Čehovs Antons

Stāsti

Antons Čehovs

Stāsti

.

HIRURĢIJA

Zemstes slimnīca. Tā kā ārsts aizbraucis svinēt savas kāzas, tad slimniekus pieņem feldšeris Kurjatins, gadu četrdesmit vecs, resns vīrs, ģērbies nonēsātā čičunčas žaketē un applūksnājušās triko biksēs. Viņam sejā pienākuma apziņa un tīksme. Starp diviem pirkstiem — kreisās rokas rādītāju un vidējo — smirdošs cigārs.

A-a-a ... sveicināti! — feldšeris nožāvājas. — Ko tad vēlaties?　Ar svētu dienu, Sergej Kuzmič... Es pie jūsu žēlastības... Tik tiešām pareizi un patiesi svētos rakstos sacīts, atvainojiet: «Mans dzē riens jaukts ar asarām.» Nosēdos nesen ar savu veceni dzert tēju — un. ak tu dieviņ, ne pilītes, ne guldziena, kaut vai liecies un mirsti nost... Ieņemu mutē — un mani spēki galā! Ne tikai pašā zobā, bet arī visā tajā pusē... Tā vien lauza, tā vien lauza! Ausī duras, atvainojiet, it kā tur būtu nagliņa vai kas cits: tā vien sper, tā vien sper! Esmu grēkojis un dieva likumus pārkāpis... Nelietīgiem grēkiem savu dvēseli apkrāvis un savu mūžu slinkumā palaidis... Par grēkiem, Sergej Kuzmič, par grēkiem! Priestera tēvs pēc liturģijas pārmet: «Tev piemetusies greizā mēle, Jefim, tu šņākuļo. Kad tu dziedi, no tevis nekā nevar saprast.» Bet padomājiet pats, kas tur par dziedāšanu, ja muti nevar atdarīt, — visa nopampusi, atvainojiet, un nakti nav gulēts ...　Mjā ... Piesēdiet... Atveriet muti!

Vonmiglasovs nosēžas un atdara muti.

Kurjatins savelk pieri grambās, skatās mutē un starp zobiem, kas nodzeltējuši laiku mijā un tabakas dūmos, pamana vienu zobu, ko grezno milzīgs dobums.

— Diakona tēvs ieteica šņabi ar mārrutkiem likt klāt — nelīdzēja. Glikerija Aņisimovna, lai dievs viņai palīdz, iedeva Atona kalna saitīti, ko nēsāt ap roku, un lika skalot zobu ar siltu pienu, taču es. jāatzistas, saitīti apliku, bet pienu neuzdrīkstējos: bīstos dieva. — gavēnis...

— Aizspriedums... (Pauze.) Jārauj laukā, Jefim Mikejič!

— Jums labāk jāzina, Sergej Kuzmič. Tāpēc jūs esat mācīts, lai saprastu, kā tas ir, ko raut laukā un ko ar pilieniem vai ko citu... Tāpēc jūs, labdari, te esat nolikti, dievs dod jums veselību, lai mēs dienu un nakti par jums, mīļie ... līdz kapa malai...

— Blēņas... — feldšeris it kā kautrējas, pieiet pie skapja un rakņājas pa instrumentiem. — Hirurģija ir blēņas... Te galvenais ir pieradums, rokas stingrība ... Tikpat kā nospļauties ... Nesen, tāpat kā jūs atbrauc slimnīcā muižnieks Aleksandrs Ivaničs Jegipetskis... Ari ar zobu... Izglītots cilvēks, visu iztaujā, visā iedziļinās, kas un kā. Spiež man roku, sauc vārdā un tēva vārdā... Septiņus gadus Pēterburgā nodzīvojis, visus profesorus izostījis... Ilgu laiku mēs te ar viņu... Dievu piesaukdams, lūdzas: «Izraujiet man to, Sergej Kuzmič!» Kāpēc gan neizraut? Var izraut. Tikai te vajag saprast, bez saprašanas nav iespējams ... Zobi ir dažādi. Viens jārauj ar knaiblēm, otrs ar kazas kājiņu, trešais ar nadziņu ... Kā kuram.

Feldšeris paņem kazas kājiņu, kādu brīdi jautājoši noraugās tajā. tad noliek to un tver knaibles.

— Nu, atveriet muti platāk... — viņš saka, tuvodamies ar knaiblēm ķesterim. — Tūlīt mēs to ... šitā ... Tikpat kā nospļauties ... Tikai jāal bīda smaganas ... jāizdara trakcija pa vertikālo asi... un tas ir viss . (atbīda smaganas) un tas ir viss ...

— Jūs esat mūsu labdari . .. Mēs, muļķi, neapjēdzam, bet jūs tas kungs apgaismojis ...

— Nerunājiet, ja jums mute vaļā... So viegli raut, bet gadās tā. ka tikai saknīte vien... Šo — tikpat kā nospļauties... (Uzliek knaibles.) Pagaidiet, neraustieties ... Sēdiet nekustīgi... Vienā mirklī.. (Izdara trakciju.) Galvenais ir dziļāk aizņemt (velk)... lai kronītis nenolūst ...

— Žēlīgais dievs .. . Svētā dievmāte ... Vvv .. .

— Ne tā, ne tā... kā būs teikt? Neķerstieties rokām! Rokas nost! (Velk.) Tūlīt... Re, re... Nav jau nekāds vieglais darbs...

— Svētie tēvi... glābēji... (Kliedz.) Eņģeļi! Oho-ho... Rauj jel. rauj! Ko velc piecus gadus?

— Tā taču ir... hirurģija... Uzreiz nevar ... Re, re ... Vonmiglasovs uzslej ceļus līdz elkoņiem, kustina pirkstus, izbola

acis, drudžaini elpo... Viņa sarkanajā sejā parādās sviedri, acīs asaras. Kurjatins šņāc, mīņājas ķestera priekšā un velk... Paiet moku pārpilna pusminūte — un knaibles nošļūk no zoba. Ķesteris uzlec kājās un grūž pirkstus mutē. Mutē viņš satausta zobu vecajā vietā.

— Esot vilcis! — viņš saka raudulīgā un tai pašā laikā ņirdzīga balsī, — Kaut tevi viņpasaulē tā vilktu! Sirsnīgi pateicamies! Ja neproti raut, tad neņemies! Dienas gaismas neredzu ...

— Bet kālab tu ķersties rokām? — feldšeris piktojas. — Es velku, bet tu man grūsti roku un runā dažādus aplamus vārdus ... Muļķadesa!

— Pats tu esi muļķadesai

— Tu domā, bauri, ka zobu tik viegli raut. Pamēģini! Tas nav vi3 uzkāpt tornī un nobimbāt zvanus! (Ņirgājas.) «Neproti, neproti!» Skaties, kas par skolmeistaru gadījies! Kas vēl nebūs... Kungam Jegipetskim, Aleksandram Ivaničam, esmu rāvis, un pat tas nekā, neviena vārda... Smalkāks cilvēks par tevi un neķerstījās rokām... Sēdies! Sēdies, es tev saku!

— Es gaismas neredzu ... Ļauj atvilkt elpu ... Vai! (Nosēžas.) Tikai nevelc ilgi, bet rauj! Nevelc, bet rauj ... Uzreiz!

— Māca to, kas mācīts! Ak kungs, kas par neizglītotiem cilvēkiem! Dzīvo nu ar tādiem ... prātu var zaudēt! Atver muti ... (Uzliek knaibles.) Hirurģija, brāl, nav nekāds joks... Tas nav vis skaitīt pātarus... (Izdara trakciju.) Nerausties ... Zobs, izrādās, vecs, dziļi laidis saknes ... (Velk.) Nekusties ... Tā ... tā ... Nekusties ... Nu, nu ... (Dzirdams kraukstcšs troksnis.) Tā jau domāju!

Vonmiglasovs kādu brīdi sēž nekustēdamies, it kā bez samaņas. Viņš ir apstulbināts ... Viņam acis truli raugās izplatījumā, bālajā sejā sviedri.

— Vajadzēja ar kazas kājiņu .. — feldšeris murmina. — Tad ta negals!

Ķesteris atjēdzies iebāž mutē pirkstus un atrod slimā zoba vietā divus asus izciļņus.

— Nol-Iādētais velns... — viņš izdabū pār lūpām. — Sasēdinājuši te jūs, neliešus, mums par postu!

— Lamāsies te vēl man ... — murmina feldšeris, nolikdams knaibles skapī. — Nekauņa... Maz tevi bursā ar bērza žagariem mielojuši.. . Kungs Jegipetskis, Aleksandrs Ivaničs, gadus septiņus Pēterburgā nodzīvojis ... izglītots ... drēbju kārta vien kādu simtu maksā ... un pat tas nelamājās ... Bet kas tu tāds par pāvu? Nekas tev nenotiks, neno-sprāgsi!

Ķesteris paņem no galda savu dievmaizīti un, saturēdams vaigu ar roku, meimuro projām ...

ATTIECĪGI PASĀKUMI

Mazu provinces pilsētiņu, kuru, kā izteicies turienes cietuma uzraugs, pat ar teleskopu nav iespējams saskatīt ģeogrāfijas kartē, apmirdz pusdienas saule. Klusums un miers. No pilsētas domes puses uz tirgus rindām lēni virzās sanitārā komisija, kurā ietilpst pilsētas ārsts, policijas uzraugs, divi domes pilnvarotie un viens tirdzniecības deputāts. Aiz tiem godbijīgi solo gorodovoji... Komisijas ceļš, tikpat kā ceļš uz elli, bruģēts ar labiem nodomiem. Sanitāri iet un, rokas vēcinādami, spriež par netīrību, smirdoņu, attiecīgiem pasākumiem un tamlīdzīgiem koleras atribūtiem. Runas ir tik gudras, ka visiem pa priekšu ejošais policijas uzraugs pēkšņi atgriežas un sajūsmā iesaucas:

— Lūk, tā, kungi, mums vajadzētu biežāk sanākt kopā un apspriesties! Gan patīkami, gan jūtamies sabiedrībā, citādi tikai to vien zinām kā ķildoties. Nudien!

— No kā gan lai iesākam? — tirdzniecības deputāts jautā ārstam tādā balsī, kādā bende izvēlas upuri. — Vai nesāksim, Anikita Nikolajič, no Ošeiņikova bodes? Pirmkārt, blēdis un... otrkārt, būtu laiks ņemt viņu priekšā. Nesen atnes man no viņa griķu putraimus, un tanīs, atvainojiet, peļu mēsli... Sieva nemaz neēda!

— Nu ko? Ja sākt no Ošeiņikova, tad no Ošeiņikova, — ārsts vienaldzīgi nosaka.

Sanitāri ieiet «A. M. Ošeiņikova tējas, cukura, kapijas un citu kolo-neālo preču tirgotavā» un tūdaļ bez garām runām sāk revīziju.

— Mjā ... — saka ārsts, aplūkodams jauki saliktās Kazaņas ziepju piramīdas. — Kādus Bābeles torņus tu esi te no ziepēm sacēlis! Kas par izgudrotāju, ko domā! E... ē ... ē! Kas tad tas? Redziet, kungi! Demjans Gavriličs griež ziepes un maizi ar vienu un to pašu nazi!

— No tā kolera neizcelsies, Anikita Nikolajič! — veikalnieks izgud-rēm paskaidro.

— Tā gan, bet tas taču nejēdzīgi! Es jau ari pērku pie tevis maizi.

— Vērtīgākiem pircējiem mēs turam sevišķu nazi. Varat apmierināties ... Ko gan jūs domājat...

Policijas uzraugs blisina savas tuvredzīgās acis pie šķiņķa, ilgi skrāpē to ar nagu, skali ož, pēc tam, pabungojis pa šķiņķi ar pirkstu, jautā:

— Vai tikai tas nav ar strihnīniem?

— Ko jūs runājat... Apžēlojieties... Vai tad tā var!

Uzraugs samulst, atiet no šķiņķa un sāk blisināt acis pie Asmolova un Ko cenrāža. Tirdzniecības deputāts iebāž roku griķu putraimu muciņā un sajūt tur kaut ko mīkstu, samtainu ... Viņš ieskatās, un viņa sejā atplaukst maigums.

— Mincīši... pincīši! Mani mīlulīši! — viņš murmina. — GuJ putraimos paceltiem purniņiem ... tīksminās ... Varēji gan, Demjan Gavrilič, atsūtīt man vienu kaķīti!

— To var... Un rau, kungi, uzkožamie, ja gribat apskatīt... Rau, siļķes, siers... baliks, esiet tik laipni... Baliku saņēmu ceturtdien, pašu labbb ... Miška, dod šurp nazīti!

Sanitāri nogriež pa balika gabalam, paož un nogaršo.

— Būs arī man jāuzkož... — tirgotavas īpašnieks Demjans Gavriličs it kā pie sevis nosaka. — Tur man kaut kur pudelīte mētājās. Vajadzētu pirms balika iedzert... Tad pavisam cita garša... Miška, dod šurp pudelīti!

Miška, piepūtis vaigus un izbolījis acis, atkorķē pudeli un noliek uz letes, ka noskan vien.

— Dzert tukšā dūšā ... — iesakās policijas uzraugs, nedroši kasīdams pakausi. — Taču ja pa vienai... Tikai drīzāk, Demjan Gavrilič. mums nav laika ķēpāties ar tavu šņabi!

Pēc stundas ceturkšņa sanitāri, lūpas slaucīdami un sērkociņiem zobus bakstīdami, dodas uz Goloribenko tirgotavu. Tur, kā par nelaimi, nav iespējams tikt iekšā. Pieci krietni puiši sarkanām, nosvīdušām sejām ripina no tirgotavas ārā muciņu ar sviestu.

— Turies pa labi!... Velc aiz malas... velc, velc! Paliec apakšā dēlīti... ak tu velns! Atejiet nost, jūsu labdzimtība, nodauzīsim kājas!

Muciņa iestrēdz durvīs un — ne no vietas... Puiši ķeras tai klāt un stumj visiem spēkiem, skaļi šņākdami un lādēdamies pa visu laukumu. Pēc tādas piepūles, kad no ilgās šņākšanas gaiss kļuvis stipri smacīgāks.

muciņa beidzot izritinās ārā un nezin kāpēc pretēji dabas likumiem ripo atpakaļ un atkal iestrēdz durvīs. Vēlreiz sākas šņākšana.

— Tpi tu! — policijas uzraugs nospļaujas. — Iesim pie Sibukina. Tie velni tusnīs līdz vakaram.

Sibukina tirgotavu sanitāri atrod aizslēgtu.

— Bet tā taču bija vaļā! — sanitāri saskatīdamies brīnās. — Kad gājām iekšā pie Ošeiņikova, Sibukins stāvēja uz sliekšņa un skaloja vara tējkannu. Kur viņš ir? — viņi jautā ubagam, kas stāv pie aizslēgtās tirgotavas.

— Dodiet kādu kapeiciņu, dieva dēļ, — ubags sēc, — nabaga kroplim no savas žēlsirdības, mīļie labvēļi... lai svētīti jūsu vecāki...

Sanitāri atmet ar roku un iet tālāk, izņemot pilsētas domes pilnvaroto Pļuņinu. Tas pasniedz ubagam kapeiku un it kā sabijies ātri pārmet krustu un steidzas pakaļ kompānijai.

Pēc pāris stundām komisija nāk atpakaļ. Sanitāri izskatās gurdi, nomocīti. Gājums nav bijis veltīgs: viens no gorodovojiem svinīgi nes pārvietojamo leti ar iepuvušiem āboliem.

— Tagad pēc grūtiem dienas darbiem derētu iemest, — saka policijas uzraugs, šķielēdams uz izkārtni «Vīnu un degvīnu pagrabs». — Vajadzētu ieturēties.

— Mjā, nebūtu par ļaunu. Ieiesim, ja vēlaties!

Sanitāri nokāpj pagrabā un nosēžas pie apaļa galda ar salīkušām kājiņām. Policijas uzraugs pamāj kalpojošam garam, un galdā parādās pudele.

— Z61, ka nav ko uzkost, — ieminas tirdzniecības deputāts iedzerdams un vaibstīdamies. — Būtu iedevis kādu gurķīti, vai... Lai gan ...

Deputāts pievēršas gorodovojam ar pārvietojamo leti, Izvēlas vismazāk bojāto ābolu un uzkož.

— Ak tā... te jau daži pavisam maz iepuvuši! — it kā brīnās policijas uzraugs. — Dod šurp, es izraudzīšos arī sev! Klausies, noliec leti še ... Mēs izraudzīsimies un notīrīsim labākos, bet pārējos varēsi iznīcināt. Anikita Nikolajič, ielejiet! Lūk, tā mums vajadzētu biežāk sanākt kopā un apspriesties. Citādi dzīvojam, dzīvojam šai nomalē, nekādas izglītības, ne kluba, ne sabiedrības, — Austrālija, vairāk nekas! Ielejiet, kungi! Doktor, te būs āboltiņš! Pats savām rokām jums notīrīju!

— Jūsu labdzimtība, kur lai liek leti? — gorodovojs jautā policijas uzraugam, kas līdz ar kompāniju nāk ārā no pagraba.

— Le ... leti? Kādu leti? S-saprotu! Iznīcini līdz ar āboliem ... tāpēc ka sērga!

— Ābolus jūs esat apēduši!

— A-a... ļoti patīkami! Paklaau... aizej pie manis mājā un pasaki Marijai VlasjevnaI, lai nedusmojas... Es tikai uz vienu stundiņu ... pie Pļuņina nogūlāties... Saproti? Nogulēties... ieslīgt Morfija apkampienos. Sprechen Sie deutsch, Ivan Andrej ič?

Un, pacēlis acis pret debesīm, policijas uzraugs dziļi sarūgtināts krata galvu, izpleš rokas un iesaucas:

— Tāda ir tā mūsu dzīve!

PRIEKS

Pulkstenis bija divpadsmit naktī. Mitja Kuldarovs satraukts, izpūris iebrāzās savu vecāku dzīvoklī un sāka ātri staigāt pa visām istabām. Vecāki gatavojās jau uz naktsdusu. Māsa gulēja gultā un beidza lasīt pēdējo romāna lappusi. Brāļi ģimnāzisti gulēja.

—      No kurienes tu nāc? — vecāki brīnījās. — Kas tev noticis?

—     Ak, nejautājiet! Nepavisam negaidīju. Nē, nepavisam negaidīju! Tas… tas pat ir neticami!

Mitja sāka smieties un atsēdās atzveltnī, nespēdams aiz laimes noturēties kājās.

—     Tas ir neticami! Jūs nevarat iedomāties! Paskatieties!

Māsa izlēca no gultas un, apmetuši segu, piegāja pie brāļa, Ģimnāzisti pamodās.

—      Kas tev kait? Tu esi pilnīgi pārvērties sejā!

—     Tas aiz prieka, māmuliņ! Mani taču tagad pazīst visa Krievija! Visa! Agrāk tikai jūs vieni paši zinājāt, ka pasaulē dzīvo kolēģijas reģistrators Dmitrijs Kuldarovs, bet tagad to zina visa Krievija! Māmuliņ! Ak kungs!

Mitja uzlēca kājās, sāka skraidīt pa visām istabām un atkal apsēdās.

—      Bet kas tad īsti noticis? Runā jēdzīgi!

—      Jūs dzīvojat, kā meža zvēri, nelasāt avīzes, nepievēršat nekādu uzmanību sabiedriskajai domai, bet avīzēs tik daudz kas ievērojams! Tiklīdz kas notiek, tūdaļ viss kļūst zināms, nekas nav noslēpjams! Cik es esmu laimīgs! Ak kungs! Avīzēs taču iespiež ziņas tikai par slaveniem cilvēkiem, bet nu ņēmuši un ierakstījuši par manil

—     Ko tu runā? Kur?

Tēvs nobālēja. Māmuļa palūkojās uz svētbildi un pārmeta krustu. Ģimnāzisti izlēca no guļvietas un tādi paši. kādi bija, — īsiem naktskrekliņiem mugurā piegāja klāt savam vecākajam brālim.

—            J-jā! Par mani ir rakstīts! Tagad esmu pazīstams visā Krievijā! Jūs, māmuliņ, paglabājiet šo numuru par piemiņu! Šad tad pārlasīsim. Palūkojiet!

Mitja izvilka no kabatas avīzi, pasniedza tēvam un piedūra pirkstu ar zilu zīmuli apvilktai vietai.

—     Lasiet!

Tēvs uzlika acenes.

—     Lasiet jel!

Māmuļa pavērās svētbildē un pārmeta krustu. Tēvs nokāsējās un sāka lasīt:

—            «29. decembrī pulksten vienpadsmitos vakarā kolēģijas reģistrators Dmitrijs Kuldarovs . . .»

—     Redzat, redzat? Tālāk!

—            «… kolēģijas reģistrators Dmitrijs Kuldarovs, iznākdams no dzertuves, kas atrodas Mazajā Bronnajas ielā — Kozihina namā, un, būdams iereibušā stāvoklī. . .;>

—            Es biju kopā ar Semjonu Petroviču . .. Viss pateikts mats matā! Turpiniet! Tālāk! Klausieties!

—             «… un, būdams iereibušā stāvoklī, paslīdēja un pakrita zem zirga, kas piederēja Juhnas apriņķa Durikinas sādžas zemniekam važonim Ivanam Droisovam un stāvēja pie dzertuves. Izbiedētais zirgs, pārlēcis pāri Kul- darovam un pārvilcis viņam pāri kamanas ar tanīs sēdošo Maskavas otrās ģildes tirgotāju Stepanu Lukovu, drāzās prom pa ielu, kamēr to apturēja sētnieki. Kuldarovs, būdams sakumā nesamaņā, tika nogādāts policijas iecirknī, kur viņu apskatīja ārsts. Trieciens, ko viņš dabūjis pa pakausi …»

—     Tas bija pret ilksi, tētiņ! Tālāk! Lasiet tālāk!

—             «… ko viņš dabūjis pa pakausi, pieskaitāms pie vieglajiem. Par notikušo sastādīts protokols. Cietušajam sniegta medicīniskā palīdzība .. .»

—             Ieteica uz pakauša likt aukstas kompreses. Vai tagad dzirdējāt? Ko? Nu redziet! Tagad to lasa visa Krievija! Dodiet šurp!

Mitja paķēra avīzi, salocīja un iegrūda kabatā.

—     Aizskriešu pie Makaroviem, parādīšu viņiem …

Vēl jāparāda Ivar,siekiem. Natālijai Ivanovnai, Aņlsinam Vasiļjičam … Skriešu! Sveicināti!

Mitja uziika galvā cepuri ar kokardi un, priekā triumfēdams, Izskrēja uz ielas.

UZVARĒTĀJA TRIUMFS

Atvaļināta kolēģijas reģistratora stāsts

Piektdien, meteņos, visi gājām ēst bliņas pie Alekseja Ivaniča Kozuļina. KozuJinu jūs nepazīstat; jums varbūt viņš ir knislis, nulle, bet mūsu slakas vīriem, kas nelidinās augstu mākoņos, viņš ir dižens, visuspēcīgs, varen gudrs. Devāmies pie viņa visi, kas esam, tā sakot, viņa kāju pamesls. Aizgāju arī es ar savu tēti.

Bliņas bija tik lieliskas, ka tas, cienīts kungs, nemaz nav izsakāms: uzrūgušas, čaganas, brūnganas. Paņemu vienu, velns viņu zin, apmērcēju karstā sviestā, apēdu — otra pati mutē lien. Detaļas, ornamenti, komentāri: krējums, svaigi ikri, lasis, rīvēts siers. Vīnu un degvīna vesela jūra. Pēc bliņām ēdām storu viru, bet pēc viras — irbes ar mērci. Tik dikti piestūķējāmies, ka mans tētis slepus atpogāja uz vēdera pogas un, lai šito liberālismu neviens nepamanītu, aizsprauda aiz apkakles salveti. Aleksejs Ivaničs, izmantodams savas tiesības, kā jau mūsu priekšnieks, kam viss atļauts, atpogāja vesti un kreklu Pēc pusdienām, nepiecēlušies no galda, ar priekšniecības atļauju sākām smēķēt cigārus un tērzēt. Mēs klausījāmies, bet ekselence Aleksejs Ivaničs runāja. Sižetiņi lielāko tiesu bija humoristiski, meteņiem piemēroti… Priekšnieks stāstīja un, kā redzams, vēlējās būt asprātīgs. Nezinu, vai viņš pateica kaut ko jocīgu, bet tikai atceros, ka tētis ik brīdi buknīja man sānos un teica:

—      Smejies!

Plati pletu vaļā muti un smējos. Reiz smiedamies pat iespiedzos un līdz ar to pievērsu sev visu ciemiņu uzmanību.

—      Tā, tā! — tētis čukstēja. — Turies dūšīgi! Viņš skatās uz tevi un smejas … Tas ir labi; varbūt tiešām iecels tevi par rakstveža paligu!

—      Jā-a! — Kozuļins, mūsu priekšnieks, starp citu, teica elsdams un pūzdams. — Tagad mēs ēdam bliņas, iebaudām pašus svaigākos ikrus, glāstām sievas maigās miesas. Bet manas meitas ir tādas skaistules, ka ne tikai jūsu pazemīgās kārtas vīri, pat kņazi un grāfi nespēj novērst acis un dziļi nopūšas. Un dzīvoklis? He-he-he … Tā tās lietiņas! Nekurniet, nezūdieties arī jūs, iekām savu mūžu neesat nodzīvojuši! Viss var gadīties, un visādas pārmaiņas notiekas … Pieņemsim, ka šobrīd cilvēks ir knislis, nulle, gruzītis ,.. tīrais nieks, — bet kas var zināt? Varbūt ar laiku un tā tālāk… citus viņš kamps aiz skausta! Visādi gadās!

Aleksejs ivaničs brīdi klusēja, pašūpoja galvu un turpināja:

—      Bet senāk, senāk kā bija! Ko? Debesu tēvs! Atminos, bet negribas ticēt. Bez zābakiem, noplīsušās bikšelēs, ar bailēm un drebēšanu. . . Dažkārt par rubli divi nedēļas bija jāstrādā. Un to rubli tev, cilvēkam, neiedod rokā, nē! Saņurca un iesviež ģīmī: še, rij! Ikviens drīkst tevi bendēt, durstīt, gāzt. tev ar cirvja pietu…. Ikviens drīkst nozākāt . .. Gāju pie priekšnieka ar ziņojumu, skatos — pie durvīm tup šunelis. Pieeju pie šitā šuneļa, saņemu ķepiņu, ķepiņu. Atvainojiet, ka eju garām. Labrītiņ! Bet šunelis atšiep zobus un — rrrr . .. Šveicars mani pagrūž ar elkoni! Bet es viņam: «Ivan Potapič, nav sīknaudiņas … atvainošanu!» Tak visvairāk izcietos un visādu gānīšanu noklausījos, āre, no šitā žāvētā zuša, no šitā… kroko- dila! No šitā paša lēnulīša, no Kuricina!

Aleksejs Ivaničs parādīja ar pirkstu uz mazu, sakņupušu večuku, kas sēdēja blakus manam tētim. Večuks mirkšķināja nogurušās acis un ar riebumu smēķēja cigāru. Parasti viņš nekad nesmēķē, bet, ja priekšniecība piedāvā viņam cigāru, viņš atteikšanos atzīst par nepieklājīgu. Saskatījis pret sevi vērsto pirkstu, večuks briesmīgi samulsa un sāka trīties uz krēsla.

—      Šitā lēnulīša labad daudz esmu pārcietis! — Kozuļins turpināja. — Viņš taču bija mans pirmais priekšnieks. Aizveda mani pie viņa pazemīgu, pelēcīgu, gauži niecīgu un apsēdināja pie viņa galda. Viņš sāka mani ēst bez sāls… Ikviens vārds kā ass nazis, ikviens skatiens kā lode krūtīs. Tagad jau gan viņš blenž kā nožēlojams tārps, bet kā bi ja senāk! Neptūns! Zibens un pērkons! Ilgi viņš mani spīdzināja! Es viņa vietā gan rakstīju, gan skraidīju viņam pēc pīrādziņiem, drāzu spalvas, viņa veco sievasmāti vadāju pa teātriem. Visvisādi viņam izdabāju. Iemācījos tabaku šņaukt! Jā ,.. Un visu viņa labad … Iegaumēju, ka ailaž jātur kabatā tabakdoze — ja viņam labpatiksies uzprasīt. Kuricin, vai atceries? Aizgāja vienu- reiz pie viņa mana nelaiķa māmiņa, un šitā vecenīte viņu lūdza, lai man, dēliņam, uz divi dienām atļaujot aizbraukt pie krustmātes mantojumu sadalīt. Kā viņš māmiņai uzklupa, kā izbolīja baltās acu spoles, kā bļāva: «Viņš tev ir sliņķis, viņš tev ir liekēdis, ko tu, muļķe, skaties!… Uz tiesas sola nokļūs!» Vecenīte gāja mājās, nolikās gultā, saslima aiz nobīļa un toreiz gandrīz nomira…

Aleksejs Ivaničs izslaucīja acis ar kabatas lakatiņu un vienā elpas vilcienā izdzēra glāzi degvīna.

—      Grasījās apprecināt mani ar savējo, bet es tanī reizē … kā par laimi, saslimu ar karstumguļu, pusgadu slimnīcā novāļājos. Lūk, tā senāk bija! Are, kā dzīvojām! Bet tagad? Pfi! Bet tagad es . . . es pāri viņam … Viņš manu sievasmāti vadā uz teātriem, viņš man pasniedz tabakdozi un, āre, cigāru pīpē. He-he-he! … Es viņam ik dienas sadodu piparus… piparus! Kuricin!!

—     Ko vēlaties? — Kuricins jautāja, piecēlās un izstiepās kā svece.

—      Patēlo traģēdiju!

—     Tūdaļ!

Kuricins nostājās brašāk, sarauca uzacis, pacēla roku, savieba ģīmi un dziedāja aizsmakušā, drebelīgā balsī:

—     Jel mirsti, neuzticīgā! Es alkstu asiņu!!!

Mēs smējāmies vēderu turēdami.

—      Kuricin! Apēd šo sapiparoto maizes riku!

Kuricins bija jau pieēdies, bet paņēma lielu gabalu rupjmaizes, apkaisīja ar pipariem un apēda, skaļiem smiekliem skanot.

—      Visādas pārmaiņas notiek, — Kozuļins turpināja. — Kuricin, sēdies! Kad piecelsimies no galda, tu kaut ko nodziedāsi… Toreiz pavēlēji tu, bet tagad pavēlu es … Jā … Vecenīte tā arī nomira … Jā . ..

Kozuļins piecēlās un sagrīļojās …

—      Taču es — ne pušplēsta vārda, jo sīks biju, neievērojams … Spīdzinātāji… Barbari… Bet tagad toties es… He-he-he… Nu, nu, tu! Tu! Bezūsaini, dzirdi, kad tev saka!

