par ko mani vēl soda?

Tad kakls dīvaini pastiepjas, sodītais rīstās vemdams … Prohorovs nespēj izteikt ne vārda, tikai dīc un krāc; šķiet, kopš sodīšanas sākuma aizritējusi vesela mūžība, bet uzraugs tikai kliedz: «Četrdesmit divi! Četrdesmit trīs!» Līdz deviņdesmit vēl tālu. Es izeju ārā. Laukā viss klusu, un tikai drausmīgie bļāvieni no uzraugu telpas, manuprāt, plūst pa visu Duē. Garām paiet katordznieks brīva cilvēka apģērbā, mirkli uzmet acis uzraugu telpai, un viņa sejā un pat gaitā nomanāmas šausmas. Atkal ieeju uzraugu telpā, atkal iznāku, bet uzraugs arvien vēl skaita.

Beidzot ir deviņdesmit. Prohorovam veikli atbrīvo rokas, kājas un palīdz piecelties. Miesas plankums, pa kuru viņu sita, ir zilgani asinssarkans no asinsizplūdumiem, un asinis lēnītēm sūcas. Zobi klab, seja dzeltena, slapja, skatiens klīst apkārt. Kad viņam dod zāles, viņš krampjaini iekožas glāzes malā … Prohorovam samērcē ar ūdeni galvu un ved viņu uz sanitāro punktu.

—   Tas bija par slepkavību, bet par bēgšanu būs vēl īpaši, — man stāsta, kad ejam mājās.

—    Man patīk skatīties, kad viņus soda! — priecīgi runā kara feldšeris, ļoti apmierināts, ka tiku tikām redzējis riebīgo skatu. Patīk! Tie ir tādi nelieši, maitas… kārt viņus vajadzētu!

Miesas sodi padara rupjākus un cietsirdīgākus ne tikai ieslodzītos, bet arī tos, kas sodu izpilda un ir klāt pie soda izpildīšanas. Tas attiecināms pat uz izglītotiem cilvēkiem. Vismaz es netiku manījis, ka ierēdņi ar universitātes izglītību izturētos pret eksekūcijām citādi kā feldšeri vai junkuru skolas un garīgos seminārus beigušie. Daži tik ļoti pierod pie pletnēm, rīkstēm un kļūst tik cietsirdīgi, ka šī ādas ģērēšana viņiem galu galā sāk patikt. Par kādu cietuma priekšnieku stāstīja: ja pēruši viņa klātbūtnē, viņš paklusām svilpojis; otrs, jau vecis, ar ļaunu prieku teicis katordzniekam: «Ko tu kliedz, lai dievs tev palīdz! Nekas, nekas, saturies! Uzlaid viņam, uzlaid! Pasvilini!» Trešais pavēlējis piesiet pie sola ieslodzītā kaklu, lai tas gārgtu, licis uzgāzt 5 vai 10 reizes un kaut kur aizgājis uz pāris stundām, pēc tam atgriezies un licis sišanu turpināt

Lauka kara tiesā ietilpst salas priekšnieka ieceltie vietējie virsnieki; kara tiesas dokumentus kopā ar tiesas spriedumu nosūta ģenerālgubernatoram konfirmācijai. Senāk notiesātie pa diviem, pa trim gadiem nīkuši karceros, gaidīdami konfirmāciju, bet tagad viņu likteni izšķir pa telegrāfu. Lauka kara tiesas parastais spriedums — nāves sods pakarot. Ģenerālgubernators dažkārt sodu samazina, nāves sodu aizstājot ar simt pletnes sitieniem, piekalšanu pie ķerras un beztermiņa turēšanu pārbaudāmo kategorijā. Ja nāves sods piespriests slepkavam, tad sodu samazina ļoti reti. «Slepkavas es karu,» ģenerālgubernators teica manā klātbūtnē.

Pirms nāves soda izpildīšanas vakarā un pat naktī pie notiesātā uzturas garīdznieks. Viņš pieņem grēksūdzi un saka atvadu vārdus. Kāds mācītājs man stāstīja:

«Savas darbības sākumā, kad man vēl bija tikai divdesmit pieci gadi, reiz Vojevodskas cietumā pieņēmu grēksūdzi un devu pēdējo svaidījumu diviem noziedzniekiem, kam piespriests nāves sods pakarot, par kāda nometinātā noslepkavošanu rubļa un četrdesmit kapeiku dēļ. Iegāju pie viņiem karcerī un, būdams nepierādīs, nobijos; liku durvis atstāt vaļā un sargkareivim palikt savā vietā. Bet šie man teica:

—   Nebaidieties, svēto tēv, mēs jūs nenogalēsim. Sēstieties!

Pajautāju: kur tad lai apsēžos? Rādīja uz guļamo lāvu. Apsēdos uz ūdens muciņas, pēc tam sadūšojies apsēdos uz nārām starp abiem noziedzniekiem. Pajautāju, no kādas guberņas cēlušies, vēl šo to, pēc tam sāku savus amata pienākumus. Bet grēksūdzes laikā redzu, ka gar logiem nes karātavu stabus un visus citus šitādus piederumus.

—    Kas tur notiek? — ieslodzītie jautā.

—   Laikam uzraugam cels kaut ko, — es atbildu.

—   Nē, svēto tēv, tur mūs kārs. Zināt ko, cienīgtēv, vai mēs nevarētu dabūt un iedzert kādu šņabīti?

—    Nezinu, iešu pavaicāšu.

Gāju pie pulkveža L. un teicu, ka notiesātie gribētu iedzert. Pulkvedis iedeva man pudeli un, lai nesāktos valodas, pavēlēja sargmainim aizvest sargkareivi. Dabūju no sardzes vīra glāzīti un iegāju karcerī pie ieslodzītajiem. Pielēju glāzīti.

—    Nē, svēto tēv, pirmo iebaudiet jūs pats, citādi mēs nemaz nedzersim.

Bija vien glāzīte jāizdzer. Bet uzkodas nekādas.

Šie saka: «No degvīna domas kļūstotskaidrakas.»

Pēc tam turpināju savus amata pienākumus. Runāju ar šiem vienu stundu, otru stundu. Pēkšņi skan pavēle:

—   Izvest!

Pēc tam kad viņus pakāra, man aiz nepieraduma ilgi bija bail iet tumšā istabā.»

Nāves bailes un nāves soda izpildīšanas apstākļi nomācoši ietekmē notiesātos. Sahalīnā vēl neesot bijis neviena gadījuma, kad noziedznieks drosmīgi dotos uz nāves soda izpildīšanas vietu. Katordzniekam Černošejam, bodnieka Ņikitina slepkavam, kad viņu pirms pakāršanas veduši no Aleksandrovskas uz Duē, sākušās urīnpūšļa spazmas, un viņš atkal un atkal apstājies; viņa nozieguma līdzdalībnieks sācis nesakarīgi runāt. Pirms pakāršanas uzmauc galvā līķa maisu, skaita aizlūgumu. Kad izpildījuši nāves sodu Ņikitina slepkavām, viens slepkava nespējis klausīties aizlūguma vārdos un paģībis. Pašam jaunākajam slepkavam Pazuhinam jau pēc tam, kad viņam uzmaukuši galvā maisu un noskaitījuši aizlūgumu, pasludinājuši, ka viņš ir apžēlots; pakāršana aizstāta ar citu sodu. Bet cik daudz šim cilvēkam bija jāpārdzīvo īsā laikā! Visu nakti saruna ar mācītāju, grēksūdzes svinīgums, rītam austot, pusglāze degvīna, pavēle «izvest!», maiss galvā, aizlūguma skaitīšana, pēc tam prieks sakarā ar apžēlošanu un tūlīt pēc līdzdalībnieku pakāršanas simt pletnes sitienu, pēc piektā sitiena noģībšana no galu galā piekalšana pie ķerras.

Korsakovas apgabalā par ainu noslepkavošanu piesprieda nāves sodu 11 cilvēkiem. Visu nakti pirms pakāršanas ierēdņi un virsnieki negāja gulēt, staigāja cits pie cita, dzēra tēju. Visi nomocījušies, neviens nezināja, kur dēties. Divi notiesātie noindējās ar kurpītēm — lielas nepatikšanas militārajai vienībai, kurai jāatbild par notiesātajiem. Apgabala priekšnieks naktī dzirdējis skraidīšanu, un viņam ziņots, ka divi noindējušies, bet tomēr tieši pirms nāves soda izpildīšanas, kad visi sapulcējušies pie karātavām, apgabala priekšniekam bijis jajautā karaspēka vienības priekšniekam:

—   Uz nāvi notiesāti vienpadsmit noziedznieki, bet šeit es redzu tikai deviņus. Kur ir pārējie divi?

Karaspēka vienības priekšnieks atbildējis nevis tikpat oficiāli, bet nervozi murminot:

—   Nu, pakariet mani pašu. Pakariet mani…

Bijis agrs oktobra rīts, pelēks, auksts, tumšs. Notiesātajiem aiz šausmām dzeltenas sejas un uz galvas kustas mati. Ierēdnis lasa spriedumu, uztraukumā dreb, rausta valodu, nespēj lāgā salasīt, jo slikti redz. Garīdznieks, melnā amata tērpā ģērbies, dod visiem deviņiem skūpstīt krustu un čukst, griezdamies pie apgabala priekšnieka:

—   Dieva dēļ, laidiet mani projām, nespēju vairs…

Gara procedūra: katram jāuzmauc galvā maiss, jāpieved pie ešafota. Kad beidzot deviņus cilvēkus pakāruši, gaisā rēgojusies «vesela virkne», kā izteicās apgabala priekšnieks, stāstīdams man par šo nāves soda izpildīšanu. Kad pakārtos izņēmuši no cilpas, ārsti konstatējuši, ka viens vēl ir dzīvs. Šai nejaušībai bijusi sevišķa nozīme: cietumā, kur sīki jo sīki zināmi visi noziegumi, ko izdarījuši ieslodzītie, visi zinājuši, arī bende un ta palīgi, ka šis dzīvais nav vainīgs noziegumā, par kuru viņš kārts.

—    Pakāra otrreiz, — apgabala priekšnieks beidza savu stāstu. — Pēc tam es nevarēju gulēt veselu mēnesi.

XXII

Izbēgušo liktenis Sahalinā. — Bēgšanas iemesli. — Bēg/i pēc viņu izcelšanās, kategorijām un tā tālāk.

Kā vienu no galvenajām un sevišķi svarīgajām Sahalīnas priekšrocībām visiem zināmā 1868. gada komiteja minēja apstākli, ka Sahalīna esot sala. Uz salas, kuru no kontinenta šķir vētraina jūra, šķiet, nebija grūti iekārtot lielu jūras cietumu pēc plāna: «Apkārt jūra, vidū dzīve sūra,» — un realizēt romiešu laiku izsūtīšanu uz salu, no kuras par izbēgšanu var tikai sapņot. Bet īstenībā jau no Sahalīnas katorgas paša sākuma Sahalīna izrādījās it kā sala, quasi insula Jūras šaurums, kas salu šķir no kontinenta, ziemas mēnešos pilnīgi aizsalst, un tas ūdens, kurš vasarā ir it kā cietuma siena, ziemā kļūst gluds un līdzens kā lauks, un ikviens, kas vēlas, var to pāriet kājām vai pārbraukt ar suņiem. Turklāt arī vasarā jūras šaurums nav nekāds drošais šķērslis: visšaurākajā vietā starp Pogobi un Lazareva zemesragiem tas nav platāks par sešām vai septiņām verstīm, un klusā, skaidrā laikā nav grūti nobraukt sliktā giļaku laivelē pa jūru arī simt verstis. Pat tur, kur jūras šaurums ir plats, sahalīnieši diezgan skaidri redz kontinenta krastu; dūmakaina zemes josla ar skaistām kalnu galotnēm dienu no dienas aicina pie sevis un kārdina izsūtīto, solīdama viņam brīvību un dzimteni. Komiteja nav paredzējusi vai arī palaidusi neievērotus ne vien šos fiziskos apstākļus, kuriem vajadzētu apgrūtināt bēgšanu uz kontinentu, bet arī palaidusi neievērotu bēgšanu uz salas iekšieni, kas sagādā priekšniecībai ne mazāk pūliņu kā bēgšana uz kontinentu, un tādā veidā Sahalīnas kā salas stāvoklis ne tuvu nav attaisnojis komitejas cerības.

Taču šis stāvoklis tomēr ir priekšrocība. No Sahalīnas aizbēgt nav viegli. Klaidoņi, kurus šinī ziņā var pamatoti atzīt par speciālistiem, vaļsirdīgi teic, ka aizbēgt no Sahalīnas esot daudz grūtāk nekā, piemēram, no Karas vai Ņerčinskas katorgas. Pastāvot lielai jo lielai nolaidībai un visādiem atvieglojumiem, kādi esot bijuši vecās administrācijas laikā, Sahalīnas cietumi tomēr arvien bijuši pilni un ieslodzītie nebēguši tik bieži, kā to varbūt vēlētos cietumu priekšnieki, kuriem bēgšana bijusi viens no vislabākajiem ienākumu avotiem. Tagadējie ierēdņi atzīst — ja nebūtu baiļu no fiziskajiem šķēršļiem, tad, ņemot vērā to, cik izkaisīti ir katorgas darbi un cik vāja uzraudzība, salā paliktu tikai tie, kam šeit patīk dzīvot, tas ir, nepaliktu neviens.

Taču starp šķēršļiem, kas noziedzniekus attur no bēgšanas, pati briesmīgākā nav jūra. Necaurejamā Sahalīnas taiga, kalni, pastāvīgais mitrums, migla, vientulība, lāči, bads, knišļi, bet ziemā briesmīgais sals un puteņi — tie ir uzraudzības īstie palīgi. Sahalīnas taigā, kur uz katra soļa jākāpj pāri kritalu kaudzēm, kur visnotaļ ir cietie vaivarāju stublāji, kas pinas pa kājām, vai arī bambusa audzes, kur līdz jostas vietai jābrien pa slīkšņām un strautiem, jāvairās no briesmīgajiem knišļiem, — kur pat brīvi, nepanlkuši cilvēki nevar noiet vairāk par 8 verstīm diennaktī, tur cietuma novārdzināts bēglis, kas taigā pārtiek no bojāta ēdiena un sāls un kas nezina ne kur ziemeļi, ne kur dienvidi, caurmērā noies ne vairāk kā 3 vai 5 verstis. Turklāt viņš spiests iet nevis taisni, bet lieliem līkumiem, lai neuzskrietu virsū kordonam. Bēguļojot aizrit nedēļa, pāris nedēļu, reti kad mēnesis, un bada, caurejas, drudža nomocītais, knišļu sakostais bēglis ar noberztām, sapampušām kājām, slapjš, netīrs, noskrandis iet bojā kaut kur taigā vai arī ar pēdējiem spēkiem velkas atpakaļ un lūdz no dieva kā vislielāko laimi sastapšanos ar kareivi vai giļaku, kas viņu nogādātu cietumā.

Iemesls, kas noziedznieku mudina meklēt glābiņu bēgšanā, nevis darbā un grēku nožēlošanā, galvenokārt ir tas, ka viņā neapdziest dzīvības apziņa. Ja noziedznieks nav filozofs, kam visur un visos apstākļos dzīve liekas vienādi laba, viņš katrā ziņā grib bēgt un viņam ir jāgrib bēgt.

Vispirms izsūtīto dzen projām no Sahalīnas viņa kvēlās ilgas pēc dzimtenes. Ja paklausās katordzniekos — kāda laime, kāds prieks ir dzīvot savā dzimtajā pusē! Par Sahalīnu, par šejienes zemi, ļaudīm, kokiem, klimatu viņi runā, nicinoši smiedamies, ar riebumu un dusmām, bet Krievijā viss esot brīnišķīgs un burvīgs; ne mirkli vairs nenāk prātā, ka Krievijā varētu būt nelaimīgi cilvēki, jo dzīvot kaut kur Tulas vai Kurskas guberņā, katru dienu redzēt sādžas mājeles, elpot Krievzemes gaisu jau pati par sevi esot vislielākā laime. Debesu tēvs, uzsūti man trūkumu, slimības, padari aklu, mēmu, cilvēku nievātu, bet tikai ļauj nomirt dzimtajā pusē! Vecenīte, katordzniece, kura kādu laiku bija mana apkalpotāja, jūsmoja par maniem čemodāniem, grāmatām, segu — un tikai tāpēc, ka tas viss nav darināts Sahalīnā, bet Krievijā; kad pie manis ieradās ciemos priesteri, viņa negāja klāt un nelūdza, lai viņu svētī, lūkojās uz viņiem smīnēdama, jo Sahalīnā taču nevarot būt īsti garīdznieki. Ilgas pēc dzimtenes izpaužas arī nemitīgās atmiņās, skumīgās un aizkustinošās, kuras vienmēr saistītas ar žēlabām un rūgtām asarām, vai arī nepiepildāmās cerībās, kuras bieži vien pārsteidz, cik tās nejēdzīgas un līdzīgas vājprātam, vai arī šīs ilgas vērojamas skaidri izpaustā, neapšaubāmā ārprātā

Izsūtītos dzen projām no Sahalīnas arī tieksme pēc brīvības, kas piemīt cilvēkam un normālos apstākļos ir viena no viņa cildenākajām īpašībām. Kamēr izsūtītais ir jauns un spēcīgs, viņš cenšas aizbēgt, cik vien iespējams tālāk, uz Sibīriju vai Krieviju. Parasti viņu noķer, tiesā, sūta atpakaļ uz katorgu, bet tas neliekas tik briesmīgi; lēni, pa etapu kājām ejot cauri Sibīrijai, cietumiem, konvojniekiem, nelaimes biedriem bieži mainoties un ceļā daudz ko piedzīvojot, notiesātais izjūt īpatnēju dzejiskumu, un tas viss tomēr kaut kā vairāk līdzīgs brīvībai nekā Vojevodskas cietums vai Sahalīnas ceļa darbi. Izsūtītais, kas gadu gaitā kļuvis vārgāks, zaudējis ticību savām kājām, bēg kaut kur tuvāk, uz Amūru vai pat taigā, vai kalnos, kaut tikai tālāk no cietuma, lai nebūtu jāredz apnikušās sienas un cilvēki, lai nebūtu jādzird važu žvadzēšana un katordznieku sarunas. Korsakovas postenī dzīvo izsūtītais katordznieks Altuhovs, gadus 60 vecs vai vēl vecāks vīrs, kurš aizbēg šādā veidā: paņem gabalu maizes, aizslēdz savu mājeli un, atgājis no posteņa ne tālāk par pusversti, apsēžas kalnā, skatās uz taigu, uz jūru, uz debesīm; pasēdējis tā kādas trīs dienas, viņš atgriežas mājās, paņem uzturu un atkal kāpj kalnā… Agrāk viņu pēruši, bet tagad par šādu viņa bēgšanu tikai pasmejas. Vieni bēg, gribēdami paklaiņāt brīvībā mēnesi, nedēļu, citiem pietiek arī ar vienu dienu. Kaut vai viena diena, bet mana. Ilgas pēc brīvības dažus subjektus pārņem periodiski un šinī ziņā atgādina žūpošanas vai krītamās kaites lēkmes; stāsta, it kā ilgas pēc brīvības izpaužoties zināmā gada vai mēneša laikā, tāpēc godīgie katordznieki, juzdami lēkmes tuvošanos, ik reizi brīdinot par savu bēgšanu priekšniecību. Parasti visus noķertos bēgļus soda ar pletni vai rīkstēm bez kādas atšķirības, bet jau tas vien, ka bieži bēgšana no sākuma līdz beigām pārsteidz ar savu muļķīgumu, nejēdzību, ka bieži vien prātīgi, vienkārši un turklāt ģimenes cilvēki aizbēg bez apģērba, bez maizes, bez mērķa, bez plāna, pārliecināti, ka viņus katrā ziņā noķers, ka viņi riskē zaudēt veselību, priekšniecības uzticēšanos, savu relatīvo brīvību un dažreiz pat algu, riskē nosalt vai krist no lodes, — jau šai aplamībai vien vajadzētu likt nojaust Sahalinas ārstiem, no kuriem atkarīgs — sodīt vai nesodīt, — ka daudzos gadījumos viņiem darīšana nevis ar noziegumu, bet ar slimību.

Pie vispārējiem bēgšanas iemesliem jāpieskaita arī beztermiņa sods. Pie mums, kā zināms, katorgas darbi saistīti ar nometināšanu Sibīrijā uz visu mūžu; katorgā notiesātais tiek izraidīts no normālās cilvēku vides bez cerībām kādreiz tajā atgriezties un tādējādi ir it kā miris tai sabiedrībai, kurā viņš piedzimis un izaudzis. Tāpēc jau katordznieki saka par sevi: «Mirušie no kapsētas neatgriežas.» Lūk, šī izsūtītā pilnīgā bezcerība un izmisums noved viņu pie lēmuma: aiziet, pavērst likteni citādi — sliktāk jau nebūs! Ja izsūtītais aizbēdzis, tad par viņu tā arī saka: «Aizgājis meklēt citādu likteni.» Ja viņu noķer un atved atpakaļ, tad to mēdz apzīmēt ar vārdiem: «Nelaimējās, nebija lemts.» Ja pastāv beztermiņa izsūtīšana, tad bēgšana un klaidonība ir nenovēršams nepieciešams ļaunums un pat ir tāds kā drošības ventilis. Ja būtu kāda iespēja atņemt izsūtītajam cerību aizbēgt, kas ir vienīgā iespēja grozīt savu likteni, atgriezties no kapsētas, tad izsūtītā izmisums, nerazdams nekādu izeju, varbūt izpaustos kaut kā citādi, protams, nežēlīgākā un briesmīgākā veidā nekā bēgšana.

Ir vēl viens vispārējs bēgšanas iemesls: ticība, ka bēgšana ir viegla, paliek nesodīta un ir gandrīz likumīga, lai gan īstenībā bēgšana nav viegla, liek bargi sodīta un uzskatīta par lielu kriminālnoziegumu. ŠI dīvainā ticība ieaudzināta cilvēkos paaudžu paaudzēs, un tās sākumi meklējami to veco, labo laiku dūmakā, kad izbēgt tiešām bija ļoti viegli un priekšniecība bēgšanu pat veicināja. Rūpnīcas vai cietuma priekšnieks uzskatīja, ka viņu ķēris dieva sods, ja no viņa noziedznieki nez kāpēc nebēga, un priecājās, ja tie devās projām no viņa veseliem bariem. Ja līdz pirmajam oktobrim — termiņam, kad izsniedz ziemas apģērbus, — aizbēga 30 līdz 40 cietumnieki, tad parasti līdz ar to 30 līdz 40 puskažoku palika cietuma priekšnieka rīcībā. Pēc Jadrinceva vārdiem, rūpnīcas priekšnieks, pieņemdams katru jaunu notiesāto grupu, parasti klaigājis: «Kas grib palikt, saņemiet apģērbu, bet, kas grib bēgt, tas lai nenāk!» Priekšniecība ar savu autoritāti bēgšanu it kā padarīja likumīgu, šādā noskaņā tika audzināti visi Sibīrijas iedzīvotāji, kuri arī vēl tagad bēgšanu neuzskata par grēku. Paši izsūtītie par savu bēgšanu stāsta tikai smiedamies vai ar nožēlu, ka bēgšana nav izdevusies, un gaidīt, ka viņi to nožēlos vai ka viņus mocīs sirdsapziņa, būtu veltīgi. No visiem bēgušajiem, ar kuriem man gadījās sarunāties, tikai viens slims vecis, kas piekalts pie ķerras par daudzkārtēju bēgšanu, rūgti pārmeta pats sev, ka bēdzis, taču bēgšanu dēvēja nevis par noziegumu, bet par muļķību: «Jaunāks būdams, darīju muļķības, bet tagad par to jācieš.»

Atsevišķu bēgšanas iemeslu ir ļoti daudz. Minēšu neapmierinātību ar cietumos valdošo kartību, ar cietuma slikto uzturu, priekšnieka cietsirdību, ieslodzītā slinkumu, darba nespēju, slimības, vājo gribas spēku, tieksmi atdarināt, piedzīvojumu kāri… Ir gadījies, ka katordznieki veseliem pūlīšiem aizbēguši tikai tādēļ, lai «paklaiņātu» pa salu, un šī klaiņāšana saistījusies ar slepkavībām un dažādām nekrietnībām, kas iedzīvotājos radījusi paniku un ārkārtīgu niknumu. Pastāstīšu par bēgšanu atriebības dēļ. Kareivis Belovs, ķerdams izbēgušo katordznieku Kļimenko, viņu ievainojis un vedis uz Aleksandrovskas cietumu. Kļimenko izveseļojies, bēdzis atkal un šoreiz ar vienīgo mērķi — atriebties Belovam. Kļimenko gājis tieši uz kordonu un tur viņu aizturējuši. «Ved nu atkal savu krustdēlu,»

Belovam sacījuši biedri, «tava laime.» Belovs vedis. Pa ceļam konvojnieks un katordznieks iegrimuši sarunās. Rudens, vējš, aukstums… Apstājušies uzsmēķēt. Kad kareivis uzslējis apkakli, lai aizdedzinātu pīpi, Kļimenko izrāvis viņam šauteni un nošāvis uz vietas, pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezies Aleksandrovskas postenī, kur to aizturējuši un drīz pakāruši.

Citreiz vainīga mīlestība. Izsūtītais katordznieks Artems — viņa uzvārdu neatceros, — gadus 20 vecs jauneklis, kalpojis Naibuči apmetnē par valsts ēkas sargu. Viņš bijis iemīlējies ainietē, kas dzīvojusi vienā no jurtām pie Naibas upes un, kā stāsta, baudījis ari pretmīlestību. Viņu nez kā sākuši turēt aizdomas par zādzību un sodīdami pārvietojuši uz Korsakovas cietumu, tas ir, 90 verstis no ainietes. Tad viņš sācis skraidīt no Naibuči posteņa pie mīļākas uz satikšanos un skraidelējis tikmēr, kamēr viņu ar šāvienu ievainojuši kājā.

Bēgšana notiek, arī savtīgi paskubinot. Minēšu kādu afēras veidu, kurā naudas kāre saistīta ar viszemiskāko nodevību. Vecs, bēguļošanā un piedzīvojumos nosirmojis klaidonis jaunatvesto katordznieku barā noskata kādu bagātāku (nule atvestajiem katordzniekiem gandrīz vienmēr ir nauda) un uzgumda to bēgt kopā ar viņu. Pierunāt nav grūti; jauniņais bēg, bet klaidonis taigā viņu nogalina un pats atgriežas atpakaļ cietumā. Citāda — vairāk izplatīta afēra notiek to trīs rubļu dēļ, kurus valsts maksā par izbēgušā noķeršanu. Vispirms vienojušies ar kādu kareivi vai giļaku, vairāki katordznieki izbēg no cietuma un norunātā vietā kaut kur taigā vai jūras krastā sastopas ar savu konvojnieku; tas ved viņus atpakaļ uz cietumu kā noķertus un saņem par katru trīs rubļus; pēc tam, protams, notiek saņemtās naudas dalīšana. Smiekli nāk, skatoties, ka nonīcis, sīks giļaks, bruņojies vienīgi ar rungu, vienā reizē atved 6 vai 7 plecīgus, dūšīgus klaidoņus. Reiz redzēju, ka zaldātiņš L., kas arī nebija nekāds spēkavīrs, atveda 11 izbēgušos.

Cietuma statistika līdz šim gandrīz nemaz nav pieskārusies izbēgušajiem. Pagaidām var teikt tikai to, ka visbiežāk bēg izsūtītie, kuru dzimtā apvidus klimats ļoti atšķiras no Sahallnas klimata. Pie šādiem bēgļiem vispirms pieskaitāmi Kaukāzā, Krimā, Besarābijā un Mazkrievijā dzimušie. Man ir gadījies redzēt bēgļu vai noķerto sarakstus, kuros dažreiz 50 līdz 60 izbēgušo un noķerto, bet kuru vidū nav neviena krieva vārda, bet tikai Ogli, Suleimani un Hasani. Nav arī apšaubāms, ka beztermiņa vai ilgtermiņu katordznieki bēg biežāk nekā trešās kategorijas katordznieki, ka cietumā dzīvojošie — biežāk nekā ārpus cietuma dzīvojošie, jauniņie un nule atvestie — biežāk nekā vecie katordznieki. Sievietes bēg nesalīdzināmi retāk nekā vīrieši, un tas izskaidrojams ar grūtībām, ar kādām sievietēm saistīta bēgšana, un pa daļai arī ar to, ka sievietes katorgā drīz vien piesaistās ar stiprām saitēm. Pienākumi pret sievu un bērniem attur no bēgšanas, bet gadās, ka aizbēg arī ģimenes cilvēki. Baznīcā laulātie bēg retāk nekā nelaulātie. Katordznieces, kad apstaigāju mājeles, uz jautājumu, kur ir piedzīvotājs, bieži vien atbildēja: «Kas viņu var zināt? Ej un meklē pats!»

Bēg ne vien vienkārši ļaudis, bet arī privileģētie. Korsakovas policijas pārvaldē, alfabētisko sarakstu šķirstīdams, redzēju ierakstu par kādu bijušo muižnieku, kas tiklab bēdzis, kā ari tiesāts par bēguļošanā izdarīto slepkavību un dabūjis 80 vai 90 sitienus ar pletni. Izdaudzinātais Lagijevs, kas atsūtīts par Tiflisas semināra rektora noslepkavošanu un strādājis Korsakovā par skolotāju, izbēdzis 1890. gada lieldienu naktī kopā ar katordznieku Ņikoļski, garīdznieka dēlu, un ar vēl kādiem trim klaidoņiem. Drīz pēc lieldienām paklīdušas baumas, it kā redzēti trīs klaidoņi, kuri «civilās» drēbēs lavījušies pa jūras krastu uz Muravjova posteni, bet ne Lagijeva, ne Nikoļska kopā ar viņiem vairs nebijis; droši vien klaidoņi pierunājuši jauno Lagijevu un viņa biedru bēgt kopā, ceļā noslepkavojuši, lai izmantotu viņu naudu un apģērbu. Protohiereja K. dēls, kas atsūtīts par slepkavību, aizbēdzis uz Krieviju, tur atkal kādu noslepkavojis un atgādāts atpakaļ uz Sahalīnu. Reiz agrā rītā katordznieku barā es viņu redzēju pie raktuvēm: neparasti izģindis, kūkumu uzmetis, ar blāvām acīm, vecā vasaras mētelī un skrandainās, pāri zābaku stulmiem pārlaistās biksēs, samiegojies, rīta dzestrumā trīcēdams, viņš pienāca pie ciptuma priekšnieka, kas stāvēja man blakus, un, mici noņēmis, atsedzis savu pleiķi, kaut ko lūdza.

Lai spriestu, kurā gadalaikā visbiežāk notiek bēgšana, izmantošu dažus skaitļus, ko paspēju sameklēt un pierakstīt. 1877., 1878., 1885., 1887., 1888. un 1889. gadā aizbēdzis 1501 izsūtītais katordznieks. Pēc mēnešiem šis skaitlis sadalās šādi: janvārī — 117, februārī — 64, martā — 20, aprīlī — 20, maijā — 147, jūnijā — 290, jūlijā — 283, augustā — 231, septembrī — 150, oktobrī — 44, novembrī — 35 un decembrī — 100. Ja uzzīmētu bēgšanas gadījumu līkni, tad augstākie punkti būtu vasaras mēnešos un tajos ziemas mēnešos, kad ir vislielākais sals. Acīm redzot, labvēlīgi bēgšanai ir silts laiks, darbs ārpus cietuma, periodiskā zivju nārstošana, ogu nogatavošanās taigā un kartupeļu ienākšanās nometināto dārzos, pēc tam aizsalusi jūra, kad Sahalīna vairs nav no kontinenta nošķirta sala. Līknes vasaras un ziemas maksimumiem labvēlīga ir arī jaunu katordznieku grupu ierašanās ar pavasara un rudens tvaikoņiem. Martā un aprīlī katordznieki bēg vismazāk, jo šajos mēnešos upēs iet ledus un nav iespējams dabūt kaut ko ēdamu ne taigā, ne pie nometinātajiem, kuriem uz pavasara pusi parasti jau pašiem nav maizes kumosa.

No Aleksandrovskas cietuma 1889. gadā izbēguši 15,33% no šajā cietumā gadā vidēji ieslodzīto, no Duē un Vojevodskas cietumiem, kur ieslodzītos apsargā ne vien uzraugi, bet arī ar šautenēm bruņoti kareivji, 1889. gadā izbēguši 6,4% un no Timas apgabala cietumiem — 9%. Sie skaitļi attiecas uz vienu gadu, bet, ja saskaitītu visus katordzniekus, kas bijuši Sahalīnā, kamēr vien tur pastāv katorgas cietumi, tad dažādā laikā izbēgušo kopskaita attiecība pret visu katordznieku kopskaitu būtu vismaz 60%, tas ir, no katriem pieciem katordzniekiem, ko redzam cietumā vai ārpus tā, droši vien trīs ir jau bēguši. No sarunām ar izsūtītajiem man radās šāds iespaids: bēguši ir visi. Tikai retais savu katorgas gadu laikā nav «paņēmis sev brīvdienas»[82].

Parasti bēgšanu iecer jau tvaikoņa kravtilpnē vai uz Amūras liellaivas, kad katordznieku ved uz Sahalīnu; ceļā vecie klaidoņi, kas jau bēguši no katorgas, pastāsta jaunajiem par salas ģeogrāfiju, par Sahalīnā valdošo kārtību, par uzraudzību un par tiem jaukumiem un grūtībām, kādi gaidāmi pēc izbēgšanas no Sahalīnas. Ja pārsūtāmo cietumos un vēlāk tvaikoņu kravtilpnēs klaidoņus norobežotu no jauniņajiem, tad tie varbūt tik ļoti nesteigtos ar bēgšanu. Jauniņie parasti drīz vien aizbēg un gadās, ka pat tūlīt pēc izkāpšanas no tvaikoņa un nodošanas konvojam. 1879. gadā jau pirmajās dienās pēc ierašanās Sahalīnā nogalinājuši sargkareivjus un uzreiz aizbēguši 60 katordznieki.

Lai izbēgtu, nepavisam nav vajadzīga tāda gatavošanās un piesardzība, kāda tēlota V. Koroļenko lieliskajā stāstā «Sokolinietis». Bēgšana ir stingri aizliegta, un priekšniecība to vairs neveicina, bet šejienes cietuma dzīves, uzraudzības un katorgas darba apstākļi un arī pats apvidus raksturs ir tāds, ka lielum lielajā gadījumu vairumā bēgšanu aizkavēt nav iespējams. Ja šodien nav laimējies iziet no cietuma pa atvērtiem vārtiem, tad ritdien varēs izbēgt, kad taigā dosies darbā 20 līdz 30 katordznieku viena kareivja uzraudzībā; kas nav bēdzis no taigas, tas pagaidīs pāris mēnešu, kamēr viņu norīkos par apkalpotāju kādam ierēdnim vai par kalpu nometinātajam. Visvisāda piesardzība, priekšniecības apmānīšana, durvju uzlaušana, pazemes eju rakšana un tā tālāk nepieciešama tikai tam mazākumam, kas ieslodzīti važās iekalto korpusā, karceros un Vojevodskas cietumā un varbūt vēl tiem, kas strādā raktuvēs, kur gandrīz viscaur no Vojevodskas cietuma līdz Duē stāv un staigā sargkareivji. Seit bēgšanas uzsākšana saisLīta ar briesmām, taču labas izdevības gadās gandrīz ik dienas. Pārģērbšanās un visādi triki, kas bieži vien pavisam nevajadzīgi, patīk vienīgi piedzīvojumu meklētājiem un tīkotājiem, piemēram, Soņkai

Zeltrocltei, kura, lai aizbēgtu, pārģērbusies kareivja drānās.

Ižbegušie lielāko tiesu slepus dodas uz ziemeļiem, uz jūras šaurumu starp Pogobi un Lazareva zemesragiem, kur attālums līdz kontinentam vismazākais, vai arī drusku tālāk uz ziemeļiem: tur cilvēku ļoti maz, no kordona viegli paslēpties, no giļakiem var dabūt laivu var ari paši sasiet plostu un pārbraukt uz otru pusi, bet, ja ir ziema, tad labā laikā pāriešanai pietiek ar divām stundām. Jo tālāk uz ziemeļiem bēglis šķērso jūras šaurumu, jo tuvāk Amūras grīva un tātad mazākas ir briesmas nomirt badā vai nosalt; pie Amūras grīvas ir daudz giļaku sādžiņu, netālu ir Nikolajevskas pilsēta, pēc tam Mariinska, Sofijska un kazaku staņicas, kur ziemā var salīgt par strādnieku un kur, kā stasta, pat ierēdņu vidū esot cilvēki, kas nelaimīgajam dodot pajumti un maizes gabalu. Dažreiz izbēgušie, nezinādami, kur ir ziemeļi, sākot riņķot un nokļūstot atpakaļ tanī vietā, no kuras bēgšanu sākuši

Nereti gadās, ka izbēgušie mēģina pārbraukt jūras šaurumu kaut kur cietuma tuvumā. Šādai rīcībai vajadzīga izcila drošsirdība, sevišķi laimīgs gadījums un galvenais — daudzkārtīga iepriekšēja pieredze, kas iemācījusi, cik grūts un riskants ir ceļš uz ziemeļiem cauri taigai. Klaidoņi recidīvisti, kas izbēguši no Vojevodskas vai Duē cietuma, tūliņ pat dodas jūrā — jau pirmajā vai otraja dienā pēc izbēgšanas. Šādos gadījumos nav vairs nekādu apsvērumu par vētrām un briesmām, bet vienīgi dzīvnieciskas bailes no vajātājiem un brīvības alkas: kaut vai noslīkt, kad tikai brīvībā. Parasti viņi iet verstis 5 vai 10 uz dienvidiem no Duē uz Agņevu, taisa tur plostu un steidzas aizbraukt uz miglaino krastu, kuru no viņiem šķir 60 līdz 70 jūdzes vētrainas, saltas jūras. Kamēr es biju Sahalinā, šādā veidā no Vojevodskas cietuma izbēga klaidonis Prohorovs (citā vārdā Miļņikovs), par kuru jau stāstīju iepriekšējā nodaļā '. Aizbrauc arī ar liellaivām — šalandām un ar siena plostiem, taču jūra ik reizi nesaudzīgi sadragā šīs liellaivas vai izsviež tās krastā. Reiz bijis gadījums, kad katordznieki aizbēguši ar kuteri, kas piederēja kalnrūpniecības resoram.2 Dažreiz katordznieki aizbēgot ar tiem pašiem kuģiem, kurus viņi piekraujot. 1883. gadā ar tvaikoni «Triumfs» aizbēdzis katordznieks Francis Kics, ierakdamies ogļu bedrē. Kad viņu atraduši un izvilkuši no bedres, viņš uz visiem jautājumiem atbildējis vienu un to pašu: «Dodiet ūdeni, neesmu dzēris piecas dienas.»

Nokļuvuši uz kontinenta, izbēgušie virzās uz rietumiem, partikdami no Kristus vārdā pasniegtam žēlastības dāvanām, salīgdami, kur vien iespējams, par strādniekiem un zagdami visu, kas gadās pa ķērienam. Viņi zog mājlopus, apģērba gabalus, — vārdu sakot, visu, ko var apēst, vilkt mugurā vai pārdot. Viņus ķer, ilgi tur cietumos, tiesā un sūta atpakaļ ar briesmīgiem pavadrakstiem, bet daudzi, kā lasītāji to zina no tiesu procesiem, nokļūst pat līdz Maskavas Hitrova tirgum un pat līdz dzimtajai sādžai. Paļevā maizes cepējs Gorjačijs, mazliet vientiesīgs, vaļsirdīgs un, kā redzams, labsirdīgs cilvēks, man stastīja, kā viņš aizgājis līdz savai sādžai, ticies ar sievu un bērniņiem un kā atkal atsūtīts uz Sahalīnu, kur jau ejot uz beigām otra soda termiņš. Ļaudis runā, un, starp citu, arī presē rakstīts par varbūtību, it kā izbēgušos katordzniekus uz saviem kuģiem uzņemot Amerikas vaļu mednieki un aizvedot izbēgušos uz Ameriku '. Tas, protams, ir iespējams, bet es neesmu dzirdējis ne par vienu šādu gadījumu. Amerikas vaļu medību kuģi, kas braukā Ohotskas jūrā, reti piebrauc pie Sahalīnas un vēl retāk gadās, ka viņi piebrauc tieši tajā laikā, kad tuksnešainajā austrumu krastā klaiņa izbēgušie. Pēc Kurbska kunga vārdiem (laikrakstā «Голос», 1875. gada 312. nr.) Indian-Territory novadā, Misisipi upes labajā krastā dzīvojot veselas grupas Sahalīnas katordznieku vačero. Sie vačero, ja tie patiešēm eksistē, nokļuvuši Amerikā nevis ar vaļu medību kuģiem, bet droši vien caur Japanu. Katrā ziņā gadījumi, kad notiesātie bēg nevis uz Krieviju, bet uz ārzemēm, mēdz būt, kaut ari reti, un par to nav nemaz jāšaubās. Vēl divdesmitajos gados mūsu katordznieki bēguši no Ohotskas sāls vārīšanas fabrikas uz «siltām zemēm», tas ir, uz Sandviču salām.[83]

Bailes no izbēgušajiem katordzniekiem ir lielas, un ar to izskaidrojams, kāpēc sods par bēgšanu ir tik smags un tik pārsteidzoši bargs. Kad no Vojevodskas cietuma vai no važās iekalto korpusa izbēg kāds izdaudzināts klaidonis, tad valodas par šo notikumu nobiedē ne tikai Sahalīnas iedzīvotājus, bet arī kontinenta iedzīvotājus; stāsta, ka toreiz, kad izbēdzis Bloha, baumas par šo gadījumu tik trakoti nobiedējušas Nikolajevskas pilsētas iedzīvotājus, ka turienes ispravņiks atzinis par vajadzīgu pieprasīt pa telegrāfu: vai taisnība, ka izbēdzis Bloha?[84] Galvenās briesmas, kādas sabiedrībai sagādā bēgšana, pirmkārt, bēgšana attīsta un atbalsta klaidonību; otrkārt, gandrīz ikvienu izbēgušo nostāda nelegālā stāvoklī, un viņš pa lielum lielai daļai vienmēr ir spiests izdarīt jaunus noziegumus. Recidlvistu vislielākais kontingents sastādās no izbēgušajiem; Sahalīnā visšausmīgākos un pārdrošākos noziegumus līdz šim ir izdarījuši izbēgušie.

Šobrīd bēgšanas gadījumu novēršanai visvairāk pielieto represijas. Tās samazina bēgšanas gadījumu skaitu, bet tikai līdz zināmām robežām, un represija, kas izkopta līdz ideālai pilnībai, tomēr nenovērstu iespēju izbēgt. Ir robežas, aiz kurām represijas vairs nav ietekmīgas. Kā zināms, katordznieks bēg vēl pat tad, kad sargkareivis uz viņu tēmē; katordznieku neattur no bēgšanas nedz vētra, nedz pārliecība, ka viņš noslīks. Ir robežas, kuras pārsniedzot represijas jau pašas kļūst par bēgšanas iemeslu. Piemēram, iebaidīšanai domātais sods par bēgšanu, pievienojot vairākus gadus katorgas pie vecā termiņa, palielina beztermiņa un ilgtermiņa katordznieku skaitu un līdz ar to palielina bēgšanas gadījumu skaitu. Vispār runājot, represijām cīņā pret bēgšanu nav nākotnes, tās stipri atšķiras no mūsu likumdošanas ideāliem, kuri sodā vispirms saskata labošanas līdzekli. Kad visa cietumu ierēdņu enerģija un atjautība dienu no dienas tiek izšķiesta vienīgi ieslodzīto nostādīšanai tik sarežģītos fiziskos apstākļos, kas bēgšanu padarītu neiespējamu, tad vairs nevar cerēt uz labošanu un runa var būt vienīgi par ieslodzītā pārvēršanu par zvēru, un cietumu pārvēršanu par «zvēru dārziem». Turklāt šie pasākumi ir arī nepraktiski: pirmkārt, tie vienmēr kā slogs gulstas uz iedzīvotājiem, kas izbēgšanā nepavisam nav vainīgi, un, otrkārt, ieslodzīšana pamatīgi iekārtotā cietumā, važas, visada veida karceri, arī tumšie karceri un ķerra padara cilvēku darba nespējīgu.

Tā saucamie humānie pasākumi, ikviens ieslodzītā dzīves uzlabojums, vai nu tas būtu papildu maizes rieciens, vai cerības uz labāku nākotni arī ievērojami samazina bēgšanas gadījumu skaitu. Minēšu piemēru:

1885.  gadā izbēguši 25 nometinātie, bet 1887. gadā pēc

1886.    gada ražas — tikai 7. Nometinātie bēg daudz retāk nekā katordznieki, bet izsūtītie, kam piešķirtas zemnieku tiesības, nebēg gandrīz nekad. Vismazāk bēg no Korsakovas apgabala, tāpēc ka tur ražas ir lielākas, notiesāto vidū pārsvarā ir īstermiņa katordznieki, klimats maigāks un zemnieka tiesības iegūt vieglāk nekā Ziemeļsahalīnā, un pēc katorgas soda izciešanas nav vajadzības atgriezties raktuvēs, lai nopelnītu sev maizes kumosu. Jo vieglāka dzive ieslodzītajam, ja mazākas ir briesmas, ka viņš aizbēgs, un šinī ziņā par ļoti ietekmīgiem var uzskatīt tādus līdzekļus kā cietuma kārtības uzlabošana, baznīcu būvēšana, skolu un slimnīcu dibināšana, izsūtīto noziedznieku ģimeņu nodrošināšana, iespēja kaut ko nopelnīt un tā tālāk.

Par katru noķertu un cietumā nogādātu izbēgušo, kā es jau stāstīju, kareivji, giļaki un vispār cilvēki, kas nodarbojas ar izbēgušo tvarstīšanu, saņem no valsts kases atlīdzību naudā trīs rubļu apmērā par katru notverto. Nav šaubu, ka atlīdzība naudā, kas kārdina pusbadā dzīvojošu cilvēku, palīdz visā šajā norisē un palielina «noķerto izbēgušo, bēgļu līķu un nogalināto izbēgušo» skaitu, bet šī palīdzība, protams, nepavisam neatsver ļaunumu, ko salas iedzīvotājiem katrā ziņā sagādās nejaukie instinkti, ko rada šie trīsrubļu gabali. Kas ir spiests kā kareivis vai aplaupīts nometinātais ķert izbēgušos, tas viņus noķers arī bez šiem trim rubļiem, bet, kas izbēgušos ķer nevis dienesta pienākumu pildīdams vai kā aplaupītais, bet savtīgu apsvērumu dēļ, tiem izbēgušo ķeršana ir riebīga nodarbošanās un šie trīs rubļi ir viszemiskākais paskubinājums.

Pēc datiem, kādi ir manā rīcībā, no 1501 izbēgušā noķerti vai labprātīgi atgriezušies cietumā 1010 katordznieki; atrasti miruši vai vajājot nogalināti 40; bez vēsts pazudis 451 izbēgušais. Tātad no visiem daudzajiem izbēgušajiem Sahalīna zaudē veselu trešdaļu, kaut ari Sahalina ir sala. «Pārskatos», no kuriem esmu ņēmis šos skaitļus, labprātīgi atgriezušies un noķertie parādīti kopējā ailē, atrastie mirušie un vajājot nogalinātie arī parādīti kopējā ailē, un tāpēc nav zināms, cik liels ir ķērāju nopelns un cik liels procents izbēgušo iet bojā no kareivju lodēm

XXIII

Izsūtīto iedzīvotāju slimošana un mirstība. — Medicīniskās palīdzības organizēšana. — Lazarete Aieksandrovskā.

1889. gadā visos trijos apgabalos bija 632 vārgi un darba nespējīgi katordznieki un katordznieces, tas ir, 10,6% no kopskaita. Tātad viens vārgs vai darba nespējīgs uz 10 cilvēkiem. Kas attiecas uz darba spējīgiem iedzīvotājiem, tad ari tie neizskatās pilnīgi veseli. Starp izsūtītajiem vīriešiem neredzēsim dūšigus, druknus cilvēkus ar sārtiem vaigiem; pat nometinātie, kas neko nestrādā, ir novājējuši un bāli. 1889. gada vasarā no 131 katordznieka, kuri Taraikā strādāja ceļu būvdarbos, 37 bija slimi un pārējie ieradās pie atbraukušā salas priekšnieka «visbriesmīgākajā izskatā: noskranduši, daudzi bez krekliem, moskītu sadzelti, koku zaru saskrāpēti, taču neviens nežēlojās» (1889. gada 318. pavēle).

Medicīnisko palīdzību 1889. gadā lūguši 11 309; medicīniskajā pārskatā, no kura ņēmu šo skaitli, izsūtītie un brīvie cilvēki ierakstīti kopējā ailē, taču pārskata sastādītājs piebilst, ka slimo galvenais kontingents esot izsūtītie katordznieki. Tā kā kareivji ārstējas pie saviem kara ārstiem, bet ierēdņi un to ģimenes mājās, jādomā, ka skaitlī 11 309 ietilpst tikai izsūtītie un viņu ģimenes, pie tam katordznieki ir vairākumā, un tādējādi katrs izsūtītais un ar izsūtīšanu saistītais griezies pēc medicīniskās palīdzības vismaz reizi gadā '.

Par izsūtīto iedzīvotāju slimīgumu varu spriest tikai pēc 1889. gada pārskata, bet diemžēl tas sastādīts pēc slimnīcu «Grāmatām», kurās šeit ieraksti ir ārkārtīgi pavirši, un tāpēc man vajadzēja ņemt vēl palīgā baznīcas grāmatas un izrakstīt no tām nāves iemeslus par pēdējiem desmit gadiem. Nāves iemeslus garīdznieki gandrīz vienmēr ieraksta pēc ārstu un feldšeru zīmītēm, tajās ir daudz fantāzijas 2 , bet vispār šis materiāls būtiski ir tāds pats kā slimnīcu «Grāmatās», ne labāks un ne sliktāks. Protams, abi šie avoti ne tuvu nebija pietiekami, un viss, ko lasītāji turpmāk lasīs par slimīgumu un mirstību, nav ainava, bet tikai neskaidras kontūras.

Slimības, kas pārskatā pieskaitītas pie divām atsevišķām grupām — ļoti lipīgām sērgām un epidēmiskām, līdz šim Sahalīnā maz izplatītas. Piemēram, masalas 1889. gadā reģistrētas tikai trīs reizes, bet skarlatīna, difterija, rīkles gala difterija ne reizi. Mirstība no šīm slimībām, kuras apdraud lielāko tiesu bērnus, metrikas grāmatās desmit gadu laikā minēta tikai 45 reizes. Sinī skaitlī ietilpst angīnas un rīkles iekaisumi ar lipīgu un epidēmisku raksturu, uz ko man ik reizi noradīja vesela rinda bērnu nāves gadījumu īsā laika sprīdī. Epidēmijas parasti sākušās septembrī vai oktobrī, kad ar Brīvprātīgo flotes tvaikoņiem kolonijā saveduši slimus bērnus; epidēmiju norise ilgstoša, bet neaktīva. Piemēram, Korsakovas draudzē angīna sākusies oktobrī un beigusies nākamā gada aprīlī, miruši tikai 10 bērni; difterijas epidēmija 1888. gadā sākusies Rikovskas draudzē rudenī, turpinājusies visu ziemu, pēc tam pārsviedusies uz Aleksandrovskas un Duē draudzēm un apdzisusi tur 1889. gada novembrī, tas ir, noturējusies veselu gadu; nomiruši 20 bērni. Pārskatā bakas reģistrētas vienu reizi, un desmit gados ar bakām miruši 18 cilvēki; Aleksandrovskas apgabalā bijušas divas epidēmijas; viena 1886. gadā no decembra līdz jūnijam un otra 1889. gada rudenī. Tās drausmīgās baku epidēmijas, kuras kādreiz šeit epidēmiski pārstaigājušas visas Japānas un Ohotskas jūras salas, ieskaitot Kamčatku, un lāgiem iznīcinājušas veselas ciltis, piemēram, ainus, tagad šeit vairs nemēdz būt vai vismaz par tām nekas nav dzirdams. Giļaku sādžiņās bakurētainas sejas ir bieži redzamas, bet šeit vainīgas vēja bakas (varicella), ar kurām laikam daja cittautiešu slimo vienmēr

Kas attiecas uz tīfiem, tad pārskatā vēdertīfs reģistrēts 23 reizes ar 30% lielu mirstību, bet atguļas un izsitumu tīfs — 3 reizes, nāves gadījumu neesot bijis. Baznīcas grāmatās nāve no tīfiem un karsoņiem ierakstīta 50 reizes, taču tie visi ir atsevišķi gadījumi, izkaisīti pa visu četru draudžu baznīcas grāmatām desmit gadu laikā. Nevienā korespondencē neesmu atradis norādījumu par tīfa epidēmijām, un droši vien šādu epidēmiju nav bijis. Pēc pārskata spriežot, vēdertīfs bijis tikai divos ziemeļu apgabalos; kā cēlonis minēts tīra dzeramā ūdens trūkums, augsnes inficēšana cietumu un upju tuvumā un arī šaurība un ļaužu sablīvēšana. Es personiski nekad netiku redzējis Ziemeļsahalīnā vedertīfa slimniekus, kaut gan tur apstaigāju visas mājas un biju arī lazaretēs; daži ārsti man apgalvoja, ka šā tīfa salā vispār neesot, bet es par to ļoti šaubos. Tomēr, kas attiecas uz atguļas un izsitumu tīfu, tad visus gadījumus, kas līdz šim bijuši Sahalīnā, es uzskatu par ievazātiem, tāpat kā skarlatīnu un difteriju; jādomā, ka akūtās infekcijas slimības līdz šim uzdūrušās salā uz apstākļiem, kas to attīstībai nelabvēlīgi.

«Neprecīzi noteiktas, ar drudzi saistītas» slimības re¬ģistrētas 17 reizes. Pārskatā šī slimība attēlota tādējādi: «Tā parādās galvenokārt ziemas mēnešos, izpaužas ar remitējoša tipa drudzi, dažreiz parādās roseola   un vis¬pārējā smadzeņu centru nomāktība, pēc īsa laika — 5 līdz 7 dienām — drudzis pāriet un sākas ātra izve¬seļošanās.» Šis tifoīds šeit ļoti izplatīts, it īpaši ziemeļu apgabalos, taču parskatā neiekļūst ne simtā daļa no visiem gadījumiem, jo slimnieki parasti ar šo slimību negriežas pie ārsta, to pārcieš staigādami, un, ja arī guļ, tad mājās uz krāsns. Cik man gadījās pārliecināties īsajā laikā, kamēr uzturējos Sahalīnā, šās slimības etio¬loģijā galvenais iemesls ir saaukstēšanās, saslimst tie, kas aukstā un mitrā laikā strādā taigā un pārnakšņo zem klajas debess. Visbiežāk šādi slimnieki redzami ceļu būvdarbos un jauno apmetņu vietās. Tas ir īsts iebris sachalinensis 2.

Ar krupozo pneimoniju 1889. gadā saslimuši 27, no¬mirusi trešā daļa. Šī slimība, kā redzams, tikpat bīstama izsūtītajiem, kā ari brīvajiem. Desmit gadu laikā baz¬nīcas grāmatas minēts, ka ar krupozo plaušu karsoni miruši 125 cilvēki; 28% nāves gadījumu maijā un jū¬nijā, kad Sahalīnā mēdz būt riebīgs, svārstīgs laiks un sākas darbi tālu ārpus cietuma, 46% decembrī, jan¬vārī, februārī un martā, tas ir, ziemā  . Saslimšanu ar krupozo pneimoniju šeit galvenokārt veicina liels sals ziemā, krasas laika maiņas un smagi darbi sliktā laikā. Apgabala lazaretes ārsta Perlina kunga 1889. gada 24. marta raportā, kura norakstu esmu atvedis sev līdzi, starp citu, sacīts: «Mani allaž šausmināja, cik daudzi izsūtītie katordznieki darbos saslimst ar akūtu plaušu karsoni,» — un, pēc ārsta Perlina domām, iemesli ir šādi: «Četras asis garus un 6 līdz 8 veršokus resnus baļķus, rēķinot diametrā, piegādā no astoņas verstis liela at¬tāluma trīs strādnieki — baļķa aptuvenais smagums 25 līdz 35 pudi — pa aizputinātu ceļu, siltā apģērbā, pie tam elpošanas un asinsrites sistēma ir paātrināta un tā tālāk.»

Dizentērija jeb asiņaina caureja reģistrēta tikai 5 reizes 1880. gadā Duē cietumā, un 1887. gadā Aleksandrovskā, kā redzams, bijušas asiņainas caurejas epidēmijas, un baznīcas grāmatās desmit gadu ilgā laikā šādi nāves gadījumi minēti pavisam 8. Vecās korespondencēs un raportos bieži minēta asiņaina caureja, kas vecos laikos Sahalīnas salā bijusi tikpat parasta kā cinga. Ar šādu caureju slimojuši gan izsūtītie, gan kareivji un cittautieši, kā tās iemeslu min sliktu uzturu un grūtus dzīves apstākļus.[88]

Āzijas holera Sahalīnā vēl nav bijusi ne reizi. Rozi un hospitālo gangrēnu redzēju pats, un, šķiet, abas šīs slimības šejienes lazaretēs nekad neizzūd. Garā klepus 1889. gadā nebija. Intermitējošais drudzis minēts 428 reizes, pie tam Aleksandrovskas apgabalā vairāk nekā puse no šā skaitļa; pārskatā kā cēloņi norādīti pārāk silti dzīvokļi bez svaiga gaisa pietiekama pieplūduma, netīra augsne māju tuvumā, darbi apvidos, kas periodiski pārplūst, un apmetņu nodibināšana šādās vietās. Visi šie neveselīgie apstākļi šeit ir, bet sala tomēr nerada iespaidu, ka tā būtu malārijas apvidus. Apstaigādams mājas, neredzēju malārijas slimniekus un neatceros nevienu apmetni, kur ļaudis sūdzētos par šo kaiti. Ļoti iespējams, ka daudzi reģistrētie slimojuši ar malāriju jau dzimtajā pusē un ieradušies salā ar palielinātu liesu.

Nāve no Sibīrijas mēra baznīcas grāmatās minēta tikai vienu reizi. Ne ļaunie ienāši, ne trakuma sērga salā vēl nav manīta.

Elpošanas orgānu slimības dod vienu trešdaļu mirušo un dilonis vien dod 15%. Baznīcas grāmatās ierakstīti vienīgi kristīgie, bet, ja vēl pieskaitītu muhamedāņus, kas visvairāk mirst ar diloni, tad iznāktu ietekmīgs procents. Nav šaubu, ka pieaugušos Sahalīnā stipri apdraud dilonis; šeit tā ir visbiežāk sastopamā un visbīstamākā slimība. Visvairāk mirst decembrī, kad Sahalīnā laiks ļoti auksts, ari martā un aprīlī; vismazāk — septembrī un oktobrī. Minēšu ar tuberkulozi mirušos pēc vecuma grupām:

No 0—20 gadiem

3%

„ 20—25

6%

It 3») rr

43%

„ 35—45

27%

„ 45—55

12%

„ 55—65

6%

„ 65—75

2%

Tātad vislielākās briesmas mirt ar diloni Sahalīnā draud cilvēkiem no 25—35 un no 35—45 gadiem — darba spējīgiem, zaļoksnējiem cilvēkiem Ar diloni nomirušo lielākā daļa ir katordznieki (66%). Šis darba spējīgo cilvēku un katordznieku pārsvars dod tiesības secināt, ka izsūtīto kolonijā ievērojami lielā mirstība ar diloni ir atkarīga galvenokārt no nelabvēlīgajiem dzīves apstākļiem cietuma kopējās kamerās un pārlieku smagajiem katorgas darbiem, kas strādātājam atņem vairāk nekā viņam var dot cietuma uzturs. Bargais klimats, visādas grūtības, kas jāpārcieš, darbu veicot, bēguļojot un sēžot karceros, nemierīgā dzīve kopējās kamerās, taukvielu trūkums uzturā, ilgas pēc dzimtenes — tie ir Sahalinas diloņa galvenie iemesli.

Sifiliss 1889. gadā reģistrēts 246 reizes ar 5 nāves gadījumiem. Tie visi, kā teikts pārskatā, bijuši veci sifilitiķi ar slimību otrā un trešā stadijā. Sifilitiķi, ko man gadījās redzēt, izskatījās nožēlojami; šie ielaistie, iesīkstējušie gadījumi liecināja, ka pilnīgi trūkst sanitārās uzraudzības, kas, ņemot vērā izsūtīto iedzīvotāju mazo skaitu, patiesību sakot, varētu būt ideāla. Piemēram, Rikovskā redzēju ebreju ar sifilitisku diloni, viņš sen nebija ārstējies, pamazām bruka kopā, un ģimene nepacietīgi gaidīja, kad viņš mirs, — un tas notika apmēram pusversti no slimnīcas! Baznīcas grāmatās ierakstīts, ka ar sifilisu miruši 13 cilvēki

1889. gadā reģistrēts 271 cingas slimnieks, no tiem nomiruši 6. Baznīcas grāmatās nāve no cingas minēta 19 reizes. Pirms 20 vai 25 gadiem šī slimība sala bijusi sastopama nesalīdzināmi biežāk nekā pēdējā gadu desmitā, un ar cingu miruši daudzi kareivji un ieslodzītie. Daži veci korespondenti, kas aizstāvējuši izsūtīto kolonijas nodibināšanu salā, pilnīgi nolieguši, ka šeit ir cinga, un tanī pašā laikā varen lielījuši kazu ķiplokus kā lielisku līdzekli pret cingu un rakstījuši, ka salas iedzīvotāji sagādājot ziemai simtiem pudu šā cingas pretlīdzekļa. Cinga, kas plosījās Tatāru krastā, diez vai saudzētu Sahalinu, kur dzīve posteņos nepavisam nebija labāka. Tagadējā laikā visbiežāk šo slimību ievazā ieslodzītie, kas ierodas ar Brīvprātīgo flotes tvaikoņiem. To apliecina arī medicīniskais pārskats. Apgabala priekšnieks un cietuma ārsts Aleksandrovskā man teica, ka 1890. gada 2. maijā ar tvaikoni «Pēterburga» atvesti 500 ieslodzīto un starp tiem vismaz 100 slimojuši ar cingu; ārsts 51 atbraukušo ievietojis lazaretē un sanitārajā punktā. Viens no šiem cingas slimniekiem, Poltavas mazkrievs, ko es vēl sastapu lazaretē, man stāstīja, ka viņš saslimis ar cingu Harkovas centrālcietumā Runājot par vispārējām vienpusīga uztura radītām slimībām, minēšu ne vien cingu, bet arī marasmu, ar kuru Sahalīnā mirst nevis veci cilvēki, bet darba spējīgie. Pārskatā minēts, ka viens miris 27, otrs 30, pārējie 35, 43, 46, 47, 48… gadu vecumā. Un diezin vai šeit ir pārrakstījies feldšeris vai garīdznieks, jo «vecuma marasms» kā nāves cēlonis pusmūža cilvēkiem un tādiem, kas vēl nav sasnieguši 60 gadus, baznīcas grāmatās minēts 45 reizes. No Krievijas izsūtītā noziedznieka vidējais mūža ilgums vēl nav zināms, bet, ja spriež aptuveni, tad sahalīnieši agri noveco, novārgst, un 40 gadus vecs katordznieks vai nometinātais lielāko tiesu izskatās jau pēc veča.

Ar nervu slimībām izsūtītie reti griežas lazaretēs. Piemēram, 1889. gadā neiralģijas un krampji reģistrēti tikai 16 reizes.[89] Acīm redzot, ārstējas tikai tie nervu slimnieki, kurus atved ar zirgu vai atved ar varu. Smadzeņu iekaisums, trieka un paralīze bijusi 24 gadījumos, 10 no tiem beigušies ar nāvi, krītamā kaite reģistrēta 31 reizi, garīgo spēju traucējumi — 25 reizes. Psihiski slimajiem, kā es jau teicu, Sahalīnā nav īpašu telpu; redzēju, ka Korsakovas apmetnē daži bija novietoti kopā ar sifilitiķiem, pie tam viens psihiski slimais, kā man stāstīja, aplipis ar sifilisu, bet citi, dzīvodami ārpus cietuma, strādājot tāpat kā veselie, bijuši piedzīvotāji, bēguši, tikuši sodīti. Es pats sastapu posteņos un apmetnēs diezgan daudz vājprātīgo. Atceros, ka Duē postenī kāds bijušais kareivis visu laiku spriedelēja par gaisa un debesu okeānu, par savu meitu Nadeždu, par Persijas šahu un par to, ka viņš nogalinājis Krusta pacelšanas baznīcas psalmotāju. Redzēju, ka Vladimirovkā kāds Vetrjakovs, kas izcietis piecus gadus katorgas soda, ar trulu idiota seju piegāja pie apmetņu priekšnieka J. kunga un, gluži kā draugs, sniedza viņam roku. «Kā tu mani sveicini?» J. kungs brīnījās. Izrādījās, ka Vetrjakovs atnācis palūgt, vai nevarētu no valsts dabūt namdara cirvi. «Sasliešu sev būdu, pēc tam celšu māju,» viņš teica. Sis cilvēks, kas jau sen atzīts par vājprātīgu un ko pārbaudījis ārsts, bija paranoiķis. Jautāju, kā sauc viņa tēvu. Vetrjakovs atbildēja: «Nezinu.» Un tomēr viņam izsniedza cirvi. Es jau nemaz nerunāju par tikumisku gara vājību, par progresīvās paralīzes sākuma periodu un tā tālāk, kad nepieciešama vairāk vai mazāk rūpīga diagnozes noteikšana. Visi šie cilvēki strādā un tiek turēti par veseliem. Daži jau atbrauc slimi vai ved sev līdzi slimības iedīgli; piemēram, baznīcas grāmatā ierakstīts, ka ar progresīvo paralīzi miris katordznieks Gorodovs, kas notiesāts par slepkavību ar iepriekšeju nodomu, kuru viņš izdarījis, varbūt jau būdams slims. Bet citi saslimst Sahalinā, kur katru dienu un katru stundu ir pietiekami iemeslu, lai novārdzis cilvēks ar iedragātiem nerviem sajuktu prātā

Saslimšana ar kuņģa un zarnu kaitēm 1889. gadā reģistrēta 1760 reizes. Desmit gados miruši 338; no šī skaita 66% ir bērni. Visbīstamākie mēneši bērniem ir jūlijs un it īpaši augusts, kuros mirusi vesela trešdaļa no šiem 66%. Arī pieaugušie no kuņģa un zarnu kaitēm visvairāk mirst augustā, varbūt tāpēc, ka šajā mēnesī nārsto zivis, ar kurām sahalīnieši pārēdas. Kuņģa katcirs šeit ir parasta slimība. Kaukāzieši Sahalīnā vienmēr sūdzas, ka viņiem «sāpot sirds» un pēc rudzu maizes un cietuma viras ēšanas viņiem uznāk vemšana.

Ar sieviešu slimībām 1889. gadā lazaretē slimnieces nākušas diezgan maz, tikai 105 reizes. Taču jāpiebilst, ka kolonijā gandrīz nemaz nav veselu sieviešu. Kāda aktā, ko sastadijusi katordznieku pārtikas komisija, kurā piedalījies medicīniskās da|as pārzinis, starp citu, teikts: «Apmēram 70% izsūtīto katordznieču sirgst ar hroniskām sieviešu slimībām.» Dažreiz visā jaunatvesto katordznieču grupā neesot nevienas veselas sievietes.

No acu slimībām visbiežāk sastopams konjuktivīts; tā epidēmiskā forma cittautiešu vidū nekad nerimstas.' Par smagākām acu slimībām neko nevaru pateikt, jo pārskatā visas acu slimības izteiktas ar vienu skaitli — 211. Mājelēs redzēju vienačus, aklus un ar kataraktu slimojošus; redzēju arī aklus bērnus.

Ar traumatiskiem ievainojumiem, ar izmežģījumiem, kaulu lūzumiem, sasitumiem un visāda veida brūcēm 1889. gadā ārsta palīdzību meklējuši 1217 cilvēki. Tie visi bijuši ievainojumi, kas gūti darbā, nelaimes gadījumos, bēgot (šāvienu brūces), kautiņos. Pie šis grupas pieskaitīti 4 gadījumi, kad lazaretē atvestas izsūtītās katordznieces, ko piekāvuši viņu piedzīvotāji[90]. Apsaldējumi reģistrēti 290 reizes.

Nedabiski nāves gadījumi pareizticīgo iedzīvotāju vidū 10 gados bijuši 170. No tiem — 20 cilvēki pakārti, izpildot nāves sodu, 2 pakārušas nezināmas personas, bijušas 27 pašnāvības, pie tam Ziemeļsahalīnā nošāvušies (viens nošāvies, stāvēdams sardzē), bet Dienvidsahalīnā noindējušies ar kurpītēm; daudzi noslīkuši, nosaluši, daudzus koki nospieduši; vienu saplosījis lācis. Bez tādiem iemesliem kā sirds trieka, sirds plīsums, apopleksija, auguma vispārējā paralīze un tā tālāk, baznīcas grāmatās vēl minēti 17 «pēkšņā nāvē» miruši cilvēki; no tiem vairāk nekā puse vecumā no 22 līdz 40 gadiem un tikai viens bijis pāri par 50 gadiem.

Tas arī ir viss, ko varu sacīt par saslimšanas gadījumiem izsūtīto kolonijā. Lai gan infekcijas slimību izplatība ir ārkārtīgi maza, tomēr man tā jāatzīst par nozīmīgu, kaut vai balstoties uz nule minētajiem skaitļiem, 1889. gadā medicīnisko palīdzību lūguši 11 309 slimnieki: tā kā vasarā lielākā daļa katordznieku dzīvo un strādā tālu ārpus cietuma, bet feldšeri ir tikai pie lielām katordznieku grupām un tā kā nometināto vairākumam lielo attālumu un sliktā laika dēļ nav iespējas iet un braukt uz lazaretēm, tad šis skaitlis galvenokārt skar to iedzīvotāju daļu, kuri dzīvo posteņos ārstniecības punktu tuvumā. Pēc pārskata datiem 1889. gadā miruši 194 jeb 12,5% no katriem 1000 iedzīvotājiem. Ar šādu mirstības skaitli varētu radīt brīnišķīgu ilūziju un atzīt mūsu Sahalīnu par visveselīgāko pasaules novadu; taču jārēķinās ar šādu apsvērumu: parastos apstākļos bērnu ir vairāk nekā puse no visu mirušo skaita, vecu cilvēku — nedaudz mazāk par ceturtdaļu, bet Sahalīnā taču bērnu ir ļoti maz, vecu cilvēku nav gandrīz nemaz, tātad koeficients 12,5%, patiesību sakot, skar tikai darba spējīga vecuma cilvēkus; turklāt tas parādīts zemāks, nekā ir īstenībā, jo, šo procentu aprēķinot, pieņemts, ka salā ir 15 000 iedzīvotāju, tas ir, vismaz pusotras reizes vairāk, nekā ir īstenībā.