Kozuļins pagrūda pirkstu uz mana tēva pusi.

—     Teci apkārt galdam un dziedi kikerekū!

Mans tētis smaidīja, aiz patikas nosarka un tipināja apkārt galdam. Es viņam līdzi.

— Kikerekū! — mēs abi saucām, cik jaudas, un skrējām ātrāk. Es skrēju un domāju:

«Tagad nu gan kjūšu par rakstveža palīgu!»

VĒDZELE

Vasaras rīts. Gaisā klusums; tikai krastā čirkst sienāzis un kaut kur bikli čiepst ūdenszvirbulis. Debesīs irdenam sniegam līdzīgi nekustigi spalvu mākoņi.. . Pie jaunceļamas peldētavas zem zaļiem kārklu krūmāja zariem ūdenī ķepurojas namdaris Gerasims, garš, kārns vīrs ar rudu, sprogainu galvu un bārdas rugājiem noaugušu seju. Viņš sēc, pūš un, stipri mirkšķinādams acis, cenšas kaut ko izvilkt no kārklu sakņu apakšas. Viņa seja vienos sviedros. Kādu asi no Gerasima līdz kaklam ūdenī stāv namdaris Ļubims, jauns, kumpains vīrs ar trijstūrainu seju un šaurām ķīnieša ačelēm. Kā Gerasimam, tā Ļubimam — abiem krekli mugurā un auti kājās. Abi zili aiz aukstuma, jo vairāk nekā stundu jau tup ūdenī…

—      Ko tu vienmēr baksti ar roku? — sauc kumpainais Ļubims, trīcēdams kā drudzī. — Ak, tu tukšgalvi! Turi viņu, turi, citādi izspruks, nolādētā! Turi ciet, es saku!

—      Neizspruks… Kur šī sprucīs? Tā palīdusi zem siekstas … — Gerasims runā piesmakušā, dobjā basā, kas nāk nevis no kakla, bet no vēdera dobuma. — Gluma, pigore tāda, un nav aiz kā aizķert.

—      Ķer aiz zaunēm, aiz zaunēm!

—     Žaunas nav jūtamas… Pag, saķēru aiz kaut kā… Aiz lūpas saķēru … Kož, pigore tāda!

—      Nevelc aiz lūpas, nevelc — palaidīsi vaļā! Ķer aiz zaunēm, aiz zaunēm ķer! Tu atkal sāc bakstīt ar roku! Tavu neprātīgu cilvēku, lai dievs piedod manus grēkus! Ķer taču!

—       «Ķer» … — Gerasims ķircina viņu. — Kas par ku- mandieri atradies… Nāktu un ķertu pats, greizais velns … Ko tu stāvi?

—      Ķertu ari, ja būtu iespējams… Vai es ar savu zemo kompleksiju varu stāvēt zem krasta? Tur ir dzeļš!

—     Tas nekas, ka dzeļš … Laidies peldus …

Kumpmuguris novēcina rokas, piepeld klāt Gerasimam un pieķeras pie zariem. Bet, tiklīdz viņš mēģina nostāties uz kājām, tūdaļ iegrimst ar galvu ūdenī un sāk laist burbuļus.

—     Es jau teicu, ka dzeļš! — viņš saka, nikni bolīdams acābolus. — Vai uz kakla lai sēžos tev, ko?

—     Ņem un nostājies uz siekstas… Siekstu daudz, it kā trepes…

Kumpmuguris satausta ar kāju siekstu un, stipri pieķēries uzreiz pie vairākiem zariem, nostājas uz tās. Atguvis līdzsvaru un nostiprinājies jaunajā pozīcijā, viņš saliecas un, pūlēdamies neiekampt mutē ūdeni, sāk taustīties ar labo roku starp siekstām. Stigdama ūdens augos, slīdēdama pa sūnām, kas apklāj siekstas, viņa roka uzduras asām vēža spīlēm…

—     Tevi, ķēmu, vēl tikai vajadzēja! — Ļubims iesaucas un nikni izsviež vēzi krastā.

Beidzot viņa roka satausta Gerasima roku un, slīdēdama lejup pa to, pieskaras kaut kam lipīgam, saltam.

—      Te jau tā ir!… — Ļubims smaida. — Va-arena, velna mātīte … Laid vaļā pirkstus, es viņu tūdaliņ … aiz zaunēm … Pag, negrūsties ar elkoni… Es viņu tūdaliņ .. . tūdaliņ, ļauj tikai saņemt… Tāla, velna mātīte, zem siekstas ielīdusi, nav aiz kā saķert… Nevar tikt līdz galvai… Vēderu vien var ģist… Nospied man uz kakla odu — dzeļ kā traks! Es viņam tūdaliņ … aiz zaunēm … Stumies klāt no sāniem, žmiedz viņu, žmiedz! Tramdi ar pirkstu!

Kumpmuguris, vaigus piepūtis, elpu aizturējis, izbola acis un. kā redzams, bāž jau pirkstus «aiz zaunēm», bet tad notrūkst zari, pie kuriem turas viņa kreisā roka, un vīrs, zaudējis līdzsvaru, — plunkš ūdenī! It kā izbijušies no krasta trauc viļņaini apļi, un kritiena vietā uznirst burbuļi. Kumpmuguris uzpeld un sprauslādams tver zarus.

—      Noslīksi vēl, velns, un man būs par tevi jāatbild! … — Gerasims gārdz. — Lien ārā, ka tevi deviņi! Es pats izvilkšu!

Viņi sāk lamāties… Bet saule cepina un cepina. Ēnas kļūst īsākas un ieraujas pašas sevī kā gliemeža taustekļi ,.. Saules sakarsētā garā zāle sāk izgarot šķebīgu medus smaržu. Drīz jau dienasvidus klāt, bet Gerasims un Ļubims vēl arvien ķepurojas zem kārklu krūmiem.

Gārdzošs bass un salīgs, spiedzošs tenors bez apstājas ārda vasaras dienas klusumu.

—      Velc viņu aiz zaunēm, velc! Pagaidi, es viņu izgrū- dīšu! Kur tu bāz savu lielo dūri? Mēģini ar pirkstu, mūli, nevis ar dūri! Stumies no sāniem! No kreisās puses stu- mies, no kreisās, labajā pusē ir bedre! Citādi pats jods tevi notiesās vakariņās! Velc aiz lūpas!

Atskan pātagas plīkšķis… Pa lēzeno krastu uz ūdeni lēni velkas ganāmpulks, ko dzen gans Jefims. Vecais, nevarīgais vīrs ar vienu aci un greizu muti nāk, galvu nodūris, un skatās sev zem kājām. Pirmās pie ūdens tiek aitas, pēc tām zirgi, pēc zirgiem govis.

—     Pastum no apakšas! — viņš dzird Ļubima balsi. — Pabāz pirkstu! Velns tāds, vai tu esi kurls, vai? Tpi tu!

—      Ko jūs tur, brālīši, velkat? — Jefims sauc.

—     Vēdzeli! Nekādi nav iespējams izvilkt! Zem siekstas palīdusi! Stumies no sāniem! Stumies, stumies!

Jefims kādu brīdi mirkšķina savu aci uz zvejniekiem, tad noauj pastalas, nomet no pleciem kulīti un novelk kreklu. Noraisīt autus nav laika, un viņš, pārmetis krustu, balansēdams ar kalsnajām, tumšajām rokām, kāpj ar visiem autiem ūdenī… Solus piecdesmit viņš iet pa dūņaino dibenu, bet pēc tam metas peldus.

—      Pagaidiet, draudziņi! — viņš sauc. — Pagaidietl Nevelciet bez jēgas, palaidīsiet vaļā! Vajag ar prātu! .. .

Jefims piepulcējas namdariem, un viņi visi trīs, grūstīdami cits citu elkoņiem un ceļgaliem, sēkdami un lādēdamies, gramstās vienā vietā , .. Kumpmuguris Ļubims ierij ūdeni, un atskan ass, drudžains kāss.

—      Kur gans? — krastā dzirdams sauciens. — Jefi-im! Gans! Kur tu esi? Ganāmpulks dārzā! Dzen, dzen ārā no dārza! Dzen! Kur gan viņš ir, tas vecais ļaundaris?

Dzirdamas vīriešu, pēc tam sieviešu balsis … No kungu dārza iznāk kungs Andrejs Andrejičs persiešu rītasvārkos un avīzi rokā . .. Viņš neizpratnē raugās uz to pusi, kur no upes atskan saucieni, tad ātri tipina uz peldētavu .. .

—      Kas te notiek? Ko kliedzat? — viņš stingri noprasa, pamanīdams starp kārklu zariem trīs slapjās zvejnieku galvas. — Ko jūs te darāt?

—     Zi… zivīti ķeram… — murmina Jefims, nepaceldams galvu.

—      Es tev rādīšu zivīli! Ganāmpulks dārzā, bet viņš ķer zivīti! … Kad beidzot peldētava būs gatava, velni? Jau divas dienas strādājat., bet kas padarīts?

—            Bū… būs gatava… — Gerasims gārdz. — Vasara ir gara, pagūsi vel, labdzimtība, nopeldoties . .. Pfrrr … Nekādi netiekam te ar vēdzeli galā … Palīdusi zem siekstas — un nu tikpat kā alā: ne šur, ne tur . . .

—            Vēdzele? — kungs jautā, un viņam acis kļūst spīdīgas. — Nu tad velciet drīzāk laukā!

—            Tu jau dosi pusrublīti. .. Ja pakalposim . .. Varena vēdzele, kā kupča sieva . . . Pusrubli vērta, labdzimtība … par pūlēm … Nespied viņu, Ļubim, nespied, citādi nomocīsi! Cel uz augšu no apakšas! Velc siekstu uz augšu, labo cilvēk… kā būs teikt! Uz augšu, nevis uz leju, nelabais! Netiriniet kājas!

Paiet, piecas minūtes, desmit… Kungs nevar vairs nociesties.

—     Vasilij! — viņš sauc, pagriezies uz muižas pusi.

—     Vaska! Sauciet šurp Vasiliju!

Atskrien kučieris Vasilijs. Viņš kaut ko košļā un smagi elso.

—            Kāp ūdenī, — kungs viņam pavēl, — palīdzi tiem izvilkt vēdzeli… Viņi nevar dabūt laukā vēdzeli!

Vasilijs ātri izģērbjas un kāpj ūdenī.

—             Es tūdaliņ… — viņš murmina. — Kur ir vēdzele? Es tūdaliņ … Mēs to vienā mirklī! Tu varēji gan iet, Jefim! Ko tev, vecam cilvēkam, jaukties tādā padarīšanā! Kur te vēdzele? Es to tūdaliņ … Te tā ir! Ļaujiet vaļu rokām!

—            Kādu vaļu rokām? Paši zinām: vaļu iokām! Bet ņem un izvelc!

—     Vai tad tā var izvilkt? Vajag aiz galvas!

—     Bet galva zem siekstas! Skaidrs kā diena, muļķi!

—      Nu, nemuldi, citādi dabūsi pa ģīmi! Draņķis tāds!

—            Kungs klausās, un jūs tādus vārdus… — Jefims šļupst. — Jūs viņu neizvilksiet, brālīši! Tā varen nadzīgi tur ielīdusi!

—            Pagaidiet, es tūlīt.. . — kungs iesaucas un sāk steidzīgi izģērbties. — Jūs esat četri muļķi un nevarat izvilkt vēdzeli!

Andrejs Andrejičs izģērbies ļauj atdzist miesai un kāpj udenī. Bet arī viņa iejaukšanās nevainagojas panākumiem.

—      Jāaizcērt sieksta! — Ļubims ealu galā nolemj.

—     Gerasim, ej pēc cirvja! Dodiet šurp cirvi!

—            Tikai nenocērtiet sev pirkstus! — nosaka kungs, dzirdēdams zem ūdens cirtienus siekstā. — Jefim, vācies

prom no šejienes! Pagaidiet, es izvilkšu vēdzeli… Jūs jau neprotat…

Sieksta aizcirsta. To mazliet palauž, un Andrejs Antlre- jičs sev par lielu prieku jūt, ka viņa pirksti ieslīd vēdzelei zem žaunām.

—      Es velku laukā, brālīši! Nedrūzmējieties… pagaidiet…. es velku laukā!

Virs ūdens līmeņa parādās liela vēdzeles galva un aiz tās melns, aršīnu garš ķermenis. Vēdzele smagi groza asti un cenšas izrauties.

—      Nebūs nekā.,. Blēņas, mīlā. Esi iekritusi? Ahā!

Visiem sejas iezaigojas saldā smaidā. Kāds brīdis paiet

mēmā apbrīnā.

—      Pamatīga vēdzele! — šļupst Jefims, kasīdams ādu zem lāpstiņām. — Dzi, mārciņu desmit būs…

—      Njā… — kungs piebalso. — Aknas tā vien tric. Viņa uzpūšas no iekšienes. Ak… ak vai!

Vēdzele pēkšņi negaidot strauji sit asti uz augšu, un zvejnieki" dzird skaļu šļakstu… Visi izpleš rokas, bet jau par vēlu: vēdzele ir prom.

ZIRDZISKAIS UZVĀRDS

Atvaļinātajam ģenerālmajoram Buldeje- vain sāpēja zobi. Viņš skaloja muti ar degvīnu, konjaku, lika uz slimā zoba tabakas kvēpus, opiju, terpentīnu, petroleju, iezieda vaigu ar jodu, ausīs viņam bi ja spirtā mērcēta vate, bet tas viss vai nu nepalīdzēja, vai radīja nelabuma sajūtu. Ieradās ārsts. Viņš pabakstīja zobu, parakstīja hinīnu, bet arī tas nelīdzēja. Priekšlikumu izraut slimo zobu ģenerālis noraidīja. Visi mājinieki — sieva, bērni, apkalpotāji, pat pa- vārzēns Petjka — piedāvāja katrs savu līdzekli. Starp citu, Buldejeva muižas pārvaldnieks Ivans Jevsejičs ieradās pie viņa un ieteica ārstēties ar vārdošanu.

—      Te mūsu apriņķī, jūsu ekselence, — viņš teica, — priekš gadiem desmit darbojās akcīznieks Jēkabs Va- silija dēls. Vārdoja zobus — pirmšķirīgi. Dažkārt pagriežas pret logu, pačukst, nospļaujas — un kā ar roku noņem! Tāda vara viņam dota …

—      Kur tad viņš tagad?

—             Kopš viņu atlaida no akcīzes, dzīvo Saratovā pie sievasmātes. Tagad no zobiem vien pārtiek. Kuram tik iesāpas zobs, tas iet pie viņa, meklē glābiņu.,. Pašus saratoviešus pie sevis mājās dziedina, bet, ja no citām pilsētām, tad pa telegrāfu. Sūtiet viņam, ekselence, depešu, ka, sak, tā un tā… dieva kalpam Aleksejam sāp zobi, lūdzu izpestīt. Bet naudu par ārstēšanu aizsūtīsiet pa pastu.

—     Blēņas! Pūš miglu acīs!

—             Bet izmēģiniet, ekselence! Viņš traki kārs uz šņabi, dzīvo nevis ar sievu, bet vācieti, lādēties lādas, bet var sacīt — kungs, kas dara brīnumus!

—            Sūti, Aļoša! — sāka lūgties ģenerāliene. — Tu, re, netici vārdošanai, bet es to esmu izmēģinājusi. Kaut arī netici, bet kāpēc neaizsūtīt? Rokas jau tāpēc nenopūš.

—            Nu labi, — Buldejevs bija ar mieru. — Te jau ne tikai akcīzniekam, pat velnam var aizsūtīt depešu… Ai! Nav ciešams! Nu, kur tavs akcīznieks dzīvo? Kā viņam rakstīt?

Ģenerālis nosēdās pie galda un paņēma rokā spalvu.

—             Viņu Saratovā katrs suns pazīst, — pārvaldnieks iesaucās. — Lūdzu, rakstiet, ekselence, tātad uz Saratovas pilsētu… Viņa labdzimtībai Jēkabam Vasilija dēlam…

Vasilija dēlam…

—     Nu?

—             Vasilija dēlam… Jēkabam Vasilija dēlam… bet uzvārds… Uzvārdu, vei, esmu piemirsis!… Vasilija dēlam Velna būšana… Kā tad bija viņa uzvārds? Nupat, nākdams šurp, zināju… Pagaidiet…

Ivans Jevsejičs pacēla acis uz griestiem un sāka kustināt lūpas. Buldejevs un ģenerāliene nepacietīgi gaidīja.

—     Nu, kas ir? Domā ātrāk!

—            Tūlīt… Vasilija dēlam … Jēkabam Vasilija dēlam … Esmu piemirsis! Un tik vienkāršs uzvārds.,. tāds kā zirdzisks… Ķēvietis? Nē, nav Ķēvietis. Pag… Vai būtu Kumeļš? Nē, nav Kumeļš. Atceros, zirdzisks uzvārds, bet, kāds, — izskrējis no galvas…

—      Kumeļiņš?

—     Tā gan ne. Pag; Zirdziņš… Zirģelis… Dievzirdziņš…

—     Tas jau kukainis, nevis zirgs. Kumelēns?

_ — Nē, nav arī Kumelēns… Zirdzēns… Zirdzenājs… Ērzelnieks… Nav un nav!

—     Nu, kā tad es viņam rakstīšu! Padomāt

—      Tūlīt. Zirdzinieks… Kēvainis,.. īlksinieks…

— Ilksīlis? — iesaucās ģenerāliene.

—             Nepavisam ne. Zirgainis… Nē, tā nav! Esmu piemirsis!

—             Ko tad tu, velns lai parauj, lien ar padomiem, ja esi piemirsis? — ģenerālis noskaitās. — Taisies, ka tiec!

Ivans Jevsejičs lēni izgāja āiā, bet ģenerālis saķēra vaigu un sāka klimst pa istabām.

—            Ak tu kungs! — viņš sūrojās. — Ak tu dievs! Tumšs sametas gar acīm!

Pārvaldnieks izgāja dārzā un, pacēlis acis uz debesīm, centās atcerēties akcīznieka uzvārdu:

—             Kumeļnieks… Kumeļprāts… Kumeļkorlējs … Nē, tā nav! Zirgalis … Zirgabriedis … Zirgēzelis … Ķēve- nis…

Pēc kāda brīža viņu sauca pie kungiem.

—      Vai atcerējies? — ģenerālis jautāja.

—      Nebūt ne, jūsu ekselence.

—      Varbūt Zirgudzenis? Zirgābols? Nē?

Mājā visi vienā laikā sāka gudrot uzvārdus. Pārlūkoja visus zirgu vecumus, visas kārtas un sugas, atcerējās krēpes, nagus, iejūgus… Mājā, dārzā, saimes istabā un virtuvē cilvēki staigāja no viena kakla otrā un, berzēdami pieri, minēja uzvārdu …

Pārvaldnieku atkal un atkal aicināja iekšā.

—      Riksiņš? — viņam jautāja. — Nadziņš? Pakaviņš?

—             Nebū! ne, — ivans Jevsejičs atbildēja un, pacēlis acis uz augšu, skaļi domāja tālāk: — Zirgactiņš… Zirgaste . .. Kumeļnieks … Ķēviņš …

—             Tēt! — sauca no bērnu istabas. — Pinekliņš! Pava- diņš!

Visa māja dūca kā bišu strops, Nepacietīgais, nomocītais ģenerālis bija piesolījis piecus rubļus tam, kas atcerēsies īsto uzvārdu, un Ivanam Jevsejičam visi bariem vien staigāja pakaļ…

—      Sainis! — viņam teica. — Baltiņš! Dāboliņš!

Bet pienāca vakars, un uzvārds tomēr nebija atrasts. Tā arī viņi likās gulēt, nenosūtījuši telegrammu.

Ģenerālis negulēja visu nakti, staigāja no viena kakta otrā un vaidēja… Trijos 110 rīta viņš izgāja no mājas un pieklauvēja pie pārvaldnieka loga.

—      Vai nav Zirglops? — viņš jautāja raudulīgā balsī.

—            Nē, nav Zirglops, jūsu ekselence, — atbildēja Ivans Jevsejičs un, juzdamies vainīgs, nopūtās.

—      Varbūt uzvārds nemaz nav zirdzisks, bet pavisam citāds.

—      Tik- tiešām zirdzisks, jūsu ekselence… Es to pavisam skaidri atceros.

—     Cik tu aizmāršīgs, draudziņ… Man šis uzvārds tagad šķiet dārgāks par visu pasaulē. Gals klāt!

No rīta ģenerālis atkal aizsūtīja pēc ārsta.

—      Lai rauj! — viņš bija nolēmis. — Nav vairs ciešams …

Ārsts ieradās un izrāva slimo zobu. Sāpes tūdaļ mitējās, un ģenerālis nomierinājās. Izdarījis savu darbu un saņēmis, cik nākas, par pūlēm, ārsts iesēdās savā puskarietē un brauca mājās. Aiz vārtiem tīrumā viņš satika Ivanu Jevsejiču… Pārvaldnieks stāvēja ceļa malā un, cieši raudzīdamies sev zem kājām, kaut ko domāja. Spriežot pēc grumbām, kas šķērsoja viņa pieri, un acu izteiksmes, viņa domas bija spriegas, moku pilnas …

—     Lauķis … Seglinieks … — viņš murmināja. — Bēris … Zirgovskis …

—      Ivan Jevsejič! — ārsts viņam uzsauca. — Vai es nevarētu, mīļais, nopirkt no jums kādus piecus pūrus

auzu? Mūsu zemnieki man pārdod auzas, bet aplam nelāgas …

Ivans Jevsejičs truli pavērās ārstā, stulbi pasmaidīja un, neatbildējis ne vārda, rokas sasitis, tik atri metas skriet uz mājas pusi, it kā viņam dzītos pakaļ traks suns.

—      Atcerējos, jūsu ekselence! — viņš līksmi iesaucās svešādā balsī, iedrāzdamies kabinetā pie ģenerāļa. — Atcerējos, lai dievs dod veselību dakterim! Auziņš! Auziņš uzvārdā akcīzniekam! Auziņš, jūsu ekselence. Sūtiet depešu Auziņam!

—      Še tev! — nicīgi iesaucās ģenerālis un piegrūda viņam pie deguna divas pigas. — Man vairs nav vajadzīgs tavs zirdziskais uzvārds! Še tev!

IERĒDŅA NĀVE

Kādā jaukā vakarā ne mazāk jauks ierēdnītis Ivans Dmitričs Cervjakovs sēdēja otrajā rindā un skatījās ar binokli «Kor- neviļas zvanus». Viņš skatījās un jutās kā debesīs. Bet pēkšņi. .. Stāstos bieži gadās šis «bet pēkšņi». Autoriem taisnība: dzīvē tik daudz negaidītu atgadījumu! Bet

pēkšņi viņam saviebās seja, pārgriezās acis, aizspriedās elpa … viņš atrāva no acīm binokli, pieliecās un … apčī!!! Nošķaudījās, kā redzat. Šķaudīt nevienam nekur nav aizliegts. Šķauda kā zemnieki, tā policijmeistari, dažkārt pat siepenpadomnieki. Visi šķauda, Červjakovs ne- mazs nesamulsa, noslaucījās mutautā un kā pieklājīgs cilvēks pavērās visapkārt: vai nav kādu iztraucējis ar savām šķavām? Bet nu bija ko samulst. Viņš pamanīja, ka večuks, kas sēž tam priekšā — pirmajā rindā, cītīgi slauka ar cimdu savu pliko pakausi un kaklu un kaut ko murmina. Večukā Červjakovs pazina civilģenerāli Brizžalovu, kas strādāja satiksmes resorā.

«Esmu viņu apsprauslājis!» Cervjakovam ienāca prātā. «Nav mans priekšnieks, svešs, tomēr neveikli. Jāatvainojas.»

Červjakovs nokāsējās, paliecās uz priekšu un sāka čukstēt ģenerālim ausī:

—     Atvainojiet, ekselence, es jūs apsprauslāju… nevilšus …

—      Nekas, nekas …

—      Dieva dēļ, atvainojiet! Es taču… es tā negribēju!

—      Ak, lūdzu, sēdiet! Ļaujiet klausīties!

Červjakovs samulsa, muļķīgi pasmaidīja un sāka lūkoties uz skatuvi. Viņš lūkojās, bet nejutās vairs kā debesīs. Viņu mocīja nemiers. Starpbrīdī viņš tuvojās Brizža- lovain, mazliet pagrozījās ap to un, pārvarējis kautrību, murmināja:

— Es jūs apsprauslāju, ekselence … Piedodiet… Es taču … nepavisam …

—      Ak, lai paliek… Esmu jau piemirsis, bet jūs vēl arvien to pašu! — ģenerālis iesaucās un nepacietīgi savilka apakšlūpu.

«Stāsta, ka piemirsis, bet skatās tik dzēlīgi,» prātoja Červjakovs, aizdomīgi vērdamies ģenerālī. «Pat runāt nevēlas. Vajadzētu viņam ieskaidrot, ka es nebūt neesmu gribējis… ka tas ir dabas likums, citādi vēl domās, ka esmu gribējis nospļauties. Ja pašlaik neiedomāsies, tad vēlāk iešausies prātā! . ..»

Pārnācis mājās, Červjakovs izstāstīja par savu n«uzvedību sievai. Sieva, kā viņam likās, novērtēja to, kas noticis, ļoti vieglprātīgi; viņa nobijās gan, bet, tiklīdz dabūja zināt, ka Brizžalovs ir «svešs», tūdaļ nomierinājās.

—     Tomēr aizej atvainojies! — viņa teica. — Citādi domās, ka tu neproti sabiedrībā uzvesties!

—      Tā jau ir! Es atvainojos, bet viņš pavisam dīvaini… Neviena prātīga vārda nepateica. Nebija jau arī laika runāt.

Nākošajā dienā Červjakovs uzvilka jauno formas tērpu, apcirpa matus un devās pie Brizžalova izskaidroties… Iegājis ģenerāļa pieņemamā istabā, viņš ieraudzīja tur daudz apmeklētāju un to vidū arī pašu ģenerāli, kas jau bija sācis pieņemt lūgumrakstus. Izprašņājis dažus lūdzējus, ģenerālis pievērsa acis arī Červjakovam.

—     Vakar «Arkādijā», ja atceraties, ekselence, — ierēd- nītis sāka runāt, — es nošķaudījos un… nevilšus apsprauslāju … Atv…

—     Kas par blēņām … Nez ko sadomājis! Ko jums? — ģenerālis pievērsās nākošajam lūdzējam.

«Pat runāt negrib!» nosprieda Červjakovs nobālēdams. «Tātad noskaities… Nē, tā nevar palikt… Es viņam ieskaidrošu…»

Kad ģenerālis beidza runāt ar pēdējo lūdzēju un devās iekšējos apartamentos, Červjakovs paspēra dažus soļus viņam pakaļ un nomurmināja:

—      Ekselence! Ja uzdrošinos traucēt jūsu ekselenci, tad, varu sacīt, tieši aiz nožēlas jūtām!… Tas nebija ar nodomu, jūs paši zināt!

Ģenerālis raudulīgi saviebās un atmeta ar roku.

—     Jūs vienkārši smejaties, cienīts kungs! — viņš noteica, pazuzdams aiz durvīm.

«Kas gan par izsmieklu?» Červjakovs sprieda. «Te nav gluži nekāda izsmiekla! Ģenerālis, bet nevar saprast! Ja tā, neatvainošos vairs šā lielības maisa priekšā! Jods ar viņu! Uzrakstīšu viņam vēstuli, bet nākt vairs nenākšu! Nudien, nenākšu!»

Tā domāja Červjakovs, iedams mājās. Vēstuli viņš ģenerālim neuzrakstīja. Gudroja, gudroja, bet nekādi nevarēja sagudrot, ko rakstīt šai vēstulē. Vajadzēja nākošajā dienā iet pašam izskaidroties.

—      Es biju ieradies vakar traucēt jūsu ekselenci, — viņš sāka murmināt, kad ģenerālis jautājoši pavērās viņā, — nevis tādēļ, lai smietos, kā jums labpatika izteikties. Es atvainojos par to, ka šķaudīdams apsprauslāju.., un nemaz nedomāju smieties. Vai tad es drīkstu smieties? Ja sāksim smieties, tad jau nebūs nekādas cienības … pret personām …

—      Ārā!! — pēkšņi ierēcās ģenerālis, kļūdams zils aiz dusmām un sākdams trīcēt.

—      Ko? — nočukstēja Červjakovs, šausmās vai pamirdams.

—      Arā!! — atkārtoja ģenerālis, piesperdams kāju, Cervjakovam vēderā kaut kas pārtrūka. Nekā neredzēdams, nekā nedzirdēdams, viņš kāpās atpakaļ durvju virzienā, izgāja uz ielas un meimuroja tālāk … Neko vairs neapjaušot, pārnācis mājās, nenovilcis formas tērpu, viņš nogulās uz dīvana un … izlaida garu.

ALBIONAS MEITA

PIE muižnieka Grjabova mājas pieripoja grezna kariete ar kaučuka riepām, resnu kučieri un samta sēdekli. No karietes

steigšus izkāpa apriņķa muižniecības maršals Fjodors An- drejičs Otcovs. Priekšnamā viņam pretim gadījās samiegojies sulainis.

—      Vai kungi mājās? — ciemiņš jautāja.

—     Nebūt nava. Lielmāte ar bērniem aizbrauca viesos, bet lielkungs ar guvernantes mamzeli makšķerē. No paša rita.

Otcovs bridi pastāvēja, padomāja un devās uz upi meklēt Grjabovu. Aizgājis pie upes, viņš atrada muižnieku verstis divas no mājas. Paraudzījies lejup no kraujā krasta un saskatījis Grjabovu, Otcovs smiedamies iespurdzās … Grjabovs, liels, resns vīrs ļoti lielu galvu, sēdējs, smiltīs, pa turku modei parāvis sev apakšā kājas, un makšķerēja. Cepure atgrūsta uz pakauša, kaklasaite noslīdējusi sāņus. Viņam blakus stāvēja izstīdzējusi, kārna an- gliete ar izvelbtām vēža acīm un garu putna degunu, kas drīzāk izskatījās pēc makšķeres āķa nekā pēc deguna. Angliete bija ģērbusies baltā muslīna kleitā, kurai cauri skaidri bija saredzami kalsenie, dzeltenie pleci. Pie zeltītas jostas karājās zelta pulkstentiņš. Arī viņa makšķerēja. Visapkārt kapa klusums. Abi šķita sastinguši tāpat kā upe, kurā rēgojās viņu pludiņi.

—     Vienā galā tārps, otrā — diedelnieks! — Otcovs smiedamies sacīja. — Labdien, Ivan Kuzmič!

—     Ahā … tas esi tu? — Grjabovs jautāja, nenolaizdams acu no upes. — Ak atbrauci?

— Kā redzi… Tu arvien vēl bleņojies! Nav vel apnicis?

—      Velna būšana … Makšķerēju visu dienu kopš agra rīta… Šodien nez kāpēc lāgā neķeras. Neko neesmu izvilcis ne es, ne šis putnu biedēklis. Tupam, tupam, un kaut viena mailīte būtu paraustījusi! Dziedi vai raudi.

—      Nospļaujies. Iesim degvīnu dzert!

—      Pagaidi… Varbūt kaut ko izmakšķerēsim. Pievakarē zivis labāk kožas… Es, brālīt, sēžu te 110 paša rīta! Tik traka garlaicība, ka nevaru nemaz izstāstīt. Jupis mani apsēdis, ka esmu tā pieradis pie makšķerēšanas! Zinu, ka nieki vien ir, bet sēžu! Tupu kā pēdīgais slaists, kā katordznieks, blenžu uz upi kā stulbenis! Vajadzētu doties uz siena pļavu, bet es makšķerēju. Vakar Hapoņ- jevā eminence noturēja dievkalpojumu, bet es nebraucu, notupēju te ar šo sterleti… ar šo velnatu …

—      Bet… tu taču esi gluži jucis? — Otcovs ievaicājās un apmulsis skatījās uz anglieti. — Lamājies dāmas klātbūtnē … un viņu pašu . ..

—      Velns viņu rāvis! Tik un tā ne «bū» ne «bē» krieviski nesaprot. Vai gānu, vai lielu — viņai viss viens pīpis! Paskaties uz viņas degunu! Tā deguna dēļ vien var noģībt! Caurām dienām sēžam blakus — un kaut vienu vārdu! Stāv kā koka dievs un baltām acīm blenž uz upi.

Angliete nožāvājās, uzmauca citu slieku un iemeta makšķeri.

-— Es, brāl, jānudien brīnos! — Grjabovs turpināja. — Muļķadesa, nodzīvojusi Krievijā desmit gadus un kaut vārdu prastu krieviski! . .. Šāds tāds mūsu aristokrātiņš aizbrauc pie angļiem un viens divi iemācās pa viņu modei buldurēt, bet viņi … jupis viņus sazini Paraugies uz viņas degunu! Uz degunu paraugies!

—      Nu rimsties. .. Neērti… Ko tu gāni to sievieti?

—      Tā nav sieviete, tā ir jumprava… Velna izdzimums, droši vien sapņo par līgavaiņiem. Ož pēc kaut kā ietru- nējuša… Es, brālīt, viņu esmu sācis nīst! Vienaldzīgi nevaru paskatīties uz viņu! Tiklīdz palūkojas uz, mani ar savām acu spolēm, tūlīt notrīcu no galvas līdz kājām, it kā elkoni būtu nodauzījis pret margām. Šai arī patīk makšķerēt. Paveries: makšķerē un stāv kā baznīcā! Nicinoši raugās uz visu… Stāv, maita, apzinās, ka viņa ir cilvēks un tātad dabas valdone. Vai zini, kāds viņai vārds: Vilka Čarlzovna Tfaisa! Tfu! … mēli var izmežģīt!

Angliete, sadzirdējusi savu vārdu, lēnītēm pagrieza degunu uz Grjabova pusi un uzmeta viņam nicinošu skatienu. No Grjabova skatiens aizslīdēja uz Otcovu un apšļāca ari viņu ar nicinājumu. To visu viņa darīja klusēdama, pašapzinīgi un gausi.

—       Vai redzēji? — Grjabovs, skaļi smiedamies, vaicāja. — Sak, še jums! Ak tu putnu biedēklis! Tikai bērnu dēļ turu šo tritonu. Nebūtu bērnu, es viņu desmit verstu tuvumā nelaistu savai muižai klāt… Deguns gluži kā vanagam … Un viduklis? Šitā lelle man atgādina garu naglu. Vai zini, ar lielu prieku iedzītu zemē. Pag, pag… Man, šķiet, rausta …

Grjabovs pielēca kājās un cēla makšķeres kātu. Aukla savilkās … Grjabovs parāva vēlreiz, bet āķi nevarēja izvilkt.

—     Aizķēries! — viņš teica un saviebās. — Laikam aiz akmens . . . Velns parāvis . ..

Makšķernieka sejā atspoguļojās ciešanas. Pūzdams elsdams, nemierīgi mīņādamies un lāstus murminādams, viņš raustīja makšķeres auklu. Raustīšana bija veltīga. Grjabovs nobālēja.

—      Žēl pan! Jābrien upē.

—     Liecies nu mierā!

—      Nevar… Pievakarē labi kožas… Lai dievs piedod, nu gan ir ķeza! Būs jālien ūdenī. Neko darīt! Ja tu zinātu, cik traki negribas ģērbties nost! Arī angliete jā- aiztriec … Viņas klātbūtnē izģērbties neveikli. Kā nekā —• tomēr dāma!

Grjabovs nometa cepuri un kaklasaiti.

—      Mis… eee… — viņš uzrunāja anglieti. — Mis Tfaisa! 2e vu pri..Kā lai viņai to pasaku? Kā lai pasaku, !ai viņa sajēgtu? Paklausieties … tur! Ejiet projām tur! Vai dzirdi?

Mis Tfaisa apšļāca Grjabovu ar nicinājumu un nodīca kaut ko caur degunu.

—      Ko-o? Nesaprotat? Ej, kad tev saka, prom no šejienes! Velna stulbene, man jāizģērbjas! Ej tur! Tur!

Grjabovs parāva mis aiz piedurknes, parādīja viņai uz krūmiem un pietupās: sak, ej aiz krūmiem un paslēpies tur… Angliete, enerģiski raukdama uzacis, aši nobēra garu angļu frāzi. Muižnieks iespurdzās aiz smiekliem.

—      Pirmoreiz mūžā dzirdu viņas balsi… Neko teikt, balstiņa ir! Nesaprot! Ko lai iesāku ar viņu?

—     Nospļaujies! Iesim iedzert degvīnu!

1 Je vous pris… — lūdzu jūs (Ir. vai.).

—     Nevar, tagad sāks ķerties… Vakars… Nu, ko tu iesaki man darīt? Ir gan ķeza! Būs jāizģērbjas viņas klātbūtnē ….

Grjabovs nometa svārkus, vesti un apsēdās krasta sērē, lai vilktu nost zābakus.

—      Paklausies, Ivan Kuzmič, — muižniecības maršals skali smējās, pielicis roku pie mutes. — Draugs, tā jau ir zākāšanās, ņirgāšanās.

—     Pati vainīga, ka nesaprot. Ārzemniekiem tas būs par mācību!

_ Grjabovs novilka zābakus, bikses, veļu un jau bija Ādama kostīmā. Otcovs smiedamies sakampa vēderu. No smiešanās un apmulsuma viņš bija piesarcis. Angliete ašāk rauca uzacis un mirkšķināja plakstiņus … Dzeltenajā sejā ieplaiksnījās augstprātīgs, nicinošs smīns.

—     Jāatdzesējas, — Grjabovs sacīja un plaukšķināja sev pa gūžām. — Fjodor Andrejič, lūdzams, pasaki — kādēļ man katru vakaru uz krūtīm izsitumi?

—     Laidies taču drīzāk upē vai aizsedz savu plikumu! Lops!

—     Neliete, kaut vai apmulstu! ■— Grjabovs sacīja, brizdams upē un vairākkārt pārmezdams krustu.

—      Brrr .. . auksts ūdens… Paskaties, kā rauc uzacis! Neiet projām… Uzskata sevi par pārāku! He-he-he… Mūs nemaz neatzīst par cilvēkiem!

Iebridis līdz ceļgaliem ūdenī un izslējis milzīgo augumu, Grjabovs pamirkšķināja ar aci un sacīja:

—     Brālīt, šeit viņai nav nekāda Anglija!

Mis Tfaisa aukstasinīgi uzlika citu slieku, nožāvājās un iemeta makšķeri. Otcovs novērsās. Grjabovs atkabināja aizķērušos āķi, brīdi paplunčājās un sēkdams brida laukā. Pēc brīža viņš jau sēdēja krasta smiltīs un atkal makšķerēja.

RESNAIS UN TIEVAIS

Nikolaja dzelzceļa stacijā satikās divi draugi: viens resns, otrs tievs. Resnais bija tikko stacijā ieturējis pusdienas, un viņa ar taukiem noziestās lūpas laistījās kā gatavi ķirši. No viņa plūda lieresa un ileui d' orange smarža. Bet tievais bija tikko iznācis no vagona un stāvēja, apkrāvies ar čemodāniem, saiņiem un kārbām. No viņa plūda žāvētas gaļas un kafijas biezumu smarža. Viņam aiz muguras bija redzama vāja sieviete ar garu zodu — viņa sieva un izstīdzējis ģimnāzists ar piemiegtu aci — viņa dēls.

—     Porfirij! — iesaucās resnais. Ieraudzījis tievo.

—     Vai tu tas esi? Draudziņ! Cik sen neesam tikušies!

—      Debesu tētīt! — tievais brīnījās. — Miša! Bērnības draugs! Kur tu te gadījies?

Draugi trīsreiz samutējās un vērās viens otrā asaru pilnām acīm. Abi bija patīkami pārsteigti.

—     Mans mīļais! — tievais iesāka pēc mutēšanās. — Tad ta negaidīju! Tad ta pārsteigums! Nu, paskaties jel labi uz mani! Kāds skaistulis bijis, tāds palicis! Tāds pats mīlulītis un frants! Ak tu kungs! Nu, kā tad tev sviežas? Esi bagāts? Precējies? Es jau esmu apprecējies, kā redzi… Tā ir mana sieva Luīze, dzimusi Vancenbaha . .. luterticīga … Un tas ir mans dēls Natanaels, trešās klases skolnieks. Tas, Natan, ir mans bērnības draugs! Kopā mācījāmies ģimnāzijā!

Natanaels mazliet padomāja un noņēma cepuri.

—      Kopā mācījāmies ģimnāzijā! — tievais runāja tālāk. — Atceries, kā tevi saukāja? Tevi saukāja par Hēro- stratu, tāpēc ka tu ar papirosu iededzināji robu skolas grāmatā, bet mani par Efialtu, tāpēc ka man patika nosūdzēt. Ho-ho … Kā jau bērni! Nebaidies, Natan! Nāc tuvāk … Un tā ir mana sieva, dzimusi Vancenbaha … luterticīga.

Natanaels mazliet padomāja un paslēpās tēvam aiz muguras.

—      Nu, kā dzīvo, draugs? — jautāja resnais, sajūsmā vērdamies draugā. — Vai kur kalpo? Esi uzkalpojies?

—      Kalpoju, mans mīļais! Jau otru gadu esmu kolēģijas asesors, un man ir Staņislava ordenis. Alga gan niecīga … nu, bet dievs ar to! Sieva pasniedz mūzikas stundas, un es privāti taisu koka portsigārus. Lieliski port- sigāri! Par rubli gabalā pārdodu. Ja kāds ņem desmit gabalus un vairāk, tam, saproti, nolaidums. Kaut kā kuļamies. Zini, es agrāk strādāju departamentā, bet tagad mani pārcēla šurp par galda priekšnieku tai pašā resorā … Tagad strādāšu te. Nu, un kā tev klājas? Varbūt jau esi valsts padomnieks? Ko?

—     Nē, mans mīļais, ķer augstāk, — resnais teica.

—     Esmu jau uzkalpojies līdz slepenpadomniekam … Man ir divas zvaigznes.

Tievais pēkšņi nobālēja, sastinga, bet drīz vien viņa seja izšķobījās jo platā smaidā; likās, ka no viņa sejas un acīm šķiltos dzirksteles. Pats viņš saruka, satika, sarāvās … Viņa čemodāni, saiņi un kārbas saruka, sarau- cās… Sievas garais zods kļuva vēl garāks. Natanaels izstiepās un aizpogāja visas formas tērpa podziņas..,

—     Es, jūsu ekselence … Ļoti patīkami! Tā sacīt, bērnības draugs — un esat pēkšņi kļuvis par tādu kungu! Hī-hi!

—     Lai nu paliek! — resnais saviebas. — Kādēļ tāds tonis? Mēs esam bērnības draugi — un kas tur ko ievērot dienesta pakāpes!

—      Apžēlojieties… Ko jūs sakāt… — sīkiem smiekliņiem smēja tievais, vēl vairāk sarukdams. — Jūsu ekselences žēlīgā uzmanība … it kā debesu rasa . .. Tas, jūsu ekselence, ir mans dēls Natanaels … tā ir mana sieva Luīze, zināmā mērā luterticīga …

Resnais gribēja kaut ko iebilst, bet tievajam bija sejā tik daudz goddevības, saldmes un bijīga skābuma, ka sle- penpadomniekam kļuva nelabi. Viņš novērsās no tievā un atvadīdamies sniedza tam roku.

Tievais paspieda trīs pirkstus, palocījās ar visu stāvu un sāka smiet kā ķīnietis: «Hi-hi-hi.» Sieva pasmaidīja. Natanaels pievilka kāju un ļāva nokrist zemē cepurei. Visi trīs bija patīkami apstulbuši.

HAMELEONS

Pāri tirgus laukumam iet policijas uzraugs Očumelovs jaunā šinelī, ar sainīti rokā. Viņam nopakaļus soļo ruds goro- dovojs ar sietu, kas līdz malām pilns ar konfiscētām ērkšķogām. Visapkārt klusums … Laukums kā izmiris… Vaļējās veikalu un krogu durvis sērīgi raugās dieva pasaulē kā izsalkušu zvēru rīkles; tām tuvumā nav pat ubagu.

— Ak tu kodīsi, sasodītais? — Očumelovs pēkšņi izdzird. — Puiši, nelaiž viņu! Tagad kost nav atļauts! Turiet! A… ā!

Dzirdami suņa smilksti. Očumelovs palūkojas uz to pusi un redz: no tirgoņa Pičugina malkas noliktavas, lēkdams uz trim kājām un mezdams acis atpakaļ, skrien šurp suns. Tam pakaļ dzenas virs cietinātā katūna kreklā un atpogātā vestē. Viņš skrien tam paka] un, saliecies uz priekšu, nokrīt gar zemi un saķer suni aiz pakaļkājām. Atkal dzirdami suņa smilksti un sauciens: — Nelaiž! — No veikaliem paraugās ārā miegainas sejas, un drīz vien ap malkas noliktavu, tikpat kā no zemes izaudzis, salasīs pūlis.

—     Tā kā nekārtības, jūsu labdzimtība! — gorodovojs saka.

Očumelovs izdara puspagriezienu pa kreisi un soļo uz drūzmas pusi. Viņš redz, ka pie pašiem noliktavas vārtiem stāv jau pieminētais vīrs ar atpogāto vesti un, pacēlis uz augšu labo roku, rāda pūlim asiņainu pirkstu. Viņa iereibuša cilvēka sejā it kā rakstīts: «Gan tu man samaksāsi, blēdi!» — un arī pats pirksts šķiet kā uzvaras zīme. Očumelovs pazīst šai cilvēkā zeltkali Hrjukinu. Pūļa vidū, izpletis priekškājas un viscaur trīcēdams, sēž uz zemes pats trača vaininieks — balts kurtu sugas kucēns smailu purnu un dzeltenu plankumu uz muguras. Viņa asarojošās acīs skumju un šausmu izteiksme.

—     Ko jūs te sapulcējušies? — jautā Očumelovs, spraukdamies iekšā pūlī. — Kāpēc? Kam tu to pirkstu ta?… Kas kliedza?

—      Es eju, jūsu labdzimtība, nevienu neaiztieku… — iesāk Hrjukins, nokāsēdamies dūrē, — malkas pēc pie Mitrija Mitriča — un pēkšņi tas bezkauņa ne aiz šī, ne aiz tā pie pirksta… Jus mani atvainosiet, bet es esmu cilvēks, kam jāstrādā… Darbs man smalks. Lai man samaksā, jo es šo pirkstu varbūt nedēļu nevarēšu kustināt… Tas likumā nav rakstīts, jūsu labdzimtība, ka no kustoņa jācieš… Ja katrs sāks kost, tad labāk nemaz nedzīvot pasaulē …

—      Hm… Labi… — Očumelovs stingri nosaka, klepodams un raustīdams uzacis. — Labi! … Kam tas suns pieder? Es to tā nepametīšu! Es jums parādīšu, kā dot vaļu suņiem! Laiks pievērst uzmanību tamlīdzīgiem kungiem, kas nevēlas pakļauties noteikumiem! Kad viņam, nelietim, uzliks sodu, tad viņš uzreiz zinās, ko nozīmē suns un citi klejojoši kustoņi! Es viņam parādīšu velnu!… Jeldi- rin, — uzraugs pievēršas gorodovojam, — uzzini, kam las suns pieder, un uzraksti protokolu. Bet suns jānogalē. Nekavējoties! Viņš droši vien traks… Kam tas suns pieder, es prasu.

—     Liekas, ģenerālim Zigalovam, — kāds pūlī ierunājas.

—      Ģenerālim Zigalovam? Hm!… Novelc man, Jelcli- rin, mēteli… Traks, kur karsts! Jādomā, būs lietus… Bet to gan es nesaprotu: kā viņš varēja tev iekost? — Očumelovs uzrunā Hrjukinu. — Vai tad viņš var aizsniegt pirkstu? Viņš ir maziņš, bet tu, re, kāds tēvainis! Tu varbūt pirkstu pats uz nagliņas sabakstīji, un tad tev iešāvās prātā ideja kaut ko izspiest. Tu taču… zināmu laužu! Es jūs. velnus, pazīstu!

—      Viņš, jūsu labdzimtība, šim joka pēc ar smēķi purnā, bet šis nav muļķis un iekampj … Aušīgs cilvēks, jūsu labdzimtība!

—      Melo, greizaci! Redzējis neesi, kādēļ tad jāmelo? Viņa labdzimtība ir gudrs kungs un saprot, vai kāds melo vai runā pēc sirdsapziņas kā dieva priekšā… Un, ja es meloju, tad lai miertiesnesis izšķir. Viņam likumā sacīts … Tagad visi vienlīdzīgi… Man pašam brālis žandarmos … ja gribat zināt…

—     Nespriedelēt!

—     Nē, tas nebūs ģenerāļa… — gorodovojs dziļdomīgi iebilst. — Ģenerālim tādu nav. Viņam vairāk putnu suņi…

—     Tu to droši zini?

—      Droši, jūsu labdzimtība…

—      Es pats arī zinu. Ģenerālim ir dārgi sugas suņi, bet šis te — velns zina kas! Ne spalvas, ne izskata… draņ- ķība, vairāk nekas… Un turēt tādu suni?! Kur gan jums prāts? Lai tāds suns patrāpās Pēterburgā vai Maskavā, — vai zināt, kas tad būtu? Tur neskatītos uz likumu, bet vienā mirklī — dziesma ciet! Tu, Hrjukin, esi cietis un šo lietu tā nepamet… Vajag dot mācību! Pēdējais laiks.

—      Bet varbūt tomēr ģenerāļa, — gorodovojs skaļi prāto. — Uz purna nav rakstīts… Nesen viņam tādu redzēju pagalmā.

—     Skaidrs, ka ģenerāļa! — atsaucas balss no pūļa.

—      Hm!… Uzvelc man, brāl Jeldirin, mēteli… Tā kā vējš uzpūta… Jādrebinās… Aizved suni pie ģenerāļa un uzprasi tur. Saki, ka esmu atradis un atsūtījis… Un piekodini, lai nelaiž ārā uz ielas. Tas varbūt dārgs suns, bet, ja katrs cūka bakstīs tam smēķi degunā, tad drīz vien var samaitāt. Suns ir vārīgs radījums … Bet tu, lempi, nolaid roku! Nav ko plātīties ar savu muļķa pirkstu! Pats vainīgsl

—      Tur nāk ģenerāļa pavārs, pavaicāsim viņam… Ei, Prohorl Panāc, mīļais, šurp! Paskaties uz suni… Jūsējais?

—      Ko vēl ne! Tādu mums savu mūžu nav bijis!

—      Tur nav daudz, ko prašņāt, — Očumelovs saka. — Tas ir klaidoņa suns! Nav ko vārdus tērēt… Ja es teicu — klaidonis, tad klaidonis arī ir… Nogalēt, un tas ir viss.

—      Tas nav mūsējais, — Prohors turpina, v- Tas ir ģenerāļa brāļa, kurš nesen atbrauca. Mūsējam kurti nepatīk. Viņa brālim — tam gan,..

—      Vai tad viņa brālītis atbraucis? Vladimirs Ivaničs? — Očumelovs vaicā, un visa viņa seja staro aizgrābtības pilnā smaidā. — Ak tu kungs! Un es nemaz nezināju! Viesoties atbraucis?

—      Kā tad…

—      Ak tu kungs… Noilgojies pēc brālīša… Un es taču nemaz nezināju! Tad tas ir viņa sunītis? Ļoti labi… Ņem to līdzi… Šunelis nekas… Varen nadzīgs… Caps šo aiz pirksta! Ha-ha-ha… Nu, ko tu trīci? Rr… Rr… Sirdās, šķelmis… pigoriņš tāds …

Prohors pasauc suni un iet ar to projām no malkas noliktavas … Pūlis smej par Hrjukinu.

—      Gan es tevi vēl ņemšu uz grauda! — Očumelovs draud viņam un, tīstīdamies šinelī, turpina savu ceļu pa tirgus laukumu.

MASKA

Kādas «x» biedrības klubā tika labdarīgos nolūkos rīkota masku balle vai, kā vietējās jaunkundzes to dēvēja: «balparei».

Pulkstenis bija jau divpadsmit naktī. Daži inteliģenti — skaitā pieci — bez maskām, kuri nedejoja, sēdēja lasītavā pie liela galda un, iegremdējuši degunu un bārdu avīzēs, lasīja, snauduļoja un, pēc galvaspilsētas avīžu vietējā korespondenta, visai liberāla kunga, vārdiem, — «domāja».

No deju zāles plūda šurp «Vijīgās kadriļas» skaņas. Garām durvīm, kājām dobji dipot, traukus šķindinot, traucās sulaiņi. Bet pašā lasītavā valdīja dziļš klusums.

—      Sile, man rādās, būs parocīgāk! — pēkšņi k|uva dzirdama rešņa, dobja, it kā no krāsns šurp plūstoša balss. — Gāžamies iekšā. Nāciet, mīlīši, šurp!

Durvis atvērās, un lasītavā ienāca neliela auguma plecīgs vīrietis kučiera ģērbā ar masku uz sejas un cepuri ar pāva spalvām galvā. Viņam sekoja divas dāmas maskās un sulainis ar paplāti. Uz paplātes bija resnvēdeie liķieia blašķe, kādas trīs pudeles sarkanvīna un dažas glāzes.

—      Nāciet šurp! Te būs arī vēsāks, — vīrietis teica. — Paplāti noliec uz galda … Apsēdieties, meitenes. Ze vū pri a la trimontran! Bet jūs, kungi, pavirzieties tālāk… Nav te ko sēdēt!

Vīrietis salīgojās un ar roku nogāza no galda dažus žurnālus.

—     Noliec šite! Bet jūs, lasitāju kungi, pavirzieties tālāk; tagad nav īstais laiks ne avīzēm, ne politikai… Metiet mieru!

—      Es jūs palūgtu būt mazliet klusākam, — viens no inteliģentiem ierunājās, paskatījies caur brillēm uz vīrieti maskā. — Te ir lasītava, nevis bufete. Te nevar dzert.

—      Kāpēc nevar? Varbūt te grīļojas galds, varbūt te draud iebrukt griesti? Jāsmejas! Bet ko tik daudz runāt! Metiet tās avīzes prom! Drusku palasījāt, un pietiek; jums jau tā gudrības diezgan, ka nesamaitājat acis, bet pats svarīgākais, ka. es negribu, un beigas.

Sulainis uzlika paplāti uz galda un, pārmetis salveti pār elkoni, palika pie durvīm stāvam. Dāmas tūdaļ ķērās pie sarkanvīna.

—      Un tad uzgādās arī tādi prātvēderi, kam avīzes labākas par šiem te dzeramajiem, — ar pāva spalvām pušķotais vīrietis, sev liķieri ieliedams, teica. — Tikai man, cienītie kungi, liekas, ka jūs avīzēm priekšroku dodat vienīgi tāpēc, ka jums nav naudiņas, ar ko iešmo- rēt. Vai nav taisnība, ko? Ha-hā! Viņi lasot! Nu, par ko tad tur raksta? Paklau, jūs, briļļainais kungs! Par kādiem notikumiem jūs lasāt? Ha-hā! Nu beidz taču, beidz! Ko tu āksties? I abāk iedzer!

Ar pāva spalvām pušķotais vīrietis paslējās un izrāva avīzi briļļainajam kungam no rokām. Tas kļuva bāls, pēc tain sarkans uu izbrīnījies paskatījās uz pārējiem inteliģentiem, tie — uz viņu.

—      Jūs aizmirstalies, cienītais kungs! — briļļainais a'7- sviiās dusmās. — Jūs pārvēršat lasītavu par krogu, atļaujaties piedauzīgi uzvesties, raut ārā no rokām avīze;;! Es to necietīšu. Jūs nemaz, cienītais kungs, nezināt, ar ko jums darīšana! Es esmu bankas direktors Zestja- kovs!…

—      Es tev, Zestjakov, uzspļauju! Bet tava avīze, paskat, cik vērta…

Vīrietis pacēla avīzi uz augšu un saplēsa gabalu gabalos.

—      Ko tas nozīmē, kungi? — apstulbušais Zestjakovs murmināja. — Tas nemaz nav aptverams, tas ir… tas pat ir fantastiski…

—      Viņš ir dusmīgs, — vīrietis iesmējās. — Vai! Cik man bail. Man no bailēm trīs stilbi. Tagad, cienītie kungi, dzirdiet! Nopietni sakot, man ar jums nav vairs vēlēšanās turpināt sarunu… Tāpēc ka es te gribu palikt ar meitenēm viens, lai mazliet palustētos, tad nu, lūdzu, nerunājiet man pretim un ejiet visi ārā… Esiet tik laipni! Belebuhina kungs, tu aizvācies ātrāk pie velna! Ko tu rauc purnu? Ja es saku — ej projām, tad ej! Ej žiglāk, citādi — pielūko, ka nedabū vēl pa sprandu!

—      Ko tas nozīmē? — bāriņtiesas kasieris Belebuhins, sarkdams un plecus raustīdams, jautāja… — Man to grūti pat aptvert… Kaut kāds nekauņa ielaužas iekšā… un pēkšņi sāk kaut ko tādu…

—      Uz ko tas vārds «nekauņa» zīmējas, — ar pāva spalvām pušķotais vīrietis pārskaities kliedza un belza ar dūri pa galdu, tā ka glāzes uz paplātes dancoja. — Kam tu to saki? Tu domā, ja es esmu maskā, tad tu vari mani lamāt? Paskat, kāds kašķis! Lasies ārā, tev saka. Bankas direktor, lasies projām ar labu, kamēr āda vēl vesela! Ejiet visi ārā, lai te nebūtu vairs neviena blēža. Vācieties pie velna!

—      To mēs tūlīt redzēsim! — iesaucās Zestjakovs, kam aiz uztraukuma bija aizsvīdušas brilles. — Es jums gan rādīšu! Klau, sauciet šurp kluba pārzini!

Pēc brītiņa no dejošanas aizelsies istabā ienāca neliela auguma rudmatains kluba pārzinis ar gaišzilu lentīti pie svārku atloka.

—     Lūdzu, ejiet ārā! — viņš teica. — Te nav dzeršanai vieta! Esiet tik laipni — uz bufeti!

—     No kurienes tu tāds izsprucis? — vīrietis maskā noprasīja. — Vai tad es tevi saucu?

—     Lūdzu neuzrunāt mani ar «tu», un ejiet, lūdzu, ārā!

—      Paklau, drauģcl: es tev dodu minūti laika… Tā kā tu te skaities pārzinis, kam galvenā teikšana, tad paņem šos jokdarus aiz rokas un aizvadi prorn. Manām meitenēm nepatīk, ja te paliek kāds lieks… Viņas kautrējas, bet es par savu naudu vēlos viņas apskatīt dabiskā izskatā.

—      Šis stulbenis acīmredzot nesajēdz, ka viņš nav ienācis stallī! — Zestjakovs kliedza. — Pasaukt šurp Jevstratu Spiridoniču!

—      Jevstrat Spiridonič! — klubā atskanēja saucieni. — Kur ir Jevstrats Spiridoničs?

Jevstrats Spiridoničs, večuks policista mundierī, bija drīz klāt.

—      Lūdzu, ejiet no šejienes ārā! — savas atbaidīgās acis bolīdams un krāsotās ūsas kustinādams, viņš sēca.

—      Tu nu gan mani nobiedēji! — iesaucās vīrietis maskā un sāka priecīgi smieties. — Vai dieviņ, kā nobiedēji! Ir gan šausmas, dievs sodi. Tādas ūsas kā runcim, bet acis izbolītas … Hi-hi-hī!

—      Lūdzu nespriedelēt! — Jevstrats Spiridoničs skaļi iebrēcās un sāka drebēt. — Ej ārā! Es pavēlēšu tevi aizvest!

Lasītavā sacēlās neiedomājams jandāls. Jevstrats Spiridoničs, sarkans kā vēzis, sizdams kājas pie grīdas, kliedza. Zestjakovs kliedza. Belebuhins kliedza. Kliedza visi inteliģenti, tomēr visas šīs balsis pārkliedza zemais, sulīgais, dobjais maskotā vīrieša bass. Valdīja vispārējs apjukums, dejas pārtrūka, publika plūda no zāles uz lasītavu.

Jevstrats Spiridoničs lielāka svara labad lika paaicināt šurp visus klubā esošos policistus, apsēdās, lai rakstītu protokolu.

—      Raksti, raksti, — cilvēks maskā mudināja, badīdams ar pirkstu tikko uzrakstīto. — Kas nu tagad ar mani, nabadziņu, notiks? Ak, es nelaimīgais! Kāpēc jūs mani, nabaga sērdieni, pazudināt? Ha-hā! Nu, bet tagad? Vai protokols gatavs? Visi parakstījušies? Nu, tad paskatieties! … Viens . .. divi. .. trīs!

Vīrietis piecēlās, izstiepās taisns un norāva masku no acīm. Atsedzis savu apskurbušo seju un pārlaidis visiem skatienu, viņš, priecīgs par radīto efektu, atkrita krēslā un sāka jautri smieties. Bet efekts patiešām bija negaidīts. Visi inteliģenti apjukuši saskatījās un nobālēja, dažs sāka kasīt pakausi. Jevstrats Spiridoničs nokremšļojās kā cilvēks, kas neviļus pastrādājis briesmīgu aplamību.