Pašreiz Sahalīnā ir trīs ārstniecības punkti, katrā apgabalā pa vienam: Aleksandrovskā, Rikovskā un Korsakovā. Klīnikas tāpat kā senāk sauc par apgabala laza. retēm, bet tās mājeles vai kameras, kur novieto slimniekus ar slimības vieglākām formām, — par sanitārajiem punktiem. Katrā apgabalā jābūt vienam ārstam, bet visu darbu vada medicīniskās daļas pārzinis, medicīnās doktors. Militārajām vienībām ir savas lazaretes un ārsti, un nereti gadās, ka kara ārsti pagaidām izpilda cietuma ārstu pienākumus: tolaik, kad es biju Sahalīnā, medicīniskās daļas pārzinis bija aizbraucis uz cietumu izstādi un cietuma ārsts bija iesniedzis atlūgumos, tāpēc Aleksandrovskas lazareti pārzināja kara ārsts; ari Duē cietumā, eksekūcijā, kurā noskatījos, kara ārsts aizstāja cietuma ārstu. Sahalīnas lazaretēs ir spēkā civilo ārstniecības iestāžu noteikumi, un lazaretes uztur par cietumu līdzekļiem.

Teikšu dažus vārdus par Aleksandrovskas lazareti. Tajā ir vairāki baraku sistēmas   korpusi, un lazarete paredzēta 180 gultām. Kad es tuvojos lazaretei, jauno baraku smagie, apaļie baļķi spīdēja saulē un no tiem dvesa sveķu smarža. Aptiekā viss jauns, mirdz un lais¬tās, ir pat Botkina krūšutēls, ko pēc fotogrāfijas izvei¬dojis kāds katordznieks. «Izskatās mazliet citāds nekā Botkins,» feldšeris sacīja, lūkodamies uz šo krūšutēlu. Kā jau tas parasts — milzīgas kastes ar cortex  un radix , no kuriem lielo pusi ārstniecībā jau sen vairs nelieto. Eju tālāk uz barakām, kurās ir slimnieki. Šeit ejā starp divām gultu rindām grīda noklāta ar egļu sku¬jām. Dēļu gultas. Vienā guļ Duē cietuma katordznieks ar pārgrieztu rīkli; brūce pusveršoku gara, sausa, dziļa; dzirdams, kā sīc gaiss. Slimnieks sūdzas, ka darbā vi¬ņam uzgāzies nogruvums un saspiedis sānus; viņš lū¬dzis, lai laiž uz ārstniecības punktu, bet feldšeris viņu nepieņēmis, un viņš, nespēdams pārciest šo apvaino¬jumu, mēģinājis izdarīt pašnāvību, gribējis pārgriezt sev rīkli. Kakls nebija apsaitēts; brūce atstāta savā vaļā. Pa labi no šā slimnieka — 3—4 aršīnas no viņa guļ ķīnietis ar gangrēnu, pa kreisi — katordznieks, kas slimo ar rozi... Kaktā kāds cits ar rozi... Operētiem slimniekiem apsēji netīri, jūras virves plūksnas pēc iz¬skata tik šaubīgas, it kā pa tām butu staigājuši. Feld¬šeri un apkalpotāji nedisciplinēti, jautājumus nesaprot un rada manī īgnumu. Tikai viens katordznieks Sozins, kas pirms notiesāšanas bijis feldšeris, kā redzams, zina, kāda kārtība ir krievu slimnīcās, un, šķiet, visā šajā slimnīcas apkalpotāju bara viņš ir vienīgais, kas ar iz-turēšanos pret savu darbu neapkauno dievu Eskulapu.

Pēc brīža es sāku pieņemt ambulancē slimniekus. Pieņemamā telpa blakus aptiekai, jauna; smaržo svaigs koks un laka. Galds, pie kura sēž ārsts, norobežots ar dēļu režģi, gluži kā bankas kantorī, tāpēc pieņemšanas laikā slimnieks tuvu nepienāk un ārsts lielāko tiesu izmeklē viņu pa gabalu. Pie galda blakus ārstam sēž izglītots feldšeris, nesaka ne vārda, virpina pirkstos zīmuli un izturas tā, it kā viņš asistētu eksāmenā. Turpat pieņemamā telpā pie ieejas durvīm stāv uzraugs ar revolveri, šurpu turpu staigā vīrieši, meitieši. Šī dīvainā situācija slimniekus samulsina, un, manuprāt, neviens sifilitiķis un neviena sieviete nesadūšosies stāstīt par savu slimību ar revolveri bruņotā uzrauga un svešo vīriešu klātbūtnē. Slimnieku nav daudz. Tie visi saslimuši vai nu ar febris sachaliensis, vai ar ekzēmu, vai «sāp sirds», vai arī tie ir simulanti; slimie katordznieki neatlaidīgi lūdz, lai viņus atbrīvotu no darbiem. Atved zēnu ar augoni uz kakla. Jāpārgriež. Es lūdzu, lai iedod skalpeli. Feldšeris un divi vīrieši pielec kājās, kaut kur aizsteidzas, pēc brītiņa atgriežas un sniedz man skalpeli. Izrādās, ka tas ir neass, bet man apgalvo — nevarot būt, jo atslēdznieks nesen to esot uzasinājis. Feldšeris un vīrišķi atkal steidzas kaut kur un pēc pāris minūtēm atnes vēl vienu skalpeli. Sāku griezt — izrādās, ka arī šis ir neass. Lūdzu atšķaidītu karbolskābi, man iedod, bet ne drīz; redzams, ka šis šķidrums šeit tiek lietots reti. Nav ne mazgājamās bļodas, ne vates piciņas, ne zondu, ne kārtīgu griežņu, pat ūdens nav pietiekamā daudzumā.

Šajā lazaretē vidējais ambulatorisko slimnieku skaits dienā — 11 cilvēki, vidējais skaits gadā (piecu gadu laikā) 2581; vidēji ik dienas 138 klīnisko slimnieku.

Lazaretē ir vecākais   un jaunākais ārsts, divi feldšeri, vecmāte (viena pa diviem apgabaliem) un apkalpotāji, bail pat teikt — GO cilvēki: 48 vīrieši un 20 sievietes. 1889. gadā šās slimnīcas vajadzībām izdoti 27 832 rbļ. un 96 kap.  1889. gada pārskatā teikts, ka visos trijos apgabalos bijusi 21 tiesu medicīnas apskate un līķu uzšķēršana. Apliecināti 7 miesas bojājumi, grūtnie¬cība konstatēta 58 gadījumos un 67 reizes noteikts, vai noziedznieks spēj izciest tiesas piespriesto miesas sodu.

Izrakstu izziņas no tā paša pārskata, bet attiecībā uz slimnīcas inventāru. Visās trijās lazaretēs bijis 1 ginekoloģijas instrumentu komplekts; 1 laringoskopijas instrumentu komplekts; 2 maksimālie termometri, abi sasisti; 9 «miesas temperatūras mērīšanas» termometri, 2 no tiem sasisti; 1 «augstas temperatūras mērīšanas» termometrs; 1 troakārs; 3 Pravaca šļirces, no tām vienai salauzta adata; no alvas pagatavotas 29 skalojamās ierīces; 9 grieznes, no tām 2 salauztas; 34 klistīra caurulītes; 1 drenāžas caurulīte; 1 liels miezeris, ieplaisājis, ar stampiņu; 1 bārdas naža uzasināšanas siksna; 14 asinssūkšanas bankas.

No «Saraksta par saņemtiem un izlietotiem medikamentiem Sahalīnas salas civilresora ārstniecības iestādē:?» redzams, ka visos trijos apgabalos pārskata gada laikā izlietoti: 36'/2 pudu sālsskābes un 26 pudi hlorkaļķa; I8V2 mārciņas karbolskābes; 56 mārciņas Aluminum ciudum. Vairāk nekā puds kampara. Viens puds un 9 mārc. kumelīšu. Viens puds un 8 mārc. hinas mizas un 5V2 mārc. paprikas (bet, cik izlietots spirta, tas «Sarakstā» nav teikts). 1 puds ozolu mizas. Pusotra puda piparmētru; '/2 puda arnikas; 3 pudi altejas sakņu; 3V2 puda terpentīna; 3 pudi olīveļļas; 1 puds un 10 mārciņas kokeļļas. Puspuda jodoforma… Pavisam, neieskaitot kaļķus, sālsskābi, spirtu, dezinficēšanas un pārsiešanas līdzekļus, pēc «Saraksta» datiem izlietoti sešdesmit trīs ar pusi pudu zāļu; Sahalīnas iedzīvotāji tātad var palielīties, ka 1889. gadā viņi izlietojuši milzīgu zāļu devu.

No likuma pantiem, kuriem ir sakars ar izsūtīto veselību, minēšu divus: 1) darbi, kas kaitīgi ietekmē veselību, netiek pieļauti, pat ja to vēlas paši ieslodzītie (Ķeizara apstiprinātais valsts padomes 1806. gada 6. janvāra ieskats, 11. pants) un 2) grūtnieces pirms bērna piedzimšanas un pēc bērna piedzimšanas četrdesmit dienas pēc dzemdībām tiek atbrīvotas no darbiem. Pēc šā termiņa sievietēm, kas savus bērnus zīda ar krūti, darbi tiek atviegloti tādos apmēros, kādos tas nepieciešams, lai novērstu kaitējumu mātei vai viņas zīdainim. Notiesātām sievietēm bērna zīdīšanai ar krūti tiek dots pusotra gada ilgs laiks. «Nolikums par izsūtītajiem», 297. pants. 1890. gada izdevums.

PIEZĪMES NO SIBĪRIJAS

Apraksti pirmoreiz iespiesti avīzē «Новое время», 1890. g., 5142., 5143., 5144., 5145., 5146., 5147. nr., 5168., 5172. nr. un 5202. nr. Paraksts: Antons Čehovs.

Pirmajām sešām nodaļām virsraksts «No Sibīrijas», pēdējām trijām nodaļām — «Pa Sibīriju». Nosūtot aprakstos redaktoram A. S. Suvorinam, Čehovs viņam raksta 1890. gada 20. maijā: «Kopējo virsrakstu var likt «No Sibīrijas».»

Ievietojot 5168. nr. septīto aprakstu, avīzes «Новое время» redakcija iespiedusi piebildi: «Iepriekšējie seši rakstiņi iespiesti vairākos avīzes «Новое время» numuros. Autors pirms ceļošanas uz Sahalīnu gatavojies šim braucienam, izpētot visu literatūru par ceļojumiem uz šo salu. Mājup viņš dosies atkarībā no apstākļiem vai nu ar pirmo pagadījušos Brīvprātīgo flotes kuģi, vai brauks pāri Lielajam okeānam, cauri Amerikai un pāri Atlantijas okeānam. Jaunākās ziņas no autora pa telegrāfu esam saņēmuši no Nikolajevskas pie Amūras.»

Cehovs aprakstus sacerējis 1890. gada vasarā, ceļojot uz Sahalīnu.

Ceļā Čehovs «rakstījis īsu dienasgrāmatu», kur līdzās dabas tēlojumiem, dažādu tipu, sadzīves ainu, epizožu uzskicējumiem pierakstījis savas domas par šā novada nākotni.

Dodamies ceļā, Čehovs brīdinājis Suvorinu, ka ceļojuma laikā viņš sūtīšot avizei «sestdienas rakstus» ne agrāk kā no Tomskas, «jo līdz Tomskai viss jau apbraukāts, aptēlots un nebūs interesants» (1890. gada 18. aprīli). Sie «sestdienas raksti», ko autors sadalījis nodaļās, pēkšņi izbeidzas ar Jeņisejas novada aprakstu.

No Maskavas Čehovs izbrauca 1890. gada 21. aprīli. Līdz Jaroslavļai viņš brauca pa dzelzceļu, no Jaroslavļas līdz Fermai — ar tvaikoni pa Volgu un Kamu, no Permas līdz Tjumeņai — pa dzelzceļu (apstādamies Jekaterinburgā); no Tjumeņas līdz Baikālam

brauca ar zirgiem (apstādamies Tjumeņā, Išimā, Tomskā, Krasnojarskā un Irkutskā); ar tvaikoni pāri Baikālam, pēc tam atkal ar zirgiem* līdz Sretcnskai; no Sretenskas ar tvaikoni pa Silkas un Amūras upi iīdz Nikolajevskai un pāri Tatāru jūras šaurumam uz ZiemeJsahalīnu. Sibīrijas dzelzceļa tolaik vēl nebija, un Cehovam vajadzēja braukt ar zirgiem pa «drausmīgiem ceļiem» vairāk nekā četri tūkstoši verstu. Gandrīz divi mēneši ilgajā «ceļošanā ar zirgiem un zirģeļiem» pa Sibīriju rakstnieks, pēc viņa paša vārdiem, «izmisīgi cīnījies» ar salu, ar pārplūdušām upēm, «ar neizbrienamiem dubļiem, ar dzīvi pusbadā un vēlēšanos kārtīgi izgulēties».

Lai gan brauciena apstākļi bija nelabvēlīgi un ceļā daudz kas jāpārcieš, Cehovs pats bija apmierināts ar uzsākto ceļojumu: «Braukt bija grūti, brīžiem neciešami un pat mokoši (vēstulē I. L. Ļeontjevam-Sčeglovam 1890. gada 5. jūnijā), bet es tomēr esmu apmierināts un saku paldies dievam, ka viņš man devis spēku un iespēju doties šajā ceļojumā» (vēstulē N. A. Ļeikinam 1890. gada 5. jūnijā). Pacilātā, «rosmigā» oma Cehovam neapsīkst visā ceļojuma laikā. Dzejnieks V. Dolgorukovs, kas ar Čehovu saticies Omskā, atceras, ka rakstnieks «izskatījies pēc pilnīgi vesela, spēka un enerģijas pilna cilvēka» (žurnālā «Сибирский наблюдатель», 1904. g., 7., 8. nr.). I. V. Bagaševs — Sibīrijas avīžu korespondents, kas redzējis Čehovu Ņerčinskas pilsētā, — savā dienasgrāmatā ierakstījis: «Vakar pie Mokejeva (viesnīcas īpašnieka) iepazinos ar beletristu Čehova kungu; viņš brauc uz Sahalīnu. Pārnakšņot nepalika, baidījās, ka nepaspēšot nokļūt uz tvaikoni. Zinātkārs vīrs, pavisam citāds nekā ierēdņi. Taujāja par Ņerčinsku, par Karu, par ārstiem, brīnījās, ka šeit esot muzejs. Mokejevs ir vecs lapsa: visus caurbraucējus godina par «ekselencēm» un neviens neiebilst, tikai Ctehova] kungs attieksmē uz sevi gan iebilda» (žurnāls «Забайкалье», Citā, 1854. g., 7. nr.).

Pēc vēstulēm no Austrumsibīrijas var spriest par lielo ietekmi, kādu šā novada daba atstājusi uz rakstnieku. «Ārkārtīgi krāšņas ainavas», «īpatnējais un jaunais, ko sastapu… Sibīrijā»: meži, kalni, Jeņiseja, Angara, Baikāls, Amūra «apveltīja mani ar tādām izjūtām, kas simtkārt atlīdzinājušas man par visām pārciestajām kūleņkolēģijām un likušas man nolamāt Levitānu par stulbeni, ka tas bija tik liels muļķis un nebrauca kopā ar mani» — viņš raksta M. P. Cehovai 1890. gada 6. jūnijā.

Cehovs 1890. gada 10. jūlijā ieradās Sahalīnā, un spriegais darbs, ko viņš veica, trīs mēnešus uzturēdamies salā, neļāva viņam pabeigt aprakstus par Sibīriju.

Cehova brauciens cauri Sibīrijai uz Sahalīnu, lai izpētītu izsūtīto dzīvi, notika tolaik, kad jautājums par kolonistu apmešanos Sibīrijā kļuva aktuāls. Pagājušā gadsimta beigās sakarā ar Krievijas sabiedriskās dzīves uzplaukumu Sibīrijas progresīvajās aprindās arvien biežāk un biežāk skanēja protesta balsis pret varmācīgu Sibīrijas un Sahalīnas kolonizēšanu, pret varas iestāžu patvaļu un izsūtīto un katordznieku beztiesisko stāvokli, pret visu, kas bremzēja novada normālu attīstību. Par spīti cenzūras aizliegumiem, šie jautājumi arvien neatlaidīgāk iekļuva presē («Восточное обозрение», 1890. g., 9. nr., 17. nr., 19. nr„ 22. nr.).

īsi pirms Cehova brauciena G. Uspenskis 1888. gadā apceļoja Sibīriju un publicēja «Vēstules no ceļa», kurās spilgti attēloja Sibīrijas pārceļotāju grūto stāvokli. Amerikas žurnālists Kenans 1885.—1886. gadā, pētīdams Krievijas politisko trimdinieku stāvokli Sibīrijā, uzrakstīja aprakstu ciklu «Sibīrija un trimda».

Sibīrijas vietējās avīzes, kas savā laikā reaģēja uz G. Uspenska un Kenana ierašanos, ar interesi vēroja arī Cehova ceļojumu, šad tad pārdrukādamas viņa aprakstus gan saīsinātā, gan nesaīsinātā veidā («Сибирский вестник», 1890. g., 59. nr., 91. nr., «Восточное обозрение», 1890. g., 23. nr., 30. nr., 34. nr., 1891. g., 4. nr.).

Rakstnieka laikabiedri uzsvēra, ka apraksti sarakstīti talantīgi. «Cik lieliska te bija A. Cehova vēstule no Sibīrijas!» I. Repins rakstīja V. Stasovam 1890. g. 25. jūlijā (grāmata «Переписка», 2. sējums, izd. «Искусство», M.-Ļ., 1949. g., 153. Ipp.). «Cik milzīgs, tiri stihisks spēks ir Antons Cehovs .. . Lūk, tagad viņš brauc uz Sahalīnu un sūta no ceļojuma savas korespondences, izlasu, un kļūst vieglāka sirds: mēs neesam apsīkuši, mums ir talantīgs vīrs, kas darītu godu jebkuram laikmetam,» raksta V. A. Tiihonovs savā dienasgrāmatā («Литературное наследство», 68. sējums, PSRS ZA izd., M„ 1960. g., 496. Ipp.).

Batenbergs Aleksandrs (1857—1893), no 1879. līdz 1886. gadam bija Bulgārijas kņazs. Būdams nikns Krievijas un Bulgārijas draudzības pretinieks, viņš īstenoja politiku, kas pilnīgi atbilda Austrijas un Vācijas interesēm, un ar to radīja bulgāru tautā krasu neapmierinātību.

Ribo Teodils (1839—1916), franču psihologs.

Vigels Filips (1786—1856), memuārists, ceļotājs, sarakstījis «Atmiņas» (izdotas 1864.—1865. gadā) par muižnieku aprindām un dzīvi Krievijā XIX gadsimta pirmajā ceturtdaļā.

Gončarovs Ivans (1812—1891), rakstnieks. А. P. Cehovs raksta par viņa grāmatu «Fregate «Pallāda»».

Sibirļakovs Aleksandrs (1849—1893), zeltrūpnieks, pievērsies Ziemeju jūras ceļa apguvei. Cehovs raksta par braucienu 1880. gadā pa Karas jūru uz Jeņisejas grīvu. Pārskats par šo braucienu publicēts «Krieviijas Ģeogrāfu Biedrības Austrumsibīrījas Nodaļas Vēstīs».

SAHALINAS SALA No cejojuma piezīmēm

Pirmās deviņpadsmit nodaļas iespiestas žurnālā «Русская мысль», 1893. g., 10. nr„ 11. nr., 12. nr., 1894. g. 2. nr., 3. ar., 5. nr„ 6. nr., 7. nr. Ar nenozīmīgiem pārveidojumiem un papildinājumiem XX, XXI, XXII, XXIII nodaļu atsevišķā izdevumā laidis klajā žurnāls «Русская мысль», 1895. g. XXII nodaļa jau pirms grāmatas izdošanas publicēta zinātniski literārā rakstu krājumā «Palīdzība bada cietējiem», avīzes «Русские ведомости», 1892. gada izdevumā. Autors izdarījis jaunus labojumus un ietilpinājis to Kopotu rakstu X sējumā.

PSRS Valsts V. I. Ļeņina bibliotēkas rokrakstu nodaļā ir «Sahalīnas salas» manuskripta melnraksts ar daudziem labojumiem (pirmās četras lappaises atrodas PSRS Valsts Centrālajā literatūras un mākslas arhīvā). Turpat ir ari XVIII, XIX, XX, XXI nodaļu manuskriptu tīrraksta fragmenti un «Русская мысль» korektūras lapas ar Čehova labojumiem.

Grāmata «Sahalīnas sala» ir А. P. Čehova 1890. gada Sahalīnas ceļojuma rezultāts. Dažiem rakstnieka laikabiedriem, viņa tuviniekiem un paziņām šis brauciens šķita «nejaušs», «negaidīts»; tas ievērojamā mērā izskaidrojams ar to, ka Čehovs rūpīgi slēpis savus nodomus. «Es personiski braucu nieku dēļ,» Cehovs raksta Suvorinam 1890. gada 9. martā. Vēlāk «Sahalīnas salā» Cehovs raksta: «Šis ceļojums man sāk likties visai liela vieglprātība.» Bet īstenība ceļojums uz Sahalīnu — īsts Cehova sabiedrisks varoņdarbs — ir pavisam likumsakarīgs fakts rakstnieka dzīvē un daiļradē. Sis fakts bija saistīts ar Čehova kritisko attieksmi, pret sociālo īstenību, kas 80. gadu beigās kļuva arvien asāka, ar atbildības jūtām pret tautu un savu valsti, ar neapmierinātību ar savu daiļradi. «Ja atkal runāju vaļsirdīgi, tad es savu literāro darbību vēl nemaz neesmu sācis» (1888. gada 27. oktobra vēstule Suvorinam). «Es pats par savu darbu, tāpēc ka tas ir tik niecīgs… apmierinājumu nejūtu… Man ir par agru žēloties, bet nekad nav par agru sev jautāt: vai es daru darbu vai niekojos» (Suvorinam rakstītajā vēstulē 1888. gada 26. decembri). Tā rakstīja prasīgs mākslinieks gados, kad viņa talants bija vispāratzīts, kad par klajā laisto stāstu krājumu («Krēslas stundā», 1887) viņš saņēma no Zinātņu akadēmijas Puškina prēmiju, kad jau bija raditi tādi izcili darbi kā «Stepe», «Ivanovs», «Ugunis» un citi. «Garīgās pacilātības ziņā 1888.—1889. gadi Antonam Pavlovičam bija ļoti neparasti,» atceras viņa brālis Mihails («Antons Cehovs un viņa sižeti», M., 1923, 49. lpp.). Brauciens uz Sahalīnu saasināja protesta jutas, kas brieda Cehova daiļradē kopš 80. gadu otrās puses. Atbildot uz I. L. Leontjeva — Sčeglova vēstuli, kurā tas zūdījās par «bēdīgiem jauniem notikumiem», nerazdams tiem izskaidrojumu («Fofanovs sēž trako mājā, Gļebam Uspenskim rādās halucinācijas … Barancevičs tīko izsaukt uz divkauju kadu nelieti un nomirt, kā nomira Ļermontovs» (1890. gada 20. martā), Cehovs rakstīja, ka nepieciešams meklēt atbildi uz visus mokošo jautājumu: «Ko darīt?» Ja šāda atbilde būtu atrasta, tad «Fofanovs nesēdētu trako mājā, Garšins vēl tagad būtu dzīvs, Barancevičs nebūtu ļāvies grūtsirdībai, mums nebūtu tik skumji un apnicīgi kā tagad, Jūs netiektos uz teātri un es uz Sahalinu» (1890. gada 22. martā).

Pētīdams literatūru par Sahalinu jau pirms brauciena, Cehovs daudz interesējās par krievu ceļotājiem Prževaļski, Ņeveļski, Bošņaku. Viņi saistīja rakstnieku ar kvēlo mīlestību uz dzimteni, uz savu darbu, ar drosmi un čaklumu, ar pašaizliedzīgu kalpošanu sabiedriskam pienākumam, ar tikumisko cēlumu. Par «milzīgo audzinošo nozīmi», «diženo skolu», kāda ir personīgai priekšzīmei, «varoņdar bam», Cehovs rakstīja nekrologā par ceļotāju Prževaļski. «Mūsu slimajā laikmetā . .. varoņi vajadzīgi tikpat kā saule… Viņu personības — tie ir dzīvi dokumenti, kuri rāda sabiedrībai, ka… ir vēl cita kaluma cilvēki, varoņdarbu veicēji, ticības un skaidri apzināta mērķa cilvēki» (410. lpp.).

Ar tiekšanos meklēt atbildi uz mokošajiem jautājumiem, iepazīt dzimto zemi, uzkrāt jaunus, vēl neizjustus iespaidus, izskaidrojama Cehova «klejošana» 80. gadu beigās. Braucieni uz Ukrainu, uz Kaukāzu, uz Krimu rakstniekam sniedza tikai īslaicīgu apmierinājumu. Rodas jauni ceļojumu plāni: uz Volgu, uz Vidusāziju, uz Persiju. 1889. gada vasarā pēc brāļa Nikolaja nāves, kas dziļi satrieca Antonu Pavloviču, viņš atkal devās uz Krimu, bet izrādījās, ka brauciens ir «pārāk parasts», bezkrāsains: «Es braucu uz Jaltu un nepavisam nezinu, kādēļ tur braucu» (I. Cehovam, 1889. gada 16. jūlijā). Cehovs grozīja turpmākā ceļojuma plānu un atgriezās Maskavā. Sinī laikā, šķiet, nobriedis viņa lēmums doties uz

Sahalīnu. Cehovs gribēja ielūkoties tādos Krievijas nostūros, kur netaisnība, despotisms, varmācība izpaužas sevišķi kaili, un, padarīdams to par atklātības guvumu, pamodināt sabiedrībā atbildību par to, kas notiek valstī. «Mēs esam sapūdējuši cietumos mii joniem cilvēku,» viņš rakstīja Suvorinam, «sapūdējuši velti, bez apdoma, barbariski; mēs esam dzinuši cilvēkus, važās iekaltus, salā desmitiem tūkstošus verstu, aplipinājuši ar sifilisu, samaitājuši, vairojuši noziedzniekus un to visu novēluši uz cietumu priekšniekiem ar sarkaniem deguniem» (1890. gada 9. martā).

Cehova brauciens uz Sahalinu bija it kā atbilde uz liberālajā, narodņiciskajā kritikā iesakņojušos uzskatu, ka viņš ir vienaldzīgs, bezprincipu, politiski indiferents rakstnieks. Sakarā ar rakstiņu žurnālā «Русская мысль» (1890. gada 3. nr.) viņš dažas dienas pirms aizbraukšanas rakstīja šā žurnāla redaktoram V. M. Lavrovam: «Es varbūt neatbildētu pat uz ļaunprātīgu apmelojumu, bet šinīs dienās uz ilgu laiku aizbraucu no Krievijas, varbūt nekad vairs neatgriezīšos, un es nespēju nociesties neatbildējis. Bezprincipu rakstnieks vai nelietis, kas ir viens un tas pats, es nekad neesmu bijis» (1890. gada 10. aprīli).

Pilnīgi apzinādamies, cik sarežģīts un grūts būs veicamais ceļojums, Cehovs saprata sava iecerētā darba lielo sabiedrisko nozīmi, lai gan ar viņam piemītošo kautrību šaubījās par saviem spēkiem. «Sahalīna ir vajadzīga un interesanta,» viņš rakstija Suvorinam 1890. gada 9. martā, «tikai žēl, ka turp braucu es, nevis kāds cits, kas šajos jautājumos vairāk saprot un vairāk spētu ieinteresēt sabiedrību.. .» — «Braucu pilnīgi pārliecināts, ka mans ceļojums nedos vērtīgu ieguldījumu ne literatūrā, ne zinātnē: tam man nepietiks ne zināšanu, ne laika, ne pretenziju… Varbūt es nepratīšu neko uzrakstīt, bet tomēr brauciens manā apziņā nezaudē savu aromātu: lasīdams, apkārt lūkodamies un klausīdamies, es daudz ko uzzināšu un iemācīšos. Nemaz vēl neesmu sācis braukt, bet no grāmatām, ko tagad esmu izlasījis nepieciešamības dēļ, uzzināju daudz tāda, kas jāzina ikvienam 40 pletnes sitienu apdraudētam cilvēkam un ko es savas neizglītības dēļ līdz šim nezināju. Turklāt brauciens, manuprāt, ir nepārtraukts pusgadu ilgs darbs, fizisks un garīgs, bet man tas nepieciešams, jo esmu mazkrievs un jau sāku apslinkoties. Vajag sevi dresēt.» Jau pēc šās vēstules redzams, ka rakstniekam bija jāpārvar to cilvēku pretestība, kas šaubījušies par iecerētā ceļojuma lietderību. «Jūs rakstāt, ka Sahalīna nevienam neesot vajadzīga un nevienam neesot interesanta,» Cehovs turpina. «Vai nu tas ir tiesa? Sahalīna var būt nevajadzīga un neinteresanta tikai tai sabiedrībai, kas neizsūta uz turieni tūkstošiem cilvēku un neizdod par to miljonus … Sahalīna ir vieta, kur valda nepanesamas ciešanas, kādas vien spēj izciest brīvi un nebrīvi cilvēki… Man žēl, ka neesmu sentimentāls, citādi es sacītu, ka uz Sahalīnai līdzīgām vietām mums jābrauc tās pielūgt, tāpat kā turki brauc uz Meku.»

Čehovs savam ceļojumam gatavojās ļoti enerģiski un rūpīgi vairākus mēnešus (no 1889. gada beigām līdz 1890. gada aprīļa vidum). Viņš sīki iepazinās ar krimināltiesībām, ar Krievijas cietumu un izsūtīšanas vēsturi, ar Sahalīnas kolonizēšanu, lasīja darbus, ko sarakstījuši salas pētnieki: ģeologi, etnogrāfi u. c., lasīja krievu un ārzemju ceļotāju (Krūzenšterna, Gončarova u. c.) grāmatas, krievu rakstnieku darbus par katorgu un trimdu (S. Maksimova, Dostojevska, Koroļenko), avīžu un žurnālu korespondences, Cietumu galvenās pārvaldes oficiālos pārskatus. Skarbi nosodīdams tos mūsdienu rakstniekus, kas nezina «ne dzimtās zemes vēsturi, ne ģeogrāfiju, ne dabaszinātnes, ne reliģiju, ne administrāciju, ne tiesvedību» (vēstule Suvorinam 1889. gada 15. maijā), Cehovs aizrautīgi pētīja materiālus nākamajai grāmatai. Jau pirms braukšanas viņš galvenajos vilcienos sastādīja bibliogrāfiju (sešdesmit pieci nosaukumi)[96] un sarakstīja pēc viņa rīcībā esošiem avotiem nākamās grāmatas dažas daļas, kurām nebija nepieciešami personiskie novērojumi: īsu ģeogrāfisko aprakstu, Sahalīnas pētīšanas vēsturi (ietilpinātas grāmatas pirmajā un otrajā nodaļā). «Osmu jau sācis rakstīt par Sahalīnu. Uzrakstīju kādas piecas lappuses par «Salas pētīšanas vēsturi». Liekas tīri labi, skan it kā gudri un autoritatīvi. Sāku arī ģeogrāfiju ar grādiem un zemesragiem…» Cehovs raksta Suvorinam 1890. gada 4. marta. «Sēžu mājās caurām dienām un lasu, cik maksājusi tonna Sahalīnas ogļu 1863. gadā un cik maksājusi tonna Sanhajas ogļu, lasu par amplitūdām un NO, NW, SO un pārējiem vējiem, kas pūtīs uz mani, kad vērošu pats savu jūras slimību pie Sahalīnas krastiem. Lasu par augsni, augsnes apakškārtu, par smilšainiem māliem un mālainām smiltīm» (vēstule M. Caikovskim 1890. gada 16. martā).

Posdamies uz Sahalīnu, Cehovs rūpējās, lai viņam ļautu brīvi apskatīt visus salas cietumus un apmetnes. Viņš griezās pēc atbalsta pie Cietuma galvenās pārvaldes priekšnieka Galkina-Vraska un pie baroneses Ikskulas, kā to viņam bija ieteikuši paziņas. Piemēram, R. Cagins raksta Čehovam: «Ja Jums nebūs svarīgu dokumentu no kādas biedrības… ar zīmogu un ietekmīgas personas parakstu — visā Sahalinā Jūs neko nepanāksiet» (1890. gada 18. aprīlī). Taču rakstnieks drīz saprata, cik bezjēdzīga ir šāda griešanās pie ietekmīgam personām: «Galkins nav rakstījis par mani ne vārda. Ne Galkins, ne baronese Vihuhola (Ikskula), ne citi ģēniji, pie kuriem savas muļķības dēļ griezos pēc palīdzības, neko man nepalīdzēja; bija jārīkojas pašam uz savu roku» (Suvorinam, 1890. gada 11. septembri). «Apbruņojies» tikai ar pasi un korespondenta apliecību, ko izsniedza avīze «Новое время», Cehovs ļoti pamatoti domāja, ka var gadīties «nepatīkamas sadursmes ar varasvīriem», un bažījās, ka viņa brauciens nesasniegs iecerēto mērķi visā pilnībā. Patiešām «varasvīri» ne vien nepalīdzēja rakstniekam, kurš devās uz Sahalīnu, bet centās celt viņam visvisādus šķēršļus. Galkins-Vraskis deva slepenu priekšrakstu nepieļaut satikšanos ar politiskajiem trimdiniekiem. Lai gan Cehovs vēlāk rakstīja, ka esot katorgā «redzējis visu, izņemot nāves soda izpildīšanu» (Suvorinam, 1890. gada 9. decembrī), bet viņam tomēr bija aizdomas, ka dažus nozīmīgus Sahalīnas īstenības apstākļus turienes priekšniecība viņam noslēpusi: «Man ir tāda sajūta, ka redzējis esmu visu, bet ziloni tomēr neesmu pamanījis» (Suvorinam, 1890. gada 11. septembrī). Šīm aizdomām bija pavisam reāls pamats. Galkina-Vraska slepenais priekšraksts savukārt radīja salas priekšnieka ģenerāļa Kononoviča slepenu priekšrakstu, ko izsūtīja pa visiem Sahalīnas apgabaliem. «Izdodams ārstam Antonam Pavlovičam Čehovam apliecību, ka viņam atļauts vākt dažādas statistiskas ziņas un materiālus, kas nepieciešami literāra darba sarakstīšanai par katorgas cietumu un apmetņu iekārtošanu Sahalīnas salā, un ka viņam piešķirtas tiesības ierasties cietumos un apmetnēs, pavēlu Jums nemitīgi raudzīties, lai Čehovam nebūtu nekādu sakaru ar izsūtītajiem katordzniekiem, kas izsūtīti par valsts noziegumiem, kas izsūtīti administratīvi un atrodas policijas uzraudzībā» (N. I. G i t о v i č s, «А. P. Čehova dzīves un daiļrades hronika», M„ 1955. g., 272. lpp). Paklausīdams Galkina-Vraska priekšrakstam, Pieamuras ģenerālgubernators barons Korfs lika Čehovam apsolīties ar goda vārdu, ka viņš nestāsies sakaros ar politiskajiem (Čehova vēstule D. L. Manučarovam 1896. gada 21. martā. — «Литературное наследство», 68. sējums, PSRS ZA izdevums, M., 1960. g., 197. lpp.).

Sahalinā Cehovs ieradās 1890. gada 10. jūlijā. Visus trīs mēnešus, kamēr viņš atradās salā, rakstnieks spriegi strādāja. Lai tuvāk iepazītos ar cietumos ieslodzīto un izsūtīto dzīves apstākļiem Sahalīnā, Cehovs pats personiski izdarīja Sahalīnas iedzīvotāju skaitīšanu, aizpildīdams desmit tūkstošus statistikas kartīšu (daļa no tām atrodas ĻB un VCLMA). «Es apbraukāju visas apmetnes, iegāju visās mājās . ..» Čehovs rakstīja Suvorinam, «katru dienu cēlos pulksten 5 no rīta, gulēt gāju vēlu un visas dienas izjutu lielu spraigumu, domādams, ka daudz ko vēl neesmu izdarījis…» (1890. gada 11. septembrī). Cehovs rakstīja dienasgrāmatu, kurā atzīmēja savus iespaidus, novērojumus, faktus. Sīs piezīmes bija savdabīgi literāri «apgataveņi» nākamajai grāmatai. Tos un dažus citus materiālus (izsūtīto katordznieku pavadrakstu noraksti, ārsta Perlina ziņojumi izsūtītā katordznieka Dmitrijeva dzejoļi, zīmīte un citi dokumenti tiek uzglabāti VCLMA un ĻB) Cehovs ņēma vērā, rakstīdams, ka atvedis sev līdzi no Sahalīnas «veselu lādi ar visvisādām katorgas mantām, kuras kā izejmateriāls esot ārkārtīgi vērtīgas» (Suvorinam, 1890. gada 9. decembrī).

Rakstnieks Sahalīnā daudziem izsūtītajiem pats palīdzējis (materiāli un morāli) un par to daiļrunīgi liecina «sahalīniešu» un viņu radinieku vēstules. «Būdams pagājušajā gadā Sahalīnas salā,» Celiovam raksta S. Koratajevs, «Jūs mani aplaimojāt, aprunādamies par manu likteni, kas novedis mani katorgas darbos, un es Jūsu Augstlabdzimtībai izstāstīju visu patiesību, ka es pavisam nepelnīti ciešu man uzlikto sodu» (1891. gada 1. septembrī). «Telīte, ar kuru Jums labpatika mani apdāvināt 90. gadā, aug, tagad ir vērts veselus četrdesmit rubļus sudraba naudā, un tagad uz šo govi liktas visas manas cerības. Skatīdamies uz šo lopiņu, ik dienas pateicos Jūsu žēlastībai un visu mūžu lūgšu dievu par Jums un pateikšos Jums, Jūsu Augstdzimtība, par tik lielu dāvanu, ko Jūs pasniedzāt man, nelaimīgam cilvēkam» (M. Homenko, A. P. Cehovam 1891. gada 21. septembrī). Sahalīnas ierēdnis S. A. Feldmanis, kas Cehova ietekmē izstājies no dienesta, raksta: «Jūs mūsu mežonīgajā dzīvē ienesāt kaut ko jaunu, pavisam nesahalīnisku» (1892. gada 12. novembrī); un mazliet vēlāk: «Nespēju aizmirst Jūsu uzturēšanos Korsakovā, jo šī uzturēšanās mums visiem lika atjēgties no tās nejēdzīgās bezmērķa dzīves, kuras liecinieks Jūs bijāt» (1892. gada 27. novembrī).

1890. gada 13. oktobrī Cehovs aizbrauca no Sahalīnas. Pāri Japānas jūrai, Indijas okeānam, cauri Suecas kanālam, Melnajai jūrai, Odesai viņš pēc astoņu mēnešu prombūtnes atgriezās Maskavā (1890. gada 8. decembrī). Spriegais darbs, stiprie pārdzīvojumi Sahalīnā («Galu galā esmu sabendējis savus nervus» — vēstule Suvorinam 1890. gada 11. septembrī), grūtības smagā Sibīrijas brauciena laikā ietekmeja rakstnieka veselību. «Kopš dienas, kad atgriezos mājās, maņ sākās tā sauktā intermitējošā sirds darbība vai, kā es pats esmu pieradis dēvēt šito slimību, — sirds pārsitieni: katru minūti sirds apstājas uz dažām sekundēm, pie tam rodas sajūta, it kā krūtīs būtu gumijas bumbiņa; tas notiek katru vakaru, no rītiem ir vieglāk» (N. A. Ļeikinam, 1890. gada 27. decembri). Turklāt ceļā Cehovs sāka spļaut asinis. Bet par spīti neveselībai un nogurumam, viņš dedzīgi vēlējās dalīties ar lasītājiem savos iespaidos par cara katorgu Sahalīnā, kas Cehovam likusies kā «vesela elle» (A. S. Suvorinam, 1890. gada 9. decembrī).

Čehova laikabiedros rakstnieka brauciens uz Sahalīnu radīja ļoti atšķirīgas domas. Čehova literārie draugi ceļojumu apsveica, uzskatīja par lūzuma posmu rakstnieka daiļradē: «No Jūsu brauciena daudz ko gaida. Jūs sev esat sagatavojis lielisku pamatu savas darbības jaunam laikposmam,» raksta V. I. Ņemirovičs-Dančenko 1890. gada 15. jūnijā Čehovam. «Tas, ka Jūs braucat uz Sahalīnu, ir ļoti labi un prātīgi izdomāts, un es Jums vēlu no visas savas… sirds veselību, veiksmi, vislaimīgāko sastapšanos un iespaidus,» atsaucas I. L. Leontjevs-Ščeglovs 1890. gada 20. martā. «Ja Jūs attēlosiet savu ceļojumu bez liekas prātošanas ar Jums piemītošām novērošanas spējām un spilgtumu, tad tas jau būs milzīgs pakalpojums sabiedrībai, un grāmata būs aizraujoši interesanta un pamācoša. Turklāt, iepazinis gandrīz vai Krievijas, Jūs savos daiļdarbos rādīsiet to dzīvo, vadošo pavedienu, bez kura mēs visi, patiesību sakot, izskatāmies tādi kā nenobrieduši un neglābjami nezinīši.»

Pret Čehovu naidigi noskaņotie reakcionārie žurnālisti centās diskreditēt šo ievērojamo rakstnieka biogrāfijas un jaunrades faktu. Piemēram, «novovremietis» V. P. Bureņins publicēja nesavaldīgu, ļaunuma pilnu ekspromtu:

Bij Cehovs, rakstnieks daudzsološais, Uz Sahalīnas salu posies, Lai, klejodams starp klintīm stāvām, Tur rastu iedvesmu it prāvu. Bet, iedvesmu tur neiegūdams, Viņš atgriezās ar sirdi grūtu .. . Kas piebilstams, kad fabula ir galā? Nav iedvesmu ko meklēt tālā malā.'

Bureņins ironiski rakstīja avīzē «Новое время» par Čehova braucienu (1891. g., 5341. nr., 11. janvari). Avīzes «Новое время» feļetonists N. M. Ježovs savās ķengu atmiņās par Čehovu — braucienu uz Sahallnu izskaidro ar to, ka Cchovs «pats sevi iecēlis par ģēniju, meklējis ģeniālu sižetu», bet «Salialīnas salu» Ježovs uzskata par paraudziņu, «kā nevajag rakstīt līdzīgas grāmatas» («Исторический вестник», 1909. g., 8. nr.).

Grāmatu «Sahalinas sala» Cehovs rakstīja no 1890. līdz 1894. gadam. Lai gan daudzie apmeklētāji un «darbs maizes kumosa dēļ» traucēja viņu «nodarboties ar Sahallnu» (vēstule Suvorinam 1891. gada 5. janvārī), lai gan Čehovu aizkavēja brauciens uz ārzemēm (1891. gada maijā), plaša sabiedriska darbība (palīdzība bada cietējiem, gatavošanās cīņai pret tuvojošos holeras epidēmiju), tādu mākslās darbu sarakstīšana kā «Divkauja», «Trimdā», «6. palāta» u. c., taču apziņa, cik liela nozīme ir pasāktajam darbam, lika Cehovam neatlaidīgi un sistemātiski rakstīt šo grāmatu. «Sito savu lolojumu es nedrīkstu pamest,» Cehovs rakstīja Suvorinam 1892. gada 16. augustā, «Sahalīnas» rakstīšana veicās diezgan ātri, un tas izskaidrojams ari ar «Sahalīnas dienasgrāmatu», «apgataveņiem», ko rakstnieks bija atvedis no Sahalīnas. 1891. gada beigās Cehovs bija beidzis materiāla savākšanu un sistematizāciju, melnrakstā sarakstījis pirmās noda|as, literāri izveidojis XXII nodaļu par izbēgušajiem.

Grāmatas rakstišanu apgrūtināja pastāvīgās bažas par cenzūru. Galkins-Vraskis izvirzīja Cehovam obligātu noteikumu, ka «Sahalīnas sala» viņam jāparāda jau korektūrā, rakstīja denunciācijas Galvenajai preses pārvaldei par atsevišķu nodaļu saturu. «Kamēr cietumu troni sēž Galkins-Vraskis, man dikti negribētos laist klajā grāmatu,» Cehovs rakstīja Suvorinam 1892. gada 16. augustā; un vēlāk, «Sahalīnu» publicējot: «Galkins-Vraskis žēlojies Feoktistovam» (Preses galvenās pārvaldes priekšniekam); «žurnāla «Русская мысль» novembra numuru aizturēja uz dienām trijām» (vēstulē Suvorinam 1893. gada 25. novembri). Publicēšanu žurnālā cenzūra pārtrauca ar deviņpadsmito nodaļu; pārejās nodaļas žurnālā «Русская мысль» neparādījās, kaut ari Cehovs un žurnāla redaktori V. A. Goļcevs un V. M. Lavrovs enerģiski pulējās, lai tās atļautu iespiest.

Pamatīgi izpētījis oficiālos dokumentus, it īpaši Galvenās cietumu pārvaldes pārskatus, Cehovs pret tiem izturējās visai skeptiski: «Ja sastapsiet Galkinu-Vraski,» Cehovs rakstīja A. N. Pļeščejevam 1890. gada 15. februārī, «pasakiet viņam, lai viņš neko daudz neraizējas par savu pārskatu recenziju. Par viņa pārskatiem plaši rakstīšu sava grāmatā un iemūžināšu viņa vārdu.» Visa Celiova sarakstītā grāmata «Sahalīnas sala» bija šāda «recenzija» par Galkina-Vraska «Pārskatiem» un citiem dokumentiem, kas reklamēja valdības ideju par zemkopibas kolonijas izveidošanu Sahalīnā ar izsūtīto katordznieku spēkiem, it kā lai «labotu noziedzniekus». Izpētījis literatūru un pec tam salā iepazinies ar Sahalīnas īstenibu, rakstnieks atmaskoja tos, kas kladzināja par «veiksmīgu kolonizāciju».

Čehovs secināja, ka Sahalīnas apgūšana, lauksaimniecības attīstība uz salas iespējama tikai ar brīvu darbu, lieliem iedalītās zemes gabaliem, ar saprātīgu zemkopībai derīgu apvidu izvēli. Bet apstak]os, kad valda varmācīga kolonizēšana, verdzisks katordznieku darbs, kad nav nokārtoti dzīves apstākli, kad nav darba rīku, — lauksaimniecības kolonijas pastāvēšana nav iespējama un izrādās, ka «humānā» ideja par «noziedznieku» labošanu ir visai liekulīga. Saskaņa ar šo vadošo domu, pretim uzpūstajiem skaitļiem, sagrozītajiem faktiem, centrālās un salas administrācijas oficiālajam, Sahalīnā esošajam stāvoklim, izpušķojošo pārskatu melīgajiem secinājumiem — Cehovs nostādīja savus skaitļus, novērojumus un secinājumus. Piemēram, idealizētās ainavas vietā par Sahalīnā nometināto izsūtīto dzīvi un darbu, kurā tie it kā esot pilnīgi apgādāti ar «mašīnām, darba rīkiem, aparātiem, instrumentiem un materiāliem, kas nepieciešami salā darāmo darbu veikšanai» («Galvenās cietumu pārvaldes desmit gadu — 1879—1889 — darbibas pārskats», Pēterburgā, 1889. g.r 139. Ipp.), Čehovs parāda patiesu ainavu: «Nometinātie iet uz viņiem ierādīto vietu, burtiski, ar kailām rokām. Aiz žēlastības viņiem iedod līdzi no cietuma vecus cirvjus, lai viņi varētu sev sacirst būvkokus.» — «Jaunajā vietā, kas parasti ir purvaina un kokiem apaugusi, nometinātais ierodas tikai ar namdara cirvi, zāģi un lāpstu. Viņš cērt mežu, lauž celmus, rok grāvjus, lai nosusinātu apbūves vietu, un visu laiku, kamēr notiek šie sagatavošanās darbi, dzīvo zem klajas debess, guļ uz mitras zemes.» Pretēji oficiālajai jūsmīgajai atsauksmei, ka Sahalīnā izrakts «Imperatora Aleksandra III tunelis» — «izcila būve», kas it kā esot «labs sākums derīgiem sabiedriskiem darbiem šajā tālajā novadā» («Galvenās cietumu pārvaldes pārskats par 1883. gadu», Pēterburgā, 1885. g„ 28. Ipp.). Čehovs raksta: «Tunelis rakts, neaprunājoties ar inženieri, bez izdomas, un beigās viss iznācis tumšs, līkumains un dubļains. Sis tunelis izmaksājis ļoti dārgi, bet izrādījies, ka nav vajadzīgs, jo, pastāvot labam kalnu ceļam, nav vajadzības braukt pa piekrastes ceļu, kur braukšanu ierobežo bēgums un paisums… Tuneli raka, darbu vadītāji vizinājās pa sliedēm vagonā ar uzrakstu «Aleksandrovska

Piestātne», bet katorilz,nieki tolaik mitinājās netirās, mitrās jurtās, jo kazarmu celšanai nepielika cilvēku.»

Cehova grāmatas lielo sabiedrisko nozīmi saskatīja jau daži viņa laikabiedri. Bija mēģinājumi noteikt «Sahalinas salas» žanra īpatnības un atrast sakaru starp to un rakstnieka mākslinieciskajiem daiļdarbiem. Interesanta ir A. Bogdanoviča atsauksme (žurnālā «Мир божий», 1902. g., 9. nr., septembrī); atsauksmes autors nosauc «Sahalīnu» satura un valodas ziņa par «neapstrīdami klasisku darbu». Viņš uzsver arī «nolādētā apgabala» dzīves lielisko māksliniecisko tēlojumu . .. «blakus ļoti pilnīgam zinātniskam etnogrāfijas un ģeogrāfijas, statistikas un sadzīves apstākļu materiālam .. . Neuzsverot un nebūt necenšoties visu pateikt līdz galam, Bogdanovičs raksta, «autors ar lieliski sagrupētiem faktiem un paša novērojumiem attēlo tik baismīgu Sahalinas dzīves ainavu, ka lasītājs pilnīgi nomākts un dziļi apkaunots aizver grāmatu un ilgi nevar tikt vaļā no izlasītā ietekmes. Ja Čehova kungs nebūtu sarakstījis neko vairāk kā tikai šo grāmatu, viņa vārds uz laiku laikiem būtu ierakstīt« krievu literatūras vēsturē un nekad netiktu aizmirsts Krievijas trimdas vēsturē. Ar sacīto ir pietiekami noteikta Cehova grāmatas milzīgā sabiedriskā nozīme, it īpaši tāpēc, ka labākas grāmatas par Sahalīnu līdz šim nav bijis un nav.»

«Sahalinas sala» ir savdabīgs zinātnisko, publicistisko un māksliniecisko elementu apvienojums un pēc žanra vistuvāks aprakstam vai, pareizāk sakot, aprakstu sērijai. Cehova laika kritikā spriedumi par grāmatas žanru bija pretrunīgi. Piemēram, A. Skabičevskis, salīdzinādams «Sahalīnu» ar tematiski tai radniecīgiem darbiem — F. Dostojevska «Mirušo nama piezīmēm» un L. Meļšina «Izstumto pasaulē», — secina, ka Cehova grāmata pretēji Dostojevska un Meļ šina mākslinieciskajiem tēlojumiem ir «zinātniski nopietns un pamatīgs … pētījums par katordznioku un nometināto dzīvi» (Русская мысль, 1898. g., 9.—10. nr.). Laikrakstā «Неделя» ievietotā raksta autors (1895. g., 38. nr., 17. septembrī) raksta: ««Sahalinas sala» ir ļoti svarīgs ieguldījums Krievijas izpētīšanā un tanī pašā laikā ari interesants literārs darbs.» Par «atturīgu izteiksmi», par neapstrādāta materiāla pārpilnību atsevišķās nodaļās raksta anonīms autors avizē «Русские ведомости» (1894. g., 81. nr., 23. martā) un V. Doroševičs avīzē «Русское слово», 1904. g., 183. nr., 3. jūlija). M. Ņevedomskis «Sahalīnu» vērtē tikai kā «lietisku ziņojumu», kurā, jāatzīst, ir «daiļuma un lielās ietekmes ziņā īsti čehoviskas rindkopas». «Nesaprotami pelēcīgs ir šis Cehova darbs «Sahalinas sala»,» raksta Ņevedomskis («Cehova jubilejas krājums», izd. «Заря», M , 1910. g., 93.—95. lpp). A. Divi|kovskis, kurš atzīst, ka «Sahalīnas sala» dod ļoti daudz visas Čehova daiļrades izpratnei, tomēr uzskata, ko pēc formas šis ir «diezgan pelēcīgs, godigi uzrakstīts prozaisks apraksts, kura pamatā ir statistikas materiālu vērtējumi» (žurnālā «Правда», 1905. g., 7. nr.). I. Maļinovskis ne vien saskata Cehova grāmatas saistību ar citiem viņa darbiem, bet turklāt piebilst, ka arī šeit rakstnieks «ir un paliek .. . mākslinieks; «Sahalīnas salas» daudzas lappuses var tieši ieskaitīt daiļliteratūrā» («Известия императорского Томского университета», XXV sējums, Tomskā, 1905. g.) J. Ļackis nekrologā par Cehovu («Вестник Европы», 1904. g., 8. nr.) izvirza rakstnieka pētniekiem uzdevumu «nojaust iekšējās saistības pazīmes starp Čehova iespaidiem, kas radušies braucienā uz Sahalīnu», un mākslas darbiem, kuros tēlota mūsdienu dzīve. Ka «Sahalinas sala» ir tuva Čehova mākslinieciskajiem darbiem, to minēja arī A. Ogņevs žurnālā «Колосья» (1893. g., 11. nr.): «Šeit «Stepes» autors,» A. Ogņevs raksta, «joprojām ir vienmēr vērigs un iejūtīgs mākslinieks.»

Žurnālā «Русская мысль» Cehova apraksti par Sahalīnu daudzos numuros ievadija beletristikas nodaļu. Cehova Kopotu rakstu izdevējs A. F. Markss, ievietodams aprakstus desmitajā sējumā, rakstīja autoram: «Pēc manām domām, «Sahalinas sala» ir vairāk beletristisks nekā etnogrāfisks darbs!» (1901. gada 13. decembrī.)

Sagatavodams «Sahalīnas salu» vispirms žurnālam, pēc tam atsevišķam izdevumam un Kopotiem rakstiem, Cehovs meklēja izteiksmes formu, kas viņu visvairāk apmierinātu. Faktiskā materiāla stingri zinātniskam izklāstam pēc autora ieceres vajadzētu cieši saistīties ar katordznieku un izsūtīto dzīves mākslinieciskiem tēlojumiem, pie tam vēstījumam visu laiku vajadzētu būt objektivam. «To, ko Jūs kādreiz pie manis lasījāt (grāmatas sākotnējo variantu, kas līdz mūsu dienām nav saglabājies), aizmirstiet, jo tas ir samākslots. Es ilgi rakstīju un ilgi jutu, ka neeju īsto ceļu, kamēr beidzot uztvēru samākslotību. Samākslotiba izpaudās tieši tani apstāklī, ka es kādu it kā vēlos ar savu «Sahalīnu» pamācīt, bet tanī pašā laikā kaut ko slēpju un sevi apvaldu. Taču, tiklīdz sāku attēlot, kāds savādnieks esmu juties Sahalīnā un kādi tur ir cūkas, man kļuva viegli ap sirdi.. .» (Suvorinam, 1893. gada 28. jūlijā.)

Cehovs izvairījās no pamācošas noskaņas, taču ar daždažādiem paņēmieniem lika nojaust savu attieksmi pret tēlojamo vidi. Viens paņēmiens, kā mēs jau redzējām, bija polemika ar oficiāliem pārskatiem. «Sahalīnas salas» autoram raksturīga ne tikai kritiska attieksme pret izpētīto literatūru («rakstus rakstījuši vai nu cilvēki, kas nekad nav bijuši Sahalīnā un neko no sava darba nesajēdz, vai pat ieinteresēti cilvēki, kuri, Sahalīnu attēlodami, tikuši gan pie mantas, gan pie godājama stavokļa» —A. Cehovam, 1890. gada 25. febluārī), bet arī avotu radoša izmantošana. Izmantodams faktisko materiālu, rakstnieks sasniedza maksimalo izteiksmību. Lūk, kā viņš pats stāsta par darbu pie tik speciāla temata ka Sahalīnas klimata attēlošanas: «Vakar visu dienu noņēmos ar Sahalīnas klimatu. Grūti rakstil par šādam būšanām, bet galu galā notvēru velnu aiz astes. Attēloju tādu klimata ainavu, ka lasot k]ūst auksti» (Suvorinam, 1891. gada 18. maijā). Lasīdams literatūru par Sahalīnu un dažus datus ietilpinādams savā grāmatā, Čehovs rūpīgi izvēlējās materiālu.

Dot faktus, pārbaudītus un precīzus, — Cehova galvenais mērķis. Tāpēc aprakstos Čehovs, būdams neparasti talantīgs fabulu izgudrotājs, atsakās no tām, tāpat kā no gleznainām žanra ainām, no plašām dabas ainavām, spilgtām biogrāfijām, lai gan dažas, pēc paša Čeliova vārdiem, varētu izmantot kā sižetu «lielam un interesantam stāstam» (manuskripta melnraksts, 141. lpp.). Savā starpa it kā nesaistīti fakti, pelēcīgas ainavas, ļoti parastas dzīves ainas, cilvēku attieksmes, katordznieku, nometināto darbs, pārtika, ieslodzīto apģērbs, viņu tiesiskais stāvoklis, sodi, ārējais izskats, visparastāko izsūtīšanā un katorgā nomocīto cilvēku liktenis, — lūk, kas ir Cehova tēlojuma objekti, luk, kas visvairāk atrodas viņa uzmanības centrā. Cehova grāmatā redzam nevis «lopu baru», nevis «cilvēces atkritumus», bet parastus cilvēkus, kas nokļuvuši Sibīrijā un Sahalīnas katorgā bieži vien «tiesas kļūdīšanās» dēļ, Krievijā valdošās patvaļas dēļ.

Rakstnieks izzobo katordznieku tēlojumus tālaika literatūrā, kas allaž rāda viņus tikai ar slepkavibas ieroci rokā un ar zvērīgu ģīmi: «Aizeju pie paziņas,» Cehovs raksta, «un, nesastapis viņu mājās, apsēstos, lai uzrakstītu zīmīti, bet man aiz muguras tobrīd stāv un gaida viņa mājkalpotājs, katordznieks, turēdams rokā nazi…» «Sahalīnas» autors šo kriminālromānu gaumē attēloto «briesmīgo ainu» ironiski nobeidz visparastakajā veidā: «… ar kuru nupat virtuvē mizojis kartupeļus. Vai arī citkārt,» turpina Čehovs, «agri no rīta ap pulksten četriem pamostos no dīvainas čabēšanas, skatos — pie gultas uz pirkstgaliem, elpu aizturējis, zogas klāt katordznieks. Kas noticis? Kādēļ? «Zābaciņi jānospodrina, jūsu augstdzimtība.»»

Čehovs Sibīrijas un Sahalīnas aprakstos nedod plaši izvērstas biogrāfijas, vispusigi netēlo varoņu fizisko un garīgo satvaru. Lai radītu iespaidu par parādību inasveidibu, lai būtu tiesības atvasināt vispārinājumus, secinājumus, autors izmanto citādu metodi: steigā iepazīstina lasītājus ar daudziem cilvēkiem, rāda daudzus gadījumus, apstākļus. Tas atbilda arī ceļojuma aprakstu žanram. It kā garām ejot uzskicētas ainavas, sarunas, raksturi reproducē vispārīgo ainavu, ko caurstrāvo rakstnieka viena vienīga doma par beztiesiskiem, pazemotiem cilvēkiem. Lai savus novērojumus pamatotu, autors atsaucas uz vietējo iedzīvotāju stāstiem («pēc ieslodzīto atsauksmēm», «pēc ārsta vārdiem», «pēc inženiera stāstījuma», «pēc vecu sahalīniešu nostāstiem», «ļaudis runā .. .», «man stāstīja» un tā tālāk).

Taču Cebovu tik ļoti satrauca viss salā redzētais, ka bieži negribējās slēpt savu drūmo garīgo noskaņu, ko radījuši Sahalīnas iespaidi, lielo lidzjūtību pret katordzniekiem un nometinātajiem: «Kļūst skumji un smeldzīgi.» — «Liekas … ja es būtu katordznieks, katrā ziņā bēgtu no šejienes, lai notiek kas nolikdams.» Vēstījuma gaitā Cehovam ir liriska rakstura novirzes, kas lasītājam rāda autora attieksmi pret tēlojamo: «Seit, krastā, savā varā gust nevis domas, bet tieši pārdomas.» — «Jūra tālu jo tālu plešas acu priekšā (no bākas virsotnes)… un tikai šeit apzinos, cik skumji un grūti ir dzīvot lejā.» Dažas rindkopas, kur autora subjektīvās jūtas, noskaņas, ilgas izteiktas tieši, Cehovs galīgajā tekstā nav ietilpinājis, varbūt cenzūras apsvērumu dēļ, vai vēlēdamies izvairīties no pārliecīgas patētikas. Piemēram, manuskripta melnrakstā ir šādi vārdi: «Tatāru krasts ir skaists, raugās skaidri un svinīgi.. . Varbūt nākotnē šeit šajā krastā dzivos… cilvēki. .. kas būs laimīgāki neka mēs un patiešām baudīs brīvību un mierīgu dzīvi. Mēs jau esam apgānījuši šos krastus un šos ūdeņus ar varmācību… Pa šiem brīnišķīgajiem krastiem veda cietumniekus, šeit šķindēja važas. .. plūda sālītas liellopu gaļas smirdoņa no kravtilpnēm, bet, kad ilgi lūkojos uz šo krastu . .. uzdveš īpašas jūtas, it kā es … iesoļotu kādā jaunā, rāmā no brīvā pasaulē (manuskripta melnraksts, 11. lpp.).

Visbiežāk Celiovs ļāva runāt pašiem faktiem, atstādams ēnā savu autora «es». Piemēram, miesas soda izpildīšanas ainā Cehovs ar šķietamu vienaldzību stāsta tikai par ārējām, vērotāja acij redzamām sodāmā jutu izpausmēm: I'rohorovs bezrūpīgi sēž uz lieveņa, «stipri nobale» (uzzinājis, ka tūlīt viņu pakļaus eksekūcijai); pēršanas laikā Prohorovs klusē, pēc tam lūdzas, vaimanā un atkal klusē. Kā pašu Cehovu ietekmējusi ši miesas soda aina, to uzzinām no viņa vēstules: «Biju klāt, kad sodīja ar pletni, pēc tam trīs vai četras naktis sapņos rādījās bende un riebīgais sols» (Suvorinam, 1890. gada 11. septembri). Manuskripta melnrakstā ir šādi vārdi par Duē, kur Cehovs bijis klāt pie sodīšanas: «Manī tobrīd radās daudzi spēcīgi iespaidi, un lasītājiem es tos nenovēlu redzēt pat sapnī» (75. lpp.).

Iespiestajā, izrediģētajā teksta nav ietilpināti ari vispārēji prātojumi par miesas sodu kaitīgo ietekmi uz skatītajiem: «Sodi, piemēram, karātavas un pletnes … bieži iedveš salas iedzīvotājiem tikpat lielas šausmas kā paši noziegumi. Miesas sodu mērķis galvenokārt ir noziedznieka personības pazemošana pēc iespējas jūtamāk… tie veicina tikumu degradēšanos» (manuskripta melnraksts, 248. lpp.). «Pletnēm kopš sendienām ir drūma slava; izsūtītie runā par tām kā par nelaimi, dieva sodu, kas var piemeklēt jebkuru. Kad Sahalīnā ierodas jauna noziedznieku grupa, vispirms no atbraucējiem izrauga vienu, kas apstaigā grupu un vāc ziedojumus bendem; arī bende ik mēnesi pats apstaigā visus strādniekus un katordzniekus, kuriem ir nauda. Un klīst valodas, ka tādu un tādu bende sitis līdz nāvei, tāds un tāds pēc piektā sitiena zaudējis samaņu, viņu aplaistījuši ar ūdeni, pēc tam sākuši sist atkal un tā tālāk. Sodāmais pirms eksekūcijas sākuma parasti lūdz, lai viņu «nesit līdz nāvei», un pēc ek sekūcijas izsūtītie viņu saudzīgi ved, zem rokām saņēmuši, ar tādu godbijību, kādu cilvēki parasti jūt, redzēdami ciešanas. Un vajadzētu paskatīties, kā visi iedzīvotāji izturas pret pletnēm un bendi, vajadzētu noskatīties sodīšanā, lai saprastu, cik ļoti tas viss nav tipiski krievisks. Sodit mēs esam mācījušies sākumā no tatāriem, pēc tam no vāciešiem, un eksekūcijā varbūt ir vienīgi tik daudz krieviska, ka pirms tās sākšanas sodāmais pārmet krustu (manuskripta melnraksts, 250. lpp.). Aprakstu galīgajā redakcijā rakstnieka dziļā satrauktība, viņa lielais sašutums nav izteikti tieši. Lasītāji tos tikai nojauš pēc daudzām netiešām piezīmēm. Autors — sodīšanas aculiecinieks — iznāk no uzraugu telpas, kur notiek eksekūcija, atkal ieiet un iznāk; viņš koncentrē uzmanību uz sitienu skaitu: viens, pieci, desmit, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit divi, «beidzot deviņdesmit», — un šinī rīcībā jūtams satraukums, mokošas gaidas, kad beigsies «riebīgais skats». Rakstnieka dusmas nojaušamas arī īsos, negatīvos soda izpildītāju raksturojumos; cietuma priekšnieks «brīžiem vienaldzīgi paskatās caur logu», bende prātīgi, bez steigas visu sagatavo sodīšanai un tīksminādamies gāž ar pletni; kara feldšeris, «gluži kā žēlastības dāvanu», lūdz atļauju noskatīties eksekūcijā; ārsts «vienā minūtē» izšķir jautājumu, cik daudzus sitienus var izciest ieslodzītais. Melnrakstā šeit bija piebildums: «Ārsts zina, ka es esmu ārsts, bet viņam nepavisam nav kauna izšķirt šo jautājumu manā klātbūtnē, lai gan šāds jautājums nav izšķirams pat aptuveni» (251. lpp.). Ietilpinot divdesmit otro nodaļu (par izbēgušajiem) grāmatas atsevišķā izdevumā, Čehovs izsvītrojis ari šādus vārdus: «Daudzos gadījumos dziļdomīga sirds un plaušu izklausīšana, lai apliecinātu, ka noķertais var izciest 60 vai 100 pletnes sitienus, ir tikai nevajadzīga, liekulīga un ārišķīga procedūra» (krājumā «Помощ голодающим», 1892. g., 230. lpp.).

Līdzās apkopojošam «sahalīnieša» portretam, kura līnijas lasītāji restaurē pēc grāmatā izkaisītām piezīmēm, paviršiem ieskicējumiem, Cehovs ir devis arī individuālus portretus, — piemēram, izsūtītā kaitordznieka Jegora portretu. Viņam autors veltī veselu nodaļu — sesto — un dod tai nosaukumu: «Jegora stāsts». Autors neizvirza sev uzdevumu dot visu savu varoņa biogrāfiju, bet liek Jegoram pašam pastāstīt par «noziegumu», kas viņu novedis Salialīnā. Seit sevišķi skaidri jūtams, ka rakstnieka uzmanība vērsta vispirms uz neciliem cilvēkiem no tautas, kuri nokļuvuši katorgā pa lielākajai daļai «tiesas kļūdas dēļ». «Aizraujoša» kriminālstāsta vietā Cehovs atstāsta juceklīgu, neskaidru tumša, vientiesīga zemnieka klāstijumu, ko pārtrauc klausītāja — autora lakoniskas replikas. Akcents likts nevis uz noziegumu, bet uz «noziedznieka» personību; daži Jegora vārdi un visas nodaļas zemteksts liek lasītājam iztēloties Jegora pratināšanas un tiesāšanas ainu.