Visi redzēja, ka dauzoņa ir pašmāju miljonārs, fabrikants, goda pilsoņa nosaukuma mantinieks Pjatigorovs, visiem pazīstams savu skandālu un labdarības dēļ un, kā vietējā presē jau vairākkārt atzīmēts, liels apgaismības draugs.

—     Nu, vai tagad jūs iziesit ārā vai ne? — pēc neilga klusuma brīža Pjatigorovs noprasīja.

Inteliģenti, ne vārdiņa neteikusi, klusēdami uz pirkstgaliem gāja ārā no lasītavas, bet Pjatigorovs aizslēdza no iekšpuses durvis.

—     Tu taču zināji, ka tas ir Pjatigorovs! — Jevstrats Spiridoničs pēc brītiņa, balsi klusinādams, sēca, purinādams aiz pleca sulaini, kas bija lasītavā ienesis dzeramos. — Kāpēc tad klusēji?

—      Neļāva teikt!

—     Neļāva teikt… Kad es tevi, nolādēto, uz kādu mēnesi ietupināšu aiz restēm, tad tu gan zināsi: «neļāva teikt!». Vācies prom! Un jūs, kungi, arīdzan esat labi, — viņš uzrunāja inteliģentus. — Sacēlāt dumpi! Nevarējāt uz minūtēm desmit iziet no lasītavas! Tagad izstrebiet paši to putru! Ek, kungi, kungi… Man tādas lietiņas nepatīk, dieva vārds!

Inteliģenti staigāja pa klubu drūmi, apjukuši, juzdamies vainīgi, viņi sačukstējās, šķiet, nojauzdami, ka nebūs vairs labi. Viņu sievas un meitas, padzirdušas, ka Pjatigorovs «apvainojies» un apskaities, apklusa un sāka posties uz mājām. Dejošana beidzās.

Pulksten divos no lasītavas iznāca Pjatigorovs; viņš bija galīgi piedzēris un streipuļoja. Iegājis zālē, apsēdās līdzās orķestrim un, mūzikai spēlējot, sāka snaust, tad skumji nolieca galvu un iekrācās.

—     Beidziet spēlēt! — policisti meta muzikantiem ar roku. — Cst!… Jegors Niličs aizmidzis…

—     Varbūt pavēlēsit pavadīt uz mājām, Jegor r>Tiiič? — Belebuhins jaulāja, pieliecies miljonāram pie auss.

Pjatigorovs savilka lūpas, it kā gribētu nopūst no vaiga mušu.

—     Varbūt pavēlēsit pavadīt uz mājām, — Belebuhins atkārtoja, — vai likt, lai piebrauc jūsu karieti?

—      Ko? Kas? Tu… ko tu gribi?

—      Pavadīt uz mājām… Laiks čučēt…

—      Gri-ibu uz mā-ā-jām… Pa-a-vadi!

Belebuhins apmierināts smaidīja un pūlējās piecelt kājās Pjatigorovu. Viņam talkā steidzās pārējie inteliģenti un, vēliģi smaidīdami, piecēla goda pilsoņa nosaukuma mantinieku un piesardzīgi vadīja uz karieti.

—      Tā apvest ap stūri veselu kompāniju var tikai īsts aktieris, talants, — līksmi tērgāja Žestjakovs, sēdinādams Pjatigorovu karietē. — Es esmu vārda pilnā nozīmē aizgrābts, Jegor Ņilič! Visu laiku smejos… Ha-hā!… Bet mēs uztraucāmies, raizējāmies! Ha-hā! Vai jūs ticat? Es pat teātri tā nekad neesmu vēl smējies… Varens joks! Man šis neaizmirstamais vakars paliks uz. mūžu atmiņā

Aizvadījuši Pjatigorovu, inteliģenti atplauka un nomierinājās.

—      Viņš man atvadīdamies pasniedza roku, — 2estja- kovs varen apmierināts ierunājās. — Tas nozīmē, ka viss kārtībā, ka nav dusmīgs…

—      Lai dievs dod! — Jevstrats Spiridoničs nopūtās. — Maita, draņķis, tomēr liels labdaris! … Tādu nedrīkst! . ..

MEDNIEKS

KArsts un tveicīgs dienas vidus. Pie debess ne mākonīša… Saules izdedzinātā zāle raugās skumji, bezcerīgi: pat ja uznāktu lietus, tā vairs neatzels… Mežs ir kluss, nekustīgs, tā koku galotnes, liekas, raugās kaut kur un it kā ko gaida.

Gar izcirtumu, slinki gāzelēdamies, velkas uz priekšu gara auguma vīrs šauriem pleciem, gadus četrdesmit vecs, sarkanā kreklā, lāpītās kungu biksēs un lielos zābakos. Viņš velkas pa ceļu. Labajā pusē ir salapojis izcirtums, kreisajā līdz pat apvārsnim aizstiepjas zeltaina, jau ienākušos rudzu jūra… Vīrs ir pietvīcis un nosvīdis. Viņa skaistajā, gaišmatainajā galvā braši uzmesta balta žokejcepurīte ar taisnu nagu — droši vien kāda devīga kundzēna dāvana. Plecā mednieka soma, kurā iebāzts saņurcīts rubeņu gailis. Vīrietis rokās tur divstobreni ar uzvilktiem gaiļiem, viņš ar piemiegtām acīm lūkojas uz savu veco, izkāmējušo suni, kas tam skrien pa priekšu un osta krūmus. Visapkārt tāds klusums, ne skaņas… Visa dzīvā radība ir paslēpusies no karstās saules tveices.

—     Jegor Vlasič! — mednieks pēkšņi saklausa klusu balsi saucam.

Viņš saraujas un, paskatījies apkārt, drūmi sarauc uzacis. Turpat blakus kā no zemes izlīdusi stāv bāla sieva, gadus trīsdesmit veca, ar sirpi rokā. Viņa pūlas viņam ieskatīties acīs un kautri smaida.

—      A, tā esi tu, Pelageja? — mednieks ierunājas, apstādamies un lēni nolaizdams bises gaiļus. — Hm! … Kā tu te gadījies?

—      Te strādā mūsu sādžas sievas, un tad es arī… Esmu strādnieču pulkā, Jegor Vlasič.

—     Hm … — Jegors Vlasičs norūc un lēni iet tālāk.

Pelageja seko. Abi klusēdami pasper pārdesmit soļu.

—      Es jūs sen neesmu redzējusi, Jegor Vlasič… — Pelageja ierunājas, ar acīm maigi glāstīdama mednieka kustošos plecus un lāpstiņas. — Kā toreiz visu svēto dienā ienācāt nodzerties, tā kopš tā laika vairs neesat redzēts… Visu svēto dienā gan uz brītiņu ienācāt, bet arī toreiz sazin kāds… bijāt dzēris. Sākāt lamāties, kauties un pēc tam aizgājāt… Bet es gaidīju, gaidīju, esmu, jūs gaidīdama, izskatījusi acis… Ak, Jegor Vlasič, Jegor Vlasič! Būtu kaut reizīti ienākuši!

—      Ko lai es pie tevis daru?

—      Ko darīt, saprotams, nav, bet varbūt tāpat vien… ir taču mums kopīga dzīve… Būtu paskatījušies, kas un kā… Jūs esat saimnieks… Re, nošāvuši rubeni, Jegor Vlasič! Varbūt jūs apsēstos, atpūstos…

Tā runādama, Pelageja vientiesīgi smaida un skatās uz augšu Jegoram sejā … Vaigs viņai staro laimē…

—     Apsēsties? Lūgtum… — Jegors vienaldzīgi nosaka un izraugās sev vietu starp divām jaunām eglītēm.

—     Nu, ko tu stāvi? Apsēdies tu arī!

Pelageja apsēžas mazliet patālāk, saulē, un, kaunēda- mās par savu prieku, aizliek smaidošajai mutei priekšā plaukstu. Klusējot paiet kāds brīdis.

—      Būtu kaut reizīti ienākuši, — Pelageja klusā balsī atsāk.

—     KāJabad? — Jegors nopūšas, noņemdams savu naga cepurīti un noslaucīdams nosvīdušo pieri piedurknē.

—      Nav nekādas vajadzības. Uz pāris stundām ieiešu, ķēpa vien būs — tu satrauksies, bet palikt visu laiku uz dzīvi sādžā — to es nespēju… Tu zini, ka esmu pie labas dzīves pieradis… Man ir vajadzīga gulta, laba tēja un smalku cilvēku sarunas… man ir vajadzīgas visas ērtī

bas, bet pie tevis sādžā — tikai nabadzība, dūmi un kvēpi. Es tur nespētu p?.būt ne dienu. Ja, piemēram, tiktu izdots tāds likums, ka man katrā ziņā jādzīvo kopā ar tevi, es pielaistu būdai uguni vai padarītu sev galu. Neko darīt, esmu kopš bērnības lutināts.

—     Un kur tad jūs tagadiņ dzīvojat?

—     Pie Dmitrija Ivanoviča, mana kunga, skaitos mednieks. Gādāju viņam medījumus, bet vairāk gan tikai tāpat … viņš mani tur sava prieka labad.

—     Tas, ko jūs sakāt, diezin cik cienījami nav, Jegor Vlasič… Ļaudis to dara aiz dīkas dzīves, bet jums tas ir t uls kā amats … skaitās darbs …

—     To tev, mujķe, nesaprast, — Jegors atbild, sapņaini vērdamies debesīs. — Tas tev jau no dzimšanas svešs, un tu mani ne mūžam nesapratīsi. Tu domā: es esmu vējagrābslis, paklīdis cilvēks, bet tādam, kas ko saprot, esmu labākais šāvējs visā apriņķī. Kungi to zina, un par mani pat žurnālā rakstīts. Medību lietās man nav līdzinieka… Bet, ja es jūsu zemnieka darbu necienu, tad tas nav ne manas vieglprātības, ne augstprātības dēļ. Man jau no bērnības, vai tu to saproti, bez šautenes un bez suņiem nav cita darba bijis. Man atņem šauteni, es ķēros pie makšķeres, atņem makšķeri, tvarstu zivis ar rokām. Bet, ja runa ir par zirgiem, tad tos es pērku un pārdodu, ja vien ķešā turas nauda, skraidu apkārt pa tirgiem, bet, kā tu zini, pietiek zemniekam kļūt par mednieku vai par zirgu mijēju, lai viņš teiktu ardievas arklam. Tas, kas sevī ir sajutis brīvības garu, vairs nekad nespēj no tā šķirties. Gluži tāpat, ja kāds kungs kļuvis par aktieri vai nodevies citām mākslām, tad viņš vairs nav ne kancelejas cilvēks, ne muižturis. Tu esi sieviete, nesaproti, bet to ir vajadzīgs saprast.

—     Es to saprotu, Jegor Vlasič.

—     Droši vien nesaproti, ja esi gatava raudāt…

—     Es… es nemaz neraudu… — Pelageja, aizgriezdamās sānis, saka. — Tas, Jegor Vlasič, ir grēks! Būtu kaut vienu dieniņu palicis kopā ar mani, ar nelaimīgo! Ir jau divpadsmit gadu, kopš skaitos jūsu sieva, bet… bet starp mums nav ne reizīti bijusi mīlestība!… Es… es nemaz neraudu…

—     Mīlestība… — Jegors, roku kasīdams, noņurd. — Mums nekāda mīlestība vispār nevar būt. Ir tikai tas nosaukums, ka mēs abi vīrs un sieva, bet kā tad īstenībā? Es tavās acīs esmu trakulis, tu manās — vienkārša sieva,

kas neko nesaprot. Kas mēs abi par pāri? Es brīvs, lutināts, dīks, bet tu — strādniece, kas staigā vīzēs, dzīvo netīrībā, liec muguru darbā. Par sevi es domāju tā, ka esmu pirmā numura mednieks, bet tu raugies manī ar nožēlu … Kas tad mēs abi par pāri?

—      Bet mēs taču esam salaulāti, Jegor Vlasič! — Pelageja iešpukstas.

—      Ne jau pēc paša gribas… Tu varbūt esi aizmirsusi? Vari pasacīt paldies grāfam Sergejam Pāvličam… un vēl pati sev. Grāfs aiz skaudības, ka es par viņu labāk šauju, mani veselu mēnesi dzirdināja ar vīnu, bet, kad cilvēks ir iedzēris, vipu var ne tikai salaulāt, bet pat parmānīt svešā ticībā. Ņēma un atriebības pēc: mani ar tevi dzērumā saprecināja … Smalku mednieku ar lopu meitu. Tu t< ču redzēji, ka esmu galīgi pilnā, kāpēc pie manis nāci? Tu vairs nebiji dzimtcilvēks, varēji pasacīt: nē! Lopu meitai tā, protams, bija liela laime: kļūt. smalka mednieka sievai, bet vajadzēja padomāt ar galvu. Nu tagad tev jāmokās, jāraud. Grāfam tas joks, bet tev asaras… skrej kaut vai ar galvu mūrī…

Iestājas klusums. Pār izcirtumu pārlaižas trīs mežapīles. Jegors tās vēro un pavada ar acīm tik ilgi, līdz viņas, pārvērtušās par trim tikko saskatāmiem punktiem, tālumā pazudušas aiz meža.

—      No kā tu pārtiec? — viņš jautā, tagad vairs neskatīdamies uz pīlēm, bet uz Pclageju.

—     Tagadiņ eju darbā, bet ziemu ņemu no sērdieņu patversmes bērnu, baroju ar knupīti. Maksā pusotra rubļa mēnesī.

—      Ak tā …

Un atkal klusums. No nepļautās druvas strēmeles atskan klusa dziesma, kas tūdaļ apraujas. Pārlieku tveicīgs, !ai dziedātu…

—      Ļaudis runā, jūs esot Akulinai uzcēluši jaunu māju, — Pelageja ierunājas.

Jegors klusē.

—     Varbūt viņa jums tīkama …

—      Tāds nu ir tev nolemtais liktenis! — mednieks staipīdamies atbild. — Nes vien savu sērdienes krustu! Bet tagad paliec sveika, esmu pārāk ilgi aizrunājies… Man

līdz vakaram jātiek Boltovā …

Jegors pieceļas, izstaipās un uzmet šauteni plecā. Arī Pelageja pieceļas.

— Bet kad jūs atnaksit uz sādžu? — viņa klusa balsi jautā.

Kāds no tā labums? Skaidrā prātā turp nekad ne- ii!Šu, bet no piedzēruša tev maz prieka. Es dzērumā spēju būt Jauns … Ardievu!

—     Ardievu, Jegor Vlasič …

Jegors uzsviež pakausi naģeni un, lūpas šmaukstinot, pasauc suni, tad sāk iet. Pelageja paliek stāvam un lū kojas viņam nopakaļ… Viņa redz tā kustošās plecu lāpstiņas, zēniski nerātno pakausi, laisko, nevērīgo gaitu, un acīs tai ielīst skumjas un maigums. Viņas skatiens slīd pāri vīra kalsnajam, lielajam augumam un to maigi glāsta… Viņš, liekas, sajūt šo skatienu, apstājas un pa skatās atpakaļ.. . Viņš klusē, bet pēc sejas izteiksmes pēc uzrautajiem pleciem Pelageja jūt, ka grib tai kaut ko teikt. Tā bikli pieiet viņam klāt un lūkojas lūdzošām acīm.

—     Se, ņem, — viņš, pagriezies atpakaļ, saka.

Viņš tai sniedz sadriskātu rubli un žigli dodas prom.

—     Ardievu, Jegor Vlasič! — viņa iesaucas, neko nedomādama, paņēmusi rubli.

Viņš soļo prom pa ceļu, kas ir garš un taisns kā iz Hticptu josta . . . Viņa — bāla, nekustīga — stāv stinga ka akmens tēls un ar acīm pavada ikkatru viņa soli. Bet viņa sarkanais krekls mazpamazām saplūst kopā ar melnajām biksēm, soļus vairs nevar izšķirt, suns nav atšķirams no zābakiem. Var samanīt vienīgi naga cepurīti, bet. . . tad Jegors pēkšņi nogriežas pa labi, kur izcirtums, un viņa cepurīte pagaist lapotņu zaļumā.

—     Ardievu, Jegor Vlasič! — Pelageja čukst un pasle- jas pirkstgalos, lai kaut reizi vēl ieraudzītu balto cepurīti.

UNTERS PRIŠIBEJEVS

Unteroficier Prišibejev! Jūs tiekat apvainots, ka šā gada 3. septembrī esat aizskāris ar vārdiem un darbiem uradņiku Ziginu, pagasta vecāko Aļapovu, policistu Jelimovu, pieaicinātos lieciniekus Ivanovu un Gavrilovu un vēl sešus zemniekus, turklāt pirmos trīs esat aizskāris, viņiem izpildot dienesta pienākumus. Vai atzīstaties par vainīgu?

Prišibejevs, unters ar sarauktu un neskūtu seju, nostiepj rokas gar sāniem un atbild piesmakuša, dobjā balsī, nocirzdams ik vārdu, it kā komandēdams:

—      Jūsu augstdzimtība miertiesneša kungs! Tātad pēc visiem likuma punktiem rodas iemesls atestierēt katru apstākli kopsakarībā. Nevis es vainīgs, bet visi pārējie. Tas viss iznāca, lai dievs mielo viņa dvēseli, nedzīva miroņa pēc. Eju trešajā datumā klusi, godīgi ar savu sievu Anfisu, skatos — stāv krastmalā dažādu ļaužu varza. «Ar kādām tiesibām te ļaudis sapulcējušies?» vaicāju. Kāpēc? Vai tad likumā sacīts, lai ļaudis iet barā kā lopi? Es saucu: «Izklīst!» Sāku stumdīt ļaudis, lai iet mājās, pavēlēju, lai policists dod pa kaklu un dzen projām …

—     Atļaujiet, jūs taču neesat ne uradņiks, ne vecākais, — vai tad jūsu pienākums dzīt projām ļaudis?

—      Nē! Nē! — dzirdamas balsis dažādos istabas kaktos. — Nav dzīves viņa dēļ, jūsu augstdzimtība! Piecpadsmit gadus ciešam no viņa! Kā ieradās no dienesta, tā kopš šī laika jābēg vai no ciema laukā. Nomocījis visus!

—     Taisni tā, jūsu augstdzimtība! — saka liecinieks, pagasta vecākais. — Visi sūdzamies. Ar viņu nepavisam nav iespējams sadzīvot! Vai ejam ar svētbildēm, vai notiek kāzas, vai, teiksim, kāds cits gadījums — visur viņš kliedz, brēc, mūžam dibina kārtību. Plēš bērnus aiz ausīm, uzmana sievišķus, lai kas nenotiek, it kā vīratēvs … Nesen staigāja apkārt pa mājām, pavēlēja, lai nedzied dziesmas un nededzina uguni. Nav tāda likuma, viņš saka, ka var dziedāt dziesmas.

—     Pagadiet, jūs vēl paspēsiet nodot liecību, — miertiesnesis iesaucas, — bet tagad lai Prišibejevs turpina. Turpiniet, Prišibejev!

—      Klausos! — unters sēc. — Jūs, augstdzimtība, izsakāties, ka nav mans pienākums dzīt projām ļaudis… Labi… Bet ja notiek nekārtības? Vai tad var pieļaut, ka ļaudis ālējas? Kur gan likumā rakstīts, lai ļaudīm dod vaļu? Es nevaru pieļaut. Ja es tos netriekšu ratā un nebricināšu, kas tad to darīs? Neviens nepazīst īstu kārtību, visā ciemā es viens pats, var sacīt, jūsu augstdzimtība, zinu, kā tikt galā ar vienkāršiem cilvēkiem, un es, jūsu augstdzimtība, varu visu saprast. Es neesmu zemnieks, es esmu unteroficieris, atvaļināts mantzinis. Varšavā kalpojis štābā, bet pēc tam, jums jāzina, kad atvaļinājos, biju ugunsdzēsējos, tad vājas veselības labad aizgāju no ugunsdzēsējiem un nokalpoju divus gadus klasiskajā vīriešu proģimnāzijā par šveicaru… Es zinu visu kārtību. Bet zemnieks ir vienkāršs cilvēks, viņš nekā nesaprot, un viņam jāklausa, ko saku, — viņa paša labā. Ņemsim, piemēram, šo pašu gadījumu … Es izklīdinu ļaudis, bet krastmalā smiltis guļ noslīkuša cilvēka līķis. Uz kāda pamata gan, vaicāju, tas te guļ? Vai tā ir kārtība? Ko dara uradņiks? Kāpēc, saku, tu, uradņik, neziņo priekšniecībai? Varbūt šis noslīkušais nelaiķis pats noslīcis, bet varbūt te ož pēc Sibīrijas? Varbūt tā ir krimināla slepkavība… Bet uradņiks Zigins neceļ ne ausu, tikai kūpina smēķi. «Kas tas jums par tādu rīkotāju?» viņš saka. «Kur gan,» viņš saka, «jums tāds radies? Vai gan mēs bez šā,» viņš saka, «nezinām, kā izturēties?» Tad jau, saku, tu nezini, nejēga tāds, ja stāvi te ne čiku, ne grabu. «Es,» viņš saka, «vēl vakar ziņoju iecirkņa priekšniekam.» Kāpēc gan, es jautāju, iecirkņa priekšniekam? Uz kāda punkta pamata? Vai gan tādās lietās kā noslīkušie vai pakārušies un tā joprojām — vai tādās lietās var ko policijas priekšnieks! Tā, saku, ir krimināla, civila lieta… Te, saku, drīzāk jāsūta statete izmeklēšanas tiesneša kungam un tiesnešiem. Un vispirmām kārtām tev, saku, jāsaraksta akts un jānosūta miertiesneša kungam. Bet viņš, uradņiks, tikai klausās un smej. Un zemnieki tāpat. Visi smējās, jūsu augstdzimtība. Ar zvērestu varu apliecināt. Rau, tas smējās un tas, un Žigins smējās. Ko, saku, ņirdzat zobus? Bet uradņiks saka: «Miertiesnesim,» viņš saka, «tādas lietas nav iztiesājamas.» No šiem vārdiem man pat karsts pārskrēja pār kauliem. Uradņik, tu taču tā teici? — unters pievēršas uradņikam Ziginam.

—     Teicu.

—      Visi dzirdēja, ka tu tā teici, visiem vienkāršiem cilvēkiem klātesot: «Miertiesnesim tādas lietas nav iztiesājamas.» Visi dzirdēja, ka tu tā teici… Man, jūsu augstdzimtība, pārskrēja karsts pār kauliem, es pat sadrūvē- jos. Atkārto, saku, atkārto, pagāns tāds, — ko tu teici! Viņš atkal tos pašus vārdus… Es viņam klāt. Kā gan tu, saku, vari tā izteikties par miertiesneša kungu? Vai tu, policijas uradņik, sacelies pret valdību? Ko? Vai tu, sdku, maz zini,, ka miertiesneša kungs, ja grib, var tevi p'T tādiem vārdiem nodot guberņas žandarmērijas pārvaldei tavas neuzticamās rīcības dēļ? Vai tu maz zini, saku, kur par tādiem politiskiem vārdiem tevi var aiztriekt miertiesneša kungs? Bet vecākais saka: «Miertiesnesis,» viņš saka, «ārpus savas varas robežām nekā nevar. Viņam iztiesājamas tikai sīkas lietas.» Taisni ta teica, visi dzirdēja… Kā gan tu, saku, drīksti niecināt varu? Nu, saku, nejoko ar mani, nebūs labi, brāl! Dažkārt Varšavā vai arī tad, kad biju par šveicaru klasiskajā vīriešu proģimnāzijā, tiklīdz dzirdu tādus nepiedienīgus vārdus, tūdaļ skatos uz ielu, vai nav redzams žandarms. «Nāc šurp,» saku, «kavalier,» un ziņoju viņam visu. Bet kam teiksi te, uz laukiem?… Mani pārņēma niknums. Sirds kāpj pa muti laukā, ka cilvēki tagad iestiguši patvaļā un nepaklausība, es atvēzēju roku un… protams, ne jau stipri, bet tā kārtīgi, vieglītiņām, lai neuzdrošinās teikt tādus vārdus par jūsu augstdzimtību … Vecāko sāka aizstāvēt uradņiks. Es, tā teikt, ari uradņikam… Un tad gāja vaļā… Iekarsu, jūsu augstdzimtība, nu, nevar jau gluži ta, bez kaušanās. Ja negāzīs muļķa cilvēkam, būs grēks uz tavas paša dvēseles. It sevišķi, ja par taisnu lietu… ja notiek nekārtības.

—     Atļaujiet! Nekārtības jāredz citiem. 5im nolūkam ir uradņiks, vecākais policists…

—      Uradņiks nevar visu redzēt, un uradņiks arī nesaprot to, ko es saprotu …

—     Bet apjēdziet jel, ka tā nav jūsu darīšana!

—      Ko? Kā tad ne? Dīvaini… Cilvēki ālējas — un tā nav mana darīšana? Man viņus slavēt, vai? Viņi, rau, sūdzas jums, ka es aizliedzot dziedāt dziesmas… Bet kāds labums gan no dziesmām? Vajadzētu darit ko prātīgu, bet viņi dzied… Un arī ieņēmušies modi sēdēt vakaros ar uguni. Jāliekas gulēt, bet viņiem runas un smiekli. Man pierakstīts!

—     Kas jums pierakstīts?

—     Kuri sēž ar uguni.

Prišibejevs izņem 110 kabatas taukainu papīriņu, uzliek brilles un lasa:

—      Zemnieki, kas sēž vakaros ar uguni: Ivans Proho- rovs, Sava Mikiforovs, Pjotrs Petrovs, ZaldāteneSustrova, atraitne, dzīvo netiklā nelikumībā ar Semjonu Kislovu. Ignats Sverčoks nodarbojas ar burvestībām, un viņa sieva Mavra ir ragana, iet pa naktīm slaukt citu govis.

—     Pietiek! — iesaucas tiesnesis un sāk nopratināt lieciniekus.

Unters Prišibejevs uzbīda brilles uz pieres un izbrīnā raugās miertiesnesī, kas acīmredzot nav viņa pusē. Viņa izvalbītās acis zib, deguns kļūst koši sarkans. Viņš raugās miertiesnesī, lieciniekos un nepavisam nevar saprast, kāpēc miertiesnesis tik satraukts un kāpēc visos istabas kaklos atskan gan čalas, gan aizturēti smiekli. Viņam nav saprotams ari spriedums — mēnesi arestā!

—     Par ko?! — viņš jautā, neizpratnē izplezdams rokas. — Uz kāda punkta pamata?

Un viņam skaidrs, ka pasaule pārvērtusies un ka nepavisam vairs nav iespējams dzīvot zern saules. Drūmas, skaudras domas pārņem viņu. Bet, iedams ārā no istabas un ieraudzīdams zemniekus, kas drūzmējas barā un kaut ko runā, viņš pa paradumam, no kā vairs netiek vajā, nostiepj rokas gar sāniem un kliedz piesmakušā, niknā balsī:

—     Ļauži, izklīst! Nepulcēties! Mājās!

BĒDA

Virpotājs Grigorijs Petrovs, kas sen tiek daudzināts par varenu meistaru un vienlaikus par pašu delverīgāko vīrišķi visā Galčinas pagastā, ved savu saslimušo veču uz zemstes slimnīcu. Braucamas verstis trīsdesmit, bet ce]š ir briesmīgs, tādu nepieveiks ne kroņa pastnieks, kur nu vēl tāds guļava kā virpotājs Grigorijs. Tieši seja triecas griezīgs, salts vējš. Kur vien skaties, gaisā visapkārt veseliem mākoņiem virmo sniegpārslas, tā ka nevar ne saprast, vai sniegs nāk no debesīm vai no zemes. Sniega dūmakā nav īedzams ne lauks, ne telegrāfa stabi, ne mežs, un, kad Grigorijam uzklūp īpaši stiprs vēja brāziens, tad nevar saskatīt pat loku. Vecā, slābā ķēvele tik tikko velkas. Spēka tai tik vien pietiek, lai izvilktu kājas no dziļā sniega un pamētātu galvu. Virpotājs steidzas. Uz bukas sēdēdams, viņš nemierīgi trinas un ik pa brīdim uzdod ķēvei pa muguru.

— Neraudi vis, Matrjona… — viņš murmuļo. — Pacieties maķenīt. Dievs dos, nobrauksim slimnīcā, un tev uz tām pēdām, sacīt… Pāvels Ivaničs iedos pilienus vai liks nolaist, asinis, vai varbūt viņa žēlsirdībai labpatiks tevi parīvēt ar kādu spirtiņu, tas tev… sacīt, atvilks sāpi no sāna. Pāvels Ivaničs pacentīsies… Pakliegs, kāju piecirtīs, bet pacentīsies gan… Labs kungs, laipnīgs, lai dievs dod viņam veselību… Kolīdz piebrauksim, tā vis- papriekšu izskries no sava korteļa un sāks lamāties. «Kā? Kāpēc tā?» uzbrēks. «Kāpēc nebrauci laikā? Vai es kāds suns esmu, ka man augu dienu arjums, sātaniem, jānoņemas? Kāpēc 110 rīta neatbrauci? Arā! Lai ne smakas no tevis nepaliktu. Brauc rit!» Bet es viņam sacīšu: «Dakter- kungs! Pāvel Ivanič! Jūsu augstlabdzimtiba!» Tak kusti tu, maita, kaut tu izputētu! Nū!

Virpotājs plītē ķēveli un, uz veču neskatīdamies, purpina atkal savu:

— «Jūsu augstlabdzimtiba! Jānudien, kā dieva priekšā… pie krusta zīmes zvēru — izbraucu ar mazu gaismiņu. Kā tad te lai tiek laikā, ja dievs kungs… dievmāte… apskaities un uzsūtījis tādu puteni? Paši, lūg- tum, redzat… Dižciltīgs zirgs, ij tas nepavilks, bet. man — paši, lūgtum, redzat — nevis zirgs, bet tīrais kauns!» Tak Pāvels īvaničs sabožas un uzbļauj: «Pazīstam jūs! Aizbildinājumu allažiņ atradīsiet! īpaši tu, Griška! Sen jau tevi pazīstu! Gan jau pa ceļam reizes piecas krogā iegriezies!» Bet es viņam atbildu: «Jūsu augstlabdzimtiba! Vait es kāds ļaundaris vai bezdievis? Veča taisās stāties dieva priekšā, nupat mirst nost, bet es dauzīšos pa krogiem! Apžēlojieties, ko jūs runājat! Kaut tie izputējuši, visi tie krogi!» Tad Pāvels Ivaničs liks tevi ienest slimnīcā. Bet es viņam pie kājām… «Pāvel Ivanič! Jūsu augstlabdzimtiba! Pateicamies jums vispadevīgi! Piedodiet mums, muļķiem un grēciniekiem, neņemiet ļaunā mums, prastiem ļautiņiem! Mūs vajadzētu triekt ratā, bet jūs žēlīgā prātā nopūlaties ar mums, kājiņas sniegā sabrienat!» Bet Pāvels Ivaničs pavērsies tādam acīm, kā uzgāzt gribēdams, un sacīs: «Ko te vārties pie kājām, būtu labāk beidzis šņabi lakt un pažēlojis veču. Pēriena tev vajag!» — «Patiesi, pēriena vajag, dievs bodi, vajag! Bet kā lai nekrītam pie kājām, ja jūs esat mūsu labdaris, tikpat kā miesīgs tēvs, Jūsu augstlabdzimtība! No tiesas saku… kā dieva priekšā… piespļaujiet man acis, ja piemānīšu, — kolīdz mana Matrjona, sacīt, atlabs, koiīdz būs atkal, sacīt, uz strīpas, tad darīšu visu, ko jums labpatiks pavēlēt, darīšu visu jūsu žēlastības labad! Etvijiņu no Karēlijas bērza, ja vēlaties… krokela bumbas, ķegļus varu izvirpot uz mata kā ārzemju… visu izdarīšu jūsu labad! Ne kapeikas neprasīšu! Maskavā par tādu etvijiņu uzprasītu četrus rubļus, bet es ne kapeikas.» Dakteris sāks smieties un sacīs: «Nu, labi, labi… Esmu aizkustināts! 2ēl tikai, ka esi žūpa…» Es, bračiņ, zinu, kā ar kungiem jāapietas. Nav tāda kunga, ar kuru es nemācētu aprunāties. Lai tik nu dievs dod, ka no ceļa nenomuldamies. Tu re, kā putina! Visas acis pilnas.