Melnraksta manuskripts, vēlākie grāmatas rediģējumi un arī Sahalīnas ierēdņa Bulgareviča vēstules dod iespēju reproducēt, kā tapusi sestā nodaļa, kurai lasītājs piešķir lielu nozīmi. Sahalīn.ī Cehovs bijis pazīstams ar Jegoru, kurš brīvprātīgi apkalpojis Bulgareviču un par kura dzīvi rakstnieks ļoti ieinteresējies. Kādā vēstulē Bulgarevičs raksta Antonam Pavlovičam — Jegors pateicoties, ka Cehovs viņam atstājis puskažoku: «Lika man Tev sacīt paldies, un lai dievs Tev piešķir visu, ko Tu pats dievam lūdz un izlūdzies» (1891. gada 5. jūnijā) — un paziņo: «Jegors tagad kļuvis par nometināto un ceļ sev māju pie Korsakovas ceļa.» Pēc rakstnieka lūguma Bulgarevičs pieraksta Jegora stāstu, kuru Cehovs arī pats dzirdējis, būdams Sahalinā. «Jegora piedzīvojumus pierakstīju pēc viņa paša vārdiem, manuprāt, nav iznācis pārāk slikti; nebija piemērota laika un garastāvokļa. Pēc Jūsu aizbraukšanas man lika vākties projām no tā dzīvokļa . . . Mantu pārnešana, pārkārtošana, jezga, zvēri un cilvēki visi vienā blivā — tas viss ļoti nelabvēlīgi ietekmēja Jegora noskaņojumu» (Bulgareviča vēstule 1890. gada 22. oktobrī). «Nu, kā izklausās? Jegora tēls nav izdevies? Vai tiešām?» Bulgarevičs jautā 1891. gada 5. jūnija vēstulē. «Pavisam kas cits ir redzēt un saprast viņu un pavisam kas cits pierakstīt to, ko viņš stāsta. Ja visā «Jegorā» gadītos kaut viena rinda, kura Jums atgādinātu īsto Jegoru, arī tad es justos apmierināts.» Cehovs atzina Bulgareviča pierakstījumu par labu. «Starp citu, Jus rakstāt, ka Jegora tēls esot izdevies.. . Vaļsirdīgi sakot, labprāt pierakstīju Jegora stāstīto putrojumu, cerēdams, ka jel viena frāze, viens vārds no Jegora «pērlēm» radis talantīgā mākslinieka pretestību pret tik nežēlīgiem likumiem, kurus velti attiecina uz daudziem jo daudziem labsirdīgiem Jegoriem» (l(>92. gada 21. janvārī). Taču rakstnieks nav gluži vienkārši norakstījis Bulgareviča atsū tīto pierakstu. Tiekdamies radīt vispārinātu Sahalīnas izsūtītā katordznieka tēlu, Čehovs pierakstu ievērojami pārstrādājis: saīsinājis stāstu uz to rindkopu rēķina, kurām nav tieša sakara ar galveno mērķi, piemēram, saīsinājis vētras, kuģa avārijas tēlojumu; ievietojis daudzas klausītāja replikas, autora ievadvārdus, kurā notēlots Jegora portrets, pastāstījis par viņa pagātni, reproducējis Jegora rakstura un valodas būtiskās pazīmes, novēršot tikai nevajadzīgos dialektismus (piemēram, ierakstījis vizēs «sutunku» vietā). Autors centies saglabāt Jegora valodas vienoto kolorītu, noteiktu vēstījuma ritmu. Jegora valodā stāstījuma galīgajā redakcijā pārsvarā ir vienkārši teikumi. Taču rakstnieks ir gribējis parādīt arī Jegora neprasmi atlasīt faktus, secīgi un skaidri atstāstīt notikumus. Skaidrs, ka juceklīgais, neloģiskais, neprasmīgais Jegora stāsts par «noziegumu», tiesnešiem izturoties formāli, jau iepriekš noteicis viņa likteni. Jegors nav bijis vainīgs slepkavībā, bet nav pratis sevi aizstāvēt, saprotami izstāstīt, kur un kad atvadījies no cietušā, kur bijis slepkavības brīdī. Čehovs nosvītro Jegora replikas, kurās izpausta Jegora apzināta attieksme pret notikušo. Piemēram, nav publicēta Jegora neapmierinātība ar tiesnešiem: «Nemaz ij runāt neļauj. Iepriekšējo uradņika protokolu nerādīja, bet melīgām valodām nolicēja» (manuskripta melnraksts, 56. lpp). Tādā veidā nevis rūdītu noziedznieku, bet neizglītotu, tumšu cilvēciņu «ar vientiesīgu, pēc pirmā acu uzmetiena padumju seju» Čehovs tēlo sestajā nodaļā. Jegora stāsls tipiski pelēcīgs un vienmuļīgs. Autors tajā saplūdinājis vienkop «simtus stāstu», ko dzirdējis no Sahalīnas katordzniekiem. Čehovs liek lasītājiem saredzēt «noziedzniekā» vienkāršu, beztiesisku cilvēku, čaklu un labsirdīgu, pasaka taisnību par tiesu, kas atsūta katorgā «daudz labu, uzticamu cilvēku», pasaka taisnību par vienaldzīgo sabiedrību, kas nereaģē uz brēcošo netaisnību, varmācību, patvaļu.

Izvirzīdams sev tik humānus mērķus, Čehovs nesaudzīgi izsvītroja aprakstos visu sensacionālo, neparasto. Piemēram, pirms aprakstu iespiešanas atmesta tikšanās ar «noslēpumaino» Kolosovski. «Vienā kamerā man rādīja ari kādu Kolosovski; tas bija gadus četrdesmit vecs gaišmatis ar inteliģentu, diezgan izteiksmīgu seju un cirtainiem māliem; ģērbies tumšpelēkas vadmalas halātā un pastāvīgi taisīja to ciet, lai es neredzētu važas, no kurām viņš, acīm redzot, kau nē/ās. Pastāvot aizdomas, ka viņš pirms gadiem septiņiem rosīgi piedalījies kordona sagraušanā un ka viņš nepavisam neesot Kolosovskis. «Apžēliņ,» viņš cienīgi saka, un viņa sulīgais baritons satraukumā dreb, «es jau sēžu šeit sešus gadus šajās važās un nudien nezinu, kāpēc. Pavēliet man kaut važas noņemt.» — «Kolosovski, es tevi pazīstu,» apgabala priekšnieks viņam salti atbild, Kolosovskis nopūzdamies parausta plecus (manuskripta melnraksts, 44. lpp.). Cehovs izmetis arī šādu «neparastu» epizodi: Sahalīnas ierēdņi, «gluži vienkārši jokodamies, palīdzējuši izbēgt kādam privileģētam katordzniekam, šai nolūkā pat ieģērbuši viņu šinelī ar gaišām pogām. Sis katordznieks uz kādu laiku ieradies Krievijā, noslepkavojis tur ormani un tagad dzīvo Sahalīnā. Viņu tiku redzējis, bet, cik pareizs ir stāsts par šineli, to nezinu» (rakstu krājumā «IloMom ro.io/iaioiuiiM», 1892. g., 241. lpp.). Līdz dažām rindām reducētas tās sahaliniešu biogrāfijas, kuras varētu radīt specifisku, neveselīgu interesi, piemēram, izdaudzinātās avantūristes Soņkas Zelta Rociņas biogrāfija. It īpaši skaidrs kļūst šis Čehova princips, ja viņa aprakstus salīdzina ar liberālo žurnālistu V. Doroševiču, kura grāmata XIX gadsimta beigās bija populāra un kurš ieradies Sahalīnā dažus gadus pēc Cehova ceļojuma («Sahalīna», 1903). Pielāgodamies mietpilsoņu gaumei, Doroševičs tīksminās ar sensacionāliem gadījumiem, gleznaini stāsta par izdaudzinātu prāvu «varoņu», par Sahalīnas «slavenību» biogrāfijām. Piemēram, viņš sīki jo sīki izklāsta par virsnieka Landsberga sensacionālo noziegumu. Astoņdesmitajos gados, kad tiesāja Landsbergu, kas bija noslepkavojis augļotāju, kurš, kā vēlāk atklājās, bija viņam novēlējis visu savu mantu, liesas zālē saplūda milzums ziņkārīgo (sk. A. Koni. «Dzīves ceļā»), Cehovs redzējis Landsbergu Sahalīnā, bijis pat pie viņa svinigās pusdienās. Taču rakstniekam zināmais stāsts par augstāko aprindu slepkavu grāmatā nav ievietots. Rādīdams, ka šis «varonis» jaunajos apstākļos pilnīgi aklimatizēj.ies, Cehovs neizturas pret viņu ar lielāku interesi un līdzjūtību nekā pret citiem. Noziedznieks aprakstos pieminēts tikai ar uzvārda pirmo burtu «L».

V. Doroševiču saistījusi ari cita «slavena» prāva — par baronesi Heimbruku, kas aizsūtīta katorgā par ļaunprātīgu dedzināšanu, uz kuru viņu uzgumdijis iemīļotais. Doroševičs, cenzdamies reabilitēt noziedznieci, nekautrīgi cenšas izklāstīt viņas intīmo dzīvi. Cehovs runā par Heimbruku, kad raksta par «Katorgas modisti», ko Derbinskas cietuma uzraugs izmanto gluži kā dzimtcilvēku.

Autors atsacījies attēlot viņas izdaudzināto noziegumu, nemin par viņas personiskās dzīves apstākļiem, ka redzams, nevēlēdamies radīt lasītajos neveselīgu interesi un pasargādams Heimbruku no viņas pārdzīvojumu izklāstīšanas. Par Cehova humanitāti, par viņa lidzjutibu pret citu nelaimi liecina fragments no viņa manuskripta melnraksta, kas nav ietilpināts grāmatā: «Atgriezies no Sahalīnas, saņēmu vēstuli no kādas katordznieces — bijušās muižnieces mātes; jautādama man, vai viņas vienīgā meita dzīva un kā tai klājas, nelaimīgā māte raksta: «Sājos septiņos gados esmu iztukšojusi visu ciešanu kausu, visi mani garīgie un miesīgie spēki gluži kā notrulinājušies un tikai sirds briesmīgi smeldz.» — «Manā apziņā ši vēstule,» turpina Cehovs, «nemaz nesaderas ar tam pārdesmit mundrām, vienaldzīgām rindām, kuras pirms dažiem gadiem nejauši izlasīju kādā humoristiskā žurnālā tieši par šo pašu katordznieci, bijušo titulēto muižnieci» (manuskripta melnraksts, 178. lpp.). Raksturīga ir Heimbrukas mātes Cehovam rakstītā vēstule: «Mana vienīga meita, bijusī baronese Olga Vasiļjevna Heimbruka, tagadējā katordzniece, man rakstīja, ka Jūs, būdami Sahalīnā, esot interesējies par viņas likteni, kauninājis ģenerāli, ka viņš slikti izturoties pret manu meitu… Pateicos Jums, ļoti labais cilvēk, lūdzu dievu par Jums, nelaimīgo cilvēku aizstāvi!» (1894. gada 11. martā.)

Cehova humānisms grāmatā par Sahalīnu izpaudās arī sašutumā, visādu rangu ierēdņu skarbā atmaskošanā: sākot no maza ierēdņa, cietuma priekšnieka, līdz Amūras novada ģenerālgubernatoram baronam Korfam. Rakstnieks norauj masku Sahalīnas «darboņiem», kas, slēpdamies aiz humāna mērķa — noziedznieku labošanas, — īsteno necilvēcīgo ideju: Sahalīnas varmācīgu kolonizēšanu.

Aiz barona Korfa ārējā humānisma Cehovs liek mums saskatit vienaldzību pret izsūtīto likteni un lāgiem arī apzinātu liekulību, melus. Šis «augstsirdīgais un cēlais» virs piecus gadus nepavisam nav interesējies par izsūtīto dzīves apstākļiem Sahalīnā un, tikai pamatojoties uz pavirši apskatītiem cietumiem un apmetnēm, kas speciāli uzpostas sakarā ar viņa atbraukšanu, secina, ka esot «noticis ievērojams progress». Aiz Korfa laipnās un uzmanīgās izturēšanās pret katordzniekiem Cehovs saskata ko citu: barons iedveš nepiepildāmas ceribas par atgriešanos dzimtajā pusē, Krievijā. Par to lasāmi skarbi vārdi manuskripta melnrakstā: «Patiešām, lai daudz ko sasolītu un pēc tam solīto neizpildītu, un lai ievilinātu cilvēkus aukstā, purvainā taigā un tur tos pamestu likteņa varā, tam visam bez parastās nezināšanas, bija vajadzīga arī ļoti liela garīga nevīžība» (149. lpp.). Korfa «cildinošajos vārdos», kas teikti svinīgajās pusdienās, rakstnieks saskata, ka virs, kurš nosaka visas izstumto salas cilvēku dzīvi, noziedzīgi nezina patieso stāvokli. «Viņa apgalvojumi,» Cehovs raksta, «nekādi nespēja samierināties manā apziņa ar tādām parādībām kā badu, ar itin visu izsūtīto sieviešu prostitūciju, ar nežēlīgajiem miesas sodiem…» Taču Korfa runas klausītājiem, C'ehovs ironizē, vajadzēja ticēt, ka salas pašreizējais stāvoklis ir «gandrīz vai zelta laikmeta sākums». Tieša liekulība un meli dveš no Korfa sentimentālā sacerējuma, ko viņš ierosināja nosaukt par «Nelaimīgo dzīves tēlojumu». Cehovs citē Korfu bez komentāriem: «Beztermiņa soda nav… Katorgas darbi nav smagi… Važu nav, sargkareivju nav, skūtu galvu nav.» Komentāri nav vajadzīgi, tos aizstāj visa Čehova grāmata, no kuras skaidrs, ka salā vēl ir loti daudz pie ķerrām piekalto, roku un kāju važās iekalto, un jāpiebilst — pēc tā paša Korfa pavēles. Visu Korfa stāstīto Cehovs pierakstīja «ļoti labprāt». Arī šo vārdu ironisko pieskaņu parāda visa grāmata, kuras autors protestē pret beztermiņa sodu, pret katorgas darbu smagumu, tas ir, tieši pret to, kā, pēc «cēlsirdīgā» barona domām, Sahalīnā nemaz nav. Rakstnieka atmaskojošās manieres raksturošanai interesants ir šāds piemērs. Aprakstos attēlots Rikovskas cietuma priekšnieka Livina portrets. Cehovs tā īso raksturojumu beidz ar šādiem vārdiem: «Garšina darbā «Kareivja Ivanova piezīmes» kapteinis Vencelis, acīm redzot, nav safantazēts» Rakstnieks atzīmē «ne ar ko nesaskaņojamo» pretrunu, kas raksturīga ari Garšina Vencelim: apzinīgu attieksmi pret darbu, jaunam ierēdnim piemītošu inteliģenci, iniciatīvu, rūpes par apakšniekiem un — sadistisku «tīksmināšanos ar miesas sodiem, cietsirdību». Var likties, ka Cehovs līdzsvaro Livina labās īpašības un trūkumus. Taču īstenībā autora attieksme pret viņu ir pilnīgi noteikta un krasi negatīva, kaut ari nav tieši izteikta. Piemēram, rūpīgāk apsvērsim frāzi: «Uz viņu kā uz zvēru meties virsū cietumnieks ar nazi rokā, un šā uzbrukuma sekas cietumniekam bijušas liktenīgas.» Cehovs salīdzinājumu «kā uz zvēru» apzināti attiecina nevis uz katordznieku, bet uz Livinu, un tas uzreiz situāciju vērš citādu. Livins vairs nešķiet upuris; gluži otrādi — autors atgādina mums par viņa cietsirdību, un tādējādi attaisno ieslodzīto, ko pats Livins piespiedis izdarīt noziegumu. Veltīdams līdzjūtību katord/.niekam, rakstnieks līdz ar to parāda, kas šajā notikumā ir īstais upuris. Veidojot Livina tēlu, Cehovs ir gribējis uzsvērt viņa despotismu un noēnot viņa šķietami priekšzīmīgo izturēšanos pret savu darbu. Jau manuskripta melnrakstā autors nosvītro vārdus: «Es ar lielu patiku staigāju kopā ar viņu pa cietumu.» Aprakstus pēdējo reizi rediģējot, izmesti vārdi: «Viņa kvēlā, gandrīz kaismīgā izturēšanās pret darbu,» — un piebilst: «Tīksmināšanās ar miesas sodiem, cietsirdība.:» Interesanti, ka Livins presē publicējis iebildumu «Sahalinas salas» autoram. Livins pūlas sevi attaisnot; piemēram, apgalvo, ka samazinājis rikšu sitienu skaitu (30 vietā tikai 20), bet turpat arī neviļus pasaka, — lai stiprāk ietekmētu «cilvēku morālās jūtas», viņš sodīšanu iekārtojis «pēc iespējas svinīgāk». Turklāt Livins pats atzīst, ka daudzi katordznicki bijuši ar mieru «labāk saņemt 100—150 sitienus slēgtās telpās bez nepiederīgiem aculieciniekiem nekā 15—20 sitienus svinīgi un visiem redzot» (izdevums «TiopeMiiUH BecTHHK», 1901. g„ 9.—10. nr.).1

Cehovs uztver Livinu kā Sahallnas īstenības parādību 80. gados: «Laiki ir mainījušies, tagad Krievijas katorgas cietumiem jauns ierēdnis ir tipiskāks nekā vecs, un, ja, piemēram, gleznotājs attēlotu, kā ar pletni soda klaidoni, tad viņa gleznā senākā žūpotāja kapteiņa — veča vietā ar zilisarkanu degunu būtu inteliģents jauns cilvēks nule šūtā vicmundierī.»

Taču Cehovs sastapa Sahallnā arī citādus cilvēkus, «mazos varoņus», pašaizliedzīgus darbarūķus. Viņš labprāt pastāsta lasītājiem par katru savu atradumu. Feldšeriene M. A. Kržiževska, kura daudzus gadus kalpojusi Sahahnā, «vadīdamās no idejas — veltīt dzīvi cilvēkiem, kuri cieš»; ārsts Supruņenko, kurš savācis kolekciju, kas «varētu būt par pamatu lieliskam muzejam», un ieguldījis šajā «derīgajā darbā» daudz «zināšanu, darba un mīlestības»; tvaikoņa kapteinis Ļemeševskis un viņa palīgs, kas drosmīgi pārcieš briesmas; priesteris Simeons, kurš Sahalinā kļuvis par leģendāru personību, — visi šie ierindas cilvēki saista lasītājus ar pašaizliedzību, optimismu, čaklumu, nenogurdināmību. Manuskripta melnrakstā Cehovs tiešām izsaka savu attieksmi pret šiem cilvēkiem, kuru darbībai, pēc viņa domām, bijusi vēsturiska un audzinoša nozīme: «Aizbraukušiem no dzimtenes tik tālu un uz visiem laikiem, šiem darbarūķiem lemls visu mūžu cīnīties ar nordostiem, miglām un briesmām, kuras viņiem pastāvīgi draud no nepieejamiem, slikti izpētītiem krastiem; pūliņi, par kuriem mums, dzīvojot Pēterburgā vai Maskavā, nevar būt pat priekšstata. Taču viņus var apskaust! Lai cik necila un parasta mums liktos viņu darbība šobrīd, Austrumu piekrastes vēsturē viņiem nebūs pēdēja vieta. Bet šī vēsture pēc savas īpatnības ir vienīgā: tā ievērojama ar to, ka to veidojuši mazie ļaudis, nevis karavadoņi, nevis slaveni diplomāti, bet iničmaņi un tālbraucēji šķiperi, kas rīkojušies nevis ar lielgabaliem, nevis ar šautenēm, bet ar kompasu un loti» (manuskripta melnraksts, 4. lpp.).

Ierindas cilvēki — «mazie varoņi» iedvesa rakstniekam ticību Sahalinas nākotnei, optimistiskas ceribas: «Novads vēl jauns, tuksnešains, bet vēsture … jau bagāta. Pūliņu un pašaizliedzības pagātnē bijis daudz, bet tas vēl tikai sākums, un nākotnē būs daudz laba un interesanta darba» (manuskripta melnraksts, 9. lpp.).

Taču īstenībā Sahalinas dzīve Čehovam likās tik grūta, ka viņu neiepriecināja pat īpatnēji skaistā, kaut ari skarbā salas daba. Rakstnieks humānists Sahalīnā pastāvīgi domā par cilvēkiem, kas cieš.

Aprakstā brīžiem izgaist robeža starp izsūtīto cilvēku stāstīto un viņa paša autora pārdzīvoto; šādā veidā izpaužas rakstnieka līdzjūtība. «Nav ko darīt, nav ko ēst, apnicis runāt un lamāties, ārā iet ir garlaicīgi — cik viss vienveidīgs, drūms, netīrs, cik lielas skumjas!» Kas tā domā: sahalinietis vai pats rakstnieks?

Grāmatā visi mākslinieciskie līdzekļi pakļauti vienam mērķim: radīt lasītājos līdzjūtību pret nebrīvajiem cilvēkiem. Tēla, ainavas detaļu izvēle palīdz «viest lasītājos tādu vai citādu noskaņu (vēstulē A. V. Zirkevičam 1895. gada 2. aprīlī). Bāka uz Zonkjēra zemesraga «kā apsūdzības acs» «raugās uz pasauli ar savu sarkano skatienu» no Sahalinas nakts 'tumsas. «Baismīgas jūtas» rada Ziemeļsahalīna, ko no jūras sargā «Trīs brāļu» rifi, kas tumsā izskatās pēc trim melniem mūkiem. Lasītājos vieš drūmu noskaņu dzīva radījuma īpašību piešķiršana sahalīniešiem naidīgajai bargajai dabai: debess sadrūmst, jūra dobji, dusmīgi ņurd, «dabā briest kaut kas nelādzīgs».

Lai gan aprakstos vairākkārt runāts par «nāves klusumu» Sahalīnā — «Duē ir klusa», Derbinskā «bija mierīgi», bet autors piespiež lasītājus saklausīt šajā klusumā nikno jūras krākšanu, važu šķindoņu, vaidus, nopūtas, izmisuma vārdus, ar kuriem it kā piesātināts viss gaiss, un ar šo «klusuma skanēšanu» autors sasniedza iespēju parādīt, kāds Sahalīnā ir īstais stāvoklis nerunīgajiem, «mēmajiem ļaudīm», kas klaiņā pa «nedzīvo salu» «kā ēnas». Manuskripta melnrakstā palikusi šāda interesanta Čehova frāze: «Es iedomājos, ja šeit atbrauktu komponists un viņam rastos iedvesma, cik diženu mūziku viņš sakomponētu!» (Manuskripta melnraksts, 71. lpp.)

Interesants ir rakstnieka darbs, izkopjot savu valodu. Ari aplakstos par Sahalīnu ir izpaudies Cehovs-makslinieks, slilisls. Vairākkārt pārrediģējot aprakstu, viņš izsvītro apvidus vārdus, pseidotautiskos vārdus, svešvārdus, aizstājot tos ar identiskas nozīmes krievu literārajiem vārdiem: indeferentisms — vienaldzība, konkurējot — sacenšoties un tā tālāk. Svarīgi, ka arī apraksta žanrā Cehovs tiecas uz lakonismu, vienkāršību, izvairās no «stila izpušķojumiem», literāriem štampiem. Vārdus «priecīgi iesaucās» viņš aizstāj ar «ļoti priecājās», «dziļdomīgi klusēja» ar «visu laiku klusēja». Zīmīgi arī tas, ka Cehovs izsvītro «grāmatu stila» salīdzinājumu šādā frāzē (atstātais salikts kursīvā): «Viņš labi atceras tikai sen pagājušo, un šinī ziņā līdzīgs ļoti interesantai un derīgai grāmatai, kurā apdilušas dažas sākuma lapas» (manuskripta melnraksts, 105. lpp.).

Pētot literatūru par Sahalīnu, Cehovs sūrojas, ka daudzi darbi pelēcīgi, sarakstīti garlaicīgā, lāgiem ari nepietiekami pareizā valodā: «Mūsu ģeologu, ihtiologu, zoologu un citi kungi ir briesmīgi neizglītoti cilvēki. Raksta tik kokainā valodā, ka garlaicīgi ne vien lasīt, bet reizēm jāpārveido pat frāzes, lai varētu ko saprast» (A. S. Suvorinam, 1890. gada 28. februārī). Cehovs sevišķi stipri dusmojas par «kancelejas» stilu, daudzo dokumentu, rakstu, pētījumu neizteiksmīgo valodu. «Cik riebīga ir ierēdņa valoda! Izejot no šāda stāvokļa … no vienas puses . .. bet no otras puses, — un tas viss bez jebkādas vajadzības. «Un neskatoties uz to» un «pateicoties tam» ierēdņi kaut ko ir sacerējuši. Es lasu un spļaudos. Sevišķi nejauki raksta jaunekļi. Neskaidri, vienaldzīgi un bez daiļuma; draņķis, raksta tā, it ka jau izdzisis gulētu zārkā» (Suvorinam, 1893. gada 24. augustā).

Turpretim rakstnieks uzsver tos darbus, kas sarakstīti dzīvā, tēlainā valodā. «Brīnišķīga valoda. Pirmā iespaida noskaņa,» piemēram, viņš saka par šonera «Vostok» komandiera Rimska-Korsakova atmiņām. Taču šādu darbu, kas Cehovu — stilistu apmierinātu, nav daudz. «Sahalīnas salā» rakstnieks vairākkārt balstās uz citu darbiem, reportieru piezīmēm, ja to faktu materiāls var ilustrēt Cehova domas, izteicienus. Cehovam dažkārt jāpārveido arī avīzes rakstiņa kompozīcija, intonācija, frāžu konstrukcija. Luk, viens no šādiem piemēriem. Avīze «B.ia.aHBOCTOK» (1886. g., 31. nr., 3. augustā): «29. jūnijā šoneris «Tunguss» 20 jūdzes šaipus Duē pamanījis jūra melnu plankumiņu. Tuvāk tam piebraucot, plankumiņš izskatījies it kā pēc laivas ar diviem braucējiem, bet, vēl tuvāk pievirzoties, kļuvis skaidri redzams, ka tur ir četri kopa sasieti baļķi un uz tiem sēž divi izbēgušie ieslodzītie, kas iekārtojuši sev sēdekļus no koku mizām; starp viņiem plosta gareniska virzienā spainis ar saldūdeni, pusr^tra klaipa maizes, cirvis, apmēram puds miltu, mazliet risu, divas stearīna sveces, gabals ziepju un divas plāksnītes presētas tējas; vārdu sakot, ceļojums ar rezervēm. Kad tvaikonis piebrauca pie ceļotājiem un uzcēla viņus uz klāja, izrādījās, ka viens ir neizskatīgs vīrelis, beit otrs dūšīgs tēvainis rudiem, cirtainiem matiem, abi Duē cietuma katordznieki, izbēguši 17. jūnijā. Uz jautājumu: «Kur viņi braukuši?» — atbildēts: «Lūk, tur, uz Krieviju.» (Bija jāskatās, kurp virzīts rādāmā pirksta gals.) Kuģis atkal iedarbināja mašīnas, un plosts ar šādām tādām tur vēl palikušām rezervēm devās bez juras braucējiem klaiņāt pa ūdeņiem. Pēc pāris stundām sacēlās pamatīga vētra un tvaikonis nevarēja piestāt pie Sahallnas. Kas tik sliktā laikā varēja notikt ar izbēgušajiem jūras braucējiem? Šonerim «Tunguss» ne vienreiz vien gadījies glābt šādus juras ceļotājus un nogādāt tos pienācīgā vietā.» A. P. Čehovs raksta: «1886. gada 29. jūnijā kara kuģa «Tunguss» matroži 20 jūdzes šaipus Duē pamanīja jūrā melnu plankumiņu; tuvāk piebraucot, ieraudzīja, ka ar četru kopā sasietu baļķu plostu, sēdēdami uz koka mizu čupām, kaut kur brauc divi cilvēki, blakus viņiem uz plosta spainis ar saldūdeni, pusotra klaipa maizes, cirvis, apmēram puds miltu, mazliet risu, divas stearīna sveces, gabals ziepju un divas plāksnītes presētas tējas. Kad braucējus uzcēla uz kuģa un jautāja, kas viņi ir, izrādījās, ka tie ir Duē cietuma katordznieki, izbēguši 17. jūnijā (tātad bēguļojuši jau 12 dienas) un ka viņi brauc — «āre, tur, uz Krieviju». Pec pāris stundām sākusies stipra vētra un tvaikonis nevarējis piestāt pie Sahalīnas. Jājautā, kas šādā negaisā butu noticis ar izbēgušajiem, ja viņus neuzceltu uz kuģa klāja?» Nepārveidodams pašu epizodi, Cehovs rūpīgi pārstrādā korespondences valodu un noskaņu. Bramanīgai reportieru asprātībai, ironiskām intonācijam attieksmē pret bēgļiem («jūras braucēji», «ceļotāji») Čehova aprakstos nostādīta pretim labvēlīga vēstījuma noskaņa, ļoti skaidri redzama autora vēlēšanās modināt lasītājos līdzjūtību pret izbēgušajiem katordzniekiem. Čehovam patiešām «jāpārveido frāzes», lai novērstu stilistisko «haosu», kas noved pie aplama satura.

Cehova grāmata veic uzdevumu, ko bija izvirzījis autors, — tā «radīja sabiedrībā interesi» par Sahallnu. Rezultāts bija arī tas, ka salā nodibināja bibliotēkas, skolas, patversmes par līdzekļiem, ko savāca ar Cehova aktīvu piedalīšanos. «Nopirku grāmatas,» lasām viņa vēstulē brālim Ivanam. «Ļoti daudz grāmatu saziedoja izdevēji un autori. Esmu ļoti priecīgs. Sahalīnas skolām būs savas mazas bibliotēkas» (1891. gada 27. janvarī). Par to pašu vēstulē

V. О. Kononovičam 1891. gada 19. februārī («Литературное наследство», 68. sējums, PSRS ZA izd., 1960. g„ 183,—186. lpp.). Sī Cehova darbība rod Sahalīnā labvēlīgu atbalsi. «Jūsu atsūtītās vēstules, bandroles, grāmatas… un tā tālāk, un tā tālāk saņēmu. Grāmatas atveda tvaikonis «Kostroma» .. . Mēs vēl neesam paspējuši tās izšķirot un izsūtīt saskaņā ar Jūsu vēlēšanos. Mācību grāmatu šķirošanā es piedalos .. .» lasām Sahalīnas skolu pārziņa Bulgareviča vēstulē Cehovam 1891. gada 5. jūnijā. «Vēl liels paldies par tām Jūsu izsūtītajām grāmatām, kuras tika Timas apgabala skolām un iedzīvotājiem,» Cehovam raksta Timas apgabala priekšnieks A. Butakovs 1891. gada 14. decembrī.

Tomēr nedrīkst aizmirst, ka rakstnieks nebūt nav uzskatījis labdarību par visnozīmīgāko palīdzības līdzekli Sahalīnas bērniem. «Man šķiet,» viņš raksta Anatolijam Koni, «ka ar labdarību un pārpalikumiem no cietuma uzturēšanas un citām summām te nekas nav panākams; manuprāt, padarīt jautājumu atkarīgu no labdarības. .. kaitīgi» (1891. gada 26. janvārī).

Cehova apraksti piesaistīja uzmanību un Izraisīja interesi lasītājos — sibīriešos un sahalīniešos («Енисейский листок», 1893. g , 52. nr.; «Приамурские ведомости», 1904. g., 668. nr.; «Сибирский пестник», 1893. g„ 138. nr.; 1894. g., 96. nr., 115. nr. un tā tālāk). Taču šī grāmata, protams, ietekmēja ne tikai «vietējos» lasītājus. S. A. Tolstoja raksta savā dienasgrāmatā 1898. gada 15. novembri: «Vakarā skaļi lasījām Cehova «Sahalīnu». Šaušalīgs sīks jo sīks miesas soda attēlojums! Maša sāka raudāt, man sirds plīsa pušu» («Sofijas Andrejevnas Tolstojas dienasgrāmata», 3. sējums. «Север > izdevums, 1932. g., 94. lpp). Piebildīsim, ka ši «Sahalīnas» lasīšana Tolstoju ģimenē notika tanī laikā, kad Ļevs Nikolajevičs rakstīja romānu «Augšāmcelšanās».

Cehovs ar savu grāmatu radīja ari aktīvu, iedarbīgu vēlēšanos palīdzēt sahalīniešiem. Starptautiskajā kongresā par sieviešu darbību (Versaļā, 1904. gada jūnijā) V. Mono stāstīja par krievu sievietes Jevgeņijas Meieres pašaizliedzīgo darbību katordznieku vidu Sahalīnas salā. Šī muižnieku ģimenes jaunava labprātīgi aizbraukusi uz Sahalīnu un, sevi nesaudzēdama, darbojusies tur izsūtīto katordznieku vidū. Viņu ierosinājusi braukt Cehova grāmata. «Reiz nejauši viņas rokās nokļuvusi Cehova grāmata par Sahalīnu un tās apdzīvotājiem. Kopš tās dienas viņai vairs nebijis miera. Viņai visu laiku šķitis, ka no nolādētās salas kāpj augšup izmisīgs brēciens ar aicinājumu: «Nāciet pie mums, glābiet mus!»» («Тюремный вестник», 1904. g„ 8. nr.)

Visi, kas rakstījuši par Sahalinu pēc Cehova, vienprātīgi teic, ka rakstnieks «radījis interesi», kas sabiedrībā uzvilnījusi par «izraidīšanas salu» (N. Lobass. «Katorga un apmetnes Sahalīnas salā», 1903. g.; A. Panovs. «Sahalma ka kolonija», M., 1905. g.). Autori atsaucās uz Cehova grāmatu, lai pamatotu savus secinājumus, izmantoja viņa bibliogrāfiju, vērojumus par izsūtīto katordznieku dzīvi («Русская мысль», 1904. g., G., 7., 9., 10., 11. nr. — A. Sejičs; «Землеведение», 1912. g., 1.—4. nr. — D. Sokolovs un citi). Tā piepildījās Čehova pieņēmums, ka grāmata «Sahalīnas sala» dzivos arī pēc viņa nāves kā «literatūras avots» (Suvorinam, 1891. gada 30. augustā).

Cara valdība bija spiesta pievērst uzmanību stāvoklim Sahalīnā un sūtīt uz turieni no Galvenas Cietumu pārvaldes savus pārstāvjus M. N. Galkinu-Vrasku (1894. gadā), D. A. Driļu (1890. gadā) un А. P. Salomonu (1898. gada), kuri, pārliecinājušies, ka Čehova publicētās ziņas ir pareizas, raksturoja «stāvokli» Sahalīnā kā «visnotaļ neapmierinošu» (M. Galkins-Vraskis, rakstiņš izdevumā «Тюремный вестник», 1895. g., 5. nr.; D. Drils. «Trimda un katorga Krievijā». — «Журнал министерства юстиции», 1898. g., 4. nr.; «Trimda Francijā no Krievijā», Pēterburgā, 1899. g; A. Salomons. «Ziņojums tieslietu ministram 1899. gada 18. februārī», Pēterburgā, 1899. gadā; A. Salomona runa Sahalīnas salā — izdevumā «Тюремный вестник», 1899. g., 1. nr.; grāmata «Izsūtīšana uz Sibīriju», Pēterburgā, 1900. g.; pārskats izdevumā «Тюремный вестник», 1901. g., 1., 2. nr.). Sūtīdams savu pārskatu un grāmatu par izsūtīšanu А. P. Cehovam, Salomons raksta: «Atļaujos padevīgi lūgt — pieņemiet šos divus darbus kā zīmi, ka dziļi cienu Jūsu pūliņus Sahalīnas izpētīšanā, pūli ņus, kas vienlīdz papildina gan krievu zinātni, gan krievu literatūru» (1902. gada 23. martā).

Dažas reformas katordznieku un izsūtīto dzīvē, kuras valdība izdarīja Krievijā 90. gadu sākumā, laikabiedri tiecās izskaidrot kā piekāpšanos Cehova grāmatas radītajai sabiedriskajai domai.

Deviņdesmito gadu vidū, ari ne jau bez Cehova grāmatas ietekmes, radās interese par Sahalinu ari ārzemēs. Piektajā Starptautiskajā cietumu kongresā (1895) Krievijas pārstāvjiem vairākkārt uzdoti jautājumi par stāvokli Sahalīnā (sk. sēdes protokolu žurnālā «Тюремный вестник», 1897. g., 9. nr.). 1903. gadā franču valodā iznāca grāmata par Sahalinu (Labbe. «Un bagne russe. L'Ue dc Sakhalinc»), sarakstīta pēc autora ceļojuma iespaidiem un pamatvilcienos atkārtoja jau Cehova pastāstīto. Šo grāmatu krievu valodā pārtulkojis N. Vasins. Tulkotājs to papildinājis ar rindkopām un niakslinieciskiom tēlojumiem no Čehova, Doroševiča, Mirojubova grāmatām, lūgdams atļauju Čehovam 1903. gada 15. novembrī. Kads cits franču autors darbā par Čohovu (Henri Bernard Duclo. «Anton Tcheehov, le medicin et l'йcrivain», Paris, 192?) raksta, ka grāmata «Sahalīna» radījusi milzīgu ietekmi lasītājos.

Cehova brauciens uz Sahalīnu un apraksti par Sibīriju un Sahalīnu pilnīgi sagrauj leģendu par Čehova «bezidejiskumu», vienaldzīgo «objektīvismu». Tie dod interesantu materiālu mākslinieka daijrades metodes savdabiguma izpētei. Bet šie apraksti, kas rezumē tiešos novērojumus, nebūt nebija Čehova ceļojuma vienīgais mākslinieciskais rezultāts. Sahalīnas brauciena ietekme ļoti skaidri un tieši jūtama 90. gadu sākuma stāstos: «Gusevs», «Sievišķi», «Trimdā», «Slepkavība». Pēc Čehova laikabiedra rakstnieka V. L. Kigna (Dedlova) ieskatiem, Sahalīnas krāsas stipri pieķērušās Čehova-mākslinieka paletei (Čehovam, 1904. gada 17. janvārī). Daži laikabiedri gaidīja, ka rakstnieks radīs daiļdarbu par Sahalīnu. Izplatījās pat baumas, ka viņš sarakstījis lugu «Ģenerālis Koķets», kur darbojošās personas ir Sahalīnas ierēdņi. Bet pats Čehovs noraidīja to kj «difamāciju» (vēstulē P. I. Veinbergam 1893. gada 28. jūlijā).

Čehovs uzskatīja ceļojumu uz Sahalīnu kā savas daiļrades lūzuma momentu, stāstīja, ka ceļojums radījis viņā «ellīgi daudz plānu», veicinājis viņa pasaules uzskata un jaunrades «vīrišķīgo briedumu». «Pēc Sahalīnas piepūles… mana Maskavas dzīve man tagad liekas tik mietpilsoniska un garlaicīga, ka esmu gatavs klupt virsū ar zobiem . ..», «ja esmu literāts, man jādzīvo tautas vidu .. . Vajadzīgs kaut plankumiņš sabiedriskas un politiskas dzīves, kaut mazs plankumiņš, bet šī dzīve četrās sienās bez dabas, bez cilvēkiem, bez tēvzemes… tā nav dzīve…» (Suvorinam, 1891. gada 5. janvārī un 19. oktobrī).

Sahalīnas iespaidi noveda Čehovu pie tā, ka viņš galīgi pārvarēja un strikti nosodija Dostojevska, Tolstoja pasivitātes teorijas. Vērojumi par Sahalīnas dzīvi mijiedarbībā ar citiem dzīves vērojumiem 90. gados nostiprināja rakstniekā negatīvu attieksmi pret sava laika īstenību, deva it kā vēl vienu būtisku, reālu pamatojumu kritikai un mudināja uz plašiem vispārinājumiem, lika neatlaidīgāk meklēt patiesību. «… Cik nelādzīgi mēs saprotam patriotismu!» Čehovs rakstīja pēc atgriešanās no Sahalīnas. «Dzērājs, nodzīvojies plenča vīrs mīl savu sievu un bērnus, bet kāda jēga no šādas mīlestības? Mēs — tā mēdz rakstīt avīzes — mīlam savu lielo dzimteni, bet kā izpaužas šī mīlestība? Zināšanu vietā pārlieku liela bezkaunība un iedomība, darba vietā slinkums un cūcība, taisnības nav…» (Suvorinam, 1890. gada 9. decembri.) 1891. gada beigās tiek publicēts garais stāsts «Divkauja», bet 1892. gadā — «6. palāta». Ari turpmāk rakstnieka* daiļrade virzās pa kāpjošu liniju; katra jaunā darbā izteikti un apgaismoti svarīgākie dzīves jautājumi: «Nezināmā cilvēka stāsts», «Mana dzīve», «Cilvēks futrāli», «Joničs» un cili.

Deviņdesmitajos gados Krievija pārdzīvoja revolucionārus uzplūdus. Sākās trešais — proletāriskais posms atbrīvošanās kustībā. Rosmi atguva visa sabiedriskā dzīve. Un Cehovs sevišķi skarbi juta vajadzību piedalīties tajā. Kopš brauciena pa Sibiriju un Sahalīnu viņš ne tikai skarbak atmaskoja «briesmigo īstenību», bet arvien neatlaidīgāk meklēja Krievijā pozitīvo principu, pozitīvos tipus. Viņš optimistiski pareģoja laimīgu nākotni un mākslas darbos pauda savu sapni par jaunām dzīves formām — «cildenām un saprātīgām, kuru priekšvakara mēs jau dzīvojam un kuras varbūt «dažreiz nojaušam»».

Tvaikoņa komandieris Ļ. kungs — P. G. Ļemeševskis, «Baikala» kapteinis; šis tvaikonis braukāja pa Tatāru jūras šaurumu tolaik, kad Cehovs ceļoja pa Sahalīnu.

Ivans Martiničs — I. Eriksons, «Baikāla» vecākais virsnieks. Saglabājušās Eriksona vēstules Čehovam ar pateicību par atsūtītām fotogrāfijām un vēstuli.

Jūras virsnieks B. kungs — Bogdanovs, «Неделя» redaktora M. O. Meņšikova draugs.

Kolēģijas reģistrators D. — Dučinskis Eduards, pasta ierēdnis Cehova vēstulē Suvorinam lasām: «Sahalīnā sastapu kādu Dučin ski, Skaļkovska radinieku, pasta ierēdni, kas rakstīja dzejoļus un prozu. Viņš sarakstījis «Sahalīno» — parodiju par «Borodino», vienmēr stiepa līdzi bikšu kabatā milzīgu revolveri un stipri uzņēma uz krūts. Tas bija Sahalīnas Ļermontovs (1896. gada 2. decembrī). Saglabājusies Dučinska «aizstāvēšanas runa» sakarā ar izsūtītā katordznieka, «bijušā kara Ilotes matroža» Doginova prāvu ar šadu, Cehovam adresētu zīmīti: «Ļoti cienījamais Anton Pavlovič! Nosūtīdams savu aizstāvēšanas runu, par kuru Jūs interesējāties, lūdzu Jūs gan to nevienam neizpaust. Labprāt Jums vienmēr pakalpošu. E. Dučinskis.» Cehovam rakstītajā Bulgareviča vēstulē ir Dučinska raksturojums: «Bet vai Jus atceraties Dučinski, kas Sahalīnā tīkoja pēc literāta slavas, kam bija apbrīnojams mūlis un tikpat apbrīnojami liels deguns. Iedomājieties, viņam ari trimdā varoņdarbi nav sveši. Kaut kur .. . tāla Sibīrijas nostūrī. .. kādu papuci viņš izaicinājis uz divkauju .. . tāpēc, ka papucis … noraidījis Dučinska lūgumu pēc papuča meitas rokas, un ši meita arī pati atraidījusi Dučinski (1891. gada 20. augustā).

.. .vecs vJrs… pēc sejas līdzīgs dramaturgam Ibsenam — Perlins Boriss Aleksandrovičs, apgabala lazaretes ārsts Aleksandrovskā. Perlins pieminēts Bulgareviča vēstulē Čehovam: «Nu, nu, vai ari tagad vēl Jums rādās sapņos vecais Perlins? Viņš strādā Vladivostokā par pilsētas ārstu» (1891. gada 20. augustā). Čehovs atvedis sev līdzi viņa ziņojumu un lūgumu paraugus.

2. Kenans (1845—1924) — amerikāņu ceļotājs, publicists. Ieradies Sibīrijas cietumos 1885.—1886. gadā, sarakstījis carisko trimdu un katorgu atmaskojošus aprakstus; tie bija iespiesti Amerikas žurnālā «The Century Illustrated Monthly Magazine» (1888) un pievērsa sev uzmanību Eiropā. Krievijā šie apraksti bija aizliegti līdz 1906. gadam (tanī gadā iznāca vairākos izdevumos). Ārzemēs krievu tulkojumos šie apraksti bija iespiesti arī agrak (piemēram, «Sibīrija un trimda», 1890. gadā, izdevis Brīvās krievu preses fonds Londonā). Krievu tulkojumi iekļuva Krievijā nelegāli un radīja lielu interesi krievu inteliģences aprindās (sk., piemēram, Ļ. N. Tolstoja vēstuli Kenanam 1890. gada 8. augustā. — Ļ. N. Tolstojs, Kopoti raksti, 65. sējums, M., 1953. g., 138. lpp), Sibīrijas avīžu atsauksmes, piemēram, «Восточное обозрение» (1888. g. 39. nr.; 1891. gada 3. nr.). Čehovs bija lasījis Kenana aprakstus tajos gados, kad šos aprakstus publicēja ārzemju presē — sk. Čehova piezīmes grāmatā «Sahalīnas sala» un vēstulēs (piemēram, vēstulē A. S. Suvorinam 1890. gada 9. martā par «kenaniskiem plāniem»).

Kāds korespondents — Sm-kis N., Čehovam zināmās korespondences «Sahalīnā» autors (avīzē «Кронштадский постник», 1890. g , 15., 18., 23., 26. nr.). Par šo korespondentu raksta Čehovs, kad, neminēdams uzvārdu, citē viņa teicienu: «Katorga — visā visumā ir aunu bars.»

Krasivijs — Nikita Trofimovs, uz Sahalīnu izsūtīts vīrs, pārcēlājs. Kā redzams, viņš ir bijis prāmnieks Prātīgā prototips stāstā «Trimdā».

Iraklijs — priesteris — muks, Sahalīnas misionārs, ar kuru kopā Čehovs atgriezās no Sahalīnas. Saglabājusies Iraklija vēstule rakstniekam: «Labais Anton Pavlovičl Patiesi un atklati izsaku Jums savu paleicibu par Jūsu vienkāršo un labsirdīgas mīlestības pilno izturēšanos pret mani ceļā no Sahalīnas līdz Maskavai un šeit» (1891. gada 17. februārī).

Apgabala priekšnieks — Taskins Sergejs Ivanovičs, Aleksandrovskas apgabala priekšnieks. Viņa uzvārdu, kas grāmatā nav minēts, mēs reproducējam pēc A. N. Krasnova apraksta par Sahalīnu («Izraidīto salā» — izdevumā «Книжки Недели», 1893. g., 8., 9. nr.) un pēc Bulgareviča vēstulēm Čehovam, kurās viņš visai ironiski ziņo «togad salu pagaidām pārvalda mi|ais Serjoža». «Bet mēs visi, pa tiesībiļ sakot, esam pakļauti mūsu labvēļa Serjožas Taskina spēcigajai rokai» (1891. gada 5. jūnija un 20. augustā). Vēstulē Ceho vam 1892. gada 27. novembrī Feldmanis raksta par denunciācijām, ko Taskins sūtot uz Pēterburgu.

Mehāniķis autodidakts — Lukjanovs, kas Sahalinā Aleksandrovskā vadījis metāllietuves darbnīcu.

. .. pie kāda ļauna ierēdņa … — Seit runa par ierēdni Daņilu Aleksandroviču Bulgareviču, kas pārzinājis Sahalīnas skolas. Saglabājušās viņa vēstules Cehovam, kurās Bulgarevičs apraksta Sahalīnas dzīvi pēc rakstnieka aizbraukšanas, raksturo turienes administratorus, paziņo Cehovam, ka pienākuši saiņi ar grāmatām, ko no Krievijas sūta pēc Cehova iniciatīvas, pastasta par dažiem izsūtītajiem katordzniekiem.

Foma Stepančikovas ciemā — personāžs F. M. Dostojevska darbā «Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji».

«30 gadi jeb Kāršu spēlmaņa dzīve» — franču dramaturga V. Dikanža luga (1783—1833).

Proiesors Erismans Fjodors Fjodorovičs (1842—1915) — krievu higiēnists, Maskavas universitātes profesors.

Trimdinieks, bijušais mičmanis — Miroļubovs I. Р., politiskais trimdinieks, pārzināja meteoroloģisko staciju Sahalinā tolaik, kad tur bija Cehovs. Sarakstījis grāmatu «Astoņi gadi Sahalinā», Pēterburga, 1901. gadā.

.. ,K. kungs, inteliģents un ļoti labsirdīgs jauns cilvēks — Sahalīnas ierēdnis D. S. Kļimovs.

Kuteikins — D. I. Fonvīzina komēdijas «Pusaudzis» personāžs.

Intendantūras ierēdnis — Baranovičs G., sacerējis rakstiņu par Cehova ceļojumu Sahalīnā; rakstiņš iespiests avīzē «Восточное ободрение», 1904. g., 162. nr.

Sčerbaks Aleksandrs Viktorovičs (1848—1884) — «Brīvprātīgo flotes kuģu ārsts, kas braukājis līdzi izsūtīto grupām uz Sahalīnu. Sarakstījis daudzas korespondences, kas iespiestas avīzē «H:>»oe премя» no 1880. līdz 1890. gadam. Vienā no šīm korespondencēm minēts «simpātiskais ārsts» А. P. Cehovs un viņa «interesantā ekskursija uz Sahalīnu» («Новое время», 1891. g., 5381. nr. Saglabājušās А. V. Sčerbaka vēstules Cehovam. Cehova vēstulē Suvorinam raksturots Sčerbaks: «Iepazinos ar ārstu Sčerbaku. Manuprāt, viņš ir ievērojams cilvēks. Tur, kur viņš kalpo, visi viņu mīl, un es ar viņu esmu gandrīz sadraudzējies. Pagātnē viņam tāda jezga, ka pats velns netiks skaidrībā» (1890. gada 17. decembrī).

I. I. Belijs — jurists, Sahalīnas ierēdnis, Korsakovas apgabala priekšnieks. Par viņu Cehovs minējis vēstulē A. I. Smaginam 1892. gada 14. janvārī. Belija raksturojums lasāms ārsta Ščerbaka vēstulē Čeliovam: «Belijs ir nežēlīgs un briesmīgs egoists» (1892. gada 4. augustā).

Policijas pārvaldes sekretārs — Feldmanis S. A., kalpojis Salialinā vairākus gadus, izstājies no dienesta 1892. gadā. Vēstulēs Čeliovam sūrojas par Sahalīnas dzīves garlaicību un šausmām, ar lielu sirsnību atceras rakstnieka uzturēšanos Sahalīnā.

Fon F. kungs — fon Frikens Aleksejs Aleksandrovičs, agronoms, lauksaimniecības inspektors Sahalīnā. Cehovs bija lasījis viņa «Pārskatu par lauksaimniecības stāvokli Sahalīnas salā 1889. gadā». D. A. Uulgarevičs raksta Cehovam 1890. gada 8. oktobri: «Divus Frikena pārskatus… — vienu iespiestu — es nosūtu Jums.» Grāmatu pēdējo reizi pārrediģējot, Cehovs nosvītrojis datus par Frikena izglītību, ņemdams vērā M. O. Meņšikova piezīmi 1895. gada 15. jūlija vēstulē: «Rakstot par A. A. fon Frikenu, Jus esat izdarījis nelielu kļūdu, domādams, ka viņam, Frikenam, nav augstakās agronoma izglītības.»

Virs pilsētas jau gaisma aust… — no N. A. Ņekrasova dzejoļa «Maša».

Izsūtītais katordznieks — Mihails Dmitrijevs, Sahalīnas katordz nieks, dzejnieks, sodīts par mēģinājumiem dzejot un sacerēt publicistiskus rakstus. Viņš «konfidenciāli» iedevis Cehovam zīmīti ar atmaskojošu saturu un dzejoļus: «Sahaliniešu dziesma», «Ilūzija», «Mirušais» un citus (VCLMA), Cehovs atvedis sev līdzi šos materiālus.

P/evako Fjodors Ņikiforovičs (1843—1900) — advokāts, izcils orators tiesu prāvās.

Simeons Kazanskis — sīkāk par viņu sk. aprakstu «Pops Semjons» A. J. Maksimova grāmata «Tālajos Austrumos», 2. sējums, Pēterburgā, 1894. gadā.

Mistris Freija E. (1789—1845) — ang|u filantrope, kas centusies uzlabot cietuma apstākļus. Sarakstījusi memuārus, kas publicēti pēc viņas nāves «Memoirs ol the lile Elisabeth F.», Londonā, 1847. gadā.

Foiņickis Ivans Jakovļevičs (1847—1913) — krievu kriminālists. Viņa grāmatu «Mācība par sodu sakarā ar cietumu zinātni» (1889) Cehovs paņēma sev līdzi uz Sahalīnu. «Piedodiet… man,» Bulgarevičs raksta Cehovam, «par to, ka neaizsūtīju Jūsu grāmatu, kuras autors ir Foiņickis. Kononovičs (salas priekšnieks). . . uzplijās, lai es Jums šo grāmatu nesūtot… Jansonu Jūs man varat nesūtīt: tai paliek Foiņicka vietā (1890. gada 8. oktobrī).

. . . kuras dēļ N. S. Ļeskovam tik ļoti nepatīk «negausīgie arhiereju lopi». — Viens no izteicieniem, kas sastopams N. S. Ļeskova darbos «Baznīcnieki», «Arhiereja dzīves sīkumi» un citur un kurus viņš ņēmis no Pētera I «Garīgā reglamenta».

Jansons Jūlijs Eduardovičs (1835—1892) — ekonomists un sla tistiķis, Cehovam zināmā darba «Statistikas teorija» autors.

Brēms Edmunds (1829—1884) — vācu zoologs, sarakstījis populāro grāmatu «Dzīvnieku dzīve».

Deržimorda — N. V. Gogoļa lugas «Revidents» personāžs.

«Mirušo nama» vairs nav… — Runa par F. M. Dostojevska grāmatu «Piezīmes no mirušo nama».

… drūmais Onoras notikums. — Mazliet vairāk par notikumu Onoras apmetnē zināms no Cehova melnraksta: sakarā ar izdaudzināto Onoras notikumu, kas nāca dienas gaismā pēc manas aizbraukšanas, apgabala priekšnieks rakstījis uzraugam Hanovam, kas vēlāk izrādījās par galveno slepkavu: «Lai runga nedejo pa izsūtīto pleciem, tās vietā dodu tev tiesības sodīt ar 30 rikšu sitieniem.» Un šādas tiesības tik aukstasinīgi tiek dotas uzraugam, slepkavam, kas uzkalpojies no izsūtīto vidus!» (Manuskripta melnraksts, 253. Ipp.)

. . .nomira leldšeriene — Kržiževska Marija Antonovna, feldšere-vecmāte, kas pašaizliedzīgi strādājusi Sahalīnā daudzus gadus un mirusi tur ar diloni. Sīki jo sīki par viņas darbību stāsta Miroļubovs («Astoņi gadi Sahalinā», 1901).

BIBLIOGRĀFIJĀ

Bibliogrāfiskais materiāls sagrupēts šādi:

A.

Antona Čehova darbi latviešu valodā

1. Grāmatas:

a)   kopoti raksti;

b)  citas grāmatas.

2.  Periodikā, kalendāros, krājumos u. tml.

B.

Literatūra par Antonu Cebovu latviešu valoda

1.  Grāmatas.

2.  Raksti periodikā, kalendāros, krājumos u. tml.:

a)   par A. Cehovu un viņa daiļradi;

b)  par lugu un filmu izrādēm.

Apakšnodaļās materiāls sagrupēts hronoloģiskā secībā (pa gadiem), bet viena gada robežās — alfabētiski.

Grāmatām, kurās iespiesti vairāki A. Cehova darbi, dots izvērsts saturs tādā pašā secībā kā grāmatā, atdalot atsevišķus darbus ar domu zīmi. Ja viens tulkotājs tulkojis vairākus darbus no vietas, tad tulkotāja vārds minēts tikai pēc pēdējā tulkotā darba, piemēram, kopoto rakstu 4. sējumā.

Saturs: Jaungada lielmocekļi. — Māksla. — Nakts kapsētā. — Neveiksme. — Pirmā debija. — Bērni. — Atklājums. (Tulk. J. Ozols.) — Smeldze. (Tulk. A. Kurcijs.) — Nakts pirms tiesas. (Tulk. J. Ozols.) utt.

Apcerējumi, kas iespiesti grāmatās kopā ar daiļdarbiem, nav otrreiz minēti nodaļā «Literatūra par Antonu Cehovu» (B).

Apakšnodaļās «Grāmatas» uzrādītas ari brošūras.

Apakšnodaļās A2, B2 ir galvenokārt raksti, kas publicēti laikrakstos un žurnālos, bet tiem pievienoti arī tādi, kas iespiesti kalendāros, rakstu krājumos, kāda rakstnieka kopotos rakstos u. tml. Ja A. Čehova darbs publicēts grāmatā un pirms tā ir kāda cita autora darbs, tad Čehova darbs uzrādīts 2. apakšnodaļā, turpretim, ja Čehova darbs grāmatā ir pirmais, tad šī grāmata minēta A nodaļas lb apakšnodaļā.

Ja savā laikā kādreiz pieminēta kāda publikācija, bet, pārbaudot norādīto avotu, ta tur nav atrasta, tad šajā rādītājā ta nav minēta; turpretim, ja pieminētais avots rādītāja sastādīšanas laikā nav bijis pieejams, tad tas uzrādīts, liekot pirms tā zvaigznīti (*).

Rādītājs nav uzskatāms par absolūti pilnīgu.

Ar neatšifrētiem pseidonīmiem, šifrām, iniciāļiem u. tml. parakstītie raksti ievietoti alfabētiski pēc virsraksta (tāpat kā anonīmie), uzrādot parakstu pēc bibliogrāfiskā apraksta, piemēram:

Čehova spriedums par Gorkiju. — Dzimtenes Vēstnesis, 1915, N. 46, 17. februārī. Paraksts: —um.—

Radītājs aptver laikaposmu apmēram līdz 1969. gada 1. aprīlim.

A.

ANTONA CEHOVA DARBI LATVIEŠU VALODA

1. GRĀMATAS a) Kopoti raksti

Kopoti raksti. Desmit sējumos. Sakārtojis Jānis Ozols. Mākslinieks Kārlis Goldmanis. Redakcijas kolēģija: A. Bauga, V. Grēviņš, J. Ozols, A. Sukovskis, V. Vāvere. Rīgā, «Liesma», 1966.—1970.

1. sēj. Stāsti 1880—1882. 1966. 450 lpp.

Saturs: V. Jermilovs. A. Čehovs. Kritiski biogrāfisks apcerējums. (Tulk. J. Ozols.) — Vēstule mācītam kaimiņam. (Tulk. A. Bauga.) — Ja divus zaķus ķers — nevienu nenotvers. — Papucis. — Mana jubileja. — Tūkstoš un viena kaisle jeb baigā nakts.— Par āboltiņiem. — Pirms kazām. — Pēterdiena. — Temperamenti. — Vagonā. — Tiesa. — Esmu aizmirsis! — Dzīve jautājumos un izsaucienos. — Grēksūdze jeb Oļa, Zeņa, Zoja. — Zaļā strēle. — «Satikšanās gan notika, taču …» — Korespondents. — Lauku eskulapi. — Veltīgā uzvara. — Beigta balle. — Nejēdzīgs notikums. — Divdesmit devītais jūnijs. (Tulk. V. Grēviņš.) — Kurš no trijiem.— Viņš un viņa. — Gada tirgū. — Lielmāte. — Dzīvā prece. — Vēlīnie ziedi. — Iekritu. — Neveiksmīga vizīte. — Divi skandāli. — Idile — diemžēl un ak vai! — Barons. — Labsirdīgais paziņa. — Alriebība. — Pārdzīvojums. — Kā lai nemānās. (Tulk. J. Ozols.) — Piezīmes.

2. sēj. Stāsti 1883—1884. 1966. 488 lpp.

Saturs: Greizais spogulis. — Ķekatnieki. (Tulk. J. Ozols.) — Prieks. (Tulk. V. Grēviņš). •— Divi vienā ādā. — Grēksūdze. — Vienīgais līdzeklis. — «Mania grandiosa» gadījumi. — Magnētisma seansā. — Aizgāja. — Uz naglas. — Frizētavā. — Sieviete bez aizspriedumiem. — Pateicīgais. — Padoms. — Cīnītājs. — Kolekcija. — Auns un aitiņa. — Mīkstčaule. — Rācenis. — Mūsu praktiskajā laikmetā, kad un tā tālāk. — Gudrais sētnieks. — Uzvarētāja triumfs. — Muļķis. — Stāsts, kuram grūti sagudrot nosaukumu. — Brālītis. — Filantrops. — Gadījums no liesu prakses. — Neizprotam:, raksturs. — Viltnieks. — Bruņinieki bez vainas. — Vītols. — Zaglis. — Lapa. — Vārdi, vārdi un vārdi. — Uzkodas. — Sievasmāte advokata lomā. — Notikums ar klasiķi. — Runcis. — Lakstīgalas benefice. — Lidojošās salas. — Deputāts jeb stāsts par to, ka Dezdemonovam izčibēja 25 rubļi. — Varonīga kundze. — Par to, kā es iestājos likumīgā laulībā. — Vectēvā atsities. — Reizi gadā. (Tulk. J. Ozols.) — Ierēdņa nāve. (Tulk. V. Grēviņš.) — Tīrā patiesība. — Azis vai nelietis. (Tulk. J. Ozols.) — Ļaunais puika. (Tulk. A. Bauga.) — Pūrs. — Devīgais krodzinieks. — Albionas meita. — Protekcija. (Tulk. J. Ozols.) — Izziņa. (Tulk. V. Brutāne.) — Atvaļinātais vergs. — Muļķe vai atvaļinātais kapteinis. — Greznajos ratos. — Rudenī. (Tulk. J. Ozols.) — Resnais un tievais. (Tulk. V. Grēviņš.) — Traģiķis. — Komercijas padomnieka meita. — Aizbildnis.— Laika zīme. — Pasta nodaļā. — Jūrā. — Stacijas priekšnieks. (Tulk. J. Ozols.) — Maskavā, Trubnajas laukumā. (Tulk. V. Grēviņš.) — Neslava. (Tulk. J. Ozols.) — Viesistabā. — Viņš saprata! — Zviedru sērkociņš. — Ziemsvētku naktī. — Liberālis. (Tulk. V. Grēviņš.) — Ordenis. (Tulk. V. Brutāne.) — Repetitors. (Tulk. A. Plaude.) — Medībās. — Ai, sievietes, sievietes… — Naivais mežainis. — Reportiera sapnis. — Koristi. — Sūdzību grāmata. — Divas vēstules. — Perpetuum mobile. — Lasīšana. — Trifons. — Marija Ivanovna. — Lepns cilvēks. — Albums. — Pašapmāns. — Vasarniece. — Saķildojies ar sievu. — Sajauktie prāti. — Vodeviļa. (Tulk. V. Grēviņš.) — Ierēdņa eksāmens. (Tulk. J. Ozols.) — Hirurģija. — Pasaulei neredzamās asaras. (Tulk. V. Grēviņš.) — Hameleons. (Tulk. A. Bauga.) No vilka bēg, uz lāci krīt. — Attiecīgie pasākumi. — Vints. — Mēness aptumsums. — Kapsētā. (Tulk. V. Grēviņš.) — Maska. (Tulk. V. Brutāne.) — Nedziedināmi slimo un ļoti veco cilvēku patversme. — Par drāniu. — Arī visam labam vajadzīgas robežas. — Laulības aiz aprēķina. — Mietpilsoņu kungi. Runa un siksniņa. (Tulk. V. Grēviņš.) — Austeres. (Tulk. A. Plaude.) — Jaunakais vēstulnieks. (Tulk. V. Grēviņš.) — Ģenerālis kāzās. (Tulk. K. Kozlovska.) — Liberālais kundziņš. — Baigā nakts. (Tulk. V. Grēviņš.) — Nelāgā omā. (Tulk. A. Plaude.) — Piezīmes.

3. sēj. Stāsti 1884—1885. 19(57. 576 lpp.

Saturs: Drāma medībās. — Svētku klaušas. (Tulk. V. Grēviņš.) — Kapteiņa mundieris. (Tulk. V. Brutāne.) — Pie maršalienes. — Dzīvā hronoloģija. — Dienesta atzīmes. — Cilvēka saruna ar suni. — Pirtī. — Sīkais cilvēciņš. — Viens labāks par otru. — Neglābjamais. — Jezga. — Tautas svētki Sokoļņikos. — Pēdējā mohikāne. — Viesnīcas numuros. — Diplomāts. — Budžu perēklis. — Atcēluši! — Kabatas portfelis. — Vārna. — Sis un tas. — Zabaki. — Nervi. — Vasarnieki. — Par zivīm. — Uz augšu pa kāpnēm. — Soģis zem soģa. — Manas sievas. — Inteliģentais mūlāps. — No ideālista atmiņām. — Simulanti. — Vēdzele. — Aptiekā. — Zirdziskais uzvārds. — Nav lemts! — Nomaldījušies. (Tulk. V. Grēviņš.) — Jēgers. (Tulk. V. Brutāne.) — Nepieciešamie ievadvārdi. — Ļaunprātis. — Līgavainis un papiņš. — Viesis. — Zirgs un stirna trīsošā. — Septinieks. — Slīkonis. — Vējgrābšļi. — Ģimenes tēvs. — Stārasts. — Beigts cilvēks. — Sieviešu laime. — Virēja precas. — Siena. — Pēc benefices. — Vispārējā izglītība. — Unters Prišibejevs. — Divi avīžnieki. — Psihopāti. — Svešumā. — Tītars. (Tulk. V. Grēviņš.) — Miega mulsums. (Tulk. V. Brutāne.) — Līdzeklis pret dzeršanas kaiti. — Kontrabass un flauta. — Ninočka. — Dārgais suns. — Rakstnieks. — Klavierspēlētājs. — Pāršāvis pār strīpu. — Bez vietas. — Vecums. (Tulk. V. Grēviņš.) — Nelaime. (Tulk. V. Brutāne.) — Kas par publiku! — Lupata. — Svētā vientiesība. — īlens maisā. — Ciniķis. — Mari d'elle. — Antrepenieris zem dīvāna. — Sapnis. — Izsaukuma zīme. — Spogulis. (Tulk. V. Grēviņš.) — Piezīmes.

4. sēj. Stāsti 1886. 1967. 624 lpp.

Saturs: Jaungada lielmocekļi. — Māksla. — Nakts kapsētā. — Neveiksme. — Pirmā debija. — Bērni. — Atklājums. (Tulk. J. Ozols.) — Smeldze. (Tulk. A. Kurcijs.) — Nakts pirms tiesas. (Tulk. J. Ozols.) — Jezga. (Tulk. V. Brutāne.) — Žūpas saruna ar nepiedzērušos velnu. — Aktiera bojā eja. — Dvēseles aizlūgums. — Dumjais francūzis. (Tulk. J. Ozols.) — Aņuta. (Tulk. V. Brutāne.) — Par dzives nīcību. — Persona. — Ivans Matvejičs. — Ragana. — Inde. — Stāsts bez beigām. (Tulk. J. Ozols.) — Jociņš. (Tulk. A. Grēviņa.) — Agafja. (Tulk. V. Brutāne.) — Mana saruna ar pastmeistaru. (Tulk. J. Ozols.) — Pavasari. — Šausmas. (Tulk. V. Brutāne.) — Pie upes. — Griša. — Milcstlba. (Tulk. J. Ozols.) — Dāmas. (Tulk. V. Brutāne.) — Lielie pārdzīvojumi. — Pazīstamais vīrielis. — Lai mes luteklis. — Slepenpadomnieks. — Diena brīva dabā. Pansionātā. — Vasarnīcā. — Aiz gara laika. — Dzīves garlaicība. (Tulk. J. Ozols.) — Romāns ar kontrabasu. (Tulk. V. Grēviņš.) — Bailes. — Aptieķniece. — Liekie ļaudis. — Nopietnais solis. — Koriste. (Tulk. J. Ozols.) — Skolotājs. — Nemierīgais viesis. (Tulk. V. Brutāne.) — Rurn avis. — Citu nelaime. — Tu un jūs. — Virs. — Nelaime. — Rožainā zeķe. —Cietēji. (Tulk. J. Ozols.) — Pirmās klases pasažieris. (Tulk. V. Brutāne.) — Talants. — Liekēži. — Pirmais mīlētājs.— Tumsā. — Niecīgs gadījums. — Garā mēle. (Tulk. J. Ozols.) — Dzīves sīkums. — Smagie raksturi. (Tulk. V. Brutāne.) — Atriebība. (Tulk. J. Ozols.) — Tiesā. — Neparastais cilvēks. (Tulk. V. Brutāne.) — Ak, zobi, zobi! — Mans famīlijas reglaments. — Dūņājs. — īrnieks. — Nelaimes nakts. — Kalhass. — Cssst! … — Sapņi. — Dzirnavās. — Labi cilvēki. — Notikums. — Dramaturgs. — Orators. — Nelaime. — Pasūtījums. — Mākslas darbs. — Jubileja. — Kas vainīgs? (Tulk. J. Ozols.) — Vaņka. (Tulk. A. Plaude.) — Ceļā. — Tā bija viņa! (Tulk. J. Ozols.) — Piezīmes.

5. sēj. Stāsti 1887. 1968. 484 lpp.

Saturs: Jaungada mocības. — Šampanietis. — Sals. — Ubags. (Tulk. V. Grēviņš.) — Ienaidnieki. (Tulk. V. Brutāne.) — Labais vācietis. (Tulk. V. Grēviņš.) — Tumsība. (Tulk. V. Brutāne.) — Poļeņka. — Dzērāji. — Neuzmanība. — Veročka. (Tulk. V. Grēviņš.) — Gavēņa priekšvakarā. — Nevarīga būtne. (Tulk. V. Brutāne.) — Nelabs darbs. (Tulk. V. Grēviņš.) — Mājās. (Tulk. V. Brutāne.) — Laimes loze. — Par agru! — Satikšanās. — Tīfs. — Dzīves likstas. — Noslēpums. — Kazaks. — Vēstule. — Žņaudzējčūska un trusītis. — Kritiķis. — Izmeklētājs. — Volodja. (Tulk. V. Grēviņš.) — Laime. (Tulk. A. Grēviņa.) — Nejaukais laiks. — Drāma. — Viens no daudziem. — Atrā palīdzība. — Nepatīkams notikums. — Nelikumība. — No ātri iekaistoša cilvēka piezīmēm. — Tēvs. — Labas beigas. — Ratnīcā. — Ļaundari. — Zinočka. — Dakteris. — Sirēna. (Tulk. V. Grēviņš.) — Stabule. (Tulk. V. Brutāne.) — Atriebējs. (Tulk. V. Grēviņš.) — Bēglis. (Tulk. J. Ozols.) — Uzdevums. — Intrigas. — Vecais nams. — Aukstas asinis. — Dārgās mācību stundas. — Lauva un Saule. — Nelaime. — Skūpsts. — Puišeļi. (Tulk. V. Grēviņš.) — Kaštanka. (Tulk. A. Grēviņa.) — NN kundzes stāsts. (Tulk. V. Grēviņš.) Piezīmes.

6. sēj. Stāsti 1888—1891. 1968. 512 lpp.

Saturs: Bez virsraksta. (Tulk. J. Ozols.) — Nak miegs. (Tulk. A. Grēviņa.) — Stepe. (Tulk. J. Ozols.) — Ugunis. — Nepatikšanas. (Tulk. V. Brutālie.) — Skaistules. (Tulk. A. Bauga.) — Vārda diena. (Tulk. J. Ozols.) — Lēkme. (Tulk. V. Brutāne.) — Kurpnieks un nešķīstais gars. — Derības. (Tulk. J. Ozols.) — Kņaziene. (TulK. A. Bauga.) — Gusevs. (Tulk. V. Brutāne.) — Sievišķi. — Divkauja. (Tulk. J. Ozols.) — Piezīmes.

7. sēj. Stāsti 1892—1894. 1968. 520 lpp.

Saturs: Sieva. — Vējagrābsle. — Pēc teātra. — Kāda tirdzniecības uzņēmuma vēsture. (Tulk. V. Grēviņš.) — Trimdā. (Tulk. A. Grēviņa.) — Zivs mīlestība. (Tulk. V. Grēviņš.) — Kaimiņi. (Tulk. M. Šūmane.) — Sestā palāta. (Tulk. A. Grēviņa.) — Bailes. (Tulk. V. Grēviņš.) — Nezināma cilvēka stāsts. (Tulk. M. Sūmane.) — Lielais Volodja un mazais Volodja. (Tulk. A. Grēviņa.) — Melnais mūks. (Tulk. A. Rudzroga.) — Sievu valstība. (Tulk. V. Grēviņš.) — Rotšilda vijole. (Tulk. M. Sūmane.) — Literatūras skolotājs. — Muižā. (Tulk. L. Rūmniece.) — Vecākā dārznieka stāsts. — Trīs gadi. (Tulk. V. Grēviņš.) — Piezīmes.