Un virpotājs nebeidz vien murmuļot. Mēli viņš kulsta nedomādams, lai kaut mazdrusciņ atvieglotu smago sirdi. Vārdu uz mēles ir daudz, bet domu un jautājumu galvā vēl vairāk. Bēda virpotājam bija uzkritusi piepeši — nebaidīta, nedomāta, un tagad viņš nekādi nespēj atgūties, nomierināties un apsvērt. Līdz šim viņš bija dzīvojis bezrūpīgi, tādā kā skurbā pusnernaņā, nezinādams ne bēdu, ne prieka, un nu uzreiz jūt sirdī negantu sāpi. Bezbēdīgais slaists un krogabrālis ne no šā, ne no tā bija kļuvis par nevaļīgu, raižu māktu cilvēku, kuram jāsteidzas un pat jācīnās ar dabu.

Virpotājs atceras, ka bēda bija iesākusies vakarvakarā. Kad viņš, kā parasti būdams kunga dūšā, bija pārnācis mājās un pēc iesīkstējuša paraduma sācis šķendēties un vicināt dūres, tad veča uz savu ārdoņu bija pavērusies tādām acīm, kādām nekad agrāk nebija skatījusies. Parasti viņas vecišķās acis raudzījās ar lēnīgu mocekles skatienu, kā raugās suņi, ko bieži sit un slikti baro, bet tagad veča lūkojās bardzīgi un stingi, kā lūkojas ikonās zīmētie svētie vai mirēji. Ar šim dīvainajām, nelāgajām acīm ari iesākās bēda. Galvu zaudējušais virpotājs no kaimiņa izlūdzās zirģeli un nu ved veču uz slimnīcu, cerēdams, ka Pāvels Ivaničs ar pulveriem un ziedēm atdos vecas acīm agrāko skatienu.

—      Tu nu, Matrjona, vei še… — viņš murmuļo. — Ja Pāvels Ivaničs prasīs, vai neesmu tevi sitis, tad saki: nebūt ne! Bet es tevi vairs nesitīšu. Dieva, vārds. Vai tad es te vi aiz ļauna prāta situ? Tāpat vien situ, ne par šo, ne par to. Es tevi žēloju. Citam būtu maza bēda, bet es, redz, vedu… pūlos. Putina, tad ta putina! Debesu tētīt, lai notiek tavs prāts! Lai tik nu dievs dod, ka no ceļa ne- nomaldāmies… Vai sāns sāp, ko? Matrjona, kam tu nerunā? Es tev prasu: vai sāns sāp?

Viņam rādās ērmoti, ka večai uz sejas sniegs nekūst, ērmoti, ka pati seja tā savādi izstiepusies un izskatās palsena un pelēki vaskaina, stingra un nopietna.

—      Ir gan muļķe! — virpotājs bubina. — Es tev no skaidras sirds, kā dieva priekšā… bet tu… šitentā… ir gan muļķe! Ņemšu, vei, un nevedīšu pie Pāvela Iva- niča!

Virpotājs atlaiž grožus un nogrimst domās. Atskatīties uz veču viņš nejaudā: baismi! Kaut ko viņai pavaicāt un nesaņemt atbildi arī ir baismi. Beidzot, lai darītu galu neziņai, viņš neatskatīdamies sameklē večas salto roku. Paceltā roka Jengani atkrīt atpakaļ.

—     Tātad nomirusi. Šitādu numuru!

Un virpotājs raud. Ne tik daudz aiz žēluma, cik aiz sarūgtinājuma. Viņš domā: cik ātri šajā pasaulē viss notiek! Nebija viņa bēda par lāgu vēl sākusies, te jau viss cauri. Nebija vēl par lāgu ar veču padzīvojis, izrunājies, pažēlojis viņu, te viņa jau nomirusi. Četrdesmit gadu ar veču nodzīvojis, bet šie četrdesmit gadi pagājuši kā miglā. Žūpojot, kaujoties, trūkumu ciešot, viņš dzīvi nemaz nav manījis. Un, kā par spīti, veča nomirusi tieši tobrīd, kad viņš bija jutis, ka to žēlo, ka nevar bez tās dzīvot un ir tās priekšā gauži vainīgs.

—      Bet viņa tak staigāja ubagodama! — virpotājs iedomā. — Pats sūtīju viņu lūgties no cilvēkiem maizi, šitādu numuru! Viņai, muļķei, vajadzēja vēl gadu desmit padzīvot, bet nu laikam domā, ka es par tiesu tāds esmu. Svētā dievmāte, kur tad es, pie joda, tagad braucu? Ko nu vairs ārstēs, nu ir jāapbedī. Griez apkārt!

Virpotājs pagriež atpakaļ un no visa spoka plītē zir- ģeli. Ar katru stundu ceļš top aizvien smagāks. Tagad loku nemaz vairs neredz. Šad tad ragavas uzbrauc jaunai eglītei, kaut kas tumšs noskrāpē virpotājam roku, nozib gar acīm, un tad atkal visapkārt, cik tālu skatiens sniedz, ir balts virpulis.

«Kaut varētu sākt dzīvi no jauna…» virpotājs domā.

Viņš atceras, ka pirms gadiem četrdesmit Matrjona bija jauna, skaista, līksma, bagātā sētā izaugusi. Viņam Matrjonu par sievu atdeva, amatnieka stāvokļa iekārdināti. Bija viss, kas vajadzīgs, lai jaunie dzīvotu labi, bet nelaime tā, ka virpotājs, kā pēc kāzām sadzēries un nolicies uz krāsns gulēt, tā arī līdz šai dienai it kā nebūtu pamodies. Kāzas viņš atceras, bet, kas bija pēc kāzām, — sit vai nost, nekā neatceras, zina tikai to, ka ir dzēris, gulējis, kāvies. Tā arī aizgājuši pazušanā četrdesmit gadi.

Baltie sniega mākuļi mazpamazām kļūst pelēcīgi. Iestājas krēsla.

—      Kur tad es braucu? — virpotājs piepeši apķeras. — Bērēt vajag, bet es uz slimnīcu… Tīri kā apdullis!

Virpotājs atkal pagriež atpakaļ un atkal zvetē ķēvi. Ķevele saņem visus spēkus un sprauslodama tek sīkiem rikšiem. Virpotājs brīdi pa brīdim uzlaiž tai pa muguru… Kagavās dzirdama tāda kā klaudzoņa, un viņš nemaz neatskatīdamies zina, ka tur nelaiķes galva dauzās pret ragavām. Bet debesis tikai tumst un tumst, vējš metas saitāks un skaudrāks …

«Ja varētu sākt dzīvi no jauna…» virpotājs domā. «Iegādātu jaunus rīkus, pieņemtu pasūtījumus… naudu atdotu večai… jā!»

Un nu viņš palaiž vaļā grožus. Grābstās pēc tiem, grib pacelt un nekādi nevar, rokas neklausa…

«Viena alga…» viņš domā. «Zirgs aizies pats, ceļu zina. Labi būtu tagad pagulēt… Komet tur būs bērēšana vai dvēseles aizlūgums, būtu labi atlaisties.»

Virpotājs aizdara acis un snauž. Pēc brītiņa mana, ka zirgs ir apstājies. Viņš atpleš acis un redz priekšā kaut ko tumšu, kā mājeli, kā stirpu…

Vajadzētu izkāpt no ragavām un izdibināt, kas tur īsti ir, taču visu augumu pārņēmis tāds laiskums, ka vieglāk ir nosalt nekā izkustēt no vietas… Un virpotājs bez- lūpīgi aizmieg.

Viņš atmostas lielā istabā ar krāsotām sienām. Pa logiem plūst iekšā spoža saules gaisma. Virpotājs redz sev apkārt ļaudis un vispirmām kārtām vēlas pierādīt, ka ir solīds cilvēks, kas sajēdz, kā jāuzvedas.

—     Dvēseles aizlūgumu, mīļie, večai vajadzētu! — viņš runā. — Cienīgtēvam vajadzētu pasacīt…

—     Labi jau, labi! Guli vien! •— kāda balss viņu pārtrauc.

—     Cienkungs! Pāvel Ivanič! — virpotājs brīnās, redzēdams pie gultas ārstu. — Augstlabdzimtiba! Labdari!

Viņš grasās lēkt augšā un krist medicīnai pie kājām, taču jūt, ka neklausa ne rokas, ne kājas.

—     Jusu augstdzimtība! Kur tacl manas kājas? Kur rokas?

—     Rokām un kajam saki ardievas… Nosaldēji! Nu, nu… kas tad nu par raudāšanu? Padzīvojis esi — un pateic paldies dievam! Savus sešus desmitus jau būsi nodzīvojis — pietiks!

—     Bēda!… Jūsu augstdzimtība, bēda tak! Piedodiet žēlīgi! Vēl gadiņus piecus sešus…

—     Kālab?

—     Zirgs tak cita, vajag atdot… Veču apbērēt… Cik ātri šajā pasaulē viss notiek! Jūsu augstdzimtība! Pāvel

Ivaničl Vislabāko etvijiņu no Karēlijas bērza! Kroket- bumbiņu izvirpošu…

Dakteris atmet ar roku un iet projām. Virpotājam — dzīve galā!

SIRDS SMELDZ

Kam lai izstāstu savu bēdu?…

Vakara mijkrēslis. Lielas slapja sniega pārslas laiski vērpjas ap tikko iedegtajām laternām un plānā, mīkstā kārtiņā klājas pāri jumtiem, zirgu mugurām, pleciem, cepurēm. Ormanis Jonass Potapovs ir visgarām apsnidzis balts kā rēgs. Sagumis tik zemu, cik zemu vien spēj sagumt dzīvs cilvēks, viņš nekustīgi sēž uz bukas. Ja viņam pāri nogrūtu vesela kupena, arī tad viņš laikam neattaptos nokratīt sniegu… Viņa zirģelis stāv arīdzan balts un nekustīgs. Ar savu nekustību, stūrainajām formām un stīvajām, lempīgajām kājām pat tuvumā tas atgādina piparkūku zirdziņu, ko pārdod par kapeiku gabalā. Liekas, zirgs iegrimis pārdomās. Tam, kas šķirts no arkla, no pierastajām pelēksnējem ainavām un iemests šeit, šajā baiso uguņu, nebeidzamās dārdoņas un ņudzošajā cilvēku burzgulī, ir jādomā gribot negribot…

Jonass un viņa zirģelis sen nīkst bezdarbībā. Abi izbraukuši no mājam jau priekšpusdienā, bet pasažieru vēl aizvien kā nav, tā nav. Un tagad pilsēta grimst vakara dūmakā. Pāri laternu bālajai gaismai iemirdzas spilgtākas ugunis, un ielas kņada kļūst skaļāka.

—     Orman, uz Viborgas pusi! — Jonass izdzird. — Orman!

Jonass satrūkstas un caur sniegpārslām apķepušajām skropstām ierauga mētelī ģērbušos karavīru ar kapuci galvā.

—     Uz Viborgas pusi! — karavīrs atkārto. — Tu guli, vai? Uz Viborgas pusi!

Par piekrišanas zīmi Jonass sarausta grožus, un no zirga muguras un paša pleciem uzreiz nobirst, sniega lēkšķes … Karavīrs iesēžas kamanās. Ormanis šmakstina lūpām, izstiepj kaklu kā gulbis, saslienas un— vairāk aiz ieraduma nekā vajadzības — novicina pātagu. Arī zirģe- lis izstiepj kaklu un, ldamzādams ar lempīgajām kājām, sāk nedroši kustēt uz priekšu…

—            Kur lieni, nešķīsteni  — Jonass tūlīt dzird saucienus no tumšās masas, kas viļņojas šurp un turp. — Kāds velns tevi trenc? Turries pa labi!

—            Tu neproti braukt! Turies pa labi! — dusmojas karavīrs.

Lamājas karietes kučieris, no piedurknes purina sniegu, un nikni skatās garāmgājējs, kas, skrienot pāri ceļam, ar plecu uzgrūdies zirģeļa purnam. .Jonass grozās uz bukas, sēdēdams kā uz adatām, nervozi rausta elkoņus un apstulbis bola acis, itin kā nesaprazdams, kur atrodas un kāpēc šeit nokļuvis.

—     Visi ir nelieši caur un cauri! — zobojas karavīrs.

—     Tā vien dziras ar tevi saskrieties vai pakļūt zirgam zem kājām. Taisni kā sazvērējušies.

Jonass atskatās uz pasažieri un kustina lūpas. Redzams, viņš grib kaut ko teikt, taču no rīkles laužas vienīgi sē- c ieni.

—      Ko? — karavīrs vaicā.

Jonass sašķoba lūpas smaidā un it kā ar aizsprūdušu rīkli nosēc:

—      Bet man, kungs, tā teikt… šonedēļ dēls nomira.

—     Hm!… Un no kā tad viņš nomira?

Jonass ar visu augumu pagriežas pret pasažieri un i aka:

—            Kas to lai zina! Jādomā, ka no karsoņa… Trīs dienas sagulēja slimnīcā un nomira… Dieva griba.

—     Nebrauc virsū, velns tāds! — tumsā atskan balss.

—     Akls esi, vai, vecais ķēms? Paņem acis pirkstos!

—            Brauc, brauc… — saka pasažieris. — Sitā mēs pat ] dz ritam netiksim galā. Paskubini zirgu!

Ormanis atkal izstiepj kaklu, saslienas un ar smagnēju grāciju pavicina pātagu. Pēc tam viņš vairākas reizes atskatās uz pasažieri, taču tas ir aizvēris acis un, redzams, nav noskaņots uz klausīšanos. Izsēdinājis to Viborgas pusē, viņš nostājas pie traktiera, sagumst uz bukas un at- I al nekustīgi sēž… Slapjais sniegs atkal balsina viņu un \ ;ņa zirģeli. Paiet stunda, pēc tam otra …

Pa ietvi, skaļi klaudzinādami galošām un strīdēdamies, i āk trīs jauni cilvēki: divi no viņiem ir slaiki un kalsni, trešais — mazs un kuprains.

—             Orman, līdz Policijas tiltam! — pļcrkstošā balsī uzsauc kuprītis. — Visus trīs… par divdesmit kapeikām!

Jonass sarausta grožus un šmakstina lupām. Divdesmit kapeikas ir smiekla nauda, bet ne jau nauda viņam prātā… Vai tur rublis vai pieckapiķis — viņam tagad visviens, lai tikai būtu pasažieri… Jaunie cilvēki, grūstīdamies un rupji lamādamies, pienāk pie kamanam un visi trīs reizē raušas sēdeklī. Jāizlemj jautājums: kuri divi sēdēs, bet kurš būs trešais, kas stāvēs? Pēc garas ķīvēšanās, tielēšanās un pārmetumiem tiek pieņemts lēmums, ka jāstāv kuprītim kā auguma pašam mazākajam.

—      Nu, paskubini! — savā pļerkstošajā balsī iesaucas kuprītis, nostādamies kamanās un dvesdams elpu Jonasam pakausī. — Uzšauj! Ir nu gan tev cepure, brālīt! Otru tik draņķīgu visā Pēterburgā ne ar uguni nesameklēt…

—      Hi-hi… bi-hī… — Jonass smej. — Kada nu ir, tāda ir…

—      Esi gan tu viens — kāda ir, tāda ir — skubini! Visu ceļu domā šitā vilkties? Ko? Pa kaklu negribi? …

—      Galva plīst pušu… — saka viens no slaikajiem. — Vakar mēs pie Dukmasoviem pa abiem ar Vasjku izdzērām četras pudeles konjaka.

—      Nesaprotu, kāpēc jāmelo! — skaišas otrs slaikais. — Melo kā zirgs.

—      Dieva vārds, patiesība…

—      Tā arī esot patiesība, ka uts klepojot.

—      Hi-hī! — Jonass novīpsnā. — Ja-autri kungi!

—      Tfū, kaut jupis tevi rautu!… — sašutis iebrēcas kuprītis. — Brauksi, vecais kraķi, vai nebrauksi? Vai tā ir kāda braukšana? Uzcērt tak ar pātagu! Nu, velns! Nu! Uzšauj labi krietni!

Jonass sajūt, ka viņam aiz muguras grozās kustīgs stāvs, un saklausa kuprīša pļerkstošo balsi. Viņš dzird, kā viņu lamā, redz cilvēkus, un vientulības sajūta maz- pamazām atslābst viņa krūtīs. Kuprītis tikām jēli lamājas, kamēr aizrijas un aizvilkdamies sāk klepot. Slaikie runā par kaut kādu Nadeždu Petrovnu. Jonass atskatās uz viņiem. Sagaidījis īsu klusuma mirkli, viņš paveras atpakaļ vēlreiz un murmina:

—      Bet man šonedēļ… tā teikt… dēls nomira!

—      Visi nomirsim… — nopūšas kuprītis un izklepojies slauka lūpas. — Nu, skubini, skubini! Kungi, mana pacietība ir galā! Kad beidzot viņš mūs aizvedīs?

—      Bet tu viņu maķenīt uzmundrini… ievelc pa kaklu!

—      Dzirdi, vecais kraķi? Kā vilkšu pa kaklu!… Tu jau esi no tās slakas, ar kuru nav daudz, ko auklēties, citādi vajadzēs cilpot kājām… Vai dzirdi, stulbeni? Varbūt tev uzspļaut uz to, ko mēs sakām?

Un Jonass drīzāk saklausa nekā sajūt, kā viņam bliež pa sprandu.

—      Hi-hi… — viņš smejas. — Jautri kungi… lai dievs dod veselību!

—      Orman, tu esi precējies? — apjautājas garais.

—      Es, vai? Hi-hī… ja-autri kungi! Tagadīt man ir tikai viena sieva — mitrā zeme … Hi-ho-ho… Kapa bedre!… Dēls, rau, nomira, bet es paliku dzīvs… Iznācis galīgi ačgārni, nāve sajaukusi durvis… Vajadzēja ņemt mani, bet šī paņēma dēlu …

Un Jonass pagriežas atpakaļ, lai izstāstītu, kā nomiris dēls, taču tanī brīdī kurprītis atviegloti nopūšas un dara zināmu, ka, paldies dievam, beigu beigās šie esot atbraukuši. Saņēmis divdesmit kapeikas, Jonass ilgi lūkojas pakaļ dīkdieņiem, kas pazūd tumšajās namdurvīs. Viņš atkal ir palicis viens, un no jauna viņu apņem klusums… Uz brīdi aprimusi smeldze atkal vēl skaudrāk sagrābj sirdi un plēš krūtis vai pušu. Jonasa acis trauksmaini un mokoši šaudās pāri ļaužu pūlim, kas ņudzinās ielas abās pusēs: varbūt starp šiem tūkstošiem būs vismaz viens kurš viņā ieklausīsies? Taču pūlis murd, nepievērsdams uzmanību nedz viņam, nedz viņa smeldzei… Smeldze ii neizmērojama un bezgalīga. Ja Jonasa krūtis pārplīstu un smeldze izšļāktos no tām, tad droši vien pārplūdinātu visu pasauli, un tomēr tā ir neredzama. Tā ir ieslēpusies tik niecīgā čaulā, ka nav saskatāma pat ne ar uguni dienas gaismā…

Jonass ierauga sētnieku ar maisiņu rokā un nolemj uzrunāt viņu.

—      Mīļais, cik tagad rāda pulkstenis? — viņš apvaicājas

—      Jau deviņiem pāri… Nu, ko tu te apstājies? Brauc!

Jonass pabrauc vēl dažus soļus tālāk, sagumst un ļaujas smeldzei… Griezties pie cilvēkiem viņam liekas jau veltīgi. Taču nepaiet ne piecas minūtes, kad viņš atkal izslienas, noskurinās, itin kā sajuzdams asas sāpes, un parausta grožus… Viņa spēki ir galā.

«Uz mājām,» viņam ienāk prātā. «Uz mājām!»

Un zirģelis, gluži kā sapratis viņa domas, uzsāk riksi Pēc pusotrām stundām Jonass jau sēž iebraucamajā vieta pie lielas, netīras krāsns. Uz krāsns, uz grīdas, uz soliem krāc Jaudis. Gaiss ir tik smacīgs, ka varētu cirvi pakārt… Jonass skatās uz gulošajiem cilvēkiem, kasās un nožēlo, ka atgriezies mājās tik agri…

«Pat auzām neesmu nopelnījis,» viņš doinā. «Tālabad sirds arī smeldz. Cilvēkam, kas labi prot savu amatu.,. kas pats ir paēdis un kam zirgs ir paēdis, vienmēr mierīgs prāts…»

Kaktā uzslienas jauns ormanis, samiegojies krekšķina un sniedzas pēc ūdens spaiņa.

—      Padzerties gribas? — Jonass jautā.

—     Kā tad, ka padzerties!

—      Tā … Dzer uz veselību … Bet man, brālīt, dēls nomira … Esi dzirdējis? Šonedēļ slimnīcā… Redz, kā!

Jonass skatās, kādu iespaidu atstājuši viņa vārdi, taču nekas nav redzams. Jaunais ir palīdis zem segas ar visu galvu un jau gul. Vecais nopūšas un kasās… Kā jaunajam gribējās dzert, tā viņam gribas runāt, Drīz nedēļa būs apkārt, kopš dēls nomiris, bet viņš ne ar vienu vēl nav dabūjis, kā nākas, parunāties… Jāaprunājas prātīgi, bez steigas… Jāpastāsta, kā dēls saslima, kā mocī jās, ko teica pirms nāves, kā nomira… Jāattēlo bēres uti brauciens uz slimnīcu pēc nelaiķa drēbēm. Sādžā palikusi meitiņa Aņisja… Arī par viņu jāaprunājas… Vai nu tagad trūkst, par ko parunāt? Klausītājam vajag piebalsot, nopūsties, dvest un vaimanāt… Ar meitiešiem runāšana sokas vēl labāk. Sievietes, lai arī muļķes, saraudini mas ar pāris vārdiem.

«Jāiet apraudzīt zirgu,» Jonass domā. «Likties gulēt nekad nebūs par vēlu… Gan jau izgulēšos…»

Viņš saģērbjas un dodas uz stalli, kur stāv viņa zirgs. Viņš domā par auzām, sienu, par laiku… Vienatnē domāt par dēlu viņš nespēj… Ar kādu parunāties par viņu, to gan, bet pašam domāt un saukt atmiņā viņa tēlu ir neizturami baismi…

—      Gremo? — Jonass jautā zirgam, kas raugās pretim spīdošam acīm. — Nu, gremo, gremo vien… Ja auzānr neesam nopelnījuši, liksim uz zoba sienu… Jā… Esmu jau par vecu, lai brauktu… Dēls bija īstais braucējs, nevis es… Tas tik bija ormanis… Vajadzēja tikai dzīvot …

Kādu brīdi klusējis, Jonass turpina:

— Tā ja, ķēvelīt, māsiņ… Nava vairs Kuzjmas Jo- niča… Beigts un pagalam… Ņēma un nomira… Sacīsim, tēv tagadīt būtu kumeliņš un tu šam miesīgā māte… Un piepeši, sacīsim, šis pats kumeliņš būtu pagalam … Zēl taču, vai ne?

Zirģelis kraukšķina sienu, klausās un dveš siltu elpu uz saimnieka rokām …

Jonass aizraujas un stāsta tam visu…

APJUKUMS

Jauniņā, nupat institūtā kursu beigusi Mašeņka Pavļecka, pēc pastaigas atgriezusies Kuškinu namā, kur viņa kalpoja par mājskolotāju, kļuva lieciniece ārkārtīgam apjukumam. Durvju sargs Mihailo, kas viņu ielaida, bija satraukts un sarkans kā vēzis.

Augšā skanēja troksnis.

«Saimniecei droši vien lēkme…» Mašeņkai iešāvās prātā, «bet varbūt viņa ir sastrīdējusies ar vīru…»

Priekšnamā un gaitenī Mašeņka sastapa kalpones. Viena 110 kalponēm raudāja. Pēc tam Mašeņka ieraudzīja, ka pa viņas istabas durvīm izskrien pats saimnieks Nikolajs Sergejičs, maza auguma, vēl pajauns vīrietis uzblīdušu seju un gluži pliku pakausi. Viņš bija pietvīcis. No izbīļa drebēja… Nepamanījis mājskolotāju, viņš tai aizsteidzās garām un, pasitis rokas uz augšu, iesaucās:

— Ak, kādas šausmas! Cik netaktiski! Cik aprobežoti, necilvēcīgi! Zemi!

Mašeņka iegāja savā istabā, un te viņa pirmo reizi mūžā visskaudrākajā veidā sadūrās ar sajūtu, ko tik labi pazīst ikviens no citu gribas atkarīgs, citu pakļautībā esošs cilvēks, kas mitinās bagātu un augstdzimtu ļaužu maizē. Viņas istaba bija pārmeklēta. Mājas saimniece Fe- dosja Vasiļjevna, miesās pilnīga dāma platiem pleciem, biezām, melnām uzacīm, kailu galvu un bez grācijas, ar spalvām viegli apzēlušu virslūpu un sarkanām rokām, gan izskata, gan manieru ziņā līdzinādamās vienkāršai ķnkšai, stāvēja pie galda un lika atpakaļ mājskolotājas somiņā dzijas kamoliņus, lupatiņas, papīra strēmelītes… Mājskolotājas ienākšanu mājas saimniece acīmredzot nebija gaidījusi, jo, pametusi skatienu atpakaļ un ieraudzījusi tās bālo, izbrīna pilno seju, mazliet samulsa un nomurmināja:

—      Pardon, man… man nejauši izbira … es aizķēru ar piedurkni…

Un, pateikusi vēl kaut ko tādu. Kuškina madāma, kleitas šlepei svikstot, aizgāja. Mašeņka izbrīnījusies pārlaida skatienu istabai un, nenieka nesapratusi, pat neaptvērusi, ko domāt, paraustīja plecus, tad aiz izbailēm sastinga… Kas Fedosjai Vasiļjevnai bija viņas somiņā meklējams? Ja būtu tā, kā viņa teica, ka ar piedurkni nejauši aizķērusi un izbērusi, tad kāpēc Nikolajs Sergejičs bija nosarcis un tik satraukts izskrējis no viņas istabas? Kāpēc viena no galda atvilktnēm bija nedaudz vaļā? Krājkasīte, kur mājskolotāja glabāja sīknaudu un vecas markas, bija atvērta. To bija attaisījuši, taču nepratuši aizslēgt, kaut gan slēdzenes vieta biia noskrāpēta. Uz grāmatu etažeres, uz galda, gultā — it visur redzamas nupat notikušās pārmeklēšanas pēdas. Tāpat veļas grozā. Veļa gan rūpīgi salikta atpakaļ, tomēr ne tā, kā Mašeņka, iziedama no mājas, to atstājusi. Tātad pārmeklēšana bijusi pamatīga, pat ļoti pamatīga, bet kāpēc, kādā nolūkā? Kas noticis? Mašeņka atcerējās satraukto durvju sargu, apjukumu, kas visus bija pārņēmis, istabenes saraudātās acis; vai tik tam visam nebija kāds sakars ar tikko notikušo pārmeklēšanu viņas istabā? Vai tik viņa netiek turēta aizdomās kādā briesmīgā nodarījumā? Mašeņka kļuva bāla un, aukstus sviedrus svīzdama, noslīga uz veļas groza.

Istabā ienāca kalpone.

—      Liza, varbūt jums ir zināms, kāpēc mani… pārmeklējuši? — mājskolotāja jautāja.

—      Kundzei pazudusi sakta divu tūkstošu vērtībā … — Liza atbildēja.

—      Bet kāpēc tad meklēja pie manis?

—      Pārmeklēja, jaunkundz, visus. Arī mani jo sīki pārmeklēja … Mūs visus izģērba kailus un meklēja … Bet es, jaunkundz, varētu apzvērēt… Ko tur runāt par saktu, es pat viņas tualetes galdam neesmu ne tuvumā bijusi. Varu arī policijā pateikt to pašu.

—      Bet kāpēc tad meklēja pie manis? — mājskolotāja vēl arvien nespēja aptvert.

—      Es jau jums teicu — ir nozagta sakta… Kundze visus pašrocīgi izčamdīja. Viņa pat durvju sargu Mihailo iztaustīja. Taisni kauns! Bet. Nikolajs Sergejičs tikai skatās un kladzina taisni kā vista. Tomēr jums nav, jaun- kundz, tā jādreb. Pie jums jau neko neatrada. Ja jūs neesat to saktu ņēmusi, tad jums nav jābaidās.

—      Bef tas taču ir zemiski, Liza… aizvainojoši! — Mašeņka iesaucās, aiz sašutuma elpai aizraujoties. — Tas ir pretīgi, nekrietni! Kādas viņai tiesības turēt mani aizdomās un rakņāties pa manam mantām?