8. sēj. Stāsti 1895—1903. 1969. 567. lpp.

Saturs: Laulātā draudzene. (Tulk. O. Kalnciems.) — Anna kaklā. — Baltpieris. (Tulk. A. Grēviņa.) — Slepkavība. (Tulk. O. Kalnciems.) — Ariadna. (Tulk. J. Ozols.) — Māja ar mezonīnu. (Tulk. A. Kurcijs.) — Mana dzīve. — Zemnieki. (Tulk. O. Kalnciems.) — Pečeņegs. (Tulk. A. Grēviņa.) —■ Dzimtajā pusē. (Tulk. O. Kalnciems.) — Ratos braucot. (Tulk. V. Grēviņš.) — Pie paziņām. (Tulk. J. Ozols.) Cilvēks futrālī. (Tulk. A. Grēviņa.) — Joničs. — Gadījums praksē. — Sirsniņa. — Jaunā vasarnīca. (Tulk. J. Ozols.) — Dienesta darīšanās. (Tulk. O. Kalnciems.) — Dāma ar sunīti. (Tulk. A. Grēviņa.) — Svētku laikā. (Tulk. A. Plaude.) ,— Ieplakā. (Tulk. A. Grēviņa.) — Arhierejs. (Tulk. O. Kalnciems.) — Kompensācijas traucējumi. — Vēstule. (Tulk. J. Ozols.) — Līgava. (Tulk. A. Grēviņa). — Piezīmes.

9. sēj. Lugas 1886—1904. 1969. 503 lpp.

Saturs: Gulbja dziesma. (Tulk. A. Bauga.) — Ivanovs. (Tulk. M. Ķempe.) — Lācis. — Bildinājums. Traģiķis pret paša gribu. — Kāzas. — Mežainis. — Jubileja. (Tulk. A. Bauga.) — Kaija. (Tulk. K. Bļaus.) — Tēvocis Vaņa. (Tulk. A. Bauga.) — Trīs māsas. (Tulk. M. Ķempe.) — Par tabakas kaitīgumu. — Ķiršu dārzs. (Tulk. A. Bauga.) — Piezīmes.

10. sēj.

Saturs: No Sibīrijas. — Sahalinas sala. (Tulk. J. Ozols.) — Piezīmes. — J. Ozols. Bibliogrāfija.

b) Citas grāmatas

1903

Stāstiņi. I. Tulkojis J. Radziņš. Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, [1903]. 40. lpp.

Saturs: Ubags. — Kameleons. — Nakls priekš tiesas'. — Ļaundaris ar nodomu. — Tumsā. — Ģimenes tēvs. — Savādnieks. — Tā bija viņa. — Neaizsargāts radījurņs.

1904

Zviedru spička. Latviski no Fr. Bauce. Liepājā, K. A. Freyvalds un biedr., [1904]. 10 lpp.

1906

Raksti. I burtnica. Stāstiņi ar Cehova biogrāfiju un ģīmetni. Liepājā, Liepājas latvisku grāmatu izdevēju b-ba, 1906. 72 lpp.

Saturs: Bideru Juris. Antons Cehovs. 1860—1904. — Ordenis. (Tulk. A. N.) — Maska. (Tulk. P. G.) — Unteroficiers Prišibejevs (Tulk. E. K.) — Kameleons. — Kurpnieks un nelabais. (Tulk. B. J.) — Perpetuum mobile. (Tulk. A. N.) — Bailes. (Tulk. E. K.) — Ātra palīdzība. — Albums. — Sievieši. — Vecais nams. Nama ipašnieka stāsts. (Tulk. B. J.) — Juceklis. (Tulk. E. K.) — Krizdoles. (Tulk. B. N.).

Grāmatas titullapā piezīme: «Latvisku grāmatu izdevēju biedrībai» Liepāja dodu vienīgo tiesību tulkot manus rakstus Latviešu valodā. Antons Cehovs. 13. augustā 1903. g. Jaltā.» Raksti. 1 — II burtn. [Tulk. nav minēts.] Cēsis, «Arājs», 1906.

1. burtn. 15 lpp.

Saturs: Mājā. — Pasta kantorī.

2.  burtn. 16 lpp. (paginācija turpinās: 17.—32. lpp.). Saturs: Tīfus. — Gulēt!

1908

Kaija. Komēdija četros cēlienos. Tulk. A. Bērziņš. Rīgā, Ed. Zirģeļa grāmatu tirgotava, 1908. 50 lpp.

Jubileja. Joks vienā cēlienā. Tulk. P. Skrabans. Cēsīs, J. Ozols, 1909. 24 lpp.

Krusttēvs Vaņa. Skati iz lauku dzīves četros cēlienos. Tulk. A. Ziediņš. Alūksnē, Ziediņš, 1909. 58 lpp.

Lācis. Joku luga vienā cēlienā. Tulk. A. B. Rīgā, Ed. Rozītis, 1909. 22 lpp.

1910

Raksti. I—V. Tulkojis Sudrabu Edžus. Rīgā, Dzirciemnieki, (1910— 1911].

1.  burtn. «Dzirciemnieku» izdevums N. 9. [1910]. 48 lpp. Saturs: Antons Cehovs. — Albums. — Tad ta publika. —

Maska. — Paskaidrojums. — Repetitors. — Kungi-iemītnieki. (Ludziņa divos skatos.) — Vasarnieki. — Bārddziņa darbnīcā. — Simulanti. — Prieki. — Atriebšanās. — Kapsētā.

2.  burtn. «Dzirciemnieku» izdevums N. 10, [1910]. 48 lpp. Saturs: Pazīstams vīrietis. — Izsaukšanas zīme. — Perpetuum

mobile. — Svešumā. — Nevarīga būtne. — Drāma. — Kapteiņa mundiers. — Dāmas.

3.  burtn. «Dzirciemnieku» izdevums N. 17, 1910. 62 lpp. Saturs: Bērni. — Koriste. — Chameleons. — Pirtī. — N. N.

kundzes stāsts. — Vecums. — Loterejas biļete. — Uztraukums. — Liekēži.

1911

Raksti. I—V. Tulkojis Sudrabu Edžus. Rīgā, Dzirciemnieki, [1910— 1911].

4.  burtn. «Dzirciemnieku» izdevums N. 22, [1911]. 64 lpp. Saturs: Sievietes laime. — Lietuvēns. — No vilka bēg, uz

lāci krīt. — Vecais nams. — Bēglis. — Talants. — Sals. — Zinočka.

5.  burtn. «Dzirciemnieku» izdevums N. 25, [1911]. 40 lpp. Saturs: Tumsība. — Valodas. — Uzvarētāja gaviļu prieki. —

Ļaundaris. — Nelaime. — Poļinka. — Rakstnieks.

1912

Bildinājums. Joku luga vienā cēlienā. Tulk. A. B. [Arturs Bērziņš] Rīgā, J. Brigaders. 1912. 24 lpp.

Zviedru zē vel skaliņš jeb Briesmīga nozieguma atklāšana. Tulkojis

J. S. Rīgā, Aug. Lācis, 1913. 24 lpp. (Kopā ar anonīma autora stāstiņu «Nabaga ļautiņi».)

1923

Bildinājums, .loku luga vienā cēlienā. Tulk. A. B. Otrais iespiedums. Rigā, Valtera un Rapas a/s, 1923. 24 lpp.

Lācis. Joku luga vienā cēlienā. Tulk. A. B. [Arturs Bērziņš.] Otrs iespiedums. Rīgā, Valtera un Rapas a/s, 1923. 24 lpp.

1924

Jubileja. Joku luga vienā cēlienā. Tulk. A. B. Otrais iespiedums. Rigā, Valtera un Rapas a/s, 1924. 20 lpp.

1928

Dukšelis. [Tulk. nav minēts.] Rīgā. [1928], A. Jesens. 48 lpp. (Jaunības b-ka N. 27).

1937

Rakstu izlase. I. A. Kurcija sakopojumā un tulkojumā. Rīgā, Kultūras draugs, [1937]. 160 lpp.

Saturs: A. K[urcijs], Ievads. — Ierēdņa nāve. — Skumjas. — Gulēt gribas. — Zemnieki. — Cilvēks futlāri. — Ērkšķogas. — Par mīlu. — Māja ar mezonlnu.

1945

Lugas. Tulkojis K. Freinbergs. Rigā, VAPP, 1945. 272 lpp.

Saturs: Ivanovs. — Kaija. — Tēvocis Vaņa. — Trīs māsas. — Ķiršu dārzs.

1946

Puikas. Tulk. A. Plaude. Rīgā, VAPP, 1946. 22 lpp. (Bērnības b-ka 2). Stāsti. Tulkojusi Aina Plaude. Rīgā, VAPP, 1946. 168 lpp. Saturs: Stepe. — Divkauja.

Stāstu' izlase. Kukriniksu ilustrācijas. Rīgā, LVI, 1947. 444 lpp.

Saturs: Vēstule mācītam kaimiņam. (Tulk. Anna Bauga.) — Ierēdņa nāve. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Ļaunais puika. (Tulk. Anna Bauga.) — Resnais un tievais. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Maskavā, Trubas laukumā. (Tulk. Aina Plaude.) — Chirurģija. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Cliameleons. (Tulk. Anna Bauga.) — Dzīvā chronoloģija. (Tulk. Aina Plaude.) — Pirtī. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Jezga. — No ideālista atmiņām. — Simulanti. (Tulk. Aina Plaude.) — Zirdzisks uzvārds. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Apmaldījušies. — Ļaunprātis. — Virēja precas. (Tulk. Aina Plaude.) — Unters Prišibejevs. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Pārsālījis. (Tulk. Ainu Plaude.) — Rakstnieks. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Bērni. (Tulk. Aina Plaude.) — Smeldze. (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Jociņš. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Laimes luteklis. — Diena brīvā dabā. — Aptieķniece. — Koriste. — Pazīstamais vīrietis. — Ivans Matvejevičs. — Dūņājs. — Sapņi. — Sudmalās. — Vaņka. — Ubags. — Poļinka. — Veročka. (Tulk. Aina Plaude.) — Laimes loze. (Tulk. Valdis Grēviņš.)—Volodja. — Veca māja. — Puikas. (Tulk. Aina Plaude.) — Nāk miegs. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Vējagrābsle. (Tulk. Aina Plaude.) — 6. palāta. — Lielais Volodja un mazais Volodja. — Anna kaklā. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Māja ar mezonīnu. — Zemnieki. (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Pečeņegs. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Ratos. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Cilvēks futrālī. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Ērkšķogas. (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Par mīlu. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Joničs. — Gadījums praksē. — Sirsniņa. (Tulk. Aina Plaude.) — Dama ar sunīti. — Līgava. (Tulk. Anna Grēviņa.)

1948

Stāstu Izlase jaunatnei. A. Ritova ilustrācijas. Rīgā, LVI, 1948. 121 lpp.

Saturs: A. Grigulis. Priekšvārds. — Lidojošās salas. — Ierēdņa nāve. — Resnais un tievais. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Repetitors. (Tulk. Aina Plaude.) — Ierēdņa eksāmens. (Tulk. Jānis Ozols.) — Kāzas ar ģenerāli. (Tulk. Klāra Kozlovska.) — Nelāgā omā. — Austeres. (Tulk. Aina Plaude.) — Zirdzisks uzvārds. —■ Unters Prišibejevs. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Virēja precas. — Bērni. (Tulk. Aina Plaude.) — Smeldze. (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Vilks. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Diena brīvā dabā. (Tulk. Aina Plaude.) — Griša. —

Notikums. (Tulk. Jānis Ozols.) — Vaņka. (Tulk. Aina Plaude.) — Laime. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Bēglis. (Tulk. Jānis Ozols.) — Puikas. (Tulk. Aina Plaude.) — Kaštanka. — Trimdā. — Baltpieris. — Cilvēks futrālī. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Svētku laikā. (Tulk. Aina Plaude.) — Ieplakā. (Tulk. Anna Grēviņa.)

1950

Baltpieris. Tulk. A. Grēviņa. Ilustr. V. Godkalne. Rīgā, LVI, 1950. 16 lpp.

Hirurgija. PSRS Tautas mākslinieka I. M. Moskvina inscenējums. [Tulk. nav minēts.] [Rīgā,] RTMN, 1950. 8 lpp. Litogr. izdevums. Kaštanka. Tulk. A. Grēviņa. Ilustr. F. Pauļuka. Rīgā, LVI, 1950. 56 lpp. (Skolēna b-ka.)

Nakts pirms tiesas. (Pēc A. Cehova stāsta. Maskavas Dailes teātra režisora I. M. Rajevska inscenējums.) Tulkojusi A. Tirzmala. [Rīgā,] RTMN, 1950. 9 lpp. Novilkums ar rotatoru.

1951

Bildinājums. Joku ludziņa. Tulk. J. Sīlis. Rīgā, LVI, 1951. 20 lpp. (Uz vāka: Viencēlienu b. ka).

1952

Jubileja. Joku ludziņa. Tulkojusi II. Ģinlere. Rīgā, LVI, 1952. 20 lpp

1953

Izlase. Trijos sējumos. Rīgā, LVI, 1953—1954.

1. sēj. Stāsti un tēlojumi 1883—1890. 1953. 656 lpp. Saturs: Ierēdņa nāve. (Tulk. A. Grēviņa.) — Ļaunais puika. (Tulk. A. Bauga.) — Izziņa. (Tulk. V. Brutāne.) — Resnais un tievais. — Maskavā, Trubnajas laukumā. (Tulk. A. Grēviņa.) — Ordenis. (Tulk. V. Brutāne.) — Repetitors. (Tulk. A. Plaude.) — Ierēdņa eksāmens. (Tulk. J. Ozols.) — Chirurģija. (Tulk. A. Grēviņa.) — Chameleons. (Tulk. A. Bauga.) — Maska. — Kapteiņa mundieris. (Tulk. V. Brutāne.) — Pirtī. — Zirdziskais uzvārds. (Tulk. A. Grēviņa.) — Jēgers. (Tulk. V. Brutāne.) — Ļaunprātis. (Tulk. A. Plaude.) — Beigtais cilvēks. (Tulk. V. Brutāne.) — Unters Prišibejevs. (Tulk. A. Grēviņa.) — Miega mulsums. — Nelaime. (Tulk. V. Brutāne.) — Bērni. (Tulk. A. Plaude.) — Smeldze. (Tulk. V. Jaunzeme.) — Jezga. — Aņuta. (Tulk. V. Brutāne.) — Jociņš. (Tulk.

A. Crēviņa.) — Agafja. — Pavasarī. — Sausmas. (Tulk. V. Brutāne.).— Griša. (Tulk. J. Ozols.) — Dāmas. (Tulk. V. Brulāne.) — Pazīstamais vīrietis. — Koriste. (Tulk. A. Plaude.) Skolotājs. Nemierīgais viesis. — Pirmās klases pasažieris. — Dzīves sīkums. — Smagie raksturi. — Tiesā. — Neparastais. (Tulk. V. Brutāne.) — Sapņi. (Tulk. A. Plaude.) — Notikums. (Tulk. J. Ozols.) — Vaņka. (Tulk. A. Plaude.) — Ienaidnieki. — Tumsība. (Tulk. V. Brutāne.) — Poļinka. — Veročka. (Tulk. A. Plaude.) — Gavēņa priekšvakarā. — Nevarīgā būtne. — Mājās. (Tulk. V. Brutāne.) — Volodja. (Tulk. A. Plaude.) — Laime. (Tulk. A. Grēviņa.) — Stabule. — Pasts. (Tulk. V. Brutāne.) — Bēglis. (Tulk. J. Ozols.) — Puikas. (Tulk. A. Plaude.) — Kaštanka. — Nāk miegs. (Tulk. A. Grēviņa.) — Stepe. (Tulk. A. Plaude.) — Ugunis. — Nepatikšanas. (Tulk. V. Brutāne.) — Skaistules. (Tulk. A. Bauga.) — Lēkme. (Tulk. V. Brutāne.) — Kņaziene. (Tulk. A. Bauga.) — Garlaicīgais stāsts. — Gusevs. (Tulk. V. Brutāne.) — Piezīmes.

1954

Izlase. Trijos sējumos. Rīgā, LVI, 1953—1954.

2.   sēj. Stāsti un tēlojumi 1892—1903. Rīgā, LVI, 1954. 672 lpp. Saturs: Vējagrābsle. (Tulk. A. Plaude.) — Trimdā. (Tulk.

A. Grēviņa.) — Kaimiņi. (Tulk. M. Sūmane.) — Sestā palāta. (Tulk. A. Grēviņa.) — Nezināma cilvēka stāsts. (Tulk. M. Sūmane.) — Melnais mūks. (Tulk. A. Rudzroga.) — Rotšilda vijole. (Tulk. M. Sūmane.) — Literatūras skolotājs. — Muižā. (Tulk. L. Rūmniece.) — Laulātā draudzene. (Tulk. O. Kalnciems.) — Baltpieris. (Tulk. A. Grēviņa.) — Slepkavība. — Māja ar mezonīnu. — Mana dzīve. — Zemnieki. — Dzimtajā stūrī. — Braucot. (Tulk. O. Kalnciems.) — Cilvēks futrālī. (Tulk. A. Grēviņa.) — Ērkšķogas. (Tulk. O. Kalnciems.) — Par mīlu. (Tulk. A. Grēviņa.) — Joničs. — Gadījums praksē. — Sirsniņa. (Tulk. A. Plaude.) — Dienesta darīšanās. (Tulk. O. Kalnciems.) — Dāma ar sunīti. (Tulk. A. Grēviņa.) — Svētku laika. (Tulk. A. Plaude.) — Ieplakā. (Tulk. A. Grēviņa.) — Arhierejs. (Tulk. O. Kalnciems.) — Līgava. (Tulk. A. Grēviņa.) — Piezīmes. (Tulk. V. Jaunzeme.)

3. sēj. Lugas 1887—1904. 1954. 404 lpp.

Saturs: Gulbja dziesma (Kalchass). Dramatiska viencēliena etīde. (Tulk. A. Deglava.) — Ivanovs. Drāma četros cēlienos. (Tulk. K. Freinbergs.) — Lācis. Viencēliena joks. (Tulk. A. Deglava.) — Bildinājums. Viencēliena joks. (Tulk. J. Sīlis.) — Traģiķis pret paša giibu. Viencēliena joks. (Tulk. A. Degļuva.) — Kazas. Viencēliens. (Tulk. A. Deglava.) — Jubileja. Viencēliena joks. (Tulk. H. Ģintere.) — Kaija. Komēdija četros cēlienos. (Tulk. K. Freinbergs.) — Tēvocis Vai ja. Lauku dzīves ainas četros cēlienos. (Tulk. K. Freinbergs.) — Trīs māsas. Drāma četros cēlienos. (Tulk. K. Freinbergs.) — Par tabakas kaitīgumu. Viencēliena monologs. (Tulk. A. Deglava.) — Ķiršu dārzs. Komēdija četros cēlienos. (Tulk. A. Bauga.) — Piezīmes. (Tulk. V. Jaunzeme.)

1956

Stāsti. Ilustr. A. Beļukins. Rīgā, LVI, 1956. 312 lpp.

Saturs: Ierēdņa nāve. —1 Resnais un tievais. (Tulk. A. Grēviņa.) — Chameleons. (Tulk. A. Bauga.) — Maska. (Tulk. V. Brutāne.) — Unters Prišibejevs. (Tulk. A. Grčviņa.) — Agafja. (Tulk. V. Brutāne.) — Stepe. (Tulk. A. Plaude.) — Sestā palāta. (Tulk. A. Grēviņa) — Literatūras skolotājs. (Tulk. L. Rūmniece.) — Cilvēks futrālī. (Tulk. A. Grēviņa.) — Ērkšķogas. (Tulk. O. Kalnciems.) — Joničs. — Sirsniņa. (Tulk. A. Plaude.) — Ieplaka. — Līgava. (Tulk. A. Grēviņa.)

J9G0

Stāsti. Kukriniksu ilustrācijas. Rīgā, LVI, 1960. 236 lpp. (A. Cehov.i 100. dzimšanas dienas alcerei 1960. gada 29. janvārī).

Saturs: Hirurģija. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Hameleons. (Tulk. Anna Bauga.) — Attiecīgi pasākumi. — Vēdzele. — Zirdzisks uzvārds. (Tulk.Valdis Grēviņš.) — Jēgers. (Tulk. Valija Brutāne.) — Ļaunprātis. (Tulk. Aina Plaude.) — Unters Prišibejevs. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Nelaime. (Tulk. Valija Brutāne.) — Smeldze. (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Jezga. — Aņuta. — Nemierīgais viesis. — Neparastais cilvēks. (Tulk. Valija Brutāne.) — Sapņi. — Vaņka. (Tulk. Aina Plaude.) — Kaštanka. — Trimdā. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Muižā. (Tulk. Laima Rūmniece.) — Laulātā draudzene. (Tulk. Oskars Kalnciems.) — Anna kaklā. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Māja ar mezonlnu (Tulk. Andrejs Kurcijs.) — Pečeņegs. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Ratos braucot. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Cilvēks futrāli. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Joničs. — Sirsniņa. (Tulk. Aina Plaude.) — Dāma ar sunīti. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Svētku laikā. (Tulk. Aina Plaude.) — Līgava. (Tulk. Anna Grēviņa.)

Humoristiski stāsti. Ilustr. Uldis Mežavilks. Rigā, «Liesma», 1905. 152 Ipp.

Saturs: Valdis Grēviņš. Cehova humors. — Prieks. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Ļaunais puika. (Tulk. Anna Bauga.) — Resnais un tievais. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Izziņa. (Tulk. Valija Brutāne.) — Ierēdņa nāve. — Lidojošās salas. — Zviedru sērkociņš. (Tulk. Vai dis Grēviņš.) — Ordenis. (Tulk. Valija Brutāne.) — Hirurģija. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Ģenerālis kāzās. (Tulk. Klāra Kozlovska.) — Hameleons. (Tulk. Anna Bauga.) — Albums. — Par drāmu. — Vēdzele. — Pirtī. — Budžu perēklis. — Diplomāts. — Zirdziskais uzvārds. — Unters Prišibejevs. — Pāršāvis pār strīpu. — Tītars. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Jociņš. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Vasarnīca. (Tulk. Valdis Grēviņš.) — Kontrabasista romāns. (Tulk. Anna Grēviņa.) — Puikas. (Tulk. Aina Plaude.) — Nevarīga būtne. (Tulk. Valija Brutāne.)

2. ANTONA CEHOVA DARBI PERIODIKA, KALENDĀROS, KRĀJUMOS U. TML.

189 0

Klaldons. Stāstiņš. Markusa tulkots. — Austrums, 1890, N. 4. 409.— 498. Ipp.

Nāk miegs. (Pēc kāda krievu stāstiņa atstāstīts.) [Autors nav minēts. Tulk.] J. S. — Balss, 1890, N. 34, 22. augustā.

Necerēts panākums. Stāstiņš. Tulkojis Markus. — Baltijas Vēstneša fe|etona turpinājums, 1890, N. 122.

Tikumīgais krodzinieks. Stāstiņš. Tulkojis Markus. — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1890, N. 205.

Vēdzele. Stāstiņš. Markusa tulkots. — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1890, N. 40.

1893

Ordens. Tulk. Gr. J. — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1893, N. 1.

Ienaidnieki. Iz «Krēslas slundās»». Tulk. [Teodors] Lejas-Krūmiņš. — Dienas Lapas feļetona turpinājums, 1894, N. 193, 27. augustā.

Jānītis. (Pēc Cehova.) [Tulk.] K. Bfērziņš]: — Krāj.: Vārpas, I. Rīgā. RLB Derīgu grām. nod„ 1894, 51,—53. lpp.

Kaķēni. No Antona Cehova rakstiem. Tulk. Teodors Lejas Krūmiņš.] — Dienas Lapas feļetona turpinājums, 1894, N. 256, 12. novembri.

Mājās. Tēlojums. Latv. no B. Posmiņa. — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1894, N. 266.

Mājās. Tēlojums. Tulk. Mintaudis. — Dienas Lapas feļetona turpinājums, 1894, N. 158, 16. jūlijā.

Melnais mūks. Helmarui Ata tulk. — Dienas Lapas feļetona turpinājums, 1894, N. 204. 10. septembrī.

Slepenpadomnieks. Stāsts [Tulk. nav minēts. M. Arons norāda, ka tulkojis Zālltis, bet G. Mackovs precizē, ka tulk. V. Zālītis.] — Krāj.: Citu tautu rakstnieki, I, Rīgā, RLB Derīgu grām. nod„ 1894, 25,— 43. lpp.

Turpat biogrāfiskajās ziņās teikts (23. lpp.): «No Cehova stāstiem latviski tulkoti un nodrukāti šādi: «Klaidonis» («Austr.», 1890), «Vēdzele», «Necerēts panākums» un «Tikumīgais krodzinieks» («Bail. Vēstn.», 1890) un «Mājās», «Ienaidnieki» un «Melnais mūks» («Dien. Lapa», 1894).

189 5

Anna uz kakla. Stāsls. Tulkojuse L. V. [Late Veibele.] — Dienas Lapa, 1895, N. 262.-264., 18. novembrī — 21. novembrī. Anna uz kakla. Stāsts. [Tulk.] L. V. [Late Veibele.] — Krāj.: Mans pulkstens [u. c. dažādu autoru stāsti], Rīgā, 1895, 20.—32. lpp. (Mazā b-ka [5]).

Dreijmanls Petrovs. [Tulk. E. Birznieks-Upītis.] — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1895, N. 5.

Ķēkša precas. [Tulk. nav minēts. Āronu Matīss min, ka tulk. E. Birznieks, bet G. Mackovs precizējis, ka tulk. E. Birznieks-Upītis.] — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1895, N. 35. Pirmā kauja. [Tulk. nav minēts. M. Arons norāda, ka tulk. Upīts.] — Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1895, N. 181.

Uz nometlnāšanos. Tulk. L. V. [Late Veibele.] — Dienas Lapa, 1805. N. 283, J4. decembri.

Vēstule. Stāstiņš. Markusa tulkots. Baltijas Vēstneša feļetona turpinājums, 1895, N. 182, 14. augustā; N. 183, 15. augustā.

1890

«Ķēkša precas». Stāstiņš. [Tulk ] S. — Saimnieču un zelteņu kalendārs 1897. gadam, Rigā, P. Bisnieks, 1896. 91.-95. lpp. Literatūras skolotājs. Tulkojuse L. V. [Late Veibele.] — Dienas Lapa,

1896, N. 63, 16. martā; N. 68, 23. martā, N. 73, 30. martā.

Nams ar mezonīnu. Mākslinieka stāsts. Tulk. G. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1896, N. 7, 520.—529. lpp.

Tēvs. Tulk. Vizulis [Ermanis Pīpiņš]. — Austrums, 1896, N. 1, 51.— 55. lpp.

Uz laukiem. Tulk. V. L. [Late Veibele.] — Dienas Lapa, 1896, N. 16, 20. janvāri.

1897

Ļaundaris. Stāstiņš. Tulk. Poruku Jānis. — Mājas Viesa Mēnešraksts,

1897, N. 2, 135,—136. lpp.

Mājā. Stāsts. Tulk. P. Bernats. — Balss [liter. pielik.], 1897, N. 4, 31,—38. lpp.

Medlnieks. Stāstiņš. J. Krūmiņa tulkots. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1897, N. 34, 20. augustā.

Miegs nāk. Stāstiņš, Našas atstāstīts [Juris Alunāns, juniors], — Austrums, 1897, N. 4, 318,—320. lpp.

Nāve šķaudu dēļ. [Tulk] K-a. — Dienas Lapa. 1897. N. 129, 11. jū nijā.

Nelāga lieta. Stāsts, tulkots no P. Bernata. — Balss [liter. pielik ], 1897, N. 6.

Ordenis. Iz krievu valodas tulkojis J. Krūmiņš. — M.ījas Viesa [liter. pielik.], 1897, N. 47, 19. novembri.

Pārspīlēts. [Tulk.] Kr-ka. — Dienas Lapa, 1897, N. 119, 29. maijā. Ragana. Stāsts, ko tulkojis P. Bernats. — Balss [liter. pielik.], 1897, N. 13.

Slimnieku Istaba Nr. 6. [Tulk. nav minēts.] — Baltijas Vēstnesis, 1897, N. 207, 12. septembri; N. 212, 18. septembrī; N. 213, 19. septembrī, N. 214, 20. septembrī.

Bēdas. Tulk. Vaibstiņš. [Aleksandrs Bite.] — Dienas Lapa, 1898, N. 71, 12. septembrī.

Bērni. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapa, 1898, N. 29, 25. jūlijā. Cejā. [Tulk. nav minēts.] — Baltijas Vēstneša pielikums, 1898, N. 231 un N. 236.

Divkauja. Stāsts. Latviski tulkojis Paegļu Mārtiņš. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1898, N. 3—14, 14. janvārī — 1. aprīlī. Izdienējis vergs. Stāstiņš. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapa, 1898, N. 35, 1. augustā.

Jonlčs. Tulkojis Robežnieku] Eduards. — Baltijas Vēstnesis, 1898, N. 287—189, 19. decembrī — 22. decembrī.

'Labdarīgais krodzinieks. Stāstiņš. Tulk. -is. — Latviešu Avīžu [pielikums], 1898, N. 36.

Ļaundaris. Skice. [Tulk] -s. — Tēvijas feļetons, 1898, N. 46, 18. novembrī.

Ļauns darbs. Latviski no M. Ermaņa. — Baltijas Vēstneša [pielikums],

1898, N. 13.

Mednieks. [Tulk. nav. minēts.] — Dienas Lapa, 1898, N. 35, 1. augustā.

Preferanss. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapa, 1898, N. 1, 26. februāri.

Spoguli. Stāstiņš. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapa, 1898, N. 29, 25. jūlijā.

Zemnieki. Tulkojis Vizulis. (Ermanis Pīpiņš.] — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1898, N. 23—24, 3. jūnijā—10. jūnijā.

1899

Austeri. Tulkojis P. Saulīts. — Balss [pielikums], 1899, N. 10, 118.— 120. lpp.

Bēdas. Latviski no Arvīda Blaumaņa. — Dienas Lapas sīkais feļetons.

1899, N. 1, 2. janvārī.

Dienesta darīšanās. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1899, N. 3, 211,—215. lpp.; N. 4, 285,—290. lpp. Iedomas. Stāstiņš. K. Daudes pārtulkots. — Baltijas Vēstnesis, 1899, N. 102, 8. maijā.

Jaunā vasaras māja. Stāsts. (Tulkojums dāvināts Dr. P. K. — D.) [Tulk. nav minēts, bet, pēc «Vēstulnieka» spriežot, iespējams, ka tulkotāja iniciāls ir «M.»] — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1899, N. 8, 582.— 590. lpp.

Tulkojumam pievienota piezīme: «Sī stāsta tulkojums mums tika piesūtīts jau priekš kādiem mēnešiem, bet telpas trūkuma dēļ tūliņ nevarēja tikt nodrukāts. Red.»

Lielais Valdis un mazais Valdītis. Stāsts. Pārtulkojis Ūziņš. — Dienas Lapa, 1899, N. 273—275, 4. decembrī — 8. decembrī. Mākslas ražojums. Tulkojis P. Saulīts. — Balss [pielikums], 1899, N. 8, 93.—96. Ipp.

Nervi [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapas feļetons, 1899, N. 250, 6. novembri.

Ordenis. Stāstiņš. Tulkojis Pūpols. — Latviešu Avīzes, 1899, N. 44, 3. novembrī.

Rotšilda vijole. Stāsts. Pārtulkojis Cziņš. — Dienas Lapas sīkais feļetons, 1899, N. 192 — 198, 28. augustā — 4. septembrī. Saša Uskovs. Tulk. A. Briedis. — Baltijas Vēstnesis, 1899, N. 18, 23. janvāri.

Savādnieks. Stāstiņš. Pārtulkojis Ūziņš. — Dienas Lapas sīkais feļetons, 1899, N. 198, 4. septembrī.

*Uz zemēm. Stāsts. Tulk. Cziņš. — Baltijas Vēstnesis, 1899, N. 294.

i 900

Albums. Stāstiņš. Tulkojis Jodu Jānis. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1900, N. 7, 16. februārī.

Apmaldījušies. [Tulk.] J. T[auriņš]. — Dienas Lapas literāriskais feļetons, 1900, N. 199, 2. septembri.

Atra palīdzība. Stāstiņš. Tulkojis Jodu Jānis. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1900, N. 28, 12. jūlijā.

Bēglis. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1900, N. 238, 20. oktobrī.

Bez virsraksta. Tulkojis Kalmastiets. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1900, N.9, 1. martā.

Blēdis. [Tulk. Aronu Matiss] — Austrums, 1900, N. 12, no0.— no7. Ipp.

Griša. Tulk. J. Tfauriņš], — Dienas Lapa, 1900, N. 189, 22. augustā. Grozīgais. [Tulk. nav minēts ] — Latviešu Avīzes, 1900, N. 48, 29. novembrī.

Gudrais vārtu sargs. (Pēc Čehova.) [Tulk. nav minēts; A. Ģinters un Aronu Matīss norāda, ka tulk. J. Odris] — Vispārīgais kalendārs 1901. gadam, Cēsīs, Rīgā, Vecpiebalgā un Alūksnē, J. Ozols, b.g., 27.-29. Ipp.

Jauna gada naktī. [Tulk. nav minēts.] — Baltijas Vēstneša [pielikums], 1900, N. 293.

Kaimiņi. Stāsts. Pārtulkojis Cziņš. — Dienas Lapa, 1900, N. 94—97. 26. aprīlī — 29. aprīlī.

Liekie ļaudis. [Tulk.] J. Tļauriņš], — Dienas Lapa, 1900, N. 186, 18. augustā.

Ļaunais zēns. Tulk. J. Tauriņš. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1900, N. 6, 468.-489. Ipp.

Nakts priekš tiesas. Pēc Cehova. [Tulk. nav minēts. Aronu Matīss norāda, ka tulk. .1. Odris.] — Vispārīgais kalendārs 1901. gadam, Cēsīs, Rīgā, Vecpiebalgā un Alūksnē, J. Ozols, b.g., 3.-7. IpR, Neizdevās. Tulk. J. Tauriņš. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1900, N. 7, 551. Ipp.

Nelabs darbs. Tulk. Ld. [A. Ģinters to atšifrējis: Jēkabs Roze (pseid. Līgotņu Jēkabs).] — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1900, N. 10. Nomnieks. [Tulk.] А. A. — Dienas Lapas literāriskais feļetons, 1900, N. 135, 17. jūnijā.

Notikums. [Tulk. nav minēts.] — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1900, N. 6, 9. februārī.

Prātu uztraukums. [Tulk.] J. T[auriņš], — Dienas Lapas literāriskais feļetons, 1900, N. 217, 23. septembrī.

Publika. Stāsts. [Tulk.] -r-, — Mājas Viesa literāriskais pielikums,

1900, N. 3, 19. janvārī.

Vecs pazīstams. Latviski no J. S[traumes]. — Tēvijas feļetons, 1900, N. 25, 21. jūnijā, 396.—398. Ipp.

Virsnieka uniforma. [Tulk. nav minēts.] — Baltijas Vēstneša [pielikums], 1900, N. 217.

Zābaki. (Pēc A. Cehova.) [Tulk. nav minēts, bet Aronu Matīss un A. Ģinters norāda, ka tulk. J. Odris.] — Vispārīgais kalendārs 1901 gadam, Cēsīs, Rīgā, Vecpiebalgā un Alūksnē, J. Ozols, b. g., 21. — 24. Ipp.

2901

Atriebšanās. Tulk. А. P. — Latviešu Avīžu pielikums, 1900, N. 77. Cieti ļaudis. Tulkojis Imants [J. Grīnhofs], — Vārds, 1901, N. 129, 31. oktobrī.

Cilvēks turzā. Latviski no J. Pāvila [Pāvila Jansona]. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1901, N. 23, 6. jūnijā; N. 24, 13. jūnijā. Dāmas. Tulkojis J. T[auriņš], — Mājas Viesa literāriskais pielikums,

1901, N. 39, 26. septembri; 621.—624. Ipp.

Derības. Slāsts. Latviski no Vārpuļu Indriķa [I. Vasi|a]. — Balss [pielikums], 1901, N. 41, 481,—487. lpp.

Dzīvei drusciņas. Tulkojis Andris. — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1901, N. 158, 14. jūlijā.

Dzīves likstas. [Tulk.] J. T[auriņš]. — Dienas Lapa, 1901, N. 23, 29. janvārī.

Goda jūtas. Stāsts. Tulkojis J. Avotiņš. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1901, N. 30, 25. jūlijā.

Gravā. Stāsts. Tulk. Vizulis [Ermanis Pīpiņš], — Dienas Lapa, 1901, N. 181—188, 10. augustā — 15. augustā.

Gravā. Novele. Latviski tulkojis M. St. — Balss [pielikums], 1901, N. 33—37.

Kad kāds grib pavēlēt. Skice. Tulk. Ed. Rob-ks [Eduards Robežnieks], — Vārda literāriskais pielikums, 1901, N. 16, 15. septembri, 1.—2. lpp.

Kādē) tā jokoju. Stāsts. Tulkojis Andris. — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1901, N. 102, 5. maijā.

Kundzes. Stāsts. Latviski tulkojis Cietais. — Balss pielikums, 1901 N. 20, 237,—240. lpp.

Laimīgais. Tulk. J. Tfauriņš]. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1901, N. 25, 20. jūnijā.

Mājā. Tulk. J. Tļauriņš]. — Dienas Lapas literāriskais pielikums. 1901, N. 268, 24. novembrī.

Nu es tevil Stāsts. Tulkojis J. A. — Dienas Lapa, 1901, N. 161, 18. jūlijā.

Ordens. Tulkojis Andris. — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1901, N. 112, 19. maijā.

Pāri par mēru. Stāstiņš. [Tulk.] Pūpols. — Balss pielikums, 1901, N. 38, 441,—445. lpp.

Pasts. Tulkojis Imants [J. Grīnhofs]. — Vārds, 1901, N. 107, 3. oktobrī.

Prātotājs. Tulkojis Atis. — Baltijas Vēstnesis, 1901, N. 158, 14. jūlijā.

Prieks. Tulkojis Austr. Antons Austriņš.] — Balss pielikums, 1901, N. 13, 150.—152. lpp.

Saimes bērni. Tulk. P. Krievs. — Varda literāriskais pielikums, 1901, N. 21, 20. oktobri, 1.—2. lpp.

Stabule. Tulkojis J. Tauriņš. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1901, N. 1. 60.—63. lpp.

Tā bija viņa! Latviski tulkojis Imants [.!. Grīnhofs]. — Vārds, 1901, N. 172, 24. decembrī.

Tievais un resnais. Tulkojis Epk. — Balss pielikums, 1901, N. fi, 94.-95. lpp.

Tumsa. Tulkojis J. T[auriņš). — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1901, N. 33, 15. augustā.

Ubags. Tulkojis J. T[auriņš], — Dienas Lapa, 1901, N. 245, 26. oktobri.

1902

Angliele. [Tulk. nav minēts.] — Pēterburgas Avīžu feļcJtona pielikums, 1902, N. 25, 27. martā.

Domātājs. Stāsts. Tulk. Aizpurvnieks [Paegļu Mārtiņš?]. — Pēterburgas Avīžu feļetona pielikums, 1902, N. 23, 20. marta. Ģimenes tēvs. Tulkojuse Ziemciešu Marija [Mārcis (Mārtiņš) Zirāks]. — Vārda literāriskais pielikums, 1902, N. 23, 8. jūnijā. (Teksts paralēli ari krievu valodā.)

Ierēdņa nāve. Tulkojis Strautiņš [Alfrēds Skroderis]. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1902, N. 53, 3. jūlijā. Iz praktlkas. Stāsts. Tulkojis A. A. — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1902, N. 227, 5. oktobri.

Kaštanka. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Jaunības Draugs, 1902, N. 1, 23.—25. lpp.; N. 2, 57.-62. lpp.; N. 3, 86.-88. lpp.; N. 5, 154.— 158. lpp.

Lauķitls. Stāstiņš. Tulkojis skolotājs [Pēteris?] Kūla. — Krāj.; Jaunības literatūra, II, 1902, Jelgavā, L. Neimanis, 82.-86. lpp. Mākslas ražojums. Tulkojis A. P[likauss]. — Latviešu avīžu stāstu nodaļa, 1902, N. 38, 10. maijā.

Mežonis. Stāsts. Tulkojis [Fricis] Hunhens. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1902, N. 13, 12. februāri; N. 14, 15. februārī. Neslava. Tulkojis Pūpols. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1902, N. 67, 20. augustā, 544.-546. lpp.

«Nespēcīgs radījums». Latviski pastāstījuse Ziemciešu Marija [Mārcis (Mārtiņš) Zīrāks]. — Vārda literāriskais pielikums, 1902, N. 26, 29. jūnijā. Teksts paralēli arī krievu valodā.

Notikums. Tulkojis J. T[auriņš]. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1902, N. 2, 145.—147. lpp.

Noziegums. [Tulk.] J. T[auriņš]. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1902, N. 19, 6. martā.

Ordenis. Tulkojis Atis. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1902, N. 52, 30. jūnijā.

Pasta kantorī. Stāsts. Pārtulkojis Raizonis. — Dienos Lapas literāriskais pielikums, 1902, N. 173, 3. augustā.

Pečeņegs. Tulk. A. Austriņš. — Pēterburgas Avižu literāriskais pielikums, 1902, N. 94, 24. novembrī.

Sals. [Tulk. nav minēts.] — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums,

1902, N. 3, 9. janvārī.

Tiesas priekšā. Stāstiņš. Tulk. Jes. [Andrejs Jesens] — «Ausekļa» Gada grāmata 1903. gadam, Rīgā, «Auseklis», b. g., 60.—65. lpp. Vecā māja. (Mājas īpašnieka stāsts.). Tulk. J. T[auriņš], — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1902, N. 5, 16. janvārī.

1903

Albums. Stāstiņš. Tulkojis J. Lācis. — Balss pielikums, 1903, N. 8, 109,—no. lpp.

Aņuta. [Tulk. nav minēts.] — Pēterburgas Avižu literāriskais pielikums, 1903, N. 3, 8. janvāri.

Aptiekāriem:. [Tulk. nav minēts.] — Dienas Lapas literāriskais pielikums, 1903, N. 190, 23. augustā, 256.-269. lpp. Ātra palīdzība. Atstāstījuse Bideru [Bebru] Natālija. — Baltijas Vēstnesis, 1903, N. 237, 17. oktobrī.

Austeres. Stāstiņš. Tulk. K-s. — Mājas Viesa literāriskais pielikums.

1903, N. 41, 8. oktobrī, 651,—654. lpp.

Bārddziņa istabā. Tulkojis -hr-hr. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 78, 5. aprīlī.

Briesmīga nakts. Tulkojis A. Avens. — Baltijas Vēstnesis, 1903, N. 220, 27. septembrī.

Briesmīga nakts. Stāsts. Tulkojis A. A. — Rīgas Avīze, 1903, N. 115. 24. maijā.

Dāmas. Tulk. R. M. — Apskats, 1903, N. 5, 84.-86. lpp.

Dārgais sunis. Tulk. O. Kr[olls], — Pēterburgas Avīžu literāriskais

pielikums, 1903, N. 55, 10. jūlijā.

Derība. Stāsts. Tulk. Jancis. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1903, N. 78, 2. novembri.

Dzīva kronologlja. [Tulk ] A. Tr. — Talsu kalendārs 1904. gadam, Talsos, J. Linde, b. g., 5.—7. lpp.

Ērkšķu ogu krūms. Stāsts. Tulk. A. A. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1903, N. 67, 21. septembrī; N. 69, 28. septembrī; N. 70. 2. oktobrī.

Ģimenes tēvs. Tulk. J. Radziņš. — Ārstniecības kalendārs 1904. ga dam, Rīgā un Alūksnē, V. Altberģis, b. g., no.—113. lpp.

Ieredņa nāve. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 143, 28. jūnijā.

Jociņš. Tulk. -hr-hr. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 94, 9. maijā.

Kameleons. Tulk. J. R[adziņš], — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g„ 95.—98. Ipp. Kanclejā. Stāstiņš. Tulk. J. Br-is. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums,

1903, N. 105, 10. maijā.

Kurpnieks un ļaunais gars. Stāsts. Latviski no Vilsonu Jāņa. — Grām.: Trīs jauki un pievilcīgi stāsti, Liepājā, K. Ukstiņš, 1903, 29—33. Ipp. Kurpnieks un nešķīsta vara. Pārcēlis Pļrancis] Trasuns. — Daugavas Katoļu kalendārs 1904. gadam, Rīgā, P. Bērziņš, 1903, 79.-85. Ipp. I.alme. [Tulk.] J. T(auriņš]. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1903, N. 79, 7. novembrī.

Laimīgais. Atstāstījis Alb. — Balss pielikums, 1903, N. 10, 132.-— 136. Ipp.

Laulība aiz aprēķina. Romāns divās daļās. [Tulk. nav minēts.] — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 149, 5. jūlijā. Liekēži. Stāstiņš. [Tulk. nav minēts.] — Rīgas Avīze, 1903, N. 144, 30. jūnijā.

Liktenis. [Tulk. nav minēts.] — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1903, N. 11, 864.—870. Ipp.

Ļaundaris ar nodomu. Tulk. J. Rdz. [Radziņš.] — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g.t 103.— 106. Ipp.

Maska. Tulk. Ed. Kārklis. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903. N. 264, 21. novembrī.

Nakts pirms tiesas dienas. (Apsūdzētā stāsts.) Tulkojis O. Kr[olls]. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 132, 14. jiinijā. Nakts priekš tiesas. (Apsūdzētā nostāsts.) Tulk. J. Radziņš. — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g., 98,—103. Ipp.

Neaizsargāts radījums. Tulk. .1. Rfadziņš], — Ārstniecības kalendārs

1904.  gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g., 121,—125. Ipp. Neizdevība. Stāstiņš. Tulkojis J. Lācis. — Balss pielikums, 1903, N. 36, 446.-448. Ipp.

Neizdevība. Atstāstījusi Bideru [Bebru] Natālija. — Baltijas Vēstnesis, 1903, N. 226, 4. oktobrī.

Nomaldījušies. Tulk. Skr-nu P-ls. A. Ģinters to atšifrē: P. Skrastiņš, taču vēlākajos gados — Skr-nu P-ls atšifrēts kā Pauls Skrābans, kas šķiet ticamāk.] — Vispārīgais kalendārs 1904. gadam, Cēsis, Alūksnē un Vecpiebalgā, J. Ozols, b. g., 24.—27. lpp.

Notikums ar klasiķi. Nostāsts. Tulk. A. A. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 143, 28. jūnijā.

Numuros. Stāstiņš. Tulkojis Planecnieks. — latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1903, N. 73, 9. septembrī.

Pilsoņu kungi. Skatu luga divos cēlienos. Tulk. J. Goldmanis. — Rīgas Avīzes feļelona pielikums, 1903, N. 270, 29. novembrī. Pirtī. Tulk. J. Brazovskis. — Dienas Lapa, 1903, N. 139, 23. jūnijā. Reiz gadā. Tulk. Kārlis Jakobsons. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1903, N. 6, 19. janvārī.

Resnais un tievais. Skice. — Tulk. -b. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 138, 21. jūnijā.

Runas turētājs. Stāsts. Tulk. A. A. — Rigas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 120, 31. maijā.

Sagatavotājs. Tulk. O. Krļolls], — Pēterburgas Avīžu lilerāriskais pielikums, 1903, N. 55, 10. jūlijā.

Savādnieks. Tulk. J. Rdz. [Radziņš.] — Ārstniecības kalendārs 1904 gadam, Rigā un Aizputē, V. Altberģis, b. g„ 113.—117. lpp. Sieviešu laime. Tulkojis J. Gr. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 83, 12. aprīlī.

Sieviešu privilēģijas. Tulk. J. Br. — Mājas Viesa literāriskais pielikums, 1903, N. 24, 11. jūnijā, 382.—384. lpp.

Sieviešu vara. Tulkojis M. Rubenis. — Apskats, 1903, N. 37, 516. lpp. Skolotājs. Tulk. Fr. Obsteins. — Rigas Avīzes feļetona pielikums, 1903, N. 232, 11. oktobrī.

Skolotājs Beļlkovs. Stāsts. Iz krievu valodas atstāstījis -ls [Jansons Pāvils], — Vidzemes un Kurzemes «Atbalss» kalendārs 1904. gadam, Rīgā, K. Orlovskis, b. g„ 10,—21. lpp.

Tā bija viņa! Tulk. J. R[adziņš]. — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g., 117.—121. lpp. Tumsā. Tulkojis J. Radziņš. — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g., 106.—no. lpp. Ubags. Tulkojis J. Radziņš. — Ārstniecības kalendārs 1904. gadam, Rīgā un Aizputē, V. Altberģis, b. g.f 91.—95. lpp.

Valdis. Stāsts. A. Jukans [Andrejs Vičs], — Austruma kalendārs 1904. gadam, Cēsis, Vecpiebalgā un Alūksnē, J. Ozols, b. g., 51.—61. lpp Veročka. [Tulk. nav minēts.] — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1903, N. 12, 933,—941. lpp.

Albums. Atstāstījusi Bitiem [Bebru] Natālija. Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 148, 3. jūlijā.

Apmaldījušies. Tulk. Pumpuru Jānis. — Pēterburgas Avīžu lilerāriskais pielikums, 1904, N. 28, 11. aprīlī.

Ariadna. Stāsts. Tulk. J. -A. — Dienas Lapa, 1904, N. 55—60, 18. novembrī — 24. novembrī.

Atgadījums ar klasiķi. Tulkojis Kr. — Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 99, 1. maijā.

Cilvēks makstī. Stāsts. Tulk. Lt. [Jēkabs Roze.] — VērotSjs, 1904, N. 10. (augusts), 1236—1248. lpp.

Dačinleki. Skice. Tulk. -s. — Latvietis, 1904, N. 52, 30. jūnijā. Dūjiņa. Stāsts. Tulk. Lt. [Jēkabs Roze.] — Vērotājs, 1904, N. 11 (septembris), 1356.—1376. lpp.

Grlša. Atstāstījusi Bideru [Bebru] Natālija. — Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 82, 10. aprīlī.

Ienaidnieki. [Tulk. nav minēts.] — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1904, N. 12, 933,—940. lpp.

Izsaucējs (1). Tulk. Strautiņu Alfrēds [Alfrēds Skroderis], — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1904, N. 2, 8. janvārī. Kanclejā. Tulk. L. Tirzmaliets. — Latvietis, 1904, N. 45, 5. jūnijā. Kāzas pēc nolīguma. Romāns divās da]ās. Tulk. A. Brazovskis. — Apskats, 1904, N. 3, 41,—42. lpp.

Līgava. Tulk. Tirzmaliets. — Latvietis, 1904, N. 45, 5. jūnijā. Līgava. Stāsts. Tulk. A. Ziediņš. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1904, N. 17, 29. februārī; N. 19—20, 7. martā — 11. martā. Līgava. Latviski pastāstījis T. (Teodors Lejas-Krūmiņš.] — Apskats, 1904, N. 29, 453.—457. lpp.; N. 30, 463,—473. lpp. Loterijas bljete. Tulk. E. Birznieks-Upītis. — Apskats, 1904, N. 2, 21,—22. lpp.

Makšķerētāji. Tulkojis J. A. Kalnietis [J. Stūrans]. — Latvietis, 1904, N. 35, 1. maijā.

Masku ballē. Tulk. J. A. Bt. [Bite.] — Latvietis, 1904, N. 43, 29. maijā; N. 44, 2. jūnijā.

Nabags. [Tulk. nav minēts.] — Vidzemes (Hekera) kalendārs 1905. gadam, Rīgā, b. g., 86. lpp.

* Nospiesti Jaudts. Stāsts. Tulk. Fr. 0[bsteins]. — Rīgas Avīzes [pielikums], 1904, N. 2.

Ordenis. Tulkojis Bierņu Virs. — Balss [pielikums], 1904, N. 41, 487.-489. lpp.

Pazīstams vīrlets. Stāsts. Tulkojis L. Tirzmalicts. — Latvietis, l'.)04, N. 53, 3. jūlijā.

Piepešs uztraukums. [Tulk. nav minēts.] — Vidzemes (Hekera) kalendārs 1905. gadam, Rīgā, 1). g., 71.—77. lpp.

Pirtī. Tulkojuse Ella Penc. — Pēterburgas Avīžu literāriskais pielikums, 1904, N. 21, 14. martā.

Pirtī. Skice. Tulk. -u. — «Ausekļa» Gada grāmata 1905. gadam. Rīgā, b. g„ 37,—43. lpp.

Pļāpas. Stāstiņš.. Tulkojis K. Jakobsons. — Latvijas Zemgaliešu kalendārs 1905. gadam, Rīgā, P. Pilliņš, 1). g., 40.—42. lpp. Savādnieks. Stāsts. Atstāstīts latviski no Friedas. — Balss [pielikums], 1904, N. 13, 155.-157. lpp.

Sēras. [Tulk. Ernests] Birznieks-Upītis. — Jaunības Draugs, 1904, N. 7, 200.—202. lpp.

Tīfs. Tulkojis Herolds [Antons Austriņš]. — Baltijas kalendārs 1905. gadam, Rīgā, P. Bērziņš, b. g., 8.—12. lpp.

Undrapcieris Prišibejevs. Stāsts. Tulk. K. Krūza. — Dienas Lapa, 1904, N. 82, 21. decembri.

Vajadzīgie līdzekli. Tulkojis Skr-nu P-ls [A. Ģinters atšifrējis — P. Skrastiņš, vēlākos gados atšifrēts — Skrābanu Pauls, kas šķiet ticamāk.] — Vispārīgais kalendārs 1905. gadam, Cēsīs, Vecpiebalga un Alūksnē, J. Ozols, b. g„ 21.—24. lpp.

Veltīgas bailes. Tulk. T. Maskaitis. — Latvietis, 1904, N. 59, 21. jūlijā; N. 64, 11. augustā.

Viņas bledrls. Skice. Tulk. K. Jakobsons. — Latvijas Zemgaliešu kalendārs 1905. gadam, Rīgā, P. Pilliņš, b. g., 35.-37. lpp.

1.905

Auša. Tulk. Fr. J. — Latviešu Avīžu stāstu nodala, 1905, N. 52—54, 2. jūlijā — 9. jūlijā.

Bez virsraksta. Stāsts. Tulk. J. Vītiņš.. — Apskats, 1905, novembris, 895.-899. lpp.

* Derība. — Vidzemes (Hekera) kalendārs, 1906. gadam, 70.—76. lpp. Dzimtene. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Apskats, 1905, jūnijs, 472.— 482. lpp.

Krievu ogles. Atstāstījis A. Str. — Austrums, 1905, N. 10, 780,— 783. lpp.

Mākslas darbs. Tulk. A. O. [A. Ģinters pirmo burtu papildina: A(ugusts).] Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1905, N. 147, 9. jūnijā

Mcdinicks. Slcists. Tulkojis Tirzmaliets. — Gram.: Lielzemnieks, Ķikutu dzimta, Liepājā, M. Ukstiņš, 1905, 40.—42. !pp. Neapdomība. Pēc Cehova — Lejupiets. — Rigas Avīzes feļetona pielikums, 1905, N. 147, 9. jūnijā.

Noslēpums. Stāstiņš. Tulk. Skr-nu P-ls [A. Ģinters atšifrē: P. Skrastiņš, vēlākajos gados šo pašu saīsinājumu atšifrē: Pauls Skrābans, kas šķiet ticamāk.] — Vispārīgais kalendārs 1906. gadam, Cēsīs, Vecpiebalgā un Alūksnē, J. Ozols, b. g., 17.—20. lpp. Pie kapa. Tulkojis J. A. Kainiets [J. Stūrans], — Latvietis, 1905, N. 2, 8. janvārī.

Pirmās klases pasažieris. Stāsts. [Tulk.] J. V. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1905, N. 5, 8. janvārī.

Saimes tēvs. Stāstiņš. Tulkojis Skr-nu P-ls [A. Ģinters atšifrējis: P. Skrastiņš, vēlākajos gados — Pauls Skrābans, kas šķiet ticamāk.] — Alūksnes kalendārs 1906. gadam, Cēsis, Vecpiebalgā un Alūksnē, .1. Ozols, b. g., 14.—17. lpp.

Uz ceļa. Tulk. B. .1. — Austrums, 1905, N. 12, 956. — 960. lpp. Vecais nams. (Nama īpašnieka stāsts.) Tulk. J. C. [J. Pūpēdis.] — Latvietis, 1905, N. 7—8, 26. janvārī — 29. janvārī. Vilks. Iz tiem A. P. Cehova senākiem rakstiem, kuri pēc viņa nāves atrasti vēl rokrakstā. Tulkojis V. Rūdolls [Rūdolfs Vīksna]. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1905, N. 25, 5. februāri.

1906

Aizmaldījušies. [Tulk. nav minēts.] — Vidzemes (Hekera) kalendārs 1907. gadam, Rīgā, b. g., 75.-78. lpp.

Aņuta. Tulk. Ziedaitis [M. Kārklis], — Mūsu Laiki, 1906, N. 206, 21. oktobrī.

Kapsētā. Stāstiņš. [Tulk.] B. J. — Tagadnes pielikums, 1906, N. 3. Laima atit nagaidama. Port. Henr. Krastiņš. — Sakla, 1906, N. 5, 18. martā.

Lasīšanu. Skice. Latviski no Vi [Rūdolfa Vīksnes], — Tēvija, 1906, N. 1, 3, janvārī.

Neizdošanās. Tulk. K. Kr. — Jaunās Dienas Lapas feļetona pielikums, 1906, N. 5, 14. janvārī.

Nervi. Tulk. L. Laicens. — Latvija, 1906, N. 122, 1. jūlijā.

Prieki. Satīra. Atstāstījis Ed. Egle. — Jaunības Draugs, 1906, N. 23,

182,—183. lpp.

Sliktā gara stāvoklī. Tulk. Kārkliņš. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1906, N. 22, 28. janvārī.

*   Bailes?. Tulk. Meteors. — Rīgas Avīzes [pielikums], 1907, N. 9(5. Dārgas stundas. Tulkojis O. Dūmlogs [O. Pulsts]. — Dzimtenes Vēstneša literāriskais pielikums, 1907, N. 23.

*   Grēku sūdzējums. Tulk. Ed. — Rita Blāzma, 1907, N. 59.

Ļauns puika. Stāstiņš. J. Miesiņa tulk. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 92, 21. aprīlī.

Mana dzīve. Provinciāla stāsts.) Tulk. J. X K. — Stari, 1907, N. 1 (janvāris) — 6 (jūnijs).

Nu, publika! Stāsts. Tulk. J. M[iesiņš]. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 243, 3. novembri.

Ordenis. Tulkojis Lejupiets. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 227, 13. oktobrī.

Pēc teātra. Tulk. A. Lietvietis. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 249, 10. novembri.

Pēdējā mogihāniete. Tulkojis S. S. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 221, 6. oktobri.

Prātotājs. Tulk. Atis. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 182, 18. augustā.

Pie priekšnieces. Tulk. V. — Vispārīgais kalendārs 1908. gadam, Cē sīs, J. Ozols, b. g., 6.—9. lpp.

Prieki. Stāstiņš. Tulk. J. M[iesiņš], — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907, N. 227, 13. oktobrī.

Rudens. Tulk. Ed. Barens. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1907. N. 58, 10. martā.

1908

Dzīves sīkumi. Tulk. Aug. Kokalis [Neilands]. — Rīgas Apskata fc ļetona pielikums, 1908, N. 74, 29. martā.

Koriste. [Tulk ] -dis. — Rīgas Avīzes feļetona pielikums, 1908, N. 52. 1. martā.

Krītamā kaite. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Vēstneša literāriskais pielikums, 1908, N. 226—228.

Līķis. Tulkojis Ziedaitis [M. Kārklis], — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1908, N. 15, 20. februārī.

Maska. Tulkojis Stengeļu Jānis. — Rīgas Avīze, 1908, N. 164, 19. jūlijā.

Pie priekšnieces. Tulk. V. — Tēvijas kalendārs 1909. gadam, Cēsis, b. g., 6.—9. lpp.

Atriebējs. Stāstiņš. Tulkojis skolotājs J. S. — Rīgas Avī/.es feļetona pielikums, 1909, N. 204, 5. augustā.

Bāreņi. Novele. Tulk. L-iņš [J. Laimiņš], — Latviešu Avīžu stāstu

nodaļa, 1909, N. 65—71, 15. augustā — 9. septembrī.

Dārgs suns. Stāstiņš. Tulk. Skr-nu P-ls [P. Skrābans]. — Kalendārs

1910. gadam, Cēsīs, Nīderbergers, b. g., 26.—28. Ipp.

Llaundarls. Stosts. Tulkoja Skoborga [F. Kemps], — Daugava. Laiwyskajs kalendars 1910. gadam, Cēsīs, J. Ozols, b. g., 15.—18. Ipp. Mākslas darbs. Tulkojis Skr-nu P-!s [P. Skrābans]. — Vispārīgais kalendārs 1910. gadam, Cēsīs, J. Ozols, b. g„ 15.-18. Ipp. Melnais muks. Stāsts. Tulk. A. + L. Latvija, 1909, N. 58 -63, 12. martā — 18. martā.

Preciba ar pūra naudu. (Romāns divās daļās.) Tulk. skolotājs J. S. — Rīgas Avīze, 1909, N. 215, 18. septembrī.

Runu turētājs. Tulkojis skolotājs J. S. — Rīgas Avīze, 1909, N. 212. 15. septembrī.

Sieva. Tulk. B. N. — Dzimtenes Vēstneša literāriskais pielikums, 1909, N. 225.

*Slrsniņa. — Kuldīgas Vēstneša literāriskais pielikums, 1909, N. 41.— 42.

Unters Prišibejevs. Tulk. nav minēts] — Vārpas (Pēterburgā), 1909, N. 39, 7. oktobrī.

Vieglprātīgā. Stāsts. Tulkojuse Otīlija. — Latvija, 1909, N. 127—130, 6. jūnijā — 10. jūnijā.

1910

Anekdote. A. Celiova stāsts, kurš nav ievietots viņa pilnīgā rakstu krājumā. Tulkojis J. B-vs [Bankavs], — Jaunās Dienas Lapas feļetona pielikums, 1910, N. 82, 10. aprīlī.

Apmaldījušies. Latviski atstāstījis P. S. — Latviešu Tautas kalendārs

1911. gadam, Valkā, Jūlijs Pauliņš, b. g„ 43,—46. Ipp.

Ārsts. Tulkojis Arvīds. — Rīgas Avīze, 1910, N. 98, 1. maijā. Bailes. (Mana drauga stāsts.) Tulkojis A. R. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1910, N. 63—65, 7. augustā — 14. augustā. Bez virsraksta. Tulk. K. M-ts. — Precību Vēstnesis, 1910, N. 3, 3 — 6. Ipp.

Bildinājums. Joks vienā cēlienā. [Tulk. nav minēts.] — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1910, N. 2, 6. janvāri; N. 3, 9. janvāri.

Cilvēks makstis. Tulk. E. Veimans. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa. 1910, Ņ. 17, 27. februārī; N. 18, 3. martā.

Dakteris. Stāsts. Tulkojis Ed. Gr. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 166, 23. jūlijā.

Divkauja. Tulkojis Fridis. — Tēvija, 1910, N. 96, 24. augustā. Doktors. Stāsts, kurš nav nodrukāts viņa kopotos rakstos. Tulk. K-a. — Liepājas Atbalss, 1910, N. 18, 23. janvārī; N. 19, 25. janvārī. Doktors. Kopotos rakstos neievietots stāsts. Tulk.] J. Kr. (Pēc «Utro Rossii»). — Mājas Viesis, 1910, N. 5, 3. februārī, 111.—113. lpp. Kņaziene. Tulk. K. Putniņš. — Dzimtenes Vēstneša literāriskais piel.,

1910, N. 1—2.

Kurpnieks un velns. Tulkojis F. F. — Kalendārs «Gada laiki» 1911

gadam, Ventspilī, T. Antmanis, b. g., 53.—59. lpp.

Laimes bērns. Latviski atstāstījis P. S. — Latviešu Tautas kalendārs

1911. gadam, Valkā, J. Pauliņš, b. g., 36.—40. lpp.

Nebēdnis. [Tulk.] R. B. — Liepājas Atbalss feļetona pielikums, 1910, N. 4, 23. janvārī.

Nelaime. Tulk. E. Vei… is [E. Veimanis?]. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa, 1910, N. 65—66, 14. augustā — 18. augustā. Nu wylka baga uz loča tyka. Tulkoja Mateiss Olūtiņš [Ontons Laizāns]. — Drywa, 1910, N. 64, 21. decembrī.

Prieki. Tulkojis Voldis. — Rīgas Avīzes pielikums, 1910, N. 52, 18. decembrī.

Prieki. Tulk. K. K. — Strādnieks (Bostonā), 1910, N. 97, 30. decembrī. Repetitors. Tulk. — Šis. — «Laiks» kalendārs 1911. gadam (Jaunjelgavā), Jaunjelgavas tirdzniecības un komerc skolas, b. g., 53.— 55. lpp.

Šķūnī. Tulk. Ludvigs E ………………. — Latviešu Avīžu stāstu nodaļa,

1910, N. 57, 17. jūlijā; N. 58, 20. jūlijā.

Vaņka. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Jaunības Tekas, 1910, N. 3, 223—226. lpp.

Viesnīcā. Stāstiņš. [Tulk. nav minēts.] — Liepājas Atbalss feļetona pielikums, 1910, N. 10, 6. martā.

1911

Eīda. Tulkoja Mateiss Olutiņš [Ontons Laizāns], — Drywa, 1911, N. 68, 26. janvārī.

Bēglis. Tulkoja Mateiss Olutiņš [Ontons Laizāns]. — Drywa, 1911, N. 69, 2. februārī; N. 70, 9. februārī.

Brūtgāns un meitu tevs. [Tulk. nav minēts.] — Tagadnes feļetons. 1911, N. I, 30. jūlijā.

Činavnleka nāve. Tulkojis Eduards Haralds. — Latviešu Avīzes, 1911, N. 10, 27. janvāri.

Diplomāts. Tulkojis Voldemārs. — Sadzīves feļetons, 1911, N. 39, 12. novembri; N. 40, 19. novembri.

Divdesmit devītais jūnijs. (Atstāstīts no mednieka, kurš nekad nav mērķi trāpījis.) Tulk. V. — Liepājas Atbalss feļetona pielikums, 1911, N. 23, 11. jūnijā.

Drāma. Tulk. Eduards Har[alds]. — Latviešu Avīzes, 1911, N. 6,

18. janvāri; N. 7, 20. janvāri.

Dzērāja saruna ar velnu. Stāstiņš. Tulk. D. — Rita Vēstnesfs, 1911, N. 352, 29. decembri.

Izsaucamā zīme. Svētku stāstiņš. Tūlkojis Fauns. — Ventas Straumes literāriskais un satīriskais pielikums, 1911, N. 6, 24. decembri. Izsaucējs. Tulk. Jul. R. — Sadzīves feļetons, 1911, N. 20, 21. maijā. Juriste. Tulkojis Voldemārs. — Sadzīves leļetons, 1911, N. 39,

12. novembrī.

Kā es apsievojos. [Tulk. nav minēts.] — Rīgas Avīzes pielikums, 1911, N. 42, 22. oktobri.

Kancelejā. Tulk. Kantiņu Augusts. — Auseklis (Limbažos, izd. P. Stumps). 1911, N. 38, 24. septembri.

Kurpnieks un velns. Tulk. H. S. — Proletārietis (Bostonā), 1911, N. 18, 1. oktobri.

Laulātā draudzene. Stāsts. Tulk. Negoss. — Ventas Straumes literāriskais un leļetona pielikums, 1911, N. 1, 19. novembrī. Ļaunais puisēns. Tulkojis Voldemārs. — Sadzīves feļetons, 1911, N. 41, 26. novembrī.

Maska. Stāsts. Tulk. K. L. — Dzimtenes Vēstneša literārais pielikums, 1911, N. no.

Nasalube. Tulkoja Mateiss Olutiņš [Ontons Laizāns], — Drywa, 1911, N. 68, 12. janvāri.

Pārsālīja. Tulk. Eduards Har[alds], — Latviešu Avīzes, 1911, N. 20,

19. februārī; N. 21, 22. februāri.

Rotšilda vijole. [Tulk. nav minēts.] — Jaunības Tekas, 1911, N. 10, 299—305. lpp.

Stosts vecāku dorznīka. Tulk. J. K. — Drywa, 1911, N. 93, 8. septembri.

Tītara tēviņš. [Tulk. nav minēts.] — Tagadnes feļetons, 1911, N. 3,

13. augustā.

Vecs paziņa. Tulk. —E. — Rīgas Avīze, 1911, N. 253—254, 3. novembrī — 4. novembrī.

Zābaki! Tulk. Eduards Har[alds]. — Latviešu Avīzes, 1911, N. 51, 7. maijā; N. 52, 10. maija.

1912

Albionas meita. Tulk. Melisa. — Sadzīves feļetons, 1912, N. 13, 31. marlā.

Mīlestība veco un jaimo rakstnieku darbos. [Dažādu rakstnieku citātu kopojums, arī A. Čehova.] — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1912, N. 12, 24. martā.

Nams ar jumta istabiņu. Māksliniekā stāsts. Tulk. — valks (K. Kārkluvalks). — Jaunā Avīze, 1912, N. 75—81, 19. septembrī — 10. oktobrī.

Neizdevās. Tulk. J. E. — Rīgas Avīze, 1912, N. 276, 28. novembrī. Nervi. Tulk. Melisa. — Sadzīves feļetons, 1912, N. 12, 24. marlā. Par tabakas kaitīgumu. Monologs vienā cēlienā. Tulk. Hihi. — Lat vijas literāriskais pielikums, 1912, N. 14, 7. aprīlī. Precinieks un meitu tēvs. Tulk. X-a. — Kāvi, 1912, N. 27, 7. jūlijā; N. 28, 14. jūlijā.

Prieki. Tulk. Melisa. — Sadzīves feļetons, 1912, N. 11, 17. marlā. Puisēni. Tulkojis A. K. — Ventspils Apskata svētdienas pielikums, 1912, N. 29, 21. jūlijā; N. 30, 28. jūlijā.

Romāns ar kontrabasi. — Stāsts. Tulk. P.-Ge [Pāvils Gruzna]. — Jaunais Latvijas kalendārs 1913. gadam, Bauskā, L. Upenieks, 1912, 85.-89. lpp.