—      Jūs, jaunkundz, dzīvojat svešā mājā, — Liza nopūtās. — Un, kaut jūs skaitāties jaunkundze, tomēr esat… it kā kalpa kārtā… Gluži cita lieta, ja jūs dzīvotu pie sava tētiņa un māmiņas…

Mašeņka iekrita gultā un sāka gauži raudāt. Vēl nekad neviens nebija ar viņu tik varmācīgi apgājies, viņu tik sāpīgi aizvainojis kā tagad … Viņu — labi audzinātu, dvēseliski trauslu jaunavu, skolotāja meitu — bija apvainojuši zādzībā, bija pārmeklējuši kā visprastāko sievu! Tas bija aizvainojums, kas, liekas, pārsniedza jebkuras robežas. Un šim apvainojuma jūtām pievienojās briesmīgas bailes: kas nu tagad būs?! Pa galvu jaucās visbezprātīgākās domas. Ja jau viņu bija varējuši turēt aizdomās zādzībā, tas nozīmē, ka var arī apcietināt, izģērbt kailu un pārmeklēt, pēc tam bruņotu sargu pavadībā dzīt pa ielu, ietupināt tumšā, saltā kamerā, kur mitinās peles un mitrenes, tieši tādā, kādā sēdēja kņaze Tarakanova. Un kas gan viņu aizstāvēs? Viņas vecāki dzīvo tālā provincē; viņiem nav naudas, lai atbrauktu pie viņas. Viņa te, galvaspilsētā, jūtas viena kā tuksnesi — bez radiem, bez paziņām. Ar viņu var darīt, ko grib.

«Skriešu pie tiesnešiem un aizstāvjiem . . .» drebošā Mašeņka prātoja. «Es viņiem paskaidrošu, apzvērēšu . .. Viņi ticēs, ka es nevaru būt zagle!»

Mašeņka atcerējās, ka groziņā zem palagiem viņai ir konfektes, ko viņa jau kopš institūta laikiem, ēdot pusdienas, mēdza noslēpt kabatā un aiznest uz savu istabu. Iedomājoties, ka šis viņas mazais noslēpums tagad kļuvis saimniekiem zināms, viņai pārskrēja karstas tirpas pār muguru, uzmācās kauns, un no visa tā — no bailēm, no kauna, no aizvainojuma — viņai sāka skaļi klauvēt sirds, atbalsojot deniņos, rokās, dziļi vēderā ,..

—     Lūdzu, pusdienās! — Mašeņku aicināja.

«Iet vai neiet?»

Mašeņka sakārtoja matus, noslaucīja dvielī seju un gāja uz ēdamistabu. Tur jau bija sākuši pusdienot. .. Galdam vienā galā sēdēja Fedosja Vasiļjevna truli nopietnu seju, augstprātīga, otrā — Nikolajs Sergej ičs. Gar malām sēdēja viesi un bērni. Ēdienus pasniedza divi sulaiņi frakās, baltiem cimdiem rokās. Visi zināja, ka mājās ir apjukums, ka saimniecei bēdas, un klusēja. Bija vienīgi dzirdams, ka ēd un ka karotes šķind šķīvjos.

Pirmā ierunājās mājasmāte.

—     PCas mums trešajā ēdienā? — viņa jautāja sulainim gurdā izmocīta cilvēka balsī.

—     Esturžon a la rus![1] — sulainis atbildēja.

Fedosjai Vasiļjevnai negāja pie sirds ēdieni, ko tā pati nebija pasūtījusi, un viņai acīs sariesās asaras.

—      Nevajag uztraukties, — saldā balsī ierunājās Mami- kovs, kundzes mājas ārsts, viegli pieskardamies viņas rokai un tikpat saldi uzsmaidīdams. — Mums jau bez visa tā satraukumu gana. Lūkosim aizmirst to saktu! Vai nu veselība tikai divus tūkstošus vērta?

—      Man nav žēl to divu tūkstošu! — namamāte atbildēja, un pāri vaigiem tai norilēja prāva asara. — Mani satrauc pats fakts! Es savā mājā neciešu zagļus. Man nav žēl, man nekā nav žēl, tomēr mani apzagt — tā ir vislielākā nepateicība! Tad tā man tiek atmaksāts par manu labo sirdi. ..

Katrs lūkojās savā šķīvī, tomēr Mašeņkai šķita, ka pēc tā, ko saimniece teikusi, tagad visi skatās uz viņu, uz Mašeņku. Pēkšņi viņai iespiedās kamols kaklā, viņa sāka raudat un aizsedza seju ar mutautu.

—      Pardon, — viņa čukstēja. — Es nevaru. Man sāp galva. Iešu prom.

Un viņa piecēlās no galda, negribot pagrūda ar troksni krēslu un, satraukusies vēl vairāk, žigli izgāja no istabas.

—      Cik nepatīkami! — Nikolajs Sergejičs viebdamies teica. — Un tad vajadzēja arī vēl viņu pārmeklēt! Tas, tiesa, bija … gluži nevieta.

—      Es nemaz nesaku, ka viņa to saktu ir paņēmusi, — Fedosja Vasiļjevna teica, — bet vai tu varētu par viņu galvot? Es šīm skolotajām plikadīdām, jāteic, diezin kā neuzticos.

—     Nevietā, tiesa gan, Feņa… Tu nedusmo, Feņa, tikai likums tev nedod nekādas tiesības izdarīt pārmeklēšanu.

—     Es jūsu likumus nezinu. Zinu vienīgi to, ka man ir pazudusi sakta, jā. Un es to saktu atradīšu! — viņa trieca dakšiņu pret šķīvi, un acis viņai dusmās zvēroja. — Bet jūs ēdiet un nejaucieties manās darīšanās!

Nikolajs Sergejičs kautrīgi nodūra acis un nopūlās. Pa to laiku Mašeņka, savā istabā iegājusi, iekrita gultā. Ne izbija, ne kauna viņa vairs nejuta, bet viņu urdīja neatvairāma vēlēšanās iet un izplaukāt šo bezjūtīgo, šo augstprātīgo, trulo, laimīgo sievieti.

Viņa gulēja gultā, seju spilvenā iespiedusi, un domās iztēlojās, cik labi būtu, ja viņa tagad varētu iet nopirkt visdārgāko saktu un iesviest šai stulbenei sejā. Kaut dievs dotu, ka Fedosjai Vasijjevnai izkūpētu it visa viņas bagātība, ka būtu jākar ubaga tarba kaklā un jāizjūt visas šīs nabadzības un no svešu gribas atkarīga cilvēka šausmas un ka Mašeņka, kurai ir nodarīts pāri, būtu tā, kas viņai pasniegtu žēlastības dāvanu. Ak, kaut jel varētu saņemt lielu mantojumu, iegādāties karieti un, riteņiem rībot, laist garām gar saimnieces logiem, lai viņai kļūst žēl!

Tikai tie visi bija tukši sapņi, kamēr reāli bija vienīgi pēc iespējas ātrāk aiziet, nepalikt te vairs ne stundu. Tiesa gan, māca šausmas pazaudēt darbu, atgriezties atkal pie vecākiem, kas paši ir tukšinieki, liet ko lai citu iesāk? Mašeņkai tagad bija pretīga gan viņas saimniece, gan pašas mazā istabiņa, viņai te trūka gaisa, uzmācās baisma. Feclosja Vasiļjevna, kuras rūpju centrā bija slimības un pašas iedomātā aristokrātes dvēsele, viņai tagad tik pārlieku riebās, ka likās — visa pasaule tikai tālab ir rupjības un neglītuma apsēsta, ka te dzīvo šī sieviete. Mašeņka izlēca no gultas un sāka vākt kopā mantas.

—      Vai drīkst ieiet? — aiz durvīm atskanēja Nikolaja Sergejiča balss; viņš bija pienācis klusiem soļiem pie durvīm un pieklusinātā, laipnā balsī atkārtoja: — Vai drīkst?

—     Nāciet iekša!

Viņš ienāca un palika pie durvīm stāvam. Viņa acis bija blāvas un mazais, sarkanais deguntelis spīdēja. Viņš bija pēc pusdienām baudījis alu, un to varēja nojaust gan pēc viņa gaitas, gan gurdajām, ļenganajām rokām.

—     Kā to saprast? — viņš jautāja, norādīdams ar roku uz grozu.

—      Es lieku kopā mantas. Jūs man piedodiet, Nikolaj Sergejič, bet es vairs ilgāk nevaru jūsu pajumtē palikt. Mani sāpīgi aizskārusi šī pārmeklēšana!

—      Es saprotu … Tikai jūs velti gan … Nu, nevajag taču! Jūs pārmeklēja, bet jums… kas tad jums no tā? Jums tālab ne silts, ne auksts.

Mašeņka neatbildēja un turpināja kravāt mantas. Nikolajs Sergejičs plūkāja ūsas, liekas, pārdomādams, ko teikt, un tad pieglaimigā balsī atsāka:

—      Es, bez šaubām, saprotu, tomēr jums vajag būt iecietīgākai. Jūs zināt, ka mana sieva ir nervoza, kaprīza, viņu nevajag bargi nosodīt. ..

Mašeņka neatbildēja.

—      Ja jus esat tik ļoti aizvainota, — Nikolajs Sergejičs turpināja, — tad ar jūsu atļauju esmu gatavs izlūgties piedošanu. Lūdzu, piedodiet.

Mašeņka neatbildēja, tikai noliecās vēl zemāk pie savas somas. Sis saburbušais, svārstīgais cilvēks mājās bija absolūtā nulle. Pat kalpotāju acīs viņš bija tikai nožēlojams liekēdis un nevienam nevajadzīgs; un arī viņa atvainošanās vārdiem nebija nekādas nozīmes.

—      Hm… Jūs klusējat? Jums tas vēl liekas par maz? Tādā gadījumā es jums atvainojos sievas vietā. Savas sievas vārdā… Viņa rīkojusies netaktiski, to es saku kā muižnieks . ..

Nikolajs Sergejičs panācās uz priekšu, nopūtās, tad turpināja:

—      Jūs tātad vēl gribat, lai mani visu laiku grauztu, rau, te, kur sirds… Jūs gribat, lai mani mocītu sirdsapziņa …

—      Es, Nikolaj Sergejič, zinu, ka jūs neesat vainīgs, — Mašeņka teica, lūkodamās ar savām lielajām, asaru pilnajām acīm viņam tieši sejā. — Par ko lai jūs mocītu sirdsapziņa?

—      Nu jā … Bet jūs tomēr … nebrauciet prom … Es jūs lūdzu.

Mašeņka purināja galvu, ka nepiekrīt. Nikolajs Sergejičs apstājās pie loga un sāka bungot ar pirkstiem pa rūti.

—      Man visas šīs nesaskaņas ir tīrā mocība, — viņš teica. — Varbūt man nokrist jūsu priekšā uz ceļiem, vai? Kad bija aizskarts jūsu lepnums, jūs raudājāt, esat gatava iet prom, bet man taču arī var būt savs lepnums, un jūs to nesaudzējat. Varbūt jūs gribat, lai es jums pasaku l.o, ko pat pio bikts neteiktu? Jūs gribat? Paklau, jūs gribat, lai es atzīstos grēkā, ko pat pirmsnāves grēksūdzē noklusētu?

Mašeņka neatbildēja.

—      Sievas saktu paņēmu es! — Nikolajs Sergejičs izgrūda. — Vai tagad jums pietiek? Jūtaties gandarīta? Jā, to . .. paņēmu es … Tikai es, protams, ceru, jūs pratīsit manu vaļsirdību novērtēt… Dieva dēļ, nesakiet to nevienam, i ne pušplēsta vārda!

Mašeņka pārsteigta un pārbijusies turpināja kravāties; viņa ķēra savas mantas, vīstīja un pa roku galam grūda ceļasomā un grozā. Tagad, dzirdējusi Nikolaja Sergejiča atzīšanos, viņa vairs nevarēja ne brīdi te palikt, turklāt viņa nesaprata, kā gan bija spējusi visu laiku šai mājā dzīvot.

—      Un nav nemaz jābrīnās … — brīdi klusējis, Nikolajs Sergejičs atsāka. — Tas ir gluži parasts gadījums! Man ir vajadzīga nauda, bet viņa. .. man nedod. Sī māja, tāpat viss pārējais, Marja Andrejevna, taču ir mana tēva iegūts! Tas viss taču ir mans, un sakta — manas mātes īpašums un… te viss ir mans! Bet viņa ir pievākuši, padarījusi par savu īpašumu… Es taču nevaru saukt viņu tiesas priekšā, vai ne? … Es jūs no visas sirds lūdzu, jel piedodiet un … un palieciet. Tout comprendre, tout pardon- ner.] Jūs paliksit?

—     Nē! — Mašeņka stingri noteica, sākdama drebēt. — Lūdzu, atstājiet mani.

—      Nu, dievs ar jums, — Nikolajs Sergejičs nopūtās, apsēzdamies uz soliņa blakus somai. — Man, taisnību sakot, ir sirdij mīļi tādi cilvēki, kas vēl spējīgi apvainoties, ienīst vai tamlīdzīgi. Es labprāt visu mūžu te sēdētu, lūkodamies jūsu aizvainotajā sejiņā … Tātad jūs tomēr nepaliekat? Es saprotu … Tas nemaz citādi nevar but. .. Jā, protams … Jums jau ir labi, bet man — nav izejas! . . . Man vairs netikt ārā no šīs bedres. Es varētu aizbraukt uz kādu no mūsu muižām, taču tur visur tup sievas ielikteņi, nelieši… pārvaldnieki, agronomi, kaut viņus nelabais rāvis! Ņem ieķīlā vienam, pēc tam otram. Ķert zivis — nav brīv, nobradāt zāli — nav brīv, lauzt kokus — nav brīv.

—      Nikolaj Sergejič! — no zāles atskanēja Fedosjas Va- siļjevnas balss. — Agnij, pasauc kungu!

1 Saprast nozīmē — piedot (Ir. vai).

— Tātad nepaliksit? — Nikolajs Sergejičs pārprasīja, žigli celdamies kājās un dodamies uz durvīm. — Bet varējāt gan palikt, goda vārds. Vakaros es pie jums ienāktu… mēs parunātos. Kā būs? Palieciet! Ja jūs aiziesit, tad visā mājā vairs nebūs neviena, kam cilvēka izskats. Tas taču ir briesmīgi!

Nikolaja Sergejiča bālā, uzburbusī seja bija lūdzoša, bet Mašeņka purināja galvu, ka nav ar mieru, un viņš, atmetis ar roku, izgāja ārā.

Pēc pusstundas viņa jau bija ceļā.

AŅUTA

Trešā kursa students Stepans  Kločkovs staigāja šurp un turp pa «Lisabonas» pašu lētāko mēbelēto istabu un cītīgi kala savu medicīnu. No nebeidzamās un sasprindzinātās kalšanas viņam jau kaltēja mute un piere bija nosvīdusi.

Pie loga, kam rūtis no malām jau sāka aizvilkties leduspuķēm, uz ķeblīša sēdēja viņa piedzīvotāja Aņuta, gadus divdesmit piecus veca, maza, kalsna meitene brūniem matiem, ļoti bāla, lāmām, pelēkām acīm. Uzmetusi kūkumu, viņa sarkaniem diegiem izšuva vīriešu krekla apkaklīti. Darbs bija steidzams … Gaitenī pulkstenis čerkstoši norīta divi pēc pusdienas, bet istabiņa vēl nebija uzkopta. Saņurcīta sega, izsvaidīti spilveni, juku jukām grāmatas un drēbes, liela, netīra bļoda ar ziepjainām samazgām, kur peldēja izsmēķi, gružiem piesvaidīta grīda, — šķita, viss bija samests, kā pagadās, tīšuprāt sajaukts un saņurcīts …

—      Labā plauša sastāv no trim daivām … — kala Kločkovs. — Robežas! Augšējā daiva krūšu priekšpusē sniedzas līdz ceturtajai vai piektajai ribai, sānos līdz ceturtajai ribai . . . mugurpusē līdz spina scapulae. . .

Pūlēdamies iztēloties to, ko nule lasījis, Kločkovs pacēla acis pret griestiem. Tā ka īsta skaidrība neradās, viņš cauri vestei sāka sev taustīt augšējās ribas.

—      Šīs ribas atgādina klavieru taustiņus, — viņš sacīja. — Lai neno juktu skaits, pie tām jāpiešauj acs… Vajadzēs papētīt gan skeletu, gan dzīvu cilvēku… Klau, Aņuto, es lūkošu apjēgt, kur kas ir!

Aņuta nolika šuvekli, novilka jaciņu un izslējās. Kločkovs apsēdās viņai iepretim, sarauca uzacis un sāka skaitīt viņai ribas.

—     Hm … Pirmā riba nav sataustāma… Tā ir aiz atslēgas kaula … Šī tad nu būtu otrā riba… Tā-ā … Un 1e trešā … Un te ceturtā … Hm … Tā-ā … Ko tu drebinies?

—     Jums auksti pirksti!

—     Nu, nu … gan jau izturēsi, negrozies. Tātad tā būtu trešā riba, bet šī ceturtā. Pēc izskata tu esi tik vāja, ka bail, bet ribas gandrīz nav sataustāmas. Šī ir otrā … šī trešā … Nē, iznāk galīgs juceklis, neko nevar skaidri saprast . .. Vajadzēs uzzīmēt… Kur mana oglīte?

Kločkovs paņēma oglīti un uz Aņutas krūtīm virs ribām uzvilka atbilstoši vairākas paralēlas svītras.

—     Lieliski. Viss tūlīt kā uz delnas… Nu, tagad var arī izklauvēt. Piecelies!

Aņuta piecēlās un izslēja zodu. Kločkovs ķērās pie iz- klauvēšanas un tā nodevās šai nodarbībai, ka pat neievēroja, cik Aņutas lūpas, deguns un pirksti aiz aukstuma kļuvuši zili. Aņuta drebēja un bažījās, ka mediķis, pamanījis viņas drebēšanu, vairs nezīmēs ar ogli un neklauvēs un tālab, diespas, izkritīs eksāmenā.

—      Tagad skaidrāks par skaidru, — Kločkovs sacīja, mitējies klaudzināt. — Tu šitā pasēdi un neslauki ogli nost, bet es pa to laiku vēl mazlietiņ pakalšu.

Un mediķis atkal sāka staigāt turp un atpakaļ, kaldams medicīnu. Aņuta — gluži kā tetovēta, ar melni sasvītro- tām krūtīm — sarāvusies no aukstuma, sēdēja un domāja. Viņa vispār runāja ļoti maz, vairāk klusēja un tikai domāja, domāja…

Sešu septiņu gadu laikā, grozīdamās pa mēbelētajām istabām, viņa bija sagājusies ar kādiem pieciem jauniem Kločkovani līdzīgiem vīriešiem. Tagad tie visi beiguši kursus, izsitušies uz augšu un, protams, kā jau kārtīgiem ļaudīm pieklājas, Aņutu sen aizmirsuši. Viens no viņiem dzīvoja Parīzē, divi bija dakteri, ceturtais — mākslinieks, bet par piekto klīda valodas, ka viņš esot pat profesors. Kločkovs bija sestais … Drīz arī viņš pabeigs kursus un liks uz augšu. Nākotne, bez šaubām, ir rožaina, un dienās no Kločkova droši vien iznāks ievērojams cilvēks, taču pašlaik viss rādījās bēdīgāk par bēdīgu: Kločkovam nebija tabakas, nebija tējas, un no cukura tik vien bija palicis kā četri graudi. Vajadzēja cik iespējams drīzāk pabeigt izšuvumu, lai varētu aiznest pasūtītājai un par saņemto kvartu pēc tam nopirkt gan tēju, gan tabaku.

—      Vai drīkst ieiet? — aiz durvīm atskanēja balss.

Aņuta ātri apmeta ap pleciem vilnas lakatu. Ienāca

mākslinieks Fetisovs.

—             Ierados pie jums ar lūgumu, — viņš ieteicās, uzrunādams Kločkovu un alkatīgi glūnēdams no kuplo, pāri pierei pārkārušos matu apakšas. — Esiet tik laipns, uz pāris stundiņām aizdodiet man savu burvīgo meiču! Es, redziet, gleznoju, bet bez modēja galīgi nesokas!

—             Ak, mijuprāt! — Kločkovs bija ar mieru, — Ej, Aņuta.

—      Ko es tur neesmu redzējusi! — Aņuta klusi

iebilda.

—            Nu, pietiek! Cilvēks lūdz mākslas labad, nevis kādu nieku dēj. Kāpēc jāatsaka, ja vari izpalīdzēt?

Aņuta sāka ģērbties.

—      Bet ko jūs gleznojat? — apvaicājās Kločkovs.

—            Psihi. Labs sižets, tikai sazin kāpēc neveicas; katrreiz cits modelis. Vakar gleznoju vienu, kurai bija zilas kājas. Kāpēc, es viņai jautāju, tev kājas ir zilas? Tāpēc, viņa atbildēja, ka zeķes plūk. Bet jūs kajat vienā kal- šonā! Laimīgais cilvēk, jums netrūkst pacietības.

—             Medicīna ir tāda padarīšana, kur jākaj gribot negribot.

—             Hm .. . Atvainojiet, Kločkov, bet dzīvojat gan jūs cūcīgi! Jods parāvis, kā vispār šitā var dzīvot!

—             Ko jūs ar to domājat? Citādi dzīvot jau nav iespējams ., No tētuka saņemu tikai divpadsmit rubļus mēnesi, un kaut cik pieklājīgākai dzīvei tas ir par maz.

—             Lai nu kā … — mākslinieks teica un nicinoši saviebās, — un tomēr var dzīvot labāk … Izglītotam cilvēkam katrā ziņā jābūt estētam. Vai nav tiesa? Bet pie iums te ir velns zina kas! Gulta savandīta, bļodā samazgas, grīda netīra … Uz šķīvja vakardienas biezputra … Tfū!

—            Tiesa gan, — sacīja mediķis un apkaunējās, — taču šodien Aņutai uzkopt nebija laika. Visu rītu aizņemta.

Kad mākslinieks un Aņuta bija aizgājuši, Kločkovs atlaidās uz dīvāna un sāka mācīties guļus, kamēr neviļus aizsnaudās, un, pēc stundas pamodies, atbalstīja galvu dūrēs un iegrima drūmās pārdomās. Viņš atcerējās mākslinieka vārdus, ka izglītotam cilvēkam katrā ziņā jābūt estētam, un paša dzīves apstākli tagad viņam patiesi li kās derdzīgi un atbaidoši. Ar gaišredzīgu nojautu viņš jau skatīja savu nākotni, kad pieņems slimniekus kabinetā, dzers tēju plašā ēdamistabā divatā ar sievu, kārtīgu sievieti, — un tagad šī bļoda ar samazgām, kurā peldēja iz- smēķi, viņam šķita neiedomājami pretīga. Arī Aņuta likās neglīta, nevižiga un nožēlojama… Un viņš izlēma uz karstām pēdām šķirties no tās, lai notiek kas notikdams.

Kad tā, pārradusies no pozēšanas, vilka nost kažoku, viņš piecēlās un nopietni teica:

—      Paklau, mana mīļā… Apsēdies un uzklausies, ko teikšu: mums jāšķiras! Vārdu sakot, dzivot kopā ar tevi es vairs nevēlos.

Aņuta bija atgriezusies no mākslinieka istabas ļoti piekususi un nomocījusies. No ilgās pozēšanas viņas seja izskatījās sakritusies un novājējusi, un zods bija kļuvis smailāks. Viņa neko mediķim neatbildēja, nodrebēja vienīgi viņas lūpas.

—      Tev taču skaidrs, ka agri vai vēlu mums tik un tā vajadzēs šķirties, — mediķis teica. — Tu esi lādzīga, pēc dabas labsirdīga un neesi arī muļķe, tev jāsaprot. . .

Aņuta atkal uzģērba kažoku, klusēdama ietina papīrā savu izšuvumu, savāca diegus un adatas; uz palodzes viņa atrada vīstoklīti ar četriem cukurgraudiem un nolika to uz galda starp grāmatām.

—     Tas ir jūsu… cukurs… — viņa klusi teica un, slēpdama asaras, novērsās.

—     Nu, ko tu raudi? — vaicāja Kločkovs.

Kādu brīdi viņš samulsis staigāja šurp un turp pa istabu un tad sacīja:

—     Tu esi, jānudien, dīvaina… Pati taču zini, ka mums jāšķiras. Mēs nevaram palikt kopā uz visiem laikiem.

Aņuta bija sakravājusi savas pauniņas un jau pagriezusies pret viņu, lai atvadītos, un viņam kļuva tās žēl.

«Varbūt lai vēl vienu nedēļu padzīvo šepat?» viņš nodomāja. «Patiešām, lai padzīvo vien, bet pēc nedēļas gan likšu, lai vācas.»

Un, gremzdamies par sava rakstura vājumu, viņš bargi uzkliedza Aņutai:

—     Nu, ko stāvi! Ja gribi iet projām, tad lasies, bet, ja negribi, velc kažoku nost un paliec! Paliec!

Nesacīdama ne vārda, Aņuta klusi noģērba kažoku, pēc tam izšņauca degunu, arī klusītiņām, izdvesa nopūtu un nedzirdamiem soļiem devās uz savu parasto vietu — ķeblīti pie loga.

Students pasniedzās pēc mācību grāmatas un atkal sāka staigāt pa istabu šurp un turp.

—      Labā plauša sastāv no trim daivām … — viņš kala. — Augšējā daiva krūšu priekšpusē sniedzas līdz ceturtajai vai piektajai ribai…

Bet gaitenī kāds kliedza pilnā rīklē:

—      Grrigorij, patvāri!

JOCIŅŠ

Skaidrs ziemas dienas vidus … Pieturas stiprs sals, sper lausks, un Nadjeņkai, kas ieķērusies man elkonī, cirtas pie deniņiem un pūciņas uz virslūpas pārklājušās ar sudrabotu sarmu. Mēs stāvam augsta kalna galā. No mūsu kājām līdz pašai lejai ir slīpa nogāze, kurā saule atspīd kā spogulī. Mums līdzās stāv mazas, ar sarkanu vadmalu pārvilktas ragaviņas.

—      Nobrauksim lejā, Nadežda Petrovna! — es lūdzos. — Tikai vienu reizi! Lieku galvu ķīlā, ka paliksim sveiki un veseli.

Taču Nadjeņkai bail. Atstatums no viņas mazajām ga- lošiņām līdz ledus kalna pakājei viņai liekas šausmīga, neizmērojami dziļa aiza. Viņas sirds pamirst un elpa aizraujas jau tad, kad viņa paraugās lejup un kad es vēl tikai aicinu viņu sēsties ragaviņās, bet kas gan notiks, ja viņa uzdrošināsies mesties iekšā šajā dziļumā! Viņa būs pagalam, sajuks prātā.

—     Lūgšus lūdzu jūs! — es saku. — Nevajag baidīties! Saprotiet taču — tā ir mazdūšība, gļēvums!

Galu galā Nadjeņka piekāpjas, un pēc viņas sejas redzams, ka viņa piekāpjas kaut ar dzīvības briesmām. Bālu un drebošu uzsēdinu viņu uz ragaviņām, apkampju, un abi kopā gāžamies bezdibenī.

Ragaviņas joņo lodes ātrumā, Pāršķeltais gaiss triecas sejā, kauc un svelpj ausīs, plosa drānas, aiz niknuma sāpīgi knaiba, dziras noraut galvu no pleciem. Spēcīgais pretvējš aizsit elpu. Liekas, pats nelabais satvēris mūs savās ķetnās un rēkdams raušus rauj uz pekli. Viss apkārt saplūst vienā garā, trauksmaini skrejošā svītrā … Šķiet, vēl tikai mirklis — un tūlīt nositīsimies!

—      Es jūs mīlu, Nadja! — pusbalsī saku.

Ragaviņas slīd aizvien lēnāk un lēnāk, vējš nekauc, un slieces nešvīkst vairs tik baismīgi, dvaša neaizraujas, un beidzot mēs esam lejā. Nadjeņka ir ne dzīva, ne mirusi. Viņa izskatās bāla un tik tikko elpo … Palīdzu viņai piecelties.

—      Citreiz neparko nebraukšu, — viņa saka, pavērdamās manī platām, šausmu pilnām acīm. — Neparko pasaulē! Es gandrīz vai izlaidu garu!

Pēc brīža viņa ir jau atguvusies un jautājoši paraugās rnan acīs: vai es biju tas, kas teica šos četrus vārdus, jeb vai viņai tikai tā izlikās vēja auros? Bet es stāvu viņai blakus un vērīgi aplūkoju savu cimdu.

Viņa ieķeras man elkonī, un mēs ilgi staigājam gar kalnu. Neatminētā mīkla acīm redzami tirda viņu. Tika pasacīti šie vārdi vai netika? Jā vai nē? Tas ir patmīlas, goda, dzīvibas un laimes jautājums, tas ir visnotaļ svarīgs jautājums, pats svarīgākais jautājums pasaulē. Nadjeņka te nepacietīgi, te skumīgi, te pētījoši palūkojas manī, atbild izklaidīgi, gaida, vai neierunāšos. Ak, cik strauji mainās izjūtu atspulgi jaukajā sejiņā, cik strauji! Redzu, kā viņa cīnās ar sevi, viņai gribas kaut ko pateikt, kaut ko pavaicāt, taču viņa nezina, kā iesākt, mulst un bīstas, aiz prieka neatrod vārdus …

—      Zināt ko? — viņa teic, neraudzīdamās uz mani.

—      Nu? — es jautāju.

—     Nolaidīsimies no kalna … vēlreiz.

Mēs uzkāpjam pa trepēm augša. Es atkal uzsēdinu bālo un drebošo Nadjeņku uz ragaviņām, atkal mēs metamies šausmīgajā bezdibenī, atkal auro vējš un švīkst slieces un, kad, labi ieskrējušās, ragaviņas traucas šalkdamas un grabēdamas, es atkal pusbalsī saku:

—     Es jūs mīlu, Nadjeņka!

Kad ragaviņas apstājas, Nadjeņka pārlaiž skatienu pār kalnu, no kura nule esam nobraukuši, tad ilgi pētī manu seju, ieklausās manā vienaldzīgajā un bezkaislīgajā balsī, un visa viņas būtība, pat viņas uzrocis un bašliks, viss viņas augumiņš pauž ārkārtīgu neizpratni. Sejā viņai lasāms:

«Vai tas bija — vai nebija? Kurš pateica šos vārdus? Viņš — vai varbūt man tikai tā šķita?»

Sī neskaidrība viņu satrauc un dara nepacietīgu. Nabaga meitene neatbild uz jautājumiem, rauc uzacis un ir tuvu asarām.

—      Vai neiesim uz mājām? — es jautāju.

—      Bet man … man patīk vizināties, — viņa atbild nosarkdama. — Vai nenobrauksim leja vēlreiz?

Viņai «patīkot» vizināties, tomēr, sēzdamās uz ragaviņām, viņa, tāpat kā iepriekšējās reizēs, ir nobālusi, aiz bailēm tik tikko elpo un dreb pie visam miesām.

Mēs laižamies lejup trešoreiz, un es redzu, kā viņa ik pa brīdim palūkojas man sejā un vēro manas lūpas. Taču es aizsedzos ar kabatlakatiņu, klepoju un, kad esam sasnieguši nogāzes vidu, steigšus izgrūžu:

—     Es jūs mīlu, Nadja!