Uz laukiem. Stāsts. Tulkojis 1. Indāns. — Latvija, 1912, N. 147—149. 29. jūnijā — 30. jūnijā.

1913

Derības. Tulk. A. O. — Jaunais Ārstniecības kalendārs 1914. gadam, Rīgā, Ed. Zirģelis, 1913, 138,—144. lpp.

Dzīvā prece. Tulkojis Upīšu Kārlis. — Sadzīve, 1913, N. 141—149. 7. decembrī — 31. decembri. Nenobeigts, turpinājums 1914. gadā. Iz A. Čehova vēstulēm. — Latvija, 1913, N". 184, 13. augustā. Jociņš. Tulk. A. O. — Jaunais Ārstniecības kalendārs 1914. gadam, Rīgā, Ed. Zirģelis, 1913, 130,—133. lpp.

Naudas maks. Fabula prozā. Stāstiņš. Tulk. Skr-nu P-ls [P. Skrābans]. — Vispārīgais kalendārs 1914. gadam, Cēsis, j. Ozols, b. p. . 11, 13. lpp.

Notikums. Stāsts. Tulk. K. P[utniņš], — Jaunas Dienas Lapas feļetona pielikums, 1913, N. 119, 25. maijā.

Prieks. Stāsts. Tulk. J. Etm. — Rīgas Avīzes pielikums, 1913, N. 15, 13. aprīli.

Rakstnieks. Tulk. —valks [K. Kārkluvalks]. — Jaunās Avīzes literā riskais un satīriskais pielikums, 1913, N. 20, 13. jūlijā; N. 29, 20. jūlijā.

Strādnieks un baltrocis. Tulk. Sarma. — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1913, N. 11, 10. martā. Kā autors minēts «A. Cehovs».

Tymsiba. Atstosteja A. Bite. — Drywa, 1913, N. 6, 6. februārī. Zviedru zēvelkociņš. (Kriminālstāsts.) — Tulkojis skolotājs J. S. — Rīgas Avīze, 1913, N. 46—50, 25. februārī — 1. martā.

1914

Dzīvā prece. Tulkojis Upīšu Kārlis. — Sadzive. 1914, N. 1—3, 4. janvarl — 9. janvāri. Nobeigums, sākums 1913. gadā. Ērkšķu ogas. Tulk. A[lma] D. — Līduma literāriskais pielikums, 1914. N. 27, 4. jūlijā.

Greizais spogulis. Tulk. —lers [Ed. Šillers]. — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1914, N. 28, 12. jūlijā.

*   Ģimenes tēvs. Tulk. J. P. — Ventspils Apskata svētdienas pielikums. 1914, N. 5.

Ierēdņa nāve. Tulk. —lers [Ed. Siilers], — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1914, N. 28, 12. jūlijā.

Iz Cehova domām par dzīvi. [Citāti no stāstiem «Mana dzīve», «Ērkšķogas», «Dienesta darīšanās» un lugas «Kaija».] — Latvija, 1914, N. 145, 28. jūnijā.

*   Jociņš. Tulk. J. P. — Ventspils Apskata svētdienas pielikums, 1911 N. 4.

Nepieciešams priekšvārds. Tulk. Ārmalis. — Cēsu Apskata literāriskais pielikums, 1914, N. 15, 13. februārī.

Satikšanās lai gan notika, tomēr… Tulk. A. Spilva. — Dzīve, 1914. N. 159—160, 17. jūlijā — 18. jūlijā.

Sievas māte. [Tulk. nav minēts.] — Liepājas Atbalss feļetona pielikums, 1914, N. 31, 5. jūlijā.

Šampanietis. Stāsts. [Tulk.] Alb. Rt. — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, N. 92, 24. aprīli.

Ubags. Tulk. J. P. — Ventspils Apskata svētdienas pielikums, 1911. N. 3.

Vārdi, 'vārdi un vārdi. [Tulk. nav minēts.) — Liepājas Atbalss feļetona pielikums, 1914, N. 31, 5. jūlijā.

1915

Ģimenes tēvs. Joku luga vienā cēlienā. Lokalizējis Ju. P. — Cēsu Apskats, 1915, N. 32—35, 13. augustā — 4. septembrī. Paziņa. Tulk. Ludis. — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1915, N. 9, 2». martā.

Zemnieki. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Līdums, 1915, N. 226—242, 31. augustā— 18. septembrī.

1918

Cilvēks makstī. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes ziņas (Jelgavā), 1918, N. 1—4, 3. janvārī — 10. janvāri.

Derības. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Ziņas (Jelgavā), 1918, N. 63—66, 30. maijā — 6. jūnijā.

Gribas gulēt. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Ziņas (Jelgavā), 1918, N. 17, 9. februārī; N. 18, 12. februārī.

Jauna vasarnīca. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Ziņas (Jelgavā), 1918, N. 5—7, 12. janvārī — 17. janvarī.

Sēras. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Ziņas (Jelgavā), 1918, N. 16, 7. februārī; N. 17, 9. februārī.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Dzimtenes Ziņas (Jelgavā), 1918, N. 19, 14. februārī; N. 20, 16. februārī.

1921

Izziņa. Tulkojis M. Apeļs. — Latgalits, 1921, N. 46, 10. novembrī.

1922

Ļaundaris. Tulkots no A. Čehova. [Tulk. nav minēts.] — Latvijas Sargs, 1922, N. 185, 20. augustā.

Neizdibināms raksturs. [Tulk. nav minēts.] — Mājsaimniecības kalendārs 1923. gadam, Rīgā, Ģērta grāmattirgot., 1922, 66.—68. lpp.

1923

Pldzarušo saruna ar nadzarušu walnu. Tulk. M. Apeļs. — Latgalits.

1923, N. 6, 21. martā.

Albums. Tulkojis V. Aiza. — Nedēja, 1914, N. 51/52, 19. decembri. Eez virsraksta. Tulk. E. F. — Latvijas kalcndars 1925. gadam, Rīgā, P. Liepa, b. g., 3,—6. lpp.

Elle vajā. Jūrmalas scenārijs kinofilmai. Pēc Čehova — Abc. — Ilustrēts Žurnāls, 1924, N. 35, 29. augustā.

Noslēpumainā dvēsele. [Tulk.] K. B. [pseid. Kuri Beri, īst. v. K. Vaid manis.] — Sikspārnis, 1924, N. 45, 7. jūnijā.

Noziedznieks. Brīvi tulkojis — B.— — Brīvais Vārds (Valmierā). 1924, N. 10, 26. decembrī.

Sieva. Uzvedums vienā nepilnā cēlienā. Pēc Čehova Abc. — Ilustrēts Žurnāls, 1924, N. 38, 19. septembrī.

1925

Lauva un Saule. Atstāstījis A. K. — Kalendārs 1926. gadam, Cēsīs, F. Sakne, b. g„ 16.—19. lpp.

1920

Cilvēka saruna ar suni. Tulkoj. J. L. — Jaunā Dzīve (Ventspili), 1926, N. 5, 6. februāri.

Divi avīžnieki. (Neticams stāsts.) [Tulk. nav minēts.] — Nedēja, 1926, N. 7/8, 26. februārī.

Noslēpumainā dvēsele. [Tulk.] Jumars [K. Panovs], — Vispārīgais Zobgaļa kalendārs 1927. gadam, Rīgā, D. Zeltiņš, b. g„ 89,—91. lpp.

1928

Ciešanu nedēlā. Stāsts Tulk. J. Kreics. — Ticība un Dzīve, 1928, N. 4, 50,—53. lpp.

Kurpnieks un nelabais. Tulkojis R. — Uguntiņa. Kalendārs 1929. gadam, Rūjienā, J. Miķelsons, b. g., 3.—9. lpp.

Precinieks un papiņš. Tulkojis Ks. — Īstais Liepājas kalendārs 1929. gadam, Liepājā, H. Valters, b. g„ 74.—77. lpp.

Vasarnieki. Tulk. Rails Ritums. — Ogres Straume, 1928, N. 13, 4. augustā.

Virsdārznieka stāsts. Tulk. Arkturs. — Lauku Darbs, 1928, N. 222, 20. decembrī.

Derība!. Tulk. Rd. K. — Tukuma Ziņas, 1929, N. 5—7, 24. februārī — 7. martā.

Kāda tirdzniecības uzņēmuma vēsture. [Tulk. nav minēts.] — Madonas Patiesība, 1929, N. 2, 26. jūlijā.

Laimīgais. Tulk. P. Skr. — Kalendārs 1930. gadam, Valmierā, E. Martinsons, b. g„ 40.—44. lpp.

Ļaundaris. Tulk. Ts. — Sociāldemokrāts, 1929, N. 175, 7. augustā Ļauns darbs. Tulk. Valts. — Jaunās Rūjienas Ziņas, 1929, N. 2, 31. decembri.

Māja ar jumtistabiņu. (Mākslinieka nostāsts.) [Tulk. nav minēts] — Latvis, 1929, N. 2324—2329, 23. jūlijā — 28. jūlijā. Maskas. Dzīves kamevala ainas. Tulk. A. C. — Sociāldemokrāts, 1929. N. 136, 20. jūnija.

Nelikumība. [Tulk. nav minēts.] — Vecā un jaunā Laika grāmala 1930. gadam, Rīgā, P. Liepa, b. g.

Zivs mīlestība. Humoreska. [Tulk. nav minēts.] — Pēdējā Brīdī, 1929, N. 159, 19. jūlijā.

Zviedru splčka. Tulk. A. Lutcs. — Madonas Vēstnesis, 1929, N. 83 88, 16. novembrī — 21. decembrī. Nenobeigts, turpinājums 1930. gadā.

1930

Laimīgais. [Tulk. nav minēts.] — Jaunais Ventspils Apskats, 1930, N. 18—19, 8. maijā — 15. maijā.

Noslēpumainā daba. [Tulk. nav minēts] — Jaunais Ventspils Apskats, 1930, N. 20, 22. maijā.

Resgalis. [Tulk. nav minēts] — Jaunais Ventspils Apskats, 1930, N. 23, 12. jūnijā.

Spaks. Tulkoja M. Apejs. — Zemnīka Ziņas, 1930, N. 8, 17. aprīlī. Zviedru spička. Tulk. A. Lutcs. — Madonas Vēstnesis, 1930, N. 89— 92, 2. janvārī — 25. janvārī. Nobeigums, sākums 1929. gadā.

1931

Bērni. Stāsts. No krievu valodas tulk. O. E. — Rūjienas Balss, 1931. N. 131, 20. novembrī.

Mana dziesma izdziedāta. Novele. [Tulk. nav minēts.] — Dzīve, 1931, N. 1, 1. janvāri, 6.-8. lpp.

Pārspīlējis. [Tulk. nav minēts.] — Kopdarbība, 1932, N. 3, 10. februārī.

Romāns ar kontrabasu. [Tulk. nav mīnēts.] — Kopdarbība, 1932, N. 23, 10. decembrī.

1933

Atriebība. [Tulk. nav minēts.] — Brenča un Žvinguļa Zobgaļa kalendārs 1934. gadam, Rīgā, A. Lācis, b. g., 60.—62. lpp. Mākslas ražojums. Humoreska. [Tulk. nav minēts.] — Brenča un Žvinguļa Zobgaļa kalendārs 1934. gadam, Rīgā, A. Lācis, b. g., 82.— 84. lpp.

1934

Ātra palīdzība. Tulk. B-ns. — Vecais Sikspārnis, 1934, N. 530, 14. decembrī, 2.—5. lpp.

Dārgs suns. A. Č[ehovs], [Tulk. nav minēts.] — Brenča un Žvinguļa Zobgaļa kalendārs 1935. gadam, Rīgā, A. Lācis, b. g., 52.-54. lpp. Lielās Piektdienas vakarā. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Mūsu ipašums, 1934, N. 13, 31. martā.

Mākslas ražojums. Tulk. J. Simsons. — Mājturības un ārstniecības kalendārs 1935. gadam, Rīgā, A. Raņķis, 1935, 74.-77. lpp. Orators. [Tulk. Andrejs Upīts.] — Grām.: R. Egle, A. Upīts, Pasaules rakstniecības vēsture, 4. sēj., Rīgā, A. Gulbis, 1934, 323.—324. lpp. Perpetuum mobile. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Debates, 1934, N. 6, 18. martā.

Students. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Jaunais Ceļš, 1934, N. 63. 16. jūnijā.

Vēdzele. Pēc Čehova. [Tulk. nav minēts.] — Brenča un Žvinguļa Zobgaļa kalendārs 1935. gadam, Rīgā, A. Lācis, b. g„ 71.-74. lpp. Vientieša nelaime. Stāsts. [Tulk.] B. (Saīsināts tulkojums.) — Cēsu Vēstis, 1934, N. 59, 17. augustā.

1935

Dāmas. Tulk. J. Simsons. — Mājturības kalendārs 1936. gadam, Rīgā, A. Raņķis, b. g., 61.—64. lpp.

Kurpnieks un nešķīstais gars. Tulk. J. Simsons. — Vecā un jaunā Laika grāmata uz 1936. gadu, Jelgavā, E. Alunāns, b. g., 35.—41. lpp. Ordenis. Tulkojis Suseklis. — Tēvijas kalendārs 1936. gadam, Rīgā, J. Kukurs, b. g., 50.—54. lpp.

Gudrais sētniks. Plociņa tulkojums. — Sauleite, 1938, N. 11, novembris, 31.-32. lpp.

1939

Baltpīrs. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1939, N. 6. jūnijs, 14. lpp.; N. 7, jūlijs, 15,—16. lpp.

Joņuks. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1939, N. 4, aprīlis, 16.—17. lpp. Kopūs. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1939, N. 11, novembris, 16.— 17. lpp. Teikts, ka turpinājums sekošot, taču stāsts palicis nenobeigts.

Porsolēja. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1939, N. 2, februāris, 15.— 16. lpp.

Smogi pordzeivojumi. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1939, N. 8, augusts, 26.—28. lpp.

1940

Albums. Tulkojis. Plociņš. Izmontots Sudrabu Edžus tulkojums. — Sauleite, 1940, N. 6, jūnijs, 19. lpp.

Ubogs. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1940, N. 4, 13.-14. lpp.; N. 5, 17,—18. lpp.

Uzziņa. Tulkojis Plociņš. — Sauleite, 1940, N. 7, 17,—18. lpp.

— Grām.: Dzimtenes literatūra . — Literatūra un Māksla, 1945, — Bērnība, 1945, N. 1/2, 19,—

1945

Ierēdņa nāve. [Tulk. nav minēts.] 5. kl„ Rīgā, 1945, 194,—196. lpp. Rakstnieks. Tulkojis Valdis Grēviņš. N. 2, 26. janvāri.

Vaņka. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] 20. lpp.

1946

Pasaules rakstnieki par Gorkiju. [Arī A. Čehovs.] — Literatūra un Māksla, 1946, N. 24, 14. jūnijā.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Lasāmā grāmata 4. kl., Rīgā. 1946, 164,—167. lpp.

Ierēdņa nāve. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Dzimtenes literatūra 6. kl„ Rīgā, 1947, 161,—163. Ipp.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Lasāmā grāmata 4. kl., Rīgā,

1947, 167,—170. Ipp.

Vaņka. [Fragments. Tulk. nav minēts.] Krāj.: Skolas skatuve, Rīgā, LVI, 1947, 151,—153. Ipp.

1948

Diena brīvā dabā. [Tulk. nav minēts.] — Bērnība, 1940, N. 2, 24,— 26. Ipp.

Ierēdņa nāve. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 6. kl., Rīgā, 1948, 161,—163. Ipp.

Ierēdņa nāve. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Dzimtenes literatūra 6. kl., Rīgā, 1948, 161,—163. Ipp.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Lasāmā grāmata 4. kl., Rīgā,

1948, 167,—170. Ipp.

1949

Tiesa. Tulkojis Valdis Grēviņš. — Padomju Jaunatnes Literatūras un Mākslās pielikums, 1949, N. 61, 19. februāri.

1950

Hameleons. [Tulk. nav minēts.] — Grām: Literatūras hrestomātija 6. kl., Rīgā, LVI, 1950, 152.-154. Ipp.

Ierēdņa nāve. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 6. kl., Rīgā, LVI, 1950, 155—157. Ipp.

Unters Prišlbejevs. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. kl., Rigā, LVI, 1950, 656.-659. Ipp.

1951

Ķiršu dārzs. Komēdija četros cēlienos. (Saīsināta.) [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1951, 586,—621. Ipp.

Unters Prišibejevs. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1951, 583,—586. Ipp.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Lasāmā grāmata 4. klasei., Rīgā, LVI, 1951, 39,—49. Ipp.

Hameleons. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātijā 7. klasei, Rīgā, LVI, 1952, 125,—127. lpp.

Vaņka. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Lasāmā grāmata 4. klasei, Rīgā, LVI, 1952, 37.—40. lpp.

1953

Jonlčs. [Tulk. nav minēts ] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1953, 323,—337. lpp.

Ķiršu dārzs. Komēdija četros cēlienos. (Saīsināta.) [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 337. — 372. lpp.

1954

Čehovs — jaunajiem rakstniekiem. [A. Cehova izteikumu sakopojums.] — Padomju Jaunatne, 1954, N. 138, 14. jūlijā. Cehovs par literatūru. [Izteikumu sakopojums.] — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Jezga. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Padomju Jaunatne, 1954, N. 138, 14. jūlijā.

Jonlčs. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1954, 227,—241. lpp.

Ķiršu dārzs. Komēdija četros cēlienos. (Saīsināta.) [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1954, 241,—275. lpp.

* Puikas. Stāsts. — Pionieris, 1954, 15. jūlijā.

Vaņka. Stāsts. [Tulk. nav minēts.] — Bērnība, 1954, N. 7, 21.-22. lpp.

1956

Ķiršu dārzs. Komēdija četros cēlienos. (Saīsināta.) [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 9. klasei, Rīgā, LVI, 1956, 179.—214. lpp.

1958

*   Hameleons. — Vefietis, 1958, 8. februāri.

*   Ļaunais pulka. — Vefietis, 1958, 8. februārī.

Puikas. [Tulk. nav minēts.] — Bērnu kalendārs 1960, Rīgā, LVI, 1959, 38,—41. lpp.

1960

Attiecīgi pasākumi. Stāsts. Tulkojis Valdis Grēviņš. — Padomju Jaunatne, 1960, N. 22, 31. janvāri.

Blēži pret savu gribu. Stāsts. Tulk. M. Ozols. — Grām.: Uz jauna gada sliekšņa, Rīgā, LVI, 1960, 53,—56. lpp.

[Cilāti no A. Cehova daiļdarbiem.] — Padomju Skolotājs, 1960, N. 2, 28. janvāri.

Domu graudi. — Ausma (Rēzekne), 1960, N. 12, 29. janvārī. Lauku eskulaps. Tulkojis L. Naikovskis. — Veselība, 1960, N. 1, 27. — 28. lpp.

[Par rakstnieka darbu.] — Rīgas Balss, 1960, N. 24, 29. janvārī. Pie maršalienes. Tulkojis Valdis Grēviņš. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 3, 23. janvārī; Ludzas Taisnība, 1960, N. 12, 28. janvārī; Brīvā Venta, 1960, 28. janvārī; Brīvā Daugava, 1960, 22. janvārī.

1961

A. Cehova teorētiskie spriedumi par drāmu. Tulk. V. Lāce. — Krāj.: Drāmas teorija un tehnika, Rīgā, LVI, 1961, 339,—354. lpp. Hameleons. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 7. klasei, Rīgā, LVI, 1961, 189.-191. lpp.

1902

Hameleons. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 7. klasei, Rīgā, 1962, 189,—192. lpp.

1963

Hameleons. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: Literatūras hrestomātija 7. klasei, Rīgā, 1963, 188,—191. lpp.

1965

Sūdzību grāmata. Tulk. Osvalds Mačs. — «Dadža» kalendārs 1966, Rīga, Zvaigzne, 1965, 217.—218. lpp.

Auns uir aitiņa. Epizode no «Cienījamo kungu dzīves». Tulk. J. Ozols. — Cīņa, 1966, N. 159, 9. jūlijā.

Frizētava. Stāsts. Tulkojis J. Ozols. — Cīņa, 1966, N. 160, 10. jūlijā.

Vectēvā atsities. Tulkojis J. Ozols. — Cīņa, 1966, N. 161, 12. jūlijā.

LITERATŪRA PAR ANTONU CEHOVU LATVIEŠU VALODA

1. GRĀMATAS

1949

Zerčaņinovs A. Antons Pavlovičs Cehovs. [Tulk. nav minēts.] Rīgā, LVI, 1949. 40 lpp. (Raksti literatūras vēsturē.)

Saturs: A. P. Cehova biogrāfija. — Čehova novele. — Cehova novelista meistarība. Cehovs dramatiķis. — «Ķiršu dārzs».

1950

Jermllovs V. Antons Pavlovičs Cehovs 1860—1904. Tulkojis J. Ozols. Rīgā, LVI, 1950. 416. lpp.

1951

Latvijas PSR Valsts Dailes teātris. A. Cehovs Trīs māsas. (Tulk. K. Freinbergs.) [Rīgā, 1951.] (Programmas grāmatiņa.)

Saturs: L. Pečaka. Piezīmes par jauniestudējumu. — [Lomu saraksts. — Fotoattēli.]

1953

LPSR Valsts Akadēmiskais drāmas teātris. A. P. Cehova Ķiršu dārzs. (Tulk. Anna Bauga.) [Rīgā, 1953.] (Programmas grāmatiņa.)

Saturs: Aleksandrs Leimanis. «Ķiršu dārzs». — [Lomu saraksts. — Fotoattēli.]

1954

Antons Pavlovičs Cehovs. Materiāli bibliotēkām 50 gadu nāves dienas atcerei. Rīgā, LPSR Valsts b-ka, 1954. 16 lpp.

Nlkolajevs M. Lielais krievu rakstnieks A. Cehovs (sakarā ar nāves dienas 50 gadu atceri). Rīgā, Latvijas PSR Politisko zināšanu un zinātņu popularizēšanas b-ba, 1954. g. jūlijs. 39 lapas. (Novilkums ar pavairoj. aparātu.)

Zerčaņinovs A. A. Antons Pavlovičs Cehovs. Tulk. E. Smite. Rigā, LVI, 1954. 40 lpp. (Raksti literatūras vēsturei.)

1956

Zerčaņinovs A. A. Antons Pavlovičs Cehovs. Rigā, LVI, 1956. 44 lpp. (Raksti literatūras vēsturei.)

1959

Latvijas PSR Valsts Akadēmiskais drāmas teātris. A. Cehovs Kaija. (Tulk. Kārlis Bļaus.) [R„ 1959.] 32 lpp.

Saturs: Dzidra Vārdaune. Cehova gaitas mūsu teātri. — Kārlis Pamše. Režisora piezīmes. — Lidija Freimane. Par savu lomu [Irīna]. — Pirmās kritikas par «Kaijas» uzvedumiem uz latviešu teātra skatuves. — [Lomu saraksts. — Fotoattēli.]

1960

A. Cehovs. (Metodisks materiāls literāru vakaru organizēšanai sakarā ar rakstnieka 100. dzimšanas dienas atceri.) Rīgā, LPSR Kultūras ministrija, Klubu darba republikāniskais metodiskais kabinets, 1960. 16 lpp.

Saturs: Cehovs — tautas rakstnieks. — Lekcijas «A. Cehova dzīve un daijrade» plāns. — Tematiskā vakara mākslinieciskā daļa. — Cehovs par literatūru un rakstnieka darbu. — Domas par Cehovu [Ļ. Tolstojs, P. Čaikovskis, K. Staņislavskis. V. Katajevs, Kornejs Cukovskis, Lu Siņs, Ņina Kasiana, B. Šovs, A. Uplts], — Viktorīna par A. Cehovu. — Ieteicamā literatūra.

Jermllovs V. A. Cehovs 1860—1904. Tulkojis J. Ozols. Mākslinieks V. Ozoliņš. Rīgā, LVI, 1960. 184 lpp.

2. RAKSTI PERIODIKĀ, KALENDAROS, KRĀJUMOS U. TML.

1894

[Zālīlis Valdemārs, pseid. Valdis] Antons Pavlovičs Cehovs. — Krāj.: Cita tautu rakstnieki, I, Rīgā, RLB Derīgu grām. nod., 1894, 23. Ipp.

189 5

A. P. Cehovs un viņa darbi. — Krāj.: Tautu pagalms, Literāriska gada grāmata 1896. gadam, Liepājā, Liepājas cittaulu rakstnieku tulkotāji, 1895, 86. Ipp. Paraksts: K.—VV.

[Krelcbergs J.] Līdumnieks. Krievu daiļliteratūra vispēdējā laikā. [Arī par A. Cehova «Trīs gadi».] — Tautu pagalms, Literāriska gada grāmata 1896. gadam, Liepājā, Liepājas ciltautu rakstnieku tulkotāji, 1895, 56. Ipp. Pseid. atšifrējums pēc G. Mackova.

1890

Iz jaunākās krievu literatūras (1895. un 1896. g.). [Arī par A. Cehova stāstiem «Slepkavība» un «Nams ar mezonīnu».] — Tautu pagalms, Literāriska gada grāmata 1897. gadam, Liepājā Liepājas latv. grām. izdevēju b-ba, 1896, 39.-40. Ipp.

1897

Jaunāko laiku krievu literatūras zvaigznes. (Skices iz krievu literatūras.) [Arī par A. Cehovu.] — Tēvija, 1897, N. 37. [Jēgers Haralds] H. J. Krievu daiļliteratūras jaunākais laikmets. Lļlerārisks apskats. [Ari par A. Cehovu.] — Baltijas Vēstneša pielikums, 1897, N. 265, 10. septembri.

1000

Jauna Cehova luga. [Aizrādījums, ka A. Cehovs nesen pabeidzis lugu «Trīs māsas».] — Dienas Lapas literāriskais feļetons, 1900, N. 256, 11. novembrī. Paraksts: H-s.

Maksims Gorkijs, Antons Cehovs un teātra apmeklētāji. [Pēc Maskavas laikr. «Novostji dņa» materiāliem.] — Dienas Lapas literāriskais feļetons, 1900, N. 256, 11. novembrī. Paraksts: H-s.

A. P. Čehovs. [26. maijā salaulājies ar aktrisi O. L. Kniperi.] — Mājas Viesis, 1901, N. 23, 6. jūnijā.

[Pīplņš Ernests, pscld. Vizulis?) —W—. Antons Cehovs. — Vārds, 1901, N. 117—119, 15. oktobri — 19. oktobri.

1902

Aspazija. Čehova drāmas. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1902, N. 9, 689.—691. lpp.

Vogije par Cehovu. [Par franču kritiķa rakstu žurnālā «Revue des Deux Mondes».] — Austrums, 1902, N. 2, 187,—188. lpp. Paraksts: Kr. M.

1903

[Gersons Adolfs] Sn. A. Čehova jaunākā drāma «Ķiršu dārzs». — Rīgas Avīze, 1903, N. 179, U. decembrī.

1904

A. P. Čehovs. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1904, N. 7, 553,—554. lpp. Antons Cehovs. — Rīgas Avīze, 1904, N. 149, 5. jūlijā. ParaksLs: -š. Antons Cehovs. — Latvietis, 1904, N. 55, 10. jūlijā. Antons Cehovs. — Vērotājs, 1904, N. 9 (jūlijs), 1151. lpp. Antons Pavlovičs Cehovs. — Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 149, 5. jūlijā.

[Asars Jānis] -rs. Cehovs. — Mājas Viesa Mēnešraksts, 1904, N. 10, 721,—728. lpp.

Birznieks-Upīts [Ernests], Antons Pavlovičs Čehovs. — Jaunības Draugs, 1904, N. 7, 198.-200. lpp.

Čehova paglabāšana. — Rīgas Avīze, 1904, N. 155, 12. jūlijā. [Ducmanls Kārlis] K. D. Galvenie motīvi A. P. Čehova rakstos. — Latvietis, 1904, N. 63, 7. augustā; N. 67, 21. augustā. * Jolioss. Čehova pēdējie mirkļi. — Latvietis, 1904, N. 58. [Kārkliņš Ernests] Zeltmatis. Čehova piemiņai. — Dienas Lapa, 1904, N. 1, 28. augustā.

[Kārkliņš Ernests] -tis. Maksima Gorkija atmiņas par Cehovu. [Pēterburgā 21. novembrī Teņiševas skolas zālē lasītā M. Gorkija referāta

atstāstījums.] — Dienas Lapas feļetona pielikums, 1904, N. 69, 4. decembrī. >

[Lasis Pēteris] Pasta rlņš. Antona Cehova piemiņai. — Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 159, 16. jūlijā.

[Lejas-Krūmiņš Teodors] L.-Kr. Miruši literatūras darbinieki. — Apskats, 1904, N. 29.

[Lejas-Krūmiņš Teodors] L.-KR. Par Antonu Cehovu. [Atreferēti Alfrēda Bergera un Ļeva Tolstoja izteikumi par A. Cehovu.] — Apskats, 1904, N. 43, 688. lpp.

[Niedra Andrlevs]. Antons Cehovs. — Austrums, 1904, N. 9, 715.— 716. lpp.

[Roze Jēkabs] Līgotņu Jēkabs. Antons Cehovs. — Vērotājs, 1904, N. 10 (augusts), 1224,—1235. lpp.

[Saulietis Augusts?] S. Antons Cehovs. — Vērotājs, 1904, N. 6, 764,— 765. lpp.

1905

Cehova piemineklis [Badenveilerā]. — Dienas Lapas feļetona pielikums, 1905, N. 212, 24. septembrī. Paraksts: —.— Cehova testaments. — Dienas Lapas feļetona pielikums, 1905, N. 20, 29. janvārī. Paraksts: -s.

Gorkijs M. Antons Cehovs. Fragmenti no Maksima Gorkija atmiņām. Tulk. A. I. [I. Avotiņš.] — Dienas Lapas feļetona pielikums, 1905, N. 5, 8. janvārī. Rakstam pievienota piezīme: «Ar autora laipnu atļauju tulkots pēc rokraksta.»

1906

[Kārkliņš Ernests] -tis. Antona Cehova raksti. [1. burtnīca, Liepājā, Liepājas latvisku grāmatu izdevēju b-ba, 1906.] — Latvija, 1906, N. 184, 23. septembrī.

[Kārkliņš Ernests] Zeltmatis. Dramatiskā rakstniecība. (1903.— 1906. g.) [Arī par A. Cehovu.] — Jauna Raža, VIII, 1906, 146. lpp. Upīts Andrejs. Antona Cehova raksti. [1. burtnīca, Liepājā, Liepājas latvisku grām. izdevēju b-ba, 1906.] — Balss, 1906, N. 196, 16. septembrī.

[Zelferts] T. Antona Cehova raksti. [1. burtnīca, Liepājā, Liepājas latvisku grām. izdevēju b-ba, 1906.] — Jauna Raža, VIII, 1906, 175. lpp.

Bērziņš Arturs. Dramatiskā rakstniecība. [Ari par paša tulkoto «Kaiju», Rīgā, Ed. Zirģelis, 1908.] — Latvija, 1909, N. 150, 4. jūlijā. Bērziņš Arturs. Jubileja. [Par A. Cehova viencēlienu, ko tulk. P. Skrābans.] — Jauna Raža, XI, 1909, 186. lpp.

[Ģinters Augusts] Kumpels. Iz pagātnes un tagadnes. I. [Par A. Ce-

hovu.] — Sadzīves feļetons, 1909, N. 2, 24. oktobrī.

[Mierkalns Fricis] Coilos. Antona Čehova «Kaija». — Jaunā Dienas

Lapa, 1909, N. 207—209, 9. septembrī — 11. septembrī.

Upīts Andrejs. Krievu jaunākā rakstniecība. [Ari par A. Cehovu.] —

Dzimtenes Vēstnesis, 1909, N. 172, 30. jūlijā.

1910

A. Cehova 50 g. dzimšanas dienas svinēšana [Pēterburgā un Maskavā]. — Sadzīve, 1910, N. 9, 12. janvārī.

Antons Cehovs. — Mājas Viesis, 1910, N. 5, 3. februāri, 113. — 114. lpp. Paraksts: -ņš.

Antons Cehovs. — Jaunības Tekas, 1910, N. 3, 221,—222. lpp [Arons Matīss] A. M. Cehovs pie latviešiem. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 25, 1. februārī.

Asars Jānis. Antons Cehovs. — Grām.: Jānis Asars, Kopoti raksti, 3. sēj., 3. burtn., Rīgā, A. Raņķis, 1910, 25.-28. lpp. Asars Jānis. Cehovs. [Datēts: «1904. g.»] — Grām.: Jānis Asars, Kopoti raksti, 3. sēj., 3. burtn., Rīgā, A. Raņķis, 1910, 28.—41. lpp. [Birkerts Antons] A. B. Cehovs pie latviešiem. — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 21, 27. janvārī.

Cehovs Antons. Autobiogrāfija. — Latvija, 1910, N. 13, 18. janvārī. Gorkijs M. Atmiņas par Cehovu. Tulk. P. O. — Latvija, 1910, N. 13— 15, 18. janvārī — 20. janvārī.

Gruzna P. A. P, Cehova piemiņai. — Jaunās Dienas Lapas feļetona pielikums, 1910, N. 24, 30. janvāri; N. 30, 6. februāri. [Kļaustiņš Roberts] R. K|. A. Cehova raksti. [Rīgā, «Dzirciemnieku» izd., 1910, 1. un 2. burtn.] — Jauna Raža, XII, 1910, 199. lpp. [Mierkalns Fricis] Coilos. A. P. Cehovs. — Jaunā Dienas Lapa, 1910, N. 12, 16. janvārī.

Pie Antona Cehova kapa. — Jaunā Dienas Lapa, 1910, N. 17, 22. janvārī. Raksts datēts: «Maskavā, 17. janvārī 1910. g.».

A. Cehova raksti I—V. Tulkojis Sudrabu Edžus. «Dzirciemnieku» izdevums. — Jaunības Tekas, 1912, N. 11, 397.—398. lpp. Paraksts: V. [Kārkliņš Ernests] — atis. Bildinājums. [Par A. B. tulkoto un J. Brigadera 1912. g. izdoto A. Čehova viencēlienu; negatīva atsauksme.] — Druva, 1912, N. 12, 1539. lpp.

Kārkliņš K. Krievu literatūra XIX g. s. otrā pusē. [Arī par A. Cehovu.] — Druva, 1912, N. 12, 1468—1471. lpp.

[I'elše Roberts] P. R. A. Cehova raksti 1—5 burtn. Tulkojis Sudrabu Edžus. «Dzirciemnieku» izdevums. — Krāj.: Vārds, I, Rīgā, Dzirciemnieku izdevums, 1912, 419. lpp.

[Upīts Andrejs]. Cehova vēstules. [M. P. Čehovas 1912. g. izd.] — Domas, 1912, N. 6, 660. lpp.

[Vldenieks Kārlis] V. A. Cehova raksti I—V. Tulkojis Sudrabu Edžus. «Dzirciemnieku» izdevums. — Jaunības Tekas, 1912, N. 11, 397.— 398. lpp.

1913

Iz A. Čehova vēstulēm. — Latvija, 1913, N. 184, 13. augustā.

1014

A. Čehova 10 gadu miršanas diena. — Līdums, 1914, N. 51, 1. jūlijā. * A. P. Čehovs. —• Dzīves literāriski zinātniskais pielikums, 1914. N. 27.

A. P. Cehovs par sevi. — Latvijas literāriskais pielikums, 1914, N. 26, 11. jūlijā, 208. lpp.

A. P. Čehovs par sevi. — Liepājas Atbalss, 1914, N. 149, 5. jūlijā. A. P. Čehova piemiņai. — Liepājas Atbalss, 1914, N. 149, 5. jūlijā. A. P. Čehova piemiņai. [I. N. Potapenko atmiņas, kas publ. «Ņivas» lit. pielik.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, N. 148, 2. jūlijā. Paraksts: nik.

[Akmens Jānis] J. A. Skumjo krēslas stundu dziedonis. Piemiņas lapiņa Antonam Cehovam desmit gadiem pēc viņa nāves (2. jūlijā 1904. g.) notekot. — Dzimtenes Vēstnesis, 1914, N. 148, 2. jūlijā. Antons Cehovs. — Līdums, 1914, N. 53, 8. jūlijā. Paraksts: -zAntons Cehovs. — Jaunās Avīzes literāriskais un satīriskais pielikums, 1914, N. 28, 12. jūlijā. Paraksts: -s [Ed. Šillers?] Antons Cehovs. — Ventspils Apskats, 1914, N. 53, 5. jūlijā.

Antons Cehovs. (Desmit gadu nāves dienas piemiņai.) — Tēvija, 1014, N. 77, 12. jūlijā. Paraksts: P. S.

Čehova muzejs [Maskavā], — Latvija, 1914, N. 149, 3. jūlijā. Paraksts: S.

Cehovs. — Grām.: Latviešu konversācijas vārdnīca, 8. sēj., 90. burtn., Rīgā, RLB Derīgu gām. nod., 1914, 4293—4294. sl. Džonsons A. Dzīves nozīme un mērķis pēc Cehova uzskatiem. — Latvija, 1914, N. 145, 28. jūnijā.

[Grēviņš Valdis] V. Gaitnieks. A. P. Cehovs. — Jauno Latviešu Avīžu literāriskais pielikums, 1914, N. 53, 4. jūlijā, 422.—423. lpp. Iz Dailes teātra aktiera A. L. Višņevska atmiņām. — Latvijas literāriskais pielikums, 1914, N. 26, 28. jūnija, 206. lpp. [Kārkliņš Ernests] Zeltinatls. Cehova laikmets. — Latvija, 1914, N. 148, 2. jūlijā.

[Ladiženskis VI.] Cehovs kā sabiedrisks cilvēks. [Atreferējums no žurn. «Sovremennij mir» 1914. g. jūlija burtnīcas.] — Latvijas literāriskais pielikums, 1914, N. 26, 28. jūnijā, 208. lpp. [Mierkalns Fricis] Coilos. Antons Cehovs. (10 gadu miršanas dienas piemiņai.) — Jaunā Diena, 1914, N. 41—43, 2. jūlijā — 4. jūlijā. Ņemirovlčs-Dančenko VI. Cehovs un Maskavas Dailes teātris. — Latvijas literāriskais pielikums, 1914, N. 26, 28. jūnijā, 206,—207. lpp. Nemliovičs-Dančenko VI. Cehovs un Maskavas Dailes teātris. — Liepājas Atbalss, 1914, N. 149, 5. jūlijā.

[Pelše Roberts?] P. Rts. Kas bijis Antons Cehovs? — Jaunā Dienas Lapa, 1914, N. 148, 2. jūlijā.

Piezīme: «Latv. literatūras kritikas» 3. sējumā raksts piedēvēts Pāvilam Rozītim, lai gan personu rādītājā «P. Rts» uzrādīts kā Rob Pelšes pseidonīma saīsinājums (no P. Roberts); P. Rozītis šajā gadā Jaunajā Dienas Lapā nepublicējās; bez tam viņš savus rakstus parakstījis ar «P. Rt.»; tātad šis būs R. Pelšes raksts. Tā viņš parakstījis arī rakstu «Kas ir «Uguns un nakts»» (Laika Balss, 1911. g. 1. un 2. nr.). [Plaudis P.] P. Pls. Krievu rakstnieks Antons Cehovs. — Rīgas Avīze, 1914, N. 148, 2. jūlijā.

[Staņislavskis K. S.] Iz Maskavas Dailes teātra direktora K. S. Staņislavska atmiņām. [Pēc almanaha «Sipovņik» 23. grāmatas.] [Tulk. vai atref.] -fs [Ed. Vulfs], Latvijas literāriskais pielikums, 1914, N. 26, 28. jūnijā, 202,—206. lpp.

Vulfs Ed. Cehova piemiņai. [Dzejolis.] — Latvija, 1914, N. 145, 28. jūnijā.

Vulfs Ed. Cehovs un latvieši. — Latvija, 1914, N. 145, 28. jūnijā.

Cehova, spriedums par Gorkiju. — Dzimtenes Vēstnesis, 1915, N. 40, 17. februārī. Paraksts: -um.-

ArcibaSevs M. Cehova nāve. [Tulk.] K. Egle. — Latvija, 1915, N. 25, 31. janvārī.

1928

Upīts Andrejs. Čehovs Antons. — Grām.: Latviešu konversācijas vārdnīca, 3. sēj., Rīgā, A. Gulbis, 1928—1929, 4097. sl.

1929

Egle K. Rakstu krājums Cehova piemiņai. [Izd. Maskavā 1929. g.] — Latvju Grāmata, 1929, N. 5 (septembris), 293.—294. lpp.

1934

Karnits А. А. P. Čehovs un viņa laikmets. — Celtne (Maskavā), 1934, N. 10, 791,—794. lpp.

Svēre J. Antons Cehovs (1860—1904). — Sibīrijas Cīņa (Novonikolajevskā [Novosibirskā]), 1934, N. 82, 26. jūlijā.

[Vītoliņš Т.] V. Т. А. Р. Cehovs. 30. gadu nāves dienas atcerei. — Komunāru Cīņa (Maskavā), 1934, N. 164, 20. jūlijā. Upīts Andrejs. Čehovs. — Grām.: R. Egle un A. Upīts, Pasaules rakstniecības vēsture, 4. sēj., Rīgā, A. Gulbis, [1934], 321.-324. lpp.

1935

Antons Pavlovičs Čehovs. — Mazais Kolektīvists (Ļeņingradā), 1935, N. 2, 19,—20. lpp.

Tretjakovs Viktors. Antons Čehovs. — Burtnieks, 1935, N. 4, 324 — 326. lpp.

1941

А. P. Čehova nezināmās vēstules. — Literatūras Avīze, 1941, N. 1, 3. janvārī; Lokomotīve, 1941, N. 24, 10. janvārī, 25. lpp. Cehova Kopotie raksti. [Krievu valodā 15 sējumos.] — Komunists, 1941, N. 87, 13. aprīlī.

Jauni dati par А. P. Čehovu. — Literatūras Avīze, 1941, N. 3, 3. februārī; Lokomotīve, 1941, N. 7, 15. februārī.

Grigulls Arvīds. Cehovs mums palīdz karot. — Latviešu Strēlnieks, 1944, N. 97, 15. jūlijā.

1945

Cehova, Grigoroviča un Zolā vēstules [ieguvis Ļeņingradas antikvariāts.] — Ciņa, 1945, N. 125, 29. martā. Grēvlņš Valdis. Cehovs. — Cīņa, 1945, N. 23, 28. janvārī. Pakalns A. Lielais krievu rakstnieks. — Komunists, 1945, N. 58, 18. jūlijā.

1946

A. Cehova lugas Norvēģijā. — Literatūra un Māksla, 1946, N. 4, 25. janvārī.

Gorkijs M. A. P. Cehovs. [Tulk. nav minēts.] — Grām.: M. Gorkijs, Literāri kritisko rakstu izlase, Rīgā, LVI, 1946, 111.-127. lpp. Grigulis Arvīds. Par krievu klasisko dramaturģiju un tās skati mūsu teātros. [Arī par A. Cehovu.] — Karogs, 1946, N. 7/8, 791.—793. lpp. Krievu literatūras dekāde. (Trešais sarīkojums.) [Veltīts M. Gorkijam un A. Cehovam.] — Padomju Jaunatne, 1946, N. 247, 17. decembrī. Staņlslavskis K. Cehova atbraukšana — «Tēvocis Vaņa». Tulk. Valija Brutāne. — Grām.: K. Staņislavskis, Mana dzīve mākslā, Rīgā, LVI, 1946, 357.—371. lpp.

Staņlslavskis K. «Ķiršu dārzs». Tulk. Valija Brutāne. — Grām.: K. Staņislavskis, Mana dzīve mākslā, Rīgā, LVI, 1946, 357.—371. lpp. Staņlslavskis K. «Trīs māsas». Tulk. Valija Brutāne. — Grām.: K. Staņislavskis, Mana dzīve mākslā, Rīgā, LVI, 1946, 313.—317. lpp.

1947

Nikolajevs-Bergins N. Cehova dramaturģija. (Sakaiā ar A. P. Cehova lugas «Tēvocis Vaņa» uzvedumu LPSR Krievu drāmas teātri.) — Literatūra un Māksla, 1947, N. 15, 11. aprīlī.

1948

A. P. Cehova stāstu izlase. — Brīvā Venta, 1948, N. 49, 29. martā. Jansons A. Ģeniālais dzīves īstenības tēlotājs. — Komimists, 1948, N. 62, 14. martā.

Zariņa M. A. Čehovs. (Pēc A. Zerčaņinova u. c. materiāliem.) — Padomju Latvijas Skola, 1948, N. 5, 42,—51. lpp.

Durlllntf S. Varenais talants. — Ciņa, 1949, N. 165, 15. jūlijā. Matlsone I. A. Cehovs. Stāstu izlase jaunatnei. — Padomju Jaunatne,

1949, N. 44, 4. martā.

O. Cehovs. — Ludzas Taisneiba, 1949, N. 80, 16. jūlijā.

1950

[Ambainis Vilis] A. Daugavietis. A. Cehovs latviešu valodā. — Ciņa,

1950, N. 25, 29. janvāri.

Kronberga L. Par dramatiskā pulciņa atskaites vakaru. [Izrādīts A. Cehova viencēliens «Lācis».] — Brīvais Darbs, 1950, N. 87, 20. oktobrī.

Nlkolajevs-Bergins M. Lielais krievu rakstnieks. — Padomju Jaunatnes literatūras un Mākslas pielikums, 1950, N. 81, 28. janvāri; Bauskas Darbs, 1950, N. 13, 29. janvārī; Darba Balss, 1950, N. 13, 28. janvārī; Komunists, 1950, N. 25, 29. janvāri.

1952

Antons Cehovs (1860—1904). — Grām.: Literatūras hrestomātija 6. kl„ Rīgā, LVI, 1952, 123,—125. lpp.

Kundzlņš Kārlis. Krievu lugas latviešu pirmspadomju teātra repertuārā. — Valodas un literatūras institūta Raksti, I, Rīgā, LPSR ZA izd-ba, 1952, 179.—216. lpp.

Upits Andrejs. V. Jermilovs — «Cehovs». — Grām.: A. Uplts, Kopoti raksti, 20. sēj., Rīgā, LVI, 1952, 766.-767. lpp.

1953

Zelle P. Meistarības avots. Sakarā ar A. P. Cehova rakstu izlases izdevumu latviski. — Literatūra un Māksla, 1953, N. 40, 4. oktobri.

1954

A. Cehova lugas uz ukraiņu skatuves. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

A. Cehova mājas-muzeja atklāšana Maskavā. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 29, 18. jūnijā.

A. Cehova piemiņai. [Vakars LPSR Valsts b-kā.] — Ciņa, 1954, N. 160, 8. jūlijā.

A. P. Cehova piemiņai. [Zinātn. padomes sēde M. Gorkija Pasaules lit-ras inslilūta.] ■— Komunists, 1954, N. 138, 14. jūlijā. [Ambalnis Vilis] V. Rasa. A. Cehova atceres dienām tuvojoties. — Cīņa, 1954, N. 159, 7. jūlijā.

[Ambainis Vilis] V. Austrums. Cildenais paraugs. Bibliogrāfiskas piezīmes par A. Cehova nozīmi latviešu reālistiskās literatūras attīstībā. — Cīņa, 1954, N. 166, 15. jūlijā.

Bērsons I. A. Cehovs — īsā stāsta lielmeistars. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Brasla I. Antonu Cehovu pieminot. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Cehova atceres dienas [Latvijā]. — Cīņa, 1954, N. 166, 15. jūlijā. Cehova darbu ilustrāciju izstāde [Maskavā], — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Cehova dzimtenē [Taganrogā], — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Cehova piemiņai. [Sarīkojumi Krāslavā un Ludzā.] — Literatūra un Māksla, 1954, N. 29, 18. jūlijā.

Cehovs — jaunu ce|u meklētājs dramaturģijā. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 29, 18. jūlijā.

[Gorkijs M.] M. Gorkijs par A. Cehovu. — Cīņa, 1954, N. 166, 15. jūlijā.

Gorkljs M. Par A. P. Cehova jauno stāstu «Gravā». Tulk. O. Kalnciems. — Grām.: M. Gorkijs, Raksti, 22. sēj., Rīgā, LVI, 1954, 271.— 275. lpp.

Kā Maskava atzīmēs A. Cehova dienas. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Kuzņecovs M. Dižais krievu lautas rakstnieks. — Cīņa, 1954, N. 166, 15. jūlijā.

Latviešu rakstnieki par A. Cehovu. [Valdis, Pērsietis, J. Asars, R. Tautmīlis-Bērziņš, Sudrabu Edžus, Rainis, A. Upīts.] — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Lielais Krievzemes rakstnieks. — Aģitatora Bloknots, 1954, N. 24. 11,—18. lpp.

M. Gorkijs un A. Cehovs. (No Gorkija muzeja materiāliem Maskavā.) — Cīņa, 1954, N. 159, 7. jūlijā.

Makarova O. Lielais rakstnieks — humānists. — Padomju Latvijas Komunists, 1954, N. 7, 35,—40. lpp.

Melnbārde I. Antonu Pavloviču Cehovu pieminot. — Latgales Zemnieks (Viļakā), 1954, N. 75, 30. jūnijā.

Nlkolajevs-Berglns Nikolajs. Cehovs — mūsu laikabiedrs. — Karogs, 1954, Nv 7, 108,—113. lpp.

Par pasākumiem A. Cehova piemiņas saglabāšanai sakarā ar viņa nāves 50. gadadienu. — Ciņa, 1954, N. 167, 16. jūlijā; Literatūra un Māksla, 1954, N. 29, 18. jūlijā.

Pazars V. Antons Cehovs. — Bērnība, 1954, N. 7, 20. lpp. Piemiņas izstādes [Rīgā, Valsts lit-ras muzejā.] — Literatūra un Māksla, 1954, N. 29, 18. jūlijā.

Raits A. Cehova māja-muzejs Jaltā. — Literatūra un Māksla, 1954, N. 28, 11. jūlijā.

Kjabovs 1. Pa Cehova dzīves vietām. Tēlojums. [Pēc raksta «Pravdā».] — Skolotāju Avīze, 1954, N. 30, 22. jūlijā. Sakarā ar A. Cehova nāves 50. gadadienu. — Ciņa, 1954, N. 161, 9. jūlijā.

Sldorlns V. Lielais krievu rakstnieks. — Komunists, 1954, N. 138, 14. jūlijā.

Stulpans J. Cīnītājs par skaistu dzīvi un cilvēku. — Padomju Latvijas Sieviete, 1954, N. 7.

Sudrabkalns J. Antons Cehovs. — Zvaigzne, 1954, N. 14, 10.—11. lpp. Vaļlns L A. P. Cehovs. — Aģitatora Bloknots, 1954, N. 12, 24 — 33. lpp.

Vilsons A. A. P. Cehovs un latviešu kultūra. — LPSR ZA Vēstis, 1954, N. 8, 13,—25. lpp.

Zelle P. Cehova reālisma spēks. — Padomju Jaunatne, 1954, N. 138. 14. jūlijā.

1057

Kalējs K. Antons Cehovs. — Darba Karogs (Valka), 1957, N. 14,

2. februāri.

1958

Gorkijs M. A. Cehovs. Tulk. K. Bļaus. — Grām.: M. Gorkijs, Par literatūru, Rīgā, LVI, 1958, 33.-48. lpp.

Gorkijs M. Par Cehova jauno stāstu «Gravā». Tulk. O. Kalnciems. — Grām.: M. Gorkijs, Par literatūru, Rīgā, LVI, 1958, 28.-32. lpp. Vulfs Ed. Cehovs un latvieši. — Krāj.: Latviešu literatūras kritika,

3. sēj., Rīgā, LVI, 415,—418. lpp.

Mūsu Cehovs. — Karogs, 1959, N. 10, 152. lpp.

[Ambalnls Vilis] V. Austrums. Cehova stāstu gājums mūsu tautā. — Karogs, 1959, N. 12, 121—122. lpp.

Antons Cehovs. — Rīgas Viļņi, 1959, N. 28, 13,—19. jūlijā. Gatavojoties A. Cehova dzimšanas 100 gadu atcerei. — Komunists, 1959, N. 151, 2. augustā.

Ķlļs F. Antons Cehovs. — Sociālistiskais Ceļš (Krāslava), 1959, N. 88, 24. jūlijā.

15. jūlijā paiet 55 gadi, kopš miris lielais krievu rakstnieks Antons Cehovs. — Jaunās Grāmatas, 1959, N. 7, 45. lpp. Rozenvalds K. Cehovs latviski. — Zemgales Komunists, 1959, N. 121, 31. jūlijā.

Vanags Valdis. A. Cehovs. — Bērnu kalendārs 1960, Rīgā, LVI, 1959, 38. lpp.

1960

A. Cehova atcerei. [Svinīga sēde LPSR Drāmas teātrī.] — Cīņa, 1960, N. 25, 30. janvārī.

A. Cehova 100. dzimšanas dienai veltīta svinīga sēde [Maskavā, Lielajā teātri.] — Cīņa, 1960, N. 26, 31. janvārī.

Aleksandrs Apsitis — A. Cehova darbu ilustrators. — Māksla, 1960, N. 1, 32.-33. lpp. Paraksts: A. E.

Almazovs A. A. Cehova manuskripti [A. Lunačarska teātra b-kā Ļeņingradā], — Rīgas Balss, 1960, N. 19, 23. janvārī. Almazovs A. Cehova piemiņas medaļas. — Rīgas Balss, 1960, N. 22, 27. janvārī.

Almazovs A. Piemineklis Cehovam [izgatavots Ļeņingradā], — Rīgas Balss, 1960, N. 19, 23. janvārī.

[Ambalnls Vilis] V. Austrums. A. Cehova devums latviešiem. — Ausma (Rēzeknē), 1960, N. 11, 27. janvāri.

[Ambalnls Vilis] V. Austrums. Antona Cehova devums latviešiem. — Brīvā Daugava, 1960, N. 12, 28. janvārī; Brīvā Venta, 1960, N. 14,

26.  janvārī; Cēsu Stars, 1960, N. 11, 28. janvāri; Ļeņina Karogs (Preiļos), 1960, N. 11, 28. janvāri; Zemgales Komunists, 1960, N. 15,

27. janvāri.

[Ambalnls Vilis] V. A. Antona Cehova devums latviešiem. — Komunisma Ausma (Dagda), 1960, N. 12, 28. janvāri.

[Ambainis Vilis] V. Austrums. Čehovs uz latviešu skatuves. — Zvaigzne, 1960, N. 2, 3.—4. lpp.

Ancītis V. A. Cehova muzejā [Maskavā]. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 3, 15. janvāri.

Antons S. Maskavā. [A. Cehova māja-muzejs.] — Padomju Jaunatne, 1960, N. 20, 29. janvārī.

Baļuna Vera. Augstā māksla. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 4, 30. janvārī.

Baruško P. Jaltā. [A. Čehova muzejā.] — Padomju Jaunatne, 1960, N. 20, 29. janvārī.

Belševlca Vizma [u. c.]. Par ko mēs mīlam Cehovu. — Rīgas Balss, 1960, N. 24, 29. janvāri.

Bērzs A. Čehova dienas sagaidot. — Brīvā Venta, 1960, N. 14, 26. janvārī.

Birze M. Ciemos pie Čehova. [Muzejā Jaltā] — Padomju Latvijas Sieviete, 1960, N. 1,8. lpp.

Boļšuna A. Mūsu draugs, mūsu sabiedrotais. Lasot Čehova vēstules. — Rīgas Balss, 1960, N. 23, 28. janvāri. Čehovs Ķīnā. — Cīņa, 1960, N. 21, 26. janvārī. Čehovs latviski. — Padomju Skolotājs, 1960, N. 2, 28. janvāri. [Cukovskls Kornejs] Čehovs kā cilvēks. (No K. Cukovska apcerējuma par rakstnieku.) — Komunists, 1960, N. 18—20, 26. janvārī — 29. janvārī.

Egle Kārlis. A. Čehova muzejs Maskavā. — Rīgas Balss, 1960, N. 22, 27. janvārī.

Egle K. Čehovs latviešu valodā. — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvārī. Ertnere F. Cehova teātra skaistums. — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvāri. Francmane H. Cehovs skolotājiem. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 5, 29. janvārī.

Francmane H. Saturīgi un skaisti atzīmēsim A. Cehova jubileju. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 2, 8. janvārī.

Gaile M. Nemirstīgais Čehovs. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 4, 22. janvārī.

Gatavojamies jubilejai. [Valsts Pedagoģiskajā inst-tā Daugavpili.] — Padomju Skolotājs, 1960, N. 2, 28. janvārī.

Go)iks I. Krievu literatūras lepnums. — Latvijas Dzelzceļnieks, 1960, N. 12, 28. janvārī.

Gorkijs par Cehovu. — Rīgas Viļņi, 1960, N. 4, 21. janvārī. Grants Jānis. Taganrogas iespaidi. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 5, 6. februāri.

Grlgulls Arvīds. Cilvēku dvēseļu tulks. — Zvaigzne, 1960, N. 2, 2.— 3. lpp.

Grigulis Arvīds. Lielais noveļu meistars. — Ciņa, 1960, N. 24, 29. janvārī.

Interesanta grāmata par Cehovu. [Viņa brāļa M. Cehova memuāri.] — Rīgas Balss, 1960, N. 5, 7. janvārī.

[Izteikumi par A. Cehovu: J. Asars, Pērsietis, E. Smiļģis, A. Upīts, Ed. Vulfs ] — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvārī.

Kalitins N. Cilvēciskā skaistuma dziedonis. — Padomju Jaunatne, 1960, N. 20, 29. janvārī.

Kastiņš Ed. Neaizmirstamā tikšanās. — Bauskas Darbs, 1960, 28. janvārī.

Katajevs Valentīns. A. Cehovs. [No žurnāla «Ogoņok».] — Padomju Latvijas Skola, 1960, N. 1, 6.-7. lpp.

Kraullņš Kārlis. Mazās formas lielais meistars. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 4, 30. janvārī.

Krūmiņa V. Cīnītājs par taisnīgumu. — Darba Karogs (Valka), 1960, N. 12, 28. janvārī.

Kuņajevs Boriss. Eksponāts, kura nebija muzejā. [Teiksma.] — Liesma, 1960, N. 1, 20.-21. lpp.

Ķempe M. Viņa acis. Antonam Cehovam. [Dzejolis ] — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvāri.

Luga bez nosaukuma. [Atrasta Maskavas arhīvā.] — Karogs, 1960, N. 3, 152. lpp.

Mackovs G. Antons Cehovs un latviešu rakstniecība. — Rīgas Balss, 1960, N. 21, 26. janvārī.

[Mackovs Georgs] G. M. Lielais krievu rakstnieks. — Latvijas Zinātnieks, 1960, N. 3, 10. februārī.

Medvedevs A. A. Cehovam veltīts vakars. — Ausma (Rēzekne), 1960, N. 11, 27. janvāri.

Melnerte I. A. Cehova jubilejai. [Izrādes.] — Cīņa, 1960, N. 20, 24. jūnijā.

Motelis J. Seit dzīvojis Cehovs. [Memoriālais muzejs Jaltā.] — Rīgas Balss, 1960, N. 23, 28. janvārī.

Nazarovs N. Tautas iemīļotais rakstnieks. — Komunisma Ausma (Dagda), 1960, N. 11, 26. janvāri.

Nemirstīgais Cehovs. [Ievadraksts.] — Literatūra un Māksla, 1960, N. 4, 30. janvārī.

Nokalne R. A. Cehovu atceroties. — Cēsu Stars, 1960, N. 11, 28. janvārī.

Osis A. A. Cehovu atceroties. — Komunists, 1960, N. 18, 26. janvāri.

Ošs G. Lielais krievu reālisma meistars. — Rīgas Balss, 1960, N. 24,

29. janvāri.

Overčenko Konstantīns. A. Čehovam. [Dzejolis.] No ukraiņu vai. atdzejojis Jānis Kromans. — Zemgales Komunists, 1960, N. 16. 29. janvāri.

Par godu iemīļotajam rakstniekam… [A. Čehova dienu sarīkojumi.] — Padomju Jaunatne, 1960, N. 13, 19. janvārī. Pati senākā un visjaunākā Čehova grāmata latviešu valodā. — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvārī.

[Peškova J.] Tikšanās Jaltā. No J. Peškovas atmiņām. — Ausma (Rēzekne), 1960, N. 12, 29. janvārī.

Petrova N. Cīnītājs par patiesību un taisnīgumu. — Ausma (Rēzekne), 1960, N. 12, 29. janvārī; Cēsu Stars, 1960, N. 11, 28. janvārī; Komunisma Ausma (Dagda), 1960, N. 12, 28. janvārī; Komunists, 1960, N. 20, 29. janvārī; Ludzas Taisnība, 1960, N. 12, 28. janvārī; Zemgales Komunists, 1960, N. 16, 29. janvārī; Liesma (Valmiera), 1960,

30.  janvārī; Brīvā Venta, 1960, 28. janvārī; Sarkanais Karogs (Gulbene), 1960, 28. janvārī; Padomju Kārsava, 1960, 30. janvāri; Bauskas Darbs, 1960, 28. janvārī; Pa Ļeņina Ceļu (Valmiera), 1960, 28. janvārī; Tukuma Ziņotājs, 1960, 30. janvāri.

Preiss K. Mūsu laikabiedrs. — Padomju Skolotājs, 1960, N. 2, 28. janvāri.

Rakstnieki par Čehovu. [M. Gorkijs, Ļ. Tolstojs, J. Rainis, A. Upīts, Go Mo-žo.] — Padomju Skolotājs, 1960, N. 2, 28. janvāri. Republikā atzīmē A. Čehova dzimšanas 100. gadadienu. — Brīvā Venta, 1960, N. 14, 26. janvārī.

Romma R. A. Čehova jubilejai. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 3, 15. janvārī.

Rozenvalds K. A. Čehova lugas latviešu teātros. — Zemgales Komunists, 1960, N. 9, 16. janvārī.

Saulīte M. Vairāk nekā 400 grāmatu, žurnālu, avīžu.., [Izstāde LPSR Valsts b-kā.] — Rīgas Balss, 1960, N. 20, 25. janvārī. Selga G. Rīgas jaunie mākslinieki atzīmē A. Čehova jubileju [klubā «Būsim pazīstami».] — Literatūra un Māksla, 1960, N. 4, 30. janvāri. 100 Antonam Čehovam. — Veselība, 1960, N. 1, 26. Ipp. Smiļģis E. [Par A. Čehovu.] — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvārī. Sokols Ev. Par Cehova meistarību. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 5, 6. februārī.

Spirģis M. A. Cehova piemiņai veltītas nodarbības komunistiskās audzināšanas skolā [Rīgas Vagonu rūpnīcā]. — Rīgas Balss, 1960, N. 24, 29. janvārī.

Stars A. A. Čehovu atceroties. — Darba Balss (Rīgas raj.), 1960. N. 18, 10. februārī.

Stūrmanis J. Fundamentālajā bibliotēkā. [A. Cehovam veltīta izstāde.] — Padomju Jaunatne, 1960, N. 16, 23. janvārī. Sldlovskls V. A. Cehovam veltīts vakars. [Latvijas Valsts universitātē.] — Cīņa, 1960, N. 19, 23. janvārī.

Škoļņika F. Antons Cehovs. — Vefietis, 1960, N. 5, 27. janvārī. Taganrogā. — Padomju Jaunatne, 1960, N. 20, 29. janvārī. Taganrogā atklāts A. Cehova piemineklis. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 4, 30. janvārī.

Vagale A. A. Cehovs un latviešu literatūra. — Sociālistiskais Ceļš (Krāslava), 1960, N. 15, 4. februāris.

Vajlns I. Krievu literatūras lepnums un slava. — Padomju Latvijas Komunists, 1960, N. 1, 39.-43. lpp.

Vanags V. A. Cehova izstāde Literatūras muzejā [Rīgā], — Cīņa, 1960, N. 22, 27. janvārī.

Voroncovs M. Mūsu Cehovs. — Latvijas Jūrnieks, 1960, N. 9, 29. janvāri.

Zelle P. Konkursa stāsti. [A. Cehova 100. dzimšanas dienai veltītā īso stāstu konkursa rezultāti.] — Padomju Jaunatne, 1960, N. 17, 24. janvārī.

[Ziņas par A. Cehova prozas tulkojumiem latviski un viņa lugu izrādēm uz latviešu skatuves.] — Cīņa, 1960, N. 24, 29. janvārī. Zorins M. Cilvēka slavinātājs. — Rīgas Balss, 1960, N. 22, 27. janvārī. Zorlns Mihails. Cehovu godinot. — Karogs, 1960, N. 1, 149.—151. lpp.

1961

Staņlslavskls K. «Ķiršu dārzs». Tulk. V. Brutāne. — Krāj.: Drāmas teorija un tehnika, Rīgā, LVI, 1961, 378,—388. lpp. Vārdaune Dzidra. Cehovs uz latviešu skatuves. — Teātris un Dzīve, 1961, N. 5, 132—168. lpp.

1962

Dereckls Fēlikss. Ierēdņa nāve. (Cehovs mūsdienu skatījumā.) — Tulkoja A. Irmejs. — Padomju Jaunatne, 1962, N. 246, 15. decembrī. Serebrovs A. Par Cehovu. Tulk. Vizma Lāce. — Grām.: A. Serebrovs, Laikmets un literatūra, Rīgā, LVI, 1962, 236.—252. lpp.

Birznieks-tlpītis Ernests. Antons Pavlovičs Čehovs. — Cram.: E. Birznieks-Upītis, Kopoti raksti, 7. sēj., Rīga, LVI, 1963, 238,—242. Ipp. Labam cilvēkam un lielam rakstniekam. [Piemineklis A. Čehovam Badenveilerā.] — Literatūra un Māksla, 1963, N. 32, 10. augustā.

1964

Antons Cehovs. — Skola un Ģimene, 1964, N. 6, 53. Ipp. Antons Cehovs. — Skola un Ģimene, 1964, N. 12, 57. Ipp. Cehova darbu akadēmiskais izdevums [krievu valodā], — Karogs, 1964, N. 12, 124. Ipp.

Cehovs dzīvo visā pasaulē. — Cīņa, 1964, N. 168, 17. jūlijā.

1965

Juhņevičs E. Cehovs liek smieties. [Par grāmatu «Humoristiski stāsti» latviešu valodā.] — Jaunās Grāmatas, 1965, N. 8, 22.—23. Ipp. Riekstiņš I. Gaidāma tikšanās ar senu draugu. [A. Cehova Kopoti raksti latviešu valodā ] — Jaunās Grāmatas, 1965, N. 12, 20.—23. Ipp.

1966

Antona Cehova mājas saimniece [Marija Pavlovna Cehova], — Rīgas Balss, 1966, N. 12, 15. janvāri.

Braglns Sergejs. A. Cehova draugs [Pāvels Rozanovs], — Rīgas Balss, 1966, N. 169, 21. jūlijā.

Grigulis Arvīds. Cilvēku dvēseļu tulks. — Grām.: A. Grigulis, Kopoti raksti, 7. sēj., Rīgā, LVI, 204.-210. Ipp.

Grigulis Arvīds. Lielais noveļu meistars. — Grām.: A. Grigulis, Kopoti raksti, 7. sēj., Rīgā, LVI, 1966, 211.—214. Ipp. Grigulis Arvīds. Par krievu klasisko dramaturģiju un tās skati mūsu teātros. — Grām.: A. Grigulis, Kopoti raksti, 7. sēj., Rīgā, LVI, 1966, 307,—369. Ipp.

Orestovs O. Cehova vēstules Londonā [antikvariātā «Sotby»]. — Cīņa, 1966, N. 4, 6. janvāri.

Sadovjanu un Cehovs. (Tamāras Ganes eseja žurn. «Ruminskaja literatūra».] — Karogs, 1966, N. 9, 186. Ipp.

Čehovs Moļihovā. [Par muzeju.] — Literatūra un Māksla, ll J67, N. 5, 4. februārī.

Šantirs S. Pie Čehova Jaltā. [Memoriālajā muzejā.] — Rīgas Balss. 1967, N. 44, 21. februārī.

I9G8

Vaksbergs Arkādijs. Stāsts par kādu jūgu. [A. Cehova līgums ar grāmatizdevēju A. Marksu.] — Literatūra un Māksla, 1968, N. 5—7, 3. februārī — 17. februārī.

b) pa r lugu un filmu izrādēm

1901

[Kārkliņš Ernesls]-atis. Krievu teātris. [«Trīs māsas» 10. oktobrī.] — Dienas Lapa, 1901, N. 235, 12. oktobrī.

[Kārkliņš Ernests] -atis. Krievu teātris. [Par «Ivanova» izrādi.] — Dienas Lapa, 1901, N. 277, 5. decembrī.

1902

[Lejas-Krūmiņš Teodors] LK. Krievu teātris. [Par «Tēvoča Vaņas» izrādi.] — Rigas Avīze, 1902, N. 85, 25. oktobri.

[Mierkalns Fricis] Coilos. II pilsētas (krievu) teātris. — [Par lugas «Trīs māsas» izrādi.] — Dienas Lapa, 1902, N. 266, 4. oktobrī. [Mierkalns Fricis] Coilos. II pilsētas (krievu) teātris [Par lugas «Tēvocis Vaņa» izrādi 23. oktobri.] — Dienas Lapa, 1902, N. 240, 24. oktobri.

[Mierkalns Fricis] Coilos. II pilsētas (krievu) teātris. [Par «Kaijas» pirmizrādi 13. decembrī.] — Dienas Lapa, 1902, N. 281, 14. decembrī.

t

1903

[Mierkalns Fricis] Coilos. II pilsētas (krievu) teātris. [Par «Ivanova» izrādi.] — Dienas Lapa, 1903, N. 234, 14. oktobri.

Pilsētas Krievu teātrī. [Par «Ivanova» izrādi 12. oktobri.] — Rīgas Avīze, 1903, N. 233, 13. oktobri. Paraksts: .!.

[Kārkliņš'Ernests] -atis. Krievu teātris. [Par «Ivanova» izrādi 21. septembrī.] — Dienas Lapa, 1904, N. 9, 23. septembrī. Krievu pilsētas teātrim. [Par lugas «Trīs māsas» izrādi 3. janvārī.] — Rīgas Avīze, 1904, N. 4, 4. janvārī. Paraksts: A. N. [Lejas-Krūmiņš Teodors] L. K. Pilsētas Krievu teātrī. [Par lugas «Trīs māsas» izrādi 12. novembri.] — Baltijas Vēstnesis, 1904, N. 259,

13. novembrī.

1905

[Kārkliņš Ernests] Zeltmatis. «Ivanovs» Maskavas Dailes teātrī (Svētdien, 26. decembrī 1904. g.). — Dienas Lapas feļetona pielikums, N. 5, 8. janvārī.

1906

Apollo teātris. [Par «Ivanova» izrādi; tulkojis Ed. Vulfs.] — Stari, 1906, N. 2 (augusts), 124.-126. lpp. Paraksts: A.