Un mīkla ir un paliek neatminēta! Nadjeņka klusē, nez par ko domādama… Pavadu viņu no slidkalna uz mā- jām, viņa cenšas iet lēnām, gausinot soli un visu laiku gaida, vai nepasacīšu viņai šos vārdus. Un es redzu, kā viņa mokās, pūlēdamās sevi pārvarēt, lai nepateiktu:

«Nav iespējams, ka tos būtu sacījis vējš! Un es nemaz negribu, lai tos būtu sacījis vējš!»

Nākamās dienas rītā saņemu zīmīti: «Ja šodien iesiet uz slidkalnu, atnāciet man pakaļ. N.» Un kopš tās dienas es ar Nadjeņku sāku katru dienu iet uz slidkalnu un, laizdamies lejup ar ragaviņām, ikreiz pusbalsī saku vienu un to pašu:

—      Es jūs mīlu, Nadja!

Drīz vien Nadjeņka pierod pie šī īsā teikuma, kā pierod pie vīna vai morfija. Bez tā viņa nespēj dzīvot. Tiesa, laisties no kalna viņai joprojām ir bail, taču bailes un briesmu sajūta mīlas vārdiem tagad jau piešķir īpašu burvību — šiem tvīksmigajiem vārdiem, kas vēl aizvien paliek mokoša mikla. Aizdomas vēl vienmēr krīt uz diviem: uz mani un uz vēju… Kurš no abiem atzīstas viņai mīlestībā, viņa nezina, taču tas viņai acīmredzot jau ir vienalga: vai nav vienalga, no kāda trauka dzerl, lai tikai noreibtu!

Reiz pusdienlaikā devos uz slidkalnu viens; iejucis drūzmā, redzu, kā kalnam tuvojas Nadjeņka, kā ar acīm meklē mani… Pēc tam nedroši kāpj augšā pa trepītēm .. . Viņai bail laisties lejā vienai, ai, cik neizsakāmi bail! Viņa ir nobālusi audekla baltumā, trīc un dreb, viņa iet kā uz nāvessoda vietu, tomēr iet drošā solī un pat neatskatās. Redzams, viņa beidzot nolēmusi pārbaudīt: vai brīnum- saldie vārdi būs dzirdami arī tad, kad manis nav? Redzu, kā viņa gluži bāla, ar šausmās pavērtu muti sēžas uz ragaviņām, aizver acis un, uz mūžu atvadījusies no dzīves, laižas lejup .. . «2žžž …» švīkst slieces. Vai Nadjeņka saklausa ilgotos vārdus, es nezinu … Vienīgi redzu, kā viņa pieceļas no ragaviņām, grīļodamās aiz bezspēka un tik tikko turēdamās kājās. Un pēc viņas sejas manāms, ka arī viņa pati īsti nezina, vai ko dzirdējusi vai ne. Laižoties no kalna, viņa pārcietusi tādas izbailes, ka nav jaudājusi nedz elpot, nedz uztvert skaņas, nedz jel ko apjēgt…

Bet tad pienāk pavasara mēnesis marts… Uzsmaida saule. Mūsu kalnā ledus kļūst aizvien tiunšāks un blāvāks un visbeidzot sāk kust. Mēs vairs neejam vizināties. Nabaga Nadjeņka vairs nedzird vārdus, kurus alkst dzirdēt, un nav jau arī neviena, kas varētu pasacīt, jo vējš vairs neauro, bet es pošos uz Pēterburgu — uz ilgu laiku, iespējams, uz visiem laikiem.

īsi pirms prombraukšanas, kādas divas dienas iepriekš, mijkrēsli sēžu dārziņā, bet šo dārziņu no mājām, kur dzīvo Nadjeņka, atdala augsts, naglains žogs … Laiks pieturas vēl diezgan vēss, zem mēsliem vēl sniegs, koki stāv kaili, bet gaisā jau smaržo pēc pavasara un, posdamies uz naktsguļu, skaļi saklaigājas krauķi. Pie,eju pie žoga un ilgi skatos pa spraugu. Redzu, kā uz lievenīša iznāk Nadjeņka un ar skumju un grūtsirdīgu skatienu veras debesīs . . . Pavasara vējš pūš tieši viņas sērīgajā, bālajā sejā … Tas viņai atgādina vēju, kas gaudoja ap mums, kad laidāmies 110 kalna, kad viņa dzirdēja šos četrus vārdus, — un viņas seja kļūst bezgala skumīga, pāri vaigam norit asara. Un nabaga meitene pastiepj abas rokas, kā lūgšus lūgdamās, lai vējš tos atnes viņai vēl vienu reizi. Un, sagaidījis vēja pūsmu, es pusbalsī saku:

— Es jūs mīlu, Nadja!

Mans dievs, kas noliek ar Nadjeņku! Viņa paklusām iekliedzas, uzstaro smaidā un pastiepj rokas pretim vējam — līksma, laimīga un bezgala skaista.

Bet es dodos kravāt ceļasomu …

Tas bija tik sen. Tagad Nadjeņka jau precējusies; izdota pie vīra vai varbūt izgājusi pati — vai nav vienalga — pie muižnieku aizgādības sekretāra, un tagad viņai ir jau trīs bērni. Sendienas, kad abi kopā devāmies uz slidkalnu un kad vējš viņai nesa vārdus «es jūs mīlu, Nadjeņka», viņa joprojām nav aizmirsusi; tagad tās viņai šķiet mūžā pašas laimīgākās, pašas aizgrābjošākās un skaistākās atmiņas …

Bet man pašam, kopš esmu kļuvis vecāks, grūti saprast, kāpēc es toreiz teicu šos vārdus, kālab bija vajadzīgs šis jociņš …

AGAFJA

Uzlurēdamies S-as apriņķī, nereti iegriezos Dubovu sakņu dārzos pie sarga Savas Stukača vai vienkārši Savkas. Sie dārzi man bija iemīļota vieta, kur es remdēju alkas pēc «pamatīgas» izmakšķerēšanās, kad, aiziedams no mājām, nezināju nedz atgriešanās dienu, nedz stundu, kad ņēmu līdzi gluži visus zvejas rīkus un apgādājos ar pārtiku. Atklāti sakot, mani vilināja ne tik daudz pati zivju ķeršana, cik bezrūpīgā apkārtklaiņošana, ieturēšanās, kad pagadās, sarunas ar Savku un stundām ilgā vienatne aci pret aci ar rēnām vasaras naktīm. Savka bija gadus divdesmit piecus vecs stalta auguma puisis, skaists no vaiga un stiprs ka krams. Viņu uzskatīja par saprātīgu un apķērīgu cilvēku, viņš prata lasīt un rakstīt, degvīnu dzēra reti, taču šim jaunajam spēcīgajam puisietim prāts galīgi nenesās uz darbu. Stingrajos, kā savītas virves tvirtajos muskuļos viņam bija tikpat daudz spēka, cik smaga un nepārvarama laiskuma. Tāpat kā pārējiem sādžiniekiem, Savkam piederēja pašam sava māja, viņam bija piešķirts arī zemes pleķītis, kur viņš nedz ara, nedz sēja, nedz arī nodarbojās ar kādu amatu. Viņa vecā māte staigāja apkārt ubagodama, bet viņš pats dzīvoja kā putns gaisā: no rīta nezināja, ko ēdīs pusdienās. Nevar sacīt, ka viņam būtu trūcis gribas, enerģijas vai žēluma pret māti, viņš gluži vienkārši nelau- zīja galvu ne par ko, nesajuzdams nedz dziņu strādāt, nedz apzinādamies strādāšanas jēgu … No viņa taisni vai strāvot strāvoja bezrūpība un iedzimta, es teiktu, pat dīvaini valdzinoša tieksme izšķiest sevi sīkumos, nebēdājot ne par ko. Kad Savkas jaunajam un veselīgajam augumam bija nepieciešama slodze, viņš uz īsu brīdi nodevās kādai nepiespiestai un visnotaļ dullai nodarbībai un vai nu drāza nekam nederīgus puļķīšus, vai gāja skrieties ar sieviešiem. Tomēr vislabāk viņam patika dīki zvilnēt. Savka varēja stundām ilgi truli stāvēt kā zemē iemiets un skatīties vienā punktā. Kustēties viņu pamudināja vienīgi iekšējs dzinulis, un arī tas notika tikai tad, kad viņš varēja izdarīt ātras un straujas kustības: aiz astes satvert garām skrejošu suni, kādam meitietim noraut lakatu, pārlēkt par dziju grāvi. Pats par ■ sevi saprotams, ka, būdams tik gaužām slinks, Savka bija pliks kā baznīcas žurka un dzīvoja no rokas mutē. Gadiem ritot, mazpamazām sakrājās arī nodokļu parāds, un viņu, veselīgu un jaunu puiša cilvēku, norīkoja veča darbā par sargu un putnu biedēkli kopienas sakņu dārzos. Kaut gan daudzi ņirdza, ka Savkam priekšlaikus pienācis vecums, viņš pats par šīm valodam nedeva ne pieci. Tieši šāds mierīgs darbs, kuru varēja darīt, rāmi vērojot pasauli, viņam bija īsti pa kaulam.

Reiz pie šī paša Savkas es iegriezos jaukā maija vakarā. Atceros, kā gulēju uz apdriskātas un savazātas segas netālu no telts, no kuras nāca žūstošu zāļu skarbie un skrubinošie smārdi. Salicis rokas aiz pakauša, raudzījos augšup. Pie manām kājām bija nosviestas koka dakšas. Maķenīt tālāk kā melns plankums vīdēja Savkas suns, vārdā Kutjka, un pāris asu aiz Kutjkas sākās upītes stāvā krauja. Gulēdams es nevarēju saskatīt upi. Redzēju vienīgi kārklu galotnes, kas krustu šķērsu bija sasvītrojušas debesis upītes šajā pusē, un pretējā krasta līkumoto, gluži kā zobiem apgrauzto ūdensmalu. Tālumā, uz notumsā grimušā paugura, kā jaunas, izbiedētas irbītes cita pie citas spiedās sādžas mājeles, un vienā no tām dzīvoja mans Savka. Otrpus paugura dzisa vakara blāzma. Pamalē kvēloja tikai vairs nespodra, tumšsārta svēdra, un arī to mazpamazām aizvilka sīkas mākoņu plīvas, kā pelni aizvelk kvēlojošas ogles.

Pa labi no sakņu dārza, brīžam sačukstēdamies un nevilšā vēja pūsmā nodrebēdams, melnēja alksnājs, pa kreisi pletās nebeidzami plašs tīrums. Tālē, kur nakts tumsā acs vairs neatšķīra zemi no debesīm, dega spoža guntiņa Turpat man blakus sēdēja Savka. Sakrustojis kājas kā turks un nokāris galvu, viņš domīgi skatījās uz Kutjku. Āķus ar zivju ēsmu jau sen bijām sametuši upē, tā ka mi ms neatlika nekas cits kā ļauties laiskai bezdarbībai, kas tik ļoti gāja pie sirds Savkam, kurš nekad nepārpūlējās un tikai mūžīgi atpūtās. Blāzma vēl nebija apdzisusi, taču dabu jau apņēma vasaras nakts iemidzinošais un liegais klusums. Viss grima pirmajā, dziļajā nomidzī, vienīgi kāds man nepazīstams naktsputns birzī locīja balsi, gluži kā skaldīt skaldīdams vienus un tos pašus balsienus: «Ņi-ki-tu tu redzēji?» — un tūlīt pats sev atbildēdams: «Redzēju! redzēju! redzēju!»

—      Diez kāpēc šonakt nepogo lakstīgalas? — es Savkam pavaicāju.

Viņš gausi pacēla pret mani acis. Deguns viņam bija prāvs un piere plata, taču vaibstiem piemita līniju skaidrība, izteiksmīgums un gleznums, kāds raksturīgs sievietes sejai. Pēc tam viņš ar savu rāmo, domīgo skatienu pavērās uz birzi, uz alksnāju, lēni izvilka no kabatas stabulīti, pielika pie mutes un iesvilpās, atdarinādams lakstīgalas balsi. Un tajā pašā brīdī, itin kā atbildot viņa svilpošanai, pretējā krastā ietarkšķējās grieze.

—      Te nu jums ir arī lakstīgala … — Savka pavīpsnāja. — Griez-griez! Griez-griez! Griež kā ar izkapti, bet tak jau laikam iztēlojas, ka dzied.

—      Man patīk šis putns… — es sacīju. — Esi dzirdējis? Uz dienvidiem grieze nevis lidojot, bet cilpojot kājām. Pāri upēm un jūrām gan pārlaižoties, bet pa sauszemi tikai skriešus vien skrienot.

—      Paskat, kāda viltniece… — nopurpināja Savka, ar cieņu paraudzījies turp, kur tarkšķēja grieze.

Zinādams, cik labprāt Savka klausās, es viņam pastāstīju visu, ko par griezi biju lasījis mednieku grāmatās. No griezes neviļus aizvirzījos uz citiem gājputniem. Savka vērīgi klausījās manī, nemirkšķinādams acis, un aiz labpatikas smaidīja kā pilns mēness.

—      Bet kur putniem ir labāk? — viņš apjautājās. — Šepat vai aizjūras zemē.

—      Protams, šepat. Te putns gan pats izšķiļas, gan mazuļus izperē, te ir viņa dzimtene, bet uz turieni tas lido vienīgi tādēļ, lai nenosaltu.

—      Interesanti! — Savka novilka. — Runā par ko runādams, viss ir interesanti. Lai tas būtu putns vai cilvēks… vai, raugi, šeku šis pats akmentiņš — visam ir sava sajēga!… Ek, būtu es zinājis, kungs, ka jūs atnāksiet, nebūtu ļāvis, lai šurp nāk sievišķis… Viena uzplijās, ka šodien atstaigāšot…

—      Ak, lūdzams, nemaz nemaisīšos pa kājām! — es sacīju. — Varu arī birzī pārgulēt…

—      Nu, tikai tā vēl trūka! Gan jau šī paciestos arī līdz rītdienai un garu neizlaistu… Ja šite sēdēs un šķibīs ausis, tad vienīgi asaras birdinās. Ne prātīgu vārdu nevarēs parunāt.

—      Vai tu gaidi Darju? — mirkli klusējis, pajautāju.

—      Nē… Šoreiz uztesās cita… Pārmijnieka Agalja..,

Savka to pasacīja savā parastajā bezkaislīgajā un mazliet padobjajā balsī, it kā runātu par tabaku vai biezputru, bet es aiz pārsteiguma gandrīz vai salēcos. Pārmijnieka sievu Agafju es pazinu… Tā bija vēl gluži jauna sieve- mte, gadus deviņpadsmit vai divdesmit veca, tikai pērn apprecējusies ar savu pārmijnieku, jaunu un brašu dēlieti. Viņa dzīvoja sādžā, un vīrs no dzelzceļa līnijas katru nakti nāca pie viņas pārgulēt.

—     Nebeigsies labi, brāl, tavas dēkas ar meitiešiem! — es nopūtos.

—      Lai notiek kas notikdams…

Un, nedaudz padomājis, Savka piebilda:

—     Es jau arī šām saku, bet neklausa… Pašas, muļķes, tādas, uzprasās uz nelaimi!

Iestājās klusums… Apkārtne tostarp slīga aizvien dziļākā tumsā, kas dzēsa priekšmetu aprises. Pamale viņpus paugura bija jau gandrīz izkvēlojusi, un zvaigznes staroja jo brīdi jo spožāk… Vienmuļi melanholiskā sienāžu sisināšana, griezes tarkšķēšana un paipalas balss neiztraucēja nakts rimtu, bet, gluži otrādi, darīja to vēl dziļāku. Likās, tie nebija putni un nebija arī kukaiņi, kas valdzināja dzirdi ar liegajām skaņām, bet gan zvaigznes, raudzīdamās uz mums no debesīm …

Pirmais klusumu pārtrauca Savka. Viņš nesteidzīgi pacēla acis no sava melnā suņa, uzlūkoja mani un sacīja:

—     Kungs, jums, kā redzu, metas garlaicīgi. Paēdīsim vaka riņas.

Un, nesagaidījis manu atbildi, Savka uz vēdera ielīda teltī un vandījās tur tā, ka visa telts drebēja kā apses lapa; pēc. tam viņš izrāpās atkal āra un nolika man priekšā manu paša degvīnu un māla bļodu. Bļodā bija ceptas olas, rudzu miltu plācenīši ar speķi, rupjmaizes riecieni un vēl šis un tas… Mēs iedzērām pa lāsei no šķības glāzītes, kas neturējās stāvus, un ķērāmies pie ēdamā … Pelēcīgs, rupjš sāls, apvazāti, taukaini plāceņi, olas, kas bija sīkstas kā gumija, bet kā tas viss gāja pie sirds!

—     Pats lāpi slinkumu, bet dažnedažāda ēdamā — cik tik uziet, — es teicu, norādīdams uz bļodu. — Kur tu to visu ņem?

—     Sievieši sanes… — noburkšķēja Savka.

—      Un par ko tad viņas tev nes?

—      Tāpat… aiz žēluma.

Ne tikai ēdamais, bet arī Savkas apģērbs liecināja par sieviešu «žēlumu». Tajā pašā vakarā ievēroju viņam ap vidu apsietu jaunu dzīpara jostiņu un ap netīro kaklu apliktu koši sarkanu lentīti, kurā karājās vara krustiņš. Es zināju, ka skaistajam dzimumam ir vājība pret Savku, un zināju arī, cik nelabprāt viņš runā par to, tāpēc neko sīkāk neizprašņāju. Un nebija jau arī vairs laika neko taujāt… Kutjka, kas visu laiku bija trinies mums apkārt, piepeši saslēja ausis un ierūcās. Tālumā atskanēja nevienmērīgi ūdens šļaksti.

—      Kāds brien pāri braslam… — Savka sacīja.

Pēc minūtēm trim Kutjka alkal ierūcās un itin kā noklepojās.

—      Sē! — saimnieks suni apsauca.

Klusumā nodipēja bikli soļi, un no birzs iznira sievietes stāvs. Es viņu pazinu, kaut arī valdīja jau tumsa, — tā bija pārmijnieka Agafja. Viņa nedroši pienāca mums klāt, apstājās un ar pūlēm atņēma elpu. Viņa bija aizelsusies ne tik daudz no piepūles, kā no bailēm un tās neomulīgās sajūtas, kas pārņem ikvienu, kad vēlā nakts stundā jāšķērso brasls. Pie telts ieraudzījusi nevis vienu, bet divus cilvēkus, viņa izgrūda apslāpētu iekliedzienu un paspēra soli atpakaļ.

—      Ak… tā esi tu! — Savka ierunājās, bāzdams mutē plāceni.

—       Es… jā, es, — viņa murmināja, šķielēdama uz mani, un viņai no rokām izkrita aizsainītis. — Jakovs jums sūta sveicienus un lika nodot… te, rau, kaut kas esot…

—      Nemels nu niekus: Jakovs! — Savka pasmīnēja.

—      Nav ko melst, kungam zināms, kādēļ esi atnākusi! Sē- dies, būsi viešņa.

Agaija pašķielēja uz mani un nedroši apsēdās.

—       Bet es jau domāju, ka šodien tu nemaz neatnāksi… — Savka sacīja, kad ilgāku laiku bijām klusējuši. — Nu, ko gaidi? Cērt iekšā! Varbūt ieķersi kādu drusku šņabīša?

—      Tad nu izdomājis gan! — Agafja atteica. — Atradis dzērāju

—      Ņem tik iemet… Paliks labāk ap dūšu… Nu!

Savka pasniedza Agafjai šķībo giāzīti. Viņa lēnām izdzēra degvīnu, neko neuzkoda, tikai sēcoši noelsās.

—       Kaut ko atstiepusi… — Savka turpināja, siedams vaļā panniņu un runādams tēvišķīgā un jautrā balsī.

—     Sievišķis jau nevar nociesties, neko neatstiepis. Re, pīrāgs un kartupeļi… Dzīvo cepures kuldami! — viņš nopūtās, pagriezdamies ar seju pret mani. — Visā sādžā tikai šiem vēl palikuši pērnie kartupeļi!

Tumsā es nevarēju saskatīt Agafjas seju, taču pēc viņas plecu un galvas kustībām varēja jaust, ka viņa nenovērš acu no Savkas. Negribēdams abiem maisīties pa kājām, nolēmu iet pastaigāties un piecēlos. Taču tieši tobrīd birzī zema kontraltā divas reizes noklakšķināja lakstīgala. Pēc mirkļa tā <jau izmēģināja augstus trillerus un, tādējādi ielocījusi balsi, sāka pogot. Savka pielēca stāvus un ieklausījās.

—      Tā pati, kas dziedāja vakar! — viņš sacīja. — Paga!

Un piepeši klusītiņām metās uz birzi.

—      Nu kam tev vajadzīga lakstīgala? — es nokliedzu viņam pakaļ. — Liecies mierā!

Savka atmāja ar roku — sak, neklaigājiet — un nozuda tumsā. Kad vien pašam uz to nesās prāts, Savkam bija nags gan uz medībām, gan zveju, bet arī šeit viņš aizvien pamanījās izšķiest savus talantus, gluži tāpat kā izšķieda savus spēkus. Viņam bija slinkums darīt to, ko darīja citi, un visu savu mednieka kaisli viņš izšķieda tukšiem trikiem. Tā, piemēram, lakstīgalas viņam katrā ziņā bija jāķer ar rokām, līdakas viņš šāva ar sloku skrotīm un reizumis stundām ilgi varēja nostāvēt pie upes, visiem spēkiem pūlēdamies ar lielu āķi noķert mazu zivteli.

Palikusi divatā ar mani, Agafja nokremšļojās un vairākas reizes pārvilka ar plaukstu pār pieri… No izdzertā degvīna viņa mazpamazām apreiba.

—      Kā tev klājas, Agaša? — es ievaicājos, kad klusēdami jau bijām nosēdējuši tik ilgi, ka ilgāk klusēt kļuva neveikli.

—      Paldies dievam, dzīvojam… Jūs taču nevienam nestāstīsiet, kungs… — viņa piepeši čukstus piebilda.

—     Nu, zināms, ka ne, — es nomierināju viņu. — Cik drošsirdīga tu tomēr esi, Agaša… Un ja nu uzzinās Jakovs?

—     Neuzzinās…

—      Bet ja nu tomēr!

—      Nē… Būšu mājās agrāk par viņu. Viņš ir uz dzelzceļa stigas un atgriezīsies, kad būs aizvadījis pasta vilcienu, bet te var dzirdēt, ka vilciens tuvojas…

Agafja vēlreiz pārvilka ar roku pār pieri un paraudzījās uz turieni, kurp bija aizgājis Savka. Lakstīgala joprojām pogoja. Kāds naktsputns, lidodams virs pašas zemes, pamanīja mus, satrūkās un, spārniem švīkstot, aizlaidās uz upes otru krastu.

Drīz vien lakstīgala apklusa, taču Savka neatgriezās. Agafja piecēlās, nemierīgi paspēra dažus soļus un atkal apsēdās.

—       Kur gan viņš palicis? — viņa nepacietīgi teica. — Vilciens taču negaidīs līdz rītam! Tūlīt pat man jāiet projām! •

—      Savka! — es iekliedzos. — Savka!

Man neatbildēja pat atbalss. Agafja nemierīgi sakustējās un atkal piecēlās kājās.

—       Man jāiet! — viņa satrauktā balsī sacīja. — Tūlīt nāks vilciens! Es zinu, kad nāk vilcieni.

Nabaga sievišķītim bija taisnība. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad tālumā atskanēja dunoņa.

Agafja ilgi raudzījās uz birzi un nepacietīgi plātīja rokas.

—       Nu, kur gan viņš izputējis? — viņa ieteicās, nervozi smiedamās. — Kāds nelabais viņu parāvis? Es iešu prom! Goda vārds, kungs, es iešu prom!

Tostarp dunoņa kļuva saklausāma aizvien skaidrāk. Nu jau varēja atšķirt riteņu rību no lokomotīves smagajām elsām. Tad atskanēja svilpiens, vilciens dobji nogranda pāri tiltam … vēl mirklis — un viss apklusa.

—       Vēl brīsniņu pagaidīšu… — Agafja nopūtās, apņēmīgi apsēzdamās. — Lai notiek kas notikdams, pagaidīšu!

Beidzot no tumsas iznira Savka. Basām kājām viņš nedzirdami nāca pa sakņu dārza irdeno zemi un kaut ko ņurdēja savā nodabā.

—        Ir gan sodība, saki viens cilvēks! — viņš jautri iesmējās. — Līdzko, tā teikt, pieeju pie krūma un jau pastiepju roku, lai grābtu, — šai knābis uzreiz ciet! Ak tu gatavā vellata! Gaidīju, gaidīju, vai nesāks atkal pogot, bet nekā, kamēr beigu beigās nospļāvos…

Savka neveikli nogāzās zemē līdzās Agafjai un, cenzdamies noturēt līdzsvaru, abām rokām apkampa viņas vidukli.

—      Bet ko tu skābsti kā pērnais gurķis? — viņš vaicāja.

Gan būdams mīkstsirdīgs un pēc dabas lādzīgs, Savka

sievietes tomēr nicināja. Viņš pret tām izturējās nevērīgi, augstprātīgi un reizēm krita tik zemu, ka ņirdza par sieviešu pieķeršanos viņam pašam. Dievs vien zina, varbūt tieši šī nevērīgā un nicinošā attieksme darīja viņu tik neatvairāmi pievilcīgu un valdzinošu sādžas dulcineju acīs. Savka bija skaists un stalts, viņa skatienā pat tad, kad viņš lūkojās uz tām, kuras nicināja, aizvien staroja glās- mains maigums, taču ar ārieni vien viņa pievilcība nebija izskaidrojama. Jādomā, ka sievietes ietekmēja ne tikai Savkas tīkamais izskats un īpatnējā izturēšanās, bet arī plaši izdaudzinātā neveiksminieka slava, aizkustinājums, ko modināja šis nelaimes putns, kurš no tēva mājām bija izraidīts trimdā uz sakņu dārziem.

—     Nu tagad pastāsti kungam — kāpēc esi šurp atnākusi? — turpināja Savka, vēl aizvien turot Agafju ap vidu. — Nu pastāsti, sava vīra sieva! Ha-hā… Varbūt mums, māsiņ, iemest vēl pa vienam krampītim, ko?

Es piecēlos un, laipodams starp dobēm, devos uz dārza viņu galu. Tumšās dobes atgādināja lielas, plakanas kapu kopiņas. No tām plūda uzraktas zemes smarža un jau norasojušo dēstu maigais valgums… Kreisajā pusē vēl aizvien kvēloja sarkanā guntiņa. Tā laipni mirgoja, brīdi pa brīdim itin kā uzsmaidīdama.

Saklausīju laimīgus smieklus. Smējās Agafja.

«Bet vilciens?» es nodomāju. «Vilciens taču sen jau pienācis!»

Mazliet nogaidījis, atgriezos pie telts. Savka nekustīgi sēdēja, kājas sakrustojis kā turks, un paklusām, tikko sadzirdami dudināja dziesmiņu, atkārtodams kaut kādus vienzilbīgus vārdus, kas izklausījās apmēram tā: «Ej nu, kur nu… es un tu…» Agafja, apskurbusi no degvīna, Savkas nievīgajiem glāstiem un nakts tveices, gulēja zemē vipam blakus un krampjaini kļāva seju viņam pie ceļgala. Viņa bija tā nodevusies savām izjūtām, ka pat neievēroja manu klātbūtni.

—     Agaša, bet vilciens taču sen jau pienācis! — es sacīju.

—     Laiks uz mājām, — sapurinājis galvu, manu domu uztvēra Savka. — Ko tu te gulšņā? Bezkauņa tāda!

Agafja nodrebēja, pacēla galvu no viņa ceļgala, paraudzījās uz mani un atkal piekļāvās viņam.

—      Sen jau laiks! — es teicu.

Agafja sāka grozīties un nometās uz viena ceļgala… Viņu plosīja sāpes… Kādu laiku viņas stāvs, cik tumsā varēju saskatīt, pauda šaubas un cīņu pašai ar sevi. Vien- brīd viņa itin kā atjēgusies izslējās, lai celtos kājās, tomēr sazin kāds nepārvarams un nepielūdzams spēks tūlīt atkal sagrāba visu viņas būtību, un viņa pieplaka pie Savkas.

—      Lai viņš iet ratā! — Agafja sacīja, smiedamās savādā krūšu balsī, un šajos smieklos viedās neprātīga apņēmība, bezspēks un ciešanas.

Lēniem sojiem es iegāju birzī, bet no turienes nokāpu lejā pi.e upes, kui bija samesti mūsu zvejasrīki. Upe grima miegā. Nez kāda puķe garā kātā ar maigām, pūkainām ziedlapām liegi pieskārās manam vaigam, kā pieskaras bērns, kad vēlas atgādināt, ka ir nomodā. Aiz gara laika uztaustīju vienu makšķerauklu un piecirtu. Aukla slīdēja viegli un nesaspringa — no zivīm nekā … Pretējais krasts un sādža nebija saskatāma. Kādā mājā uz īsu bridi iemir- gojās uguntiņa, taču drīz apdzisa. Es pastaigāju šurp un turp gar upes krastu, atradu jau pa dienu nolūkotu iedobi un apsēdos tajā kā atzveltnes krēslā. Tā es nosēdēju ilgi… Redzēju, kā aizmiglojās un zaudēja spožumu zvaigznes, pāri zemei pārskrēja viegls rītausmas dzestrums, pamodinot vītolu lapotnes …

—     A-gaf-ja!… — no sādžas atskanēja kāda dobja balss. — Agafja!

Tur klaigāja mājās pārnākušais vīrs, kas uztraucies pa sādžu meklēja sievu. Bet tikmēr sakņu dārzos guldzēja aizrautīgi smiekli: sieva aizmirsās un skurba, nedaudzajās, īsajās laimes stundās alkdama no dzīves paņemt visu par rītdien gaidāmajām mokām.

Lēnām laidos miegā…

Kad pamodos, līdzās sēdēja Savka un vieglītēm bikstīja man plecu. Upi, bērzus, abus krastus, kas bija tik koši za]i, ka šķita mazgāt nomazgāti, kokus un tīrumus — it. visu apmirdzēja spoža rītagaisma. Starp smuidrajiem stumbriem tieši man mugurā dūrās nule uzlēkušās saules stari.

—     Tad šitā jūs ķerat zivis? — Savka pavīpsnāja. — Nu, celieties augšā!

Es piecēlos, tīksmīgi izstaipījos un alkaini ievilku krūtīs valgo un smaržīgo gaisu.

—      Agaša aizgāja? — pavaicāju.

—     Redz, kur šī ir, — Savka man norādīja uz brasla pusi.

Paraudzījos turp un ieraudzīju Agafju. Sacēlusi brun- č.is, izpūrusi, ar pakausī noslīdējušu lakatiņu viņa brida pāri upei. Kājas viņa tik tikko vilka.