[Bērziņš Roberts] V. Laudons. Antona Cehova «Ivanovs». [Apollo teātri Rīgā.] — Skatuve, 1906, N. 6, 82,—90. lpp. [Kārkliņš Ernests] Zltm. Cehovs uz latviešu skatuves. [«Ivanovs» Apollo teātrī 1906. g. 2. jūlijā.] — Balss, 1906, N. 137—138, 10. jūlijā — 11. jūlijā.

(Vulfs Eduards] Odiņš. Cehova «Ivanovs» Jelgavā [1906. g. 23. aprīli; Jelgavas aktieri P. Viļņa vadībā.] — Skatuve, 1906, N. 5, 76.-77. lpp. [Vulfs Eduards] E. W. P. Vulfa kdzes viesošanās [Rīgas Krievu teātri 1906. g. martā Ņinas Zarečnajas lomā A. Cehova «Kaijā».] — Skatuve, 1906, N. 5, 61. lpp.

1907

Bērziņš Arturs. Rīgas Latviešu teātris. [Par «Ķiršu dārza» pirmizrādi 1906. g. 16. decembrī.] — Latvija, 1908, N. 293, 18. decembrī. [Bērziņš Roberts] T.-B. Apollo teātris. [Par «Tēvoča Vaņas» izrādi

14. janvārī.] — Skatuve, 1907, N. 2, 42.-44. lpp.

Rīgas Latviešu teātrs. [Par «Ķiršu dārza» izrādi 16. decembri.] — Mājas Viesis, 1907, N. 102, 21. decembri. Paraksts: kb.

Rīgas Latviešu teātrs. [Par «Ķiršu dārza» izrādi ] — Dzimtenes Vēstnesis, 1907, N. 40, 18. decembrī; N. 41, 19. decembrī. Paraksts: ns. [Roze Jēkabs] Lt. Jēkabs. Krievu pilsētas teātrs. [Par «Kaijas» izrādi 1906. g. 12. decembrī.] — Mūsu Laiki, 1907, N. 12, 16. janvārī.

1908

[Bērziņš Roberts]. Ķiršu dārzs [Rīgas Latviešu teātrī 1907. g. 16. decembrī.] — Teātrs, 1908, N. I, 7. lpp.

Dubura vakars. [13. janvāri Jaunajā Rīgas teātrī; izrādīta A. Cehova luga «Tēvocis Vaņa».] — Dzimtenes Vēstnesis, 1908, N. 292, 16. decembrī. Paraksts: A.

[Dulbe Aleksandrs] A. D. Rigas Latviešu teātrī. [Par «Ķiršu dārza» izrādi 17. februārī.] — Rīgas Avīze, 1908, N. 41, 18. februārī. Rīgas latv. teātrs. [Par «Ķiršu dārza» izrādi.] — Mājas Viesis, 1908, N. 7, 22. janvārī. Paraksts: kb.

1909

[Asars Hermanis] ha. Krievu teātra sezonas atklāšana [ar A. Cehova lugu «Trīs māsas».] — Jaunā Dienas Lapa, 1909, N. 216, 19. septembrī.

[Ašmanls Pauls] P. A. Rīgas Krievu teātrī. [Par lugas «Trīs māsas» izrādi 18. septembrī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1909, N. 218, 22. septembrī.

Bērziņš Arturs. Jaunais Rīgas teātris. [Par «Kaijas» izrādi.] — Latvija, 1909, N. 209, 22. septembrī.

Bērziņš Arturs. Krievu teātrs. [Par «Trīs māsu» izrādi 18. septembrī.] — Latvija, 1909, N. 216, 19. septembrī.

[Mierkalns Fricis] Coilos. Jaunais Rīgas Teātris. [Par «Kaijas» izrādi 9. septembrī.] — Jaunā Dienas Lapa, 1909, N. 210, 12. septembrī. [Roze Jēkabs] Lt. Jaunajā Rīgas Teātrī. [Par «Kaijas» pirmizrādi 9. septembrī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1909, N. 208, 10. septembrī.

1910

[Asars Hermanis] A. Jaunais Rīgas Teātris. [Par «Trīs māsu» izrādi 5. decembrī.] — Jaunā Dienas Lapa, 1910, N. 282, 7. decembrī. Bērziņš Arturs. Krievu teātrs. [Par «Tēvoča Vaņas» izrādi 17. janvārī.] — Latvija, 1910, N. 14, 12. janvāri.

Bērziņš Arturs. Krievu teātrs. [Par «Ivanova» izrādi.] — Latvija, 1910, N. 44, 23. februārī.

[FreJnbergs Kārlis] K. F. Pilsētas krievu teātrī. [Par «Tēvoča Vaņa?» izrādi ] — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 13, 17. janvārī. Kriīza Kārlis. Jaunais Rīgas teātris. [Par «Trīs māsu» izrādi (!. decembrī; lugu tulk. J. L.] — Latvija, 1910, N. 285, 10. decembrī. Liepājas latviešu teātrī. [Par «Kaijas» izrādi 20. aprīlī.] — Liepājas Atbalss, 1910, N. 91, 24. aprīlī. Paraksts: M. A-rs. [Roze Jēkabs] Lt. Pilsētas krievu teātrī. [Par «Ivanova» izrādi 20. februārī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 43, 22. februārī. Skujenlek Luize. Jaunais Rīgas Teātrs. [Par «Trīs māsu» izrādi 5. decembrī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1910, N. 282, 7. decembrī.

1911

[Asars Hermanis] A. Jaunā Rīgas Teātrī. [Par «Ķiršu dārza» izrādi 11. februārī.] — Jaunā Dienas Lapa, 1911, N. 35, 12. februārī. [Ašmanis Pauls] P. A. Krievu teātrs. [Par «Kaijas» izrādi 11. februārī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, N. 35, 12. februārī. [Ašmanis Pauls] P. A. Rīgas Krievu teātrī. [Par «Ķiršu dārza» izrādi 7. janvārī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, N. 5, 8. janvāri. [Benjamiņš Antons ?] š. Jaunā Rīgas teātrī. [Par «Ķiršu dārza» izrādi aktrises Hermīnes Freimanes 10 g. skatuves darbības jubilejā.] — Rīta Vēstnesis, 1911, N. 43, 13. februārī.

[Benjamiņš Antons ?] B. Latviešu Interimteātrī. [Par «Kaijas» izrādi.] — Rīta Vēstnesis, 1911, N. 267, 1. oktobrī.

Bērziņš Arturs. Krievu teātrs. [Par «Kaijas» izrādi ] — Latvija, 1911, N. 35, 12. februārī.

Bērziņš Arturs. Rīgas Latviešu teātrs. [Par «Kaijas» izrādi 28. septembrī.] — Latvija, 1911, N. 224, 29. septembrī.

Jaunais Rīgas teātrs. [Par «Ķiršu dārza» izrādi 11. februārī aktrises Hermīnes Freimanes 10 g. skatuves darbības jubilejā.] — Latvija, 1911, N. 35, 12. februārī. Paraksts: Bp.

Latviešu Interimteātrs. [Par «Kaijas» izrādi 28. septembrī», lugu tulk. A. Bērziņš.] — Rīgas Avīze, 1911, N. 224, 29. septembrī. [Roze Jēkabs] Ligotņu Jēkabs. Latviešu Interimteātrī. [Par «Kaijas» izrādi 28. septembrī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, N. 225, 30. septembri.

Skujenlek Luize. Jaunais Rīgas Teātrs. [Par «Ķiršu dārza» izrādi aktrises Hermīnes Freimanes 10 g. darba jubilejā.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1911, N. 35, 12. februāri.

[Ašmanis Pauls] P. A. Rīgas Krievu Teātrī. [Pēc dažiem gadiem 2. decembrī atkal izrādīts «Ivanovs».] — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, N. 281, 3. decembrī.

[Ašmanis Pauls] P. A. Rīgas krievu teātrs. [Par «Trīs māsu» izrādi 25. janvārī tehniskā direktora N. N. Mihailovska beneficē.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, N. 21, 26. janvārī.

Bērziņš Arturs. Krievu teātrī. [Par «Trīs māsu» izrādi N. Mihailovska beneficē.] — Latvija, 1912, N. 21, 26. janvāri.

Duburs J. A. Rīgas Latviešu Interimteātrs. [Par «Ivanova» pirmizrādi 7. novembrī ] — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, N. 261, 9. novembri. [Duburs J. A. ?] Rīgas Latviešu Interimteātris. [Par «Ivanova» izrādi.] — Druva, 1912, N. 12, 1541. lpp.

[Eglītls Viktors] V. Eg. «Ivanova» izrādes Interimteātrī. — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, N. 283, 5. decembrī; N. 284, 6. decembrī. No Rīgas Latviešu teātra biroja. [Iestudēts A. Cehova «Ivanovs»; pirmizrāde paredzēta 7. decembrī.] — Dzimtenes Vēstnesis, 1912, N. 257, 5. novembrī.

No Rīgas Latviešu teātra biroja. [Par 7. decembri paredzēto «Ivanova» izrādi.] — Latvija, 1912, N. 259, 7. novembrī.

1913

Krievu teātrī. [Par «Tēvoča Vaņas» izrādi.] — Rīgas Avīze, 1913, N. 231, 7. oktobri.

1918

Latviešu teatrs. [Par 30. janvārī paredzēto «Trīs māsu» izrādi un pašu lugu; tulk. Ed. Vulfs, režisors A. Freimanis.] — Rīgas Latviešu Avīze, 1918, N. 24, 29. janvārī. Paraksts: Drm.

1928

Sudrabkalns J. «Ķiršu dārzs» Krievu drāmā. — Pēdējā Brīdī, 1928. N. 3, 4. janvārī.

1929

Sudrabkaļus J. Cehova piemiņas vakars Krievu drāmā. — Pēdējā Brīdī, 1929, N. 254, 8. novembri.

[KSrkliņS Jānis] J. K. Luga, kuru visi jau redzējuši. «Tēvocis Vaņa» Krievu Drāmas teātrī Rīgā.] — Jaunākās Ziņas, 1933, N. 9, 12. janvāri.

Puķe Voldemārs. Gr. Hmara — «Tēvocis Vaņa». [Gr. Hmaras viesizrādes Krievu drāmas teātri Rīgā.] — Pēdējā Brīdī, 1933, N. 10, 13. janvāri.

1938

Režisora Ungerna jubileja. [Par «Trīs māsu» izrādi Krievu drāmas teātrī Rīgā.] — Jaunākās Ziņas, 1938, N. 50, 2. martā. Paraksts: A. B.

1945

Grēviņš Valts. Valsts Leļļu teātra jaunais inscenējums. [A. Čehova «Kaštanka».] — Literatūra un Māksla, 1945, N. 26, 13. jūlijā. Kacena V. «Kaštanka» Leļļu teātrī. — Cīņa, 1945, N. 156, 4. jūlijā. Krauja M. Viencēlienu skate Strādnieku teātrī. [Rīgā; arī A. Cehova «Jubileja».] — Cīņa, 1945, N. 183, 5. augustā.

1946

LPSR Valsts Leļļu teātra izrādes Jelgavā. [Arī A. Čehova «Kaštanka».] — Zemgales Komunists, 1946, N. 57, 9. aprīli. Pabērzs J. Lelles runā latviski. [Arī par «Kaštanku».] — Bērnība, 1946, N. 3, 17,—18. lpp.

1947

Markovs S. A. Cehova lugas «Tēvocis Vaņa» izrāde Krievu drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1947, N. 20, 16. maijā. Nikolajevs-Berglns N. A. Cehova «Tēvocis Vaņa» LPSR Krievu drāmas teātri. — Padomju Jaunatne, 1947, N. 89, 7. maijā. Pabērzs J. Antona Čehova drāma «Tēvocis Vaņa». Sakarā ar pirmizrādi LPSR Valsts krievu drāmas teātrī. — Cīņa, 1947, N. 112, 15. maijā.

1948

Čaks Aleksandrs. Lielās skumjas pēc īstās dzīves. Antona Cehova «Trīs māsas» Maskavas Akadēmiskajā Dailes teātrī. [Par viesizrādēm Rīgā.] — Cīņa, 1948, N. 152, 29. jūnijā.

Dzintars V. Aktīva dramatiskā kopa. [Ventspils ostas pašdarbības aktieri gatavo A. Čehova «Lāci».] — Brīvā Venta, 1948, N. 84, 1. jūlijā. Grēviņš Valdis. Maskavas Dailes teātrim atvadoties no Rīgas. Noslēguma izrāde Čehova «Trīs māsas». — Padomju Jaunatne, 1948, N. 130, 1. jūlijā.

Grots J. Ticība labākai un skaistākai dzīvei. A. Čehova «Trīs māsas» Maskavas Akadēmiskajā Dailes teātrī. [Viesizrādes Rīgā.] — Literatūra un Māksla, 1948, N. 27, 4. jūlijā.

Tautas nami gatavo Oktobra svētku izrādes. [Arī A. Čehova «Jubileju».] — Padomju Zeme (Limbaži), 1948, N. 132, 3. novembrī.

1949

Jauno pašdarbības kolektīvu izrādes. [Alojas pag. Ezerciema pašdarbnieki viesojas Ainažos; uzved arī A. Čehova «Lāci».] — Padomju Zeme, (Limbaži), 1949, N. 153, 22. decembrī.

Ozols J. Stirnienes dramatiskais pulciņš Viļānos. [Uzvests arī A. Čehova viencēliens «Bildinājums».] — Pa Ļeņina Ceļu (Viļāni), 1949, N. 25, 25. martā.

Pašdarbības priekšnesumi kolhozos. [Izrāda arī A. Čehova «Lāci».] — Darba Balss (Rīga), 1949, N. 116, 27. septembri.

Rīgas apriņķa zvejnieki rāda savus kultūras sasniegumus Limbažu apriņķa zvejniekiem. [Uzvests ari A. Čehova «Bildinājums».] — Padomju Zeme, (Limbaži), 1949, N. 142, 26. novembri. Rosmlgs tautas nama darbs. [Bērzpili izrādīts arī A. Cehova «Lācis».] — Cīņa, 1949, N. 29, 5. februārī.

Tautas namu dramatiskie kolektīvi vēlētāju sanāksmē [izrādījuši ari A. Cehova viencēlienu «Bildinājums».] — Komunists, 1949, N. 13, 16. janvārī.

Tautas namu un klubu dramatiskās kopas gatavojas tautas tiesu vēlēšanām. [Iestudē arī A. Cehova viencēlienus «Bildinājums» un «Lācis».] — Liesma (Valmiera), 1949, N. 15, 6. februārī. Vārmes kolhoza mākslinieciskās pašdarbības skate. [Izrādīts ari A. Cehova «Lācis».] — Padomju Kuldīga, 1949, N. 30, 11. martā. VIgants P. Gatavojoties sabiedriskajai skatei. [VEF kluba krievu dramatiskais kolektīvs iestudē A. Cehova «Bildinājumu».] — Vefietis, 1949, N. 16, 30. jūlijā.

Zirnis G. Dramatiskie kolektīvi — vēlētāju sanāksmēs. [Izrāda A. Cehova «Bildinājumu».] — Padomju Jaunatne, 1949, N. 18, 26. janvāri.

A. Cehova lugas «Lacis» izrāde. [Limbažu pašdarbnieku iestudējumā.) — Padomju Zeme (Limbaži), 1950, N. 49, 25. aprīli. Gatavo priekšnesumus Oktobra svētkiem. [Naukšēnos un Nurmos pašdarbnieki iestudē A. Cehova «Nakts pirms tiesas».] — Komunisma Dzirkstele (Rūjiena), 1950, N, 92, 5. oklobrī.

Ivuškāns V. Pašdarbības kolektīvi gatavojas vēlēšanām. [Iestudē arī A. Cehova «Lāci».] — Zemgales Komunists, 1950, N. 38, 4. martā. Izvērš māksliniecisko pašdarbību. [Medņu tautas namā izrādīta «Hirurģija» un «Nakts pirms tiesas».] — Dzirkstele (Krustpils), 1950, N. 91, 22. septembrī.

Kronberga L. Par dramatiskā pulciņa atskaites vakaru. [Izrādīta arī A. Cehova «Hirurģija».] — Brīvais Darbs (Dobele), 1950, N. 87, 20. oktobrī.

Leopolds E. Strauji izvēršas mākslinieciskā pašdarbība. [Par A. Cehova viencēlienu «Bildinājums» un «Lācis» izrādēm.] — Zemgales Komunists, 1950, N. 135, 23. augustā.

Paeglis J. Dramatiskais pulciņš kolhozā. [Molotova kolhozā iestudēto A. Cehova «Nakts pirms tiesas».] — Alsungas Boļševiks, 1950, N. 98, 22. oktobrī.

Rosīgs dramatiskais pulciņš. [Slokā iestudēts A. Cehova «Bildinājums».] — Darba Balss (Rīga), 1950, N. 52, 29. aprīlī. Rozenbergs G. Mākslinieciskā pašdarbība. [Kolhozā «Padomju Latvija» iestudēts A. Cehova «Lācis».] — Dzirkstele (Krustpils), 1950, N. 87, 13. septembri.

Salna A. Rosīgs pašdarbības pulciņš. [Zllānos uzved A. Cehova «Jubileju».] — Dzirkstele (Krustpils), 1950, N. 133, 27. decembrī. Sekmīgs kultūras darbs. [A. Cehova 90. dzimšanas dienas atzīmēšana Balgales kluba ] — Padomju Karogs (Talsi), 1950, N. 20, 16. februārī. Timurs A. Rosīgs dramatiskais pulciņš. [Kolhozā «Savienība» uzved A. Cehova «Nakts pirms tiesas».] — Sarkanais Stars (Gulbene), 1950, N. 115.

1951

Barabanovs N. Revo G. Dailes teātris jaunā attīstības posmā. [Par «Trim māsām» Latvijas PSR Dailes teātrī.] — Literatūra un Māksla, 1951, N. 25, 24. jūnijā.

Brasla 2. Liepājas pašdarbnieki [iestudējuši A. Cehova «Bildinājumu»]. — Komunists, 1951, N. 19, 25. janvārī.

Kalvis J. Čehova atceres vakars. [Salacgrīvas vidusskolā.] — Kolhoznieks (Aloja), 1951, N. 30, 9. martā.

Kārkliņa E. Gatavojas Maija svētkiem. [Liepājas pašdarbnieki sagatavojuši arī A. Cehova «Lāci» un «Jubileju».] — Komunists, 1951, N. 84, 11. aprīlī.

Korts M. Mokslinīciskos pašdarbeibas skatei gatavojūtīs. [Iestudē A. Čehova «Bildinājumu» un «Lāci».] — Pa Staļina Ceļu (Rēzekne), 1951, N. 44, 19. aprīlī.

Lapiņš A. Viesizrāde Amelē. [Kolhoza «Dzimtene» pašdarbnieki uzveduši A. Cehova «Nakts pirms tiesas».] — Brīvā Venta, 1951, N. 58, 14. aprīlī.

[Kundziņš Kārlis] R. Upmalnieks. A. Cehova «Trīs māsas» LPSR Valsts Dailes teātrī. — Cīņa, 1951, N. 193, 17. augustā. [Pētersons Pēteris] J. Runcis. A. Cehova «Trīs māsas» LPSR Valsts Dailes teātri. — Padomju Jaunatne, 1951, N. 176, 7. septembri. Vljgrlezis J. Dzelzavā. [Pašdarbnieki izrāda A. Cehova «Nakts pirms tiesas».] — Cesvaines Komunārs, 1951, N. 14, 7. februāri.

19 52

[Pētersons Pēteris] J. Runcis. A. Čehova «Trīs māsas». [Ļeņingradas

Drāmas teātra viesizrādes Rīgā.] — Literatūra un Māksla, 1952, N. 32, 10. augustā.

1953

Lavrentjevs V. A. Čehova luga [«Tēvocis Vaņa»] uz pašdarbības skatuves. [Rīgā, Republikāniskajā Kultūras namā.] — Zvaigzne, 1953, N. 23, 1. decembrī.

Praudiņš B. A. Cehova «Ķiršu dārzs» LPSR Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Ciņa, 1953, N. 275, 21. novembrī.

Skudrule V. A. Cehova «Ķiršu dārzs» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Literatūra un Māksla, 1953, N. 48, 29. novembri.

Smilga S. Sistemātiska, nopietna darba rezultāts. [«Tēvocis Vaņa» LRAP Kultūras nama dramatiskā ansambļa iestudējumā.] — Padomju Jaunatne, 1953, N. 216, 1 novembrī.

1954

481

Dimpēna Dz. Skatuviskās patiesības meklējumos. [«Ķiršu dārzs» LPSR Valsts Akadēmiskajā drāmas teātrī.] — Karogs, 1954, N. 2, 113. — 117. lpp.

31 — r.9

Frelnberga S. Cehova «Kaija» Valsis Liepājas drāmas teātri. — Padomju Jaunatne, 1954, N. 154, 6. augustā.

Mača L. «Kaija» Valsts Liepājas drāmas teātrī. — Cīņa, 1954, N. 168, 17. jūlijā.

Purene Dz. A. Cehova stāsts uz ekrāna. Par kinofilmu «Zviedru sērkociņš».) — Cīņa, 1954, N. 195, 18. augustā.

1959

Leonldova L. Pēc pirmizrādes. [«Kaija» Rēzeknes Tautas teātri.) — Ausma (Rēzekne), 1959, N. 68, 10. jūnijā.

1960

Bībers G. Cilvēkam jābul laimīgam. A. Cehova «Kaija» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Skolotāju Avīze, 1960, N. 6, 5. februārī. Dunkers O. Ziemā zied ķiršu dārzs. [Par izrādi Krievu drāmas teātrī Rīgā.) — Padomju Jaunatne, 1960, N. 33, 16. februārī. Dzene L. Cehova sveiciens mūsu dzīvei. («Ķiršu dārzs» Krievu drāmas teātrī Rīgā.) — Cīņa, 1960, N. 51, 1. martā.

Grigulis Arvīds. A. Cehova «Kaija» Akadēmiskajā drāmas teātrī. — Rīgas Balss, 1960, N. 24, 29. janvārī.

Haiismanis V. Antona Cehova «Trīs māsas» jauniestudējums Dailes teātrī. — Rīgas Balss, 1960, N. 8, 11. janvārī.

Ivanovs G. Neizsmeļams avots. [«Ķiršu dārzs» Rīgas Krievu drāmas teātrī.) — Rīgas Balss, 1960, N. 28, 3. februārī.

Jaskulovskis K. Uz ekrāna — «Dāma ar sunīti». — Padomju Jaunatne, 1960, N. 16, 23. janvārī.

«Ķiršu dārzs» Krievu Drāmas teātrī. [Rīgā.) — Cīņa, 1960, N. 26, 31. janvāri.

Lasis F. … līdz Cehovam! [Preiļu rajona kultūras nama dramatiskais ansamblis iestudējis «Tēvoci Vaņu») — Padomju Jaunatne, 1960, N. 59, 25. martā.

Leimanis Aleksandrs. Trīs tikšanās ar A. Cehova dramaturģiju. («Kaija» LPSR Akadēmiskajā drāmas teātri, «Trīs māsas» LPSR Dailes teātrī un «Ķiršu dārzs» LPSR Krievu drāmas teātrī.) — Māksla, 1960, N. 1, 28,—32. lpp.

Lembergs T. Cehova piemiņa. [Sarīkojums Rīgas 17. vidusskolā, izrādīts A. Cehova «Ļaundaris», «Ķirurģija», «Bildinājums».) — Rīgas Balss, 1960, N. 9, 12. janvārī.

Markovs P. [Par «Kaijas» iestudējumu LPSR Akadēmiskajā drāmas teātri.] — Rīgas Balss, 1960, N. 2, 4. janvāri.

Pamše K. Mūsu aktieri Kremļa teātri. [A. Cehova jubilejas nedēļa.] — Rīgas Balss, 1960, N. 39, 16. februāri.

Stankevičs A. Nemiers un ilgas. A. Cehova «Kaija» Akadēmiskajā drāmas teātri. — Literatūra un Māksla, 1960, N. 5, 6. februāri. Sudrabkalns J. Cehova piemiņas vakars Krievu drāmā. [1929. gadā; izrādīts A. Cehova «Ivanovs».] — Grām.: J. Sudrabkalns, Kopoti raksti, 5. sēj., Rīgā, LVI, 1960, 448.-449. lpp.

Sudrabkalns J. «Ķiršu dārzs» Krievu drāmā. [Rīgā, 1928. gadā.] — Grām.: J. Sudrabkalns, Kopoti raksti, 5. sēj., Rīgā, LVI, 1960, 358. lpp.

19G1

Freinberga Silvija. Trīs no Raiņa Dailes teātra pagājušā sezonā. [Ari par Lilitu Bērziņu A. Cehova lugā «Trīs māsas».] — Teātris un Dzīve, 1961, V, 1961, 337.—388. lpp.

Segals Zinovijs. Aktiera uzvara. (A. Mihailovs — Jermolajs Lopahins A. Cehova lugā «Ķiršu dārzs» Krievu drāmas teātri Rīgā.) — Teātris un Dzīve, V, 1961, 407.-413. lpp.

3964

Cehovam veltīta izrāde. [Romas teātri «Teatre del Convenio» no vairākiem A. Cehova stāstiem veidota izrāde ar kopēju nosaukumu «Cehovam veltīts vakars».] — Literatūra un Māksla, 1960, N. 18, 1. maijā.

Makarova Olga. Niecība ir smieklīga. — A. Cehova «Raibie stāsti» [Ļeņingradas komēdijteātrī.] — Rīgas Balss, 1960, N. 172, 22. jūlijā.

1965

Adamova Marija. Savs skatījums. [A. Cehova «Ivanovs» Valsts Maskavas akadēmiskā Mazā teātra viesizrādes Rīgā.] — Ciņa, 1965, N. 188, 11. augustā.

Treimanis G. Krievu klasiķa Ostrovska nami. [Maskavas Mazajā teātrī; arī A. Cehova «Ivanovs».] — Literatūra un Māksla, 1965, N. 33, 14. augustā.

Grigulis Arvīds. A. Cehova «Kaija» Akadēmiskajā drāmas teātrī. [Rīgā.] — Grām.: A. Grigulis, Kopoti raksti, 7. sēj., Rīgā, LVI, 1966, 449.-452. lpp.

Kandaurova I. Tikšanās ar Cehova radītiem lēļiem. [Rīgas 31. astoņgadīgajā skolā uzvesti A. Cehova stāstu dramatizējumi.] — Rīgas Balss, 1966, N. 46, 24. februāri.

1967

Trīs māsas — «Trīs māsās». [Odila Versuā, Elena Valjē, Marina Vladi «Trīs māsās» Parīzē.] — Literatūra un Māksla, 1967, N. 6, 11. februārī.

ANTONA CEHOVA KOPOTU RAKSTU

ALFABĒTISKS SATURA RĀDĪTĀJS

Agafja. IV — 129

Ai, sievietes, sievietes . . .

II  — 300 Aizbildnis. II — 213 Aizgāja. II — 31

Aiz gara laika. IV — 250 Aktiera bojā eja. IV — 63 Ak, zobi, zobi! IV — 439 Albionas meita. II — 174 Albums. II — 342 Anna kaklā. VIII — 14 Antreprenieris zem dīvāna.

III  — 513 Aņuta. IV—80 Aptiekā. III — 315 Aptieķniece. IV — 283 Arhierejs. VIII — 456 Ariadna. VIII — 64

Arī visam labam vajadzīgas robežas. II — 411 Atcēluši! III — 253 Atklājums. IV — 36 Atrā palīdzība. V — 228 Atriebējs. V — 308 Atriebība. I — 465 Atriebība IV — 422 Attiecīgie pasākumi. II — 385 Atvaļinātais vergs. II — 185 Aukstas asinis. V — 353 Auns un aitiņa. II — 54 Austeres. II — 424 Āzis vai nelietis. II — 161

Baigā nakts. II — 441 Bailes. IV — 277 Bailes. VII — 172 Baltpieris. VIII — 27 Barons. I — 455 Bēglis. V — 327 Beigta balle. I — 288 Beigts cilvēks. III — 378 Bērni. IV — 30 Bez vietas. III — 464 Bez virsraksta. VI — 7 Bildinājums. IX — 103 Brālītis. 11 — 76

Bruņinieki bez vainas. II — 91 Budžu perēklis. III — 249

Ceļā. IV — 559

Cietēji. IV — 357

Cilvēka saruna ar suni. III — 206

Cilvēks futrālī. VIII — 284

Ciniķis. III — 502

Cīnītājs. II — 50

Citu nelaime. IV — 323

Cssst! … IV — 482

Dakteris. V — 287

Dāma ar sunīti. VIII — 394

Dāmas. IV — 195

Dārgais suns. III — 446

Dārgās mācību stundas. V — 371

Deputāts jeb stāsts par to, ka

Dezdemonovam izčibēja 25 rubļi. II — 135 Derības. Vi — 246 Devīgais krodzinieks. II — 171 Diena brīvā dabā. IV — 233 Dienesta atzīmes. III — 204 Dienesta darīšanās. VIII — 378 Diplomāts. III — 244 Divas vēstules. II — 316 Divdesmit devītais jūnijs.

1 — 303 Divi avīžnieki. III — 410 Divi skandāli. I — 441 Divi vienā ādā. II — 16 Divkauja. VI — 371 Drāma. V — 215 Drāma medībās. III — 7 Dramaturgs. IV — 519 Dumjais francūzis. IV — 76 Dūņājs. IV — 445 Dvēseles aizlūgums. IV — 70 Dzērāji. V — 61 Dzimtajā pusē. VIII — 243 Dzirnavās. IV — 495 Dzīvā hronoloģija. III — 201 Dzīvā prece. I — 357 Dzīve jautājumos un izsaucienos.

I  — 146

Dzīves garlaicība. IV — 256 Dzīves likstas. V — 143 Dzīves sīkums. IV — 408

Ērkšķogas. VIII — 298 Esmu aizmirsis! I — 141

Filantrops. II — 79 Frizētavā. II — 36

Gada tirgū. I — 327 Gadījums no tiesu prakses.

II  — 82

Gadījums praksē. VIII — 338 Garā mēle. IV — 404 Garlaicīgs stāsts. VI — 267 Gavēņa priekšvakarā. V — 85 Greizais spogulis. II — 7 Grēksūdze. II — 19 Grēksūdze jeb Oļa, 2eņa, Zoja.

I — 149 Greznajos ratos. II — 191 Griša. IV — 184 Gudrais sētnieks. II — 63 Gulbja dziesma (Kalhass). IX — 7 Gusevs. VI — 343 Ģenerālis kāzās. II — 431 Ģimenes tēvs. III — 369

Hameleons. II — 374 Hirurģija. II — 364

Idille — diemžēl un ak vai!

I — 452 Iekritu. I — 437 Ienaidnieki. V — 32 Ieplakā. VIII — 416 Ierēdņa eksāmens. II — 360 Ierēdņa nāve. II — 155 īlens maisā. III — 497 Inde. IV — no

Inteliģentais mūlāps. III — 296 Intrigas. V — 342 īrnieks. IV — 464 Ivanovs. IX — 17 Ivans Matvejičs. IV — 91 Izmeklētājs. V — 181 Izsaukuma zīme. III — 523 Izziņa. II — 182

Ja divus zaķus ķers — nevienu nenotvers. I — 82

Jaunā vasarnīca. VIII — 363

Jaunākais vēstulnieks. II — 428

Jaungada liolmocekļi. IV — 7

Jaungada mocības. V — 7

Jēgers. III — 333

Jezga. III — 230

Jezga. IV — 52

Jociņš. IV — 124

Joničs. VIII — 319

Jubileja. IV — 543

Jubileja. IX — 217

Jūrā. II — 219

Kabatas portfelis. III — 259

Kāda tirdzniecības uzņēmuma

vēsture. VII — 81

Kaija. IX — 233

Kaimiņi. VII — 98

Kā lai nemānās. I — 474

Kalhass. IV — 476

Kapsētā. II — 395

Kapteiņa mundieris. III — 191

Kas par publiku! III — 480

Kas vainīgs? IV — 550

Kaštanka. V — 416

Kazaks. V — 152

Kāzas. V — 320

Kāzas. IX — 127

Klavierspēlētājs. 111 — 453

Kņaziene. VI — 254

Kolekcija. II — 52

Komercijas padomnieka meita.

II — 209 Komiķis. II — 290 Kompensācijas traucējumi.

VIII — 473 Kontrabass un flauta. III — 436 Korespondents. I — 178 Koriste. IV — 301 Koristi. II — 309 Kritiķis. V — 175

Kurpnieks un nešķistais gars.

VI — 238 Kurš no trijiem. I — 311

Ķekatnieki. II — 10 Ķiršu dārzs. IX — 413

Labais vācietis. V — 46 Labas beigas. V — 264 Labi cilvēki. IV — 502 Labsirdīgais paziņa. I — 463 Lācis. IX — 85 Laika zīme. II — 216 Laime. V — 199 Laimes loze. V — 113 Laimes luteklis. IV — 209 Lakstīgalas benefice. II — 124 Lapa. II — 104 Lasīšana. II — 326 Lauku eskulapi. I — 195 laulātā draudzene. VIII — 7 Laulības aiz aprēķina. II — 413 Lauva un Saule. V — 378 Lēkme. VI — 215 Lepns cilvēks. II — 337 Liberālais kundziņš. II — 437 Liberālis. II — 275 Lidojošās salas. II — 127 Līdzeklis pret dzeršanas kaiti.

III — 430 Liekēži. IV — 375 Liekie ļaudis. IV — 289 Lielais Volodja un mazais

Volodja. VII — 262 Lieli pārdzīvojumi. IV — 199 Lielmāte. I — 334 Līgava. VIII — 488 Līgavainis un papiņš. III — 344 Literatūras skolotājs. VII — 357 Lupata. III — 484

Ļaunais puika. II — 162 Ļaundari. V — 275 Ļaunprātis.'III — 339

Magnētisma seansā. II — 28 Māja ar mezonlnu. VIII — 90 Mājās. V — 103 Māksla. IV — 10 Mākslas darbs. IV — 538 Mana dzīve. VIII — 108 Mana jubileja. I — 94 Mana saruna ar pastmeistaru.

IV — 140 Manas sievas. III — 289 «Mania grandiosa» gadījumi.

II — 26 Mans lamilijas reglaments.

IV — 442 Mori d'elle. III — 507 Marija Ivanovna. II — 334 Maska. II — 398 Maskavā, Trubnajas laukumā.

II — 227 Medībās. II — 298 Melnais mūks. VII — 275 Mēness aptumsums. II — 393 Mežainis. IX — 143 Miega mulsums. III — 426 Mietpilsoņu kungi. II — 418 Mīkstčaule. II — 57 Mīlestība. IV — 188 Muižā. VII — 381 Muļķe vai atvaļinātais kapteinis.

II — 188 Muļķis. II — 70

Mūsu praktiskajā laikmetā, kad un tā tālāk. II — 61

Naivais mežainis. II — 303 Nāk miegs. VI — 12 Nakts kapsētā. IV — 16

Nakts pirms tiesas. IV — 46 Nav lemts! III — 324 Nedziedināmi slimo un ļoti veco cilvēku patversmē. II — 404 Neglābjamais. III — 226. Neizprotamais raksturs. II — 85 Nejaukais laiks. V — 209 Nejēdzīgs notikums. 1 — 293 Nelabs darbs. V — 97 Nelāgā omā. II — 448 Nelaime. III — 474 Nelaime. IV — 340 Nelaime. IV — 526 Nelaime. V — 383 Nelaimes nakts. IV — 470 Nelikumība. V — 241 Nemierīgais viesis. IV — 315 Neparastais cilvēks. IV — 431 Nepatīkams notikums. V — 234 Nepatikšanas. VI — 153 Nepieciešamie ievadvārdi.

III — 338 Nervi. III — 274 Neslava. 11 — 231 Neuzmanība. V — 68 Nevarīga būtne. V — 91 Neveiksme. IV — 20 Neveiksmīga vizīte. I — 440 Nezināma cilvēka stāsts.

VII — 185 Niecīgs gadījums. IV — 393 NN kundzes stāsts. V — 437 No ātri iekaistoša cilvēka piezīmēm. V — 246 No ideālista atmiņām. III — 302 Nomaldījušies. III — 329 Nopietnais solis. IV — 296 No Sibīrijas. X — 7 Noslēpums. V — 147 Notikums. IV — 513 Notikums ar klasiķi. II — 116

No vilka bēg, uz lāci krīt.

II — 378

Ninočka. III — 441

Orators. IV — 522

Ordenis. II — 280

Padoms. II — 48

Pansionātā. IV — 240

Papucis. I — 87

Par āboltiņiem. I — 100

Par agru! V — 118

Par drāmu. II — 408

Par dzīves nicību. IV — 85

Pārdzīvojums. I — 472

Par mīlu. VIII — 309

Pāršāvis pār strīpu. III — 459

Par tabakas kaitīgumu. IX — 407

Par to, kā es iestājos likumīgā

laulībā. II — 144 Par zivīm. III — 280 Pasaulei neredzamās asaras.

II — 368 Pasta nodaļā. II — 217 Pasts. V — 313 Pasūtījums. IV — 531 Pašapmāns. II — 345 Pateicīgais. II — 45 Pavasari. IV — 158 Pazīstamais vīrietis. IV — 205 Pēc teātra. VII — 78 Pēc benefices. III — 395 Pečeņegs. VIII — 233 Pēdējā mohikāne. III — 236 Perpetuum mobile. II — 318 Persona. IV — 87 Pēterdiena. 1—112 Pie maršalienes. III — 197 Pie paziņām. VIII — 265 Pie upes. IV — 177 Pirmā debija. IV — 23

Pirmais mīlētājs. IV — 382 Pirmās klases pasažieris.

IV — 363 Pirms kāzām. I — 107 Pirtī. III — 209 Poļeņka. V — 55 Prieks. 11—13 Protekcija. 11—179 Psihopāti. III — 414 Puišeļi. V — 409 Pūrs. II — 165

Rācenis. II — 60

Ragana. IV — 97

Rakstnieks. III — 449

Rara avis. IV — 322

Ratnīcā. V — 269

Ratos braucot. VIII — 256

Repetitors. II — 295

Reizi gadā. II — 151

Reportiera sapnis. II — 306

Resnais un tievais. II — 201

Romāns ar kontrabasu. IV — 271

Rotšilda vijole. VII — 347

Rožainā zeķe. IV — 353

Rudeni. II — 194

Runa un siksniņa. II — 422

Runcis. II — 120

Sahalinas sala. X — 43 Sajauktie prāti. II — 352 Saķildojies ar sievu. II — 350 Sals. V — 19 Sapnis. III — 517 Sapņi. IV — 486 Satikšanās. V — 123 «Satikšanās gan notika,

taču …» I — 172 75 000. II — 284 Sestā palāta. VII — 117 Siena. III — 392

Sieva. VII — 7 Sievasmāte advokāta lomā.

II — 113 ' Sieviešu laime. III — 383 Sieviete bez aizspriedumiem.

II — 40 Sievišķi. VI — 357 Sievu valstība. VII — 307 Sīkais cilvēciņš. III — 217 Simulanti. III — 306 Sirēna. V — 293 Sirsniņa. VIII — 350 Skaistules. VI — 172 Skolotājs. IV — 307 Skūpsts. V — 390 Slepenpadomnicks. IV — 215 Slepkavība. VIII — 33 Slīkonis. III — 361 Smagie raksturi. IV — 414 Smeldze. IV — 40 Soģis zem soģa. III — 285 Spogulis. III — 528 Stabule. V — 299 Stacijas priekšnieks. II — 223 Stārasts. III — 373 Stāsts bez beigām. IV — 115 Stāsts, kuram grūti sagudrot nosaukumu. II — 74 Stepe. VI — 18 Sūdzību grāmata. II — 314 Svešumā. III — 418 Svētā vientiesība. III — 491 Svētku klaušās. III — 187 Svētku laikā. VIII — 411

Šampanietis. V — 13 Šausmas. IV — 163 Šeptinieks. III — 359 Šis un tas. III — 267

Ta bija viņa! IV — 576 Talants. IV — 370 Tautas svētki Sokojņikos.

III — 233 Temperamenti. I — 126 Tēvocis Vaņa. IX — 291 Tēvs. V — 256 Tiesa. 1—136 Tiesā. IV — 427 Tīfs. V — 136 Tīrā patiesība. II — 158 Tītars. III — 422 Traģiķis. II — 204 Traģiķis pret paša gribu.

IX — 119 Tritons. 11 — 330 Trimdā. VII — 85 Trīs gadi. VII — 396 Trīs māsas. IX — 341 Tu un jūs. IV — 329 Tūkstoš un viena kaisle jeb

baigā nakts. I — 96 Tumsā. IV — 388 Tumsība. V — 50

Ubags. V — 26

Ugunis. VI — 116

Unters Prišibejevs. III — 405

Uz augšu pa kāpnēm. III — 283

Uzdevums. V — 335

Uzkodas. 11—no

Uz naglas. II — 33

Uz Parīzi. IV — 152

Uzvarētāja triumfs. II — 66

Vagonā. 1—130

Vaņka. IV — 554

Vārda diena. VI — 181

Vārdi, vārdi un vārdi. II — 107

Vārna. III — 262

Varonīgā kundze. II — 139

Vasarnīcā. IV — 244 Vasarniece. II — 347 Vasarnieki. III — 278 Važonis. II — 292 Vecais nams. V — 347 Vecākā dārznieka stāsts.

VII — 390 Vectēvā atsities. II — 148 Vecums. III — 469 Vēdzele. III — 310 Vējagrābsle. VII — 52 Vējgrābšļi. III — 365 Vēlīnie ziedi. I — 394 Veltīgā uzvara. I — 201 Veročka. V — 72 Vēstule. V — 158 Vēstule. VIII — 482 Vēstule mācītam kaimiņam.

I — 77

Vienīgais līdzeklis. II — 23 Viens labāks par otru. III — 221 Viens no daudziem. V — 221 Viesis. III — 349 Viesistabā. II — 236 Viesnīcas numuros. III — 241 Vilks. IV — 144 Viltnieks. II — 88

Vints. II — 389 Viņš saprata 1 II — 238 Viņš un viņa. I — 318 Virēja precas. III — 387 Vīrs. IV — 335

Vispārējā izglītība. III — 400 Vītols. II — 94 Vodeviļa. II — 356 Volodja. V — 186

Zābaki. III — 269

Zaglis. II — 99

Zagļi. VI — 326

Zaļā Strēle. 1—157

Zemnieki. VIII — 200

Ziemsvētku naktī. II — 268

Zinočka. V — 280

Zirdziskais uzvārds. III — 320

Zirgs un stirna trīsošā. III — 354

Zivs mīlestība. VII — 95

Zviedru sērkociņš. II — 248

Žņaudzējčūska un trusītis.

V — 170 Žūpas saruna ar nepiedzērušos velnu. IV — 60

SATURS

No Sibīrijas. Tulkojis Jānis Ozols…………………………………………. 7

Sahalinas sala. Tulkojis Jānis Ozols……………………………………… 43

Piezīmes…………………………………………………………………………… 375

Jānis Ozols. Bibliogrāfija……………………………………………………….. 41

Antona Cehova Kopotu rakstu alfabētisks satura rādītājs 485

А. П. Чехов СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИИ Том десятый

Государственное издательство художественноА литературы Москва 1963

Издательство «Лиесма»

Художник К. Голдманнс

На латышском языке

Л. С е h О v s kopoti raksti. x

Redaktore L. Spriņge. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktors L. Rudzītis. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikšanai 1970. g. 2. februārī. Parakstīta iespiešanai 197(1. g. 29. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 8-1Х IOS/32. 15,70 li z. Iespiedi.; 20,47 uzsk. iespiedi.; 29,00 izdevu. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā I rbl. 15 kap. Izdevniecība «Liesma» Riga. Padomju bulv. 24. Izdevniecības Nr. 23350/D-89. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina iela 137/139. Pasut. Nr. 69.

PIEZĪMES

1 Laperūzs raksta, ka giļaki savu salu saukuši par Coko, bet droši vien viņi šo nosaukumu attiecinājuši uz kaut ko citu un Laperūzs giļakus nav sapratis. Mūsu Krašeņiņņikova kartē (1752. g.) Sahalīnas rietumu krastā iezīmēta Cuhas upe. Vai šai Cuhai nav kas kopējs ar Coko? Jāpiebilst, ka Laperūzs raksta — zīmējot salu un nosaucot to par Coko, giļaks uzzīmējis arī upīti. Coko tulkojumā nozīmē «mēs».

1 Tam apstāklim, ka trīs nopietni pētnieki, gluži kā norunājuši, atkārtojuši vienu un to pašu kļūdu, nav vajadzīgi nekādi sevišķi skaidrojumi. Ja viņi nav atraduši Amūras grīvu, tad tāpēc, ka viņu rīcībā bija ārkārtīgi trūcīgi pētniecības līdzekļi, bet galvenais, — būdami ģeniāli vīri, viņi nojautuši un gandrīz atskārtuši kādu citu patiesību, un viņiem bijis jārēķinās ar to. Ka zemes šaurums un Sahalīnas pussala nav mīti, bet kādreiz bijuši arī īstenībā, šobrīd tas jau ir pierādīts.

Vispusīga Sahalīnas izpētīšanas vēsture lasāma A. M. Nikoļska grāmatā «Sahalīnas sala un tās mugurkaulnieki». Šajā grāmatā atrodams arī diezgan sīks ar Sahalīnu saistītās literatūras rādītājs.

2 Sīkāk viņa grāmatā «Krievijas juras virsnieku varoņdarbi Krievijas Tālajos Austrumos. 1849.—1885. g.».

3 Ņeveļska sieva .lekaterina Ivanovna, ceļodama no Krievijas pie vīra un būdama slima, nojāja ar zirgu 23 dienās no0 verstis

pa Oholskas trakta staignajiem purviem, mežonīgu, kalnainu taigu un kalnu ledājiem. Vislalantīgākais Ņeveļska līdzgaitnieks N. K. Bošņaks, kas atklāja Imperatora ostu, kad viņam bija vēl tikai 20 gadu, «sapņotājs un bērns», — tā viņu raksturo kāds dienesta biedrs, — stāsta savās piezīmēs: «Ar transportkuģi «Baikālu» mēs visi aizbraucām līdz Ajanai un tur pārvietojāmies nelielā barkā «Seļebovs». Kad barka sāka grimt, neviens nespēja pierunāt Ņeveļska kundzi, lai viņa pirmā dodas krastā. «Komandieris un virsnieki aizbrauc pēdējie,» viņa sacīja, «un es braukšu projām no barkas, kad nevienas sievietes un bērnu vairs nebūs uz kuģa.» Un tā viņa arī izdarīja. Bet barka jau bija sagāzusies uz sāniem.. .» Tālāk Bošņaks raksta, ka, bieži būdams kopā ar Ņeveļska kundzi, viņš un citi ceļojuma biedri neesot dzirdējuši nevienu žēlabu vai pārmetumu, gluži otrādi — vienmēr bijusi jūtama Ņeveļska kundzes rāmā un lepnā apziņa, ka liktenis viņai piešķīris šo rūgto, bet cildeno lomu. Ziemu viņa parasti pavadījusi viena pati istabās ar +5° temperatūru, jo vīrieši bijuši komandējumos. Kad 1852. gadā no Kamčatkas neatbraukuši kuģi ar pārtiku, visi nokļuvuši bezizejas stāvoklī. Zīdaiņiem nebijis piena, slimajiem nebijis svaiga uztura, un vairāki cilvēki nomiruši ar cingu. Ņeveļska savu vienīgo govi nodevusi kopējā rīcībā; itin viss, kas bijis svaigs, kļuvis par kopīgu īpašumu. Ņeveļska izturējusies pret iezemiešiem sirsnīgi un tik laipni, ka to atskārtusi pat rupjie mežoņi. Bet tolaik Ņeveļska bijusi tikai 19 gadus veca. (Leitnants Bošņaks. «Ekspedīcija Pieamūras novadā», «Морской сборник», 1859. gadā, II.) Par Ņeveļska kundzes sirsnīgo izturēšanos pret giļakiem raksta arī viņas vīrs savās piezīmēs. «Jekaterina Ivanovna nosēdināja viņus (giļakus) aplī uz grīdas,» viņš raksta, «pie lielas biezputras bļodas vai tējas kannas vienīgajā mūsu piebūves istabā, kas bija gan zāle, gan viesistaba, gan ēdamistaba. Giļakiem ļoti garšoja šāds cienasts, viņi visai bieži paplikšķināja mājasmātei pa plecu, sūtīdami viņu gan pēc tamči (tabakas), gan pēc tējas.»

1 «Nouvel Atlas de la Chine, de la Tartaire, Chinoise el de Thibel», 1737.

1 Augustinovičs. «Dažas ziņas par Sahalīnu». Izraksts no ceļa piezīmēm. — Žurnālā «Современность», 1880. gada 1. nr. Ir vēl cits viņa raksts «Uzturēšanās Sahalīnas salā». — Laikrakstā «Правитель

1 Pieņemsim, ja ierēdni sauc par Ivanu Petroviču Kuzņecovu, tad vienu ielu sauc par Kuzņecova, otru par Ivanova, trešo — par Ivanova-Petrovska ielu.

1 Paciņa ar 9 vai 10 papirosiem maksā vienu kapeiku, baltmaizīte

2 kapeikas, pudele piena 8 līdz 10 kapeikas, graudiņš cukura 2 kapeikas. Pārdod par skaidru naudu, uz parāda un maina pret mantām. Maidanietis pārdod arī degvīnu, spēļu kārtis, sveču galus trumpošanai nakts laikā — to visu paslepus. Kārtis viņš ari iznomā.

7 — C9

1 Vlasovs savā pārskatā raksta: «Tik dīvainas personu attiecības kā starp virsnieku, viņa mīļāko — katordznieci un kareivi kā šās mīļākās kučieri — katrā ziņā rada izbrīnu un nožēlošanu.» Mēdz sa

1 Izsūtīto kolonijas labā līdz šim visvairāk darījuši, runājot par

8 — 09

1 Gada vidējā temperatūra svārstās no +1,2 līdz —1,2 grādiem; dienas ar nokrišņiem no 102 līdz 209 dienām; klusas bezvēja dienas 1881. gadā bijušas tikai 35, 1884. gadā trīsreiz vairāk, tas ir, 112.

1 Sabiedrībā Duē postenim ir pārspīlēti slikta reputācija. Braucot ar «Baikālu», man stāstīja, ka viens pasažieris, pusmūža ierēdnis, kad tvaikonis apstājies Duē reidā, ilgi vērīgi lūkojies uz krastu un beidzot jautājis:

— Lūdzu, pasakiet — kur te krastā ir tas stabs, pie kura pakarot katordzniekus un pēc tam iesviežot ūdenī?

Duē ir Sahalīnas katorgas šūpulis. Pastāv ieskats, ka doma izraudzīt šo vietu par izsūtīto koloniju pirmoreiz radusies pašiem katordzniekiem, kāds Ivans Lapšins, kas notiesāts par tēva noslepkavošanu un katorgas sodu izcietis Nikolajevskas pilsētā, it kā lūdzis turienes varas iestādēm atļauju pārcelties uz Sahalīnu un 1858. gada septembrī atvests šurp. Viņš apmeties netālu no Duē posteņa, sācis nodarboties ar dārzeņu un labības audzēšanu un, pēc Vlasova kunga vārdiem, izcietis šeit katorgas sodu. Droši vien viņš nav nogādāts uz salu viens, jo 1858. gadā akmeņogles Duē tuvumā jau raktas ar katordznieku piepalīdzību (sk. «No Amūras un Lielā okeāna krastiem» avīzē «Московские ведомости», 1874. gada 207. nr.). Višeslavcevs savos «Aprakstos ar spalvu un zīmuli» stāsta, ka 1859. gada aprīlī viņš sastapis Duē kādus 40 cilvēkus un pie tiem divus virsniekus un vienu inženiervirsnieku, kas vadījis darbus. «Cik lieliski sakņu dārzi,» viņš jūsmo, «visapkārt viņu mājīgajiem, tīrajiem namiņiem! Un dārzeņi ienākas divas reizes vienā vasarā.»

Sahalīnas īstās katorgas rašanās notikusi sešdesmitajos gados, kad mūsu deportācijas sistēmas trūkumi bija vislielākie. Laikmets bija tāds, ka policijas deparlamenta izpildu nodaļas priekšnieks kolēģijas

padomnieks Vlasovs, pārsteigts par visu, ko viņš ieraudzījis katorgā, tieši paziņojis, ka mūsu sodu iekārta un sistēma tikai veicina svarīgus kriminālnoziegumus un pazemina morāli. Aptuveni katorgas darbu pētījumi soda izciešanas vietās radījuši viņā pārliecību, ka Krievijā katorgas darbi gandrīz nemaz neeksistējot (sk. viņa «īss apraksts par katorga pastāvošām nekārtibām»). Galvenā cietumu pārvalde, savā desmit gadu pārskatā dodama kritisku katorgas vērtējumu, piebilst, ka attēlojamā laikā katorga vairs nebijusi augstākais sods. Bet tā gan bijusi visliēlākā nejēdzība, kadu jebkad radījusi tumsonība, vienaldzība un nežēlība. Lūk, galvenie bijušās nekārtības iemesli: 1. Nedz tiem, kas sastādījuši likumus par izsūtītajiem, nedz šo likumu izpildītājiem nav bijis skaidra priekšstata, kas ir katorga, kādai tai jābūt un kādēļ tai jābūt. Bet prakse, par spīti savam ilgumam, nav devusi ne vien sistēmu, bet pat materiālu katorgas juridiskam formulējumam. 2. Labošanas un kriminālie mērķi, kuru dēļ cilvēki sodīti, upurēti dažāda veida ekonomiskiem un finansiāliem apsvērumiem. Uz katordzniekiem raudzījušies kā uz darbaspēku, kam valsts kasei jādod peļņa. Ja viņu darbs nedevis peļņu vai sagādājis zaudējumus, tad atzinuši par izdevīgāku katordzniekus turēt cietumā bez kāda darba. Zaudējumus nesošai bezdarbībai devuši priekšroku salīdzinājumā ar zaudējumus nesošu darbu. Bijis jārēķinās arī ar kolonizācijas mērķiem. 3. Vietējo apstākļu nepazīšana un no tās radies noteikta uzskata trukums par darbu raksturu un butību, kas redzams kaut vai no nesen likvidētā iedalījuma raktuvju, rūpnīcu un cietokšņu darbos. Praksē bijis tā, ka beztermiņa katordznieks, kas. notiesāts darbos raktuvēs, sēdējis dīkā cietumā, noziedznieks, kam piespriesti četri gadi katorgas darbu rūpnīcā, strādājis raktuvēs, bet Toboļskas katorgas cietumā ieslodzītiem likts pārnēsāt no vienas vietas uz otru lielgabalu lodes, pārbārstīt smiltis un ta tālāk. Sabiedrībā un pa daļai literatūrā ieviesies uzskats, ka īstā, visgrūtākā un visvairāk apkaunojošā katorga var būt tikai raktuvēs. Ja «Krievu sievietēs» Nekrasova varonis nestrādātu raktuvēs, bet zvejotu cietuma vajadzībām zivis vai cirstu mežā kokus, daudzi lasitāji paliktu neapmierināti. 4. Mūsu nolikums par izsūtītajiem ir novecojis. Uz ļoti daudziem jautājumiem, ko ik dienas rada prakse, šis nolikums nemaz nedod atbildi, tāpēc radušās plašas iespējas nolikuma patvaļīgai iztulkošanai un nelikumīgai rīcībai; visgrūtākajos gadījumos šis nolikums ir pavisam nederīga grāmata, un droši vien pa daļai tāpēc Vilasova kungs dažās pārvaldēs pie katorgas cietumiem pat nav atradis šo nolikumu. 5. Vienības trūkums katorgas cietumu pārvaldīšanā. 6. Katorgas darbu lielais attālums no Pēterburgas un pilnīga noslēpumainība. Oficiālus pārskatus sāka iespiest tikai nesen — kopš cietumu galvenās pārvaldes nodibināšanas. 7. Diezgan

liels traucējums trimdas un kalorgas kārtīgai noorganizēšanai ir arī mūsu sabiedrības noskaņojums. Sabiedrība vienmēr ir bijusi sašutusi par cietumos valdošo kārtību, un tanī pašā laikā ikvienu soli cietumnieku dzīves uzlabošanai sabiedrība uzņēmusi ar protestu, piemēram, ar šādām piebildēm: «Nav labi, ja zemnieki cietumā vai katorgā dzīvos labāk nekā mājās.» Ja zemnieki mājās bieži vien dzīvo sliktāk nekā katorgā, tad pēc šāda aizrādījuma loģikas katorgai jābūt ellei. Kad cietumniekiem vagonos ūdens vietā deva kvasu, to dēvēja par «slepkavu un dedzinātāju lutināšanu» un tā tālāk. Lai gan it kā pretsvarā šādam noskaņojumam krievu labāko rakstnieku darbos ir vērojama katordznieku, klaidoņu un izbēgušo cietumnieku idealizēšana.

1863. gadā ar cara pavēli nodibināta komiteja, kuras mērķis atrast un norādīt pasākumus katorgas darbu organizēšanai uz pareizākiem principiem. Komiteja atzinusi, ka nepieciešams «smagus noziedzniekus sūtīt uz talu koloniju spaidu darbos ar galveno mērķi — nometināt izsūtīšanas viotā». Apsverot tālās kolonijas, komiteja izvēlējusies Sahalīnu. A priori (bez pārbaudes — latīniski) komisija atzinusi, ka Sahalīnai esot šādas priekšrocības: 1) ģeogrāfiskais stāvoklis, kas nodrošina kontinentu pret izbēgušo ierašanos; 2) sods gūst pienācīgu represīvu spēku, jo izsūtīšana uz Sahalīnu var tikt atzīta par izsūtīšanu uz visu mūžu; 3) plašas iespējas noziedzniekam, kurš nolēmis sākt jaunu darba dzīvi; 4) no valsts labuma viedokļa: izsūtīto koncentrēšana Sahalīnā ir ķīla, lai nodrošinātu Krievijas īpašuma tiesības uz šo salu; 5) ogļu atradnes var izdevīgi ekspluatēt, ja ņem vēra milzīgo vajadzību pēc oglēm. Pastāvējis ari uzskats, ka visa izsūtīto katordznieku kontingenta koncentrēšana šajā salā samazinās viņu uzturēšanas izdevumus.

1 «Sahalīnas sala, tās akmeņogļu atradnes un salas topošā akmeņogļu ieguve», 1875. g. Par oglēm rakstījis ne vien Kepens, bet arī kalnu inženieri: 1. Nosovs. «Piezīmes par Sahalīnas salu un par akmeņogļu lauztuvēm, kuras tur iekārtotas». — «Торный журнал», 1859. g., 1. nr. I. A. Lopatins. «Izraksts no vēstules». — Pielikums pie Krievijas impērijas ģeogrāfiskās biedrības Sibīrijas nodaļas pārskata par 1868. gadu. Tā paša autora. «Raports Austrumsibīrijas ģenerālgubernatoram». — «Горный журнал», 1870. g., 10. nr. Deihmanis, «Sahalīnas sala kalnrūpniecības aspektā». — «Горный журнал», 1871. g„ 3. nr. K. Skalkovskis. «Krievijas tirdzniecība Klusajā okeānā», 1883. g. Par Sahalīnas ogļu kvalitāti dažādos Jaikos rakstījuši Sibīrijas flotilijas kuģu komandieri savos raportos, kas iespiesti izdevumā «Морской сборник». Pilnības dēļ varbūt vēl varētu pieminēt J. N. Butkovska rakstus: «Sahalīnas sala». — «Исторический пестник», 1882. g., X, un «Sahalīna un tās nozīme». — «Морской сборник», 1874. g., 4. nr.

1 Četrus gadus vēlāk pa Timu nobraucis līdz austrumu krastam L. I. Šrenks un pa to pašu ceļu atgriezies atpakaļ. Taču ari tas noticis ziemā, kad upi sedzis sniegs.

1 Kalnu inženieris Lopatins jūnija vidu šeit red/.ejis aizsalušu jūru; ledus sega bijusi līdz jūlijam. Pētera dienā tējkannā sasalis ūdens.

1 Jāpiebilst, ka sahalīnieši uzskata, it kā blaktis un tarakānus atnesot no meža ar sūnām, ar kurām šeit piedrivē baļķu spraugas. Sis uzskats rodas tāpēc, ka tūlit pēc sienu piedrivēšanas šķirbās sarodolies blaktis un tarakāni. Protams, sūnas te nepavisam nav vainojamas; kukaiņus ar savām drēbēm atnes namdari, kas pārnakšņo cietumā vai nometināto mājās.

1 Kāds autors, kas bijis Sahalīnā gadus divus pec manis, pie Uskovas jau redzējis veselu baru zirgu.

1 Lai noietu sešas verstis no Uskovas līdz Voskresenskai, mums bija vajadzīgas trīs stundas. Ja lasītāji iedomāsies kājāmgājēju, kas uzkrāvis plecos miltu maisu, sālītu liellopu gaļu, kroņa mantas vai arī saslimušo, kas slāj no Uskovas apmetnes uz Rikovskas slimnīcu, viņi pavisam skaidri sapratīs, kāda nozīme Sahalīnā ir vārdiem: «Nav ceļa.» Braukt ar ratiem nav iespējams, jāt arī nav iespējams. Ir bijuši gadījumi, ka, jājot bez ceļa, zirgi pārlauzuši kājas.

1 Rikovskas cietumā šī vilkme ierīkota šādā veidā: telpā virs iztīrāmās bedres tiek kurinātas krāsnis un durtiņas aizvērtas blīvi, hermētiski, bet gaisa plūsmu, kas nepieciešama degšanai, krāsnis dabū no bedres, jo savienotas ar cauruli. Tādā veidā visas smirdīgās gāzes no bedres nokļūst krāsnī un pa dūmvadu izplūst laukā. Telpa virs bedres sasilst no krāsnīm, un gaiss no šejienes iekļūst bedrē pa caurumiem un pēc tam dūmvadā; ja pie cauruma pieliek degoša sērkociņa liesmu, tā manāmi sliecas uz leju.

es līdz turpmākajam, kamēr nav izprasīta atļauja pavisam likvidēt tiklab Duē, kā arī Vojevodskas cielumu un pārvietot tos uz citiem apvidiem, gribu kaut pa daļai novērst esošos trūkumus utt. (Pavēle Nr. 348., 1888. gadā.)

1 Sahallnā ir amats: giļaku un ainu valodas tulks. Taču, tā kā šis tulks neprot giļaku un ainu valodā nevienu vārdu, bet giļaku un ainu vairākums prot krieviski, tad šis nevajadzīgais amats var būt labs pendant (papildinājums — franciski) iepriekš minētajam neeksistējošās Vedernikova Stacijas priekšnieka amatam. Ja tulka vietā štatos būtu ierēdnis, kas zinātniski pārzina etnogrāfiju un statistiku, tas būtu daudz, daudz labāk.

1 Mūsu Amūras piekrastes cittautieši un kamčadali dabūjuši sifilisu no ķīniešiem un japāņiem, un krievi šinī ziņā nav vainīgi. Kāds ķīnietis, tirgonis, liels opija cienītājs man stāstīja, ka viena viņa «vecmāmiņa», tas ir, sieva, dzīvojot Čifā, otrā «vecmāmiņa», gijakiete — N'ikolajevskas apkaimē. Šādos apstākļos nav grūti inficēt virni Amūru un Sahalīnu.

1 Duē posteņa priekšnieks majors Nikolajevs teicis 1866. gadā kādam korespondentam:

— Vasarā man ar giļakiem nekādu darīšanu nav, bet ziemā allaž pērku no viņiem kažokādas un pērku diezgan izdevīgi; bieži vien par pudeli degvīna vai par klaipu maizes no viņiem var dabūt pāri lielisku sabuļu.

Korespondentu pārsteidzis milzīgais zvērādu daudzums, kāds bijis majoram (Lukaševičs. «Mani paziņas Duē postenī Sahalīnā». — «Кронштадтскнй вестник», 1868. gada 47ч un 49. nr.). Par šo leģendāro majoru man vēl būs jārunā.

1 Giļakiem tiesu nav, un viņi nezina, kas ir tiesa. Cik grūti viņiem mūs saprast, redzams kaut vai no tā, ka viņi līdz šim vēl pa īstam neapjēdz ceļu nozīmi. Pat tur, kur jau ierīkoti ceļi, viņi arvien vēl pārvietojas pa taigu. Bieži ir gadījies redzēt, ka giļaki, viņu ģimenes un suņi cits aiz cita rindiņā brien pa staignāju tieši blakus ceļam.

1 Kāds bija ierosinājis projektu — jūras šauruma visšaurākajā vietā uzbūvēt aizsprostu, kas aizturētu aukstās straumes plūsmu. Šim projektam ir dabisks un vēsturisks attaisnojums: ir zināms, ka tajos laikos, kad vēl bijis zemes šaurums, Sahalīnas klimais bijis maigs. Taču šāda projekta realizēšana tagad diez vai dotu kādu labumu. Rietumu krasta dienvidu daļas flora varbūt kļūtu bagātāka ar kādām desmit augu sugām, taču Sahalīnas visas dienvidu daļas klimats diezin vai mainītos uz labo pusi. Visa dienvidu daļa taču ir tuvu pie Ohotskas jūras, kurā ledus blāķi un pat ledus lauki peld vēl vasaras

vidū, un tagadējā Korsakova apgabala galvenā dala šķirta no šās jūras vienīgi ar pazemu kalnu grēdu, aiz kuras līdz pat jūrai plešas ezeriem bagāta, aukstiem vējiem pieejama zemiene.

' Mauhā Semjonovs iekārtojis bodi, kura vasarā tīri rosīgi tirgojas; ēdamvielu cenas augstas, tāpēc nometinātie atstāj šeit pusi no savas algas. Klipera «Vsadņiks» komandiera raportā par 1870. gadu teikts, ka kliperam bijis uzdots piebraukt pie Mauhas miestiņa un tur izsēdināt krastā 10 kareivjus, lai viņi sagatavotu zemi sakņu dārziem, jo vasarā šinī vietā paredzēts iekārtot jaunu posteni. Starp citu, piebildīšu, ka tas bija laiks, kad rietumu piekrastē starp krieviem un japāņiem notika mazi pārpratumi. Atradu arī korespondenci laikrakstā «Кронштадтский вестник», 1880. gada 112. nr.: «Sahalīnas sala. Dažas interesantas ziņas par Maucha Cove». Korespondencē ziņots, ka Mauha ir tā uzņēmuma galvenais centrs, kas ieguvis no Krievijas valdības tiesības 10 gadus vākt jūras ūdensaugus, un ka Mauhā dzīvo 3 eiropieši, 7 Krievijas kareivji un 700 strādnieki: korejieši, aini un ķīnieši.

Ka jūras kā posu Ieguve ir ienesīga un paplašinās, redzams no tā, ka Semjonova un Dembija kungam jau rodas atdarinātāji. Kāds Biričs, nometinātais, bijušais skolotājs, kas strādājis par darbu vadītāju pie Semjonova, aizņēmies naudu, uzcēlis visu nepieciešamo jūras kāpostu ieguvei pie Kusunnajas un aicinājis uz turieni nometinātos. Pie viņa tagad strādājot apmēram 30 cilvēku. Pasākums darbojoties neoficiāli, tur neesot pat uzrauga. Jau sen pamestais Kusunnajas postenis atrodas kādas simt verstis uz ziemeļiem no Mauhas pie Kusunnajas upes ietekas, kuru kādreiz uzskatīja par robežu starp Krievijas un Japānas īpašumiem Sahalinā.

1 Mazliet uz ziemeļiem no Kriljonas zemesraga redzēju akmeņus, uz kuriem pirms dažiem gadiem uzskrējis un avarējis tvaikonis «Kostroma», kuru šī migla pievīlusi. Ārsts А. V. Sčerbaks, kas uz «Kostromas» braucis līdzi katordzniekiem, katastrofas laikā izšāvis signālraķetes. Vēlāk viņš man stāstīja, ka tolaik viņš morāli pārcietis tris garas fāzes: pirmo, pašu garāko, visvairāk mokošo, — apziņu, ka bojā eja ir nenovēršama; katordzniekus pārņēmusi panika, un viņi vaimanājuši; bērnus un sievietes veduši virsnieka komandētā laivā tanī virzienā, kur domājuši esam krastu, bet laiva drīz pazudusi miglā; otro fāzi — zināmas cerības uz izglābšanos: no Kriljonas bakas nodārdējis lielgabala šāviens, vēstīdams, ka sievietes un bērni laimīgi sasnieguši krastu; trešā fāze — pilnīga pārliecība, ka izglābsimies, kad miglā pēkšņi sākusi skanēt kornete, ar kuru spēlējis atpakaļ braucošais virsnieks.

1885. gada oktobrī izbēguši katordznieki uzbrukuši Kriljonas bākai, izlaupījuši tur visas mantas un noslepkavojuši matrozi, nosviezdami to no klints bezdibenī.

1 Septembri un oktobra sākumā, izņemot dienas, kad pūta nordosts, laiks bija lielisks, vasarigs. Braukdams kopā ar mani, B. kungs sūrojās, ka ilgojoties pēc Mazkrievijas un ka viņš šobrīd nevē-

1 1870. gada ekspedīcijā, ko sūtīja no Pēterburgas Vlasova vadībā, piedalījies ar agronoms Mihails Semjonovičs Miculs, morāli ārkārtīgi stingrs virs, darbarūķis, optimists un ideālists, kas darbā aizrāvies pats un kam turklāt piemitušas spējas aizraut arī citus. Tolaik viņš bijis apmēram 35 gadus vecs. Uzticētos uzdevumus Miculs pildījis izcili apzinīgi. Pētīdams Sahalīnas augsnes, tloru un faunu, viņš kājām apstaigājis Aleksandrovskas un Timas apgabalus, salas rietumu piekrasti un visu dienvidu daļu; tolaik Sahalīnā nepavisam nav bijis ceļu, tikai vietumis gadījušās nožēlojamas takas, kuras beigušās taigā, purvos, un jebkāda pārvietošanās zirgos vai ar kājām bijusi īsta mocība. Ideja par izsūtīto noziedznieku lauksaimniecības koloniju pārsteigusi un sajūsminājusi Miculu. Viņš tai pieķēries ar visu sirdi, iemīlējis Sahalīnu un, gluži tāpat kā māte savā mīļajā bērnā nesaskata trūkumus, tāpat arī viņš Sahalīnā, kas kļuvusi par viņa otro dzimteni, nav pamanījis dziļi sasalušo augsni un miglas. Miculs uzskatījis, ka Sahalīna esot ziedošs zemes stūrītis, un šo domu nespējuši iedragāt ne meteoroloģiskie dati, kuru toreiz gan tikpat kā nemaz nav bijis, ne iepriekšējo gadu rūgtā pieredze, kurai viņš, acīm

1 Viens izsūtītais katordznieks iesniedza man kaut ko līdzīgu lūgumam ar šādu virsrakstu: «Konfidenciāli. Kaut kas no mūsu tālā nostūra. Augstsirdīgajam un labvēlīgajam literātam Č. kungam, kas aplaimojis ar savu ierašanos necienīgo Sahalīnas salu. Korsakova posteni.» Sajā lūgumā lasīju dzejoli ar nosaukumu «Indīgā kurpīte».

Kur purvaina pļava vai izmircis lauks, Vai upmalas ielejā, skaistuma vīts, Zied zilganais ziediņš — viltīgais augs, Kam latiņu nosaukums — Akonīts.

Ja veikla darboņa roka jums sniedz To sakni, no kuras uzplaucis zieds, Tā cilvēkus kārdina, cilvēkus pieviļ Un, iedzenot kapā, Jūs sula uz dieviem.*

* Atdz. J. Plotnieks.

1 Tiem, kas izrauga vietu jaunām apmetnēm, lapegle ir sliktas, purvainas augsnes pazīme. Tā kā pamatslānis ir māls, kas nelaiž cauri ūdeni, tad izveidojas kūdra, saaug vaivariņi, dzērvenes, sūnas, lapegles sāk nīkuļot, aug šķības, greizas un apaug ar briežu ķērpjiem. Tāpēc šādās vietās lapegles ir neglītas, tieviem stumbriem un nokalst, vecumu nesagaidījušas.

1 Šeit aug Korķu koks un vīnogulāji, bet tie ir izvirtuši un tikpat maz līdzinās saviem senčiem kā Sahalīnas bambuss Ceilonas bambusam.

1 Ģenerālis Kononovičs vienā no savām pavēlēm apliecina, «ka pa daļai izolētā stāvokļa dēļ un grūtās satiksmes dēļ, pa daļai dažādu privātu apsvērumu un aprēķinu dēļ, kuri manu priekšgājēju acu priekšā sagrāva visus pasākumus un sagandēja tos visur, kur vien sniedzās viņu postlgā ietekme, Korsakova apgabals vienmēr tika at. stāts novārtā, neapgādāts un itin neviena no ši apgabala visnepieciešamākajām vajadzībām netika apspriesta, apmierināta vai celta priekšā izlemšanai» (1889. gada 318. pavēle).

1 Versti no Boļšojetakoē upes krastā ir sudmalas, ko cēlis pēc ģenerāļa Kononoviča pavēles vācietis katordznieks Lakss; viņš uzcēlis dzirnavas arī Timas upes krastā pie Derbinskas. Takoē dzirnavās par puda labības samalšanu ņem 1 mārciņu miltu un 1 kapeiku. Nometinātie ir apmierināti, jo līdz tam maksājuši par puda samalšanu 15 kapeikas vai ari maluši mājās ar paštaisītām rokas dzirnavām, kurām bijuši gobas koka «dzirnakmeni», ūdensdzirnavu uzcelšanai vajadzējis rakt kanālu un būvēt aizsprostu.

1 Apmetne atrodas krustcelēs; tie, kas ziemā brauc no Aleksandrovskas uz Korsakovu vai arī otrādi, katrā ziņā apstājas šeit. 1869. gadā tagadējās, tolaik japāņu apmetnes tuvumā bijusi uzbūvēta zirgu stacija. Tur dzīvojuši kareivji kopā ar savām sievām, bet vēlāk ari izsūtītie. Ziemā, pavasarī un vasaras beigās šeit mutuļojusi rosīga dzīve, gluži kā gada tirgu. Ziemā šurp braukuši tungusi, jakuti, Amūras gilaki, kuri tirgojušies ar dienvidniekiem cittautiešiem, bet pavasarī un vasaras beigās džonkās ieradušies japāņi zvejot zivis. Stacijas nosaukums — Tihmcnevska postenis — saglabājies arī līdz šim laikam.

1 Sis mēģinājums attiecas vienīgi uz Sahalīriu, kurpretim D. G. Tālbergs savā aprakstā «Izsūtīšana uz Sahalīnu» («Вестник Европы», 1879. g., V) piešķir tam vispārinātu nozīmi un sakarā ar to apgalvo, ka mēs vispār neesot spējīgi kaut ko kolonizēt, un nonāk pat pie šāda secinājuma: «Vai mums vispār nav jāatsakās no jebkādiem kolonizēšanas mēģinājumiem Austrumos?» Piebildē pie prof. Tālberga raksta «Вестник Европы» redakcija teic, ka «diez vai atradīsim citu, labāku kolonizēšanas spēju piemēru kā to, ko rādījusi krievu tauta pagatnē, kad tā apguva visus Eiropas Austrumus un Sibīriju», un pie tam cienījamā redakcija atsaucas uz nelaiķi profesoru Ješevski, kas savā darbā attēlojis «pārsteidzošu krievu paveiktās kolonizēšanas ainu».

1869. gadā kāds uzņēmējs aizvedis uz Sahalīnas dienvidiem no Kadjakas salas 20 aleutus, vīriešus un sievietes, lai tie medītu zvērus. Aleutus nometinājuši pie Muravjova posteņa un devuši viņiem pārtikas produktus. Taču aleuti nedarījuši itin neko, tikai ēduši, dzēruši, un pēc gada uzņēmējs aizvedis viņus uz vienu no Kuriļu salām. Apmēram tanī pašā laikā Korsakova postenī nometinājuši divus ķiniešus, politiskos izraidītos. Viņi izteikuši vēlēšanos nodarboties ar lauksaimniecību, un tāpēc Austrumsibīrijas ģenerālgubernators pavēlējis izsniegt viņiem katram sešus vēršus, zirgu, govi, sēklu un pārtiku diviem gadiem. Taču viņi neko nav dabūjuši, it kā tāpēc, ka neesot ko dot, un galu galā ķiniešus aizsūtījuši uz kontinentu. Pie brīviem kolonizētājiem, ari neveiksmīgiem, varbūt var pieskaitīt arī Nikolajevskas sīkpilsoni Semjonovu, mazu, kalsnēju, gadus 40 vecu cilvēciņu, kas tagad klaiņājot pa visiem dienvidiem un meklējot zeltu.

1 Rimskim-Korsakovam aini loikuši: «Sizams gu), bet aini strādā viņa vietā: cērt kokus, zvejo zivis; aini negrib strādāt — sizams viņu sit.»

1 Srenka grāmatā, par kuru esmu jau rakstījis, ir ilustrācija ar aina attēlu. Sk. arī Fr. Helvalda grāmatu «Cilšu un tautu dabiskā vēsture» II sējumu, kur ains attēlots visā augumā ar halātu mugurā.

1 A. Polonska pētījums «Kurili», iespiests «Krievijas ķeizariskās ģeogrāfu biedribas piezīmes», 1871. g., IV sēj.

1 N. V. Buse, kas reti kad par kādu raksta atzinīgi, ainietes, starp citu, atestē šādi: «Vakarā pie manis atnāca piedzēries ainietis, kuru pazinu kā lielu žūpu. Viņš atveda līdzi savu sievu, cik varēju saprast, ar nolūku, lai viņa upurē savu laulātās draudzenes uzticību un tādējādi viņš no manis izdabūtu labas dāvanas. Diezgan glītā ainiete, liekas, labprāt bija ar mieru palīdzēt savam vīram, bet es izlikos, ka nesaprotu viņu skaidrojumus… Izgājuši no manas mājas, virs un sieva nemaz nekautrēdamies pie mana lodziņa, sargkareivim redzot, nokārtoja savas laulāto draugu dabiskās aittiecības. Vispār šai ainietei piemita ļoti maz sievietes kaunīguma. Viņas krūtis bija gandrīz

1 Lūk, šīs īpašības: «Kad mēs ieradāmies kādā ainu mītnē RumjanceVa līča krastā, novēroju šajā ģimenē, kurā bija 10 cilvēki, vislaimīgāko saprašanos vai, gandrīz var teikt, pilnīgu vienlīdzību starp ģimenes locekļiem. Vairākas stundas pavadījuši šajā ģimenē, nekādi nespējām sazīmēt, kurš ir ģimenes galva. Vecākie neizpauda pret jaunākajiem nekādas uzkundzēšanās pazīmes. Kad viņus apdāvinājām, neviens neizrādīja ne mazākās neapmierinātības pazīmes, ka viņam būtu ticis mazāk nekā citam; Nepārtraukti visvisādi centās mums pakalpot.»

1 Vietējās administrācijas un japāņu attiecības ir lieliskas, kādām tām arī jābūt. Tiklab krievi, kā arī japāņi ne vien savstarpēji pacienā viens otru svinīgos gadījumos ar šampanieti, bet rod arī citādus līdzekļus šādu attiecību uzturēšanai. Burts burtā citēšu kādu rakstu, kas saņemts no konsula: «Korsakova apgabala priekšnieka kungam. Izlasījis šā gada 16. augustā Jūsu rakstu ar Nr. 741, esmu devis rīkojumu, lai Jūsu atsūtītās četras mucas sālītu zivju un piecus maisus sāls sadala cilvēkiem, kas cietuši, bojā ejot brigai un četrām džonkām. Turklāt man šo cietēju vārdā ir gods izteikt Jums, cienīts kungs, visai sirsnīgu atzinību par Jūsu līdzjūtību un par to, ka Jūs draudzīgas kaimiņu nācijas piederīgajiem esat ziedojuši mantas, kas šeit viņiem tik noderīgas, un esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņi to vienmēr paturēs labā atmiņā. Japānas impērijas Konsuls Kuze.» Jāpiebilst, ka šī vēstule var dot ieskatu par panākumiem, kādus jaunie japāņu sekretāri īsā laikā guvuši, mācīdamies krievu valodu. Vācijas virsnieki, kas mācās krievu valodu, un ārzemnieki, kuri tulko krievu literāros darbus, raksta daudz, daudz sliktāk.

Japāņu pieklājība nav salkana un tāpēc ir simpātiska, un, lai cik daudz tā būtu pieredzēta, tā nekaitē, jo, izsakoties parunas vārdiem, — labs labu nemaitā. Kāds japāņu virpotājs Nagasaki pilsētā, no kura mūsu jūras virsnieki pirkuši dažādus nieciņus, būdams pieklājīgs, allaž cildinājis visu krievisko. Ja ieraudzījis mūsu virsniekam breloku vai naudas maciņu, tūlīt sācis jūsmot: «Cik lieliska mantiņa! Cik skaista mantiņa!» Kāds virsnieks reiz nejauši bijis paņēmis līdzi no Sahalīnas ļoti rupji darinātu papirosu etviju. Viņš domājis: «Tagad nu tas virpotājs būs sprukās. Redzēsim, ko viņš tagad sacīs.» Bet, kad japānim parādījuši papirosu etviju, viņš nemaz nesamulsis. Paņēmis rokā, pakratījis un jūsmīgi sacījis: «Cik izturīga mantiņa!»

1 Sahalīnā katrā kancelejā ir «Termiņu aprēķināšanas tabula». No tās redzams, ka noziedznieks, kas, piemēram, notiesāts uz 17 1/2 gadiem, istenībā pavada katorgā 15 gadus un 3 mēnešus; bet, ja viņu skar manifests, tad tikai 10 gadus un 4 mēnešus; uz 6 gadiem notiesāto atbrīvo pēc 5 gadiem un 2 mēnešiem, bet manifesta gadījumā — pēc 3 gadiem un 6 mēnešiem.

1 Es te nepieskaitu katordzniekus, kas dzīvo pie ierēdņiem kā apkalpotāji. Vispār, manuprāt, ārpus cietuma dzīvo 25% katordznieku, tas ir, no katriem četriem katordzniekiem cietums vienu atdod kolonijai. Šis procents ievērojami palielināsies, kad «Nolikuma» 305. pants, kas atjauj tādiem, kas labojas, dzīvot ārpus cietuma, tiks attiecināts ari uz Korsakova apgabalu, kurā saskaņā ar Belija kunga vēlēšanos itin visi katordznieki dzīvo cietumā.

1 Sahalina pieder pie vistālākajiem Sibīrijas novadiem. Droši vien ārkārtīgi bargā klimata dēļ sākumā šeit nometināja tikai tos, kas katorgas sodu izcietuši turpat Sahalīnā un tādējādi paspējuši jau iepriekš ja ne pierast, tad vismaz iepazīt šo apvidu. Bet tagad, kā redzams, šo kārtību grib grozīt. Kad es uzturējos Sahalīnā, tur ar barona A. N. Korfa pavēli bija atsūtīts un nometināts Derbinskā kāds Jūdass Gambergs, kuram bija piespriesta nometināšana Sibīrijā; Dubkos dzīvo nometinātais. Simons Saulats, kurš katorgas sodu izcietis nevis Sahalīnā, bet Sibīrijā. Sahalīnā tagad jau ir ari administratīvi izsūtītie.

1 Cik lielā nabadzībā, neraugoties uz pabalstiem un paslavigieni valsts aizdevumiem, šejienes lauku iedzīvotāji pavada nometinājumā paredzēto laiku, par to es jau esmu rakstījis. Minēšu gleznainu šās gandrīz ubaga dzīves attēlojumu, ko uzrakstījusi kāda oficiāla persona: «Ļutogas sādžā iegāju visnabadzīgākajā būdā, kas piederēja nometinātajam Zerinam, pēc amata vājam drēbniekam, kas iekārtojas jau četrus gadus. Nabadzība un lielais trūkums ir visnotaļ pārsteidzoši: bez grīļīga galda un koka bluķīša, kas aizstāj krēslu, ne vēsts no kādām citām mēbelēm; bez skārda tējkannas, kas taisīta no petrolejas trauka, nekādu mājsaimniecības piederumu vai trauku pazīmju; gultas vietā salmu čupa, uz kuras uzmests puskažoks un otrs krekls; no amata rikiem arī nav nekā cita kā vien dažas adatas, daži pelēka diega pavedieni, dažas pogas un vara uzpirkstenis, kas reizē ir arī pīpes galviņa, jo drēbnieks izurbinājis uzpirkstenī caurumiņu un pēc vajadzības iesprauž tur tievu vietējo meldru iemuti; tabakas mājā nebija vairāk kā pusuzpirksteņa» (1889. g. 318. pavēle).

1 Līdz 1888. gadam personām, kas ieguvušas zemnieka tiesības, bija aizliegts aizbraukt no Sahalinas. Šis aizliegums, kas sahalīnietim laupīja jebkādas ceribas uz labāku dzīvi, iedvesa ļaudīm naidu pret Sahalīnu un kā represīvs pasākums varēja tikai palielināt bēgšanas gadījumu, noziegumu un pašnāvību skaitu; aizlieguma šķietamajam praktiskumam tika upurēts taisnīgums, — uz Sahalīnu izsūtītajiem bija aizliegts tas, kas atļauts uz Sibīriju izsūtītajiem. Aizliegumu bija radījis apsvērums — ja zemnieki aizbrauks no salas, tad Sahalīria galu galā kļūs par noteikta ilguma izsūtīšanas vietu, nevis par koloniju. Bet vai tad nometināšana uz visu mūžu padarītu Sahalīnu par otru Austrāliju? Kolonijas pastāvēšana un uzplaukums atkarīgs nevis no aizliegumiem vai pavēlēm, bet no apstākļiem, kas garantē mierīgu un nodrošinātu dzīvi ja ne pašiem izsūtītajiem, tad vismaz viņu bērniem un mazbērniem.

2 Muižnieki un vispār privileģētie cilvēki neprot art un mājas uzcirst; jāstrādā, jācieš sods, kādu cieš visi, bet nav spēka. Gribot negribot viņi meklē vieglāku darbu un bieži pat nedara neko. Bet toties viņi dzīvo nemitīgās bailēs, ka pēkšņi kaut kas grozīsies, viņus aizsūtīs uz raktuvi, sodīs ar miesas sodu, iekals važās un tā tālāk. Lielāko tiesu tie ir cilvēki, ko dzīve jau nogurdinājusi, pieticīgi,

1 Pēc 10. revīzijas Krievijas guberņās (1857—18G0) vidēji uz katriem 100 vīriešiem bijušas 104,8 sievietes.

1 Personiski es vienmēr esmu šaubījies par šādām baumām, bet

tomēr pārbaudīju tās uz vietas un pierakstīju visus gadījumus, kas

būtu varējuši radīt šādas baumas. Dzirdēju runājam, ka pirms 3 vai

4 gadiem, kad salas priekšnieks bijis ģenerālis Hince, Aleksandrovskā kāda katordzniece, ārzemniece, ar varu atdota par piedzīvotāju bijušajam iecirkņa uzraugam. Katordzniece Jageļska Korsakova apgabalā dabūjusi 30 rikšu sitienus tāpēc, ka gribējusi aiziet no sava piedzīvotāja nometinātā Kotjarova. Turpat nometinātais Jarovatijs sūdzējies, ka viņa meitietis atsakoties dzīvot ar viņu. Sekojis rīkojums: «NN, sadodiet viņai.» — «Cik?» — «Septiņdesmit.» Sievišķi nopēruši, bet viņa tomēr nepiekāpusies un aizgājusi dzīvot pie nometinātā Malovečkina, kurš tagad lielot viņu rītā un vakarā. Nometinātais Rezvecovs, vecs vecis, pārsteidzis savu piedzīvotāju ar nometināto Rodinu un gājis sūdzēties. Sekojis rīkojums: «Atsaukt to meitieti šurp!» Viņa atnākusi. «Ak tad tu, šāda tāda, negribi dzīvot ar Rezvecovu? Rīkstes!» Rezvecovam pavēlējuši pašam nopērt savu piedzīvotāju, un viņš to ari izdarījis. Galu galā sieviete tomēr guvusi virsroku, un es viņu jau pierakstīju nevis kā Rezvecova, bet Rodina piedzīvotāju. Vairāk līdzīgu gadījumu šejienes

1 Verhņijarmudanā par tatāra Tuhvatuias piedzīvotāju es pierakstīju Jekaterinu Petrovu; viņiem kopdzīvē piedzimuši bērni; kalps šajā ģimenē ir muhamedānis, viesi arī. Rikovskā nometinātais Mahomeds Ustenors dzīvo ar Avdotju Medvedjevu. Ņižņijarmudanā nometinātajam luterānim Pereckim piedzīvotāja ir ebrejiete Leja Permuta Broha, bet Boļšojetakoē apmetnē zemnieks — bijušais izsūtītais Kaļevskis dzīvo ar ainieti.

iedzīvotāji neatceras. Ja katordzniece kašķīgas dabas vai izvirtīgas dzīves dēļ pārāk bieži maina piedzīvotājus, tad viņu soda, bet arī šādi gadījumi ir reti un rodas tikai tāpēc, ka nometinātie sūdzējušies.

1 Pirmajos desmit gados, kopš sākās pārvadāšana pa jūru, no 1879. lidz 1889. gadam ar Brīvprātīgo flotes tvaikoņiem pārvadāti 8430 katordznieki un katordznieces un 114G ģimenes locekļi, kas labprātīgi braukuši līdzi notiesātajiem.

1 Gadās, Jui līdzi sievām izsūtīšanā ierodas vīri. Sahalīnā ir tikai trīs šādi vīri: atvaļināti kareivji Andrejs Naidušs un Andrejs Gaņins Aleksandrovskā un zemnieks 2igu)ins Derhinskā. Pēdējais, kas atnācis līdzi sievai un bērniem, ir vecs vecis, tēlo savādnieku, izskaLās pēc piedzēruša, un par viņu zobojas visa apkaime. Kāds vecs vācietis kopā ar sievu ieradušies Sahalīnā pie dēla Gotlība. Vecais krieviski neprot neviena vārda. Starp citu, iejautājos, cik viņam gadu.

— Esmu dzimis 1832. gadā, — viņš vāciski atbildēja un pēc tam ar kritu uzrakstīja uz galda 1890 un atskaitīja 1832.

Līdzi kādam katordzniekam, bijušajam tirgonim, atbraucis viņa bodeszellis, kurš gan nodzīvojis Aleksandrovskā tikai vienu mēnesi un atgriezies Krievijā. Pēc «Izsūtīto nolikuma» 264. panta ebreju tautības viri nedrīkst braukt līdzi izsūtīšanā notiesātajām sievām un tām atļauts ņemt līdzi tikai zīdainīšus — un ari tad vienīgi ar vīru piekrišanu.

1 Seit krasi duras acis atšķirība starp šis brīvās sievietes — likumīgās sievas un viņas kaimiņienes — katordznieces stāvokli, kura ir piedzīvotāja un ik dienas saņem no valsts trīs mārciņas maizes. Vladimirovkā kādu brīvo sievieti tur aizdomās, ka viņa noslepkavojusi vīru; ja viņai piespriedīs katorgas darbus, viņa saņems uztura devu — tātad nokļūs labākā stāvokli, nekā bijusi pirms notiesāšanas.

1 «Izsūtīto nolikumā» runāts ari par brīvām sievietēm. Pēc 85. panta «sievietes, kas dodas izsūtīšanā labprātīgi, visā ceļā nedrīkst šķirt no vīriem un uz viņām neattiecas stingrā uzraudzība». Eiropas Krievijā vai uz Brīvprātīgo flotes tvaikoņa viņas ir atbrīvotas no uzraudzības, bet Sibīrijā, kad izsūtito grupa iet kājām un brauc ratos, konvojniekiem nav laika pulī ievērot, kuri tur ir izsūtītie un kuri brīvi cilvēki. Aizbaikālā man gadījās redzēt, ka upē kopā peldējās vīrieši, sievietes un bērni; konvojnieki, sastājušies apkārt puslokā, ne]āva iziet ārpus šā loka nevienam, pat bērniem. Saskaņā ar 173. un 253. pantu sievietes, kas labprātīgi iet līdzi saviem vīriem, «saņem apģērbu, apavus un pārtikas naudu visā ceļā līdz noteiktajam gala punktam» cietumnieka devas apmērā. Taču «Nolikumā» nav sacīts, ka brīvajām sievietēm jāvirzās cauri Sibīrijai kājām vai ratos. Saskaņā ar 406. pantu viņām ar vīru piekrišanu ir atjauts uz laiku aizbraukt no izsūtīšanas vietas uz impērijas iekšējām guberņām. Bet, ja virs izsūtījumā nomirst vai arī laulība tiek šķirta jauna nozieguma dē), tad sieva saskaņā ar 408. pantu var atgriezties dzimtajā vietā uz valsts rēķina.

Runājot par izsūtīto katordznieku sievu un bērnu stāvokli, kuru vienīgā vaina tā, ka dzīve viņus savedusi radniecībā ar noziedzniekiem, Vlasovs savā pārskatā raksta, ka tā «diezin vai nav mūsu deportācijas sistēmas vidrūmākā puse». Par to, cik nevienmērīgi brīvās sievietes tiek sadalītas pa apgabaliem un apmetnēm un cik maz viņas saudzē vietējā administrācija, es jau esmu stāstījis. Lai lasītāji atceras ģimenes cilvēku kazarmas Duē cietumā. Tas, ka brīvās sievietes un viņu bērnus iesloga kopīgajās kamerās kā cietumā riebīgos apstākļos kopā ar cietuma kāršu spēlmaņiem, viņu mīļākajām wn viņu cūkām, ka iesloga Duē cietumā, visbaismīgakajā un bezcerīgākajā Sahalīnas vielā, tas pietiekami raksturo šejienes varas iestāžu kolonizēšanas un lauksaimniecības politiku.

1 No tabulas redzams, ka bērnības gados zēnu un meiteņu skaits ir gandrīz vienlīdzīgs, bet vecuma no 15 līdz 20 un no 20 lidz 25 gadiem vērojams pat zināms sieviešu pārsvars; bet pēc tam 25 līdz 35 gadu vecumā vīriešu kļūst vairāk nekā divkārt, pusmūžā un lielā vecumā šo pārsvaru var nosaukt par nospiedošu. Mazais veču skaits un tas, ka gandrīz nemaz nav vecenīšu, liecina, ka Sahalīnas ģimenēs nav pieredzes, tradīciju elementa. Jāpiebilst, ka ik reizi, cietumus apmeklējot, man šķita, ka veču tur samērā vairāk nekā kolonijā.

1 Kņazs Šahovskojs savā «Rakstā par Sahalīnas iekārtošanu», starp citu, izsaka domu: «Diezgan liels šķērslis netraucētai laulību nolēgšanai ir ģimenes izziņas, kurās bieži nav minēta ticība un izsūtītā ģimenes stāvoklis, bet galvenais — nav zināms, vai notikusi laulības šķiršana ar Krievijā palikušo laulāto draugu; to uzzināt un jo vairāk — izdabūt laulības šķiršanu no Sahalīnas salas caur konsistoriju ir gandrīz neiespējami.»

Paraugam minēšu piemērus, kā kolonijā nodibinās ģimene. Malojetakoē apmetnē katordzniece Praskovja Solovjova ir nometinātā Kudrina piedzīvotāja, kurš nevar salaulāties ar viņu, jo dzimtajā pusē Kudrinam palikusi sieva; šīs Praskovjas meita, 17 gadus vecā Natālija, brīva sieviete, dzīvo ar nometināto Gordinski, kurš nesalaulājas ar viņu šāda paša iemesla dēļ. Nometinātais Ignatjevs Novomihailovkas apmetnē man žēlojās, ka viņu nesalaulājot ar piedzīvotāju, jo pagājis tik ilgs laiks, ka nevarot vairs konstatēt Ignatjeva ģimenes stāvokli; viņa piedzīvotāja mani gauži lūdza palīdzēt un teica: «Tā dzīvot ir grēks, neesam vairs nekādi jaunie.» Varētu minēt vairākus simtus līdzīgu piemēru.

1 Apakšvirsniekus, it īpaši uzraugus, Sahallnā uzskata par apskaužamiem līgavaiņiem; šinī ziņā viņi labi zina savu vērtību un izturas pret līgavām un viņu vecākiem ar tādu vaļību un augstprātību, kuru dēļ N. S. Ļeskovam tik ļoti nepatīk «negausīgie arhiereju lopi». Desmit gados nolikušas vairākas mйsalliance (nevienlīdzīgas laulības — Iranciski). Kolēģijas reģistrators apprecējis katordznieka meitu, galma padomnieks — nometinātā meitu, kapteinis — nometinātā meitu, tirgonis — izsūtīto, kas ieguvusi zemnieces tiesības, muižniece salaulājusies ar nometināto. Sie reti sastopamie gadījumi, kad inteliģenti cilvēki apprec izsūtīto meitas, ir ārkārtīgi simpātiski un droši vien labi ietekmē koloniju. 1880. gada janvārī Duē baznīcā salaulāts katordznieks ar giļakieti. Rikovskā pierakstīju 11 gadu veco Grigoriju Sivokobilku, kura māte bija giļakiete. Vispār laulības starp krieviem un cittautiešiem ir ļoU reta parādība. Man stāstīja par kādu uzraugu, kas dzīvojot ar giļakieti, viņai piedzimis dēls, un viņa gribot kristīties, lai pēc tam salaulātos. Priesteris Iraklijs pazina kādu izsūtītu jakutu, kas šeit apprecējis gruzīnieti; abi vāji pratuši krieviski. Runājot par muhamedāņiem, jāsaka — viņi arī izsutījumā neatteicas no daudzsievības un dažiem ir divas sievas; piemēram, Džaksanbetovam Aleksandrovskā ir divas sievas — Batima un Sasena, arī Abubakirovam Korsakovā ir divas sievas — Hanosta un Verhonisa. Andrejeivanovskā redzēju ārkārtīgi skaistu 15 gadus vecu tatārieti, ko vīrs nopircis no viņas tēva par 100 rubļiem; kad vīra nav mājās, viņa sēž uz gultas malas, bet pa priekšnama durvīm uz viņu blenž nometinātie un mielo acis.

«Izsūtīto nolikums» atļauj izsūtītajiem katordzniekiein, vīriešiem

un sievietēm, precēties tikai 1 līdz 3 gadus pēc tam, kad viņi ieskaitīti labojošos kategorijā; tātad sieviete, kas nokļuvusi kolonijā, taču vēl ir pārbaudāmo kategorijā, var biit tikai piedzīvotāja, bet ne sieva. Izsūtītajiem vīriešiem atļauts precēties ar noziedzniecēm, bet sievietes, kurām atņemtas visas tiesības, pirms ieskaitīšanas zemnieku kārtā var laulāties vienīgi ar izsūtītajiem. Brīvai sievietei, kas salaulājas ar izsūtīto, kurš precas pirmo reizi Sibīrijā, valsts izsniedz no savas kases 50 rubļus; nometinātajam, kurš precas pirmo reizi Sibīrijā ar izsūtītu sievieti, izsniedz 15 rubļus bez atmaksāšanas un tikpat arī aizdod.

«Nolikumā» nekas nav sacīts par klaidoņu laulībām. Pēc kādiem dokumentiem nosaka viņu ģimenes stāvokli un vecumu, ja viņi stājas laulībā, to es nezinu. Ka viņus Sahalīnā laulā, to pirmoreiz uzzināju no dokumenta, kas rakstīts kā lūgums: «Viņa ekselencei Sahalīnas salas priekšnieka kungam. Timas apgabala Rikovska apmetnes nometinātā 35 gadus vecā Ivana, kas neatceras savu uzvārdu, ziņojums. Es, Ņepomņaščijs, esmu stājies likumīgā laulībā apmetnē ar Berezņikovu Mariju pagājušā 1888. gada 12. novembrī.» Ziņotāja analfabētisma dēļ parakstījušies divi nometinātie.

3 Rēķinot pēc Jansona, 49,8 vai gandrīz 50 dzimstību uz 1000.

1 Skarbas, drīz pārejošas katastrofas, kā neraža, karš un tā tālāk dzimstību samazina, bet hroniskas nelaimes, piemēram, liela bērnu mirstība un varbūt arī gūsts, dzimtbūšana, izsūtīšana un tā tālāk dzimstību palielina. Dažās ģimenēs reizē ar psihisku deģenerēšanos vērojama arī palielināta dzimstība.

1 Pirmās grupas ārlaulībā dzimušie ir katordznieču bērni, kas lielāko liesu dzimuši cietumos pēc notiesāšanas; bet ģimenēs, kas labprātīgi nākušas līdzi laulātajiem draugiem un vecākiem, ārlaulībā dzimušo nepavisam nav.

1 Pabalsla apmērs atkarīgs arī no tā, vai ierēdnis par kropjiem un defektīviem uzskata tikai klibos, bezročus, kuprīšus vai arī diloņslimos, vājprātīgos, aklos.

Kā palīdzēt Sahalīnas bērniem? Vispirms, man šķiet, tiesības uz pabalstu nav jāierobežo ar tādu cenzu kā «ļoti trūcīgs», «kroplis» un tā tālāk. Jāpalīdz itin visiem lūdzējiem bez izņēmuma un turklāt nebaidoties no krāpšanas: labāk lai piekrāpj cits nekā pašam piekrāpt citu. Palīdzības veidu nosaka vietējie apstākļi. Ja tas būtu atkarigs no manis, tad par līdzekļiem, ko tagad izdod «uztura naudai», es ierikotu posteņos un apmetnēs tējnīcas visām sievietēm un bērniem, izsniegtu pārtiku un apģērbu itin visām grūtniecēm un zīdītājām, bet «uztura naudu» 1 1/2 līdz 3 rubļi mēnesī dotu tikai meitenēm no 13 gadiem līdz laulībai un izmaksātu šo naudu tieši viņām pašām.

Ik gadus no Pēterburgas labdari sūta šurp kažociņus, priekšautiņus, velteņus, micītes, harmonikas, garīga satura grāmatiņas, rakstāmspalvas, lai tās izsniegtu bērniem. Salas priekšnieks, saņēmis šīs mantas, uzaicina vietējās dāmas dāvanas sadalīt un izsniegt. Dzird runājam, ka šīs mantas tēvi nodzerot, paspēlējot uz kārtīm un ka labāk harmoniku vietā būtu sūtījuši maizi un tā tālāk, taču šādas piezīmes lai nesamulsina augstsirdīgos cilvēkus. Bērni parasti ir ļoti priecīgi, tēvi un mātes bezgala pateicīgi. Būtu ļoti vēlams, ja labvēļi, kas interesējas par trimdinieku bērnu likteni, ik gadu saņemtu iespējami sīkas ziņas par Sahalīnas bērniem, par viņu skaitu,

2 Savā rezolūcijā, kas uzrakstīta uz lauksaimniecības inspektora pārskata par 1890. gadu, salas priekšnieks saka: «Beidzot ir dokuments, varbūt vēl ļoti nepilnīgs, bet vismaz pamatots uz novērojumu datiem, kurus sagrupējuši speciālisti un raksturojuši bez vēlēšanās kādam izpatikt.» So pārskatu salas priekšnieks nosauc par «pirmo soli šajā virzienā»; tātad visi pārskati līdz 1890. gadam rakstīti ar vēlēšanos kādam izpatikt. Tālāk savā rezolūcijā ģenerālis Kononovičs teic, ka līdz 1890. gadam vienīgais ziņu avots par lauksaimniecību Sahalīnā bijušas «tukšas izdomas».

Ierēdni-agronomu Sahalīnā sauc par lauksaimniecības inspektoru. VI klases amats ar labu atalgojumu. Pēc divu gadu uzturēšanās salā tagadējais inspektors iesniedzis pārskatu; tas ir neliels kabineta darbs, kurā autora paša novērojumu nav un viņa secinājumiem nav raksturīga noteiktība, bet toties pārskatā īsumā izklāstītas ziņas par meteoroloģiju un floru, kuras dod diezgan skaidru priekšstatu par dabiskajiem apstākļiem salas apdzīvotajā daļā. Šis pārskats ir nodrukāts un droši vien tiks ietilpināts literatūrā par Sahalīnu.

1 «Sahalīnā atbraukušais jaunais agronoms (Prūsijas pavalstnieks),» raksta korespondents avīzē «Владивосток» 1886. gada 43. nr., «padarījis sevi slavenu ar iekārtoto un 1. oktobrī atklāto Sahalīnas lauksaimniecības izstādi, kurā savus ražojumus rādījuši Aleksandrovskas un Timas apgabala nometinātie un ari valsts sakņu dārzi… Nometināto izstādītā labība ne ar ko sevišķu nav bijusi izcila, ja atstāj neievērotu, ka starp graudiem, kas it kā izauguši Sahalīnā, bijuši ari graudi, kas pasūtīti slavenajam Gračevam ka sēklās labība. Timas apgabala nometinātais Sičovs, kaut gan viņam bijusi Timas priekšniecības apliecība, ka viņam ir 70 pudu šādu šāgada ražas kviešu, pieķerts krāpšanā, tas ir, ka izstādījis atlasītus kviešus.» Par šo izstādi rakstīts arī tās pašas avīzes 50. nr.: «Visi it īpaši brīnījās par neparastajiem dārzeņu paraugiem, piemēram, kāpostu galviņa svēra 22 1/2 mārciņas, rutki 13 mārciņas, kartupeļu bumbuļi 3 mārciņas un tā tālāk. Varu droši apgalvot, ka ar labākiem dārzeņu paraugiem nevarētu lepoties pat Eiropas centrālie apgabali.»

1 Iedzīvotāju skaitam palielinoties, arvien grūtāk kļūst sameklēt derīgu zemi. Upju ielejas, kas apaugušas ar īapkokiem — gobām, vilkābelēm, plūškokiem un tā tālāk, kur auglīgas augsnes kārta bieza, ir reti sastopamas oāzes tundru, pārpurvojušos ieplaku, izdegām klātu kalnu, skujkokiem apaugušu zemieņu vidū ar augsnes apakškārtu, kas vāji laiž cauri ūdeni. Pat salas dienvidu daļā šīs ielejas mijas ar kalniem un staignājiem, kuru nabadzīgā augu valsts maz atšķiras no polārās augu valsts. Un tā visā milzīgajā platībā starp Takoē ieleju un Mauhu — kura vietām kultivēta — ir pavisam bezcerīgs dūksnājs; varbūt cauri šim staignājam izdosies sabūvēt ceļus, bet grozīt tā bargo klimatu cilvēku vara nespēj. Lai cik liela, kā redzams, ir Dienvidsahalīnas platība, bet līdz šim tīrumiem, sakņu dārziem un apbūvei derīgas zemes izdevies sameklēt tikai 405 desetīnas (1889. gada 318. pavēle). Taču komisija Vlasova un Micula vadībā, kas izlēmusi jautājumu par Sahalinas noderigumu sodīto lauksaimniecības kolonijai, atzinusi, ka salas vidējā daļā kultivēšanai derīgas zemes «vajag būt daudz vairāk nekā 200 000 desetīnu», un dienvidu daļā šādas pašas zemes platība «sniedzas līdz 220 000 desetīnu».

1 Detaļas fon Frikena kunga «Pārskatā par lauksaimniecības stāvokli Sahalīnas salā 1889. gadā».

' Sīkāk sk. A. M. Nikoļska darbā: «Sahalīnas sala un tās mugurkaulnieku fauna».

1 Tiem izsūtītajiem, kas tagad dzīvo pie nelielu upju grīvas un juras, zvejniecība var būt saimniecībā atspaids un dot zināmu peļņu, bet tad viņus vajag apgādāt ar labiem tikliem, nometināt pie jūras tikai tos, kas jau dzimtajā pusē dzīvojuši pie jūras, un tā tālāk.

Tagadējā laikā Japānas kuģi, kuri ierodas Sahallnas dienvidos zvejot, maksā nodevu 7 kapeikas zeltā par pudu zivju. Ar nodevu aplikti ari visi no zivīm izgatavotie produkti, piemēram, zivju milti zemes mēslošanai, siļķu un mencu tauki, taču ienākumi no visām šīm nodevām nesasniedz ne 20 tukstošus rubļu, un tas ir gandrīz vienīgais ienākums, ko mēs saņemam no Sahallnas bagātību ekspluatēšanas.

Bez ketlašiem Sahallnas upēs periodiski ienāk arī ketlašiem radniecīgie kuprlaši, lašu foreles un čevicas; Sahallnas saldūdeņos pastāvīgi dzīvo foreles, līdakas, sazani, karūsas, grunduļi un salakas, ko sauc par gurķenīcām, jo tas stipri ož pēc svaigiem gurķiem. No juras zivīm zvejo ne vien siļķes, bet ari mencas, plckstes, stores, juras bullīšus, kas šeit tik lieli, ka aprij veselu salaku. Aleksandrovska kāds katordznieks zvejo garastainos vēžus, ļoti garšigus, kurus šeit sauc par čirimsiem vai šrimsiem.

Runājot par juras zīdītājiem, pie Sahallnas krastiem milzīgā skaitā mitinās vaļi, jūras lauvas, roņi un kotiki. Piebraucot ar «Baikālu» pie Aleksandrovskas, redzēju daudz vaļu, kas pa pāriem peldēja pa līci un draiskuļojās. Sahalīnas rietumu krastā pāri jūrai slejas gaisā augsta klints, ko sauc par «Briesmu akmeni». Aculiecinieks, kas atradies uz šonera «Jermaks» un gribējis izpētīt šo akmeni, raksta: «Jau 1 1/2 jūdzes no akmens mums kļuva skaidrs, ka uz klints cits pie cita guļ milzīgi jūras lauvas. Sī milzīgā mežonīgā bara rēkoņa raus pārsteidza; zvēri bija pasakaini lieli un notālēm izskatījās pēc veselām klintīm . . . Juras lauvas bija apmēram 2 asis gari un vēl garaki. .. Bez jūras lauvām uz klints, kā ari jūrā ap klinti ņudzēt

1 Jūras kāpostu un samērā maigā klimata dēļ dienvidrietumu piekrasti es pagaidām uzskatu par vienīgo Sahalīnas vietu, kur iespējama izsūtīto kolonija. 1885. gadā kādā «Amūras novada pētīšanas biedrības» sēdē nolasīts interesants uzņēmuma tagadējā īpašnieka J. L. Semjonova ziņojums par jūras kāpostiem. Ziņojums bija iespiests laikrakstā «Владивосток», 1885. gada 47. un 48. nr.

1 «Noteikumi par izsūtīto katordznieku un katordznieču uzturu» sastādīti, pamatojoties uz viņa majestātes 1871. gada 31. jūlijā apstiprināto nolikumu par karaspēka pārtikas un uzturdevas daudzumu.

toties, izrādās, ir ļoti grūti. Piecepuma dēļ ļoti daudzi jau zaudē

juši sirdsapziņu un pat dzīvību. Uzraugs Seļivanovs, par kuru es

jau stāstīju, kļuva par piecepuma upuri, jo šo uzraugu nogalināja

maizes cepējs katordznieks, kuru uzraugs bija lamājis par pārāk

mazu piecepumu. Patiešām ir vērts censties. Pieņemsim, ka Aleksan

drovskas cietumā cep maizi 2870 cilvēkiem. Ja no katras devas

ietur tikai 10 zolotņikus, tad sanāk apmēram 300 mārciņas dienā. Vispār izdarības ar maizi ir ļoti izdevīgas. Piemēram, lai noblēdītu

10 tūkstošus pudu miltu un pēc tam tos pamazām segtu atkal ar miltiem, kurus dažu zolotņiku apmērā ietur no cietumnieku devām, — vajadzīgi tikai 2 vai 3 gadi.

Poļakovs raksta: «Malotimovas apmetnē maize bija tik slikta, ka ne jau katrs suns to uzdrošinātos ēst; maizē bija ļoti daudz nesamaltu veselu graudu, pelavu un salmu; viens no maniem biedriem, kas piedalījās maizes apskatē, pareizi piebilda: «Jā, ar šo maizi var viegli apķepināt visus zobus, un tikpat viegli tajā atrast skaliņu zobu notīrīšanai.»

1 Tas viss administrācijai ir zināms. Vismaz minēšu paša salas priekšnieka domas par šo jautājumu: «Šejienes katordznieku ēdiena izlietošanā ir apstākli, kas neviļus met uz visu to nelādzīgu ēnu» (1888. gada 314. pavēle). Ja ierēdnis apgalvo, ka viņš veselu nedēļu vai mēnesi pārticis no cietumnieka uztura un juties lieliski, tad tas nozīmē, ka cietumā viņam ēdienu vārījuši atsevišķi.

1 Aleksandrovskas cietumā 3. maijā no 2870 cilvēkiem no kopējā kalla ēduši 1279, bet 29. septembrī no 2432 cilvēkiem — tikai 075.

2 Administrācija un Sahalīnas ārsti atzīst, ka cietumnieku pārtika arī daudzuma ziņā ir nepietiekama. Pēc datiem, ko esmu izrakstījis no medicīniskā pārskata devā, rēķinot gramos, ir 142,9 g olbaltuma, 37,4 — tauku, 659,9 — ogļhidrātu parastajās dienās un 164,3, 40,0 un 671,4 grami gavēņa dienās. Pēc Erismaņa datiem mūsu fabriku strādnieku parastajā ēdienā dienā ir 79,3 g tauku, bet gavēņa dienā — 67,4 g tauku. Jo vairāk cilvēks strādā, jo smagāka un ilgāka ir fiziskā piepūle, jo vairāk saskaņā ar higiēnas prasībām cilvēkam jāsaņem tauku un ogļhidrātu. Par to, cik maz šinī ziņā var paļauties uz maizi un viru, lasītāji var spriest pēc visa iepriekš sacītā. Rakluvju cietumnieki četros vasaras mēnešos saņem palielinātu pārtikas devu, kurā ir 4 mārciņas maizes, 1 mārciņa gaļas un 24 zolotņiki putraimu; pēc vietējās administrācijas lūguma šādu pašu devu sāka dot arī ceļu būvē nodarbinātajiem strādniekiem. Sahalīnā 1887. gadā pēc galvenās cietumu pārvaldes ierosinājuma tika apspriests jautājums «par iespēju pārgrozīt Sahalīnas salā pastāvošos noteikumus, lai padarītu izsūtīto katordznieku pārtikas izmaksu lētāku, nekaitējot cietumnieku organismam», un tika izmēģināta ēdināšana pēc paņēmiena, ko ieteicis Dobroslavins. Nelaiķis profesors, kā redzams no viņa raporta, atzinis par neērtu «ierobežot pārtikas dau

1 Šejienes cittautieši, kā jau esmu teicis, lielo uzturā loti daudz tauku, un tas neapšaubāmi palīdz viņiem cīņā pret zemo temperatūru un pārmērīgo mitrumu. Man stāstīja — kaut kur austrumu piekrastē vai kaimiņu salās arī krievu mednieki pamazām sākot lietot uzturā va]u taukus.

2 Kad kapteinis Mašinskis cirtis stigu telegrāfam gar Poronajas upi, viņa strādniekiem, katordzniekiem, atsūtījuši īsus kreklus, kas derētu tikai bērniem. Cietumnieku apģērbs raksturīgs ar rutinētu, lempigu piegriezumu, kas apgrūtina darba cilvēka kustības, un tāpēc

1 Tā kā Kuriļu salas tagad pārgājušas Japānas īpašumā, tad tagad pareizāk būtu, ja bīskaps sauktos par Sahalīnas bīskapu.

2 Profesors Vladimirovs savā krimināltiesību mācību grāmatā raksta, ka katordzniekiem viņu ieskaitīšana labojošos kategorijā tiekot paziņota mazliet svinīgi. Droši vien viņš runā par «Izsūtīto nolikuma» 301. pantu, saskaņā ar kuru katordzniekam viņa ieskaitīšana minētajā kategorijā tiek paziņota cietuma augstākās priekšniecības un speciāli pieaicinātas garīgas personas klātbūtnē, kura un tā tālāk. Taču praksē šis pants nav viegli izpildāms, jo garīgā persona būtu jāaicina katru dienu; un arī šāda veida svinīgums nekādi nepiederas cietumā valdošajiem darba apstākļiem. Praksē tāpat neizpilda likumu par cietumnieku atbrīvošanu no darba svētku dienās, jo pēc likuma noteikumiem labojošies biežāk jāatbrīvo nekā pārbaudāmie. Šādai nošķirošanai ik reizi vajadzētu daudz laika un pūliņu.

Vietējo garīdznieku darbībā neparasts varbūt ir vienīgi tas, ka daži no viņiem pilda misionāru pienākumus. Tolaik, kad es biju

izsūtītie joprojām strādā par skolotājiem ar viņa ziņu un viņa iecelti. Lai izvairītos no šāda veida pretrunām, šķiet, visvienkāršāk būtu ataicināt īstus skolotājus no Krievijas vai Sibīrijas un maksāt viņiem tādu algu, kādu saņem uzraugi, bet tad vajadzētu pašos pamatos mainīt uzskatus par skolotāja darbu un neuzskatīt to mazāk svarīgu kā uzrauga darbu.

1 Ja spriežam pēc dažiem fragmentāriem datiem, pēc pusvārdiem, tad lasīt un rakstīt pratējiem sods iznāk vieglāks nekā analfabētiem; kā redzams, starp pēdējiem ir samērā vairāk recidīvistu un pirmie vieglāk iegūst zemnieku tiesības: Sijancos esmu pierakstījis 18 lasīt un rakstīt pratējus vīriešus, no tiem 13, tas ir, gandrīz visi pieaugušie lasīt un rakstīt pratēji ir ieskaitīti zemnieku kārtā. Cietumā vēl nav paraduma pieaugušos mācīt lasīt un rakstīt, lai gan ziemā gadās dienas, kad cietumnieki sakara ar draņķīgo laiku tup cietuma un nīkst bez darba; tādās dienās viņi labprāt mācītos lasīt un rakstīt.

Izsūtītie ir analfabēti, un tāpēc vēstules uz viņu dzimto pusi parasti raksta rakstveži. Viņi attēlo šejienes skumīgo dzīvi, nabadzību un postu, lūdz vīrus piekrist laulības šķiršanai un tā tālāk, bet tādā noskaņā, it kā attēlotu vakarējo iedzeršanu: «Nu, beidzot rakstu Jums vēstulīti… Atbrīvojiet mani no laulības saitēm,» — un tamlīdzīgi, vai arī filozofē tā, ka grūti saprast vēstules jēgu. Kādu Timas apgabala rakstvedi par vēstuļu samākslotību citi rakstveži iesaukuši par bakalauru.

1 Lopatins. «Raports Austrumsibīrijas ģenerālgubernatoram».— «Горный журнал», 1870. gatla 10. nr.

' Korsakovas policijas pārvaldē redzēju šādu 11170. gada «Sarakstu par kareivjiem, kas atrodas posteni pie Putjatina akmeņogļu raktuvēm Sortunajas upes krastā»:

Vasilijs Vederņikovs — viņš ari vecākais, kurpnieks, maizes cepējs un pavārs.

Luka Pilkovs. Atcelts no vecākā amata par nevīžību un bijis apcietināts par žūpošanu un bezkaunību.

Haritons Melņikovs. Nav nekur pieķerts, bet slinks.

Jevgrafs Raspopovs — idiots un nav spējīgs strādāt nekādu darbu.

Fjodors Ceglokovs ( Pieķerti naudas zagšanā, un pats redzēju, kā

Grigorijs Ivanovs 1 viņi trakoja, bija piedzēruši un nepaklausīja.

Putjatina akmeņogļu lauztuvju posteņa pārzinis Sahalīnas salā.

Guberņas sekretārs F. Lilke.

1 Un tas rada klaju netaisnību: labākie kareivji, kas paliek komandās, saņem tikai kareivja devu, bet sliktākie, kas dien cietumā, — gan devu, gan algu. Kņazs Sahovskojs savā rakstā žēlojās: «Uzraugu galvenais kontingents (66%) ir vietējo militāro komandu kareivji, kas saņem no valsts uzturu, apģērbu un 12 rbļ. 50 kap. mēnesi. Viņu analfabētisms, zemais attīstības līmenis, iecietīgā attieksme pret viņu aprindās iespējamo kukuļņemšanu, līdzšinējās militārās stingrības izpalikšana viņu uzvedībā un nesalīdzināmi lielāka rīcības brīvība ari noved gandrīz vienmēr vai nu pie nelikumīgas patvaļas rīcībā ar noziedzniekiem, vai pie nepiedienīgas pazemošanās viņu priekšā.» Bet tagadējais salas priekšnieks turas pie tāda uzskata, ka «ilggadīgā pieredze liecina, cik nedroša ir uzraudzība, kuru komandē vietējās komandas».

1 Starp citu, sk. Lukaševiča «Mani paziņas Due posteni Sahalinā». — «Кропштадскнй вестник», 1868. gada 47. un 49. nr.

1 Līdz 1875. gadam Ziemeļsahalīnā katorgu pārvaldīja virsnieks, Duē posteņa priekšnieks, kura priekšniecība dzīvoja Nikolajevskā. Sahalīna kopš 1875. gada bija sadalīta divos apgabalos: Ziemeļsahalīnas un Dienvidsahalīnas apgabalā. Tie abi ietilpa Piejūras apgabalā un civili bija pakļauti kara gubernatoram, bet militāri — Piejūras apgabala karaspēka pavēlniekam. Vietējā pārvalde bija apgabala priekšnieku varā, pie tam Ziemeļsahalīnas apgabala priekšnieka gods bija piešķirts Sahalīnas salas un Piejūras apgabala izsūtīto katordznieku pārzinim, kura dzīves vieta bija Duē, bet Dienvidsahalīnas apgabala priekšnieka gods — Austrumsibīrijas priekšējo līniju 4. bataljona komandierim, kura dzīves vieta bija Korsakova postenī. Apgabalu priekšnieku kompetencē bija koncentrēta tiklab militārā, ka arī civilā pārvalde. Administrācijā bija vienīgi karavīri.

1 Pietiek vienu dienu parakņāties kancelejas materiālos, lai cilvēku pārņemtu izmisums par dažādu cietuma priekšnieku paligu, vecāko uzraugu un rakstvežu uzpūstajiem skaitļiem, nepareizajiem kop

savilkumiem un «tukšām izdomām». Es nekādi nevarēju atrast «pārskatus» par 1886. gadu. Gadās «pārskati», kuriem apakšā ar zīmuli uzrakstīta rezolūcija: «Acīm redzot, nepatiesība.» Sevišķi samelots nodalās par izsūtīto ģimenes stāvokli, bērniem, izsūtīto sagrupēšana pēc nozieguma veida. Salas priekšnieks man teica, ka reiz, kad viņam vajadzējis uzzināt, cik, sākot ar 1879. gadu, no Krievijas katru gadu ieradies cietumnieku ar Brīvprātīgo flotes tvaikoņiem, tad vajadzējis pieprasīt ziņas no galvenās cietumu pārvaldes, jo Sahalīnas kancelejās nepieciešamo ziņu neesot bijis. «Par 1886. gadu, neraugoties uz vairākkārtējiem pieprasījumiem, nekādus pārskatus neiesniedza,» kādā raportā sūdzas apgabala priekšnieks. «Es esmu nostādīts vēl neizdevīgākos apstākļos, jo nav iespējams precīzi sameklēt un sniegt pieprasītās ziņas, jo nav itin nekādu datu, ko iepriekšējos gados nemaz nevāca. Piemēram, tagad ārkārtīgi grūti pateikt pat to, cik 1887. gada 1. janvāri bijis nometināto un zemnieku.»

1 Tagad Sahalīnā tomēr jau iespējama tāda izklaidēšanās kā amatieru teātra izrādes, izbraukumi zaļumos, ballītes; bet senāk grūti esot bijis pat sadabūt preferansa partijai nepieciešamo personu skaitu. Tagad arī garīgās prasības vieglāk apmierināt. Pasūta žurnālus, avīzes, grāmatas, katru dienu saņem ziemeļu aģentūras telegrammas; daudzās mājās ir flīģeļi. Šejienes dzejnieki rod sev lasītājus un klausītājus; kādu laiku Aleksandrovska rokrakstā izdots žurnāls «Бутончик», kurš gan beidzis pastāvēt ar 7. numuru. Vecākie ierēdņi dzīvo labos valsts dzīvokļos, plašos un siltos, viņiem ir pavāri un savi zirgi, bet ierēdņi, kam dienesta pakāpe zemāka, nomā dzīvokļus pie nometinātajiem, veselas ēkas vai atsevišķas istabas ar mēbelēm un visu iekārtu. Jauniņais ierēdnis, dzejnieks, par kuru es jau minēju

1 Maisus ar miltiem katordznieki sviež jūrā un vēlāk, droši vien nakti, izceļ laukā no gultnes. Uz kāda tvaikoņa komandiera paligs man teica: «Es nespēju ne apskatīties, kad viņi jau nozaguši veselu kravas vienību. Piemēram, kad izkrauj mucas ar sālītām zivīm, ikviens cenšas piebāzt ar zivīm kabatas, sabāzt zivis aiz krekla, biksēs … Bet par to nu viņš dabū sutu! Paņemu zivi aiz astes un tik gāžu viņiem par mūli vien, pa mūli vien.. .»

sākumā, īrēja istabu ar daudzām jo daudzām svētbildēm, ar greznu gultu un aizkaru, un pie sienas bija pat paklājs, kurā attēlots jātnieks, kas šauj tīģeri.

Salas priekšnieks saņem 7000 rbļ., medicīniskās daļas pārzinis — 4000 rbļ., lauksaimniecības inspektors — 3500 rbļ., arhitekts — 3100 rbļ., apgabala priekšnieki katrs 3500 rbļ. algas gadā. Pēc katriem 3 gadiem ierēdnis saņem pusgadu ilgu apmaksātu atvaļinājumu. Pēc 5 gadiem algas palielinājums 25% apmērā. Pēc 10 gadiem — pensija. Divus gadus ieskaita par trijiem gadiem. Arī ceļa nauda nav nekāda mazā. Cietuma priekšnieka palīgs, kuram nav nekāda titula, braucot no Aleksandrovskas līdz Pēterburgai, saņem 1945 rbļ. 683 /« kapeikas lielu ceļa naudu, tas ir, summu, ar kuru pietiktu, lai ar visām ērtībām apceļotu visu pasauli (1889. gada 302. un 305. pavēle). Ceļa naudu izmaksā tiem, kas aiziet pensijā vai arī ņem atvaļinājumu pēc

5 līdz 10 gadu nokalpošanas kopš iestāšanās dienestā; pēdējie var arī atvaļinājumā nebraukt, un tāpēc ceļa nauda ir tāds kā pabalsts vai apbalvojums. Garīdzniekiem maksā ceļa naudu visiem viņu ģimenes locekļiem. Ierēdnis, kas aiziet atvaļinājumā, pieprasa ceļa naudu parasti ziemas laikā lidz Petropavlovskai — 13 000 verstis vai līdz Holmogoras apriņķim — 11 000 verstis; tanī pašā laikā, lūgdams atļauju aiziet no dienesta, viņš sūta galvenajai cietumu pārvaldei telegrammu ar lūgumu, lai viņam ar visu ģimeni ļpiešķir bezmaksas braucienu līdz Odesai ar kādu Brivprātigās flotes tvaikoni. Vēl tikai jāpiebilst, — kamēr ierēdnis kalpo Sahalīnā, viņa bērnus audzina uz valsts rēķina.

Un tomēr Sahallnas ierēdņi ar savu dzīvi nav apmierināti. Viņi ir īgni, ķildojas nieku dēļ un garlaikojas. Viņi un viņu ģimenes locekļi viegli sasirgst ar diloni, nervu un psihiskām slimībām. Kamēr es biju Aleksandrovskā, kāds jauns ierēdnis, ļoti labsirdigs cilvēks, visu laiku — pat dienā nēsāja līdzi milzīgu revolveri. Uz manu jautājumu, kāpēc viņš stiepj līdzi kabatā šo smago ieroci, viņš nopietni atbildēja:

— Seit divi ierēdņi mani grasās piekaut un jau reizi uzbruka.

—   Ko tad jūs varat izdarīt ar revolveri?

—   Gluži vienkārši nošaušu kā suņus, nemaz nevilcināšos.

1 Jāpiebilst, ka policijas pārvalde iedeva man sarakstu, kurā minētas tikai 30 prostitūtas, kuras ik nedēļu pārbauda ārsts.

1 Tiesāšanā un izmeklēšanā par bēgšanu 1889. gadā bijis 171 katordznieks. Lieta par kāda Kolosovska izbēgšanu sākta 1887. gada jūlijā un apturēta, jo uz nopratināšanu nav ieradušies liecinieki. Lietas par izbēgšanu, izlaužot durvis vai restes, sāktas 1883. gada septembri, un prokurora kungs tās nodevis Piejūras apgabaltiesas izlemšanai 1889. gada jūlijā. Ļesņikova lieta sākta 1885. gada martā un pabeigta 1889. gada februārī un tā tālāk. Vislielāko skaitu lietu 1889. gadā devusi izbēgšana — 70%. pēc tam slepkavības un vispār saskare ar slepkavībām — 14%. Ja izbēgšanu varētu neieskaitīt, tad puse visu lietu attiektos uz slepkavībām. Sahalīnā viens no visbiežākajiem noziegumiem ir slepkavība droši vien tāpēc, ka puse izsūtito ir notiesāti par slepkavībām. Šejienes slepkavas izdara slepkavību neparasti viegli. Kad es biju Rikovskā, tur cietuma sakņu dārzā kāds katordznieks pāršņāpis otram ar nazi rīkli, lai, kā viņš paskaidrojis, nebūtu jāstrādā, jo izmeklēšanai pakļautie sēžot karceros un neko nedarot. Golijmisā jauns galdnieks Plaksins noslepkavojis savu draugu dažu sudraba naudas ripiņu dēļ. Izbēguši katordznieki 1885. gadā uzbrukuši ainu ciematam un laikam tikai stipru pārdzīvojumu dēļ sākuši spīdzināt vīriešus un sievietes, pēdējās izvarojuši, — un beigās bērnus pakāruši pie šķērskokiem. Slepkavību lielākā daļa pārsteidz ar savu bezjēdzību un nežēlību. Tiesāšana par slepkavību velkas briesmīgi ilgi. Piemēram, kāda lieta sākta 1881. gada septembrī un pabeigta tikai 1888. gada aprīli; kāda cita lieta sākta 1882. gada aprīlī un pabeigta 1889. gada augustā. Nav vēl pat pabeigts nule pastāstītais notikums par ainu ģimeņu noslepkavošanu: «Prāvu par ainu noslepkavošanu iztiesāja lauka kara tiesa, 11 apsūdzētajiem izsūtītajiem katordzniekiem piespriests nāves sods, par lauka kara tiesas spriedumu attieksmē uz pieciem pārējiem apsūdzētajiem policijas pārvaldei nekas nav zināms. Ziņojumi Sahalīnas salas priekšnieka kungam iesniegti ar 1889. gada 13. jūnija un 23. oktobra raportu.» Sevišķi ilgi notiek izmeklēšana lietās par «vārda un uzvārda mainīšanu». Piemēram, viena šāda lieta sūkta 1880. gada martā un turpinās līdz šim laikam, jo no Jakutskas guberņas valdes vēl nav saņemtas izziņas; kāda cita lieta sākta 1881. gadā, vēl kāda cita — 1882. gadā. Tiesai un izmeklēšanai «par viltotu kredītbiļešu izgatavošanu un izplatīšanu» vēl ir nodoti 8 katordznieki. Ļaudis stāsta, ka viltoto papīra naudu taisot tepat Sahalīnas salā. Cietumnieki, izkraudami

1 Senāk esot gadījies, ka lietas dokumenti noslēpumaini pazuduši vai lietu pēkšņi izbeiguši «noslēpumainu iemeslu dēj» (sk. laikrakstu «Владивосток», 1885. gada 43. nr.). Jāpiebilst, ka reiz nozagta pat lieta, ko jau izspriedusi lauka kara tiesa. Vlasova kungs savā pārskatā piemin beztermiņa katordznieku Aiziku Sapiro. Sis ebrejs dzīvojis Duē posteni un tirgojies ar degvīnu. 1870. gadā viņš apvainots par 5 gadus vecas meitenītes izvarošanu, bet lieta, lai gan bijis aculiecinieks un pierādījumi, noklusēta. Izmeklēšanu vadījis posteņa vienības virsnieks, kurš šim pašam Sapiro jau bijis ieķīlājis šauteni un naudas ziņā bijis no ebreja atkarīgs; kad izmeklēšanas lietu virsniekam atņēmuši, izrādījies, ka vairs nav dokumentu, kas pierāda

1 Tolstihs atsūtīts katorgā tāpēc, ka nocirtis savai sievai galvu.

1 Jadrincevs stāsta par kādu Demidovu, kurš, lai siki jo siki noskaidrotu noziegumu, licis bendem spīdzināt slepkavas sievu, kura bijusi brīvs cilvēks, atnākusi uz Sibīriju brīvprātīgi līdzi vīram un tātad no miesas soda bijusi atbrīvota; pēc tam Demidovs spīdzinājis slepkavas 11 gadus veco meiteni; viņu turējuši paceltu, bende pēris meiteni ar rikstēim no galvas līdz papēžiem; bērnam uzgāzuši pat dažus sitienus ar pletni, un, kad viņa lūgusi dzert, viņai iedevuši sālītu zivi, omuli. Ar pletni sistu vēl ilgāk, bet pats bende atteicies to darīt. «Jāpiebilst,» Jadrincevs turpina, «ka Demidova nežēlība ir tās audzināšanas dabiskas sekas, kāda viņam bija jāiegūst, ilgi pārzinot daudzos jo daudzos izsūtītos» («Izsūtīto stāvoklis Sibīrijā» — laikrakstā «Вестник Европы», 1875. gada XI un XII burtnīca). Vlasovs savā pārskatā stāsta par poručiku Jevfonovu, kura nevarība «vienā ziņā novedusi pie tā, ka kazarma, kurā dzīvojuši katordznieki, kļuvusi par dzertuvi ar kāršu spēlēšanu un par dažādu noziegumu zaņķi, bet otrā ziņā — viņa nesavaldīgā cietsirdība radījusi cietsirdību arī katordzniekos. Kāds katordznieks, vēlēdamies tikt vaļā no pārmērīgi daudziem līkšu sitieniem, pirms soda izpildīšanas uzraugu noslepkavojis.»

Tagadējais salas priekšnieks ģenerālis Kononovičs vienmēr ir bijis pret miesas sodiem. Kad viņam iesniedz apstiprināšanai policijas pārvalžu un Habarovskas tiesas spriedumus, viņš parasti raksta: «Apstiprinu, atskaitot miesas sodu.» Diemžēl nevaJas dēļ viņš ļoti reti ierodas cietumos un nezina, cik bieži viņa sala — pat 200 vai 300 soļus no viņa dzīvokļa ar rīkstēm per cilvēkus, un par sodīto skaitu viņš spriež tikai pēc pārskatiem. Reiz, kad sēdēju pie ģenerāļa viesistabā, viņš dažu ierēdņu un kāda atbraukuša kalnu inženiera klātbūtnē man teica:

— Pie mums Sahalīnā miesas sodus izpilda ārkārtīgi reti, gandrīz nekad.

1 Šķietama sala (latīniski).

1 Mūsu Vladivostokā ierēdņu un jūrnieku vidū bieži vien vērojama nostalģija; pats tur redzēju prātā jukušus ierēdņus — juristu un kapelmeistaru. Ja šādi gadījumi nav reti cilvēku vidū, kuri ir brīvi un dzīvo samērā veselīgos apstakļos, tad Sahallnā nostalģijas gadījumiem, pats par sevi saprotams, jābūt daudz biežākiem.

1 Reiz izbēgušie nozaguši Duē posteni kompasu, lai zinātu, kur ir ziemeļi, un apietu kordonu pie Pogobi zemesraga, bet kompass novedis viņus tieši pie kordona. Man stāstīja, ka pēdējā laikā katordznieki, lai nebūtu jāiet pa apsargāto rietumu krastu, jau sākot izmēģināt citu ceļu, proti, uz austrumiem, uz Nijskas līci, no turienes pa Ohotskas jūras krastu uz ziemeļiem uz Marijas un Jeļizavetas zemesragu un tad uz dienvidiem, lai pārbrauktu jūras šaurumu iepretim Pronges zemesragam. Man stāstīja, ka šādu ceļu izvēlējies ari izdaudzinātais Bogdanovs, kas izbēdzis īsi pirms manas ierašanās Sahalīnā. Bet tas diez vai ir ticams. Tiesa, gar visu Timas krastu ir giļaku taka un sastopamas jurtas, taču apceļš no Nijskas līča ir garš un grūts; jāatceras, cik daudz grūtību pārcietis Poļakovs, dodamies no Nijskas līča lejup uz dienvidiem, lai saprastu, cik riskants ir ceļojums no šī līča uz ziemeļiem.

Par to, kādas baismas jāpārdzīvo izbēgušajiem, esmu jau stāstījis. Izbēgušie, it īpaši recidīvisti, pamazām pierod pie taigas un tundras, viņu kājas pielāgojas, un tas nav nekāds brīnums, ka daži iedami pat guļ. Man stāstīja, ka visilgāk bēgļu gaitas spējot paciest ķīniešu klaidoņi «hunhūzi», kurus sūtot uz Sahalīnu no Piejūras apgabala, jo tie it kā veseliem mēnešiem varot pārtikt vienīgi no savvaļas augiem un to saknēm.

1 1886. gada 29. jūnijā kara kuģa «Tunguss» matroži 20 jūdzes šaipus Duē pamanīja jūrā melnu plankumiņu; tuvāk piebraucot, ieraudzīja, ka ar četru kopā sasietu baļķu plostu, sēdēdami uz koka mizu čupām, kaut kur brauc divi cilvēki, blakus viņiem uz plosta spainis ar saldūdeni, pusotra klaipa maizes, cirvis, apmēram puds miltu, mazliet rīsu, divas stearīna sveces, gabals ziepju un divas plāksnītes presētas tējas. Kad braucējus uzņēma uz kuģa un jautāja, kas viņi ir, izrādījās, ka tie ir Duē cietuma katordznieki, izbēguši 17. jūnijā (tātad bēguši jau 12 dienas) un ka viņi brauc — «āre, tur, uz Krieviju». Pēc pāris stundām sākusies stipra vētra un tvaikonis nevarējis piestāt pie Sahalīnas. Jājautā, kas šādā negaisā būtu noticis ar izbēgušajiem, ja viņus neuzņemtu uz kuģa klāja? Par to sk. laikrakstā «Владивосток», 1886. gada 31. nr.

deviņi bēgļi noslīkuši un izskaloti krastā, uz dēļa izglābies tikai viens, kutera stūrmanis. Sis vienīgais katordznieks Kuzņecovs, kam laimējies izglābties, tagad strādā Aleksandrovskas posteņa raktuvē pie kalnu inženiera. Viņš man pasniedza tēju. Spēcīgs, melnīgsnējs, diezgan glīts, gadus četrdesmit vecs vīrietis, pēc izskata lepns un ātrsirdīgs; viņš man atgādināja Tomu Airtonu no «Kapteiņa Granta bērniem».

1 «Amerikas vaļu medību kuģi uzņēma no Botanibejas izbēgušos,» stāsta Ņerčinskas Starožils, «un uzņems izbēgušos arī no Sahalīnas.» — «Московские ведомости», 1875. gada 67. nr.

2 Sis Bloha slavens ar savu vairākkārtējo bēgšanu un ar to, ka noslepkavojis daudzas giļaku ģimenes. Pēdēja laikā viņš iekalts roku un kāju važas un turēts važās iekalto korpusā. Kad ģenerālgubernators kopā ar salas priekšnieku apstaigājis važās iekalto kameras, salas

1 Pēc soda lieluma «Nolikums par izsūtītajiem» šķiro bēgšanu un prombūtni, bēgšanu pa Sibīriju un ārpus Sibīrijas un tāpat arī pirmo, otro, trešo, ceturto un nākamās bēgšanas. Katordznieku uzskata par prombūtnē bijušu, nevis par izbēgušu, ja viņš noķerts agrāk nekā trīs dienas pirms liegšanas sākuma un labprātīgi atgriežas agrāk nekā septiņas dienas pēc izbēgšanas. Nometinātajam šie termiņi palielināti pirmajā gadījumā līdz septiņām, bet otrajā — līdz četrpadsmit dienām. Aizbēgšanu ārpus Sibīrijas uzskata par svarīgāku noziegumu un soda bargāk nekā bēguļošanu pa Sibīriju; šī atšķirība balstās laikam uz apsvērumu, ka aizbēgšanai uz Eiropas Krieviju vajadzīgs daudz lielāks ļaunas gribas sasprindzinājums nekā bēgšanai uz kādu Sibīrijas guberņu. Pats vieglākais sods, kāds katordzniekam pienākas par bēgšanu, — četrdesmit sitieni ar pletni un katorgas darbu pagarināšana par četriem gadiem, bet pats smagākais sods — simts sitieni ar pletni, beztermiņa katorga, piekalšana pie ķerras uz trijiem gadiem un ieskaitīšana pārbaudāmo kategorijā uz divdesmit gadiem. Sk. «Nolikuma par izsūtītajiem» 445. un 446. pantu, 1890. gada izdevumu.

1 1874. gadā Korsakova apgabalā saslimušo attiecība pret kopējo skaitli bija 227, 2:100. Sincovskis, ārsts. Izsūtīto katordznieku higiēniskie apstākli. — «Здоровье», 1875. gada 16. nr.

'l Starp citu, es tajās lasīju tādas diagnozes kā pārmērīga krūts zīšana, nespēja dzīvot neattīstības dēļ, sirds garīga slimība, auguma iekaisums, iekšēja novājēšana, kuriozā pneumonija, Spers un ta tālāk.

1 Par šīs slimības epidēmiju, kas 1868. gadā pārņēmusi visu Sahalīnu, un par baku potēšanu cittautiešiem 1858. gadā sk. Vasiļjeva rakstu «Brauciens uz Sahalīnas salu». —«Архив судебной медицины», 1870. gada 2. nr. Slimojot ar varicella, gijaki pret niezi lieto kausētus roņu taukus, ar kuriem saziež visu augumu. Tā kā ģiļaki nekad nemazgājas, viņiem vēja bakas saistītas ar tādu niezi, kādas krieviem nekad nav bijis; kasoties radušās strutojošās brūces. Sahalīnā 1858. gadā bijušas īstas bakas, ārkārtīgi ļaundabīgas; kāds vecs gi]aks stāstījis ārstam Vasiļjevam — no katriem trijiem saslimušajiem divi miruši.

saslimšanas gadījuma. Oktobrī pēdējos desmit gados ar krupozo pneimoniju miris tikai viens cilvēks; šo mēnesi Sahalīnā var uzskatīt par veselībai vislabvēlīgāko.

' Jāpiebilst, ka šajā raportā pamanīju šādu detaļu: «Katordzniekus nesaudzīgi soda ar rīkšu sitieniem un tūlīt pēc šā soda izciešanas nesamaņā atnes uz lazareti.»

1 Sifiliss visbiežāk sastopams Aleksandrovskas postenī. Pārskatā tas izskaidrots ar to, ka šeit sablīvējoties prāvs skaits no jauna ieradušos ieslodzīto un viņu ģimenes karaspēks, amatnieki, dažādi atbraukušie iedzīvotāji, jo ar kuģiem, kas ierodoties Aleksandrovskas un Duē reidā, vasarā šeit sabraucot pelnīties strādnieki. Pārskatā min arī pasākumus sifilisa apkarošanai: 1) katordznieku apskate katra mēneša 1. un 15. datumā; 2) salā no jauna ieradušos grupu apskate; 3) apšaubāmas tikumības sieviešu apskate ik nedēju; 4) bijušo sifilisa slimnieku novērošana. Taču, par spīti visām šīm apskatēm un novērošanai, «ievērojams % sililitiķu izvairoties no reģistrēšanas».

Ārsts Vasiļjevs, kas 1869. gadā komandēts uz Sahalīnu, lai sniegtu medicīnisko palīdzību cittautiešiem, neesot sastapis ar sifilisu slimojošus giļakus. Aini sifilisu dēvē par japāņu slimību. Japāņiem, kas ierodas uz zveju, uzlikts par pienākumu uzrādīt konsulam ārsta apliecību, ka viņi neslimo ar sifilisu.

1 Ilgstoša uzturēšanās centrālcietumos un tvaikoņu kravtilpnēs veicina saslimšanu ar cingu, un reizēm drīz pēc ierašanās salā saslimušas veselas noziedznieku grupas. «Pēdējā katordznieku grupa, ko atveda tvaikonis «Kostroma»,» raksta kāds korespondents, «ieradās vesela, bet tagad visi slimo ar cingu.» — «Владивосток», 1885. gada 30. nr.

1 Piemēram, sirdsapziņas mokas, ilgas pēc dzimtenes, nemitīga patmīlības aizvainošana, vientulība un visādas katorgas intrigas…

1 Ārsts Vasiljevs: «Giļaku saslimšanu stipri ietekmē sniega tuksneša pastāvīgā vērošana .. . Pēc pieredzes zinu, ka dažās dienās, pastāvīgi skatoties sniega tuksnesī, var iemantot acs gļotādiņas asarojošu iekaisumu.» Katordznieki sevišķi bieži saslimst ar vistas aklumu. Dažreiz tas «uzklūp» veselām ļaužu grupām, un katordznieki iet taustīdamies, turēdamies cits pie cita.

1 Atdz. J. Sirmbārdis.

1 Tas nav vienīgais gadījums, kad ar Cehovu polemizē viņa atmaskotie Sahalīnas darboņi. Piemēram, atsaukumu uzrakstījuši ari akciju sabiedrības «Sahalina» locekļi, kas pēc Čehova apgalvojuma ogļraktuves izmantojuši «negodīgi, turēdamies pie budžu parašām», raktuves «izlaupījuši», bez atlīdzības ekspluatējuši katordznieku darbaspēku. («Русская мысль», 1894. gada 4. nr.)

[1] Amūras tvaikoņos un «Baikālā» cietumnieki novietoti uz klāja kopā ar III klases pasažieriem. Reiz, gaismai austot, izgājis pastaigāties uz kuģa priekšgalu, ieraudzīju, ka kareivji, sievietes, bērni, divi ķīnieši un važās iekaltie cietumnieki guļ cieši aizmiguši, piespiedušies cits pie cita; viņi bija aprasojuši, laiks dzestrs. Konvojnieks stāvēja ša bara vidū, abam rokām turēdamies pie šautenes, un arī snauda.

[2] Šeit būtu īstā vieta minēt kādu Ņeveļska novērojumu: iezemieši parasti velkot svītru starp diviem krastiem, lai parādītu, ka

no viena krasta uz otru var aizbraukt laivā, tas ir, ka starp kras

tiem ir jūras šaurums.

[5] Japāņu mērnieks Mamia Rinzo 1808. gadā, ceļodams laivā gar rietumu krastu, izkāpis Tatāru krastā tieši pie Amūras grīvas un vairākkārt braukājis no salas uz kontinentu un atpakaļ. Viņš pirmais pierādījis, ka Sahalīna ir sala. Mūsu dabzinātnieks F. Smits Joti cildina viņa karti, atzīdams, ka tā esot «sevišķi laba, jo, acīm redzot, pamatota uz patstāvīgiem uzmērījumiem».

6!) — 9

ственный вестник», 1879. gada 276. nr.

[8] krievijas cietumus kopumā vislabāk raksturojis N. V. Muravjovs savā rakstā «Mūsu cietumi un cietumu jautājums» («Русский вестник», 1878. gada IV gr.). Par Sibīrijas cietumiem, kuri bijuši Sahalinas cietumu prototips, sk. S. V. Maksimova pētījumu «Sibīrija un katorga».

cīt, ka šādu nejēdzību pieļaujot tikai tāpēc, ka neesot iespējams salīgt kalpotājus no brīvo cilvēku vidus. Taču tas nav taisnība. Pirmkārt, ir iespējams ierobežot apkalpotāju skaitu; virsnieki taču bieži apmierinās tikai ar vienu pašu denščiku. Otrkārt, šeit Sahalīnā ierēdņiem ir labas algas un viņi spēj pieņemt apkalpotājus no nometināto, no zemnieku tiesības ieguvušo izsūtīto un brīvo sieviešu vidus, kuri lielāko tiesu cieš trūkumu un tāpēc neatteiktos kaut ko nopelnīt. Sāda doma, acīm redzot, iešāvusies prātā arī priekšniecībai, jo ir pavēle, ar kuru kādai nometinātajai, tāpēc ka tā nav spējīga strādāt lauksaimniecības darbus, atļauts «gūt eksistences līdzekļus, salīgstot par apkalpotāju pie ierēdņu kungiem» (1889. gada pavēle Nr. 44.).

[10] Dzirnavas un atslēdznieku darbnīca atrodas vienā ēkā, un tās darbina divas lokomobiles. Dzirnavās četri maļamgaņģi, un ražīgums dienā 1500 pudu miltu. Kokzāģētavā ir veca lokomobile, ko šeit atvedis jau kņazs Sahovskis; lokomobili kurina ar zāģu skaidām. Kalvē strādā dienu un nakti, divās maiņās, un kvēlo sešas ēzes. Darbnīcā pavisam ir 105 cilvēki. Katordznieki Aleksandrovskā rok ari akmeņogles, bet šim pasākumam diez vai kad būs kādi panākumi. Šejienes raktuvju ogles daudz sliktākas nekā Duē raktuvju ogles; pēc izskata netīrākas un sajauktas ar slānekli. Ogles šeit izmaksā diezgan dārgi, jo šahtās strādā pastāvīgu strādnieku štats īpaša kalnu inženiera uzraudzibā. Vietējās oglraktuves nav radījusi nepieciešamība, jo līdz Duē nav tālu, un no turienes katrā laikā var saņemt lieliskas ogles. Taču šejienes raktuves iekārtotas ar labu nolūku — lai nometinātajiem vēlāk būtu darbs.

[11] runa ir par «kostromas» avāriju pie Sahalīnas rietumu krasta 1886. gadā.

[12] brīvprātīgo flotes tvaikonis «Vladivostoka».

[13] Ķīnietis — manza.

tās dibināšanu un atbildību par to, divi cilvēki: M. S. Miculs un M. N. Galkins — Vraskis. Par godu pirmajam nosaukts mazs ciemats ar desmit saimniecibām, nabadzīgs un ar īsu mūžu, un par godu otrajam — apmetne, kurai jau bija vecs un paliekams vietējs nosaukums Sijanci, un tāpēc tikai dokumentos un arī ne jau visos apmetni sauc par Galkinu-Vrasku. Turpretim M. S. Korsakova vārdā Sahalīnā nosaukta apmetne un liels postenis nevis kādu īpašu nopelnu vai uzupurēšanās dē|, bet tikai tāpēc, ka viņš bijis ģenerālgubernators un spējis iedzīt bailes.

[15] p. grjaznovs. «Salīdzinoši pētījumi par zemnieku dzīves higiēniskiem apstākļiem un medicīnisko topogrāfiju Cerepovecas apriņķī», 1880. g. Grjaznova kunga darbā minētos grādus pēc Reomīra

esmu pārrēķinājis grādos pēc Celsija.

[17] Potjomkins ieradies Sahalīnā, būdams jau bagāts vīrs. Doktors Augustinovičs, kas Poljomkinu redzējis pēc tam, kad tas bijis trīs gadus nodzīvojis Sahalīnā, raksta, ka «vislabākā ir izsūtītā Potjomkina māja». Ja katordznieks Potjomkins tris gadu laikā paspējis uzcelt sev glītu māju, iegādāties zirgus un izprecināt meitu Sahalīnas ierēdnim, tad, manuprat, ar lauksaimniecību tam nav nekāda sakara.

[18] autoru lielākajai da]ai šejienes ainava nepatīk. Tas tāpēc, ka viņi ieradušies Sahallnā, būdami vēl Ceilonas, Japānas vai Amūras dabas lielā ietekmē, un tāpēc, ka viņi apceļošanu sākuši ar Aleksandrovsku vai Duē, kur daba tiešām ir nabadzīga. Vainīgs ir arī šejienes klimats. Lai cik skaistas un īpatnējas ir Sahalīnas ainavas, bet, ja tās nedēļām aizsedz migla vai lietus, tad to īsto daiļumu novērtēt ir grūti.

[19] lāču sakne (latīniski).

[20] Apmetne nosaukta par godu A. M. Butakovam, Timas apgabala priekšniekam.

[21] Pirms gadiem pieciem kāds ietekmīgs vīrs, sarunādamies ar nometinātajiem par lauksaimniecību un dodams viņiem padomus, starp citu, sacījis: «Ņemiet vērā, ka Somijā labibu sēj kalnu nogāzēs.» Taču Sahalina nav Somija, klimata un galvenokārt augsnes apstākļi izslēdz jebkādu kultūru audzēšanu šejienes kalnos. Lauksaimniecības inspektors savā pārskatā ieteic Sahalīnā ieviest aitas, kas varētu «izdevīgi izmantot trūcīgās, bet daudzās ganības kalnu nogāzēs, kur liellopiem baribas nepietiek». Taču šim padomam nav praktiskas nozīmes, jo aitas varētu «izmantot» ganības tikai īsajā vasarā, bet garajā ziemā nosprāgtu badā.

[22] Trumpmanis man stāstīja, ka, štosu spēlējot, viņam «pa dzīslām skrienot elektrība»: aiz uztraukuma rokās iemetoties krampji. Viena no vispalīkamākajām trumpmaņa atmiņām — ka viņš jaunības dienās reiz izvilcis no kabatas pulksteni pašam policijmeistaram. Par štosa spēli stāsta ar lielu sajūsmu. Atceros, frāzi «triecu, trāpīju citur!» viņš teica lik izmisīgi kā mednieks, kas nopūdelējis. Kāršu spēles cienītājiem pierakstīju dažus viņa izteicienus: «Transports apēsts! Napē! Naperipē! Stūris! Triep pa rubli uz acs! Trāpīts krāsā un mastā! Artilērija!»

[23] Sastapu daudzus ievainotos un ar strutojumiem, bet ne reizi ne saodu hloroforma smaku, lai gan Sahalinā ik gadus patērē vairāk nekā puspudu hloroforma.

[24] Krampjainas kustības (latīniski).

[25] poļakovs vairs nav starp dzīvajiem. Viņš nomira drīz pēc ceļojuma uz Sahalinu. Ja spriež pēc Poļakova steigā rakstītajām piezīmēm, viņš bijis talantīgs un vispusīgi izglītots cilvēks. Minēšu viņa rakstus: 1) «Ceļojums uz Sahalīnas salu 1881. un 1882. gadā» (vēstules biedrības sekretāram), pielikums pie «Krievijas impērijas ģeogrāfiskās biedrības vēstīm» XIX sējuma, 1883. g.; 2) «Pārskats par pētījumiem Sahalinas salā un Dienvidusūrijas novadā». Pielikums Nr. 0 pie «Ķeizariskās zinātņu akadēmijas» XLVIII sējuma, 1884. g.; 3) «Sahalīnā», «Honi>», 1885. gada 1. nr.

[25] Sis priekšnieks Stacijā tagad izturas līdzīgi ekskaralim un pilda pienākumus, kuriem ar Staciju nav nekā kopīga.

iri" 147

[25] Pie grīvas divas asis gara kārts nav sniegusies līdz upes gultnei. Līcī var noenkuroties lielu izmēru kuģis. Ja Ohotskas jūrā Sahalīnas tuvumā braukātu kuģi, tiem šajā līcī būtu klusa un pilnīgi droša stāvvieta.

[26] Sk. Davidova gramatu «Jūras virsnieku Hvostova un Davidova divkārtējais ceļojums uz Ameriku; sarakstījis Davidovs. Ar Siškova priekšvārdiem, 1810. gadā». Admirālis Siškovs priekšvārdā raksta, ka «Hvostovs apvienoja savā sirdī divus pretstatus — avs rāmumu un lauvas degsmi». Taču Davidovam, pēc admirāļa vārdiem, «kaismīgāka un kvēlāka daba nekā Hvostovam, bet mazāk noteiktības un vīrišķības». Avs rāmums tomēr netraucēja Hvoslovu 1806. gadā iznīcināt japāņu veikalus un saņemt gūstā četrus japāņus Dienvidsa-

[27] viņa darba nosaukums ir «to-tats ki Ko». Es, protams, to neesmu lasījis un šinī gadījumā izmantoju L. I. Srenka citātus, kurš sarakstījis grāmatu «Par Amūras novada cittautiešiem».

[28] gi(aki kā neliela cilts dzīvo Amūras abos krastos, tās lejtecē, sākot apmēram no Sofijskas, pēc tam gar Limānu, gar Limānam kaimiņos esošo Oliotskas juras krastu un Sahalīnas ziemeļu daļā; visā tanī laikā, kurā ir vēsturiskas ziņas par šo tautu, tas ir, 200 gados, nekādas kaut cik nozīmīgas pārmaiņas šo robežu stāvoklī nav notikušas. Pastāv uzskats, ka senāk giļaku dzimtene bijusi vienīgi Sahalīna un ka tikai vēlāk viņi no turienes pārvietojušies uz kontinenta tuvāko daļu, jo viņiem no dienvidiem uzmākušies aini, kuri virzījušies no Japānas, jo viņiem tur savukārt uzmākušies japāņi.

[29] pio viņa lieliskā darba «Amūras novada cittautieši» pievienota etnogrāfiskā karte un divas tabulas ar Dmitrijeva-Orenburgska kunga zīmējumiem; uz vienas tabulas attēloti ģi]aki.

[30] aņivas krastu pirmoreiz izpētīja un aprakstīja Krievijas virsnieks N. V. Rudanovskis, viens no G. I. Ņeveļska ceļojuma biedriem. Detaļas sk. N. V. Btises dienasgrāmatā, kurš arī piedalījies Amūras ekspedīcijā: «Sahalinas sala un 185:i. — 1854. gada ekspedīcija», pēc tam G. I. Ņeveļska un Rudanovska rakstā «Sakarā ar N. V. Buses atmiņām». — «Вестник Европы», 1872. g., VIII, un paša Ņeveļska piezīmēs. Majors N. V. Buse, nervozs un nesaticīgs kungs, raksta, ka «Ņeveļska izturēšanās pret apakšniekiem un viņa rakstu noskaņa nav pietiekami nopietna», bet par Rudanovski, ka viņš «kā apakšnieks esot smagnējs un neciešams biedrs» un ka Rudanovskis «izteicis nejēdzīgas piezīmes», bet par Bošņaku — ka tas esot «sapņotājs un bērns». Kad Ņeveļskis lēnītēm kūpinājis savu pīpi, tas Busem kritis uz nerviem. Pārziemodams kopā ar Rudanovski Aņivā un būdams

[31] Seit kādreiz bijušas Muravjova raktuves, kurās ogles ieguvuši soda rotā iedalītie posteņa kareivji, citiem vārdiem sakot, šeit bijusi īpaša maza katorga; darbos kareivjus norīkojusi vielējā priekšniecība, sodīdama «par nenozīmīgiem noziegumiem» (Miculs). Kam kabatā ieripotu naudiņa, ja kareivju iegūtās ogles tiktu pārdotas, tas nav zināms, jo visas ogles sadegušas reizē ar ēciņām.

Lidz 1870. gadam militārā priekšniecība vēl nodibinājusi Čibisani, Očehpoka, Manuja, Malkova un daudzus citus posteņus. Tie visi ir jau pamesti un aizmirsti.

redzot, nav lāgā ticējis. Un kur tad vēl meža vīnogas, bambusi, milzīgā zāle, japāņi… Tālāk izsekojot salas vēsturi, mēs jau redzam Miculu kā pārzini, kā valsts padomnieku, kas arvien vēl jūsmo un nenogurstoši strādā. Miculs nomiris Sahalīnā 41 gadu vecs ar smagu nervu kaiti. Arī es redzēju viņa kapu. Miculs atstājis grāmatu «Sahalīnas salas apraksts lauksaimnieciskā aspektā», 1873. g. Tā ir gara slavas dziesma par godu Salialīnas auglībai.

[33] es nenosaucu sīkas pietekas, kuru krastā ir Susujas un Naibas baseina apmetnes, jo tām visam ir grūti iegaumējami ainu vai japāņu nosaukumi, piemēram, Ekureki vai Fufkasamanaja.

[34] Mičmanis V. Vitņefts. «Pālis vārdu par Sahalīnas salu». — «KpoiiuiTaflTCKiiH necTiiiiK», 1872. gada 7., 17. un 34. nr.

[35] dobrotvorskis atstājis divus svarīgus darbus: «Sahalinas salas dienvidu daļa» (izraksts no militāri medicīniskā pārskata), izd. Krievijas ķeizariskās ģeogrāfu biedrības Sibīrijas nodaļa, 1870. g., I sējums, 2. un 3. nr. un «Ainu-krievu vārdnīca».

[36] grūti iedomāties, ka ši slimība, kas Ziemeļsahalīnā un Kuriļu salās radījusi tik lielu mirstību, būtu pasaudzējusi Dienvidsahalīnu. A. Polonskis raksta, ka jurtu, kurā guļot līķis, aini atstājot un tas vietā ceļot jaunu jurtu citā vietā. Šāda paraša, acīm redzot, radusies tajos laikos, kad aini, pārbijušies no epidēmijām, atstājuši savas inficētās mītnes un apmetušies jaunās vietās.

[37] jūras augļi (ilāliski).

kailas. Ainietes valkā tādas pašas drānas kā viņu virieši, tas ir, vairākus vaļā pasitamus īsus halātus, kas zemu apjozti ar jostu. Krekla un veļas viņām nav, un tāpēc vismazākā nekārtība viņu apģērbā atsedz visus apslēptos jaukumus.» Taču arī šis neiecietīgais autors atzīst, ka «starp jaunajām meitenēm dažas bijušas diezgan glītas, ar patīkamu un maigu seju un dedzīgām, melnām acīm». Lai nu būtu kā būdams, bet ainietes ļoti palikušas iepakaļ fiziskajā attīstībā: viņas noveco un savīst agrāk neka vīrieši. Varbūt tas ir tāpēc, ka gadsimtiem ilgās ainu kJaiņāšanas laikā grūtību, smagā darba un asaru lielum lielā dala bijusi jāpārcieš sievietēm.

[39] Hvostovs sagrāvis Aņivas krastā japāņu mājas, šķūņus un apbalvojis kādu ainu vecajo ar sudraba medaļu Vladimira lentā. Sis bandītisms ļoti uztraucis Japānas valdību, un tā kļuvusi modra. Mazliet vēlāk Kuriļu salās saņemts gūstā kapteinis Golovins un viņa ceļa biedri, gluži kā kara laikā. Kad Matsmajas gubernators gūstekņus atbrīvojis, viņš svinīgi paziņojis atbrīvotajiem: «Jūs visus saņēma ciet Hvostova laupīšanas dēļ, bet tagad no Ohotskas priekšniecības atsūtīts paskaidrojums, ka Hvostova laupīšana bijusi tikai noziedznieku rīcība. Tas ir skaidrs, un tāpēc jums paziņoju, ka varat braukt mājās.»

[40] sīkāk sk. Veņukova grāmatā «Vispārīgs pārskats par pakāpenisku Krievijas robežu paplašināšanos Āzijā un par to aizsargāšanas paņēmieniem. Pirmais iecirknis: Sahalīnas sala». — «Военный сборник», 1872. gada 3. nr.

[41] laikam saskaņā ar japānas vēlēšanos, lai ainu verdzināšanai būtu likumigs pamats, līgumā starp citu bija riskants punkts, pēc kura cittautieši, ja tie ieslīd parādos, var tos samaksāt ar savu darbu vai kādu citu pakalpojumu. Jāpiebilst, ka Sahalīnā tolaik nebija neviena ainieša, ko japāņi neuzskatītu par savu parādnieku.

[42] Ņeveļskis vienmēr neatlaidīgi atzina Sahalīnu par Krievijas īpašumu, jo Sahalīnu jau ieņēmuši musu tungusi XVII gadsimtā, Sahalīnu pirmie aprakstījuši krievi 1742. gadā un krievi 1806. gada ieņēmuši salas dienvidu daļu. Ņeveļskis par Krievijas tungusiem uzskatīja oročonus, kam etnogrāfi nepiekrīt; pirmie Sahalīnu aprakstījuši nevis krievi, bet holandieši, un, kas attiecas uz salas ieņemšanu 1806. gadā, tad prioritāti šeit apgāž fakti. Nav šaubu, ka pirmo pētījumu tiesības pieder japāņiem un japāņi pirmie ieņēmuši Dienvidsahallnu. Taču, būdami devīgi, mēs, šķiet, esam pāršāvuši pār strīpu; varētu jau «aiz cienīšanas», kā mēdz teikt zemnieki, atdot Japānai piecas vai sešas Japānai tuvākās Kuriļu salas, bet mēs atdevām 22 salas, kuras, ja ticam japāņiem, katru gadu viņiem tagad dodot vienu miljonu ienākuma.

[43] aleksandrovskā gandrīz visiem saimniekiem ir īrnieks, un tas piešķir Aleksandrovskai pilsētas izskatu. Esmu pierakstījis, ka vienā mājā mitinās 17 cilvēki. Bet tik biezi apdzīvoti dzīvokļi maz atšķiras no cietuma kopējām kamerām.

[44] Seit nu būtu īstais laiks, kad nometinātajam ļoti noderētu nauda, ko viņam, katorgas sodu izciešot, vajadzētu saņemt kā atlīdzību par savu darbu. Saskaņā ar likumu noziedzniekam, kas sodīts ar izsūtīšanu katorgas darbā, par jebkuru darbu no ienākuma, kas par to gūts, pienākas desmitā daļa. Pieņemsim, ja ceļu būves darbos dienas alga būtu 50 kapeikas, tad katordzniekam katru dienu būtu jāsaņem 5 kapeikas. Kamēr cietumnieks ir ieslodzījumā, viņam atļauts tērēt savām vajadzībām ne vairāk kā pusi no nopelnītās naudas, un atlikušo summu viņam izsniedz, atbrīvojot no cietuma. No katorgā nopelnītās naudas nevar piedzīt nekādas civilprasības vai tiesas izdevumus, bet ieslodzītā nāves gadījumā šo naudu izmaksā viņa mantiniekiem. «Pārskatā par Sahalinas iekārtošanu» 1878. gadā kņazs Sahovskojs, kas septiņdesmitajos gados pārzinājis Duē katorgu, izsaka domas, kuras tagadējiem administratoriem vajadzētu ņemt vērā un pēc tām vadīties: «Katordznieku atalgošana par viņu darbu dod ieslodzītajam kaut jel kādu privātīpašumu, un jebkāds privātīpašums piesaista viņu pie vienas vietas; atalgojums dod iespēju ieslodzītajiem, savstarpēji vienojoties, uzlabot savu uzturu, turēt tīrāku savu apģērbu un telpas, bet jebkāds pieradums pie ērtībām rada jo lielākas ciešanas, jo šīs ērtības bijušas lielākas un pēc tam tās tiek atņemtas; bet, ja ērtību nav nepavisam, allaž drūmie, pretīgie ieslodzījuma apstākļi izaudzina cietumniekos tik lielu vienaldzību pret dzivi un vēl jo vairāk pret sodiem, ka bieži vien, ja sodāmo skaits sasniedza 80% no visu ieslodzīto kopskaita, nebija vairs nekādas ticības, ka rīkstes var gūt uzvaru par tām visai nesvarīgām cilvēka dabiskajām prasībām, kuru dēļ viņš gulstas zem rīkstēm; katordznieku atalgošana, kas rada viņos zināmu patstāvību, novērš apģērba nopļēgurošanu, veicina tieksmi iekārtot savu saimniecību un ievērojami samazina valsts izdevumus katordznieku piesaistīšana pie zemes pēc tam, kad viņi aizsūtīti nometināšanā.»

Darba rīkus izsniedz kā aizdevumu uz pieciem gadiem ar noteikumu, ka nometinātais ik gadu atmaksās aizdevuma piekto daļu. Korsakova apgabalā namdara cirvis maksā 4 rubļi, šķērszāģis 13 rubļu, lāpsta 1 rbl. 80 kap., vīle 44 kap., naglas 10 kapeikas mārciņā. Malkas cirvi dod kā aizdevumu par 3 rbļ. 50 kap. tikai tad, ja nometinātais neņem namdara cirvi.

[45] Saimnieks un līdzīpašnieks dzīvo vienā istabā un guļ uz vienas krāsns. Kopējai zemes gabala pārvaldīšanai neuzskata par šķērsli ne piederibu pie citas ticības, ne arī to, ka viens līdzīpašnieks ir vīrietis un otrs — sieviete. Atceros, ka Rikovskā nometinātajam Golubevam pušelnieks bija ebrejs Ļubarskis. Turpat Rikovskā nometinātajam Ivanam Havrijevičam līdzīpašniece bija Marija Brodjaga.

[46] Sastapu tikai vienu zemnieku, kurš teica, ka vēloties palikt Sahalīnā uz visiem laikiem: tas bija nelaimīgs cilvēks, Cerņigovas viensētnieks, kas atdzīts šurp par savas meitas izvarošanu; viņam dzimlene nepatīkot, jo atstājis tur par sevi nejaukas atmiņas, savējiem — tagad jau pieaugušiem bērniem vēstules nerakstot, lai viņiem neatgādinātu par sevi; nebraukšot uz kontinentu arī tāpēc, ka esot jau pārāk vecs.

[47] uz jautājumu: «no kādas guberņas?» — man atbildēja 5791 cilvēks. Tambovas guberņa devusi 260, Samaras — 230, Cerņigovas — 201, Kijevas — 201, Poltavas — 199, Voroņežas — 198, Donas apgabals — 168, Saratovas guberņa — 153, Kurskas — 151, Permas — 148, Ņižņijnovgorodas — 146, Penzas — 142, Maskavas — 133, Tveras — 133, Hersonas — 131, Jekaterinoslavas — 125, Novgorodas — 122, Harkovas — 117 un Orlas guberņa — 115 nomeUnātos; katra nākamā guberņa devusi mazāk nekā simtu. Bet Kaukāza guberņas visas kopā devušas 213 nometinātos jeb 3,6%. Cietumos kaukāziešu procents ir lielāks nekā kolonijā, un tas liecina, ka viņi ļoti grūti pacieš katorgu un daudzi jo daudzi nenokļūst nometinātajos; iemesli — biežie bēgšanas mēģinājumi un droši vien lielā mirstība. Polijas caristes guberņas visas kopā devušas 455 nometinātos jeb 8%Somija un Baltijas guberņas devušas 167 nometinātos jeb 2,8%. Sie skaitļi var sniegt tikai aptuvenu ieskatu par Sahalīnas iedzīvotājiem atkarībā no viņu dzimšanas vietas, bet diez vai kāds uzdrošināsies no šiem skaitļiem secināt, ka Tambovas guberņa būtu visnoziedzīgākā un mazkrievi, kuru, starp citu runājot, Sahalīnā ļoti daudz, būtu noziedzīgāki nekā krievi.

skumigi, un, uz viņiem raugoties, nekādi nevar iedomāties, ka viņi varētu būt kriminālnoziedznieki. Taču gadās arī blēži un nekauņas, galīgi samaitati, moral insanity (garīgas izvirtības — angliski) apsēsti, kuri izskatās pēc ērmīgiem cietumu iznireļiem; viņu runāšanas maniere, smaidi, gaita, sulainiskā pakalpība — tam visam ir nelādzīga vulgāra pieskaņa. Lai nu būtu kā būdams, bet viņa vietā būt ir baismīgi. Kāds katordznieks, bijušais virsnieks, kad viņu cietumnieku vagonā veduši uz Odesu, caur logu redzējis «gleznainu un dzejisku zivju zveju ar aizdedzinātiem sveķainiem zariem un lāpām … Mazkrievijas lauki jau bija zaļi. Tās ozolu un liepu mežos blakus dzelzceļa līnijai varēja manīt vijolītes un maijpuķites: nevarēja atvairīt domu par puķu smaržu, kas saistījās kopā ar domu par zaudēto brīvību» («Владивосток», 1888. gada 14. nr.). Bijušais muižnieks, slepkava, stāstīdams man, kā draugi pavadījuši viņu no Krievijas, teica: «Manī pamodās apziņa, es gribēju tikai vienu — būt nemanāms, iegrimt vai zemē, bet paziņas to nesaprata un aizgūtnēm centās mani mierināt un visādi būt pret mani uzmanīgi.» Privileģētus cietumniekus, kad viņus ved kājām vai braukšus pa ielu, nekas tik nepatīkami neaizskar kā brīvo cilvēku, it īpaši paziņu ziņkārība. Ja cietumnieku barā grib sazīmēt izdaudzinātu noziedznieku un skaļi jautā, kurš tas ir, minēdami uzvārdu, tad tas viņam sagādā skaudras sāpes. Diemžēl bieži vien ņirgājas par jau notiesātajiem privileģētajiem noziedzniekiem gan cietumā, gan uz ielas un pat presē. Kādā dienas avīzē lasīju par bijušo komercijas padomnieku, ka it kā kaut kur Sibīrijā, ejot pa etapu, viņu ielūguši brokastis, un, kad pēc brokastīm viņu veduši tālāk, mājiniekiem bija pazudusi viena karote: nozadzis komercijas padomnieks! Par bijušo kambarjunkuru rakstīja, ka izsūtīšanā viņam it kā neesot garlaicīgi, jo šampanieša viņam esot vesela jūra un čigāniešu, cik vien vēloties. Tas ir cietsirdīgi.

[49] So skaitli var izmantot tikai katordznieku noteikšanai pēc dzimuma, bet vīriešu un sieviešu tikumiskajai novērtēšanai šis skaitlis drošu materiālu nedod. Sievietes nokļūst katorgā retāk nevis tāpēc, ka tās būtu tikumīgākas nekā vīrieši, bet tāpēc, ka pēc paša dzives iekārtojuma un pa daļai tāpēc, ka pēc sava stāvokļa un īpašībām viņas mazāk nekā vīrieši ir pakļautas ārējām ietekmēm un riskam, ka var izdarīt smagus kriminālnoziegumus. Sievietes nestrādā kancelejās, nekalpo kara dienestā, neaiziet peļņās, nestrādā mežos, raktuvēs, jūrā, un tāpēc viņas nevar izdarīt amata noziegumus un noziegumus pret militāro disciplīnu, kā arī noziegumus, kuros, tieši piedaloties, vajadzīgs vīrieša fiziskais spēks, piemēram, pasta aplaupišanā, slepkavošanā uz lielceļiem un tā tālāk; panti par izvarošanu, par tikumību, par mazgadīgo izvarošanu un pretdabiskiem netikumiem skar tikai vīriešus. Bet toties sievietes spīdzina, slepkavo, nodara smagus miesas bojājumus, slēpj slepkavības samērā biežāk nekā vīrieši: slepkavu vidū vīriešu ir 47%, bet noziedznieču vidū slepkavu sieviešu 57%. Bet, kas attiecas uz notiesātiem par noindēšanu, tad šinī ziņā sieviešu ir vairāk ne tikai salīdzinoši, bet pat absolūti. 1889. gadā visos tajos Sahalinas apgabalos sieviešu, kas notiesātas par noindēšanu, bija absolūtos skaitļos gandrīz trīs reizes vairāk nekā vīriešu, bet relatīvi — 23 reizes vairak. Lai nu būtu kā būdams, bet sievietes nokļūst kolonijā mazāk nekā vīrieši, un pat ar visu to, ka ik gadus ierodas brīvas sievietes, vīrieši Sahalīnā tomēr ir nomācošā pārsvarā. Tik nesamērīgs vīriešu un sieviešu skaits izsūtīto kolonijā ir nenovēršams, un līdzsvars var rasties tikai pēc izsūtīšanas pārtraukšanas vai arī kad salā sāks ierasties imigranti, kuri saplūdīs kopā ar izsūtītajiem, vai arī mums radīsies sava mistris Freija, kas enerģiski propagandēs domu, ka uz Sahalīnu ģimenes dzīves attīstīšanai jāsūta lielā skaitā nabadzīgu ģimeņu godīgas meitenes.

Par Rietumeiropas un par Krievijas trimdu un it īpaši par sieviešu jautājumu sk. profesora I. L. Foiņicka plaši pazīstamo grāmatu «Mācība par sodīšanu sakarā ar cietuma zinātni».

[50] doktors А. v. sčerbaks kādā savā feļetonā raksta: «Izkraušanu pabeidza tikai nākamās dienas rītā. Vēl bija jāpieņem izsūtītie katordznieki, kas jāsūta uz Korsakova posteni, un jāsaņem dažādas nodošanas kvītis. Pirmos — 50 vīriešus un 20 sievietes atsūtīja bez nokavēšanās. Vīriešu sarakstos nebija minēts, kādu amatu viņi prot, bet sievietes bija ļoti vecas. Tālāk sūtīja sliktāko mantu» («Kopa ar izsūtītajiem katordzniekiem». — «Новое время», 5381. nr.).

[51] piemēram, pavēle: «Saskaņā ar Aleksandrovskas apgabala priekšnieka kunga ierosinājumu, kas izteikts 5. janvāra raportā ar Nr. 75., Aleksandrovskas cietuma katordzniece — izsūtitā Akuļina Kuzņecova pārvietota uz Timas apgabalu kopīgas saimniecības iekārtošanai pie nometinātā Alekseja Šarapova» (1889.g. Nr. 25).

[52] grūti pat saprast, kur paliktu sievietes, ja viņas atteiktos būt par piedzīvotājām. Katorgā sievietēm īpašu telpu nav. Medicīnas dajas pārzinis 1889. gada pārskatā raksta: «Pēc ierašanās Sahalīnā viņām pašām jārūpējas par telpām… un, lai par tām samaksātu, dažas katordznieces gribot negribot nevairās ne no kādiem līdzekļu iegūšanas paņēmieniem.»

[53] kāds cietumnieks vēstulē pat lielījies, ka viņam esot ārzemju sudraba monēta. Sādu vēstuļu valoda ir dzīvespriecīga, rotaļīga.

[54] cerepovecas apriņķī 37,3%, Tambovas apriņķī apmēram 39%.

[55] lai gan ne pēc kā nav secināms, ka kolonijas nostiprināšana sākumā galvenokārt bijusi atkaiiga no ģimenes iedīgļu attīstības kolonijā; mēs zinām, ka Virdžīnijas labklājība bija nostiprinājusies pirms tam, kad tur sāka ievest sievietes.

[56] Sos skaitļus esmu ņēmis no draudžu grāmatām, un tie attiecas

tikai uz pareizticīgajiem iedzīvotājiem.

cik ir zēnu un cik meiteņu, cik viņi ir veci, cik ir lasīt un rakstīt pratēju, nekristīgo un tā tālāk. Ja labdarim, piemēram, zināms, cik no visiem bērniem prot lasīt un rakstīt, tad viņš zinās, cik grāmatu vai zīmu]u jāsūta, lai nevienam nenodarītu pāri, bet rotaļlietas un apģērbu vislabāk iegādāt saskaņā ar zēnu un meiteņu skaitu, ar vecumu un bērnu tautību. Bet pašā Sahalīnā nepieciešams visus darbus, kam kāds sakars ar labdarību, atņemt policijas pārvalžu kompetencei, kuras jau tāpat pārlieku apkrautas ar darbiem, un palīdzības organizēšanu atstāt šejienes inteliģences ziņā; viņas vidū ir daudz cilvēku, kas labprāt uzņemtos šo svētīgo darbu. Aleksandrovskā ziemā reizēm rīko amatieru izrādes par labu bērniem. Nesen Korsakova postenī kalpotāji ar ziedojumu listēm savāca naudu un sapirka dažādus audumus, bet sievas sašuva kleitiņas, veļu un izdalīja bērniem.

Bērni ir nasta ekonomiskā ziņā un dieva sodība par grēkiem, bet tas nebūt nav par šķērsli izsūtītajiem, kam nav savu bērnu, pieņemt un adoptēt citu bērnus. Bērniem bagātie vecāki vēlas, kaut viņu bērni nomirtu, bet bezbērnu pāri ņem citu bāreņus sev par bērniem. Gadās, ka izsūtītie adoptē bāreņus un nabadzīgus bērnus, tīkodami pēc uztura naudas un visāda veida pabalstiem un cerēdami pat uz to, ka pieņēmītis lūgs uz ielām žēlastības dāvanas, bet lielāko tiesu izsūtītie droši vien vadās no tīrām jūtām. Par «adoptētiem bērniem» kļūst ne tikai bērni, bet arī pieaugušie un pat veči. Piemēram, 60 gadus vecais nometinātais Ivans Novikovs I skaitās par adoptētu dēlu 42 gadi vecajam nometinātajam Jevgeņijam Jefimovam. Rikovskā 70 gadus vecais Jeļisejs Maklakovs pierakstījies par Iļjas Minajeva adoptēto dēlu.

Pēc «Izsūtīto nolikuma» mazgadīgie bērni, kas dodas uz Sibīriju kopā ar izsūtāmajiem vai turpu pārsūtāmiem vecākiem, jāved ratos, pie tam vieni rati paredzēti pieciem cilvēkiem; kādi bērni šinī gadījumā pieskaitāmi pie mazgadīgajiem, tas nolikumā nav sacīts. Bērni, kas dodas līdzi vecākiem, saņem par brīvu apģērbu, apavus un uztura naudu visa ceļojuma laikā. Kad notiesātajam labprātīgi izsūtīšanā brauc līdzi viņa ģimene, 14 gadus sasniegušie bērni dodas līdzi tikai tad, ja paši to vēlas. Bērni, kas sasnieguši 17 gadu vecumu, var atstāt izsūtīšanas vietu un atgriezties dzimtajā pusē bez vecāku atļaujas.

[59] nezināma zeme (latīniski).

bet, kas attiecas uz agronomiem, kas šeit strādājuši agrāk, tad viņiem visiem briesmīgi neveicies. Es jau varākkārt esmu minējis M. S. Miculi, kas bijis agronoms, pēc tam kļuvis pārzinis un beigu beigās nomiris ar stenokardiju, nenodzīvodams ne līdz 45 gadiem. Otrs agronoms, kā man stāstīja, pūlējies pierādīt, ka Sahalīnā lauksaimniecība neesot iespējama, arvien sūtījis kaut kur dokumentus un telegrammas un arī, kā redzams, beidzis mūžu lielā nervu sabrukumā; bet vismaz viņu tagad atceras kā godīgu, prasmīgu, bet vājprātīgu vīru. Trešo «agronomijas daļas pārzini», poli salas priekšnieks atlaidis no darba ar ierēdņu hronikā retu skandālu: viņam pavēlēts izmaksāt braukšanas naudu, bet tikai tad, kad viņš «uzrādīs ar kajuru noslēgtu vienošanos par viņa aizvešanu līdz Nikolajevskas pilsētai»; priekšniecība, acīm redzot, baidījusies, ka agronoms saņems braukšanas naudu, bet paliks salā uz visiem laikiem (1888. gada 349. pavēle). Par ceturto agronomu, vācieti, kas neko neesot darījis un diez vai no agronomijas kaut ko sapratis, priesteris Iraklijs man stāstīja, it kā pēc kāda augusta sala, kad nosalusi labība, agronoms aizbraucis uz Rikovsku, sasaucis tur sapulci un svinīgi vaicājis: «Kāpēc jums bija sals?» No pūļa iznācis pats gudrākais un sacījis: «Nebūt nevaram zināt, jūsu ekselence, droši vien dievs ar savu žēlīgo prātu tā izrīkojis.» Agronoms pilnīgi apmierinājies ar šādu atbildi, iesēdies tarantasā un aizbraucis mājās ar apziņu, ka savu pienākumu izpildījis.

[61] Vilki klaiņa tālu no cilvēku mītnēm, jo baidās no mājas dzīvniekiem. Lai šāds izskaidrojums neizklausītos neticams, norādīšu uz otru šādu pašu līdzīgu piemēru: Buse raksta, ka aini, pirmoreiz savā mūžā ieraudzījuši cūkas, nobijušies; ari Mldendorfs stāsta: kad pie Amūras pirmoreiz sākuši audzēt aitas, vilki tās neaiztikuši. Brieži sevišķi izplatīti salas ziemeļu daļas rietumu krastā; ziemā brieži tur sapulcējas tundrā, bet pavasari, pēc Glena apgalvojuma, kad brieži ejot uz jūru sāli laizīt, tos varot redzēt bezgala lielos baros salas šās daļas plašajos līdzenumos. No putniem sastopamas zosis, dažādu sugu piles, baltās irbes, medņi, meža irbes, kuitalas, slokas; «vilkšana» riestu laikā turpinoties līdz jūnijam. Es atbraucu Sahalīnā jūlijā, kad taigā jau bija kapa klusums; saLa likās bez dzīvības, un bija vien jātic novērotāju kailajiem apgalvojumiem, ka te esot ari Kamčatkas lakstīgalas, zilītes, strazdi un ķivuļi. Melno vārnu daudz, žagatu un māju strazdu nav. Poļakovs redzējis Sahalinā tikai vienu bezdelīgu, bet arī tā, pēc viņa domām, nokļuvusi salā nejauši, jo apmaldījusies. Man reiz šķita, ka pamanīju zālē paipalu; vērīgāk paskatījies, redzēju, ka tas ir mazs, glīts zvēriņš, ko sauc par burunduku. Ziemeļu apgabalos tas ir pats mazākais zīdītājs. A. M. Nikoļskis apgalvo, ka Sahalīnā neesot māju peles, lai gan dokumentos, kas rakstīti pašā kolonizēšanas sākumā, jau minēta «putekļu tiesa, nobiruma tiesa un poļu tiesa».

[62] viens no autoriem redzējis japāņu tiklu, kas «jūrā aptvēris trīs verstis lielu gabalu un, piestiprināts pie krasta, izveidojis it ka maisu, no kura pamazām smēluši laukā siļķes». Buse savās piezīmēs raksta: «Japāņu tīkli ir smalkām acīm un ārkārtīgi lieli. Viens tikls jūrā aptver apli, kura otra mala atrodas kādas 70 asis no krasta. Bet cik dikti es brīnījos, kad, pievilkuši tīklu asis 10 no krasta, viņi atstāja tīklu ūdenī, jo šajās 10 asis tikls bija tik ļoti pārpildīts siļķēm, ka, lai kā pūlējās 60 zvejnieki, viņi nespēja pievilkt tīklu tuvāk krastam. .. Airētāji, gremdēdami irkļus ūdenī, lai laiva tiktu uz priekšu, katrreiz ar irkļiem izsvieda vairākas siļķes un žēlojās, ka siļķes traucējot airēšanu.» Siļķu pārvietošanos un to, kā siļķes zvejo japāņi, sīki aprakstījuši Buse un Miculis.

[63] laikraksts «Морская газета», 1880. gada 3. nr.

ņudzēja kotiki («Владивосток», 1886. gada 29. nr.). Cik lielus apmērus var sasniegt mūsu ziemeļu jūrās vaļu un roņu medīšana, redzams no briesmīgā skaitļa, ko min viens no autoriem: pēc Amerikas vaļu mednieku armatoru aprēķiniem 14 gadu laikā (līdz 1861. gadam) no Ohotskas jūras izvesti vaļu tauki un bārdas par desmit miljoniem rubļu (V. Zbišerskis. «Piezīmes par vaļu medīšanu Ohotskas jūrā». — «Морской сборник», 1863. gada 4. nr.). Bet, neraugoties uz šķietami spožo nākotni, šīs medības izsūtīto koloniju nepadarīs bagātu tieši tāpēc, ka tā ir izsūtīto kolonija. Pēc Brēma liecības «roņu medības ir nesaudzīgs, mežonīgs slaktiņš, kur rupjība apvienojusies ar pilnīgu nejūtigumu. Tāpēc jau nesaka — roņus medīt, bet roņus slaktēt.» Un «vismežonīgākās ciltis šādās medībās rīkojas daudz humānāk nekā civilizētie eiropieši». Bet, kad ar rungām sit kotikus, tad smadzenes šķīst uz visām pusēm un nabaga dzīvniekiem acis izlec no dobumiem. Izsūtītos, it īpaši tos, kas atsūtīti pai slepkavību, vajag pasargāt no šādiem skatiem.

' Līdz šim meistari varēja sev atrast darbu tikai posteņos pie ierēdņiem un bagātajiem izsūtītajiem. Par godu turienes inteliģencei jāteic, ka par meistara pakalpojumiem viņi vienmēr samaksā ļoti labi. Par tādiem gadījumiem, ka ārsts ievieto sanitārajā punktā kurpnieku, it kā tas būtu saslimis, un liek, lai tas taisa viņa dēlam zābakus, vai ari ka ierēdnis pieraksta sev kā apkalpotāju modisti, kas par velti šuj apģērbus viņa sievai un bērniem, — par šādiem gadījumiem šeit runā kā par bēdīgiem izņēmumiem.

2 Pēc lauksaimniecības inspektora ziņām.

[66] piecepums ir dēmons — kārdinātājs, kura valdzinājumam pre

[67] Dažreiz cietumā vāra viru no svaigas gaļas; tā ir zīme, ka lacis nogalinājis govi vai notikusi kāda nelaime ar valsts vērsi vai govi. Taču pret šāda uzkauta lopa gaļu cietumnieki bieži vien izturas kā pret sprāgoņu un atsakās to ēst. Vēl dažas rindas no Poļakova darba: «Ļoti slikta bija ari šejienes sālītā liellopa gaļa; to gatavoja no sliktos un grūtos ceļos darbā pārmocitiem valsts vēršiem, kas bieži vien bi ja uzkauti īsu laiciņu pirms nobeigšanās, ja vien tiem nav pārgriezta rīkle pussprāgušiem.» Zivju narstošanas laikā cietumniekus ēdina ar svaigām zivīm, dodot pa vienai mārciņai katram katordzniekam.

[68] cik viegli pavāriem kļūdīties un sagatavot pēc tilpuma vairāk vai mazāk porciju, redzams no produktu daudzumiem, kurus liek katlā. Aleksandrovskas cietumā 1890. gada 3. maijā no kopēju katla ēda 1279 cilvēki; katlos bija ielikti 13 1/2 pudu gaļas, 5 pudi rīsu, 1 1/2 puda miltu ietumēšanai, 1 puds sāls, 24 pudi kartupeļu, 1/3 mārciņas lauru lapu un 2/3 mārciņas piparu; tanī pašā cietumā 29. septembri 675 cilvēkiem: 17 pudi zivju, 3 pudi putraimu, 1 puds miltu, 1/2 puda sāls, 12 1/2 pudu kartupeļu, 1/6 mārciņas lauru lapu un 1/3 mārciņas piparu.

dzumu, kas jau tik daudzus gadus izsniegts izsūtītajiem katordzniekiem, tuvāk neizpētot tos darba un dzīves apstākļus, kādos šie cietumnieki nostādīti, jo šeit diezin vai var gūt pareizu priekšstatu par tās gaļas un maizes labumu, ko izsniedz uz vietām»; un tomēr profesors Dobroslavins atzina par iespējamu gadā ierobežot dārgo gaļas porciju patēriņu un ieteica trīs daudzumus: divus parastajām dienām un vienu — gavēšanai. Sahallnā šie noteikumi tika nodoti izskatīšanai komisijai, kurai par priekšnieku iecelts medicīniskās daļas pārzinis. Taču Sahalīnas ārsti, kas piedalījušies šajā komisijā, bijuši sava aicinājuma cienīgi. Viņi nešaubīdamies pateikuši, ka, ņemot vērā Sahalīnas darba apstākļus, bargo klimatu, ļoti smago piepūli visos gadalaikos un jebkuros laika apstākļos, tagad izsniedzamā pārtika ir nepietiekama, ka pārtika pēc prof. Dobroslavina ieteiktiem daudzumiem pat ar gaļas porciju samazināšanu galu galā iznāks daudz dārgāka nekā tagadējos daudzumos. Atbildot uz jautājuma galveno punktu, kas skar porciju palētināšanu, ārsti ierosināja savas izstrādātās normas, kas tomēr nepavisam nesolīja tādus ietaupījumus, pēc kādiem tīkoja cietumu resors. «Materiālā ietaupījuma nebūs,» ārsti rakstīja, «bet var gaidīt cietumnieku darba kvantitātes un kvalitātes uzlabošanos, slimo un darba nespējīgo skaita samazināšanos, celsies cietumnieku vispārējais veselības līmenis, kas labvēlīgi ietekmēs ari Sahalīnas kolonizēšanu, jo radīsies šim nolūkam spēka un veselības pilni nometinātie! Sajā «Sahalīnas salas kancelejas priekšnieka pasākumā» par noteikumu pārgrozīšanu ar nolūku ietaupīt līdzekļus ir 20 visvisādu raportu, rakstu un aktu, un ir vērts, lai tos tuvāk papētītu personas, kas interesējas par cietumu higiēnu.

1 Bodītēs kūpinātus ketlašus pārdod par 30 kapeikām gabalā.

tvaikoņa iekraušanā vai ce]a darbos neredzēsim nevienu katordznieku, kas būtu ģērbies garā armjakā vai halātā; taču piegriezuma raditās neērtības praksē viegli novērš ar pārdošanu vai apmaiņu. Tā ka darbā un vispār dzīvē pats ērtākais ir parastais zemnieku apģērbs, tad izsūtīto lielākā daļa valkā brīvu cilvēku apģērbu.

[71] par to, kā bīskaps martimians icsvēiījis Kriljonas bāku, sk. laikraksta «B.'ia/tiinocTOK», 1883. gada 28. nr.

[72] īpatnēja ir viņa rakstīto dokumentu noskaņa. Lūgdams priekšniecībai, lai dod viņam palīgā kādu katordznieku ķestera pienākumu pildīšanai, viņš raksta: «Kas attiecas uz to, kāpēc man nav algota ķestera, izskaidrojums ir 1as, ka konsistorija brīvu ķesteru nav, un, ja arī būtu, tad šejienes garīdznieku dzīvītes apstākļos psalmotājam nav iespējams eksistēt. Kas bijis, tas pagājis. Šķiet, drīz arī man vajadzēs doties projām no Korsakovas uz manis iemīļoto klosteri un sacīt jums: tagaditēs atstāju jūsu namu tukšu.»

[72] Rikovskas draudzes rajonā ir vēl viena baznīca Malotimovā, kur dievkalpojums notiek baznīcas patrona Antonija Lielā dienā, un Korsakovas rajonā ir trīs baznīcas: Vladimirovkā, Krestos un Galkinā-Vraskovā. Visas Salialīnas baznīcas un baznīciņas celtas par cietumu līdzekļiem ar izsūtīto pūliņiem un tikai viena — pati Korsakovas baznīca par līdzekļiem, ko ziedojušas kuģu «Vsadņik» un «Vostok» apkalpes un posteni dzīvojošie karavīri.

sahalīnā, tur vēl darbojās priesteris mūks Iraklijs, burjats, bez bārdas un ūsām, no Posoļskas klostera, kas atrodas Aizbaikāla novadā; viņš sabijis Sahalīnā 8 gadus un pēdējos gados bijis Rikovskas draudzes mācitājs. Pildīdams misionāra pienākumus, viņš reiz vai divas reizes gadā braucis uz Nijskas līci un pa Poronajas upi kristīt cittautiešus, pasniegt viņiem svēto vakarēdienu un viņus laulāt. Misionārs Iraklijs apgaismojis gandrīz 300 oročonus. Protams, ceļojot pa taigu un turklāt vēl ziemā, par ērtībām nebija nemaz ko domāt. Priesteris Iraklijs pa nakti parasti ielīdis aitādu maisā; maisā viņam bijusi arī tabaka un pulkstenis. Viņa ceļa biedri divas vai trīs reizes naktī aizkūruši ugunskuru, sildījušies, dzerdami tēju, bet viņš gulējis maisā visu nakti.

[74] sk. n. v. buse. «Sahalīna un 1853.—1854. gada ekspedīcija!

[75] n. Sm-is man stāstīja, ka vēl ne visai sen 1805. g. ģenerālis, kas pieņēmis savā pārzināšanā Sahalīnas karaspēku, jautājis kādam kārei vim-uzraugam:

—   Kam tev revolveris?

—   Izsūtīto katordznieku apmaldīšanai (apvaldīšanai), jūsu ekselence!

—   fiauj uz to celmu! — ģenerālis pavēlējis.

Tobrīd radies liels apjukums. Kareivis nekādi nespējis izvilkt revolveri no maksts un to paveicis, tikai citiem piepalīdzot, bet, revolveri izņēmis, kareivis sācis tik nemākulīgi rīkoties ar to, ka ģenerālis pavēli atcēlis: citādi kareivis lodi varētu nejauši ietriekt nevis celma, bet kādā skatītājā. — «KpoHiUTa.acKHH bcctiihk», 1890. gada 23. nr.

[76] Vojevodskas cietumā man rādīja kādu katordznieku, bijušo konvoja kareivi, kas Habarovskā palīdzējis klaidoņiem izbēgt un pats bēdzis viņam līdzi. 1890. gada vasarā Rikovskas cietumā bijusi ieslodzīta kāda brīvā sieviete, kuru apsūdzējuši ļaunprātīgā dedzināšanā: viņas karcera kaimiņš cietumnieks Andrejevs sūdzējies, ka naktīs viņam neļaujot gulēt konvojnieki, kuri vienā laidā nākot pie šis sievietes un trokšņojot. Apgabala priekšnieks devis rīkojumu slēgt šis sievietes kameru ar citu atslēgu un slēdzeni paņēmis savā rīcībā. Konvojnieki tomēr sameklējuši līdzīgu atslēgu, apgabala priekšnieks nespējis viņiem neko darīt, un naktīs orģijas turpinājušās.

[77] Pēc šā nolikuma Sahalīnas galvenās pārvaldīšanas tiesības ir Picamūras ģenerālgubernatoram, bet vietējās tiesības — salas priekšniekam, ko iece] no militāriem ģenerāliem. Sala sadalīta trijos apgabalos. Cietumus un apmetnes katrā apgabalā vienpersonīgi pārzina apgabala priekšnieki, kuru amats atbilst mūsu ispravņika tiesībām. Viņi ir policijas pārvalžu priekšnieki. Katru cietumu un apmetnes šā cietuma rajonā pārzina cietuma priekšnieks; ja apmetnes pārzina īpašs ierēdnis, tad to sauc par apmetņu priekšnieku; abi šie amati atbilst mūsu lauku policijas priekšnieka amatam. Salas priekšnieka iestādē ir viņa kancelejas pārvaldnieks, grāmatvedis, lauksaimniecības inspektors, mērnieks, arhitekts, ainu un gilaku valodas tulks, centrālo noliktavu priekšnieks un medicīniskās daļas pārzinis. Ikvienā no šīm četrām karaspēka vienibām jābūt štāba virsniekam, diviem vecākajiem virsniekiem un ārstam; turklāt Sahalīnas salas karaspēka pārvaldes adjutantam, viņa palīgam kara juristam. Vēl jāpiemin četri garīdznieki un tie ierēdņi, kuriem nav tiešas saskares ar cietumu, piemēram pasta telegrāfa kantora priekšnieks, viņa palīgs, telegrāfisti un divu bāku pārziņi.

[78] Šejienes ierēdņi, savus pienākumus pildot, bieži pakļauti lielām briesmām. Timas apgabala priekšnieks Butakova kungs, iedams kājām gar visu Poronajas upi turp un atpakaļ, saslimis ar asiņainu caureju un gandrīz nomiris. Korsakovas apgabala priekšnieks Belija kungs reiz braucis ar laivu no Korsakovas uz Mauhu; ceļā viņu pārsteigusi vētra, bijis jādodas tālāk no krasta jūrā. Viļņi viņu dzenājuši un svaidījuši gandrīz divas dienas un naktis, un Belija kungs, katordznieks-stūrmanis un kareivis, kurš nejauši gadījies laivā, nolēmuši, ka nu ir pienākusi viņu pēdējā stundiņa. Taču viņi izdzīti krastā pie Kriljonas bākas. Kad Belija kungs iegājis pie bākas uzrauga un paskatījies spogulī, viņš ieraudzījis matos sirmu šķipsnu, kas pirms izbraukšanas jūrā tur nav manīta; kareivis krastā aizmidzis, un viņu nekādi nav varējuši pamodināt 40 stundas.

[79] Kamorska kungs — šejienes ģenerālgubernatora cietumu inspektors man teica: «Ja galu galā no katriem 100 katordzniekiem 15 līdz 20 kļūst par kārtīgiem cilvēkiem, tad šinī ziņā jāsaka paldies nevis labošanas līdzekļiem, ko mēs pielietojam, bet gan Krievijas tiesām, kuras sūta katorgā tik daudz labu, uzticamu cilvēku.»

[80] Dabisku un neatvairāmu tieksmi pēc lielākās laimes — brīvības šeit uzskata par noziedzīgu tieksmi un bēgšanu soda ar katorgas darbiem un pletnes sitieniem kā smagu kriminālnoziegumu; nometinātais, kas dievbijības dēļ, vistīrāko tieksmju skubināts, devis naktsmāju izbēgušajam, tiek sodīts par to ar katorgas darbiem. Ja nometinātais ir slinks vai žūpo, salas priekšnieks var nosūtit viņu raktuvēs uz vienu gadu. Sahalīnā arī parādus uzskata par kriminālnoziegumu. Nometinātajiem nepiešķir zemnieku tiesības kā sodu par to, ka viņiem ir parādi. Policijas pavēli par nometinātā nodošanu darbos uz vienu gadu laiskuma vai savas saimniecības nolaidīgās iekārtošanas dēļ, vai par tīšprātīgu izvairīšanos no parādu maksāšanas valstij salas priekšnieks apstiprina, lai šo nometināto nodotu pelnīties sabiedrības «Sahalīna» ogļraktuvēs parādu daļējai dzēšanai (1890. gada 45. pavēle). īsāk runājot, izsūtītajam bieži piespriež katorgas darbus un pletnes sitienus par nodarījumiem, kas parastos apstākļos tiktu sodīti ar rājienu, arestu vai ieslodzīšanu cietumā. Turpretim zādzības, kas tik bieži notiek cietumos un apmetnēs, reti nonāk tiesas izmeklēšanā, un, ja spriež pēc oficiāliem skaitļiem, tad var pilnīgi aplam secināt, ka izsūtītie pret cita privātīpašumu izturas pat ar lielāku cieņu nekā brīvie cilvēki.

ārzemju tvaikoņus, pērkot šeit no bufetniekiem tabaku, degvīnu un parasti maksājot ar viltotu papīra naudu. Ebrejs, kam Sahalīnā nozagti 56 tūkstoši rubļu, bijis atsūtīts par papīra naudas viltošanu, viņš savu sodu jau izcietis un pastaigājas pa Aleksandrovsku ar mēteli mugurā, zelta važiņu pār vēderu, platmali galvā; ar ierēdņiem un uzraugiem viņš vienmēr runā paklusām, pusčukstus, un, starp citu, šā zemiskā cilvēka denunciācijas dēļ apcietināts un iekalts važās kāds zemnieks ar lielu ģimeni, arī ebrejs, kuru kara tiesa kādreiz notiesājusi beztermiņa katorgā «par dumpošanos», taču ceļā uz Sibīriju izdarīts viltojums viņa pavadrakstā un sods samazināts līdz 4 gadiem. «Ziņojumā par personām, kas pakļautas tiesāšanai un izmeklēšanai pagājušajā 1889. gadā», starp citu, minēti nodarījumi «par zādzību Korsakovas nodaļas noliktavā»; apsūdzētais atrodas tiesāšanā kopš 1884. gada, bet ziņu par izmeklēšanā esošās lietas sākšanu un pabeigšanu Dienvidsahalīnas apgabala bijušā priekšnieka dokumentos nav, kad lieta būtu pabeigta — nav zināms», un šī lieta saskaņā ar salas priekšnieka priekšrakstu 1889. gadā nodota apgabaltiesai. Tātad pēc satura iznāk, ka vainīgo tiesās otru reizi.

1 «Nolikumā par izsūtītajiem», lai izsūtīto apcietinātu, priekšniecība nav ierobežota ne ar kādiem noteikumiem, kas minēti tiesvedības likumos; izsūtīto var apcietināt jebkurā gadījumā, ja vien viņš tiek turēts aizdomās (484. pants).

[82] Atceros, ka reiz, kad ar kuteri devos pie tvaikoņa, no borta brauca nost liellaiva, stāvgrūdām pilna ar izbēgušajiem; daži bija

drūmi, citi skaļi smējās; vienam nepavisam vairs nebija kāju — nosaldējis. Viņus veda atpakaļ no Nikolajevskas. Skatīdamies uz šo liellaivu, kurā ņudzēt ņudzēja cilvēki, iedomājos, cik daudz izbēgušu katordznieku gan vēl klaiņā pa kontinentu un salu!

\

[83] e … vs: «izsūtītie katordznieki Ohotskā» — izdevumā «Русская старина», XXII sējumā. Atstāstīšu interesantu gadījumu. 1885. gadā Japānas avīzēs parādījās vēsts, ka Saporo tuvumā jūrā cietuši katastrofu deviņi nezināmi ārzemnieki. Valdibas iestādes sūtījušas uz Saporo ierēdņus, lai cietušajiem palīdzētu. Ārzemnieki kā nu prazdami skaidrojuši atsūtītajiem, ka viņi esot vācieši, ka viņu šoneris gājis bojā un viņi izglābušies ar mazu laivu. Pēc tam viņus aizveduši no Saporo uz Hokodate. Tur ar svešajiem runājuši gan angliski, gan krieviski, taču tie ne vienu, ne otru valodu nepratuši un atbildējuši tikai «žerman, žerman». Kad uzzinājuši, kurš no izglābtajiem ir kuģa kapteinis, šim kapteinim rādījuši atlantu un lūguši parūdīt kuģa katastrofas vietu, viņš ilgi vilcis ar pirkstgalu pa karti un Saporo nav atradis. Atbildes vispār bijušas neskaidras. Tolaik Hokodate ostā bijis mūsu kreiseris. Ģenerālgubernators griezies pie komandiera ar lūgumu — atsūtīt vācu valodas tulku. Komandieris norīkojis vecāko virsnieku. Turēdams šos cilvēkus aizdomās, ka tie ir Sahalīnas katordznieki, tie paši izbēgušie, kuri nesen uzbrukuši Kriljonas bākai, vecākais virsnieks izmēģinājis viltīgu paņēmienu; visus deviņus nostādījis ierindā un krieviski komandējis; «Pa kreisi apkārt, marš!» Viens no ārzemniekiem vairs nespējis tēlot savu lomu, tūlīt pavēli izpildījis, un tāda veidā kļuvis zināms, pie kādas nācijas pieder šie viltīgie, gudrie Odiseji. Par to sk. «Владивосток», 1885. gada 33. un 38. nr.

priekšnieks pavēlējis atbrīvot Blohu no roku važām un licis apsolīties ar goda vārdu, ka viņš vairs nebēgšot. Interesanti, ka šis Bloha izdaudzināts par godīgu. Kad Blohu perot, viņš kliedzot: «Esmu pelnījis, jūsu augstlabdzimtibal Esmu pelnījis! To man vajag!» Ļoti iespējams, ka viņš doto vārdu turēs. Katordzniekiem patīk godīga vīra reputācija.

' izsitumi (latīniski).

[86] jūlijā, augustā un septembri 1809. gadā nav bijis neviena šāda

[87] Atgādināšu lasītājam, ka šīs vecuma grupas attiecībā pret visu Sahalīnas ied/.Ivotāju skaitu ir 24,3% un 24,1%.

[88] Ārsts Vasiļjevs bieži sastapis Sahalīnā giļakus, kas slimojuši ar asiņainu caureju.

[89] katordznieku ar migrēnu vai išiasu viegli var turēt aizdomās par simulēšanu un nelaist lazaretē; reiz redzēju, ka vesels katordznieku bars lūdzās cietuma priekšnieku, lai viņus laižot lazaretē, bet viņš visus noraidīja, nevēlēdamies pētīt, kuri ir slimi, kuri veseli.

[90] pārskata sastādītājs komentē šādus gadījumus ar piezīmi: «Izsūtītās katordznieces ar varu norīko par piedzīvotājām pie izsūtītajiem nometinātajiem.» Daži katordznieki, lai viņus nesūtītu darbos, sevi sakropļo, piemēram, nocērt labās rokas pirkstus. It īpaši lieli izgudrotāji šinī ziņā esot simulanti; viņi piespiežot pie miesas nokaitētus 'pieckapeiku gabalus, tīšām nosaldējot abas kājas, lietojot kaut kādu Kaukāza pulveri, kurš, iekaisīts nelielā brūcē vai pat nobrāzumā, radot netīru augoni ar puvuma nekrozi; viens iebēris sev mīzalvadā šņaucamo tabaku un tā tālāk. Visvairāk patīkot simulēt manzām, kurus uz Sahalīnu sūtot no Piejūras apgabala.

[91] lazarete aizņem 8574 kvadrātasu lielu platību, tajā ir 11 ēkas, kas novietotas trīs vietās: 1) administratīvais korpuss, kurā ietilpst aptieka, hirurģiskā istaba un pieņemšanas telpa, 4 barakas, virtuve ar sieviešu nodaļu blakus tai un baznīciņa, — patiesību sakot, to visu arī sauc par lazareti; 2) 2 korpusi sifilitiķiem, vīriešiem un sievietēm, virtuve un uzraugu telpa; 3) 2 korpusi, kuros ir lipīgo slimību nodaļa.

[92] miza (latīniski).

[93] saknes (latīniski).

[94] viņš pals pārzina ari medicīnisko daļu.

[95] apģērbs un ve|a izmaksājuši 1795 rbļ. 26 kap., uzurs 12 832 rbļ. 94 kap., zāles, ķirurģiskie instrumenti un aparāti 2309 rb|. 60 kap., komisariāta, kancelejas un pārējie izdevumi 2500 rbļ. 16 kap., medicīniskais personāls 8300 rbļ. Ēkas labo par cietuma līdzekļiem, apkalpotājiem algu nemaksā. Tagad lūdzu salīdzināt. Zemstes slimnica Serpuhovas pilsētā, Maskavas guberņā iekārtota grezni, pilnīgi apmierina mūsdienu zinātnes prasības, un 1893. gadā Serpuhovas slimnīcā ik dienas vidējais klīnisko slimnieku skaits bija 43 un ambulatoriski pieņemto slimnieku skaits 36,2 (13 278 cilvēki gadā), ārsts tur gandrīz katru dienu taisīja sarežģītas operācijas, uzmanīja epidēmijas, izdarīja sarežģītu reģistrāciju un tā tālāk — un šī apriņķa labākā slimnīca 1893. gadā izmaksāja zemstei 12 803 rbļ. 17 kap., ieskaitot apdrošināšanu, ēku labošanu par 1298 rbļ. un algu apkalpotājiem 1260 rbļ. (sk. «Pārskats par Serpuhovas zemstes sanitāri ārstniecisko organizāciju 1892.—1893. g.»). Medicīna Sahalīnā izmaksā ļoti dārgi, kaut gan lazareti dezinficē, «izkvēpinot ar hloru», ventilācijas nav, un vira, kuru manā klātbūtnē Aleksandrovskā vārīja slimniekiem, bija ļoti sālīta, jo to vārīja no sālītas liellopu gaļas. Līdz pēdējam laikam, it kā «trauku trūkuma dēļ un slikti iekārtotas virtuves dēļ», slimniekiem izsniedza uzturu no cietuma kopējā katla (Salas priekšnieka pavēle 1890. gadā Nr. 66).

[96] burtnīca ar cehova bibliogrāfiskām piezīmēm atrodas VCLMA. Bez šajā burtnīcā minētajiem sešdesmit pieciem darbiem Cehovs savai grāmatai vēl izmantojis vairāk nekā piecdesmit rakstus un grāmatas (sk. A. Cehova Kopotus rakstus un vēstules, 10. sējums, M., 1948, 519.—527. lpp.).

Content

Čehovs Antons Kopoti raksti X

NO SIBĪRIJAS SAHALĪNAS SALA

NO SIBĪRIJAS

SAHALINAS SALA

PIEZĪMES NO SIBĪRIJAS

ANTONA CEHOVA DARBI LATVIEŠU VALODA

SATURS

PIEZĪMES