—      Kas vainīgs, tas bailīgs! — paklusām purpināja Savka, piemiegtām acīm viņu vērodams. — Iet, ierāvusi asti kājstarpi… Tādi jau tie meitieši ir — kāri uz blēņām kā kaķi… Bailīgi kā zaķi… Negāja, muļķe tāda, vakar, kad viņai sacīju. Tagad dabūs redzēt velnu un arī man pagastā… sados pa mizu, ka ar sieviešiem pinos…

Agafja izbrida krastā un pāri laukam devās uz sādžas pusi. Sākumā viņa gāja diezgan droši, taču drīz vien viņu pārņēma satraukums un bažas: viņa izbīlī pagriezās atpakaļ, apstājās un atņēma elpu.

—      Tagad jau nu sirsniņa dreb un trīc! — skumīgi pavīpsnāja Savka, lūkodamies uz koši zaļo sliedi, ko rasainajā zālē bija atstājusi Agafja. — Ne akls negribas iet! Vīrs jau veselu stundu stāv un gaida… Redzējāt?

Sos vārdus Savka teica ar smaidu, taču man sažņaudzās sirds. Sādžas nomalē pie beidzamās mājas uz ceļa ieraudzīju Jakovu, kurš caur pieri lūkojās uz sievu, kas atgriezās pie viņa. Viņš stāvēja nekustīgi kā stabs. Ko viņš domāja, raudzīdamies uz Agafju? Ar kādiem vārdiem viņš grasījās sievu sagaidīt? īsu brīdi Agafja pavilcinājās, atskatījās vēlreiz, kā gaidīdama palīdzību no mums, un gāja tālāk. Neesmu redzējis, ka jelkad dzēris vai nedzēris cilvēks būtu gājis tā, kā gāja viņa. Vīra skatiens Agafju gluži kā mātin apmāja. Brīžam viņa streipuļoja, brīžam mīņājās uz vietas, gandrīz vai ļimdama zemē, brīžam kāpās atpakaļ. Nogājusi vēl kādus simt soļus, viņa atskatījās vēlreiz un apsēdās.

—      Būtu nu tu vismaz aiz krūma pa tvēries… — es sacīju Savkam. — Tā vien skaties, ka tevi neierauga vīrs…

—      Viņš jau tāpatās jauš, pie kā Agafja ciemojas… Ne jau nu kāpostus te, dārzā, sievieši pa naktīm griež — vai tad nav zināms.

Ielūkojos Savkas sejā. Tā bija bāla un sašķobīta pa pusei derdzīgumā, pa pusei žēlumā, ar kādu cilvēki vēro dzīvnieku ciešanas.

—     Kas vienam smiekls, otram asaras… — viņš nopūtās.

Pēkšņi Agafja pietrūkās kājās, noskurināja galvu un drošā solī devās vīram klāt. Acīmredzot viņa bija saņēmusies un gāja, nebaidīdamās vairs ne no kā.

KORISTE

REIZ kad viņa vēl bija jaunāka, skaistāka un f ar skanīgāku balsi, viņas vasarnīcā an- tresolā sēdēja Nikolajs Petrovičs Kol- pakovs, viņas pielūdzējs. Bija neciešami karsti un tveicīgi. Kolpakovs nule bija ieturējis pusdienas, izdzēris veselu pudeli slikta portvīna, jutās nelādzīgi un bija saguris. Abi garlaikojās un gaidīja, kad pierims karstums, lai varētu iet pastaigāties.

Pēkšņi priekšnamā ieskanējās zvans. Kolpakovs, tāpat bez svārkiem un tikai rītakurpēs, pielēca kājas un jautājoši palūkojās uz Pašu.

—     Droši vien pastnieks vai varbūt kāda draudzene, — koriste sacīja.

Kolpakovs nekautrējās ne no Pašas draudzenēm, ne no pastniekiem, taču, drošs paliek drošs, paķēra padusē savas drānas un iegāja blakus istabā, bet Paša steidzās atvērt durvis. Viņai par lieliem brīnumiem, uz sliekšņa stāvēja nevis pastnieks, nevis kāda draudzene, bet nepazīstama sieviete, jauna, glīta, smalki ģērbusies un pēc visām pazīmēm — no labām aprindām.

Svešiniece bija bāla un smagi elpoja, it kā būtu uznākusi pa augstām kāpnēm.

—      Ko jūs vēlaties?

Kundze tūlīt /ēl neatbildēja. Viņa paspēra soli uz priekšu, lēni apskatīja istabu un apsēdās tā, it kā nespētu nostāvēt kājās aiz noguruma vai neveselības; pēc tam ilgi kustināja bālās lūpas, pūlēdamās kaut ko pateikt.

—      Vai mans vīrs ir pie jums? — viņa beidzot jautāja, paceldama uz Pašu lielas acis ar sarkaniem, saraudātiem plakstiņiem.

—     Kāds vīrs? — Paša čukstēja un pēkšņi nobijās tik ļoti, ka viņai rokas un kājas pamira. — Kāds vīrs? — viņa atkārtoja un sāka drebēt.

—      Mans vīrs … Nikolajs Petrovičs Kolpakovs.

—      Nē … nē, kundze … Es … es nekādu vīru nepazīstu.

Daži mirkļi pagāja klusējot. Svešiniece vairākkārt noslaucīja ar kabatlakatiņu bālās lūpas un, lai pārvarētu iekšējos drebuļus, aizturēja elpu, taču Paša stāvēja viņai iepretim kā zemē iemieta un lūkojās ar neizpratni un bailēm.

—     Tātad jūs sakāt, ka viņa šeit nav? — kundze vaicāja jau skarbāk un dīvaini smīnēdama.

—     Es… es nezinu, par ko jūs jautājat.

—     Jūs esat nelietīga, zemiska, pretīga … — svešiniece murmināja, aplūkodama Pašu ar naidu un riebumu. — Jā, jā . .. jūs esat nelietīga. Ļoti, ļoti priecājos, ka beidzot varu jums to pasacīt! t

Paša juta, ka šai melnajās drānās tērptajai dāmai ar dusmīgām acīm un baltiem, smalkiem pirkstiem viņa šķiet neliete, nekrietnele, un Pašai kļuva kauns par saviem apaļajiem, sārtajiem vaigiem, vasaras raibumiņiem uz deguna un matu cirtu, kas nekādi nebija uzsukājama augšup. Pašai likās — ja viņa būtu kalsena, nenopūderējusies un bez šās cirtas, tad varētu noslēpt, ka viņa nav no godīgajam sievietēm, un nebūtu tik bail un tik liels kauns stāvēt iepretim svešajai, noslēpumainajai dāmai.

—      Kur ir mans vīrs? — dāma turpināja. — Lai gan man vienalga, vai viņš šeit ir vai nav, bet man jāpastāsta jums, ka izšķērdēšana atklāta un Nikolaju Petroviču tagad meklē … Viņu grib apcietināt. Lūk, ko jūs esat izdarījusi!

Kundze piecēlās un lielā satraukumā sāka staigāt pa istabu. Paša skatījās uz viņu un bailēs neko vairs nesaprata.

—     Jau šodien viņu atradīs un apcietinās, — kundze teica, sāka šņukstēt, un šajās elsās ieskanējās aizvainojums un dusmas. — Es zinu, kas viņu novedis līdz šādām šausmām! Nelietīgā, zemiskā! Riebīgais, pērkamais radījums! (Kundzei lūpas saviebās un deguns pretīgumā saraucās.) Es esmu bezspēcīga … Klausieties, jūs pagrimusi sieviete! … Esmu bezspēcīga, jūs esat stiprāka nekā es, bet ir kāds, kurš aizstāvēs mani un manus bērnus! Dievs visu redz! Viņš ir taisnīgs! Viņš sodīs jūs par ikvienu manu asaru, par visām manām bezmiega naktīm! Pienāks laiks — un jūs mani atcerēsieties!

Atkal iestājās klusums. Kundze staigāja pa istabu, lauzīja rokas, bet Paša arvien vēl raudzījās uz viņu stulbi, brīnīdamās, nesaprazdama un gaidīja no viņas kaut ko šaušalīgu.

—     Es, kundze, neko nezinu! — Paša sacīja un pēkšņi sāka raudāt.

—     Jūs melojat! — kundze kliedza un ļauni pazibsnīja uz viņu ar acīm. — Man viss ir zināms! Jau sen es jūs pazīstu! Es zinu, ka pēdējā mēnesī1 viņš ik dienas stundām ilgi sēdējis pie jums!

—     Jā. Un kas par to? Un kas tur jauns? Pie manis mēdz būt daudz viesu, bet nevienu es ar varu neturu. Katrs dara, kā viņš grib.

—      Es jums saku: atklāta izšķērdēšana! Viņš dienestā iztērējis citiem piederošu naudu! Tādas dēļ… kā jūs, tādas dēļ kā jūs viņš izdarījis noziegumu. Paklausieties, — ķundze sacīja ļoti skarbi un apstājās pretim Pašai.

—      Jums nevar būt nekādu principu, jūs dzīvojat tikai tādēļ, lai darītu citiem ļaunu, tas ir jūsu mērķis, bet nevar taču domāt, ka esat tik zemu kritusi, ka jums vairs nebūtu nekādu cilvēcisku jūtu! Viņam ir sieva, bērni… Ja viņu notiesās un izsūtīs trimdā, es ar bērniem nomiršu badā. .. Jel saprotiet! Taču ir viena iespēja, kā glābt viņu un mūs no nabadzības un negoda. Ja šodien iemaksāšu deviņsimt rubļu, viņu liks mierā. Tikai deviņsimt rubļu!

—      Kādus deviņsimt rubļus? — Paša klusu jautāja.

—      Es … es nezinu … Es neesmu ņēmusi. ..

—      Es nelūdzu no jums deviņsimt rubļu .. . naudas jums nav, un jūsu mantas man arī nevajag. Es lūdzu ko citu . .. Vīrieši tādām kā jūs parasti dāvina dārglietas. Atdodiet man tikai tās, ko jums dāvinājis mans vīrs!

—      Kundze, nekādas dārglietas viņš man nav dāvinājis! — Paša iespiedzās, sākdama saprast.

—      Kur tad palikusi nauda? Viņš izšķiedis savu, manu un citiem piederošo . .. Kur tas viss palicis? Paklausieties, es jūs lūdzu! Biju sašutusi un sarunāju jums daudz nepatīkamu vārdu, bet es atvainojos. Jus mani nīstat, es to zinu, bet, ja spējat just līdzi, iejūtieties manā stāvokli! Ļoti lūdzu, atdodiet man tās dārglietas!

—      Hm … — teica Paša un paraustīja plecus. — Es jau labprāt, bet, lai dievs mani soda, viņš neko man nav devis. Ticiet, saku to no sirds. Lai gan jums taisnība, — koriste samulsa, — reiz viņš man atveda divus nieciņus. Lūdzu, es atdošu, ja vēlaties . ..

Paša attaisīja tualetes galdiņa atvilktnlti un izņēma izdobtu zelta rokassprādzi un plānu gredzentiņu ar rubīna aci.

—      Lūdzu! — viņa teica, sniegdama šīs mantiņas viešņai.

Kundze pietvīka, seja saka trīcēt. Viņa bija apvainojusies.

—      Ko jūs man dodat? — kundze iesaucās. — Es nelūdzu žēlastības dāvanas, bet to, kas nepieder jums… ko jūs, izmantodama savu stāvokli, esat izspiedusi no mana vīra … no šā vājā, nelaimīgā cilvēka … Ceturtdien, kad redzēju jūs kopā ar vīru kuģīšu piestātnē, jūs bijāt apkārusies ar dārgām brošām un rokassprādzēm. Tātad netēlojiet šeit nevainīgu jēriņu! Pēdējo reizi jautāju: dosiet man tās dārglietas vai nedosiet?

—     Jānudien, jūs esat dīvaina… — Paša teica, sākdama apvainoties. — Apgalvoju jums, ka no jūsu Nikolaja Petroviča neko neesmu dabūjusi, izņemot šo sprādzi un gredzentiņu. Viņš man veda tikai saldus cepumus.

—      Saldus cepumus … — svešā iesmējās. — Mājās bēmi pusbadā, bet šeit saldi cepumi. Jūs noteikti atsakāties atdot tās dārglietas?

Nesagaidījusi atbildi, kundze apsēdās un, kaut ko domādama, lūkojās tālē.

—     Ko tagad lai iesāku? — viņa sacīja. — Ja nesada- būšu deviņsimt rubļus, pagalam viņš un pagalam arī es pati ar bērniem. Nogalināt šo riebekli vai uz ceļiem mesties?

Kundze pielika pie sejas kabatlakatiņu un sāka elsodama raudāt.

—      Es jūs lūdzu! — cauri asarām skanēja viņas balss. — Jūs taču esat izputinājusi un pazudinājusi manu vīru, glābiet viņu… Jums nav līdzcietības pret viņu, bet bērni… bērni… Vai tad vainīgi bērni?

Paša iztēlojās mazus bērniņus, kas stāv uz ielas, raud aiz bada, un pati sāka skaļi raudāt.

—      Kundze, ko es varu darīt? — viņa teica. — Jūs sakāt — es esot riebekle un izputinājusi Nikolaju Petroviču, bet es jums kā dieva priekšā … es jums apliecinu — nekādu labumu no viņa neesmu iemantojusi… Mūsu korī tikai Motjai vienai pašai ir bagāts mīļākais, bet visas citas dzīvojam no rokas mutē. Nikolajs Petrovičs ir skolots un delikāts kungs, tāpēc viņu arī pieņēmu. Mēs nedrīkstam atraidīt.

—     Es lūdzu dārglietas! Dārglietas dodiet, man! Es raudu … pazemojos … Ja gribat, metīšos ceļos! Lūdzu!

Paša iekliedzās aiz bailēm un māja ar rokām. Viņa juta, ka šī bālā, skaistā kundze, kas runā tik cildeni kā teātrī, patiešām var nomesties uz ceļiem — taisni lepnuma, cildenuma dēļ, lai sevi paaugstinātu un koristi pazemotu.

—      Labi, es jums atdošu dārglietas! — Paša sarosījās, slaucīdama acis. — Lūgturri! Tikai tās nav Nikolaja Petroviča dotas … Tas esmu dabūjusi no citiem viesiem. Kā nu vēlaties …

Paša attaisīja kumodes augšējo atvilktni, izņēma no tās brošu ar dimantiem, koraļļu krelles, vairākus gredzenus, rokassprādzi un to visu sniedza dāmai.

—        Ņemiet, ja vēlaties, bet no jūsu vīra gan nekādu labumu neesmu iemantojusi. Ņemiet, iedzīvojieties! — Paša turpināja, apvainojusies, ka kundze draud mesties uz ceļiem. — Bet, ja nu esat dižciltīga … likumīga viņa laulātā draudzene, tad būtu turējusi viņu grožos. Jā, jā! Es viņu pie sevis neesmu saukusi, pats nāca..,

Kundze caur asarām paskatījās uz iedotajām dārglietām un sacīja:

—     Tas vēl nav viss … Te neiznāks ne piecsimt rubļu.

Paša sviešus izsvieda no kumodes arī zelta pulksteni,

papirosu etviju, aproču pogas un teica, rokas paplez- dama:

—        Vairāk man nekas nav palicis. Ja gribat, pārmeklējiet!

Viešņa nopūtās, trīcošām rokām ievīstīja kabatlakatiņā dārglietas un, ne vārda neteikusi, pat ar galvu nepamājusi, aizgāja.

Atvērās blakus istabas durvis, ienāca Kolpakovs. Viņš bija bāls un nervozi purināja galvu, it kā nule būtu iedzēris kaut ko ļoti rūgtu; acīs mirdzēja asaras.

—        Kādas dārglietas jūs man esat dāvinājis? — Paša viņam uzklupa. — Kad — atļaujiet jums jautāt!

—        Dārglietas… Dārglietas, tas ir tīrais nieks! — Kolpakovs izdvesa un sapurināja galvu. — Ak dievs! Viņa tavu acu priekšā raudāja, pazemojās…

—        Es jums prasu: kādas dārglietas esat man dāvinājis? — Paša kliedza.

—        Ak dievs, viņa — godīgā, lepnā, šķīstā… pat uz ceļiem gribēja mesties šās .. . šās padauzas priekšā! Es viņu tiktāl esmu novedis! Es to esmu pieļāvis!

Kolpakovs sakampa galvu ūn vaidēja:

—         Nē, to nekad sev nepiedošu! Nepiedošu! Ej nost no manis … padauza! — viņš ar riebumu kliedza, kāpdamies projām no Pašas un atstumdams viņu ar drebošām rokām. — Viņa gribēja mesties ceļos un … kā priekšā? Tavā priekšā? Ak mans dievs!

Kolpakovs steigšus apģērbās un šķebinādamies, iedams Pašai apkārt ar līkumu, devās uz durvīm un izgāja laukā.

Paša atkrita gultā un skaļi raudāja. Viņai jau bija žēl savu dārglietu, ko pārsteidzībā atdevusi, un viņa jutās aizvainota. Paša atcerējās, ka pirms trim gadiem viņu bez jebkādas vainas piekāva tirgonis, un sāka raudāt vēl skaļāk.

SAPŅI

Divi sādžas amata viri, apsargi, viens — drukns melnbārdis ar tik neparasti īsām kājelēm, ka, paskatoties no mugurpuses, liekas — kājas viņam sākas daudz zemāk nekā pārējiem cilvēkiem, otrs — garš, kalsens un taisns kā nūja, ar plānu, tumši rudu bārdeli, — ved uz apriņķa pilsētu klaidoni, kas aizmirsis savu vārdu. Pirmais iet gāzelēdamies, raugās apkārt, košļā gan smilgu, gan savu piedurkni, uzsit sev pa gurniem un dungo, vispār izskatās bezrūpīgs un vieglprātīgs, bet otrs, par spīti kalsenajai sejai un šaurajiem pleciem, ir solīds, nopietns, kārtīgs un ar visu augumu un stāju atgādina vecticībnieku mācītājus vai karavīrus, kādi gleznoti senlaiku svētbildēs; viņam «par gudrības zīmi dievs piešķīris augstu pieri», vai, citiem vārdiem sakot, viņam ir kails pauris, un tas vēl vairāk pastiprina iepriekš minēto līdzību. Pirmais ir Andrejs Ptaha, otrs — Nikandrs Sapožņikovs.

Cilvēks, kuru viņi ved, nepavisam neatbilst priekšstatam, kāds mēdz būt par klaidoņiem. Sis ir mazs, vārgs vīriņš, nespēcīgs un slimīgs, ar sīkiem, neizteiksmīgiem un ārkārtīgi nenoteiktiem vaibstiem. Uzacis retas, skatiens pazemīgs un bikls, ūsas tikko dīgst, kaut gan klaidonim jau pāri par trīsdesmit. Viņš soļo nedroši, uzku- cies un sabāzis rokas piedurknēs. Drapa mētelītis ar nodilušu uzkārsumu neizskatās pēc zemnieka paltraka, apkakle uzrauta līdz pat cepures malām, un tāpēc tikai sarkanais deguntelis uzdrošinās raudzīties pasaulē. Viņš runā iztapīgā, smalkā balstiņā un bieži iekāsējas. Grūti, ļoti grūti iedomāties, ka viņš ir klaidonis, kurš slēpj savu uzvārdu. Drīzāk viņš izskatās pēc nabadzībā ieslīguša, dieva aizmirsta neveiksminieka, mācītāja dēla vai žūpošanas dēļ padzīta skrīvera, pēc tirgoņa atvases vai radagabala, kas izmēģinājis savu vājo spēciņu uz skatuves dēļiem un tagad velkas mājās, lai nospēlētu pēdējo cēlienu līdzībā par pazudušo dēlu; varbūt, spriežot pēc trulās pacietības, ar kādu viņš brien pa dziļajiem rudens dub-

Jicm, viņš ir fanātiķis — klostera kalps, kas klaiņā pa Krievzemes klosteriem, neatlaidīgi meklēdams, bet neatrazdams «mierīgu un bezgrēcīgu dzīvošanu» …

Ceļavīri jau sen iet, bet. nekādi netiek nost no nelielā zemes plankuma. Priekšā kādas piecas asis dubļaina, melnganbrūna ceļa, aiz muguras tikpat, bet tālāk, kur vien viņi paraugās, necaurredzama baltas miglas siena. Viņi iet un iet, bet zeme arvien vēl tā pati, miglas sienai viņi netiek tuvāk, un zemes plankums liekas tas pats, kas pirmīt. Aiz muguras paliek balts, skaldīts laukakmens, dziļa gramba vai garāmbraucējam izkritis siena klēpis, uz brīdi paspīd plata, duļķaina peļķe, citreiz pēkšņi un negaidot acu priekšā sāk rēgoties nenoteikta apveida ēna; jo tuvāk' tai, jo tā mazāka un tumšāka, vēl tuvāk — un ceļavīru acu priekšā iznirst no zemes sašķiebies verstes stabs ar izdzisušu skaitli vai nožēlojams bērziņš, slapjš un kails kā ceļmalas ubags. Bērziņš kaut ko nočabina ar dzelteno lapu paliekām, viena lapa notrūkst un gausi lido lejup .. . Pēc tam atkal migla, dubļi, rūsgana zāle ceļma- lās. Pie smilgām karājas blāvas, nelādzīgas asaras. Šis nav klusā prieka asaras, kādas raud zeme, sagaidot un aizvadot vasaras sauli, un ar kādām tā rītausmā dzirdina paipalas, griezes un smuidrās garknābes slokas! Ceļavīru kājas stieg smagajos, stigrajos dubļos. Ikviens solis sperams ar lielu piepūli.

Andrejs Ptaha ir mazliet satraukts. Viņš vēro klaidoni un pūlas izprast, kā šis dzīvais, neiereibušais cilvēks var nezināt savu vārdu.

—     Tu tak esi pareizticīgs? — Ptaha jautā.

—      Pareizticīgs, — klaidonis pazemīgi atbild.

—     Hm! . .. tātad esi kristīts?

—     Kā tad citādi? Neesmu jau turks. Ij baznīcā eju, ij gavēju, ij gaļu neēdu, kad ticība to liedz. Leriģiju izpildu mats matā …

—      Bet kā tad tevi sauc?

—      Sauc, puis, nrani, kā gribi.

Ptaha parausta plecus un, neko vairs nesaprazdams, uzplīkšķina sev pa gurniem. Bet otrs apsargs — Nikandrs Sapožņikovs — cienīgi klusē. Viņš nav tik naivs kā Ptaha un, kā redzams, lieliski zina iemeslus, kāpēc pareizticīgs cilvēks slēpj savu vārdu. Sapožņikova izteiksmīgā seja salta un barga. Viņš soļo savrup, nepazemojas līdz tukšai pļāpāšanai ar ceļabiedriem un it kā cenšas parādīt visiem, pat miglai, cik viņš apzinīgs un prātīgs.

—       Dievs to zina kas tu tāds esi, — Ptaha arvien vēl nerimstas. — Zemnieks ne zemnieks, kungs ne kungs, bet laikam ne šis, ne tas, tāpat pa vidām … Viņdien dīķī skaloju sietus un noķēru, āre, šitādu pirksta garuma riebekli ar žaunām un asti. Visupirms domāju, ka zivs, pēc tam skalos — kaut tas ķēms nosprāgtu! — ir arī ķepiņas. Ne zivs, ne odze, pats velns netiek gudrs, kas tā tāda … Tāpat arī tu , .. Kādas kārtas esi?

—      Zemnieks, zemnieku kārtas, — klaidonis nopūzdamies saka. — Mana māmiņa bija muižas dzimtcilvēks. Pēc izskata neesmu zemnieks, tiesa kas tiesa, jo man, labo cilvēk, gadījies ērmīgs liktenis. Mana māmiņa pie kungiem strādāja par aukli, visādus labumus baudīja, bet es, miesa no viņas miesas un asinis no viņas asinīm, arī dzīvoju kungu namā. Viņa mani loloja, lutināja un tīkoja mani no zemas kārtas ievest smalkos ļaudīs. Gulēju gultā, katru dienu īstas pusdienas ēdu, valkāju garas bikses un puszābakus — gluži kā tāds mazs muižnieķeiis. Ko māmiņa pati ēda, 1o deva arī man, viņai kungi uzdāvāja naudu kleitai, bet viņa apģērba mani… Laba dzīve bija! Cik daudz kumpešu un pēperkūku savā bērna mūžā apēdu, kazi, ja tagad tās visas pārdotu, krietnu zirgu varētu nopirkt. Lasīt un rakstīt māmiņa mani iemācīja, dieva bijāšanu kopš bērna kājas iedvesa un mani tā audzināja, ka tagaditēs nevaru nevienu prastu, nedelikātu vārdu dabūt pār lūpām. Arī degvīnu, puis, nedzeru, arī tīri ģērbjos, arī labā sabiedrībā māku pienācīgi uzvesties. Ja māmiņa vēl dzīva, lai dievs dod viņai veselību, bet, ja mirusi, tad, debesu tēvs, uzņem viņas dvēselīti savos mājokļos, kur taisnīgie mieru rod!

Cepuri noņemot, kļūst redzami klaidoņa retie, sarainie mati, viņš paceļ augšup acis un divreiz pārmet krusta zīmi.

—       Debesu tēvs, dod viņai tīkamu atpūtu, mierīgu atpūtu! — viņš saka, gari vilkdams, drīzāk vecenītes nekā vīrieša balsī. — Iemāci, debesu tēvs, savai kalponei Ksenijai savu patiesību un taisnību! Ja māmiņa nebūtu izturējusies pret mani tik labi, es būtu vienkāršs zemnieks bez jebkādas saprašanas! Tagadītēs, puis, prasi man ko prasīdams, visu saprotu: gan laicīgos, gan svētos rak' lus, gan visādas lūgšanas un katķismu, Arī dzīvoju pēc svētajiem rakstiem . Cilvēkiem pāri nedaru, miesu turu tīrībā un šķīstībā, gavēņus ievēroju, ēdu, kas un kā vēlēts. Dažam labam cilvēkam ir vienīgi tik prieku kā šņabis un negausīga rīšana, bet es, ja gadās brīvs brīdis, apsēžos kaktiņā un lasu grāmatu. Lasu un tikai raudu vienā raudāšanā …

—      Kāpēc tad tu raudi?

—      Varen žēlīgi raksta! Par dažu grāmatiņu piecas kapeikas izdodu, bet raudu un vaidu bez mitēšanās.

—     Vai tēvs tev miris? — Ptaha vaicā.

—      Nezinu, puis! Savu dzīvības devēju nepazīstu, tas grēks nav noslēpjams. Pēc savas saprašanas domāju, ka māmiņai es biju bandubērns. Mana māmiņa visu savu mūžu dzīvoja pie kungiem un negribēja ar prastu zemnieku precēties.. .

—     Kamēr lielkungs šo pievārēja, — Ptaha pasmīn.

—      Nenosargāja sevi, tiesa kas tiesa. Māmiņa bija tikumīga, dievbijīga, bet nevainību nesaglabāja. Tas, protams, grēks — liels grēks, nav vārdam vietas, bet toties manī varbūt rit muižnieka asinis. Varbūt tikai dēvēts tieku par zemnieku vīru, bet īstenībā esmu dižciltīgu kungu kārtas.

To visu «dižciltīgais kungs» saka klusā, saldenā, smalkā balstiņā, raukdams šauro pierīti un čerkstoši šņaukādams sarkano, nosalušo deguntiņu. Ptaha klausās, izbrīnā šķielē uz viņu un arvien vēl rausta plecus.

Nogājuši kādas sešas verstis, apsargi un klaidonis apsēžas ceļmalas paugurā atpūsties.

—      Suns, ij tas savu iesauku atceras, — Ptaha purpina. — Mans vārds Andrjuša, viņa — Nikandra, katram cilvēkam savs svēts vārds, un šo vārdu nekādi nedrīkst aizmirst! Nekādi!

—      Vai kādam vajadzēšana manu vārdu zināt? — klaidonis nopūšas, atbalstīdams dūrītē vaigu. — Un kāds man no tā labums? Ja man atļautu iet, kur vēlos, tas man būtu vēl ļaunāk nekā tagad. Es, brālīši pareizticīgie, zinu likumu. Tagad esmu klaidonis, kas neatceras savu vārdu, un pats bargākais sods būs, ja man piespriedīs izsūtīšanu uz Austrumsibīriju un kādus trīsdesmit vai četrdesmit pletnes cirtienus, bet, tiklīdz pateikšu savu īsto vārdu un kārtu, mani atkal aizsūtīs katorgā. To es zinu!

—      Vai patiesi biji katorgā?

—     Biju, mīļais draugs. Četrus gadus ar skūtu galvu važās iekalts staigāju.

—      Par ko tad?

—      Par cilvēka nobendēšanu, mīļais! Kad es vēl biju puišelis, savus astoņpadsmit gadus vecs, mana māmiņa pārskatīdamās iebēra lielkungam glāzē sodas un skābes vietā arsēniku. Pieliekamajā bija daudz dažādu kārbiņu, viegli varēja misēties …

Klaidonis nopūšas, pagroza galvu un turpina:

—      Māmiņa bija dievbijīga, bet, ej nu sazini, neviens otra sirdī nevar ielīst! Varbūt nejaušības dēļ, varbūt viņas dvēsele nespēja paciest aizvainojumu, ka lielkungs tuvu padarījis sev citu kalponi… Varbūt tīšuprāt viņam iebēra, dievs vien to zina! Toreiz biju jauns un daudz ko nesapratu … Tagad atceros, ka lielkungs tiešām sev bija paņēmis citu draugaļu un māmiņa dikti bēdājās. Pēcāk mūs kādus divus gadus tiesāja… Māmiņai piesprieda divdesmit gadus katorgā, man mazgadības dēļ tikai septiņus.

—      Par ko tad tev?

—      Kā līdzdalībniekam. Lielkungam glāzi pasniedzu es. Allaž tā notika: māmiņa iebēra sodu un es pasniedzu. Brālīši, to gan jums stāstu kā kristīgiem cilvēkiem, kā dieva priekšā, nevienam neizpļāpājiet…

—      Mums jau arī neviens neprasīs, — Ptaha saka. — Tātad tu esi izbēdzis no katorgas?

—      Izbēgu, mīļais draugs. Mēs izmukām kādi četrpadsmit. Lai dievs viņiem dod veselību, paši bēga un mani līdzi paķēra. Tagad tu, puis, padomā pēc sirdsapziņas — kāda man jēga teikt savu vārdu? Atkal aizsūtīs katorgā! Bet kas tad es par katordznieku? Esmu maigas dabas, slimīgs, man patīk tīrībā pagulēt un paēst. Dievu lūdzot, gribas svētbildes lampiņu vai svecīti iedegt un lai apkārt būtu klusums. Kad loku ceļus, gribas, lai grīda nebūtu netīra un piespļaudīta. Es, māmiņu pieminēdams, ik rītu un ik vakaru četrdesmit reizes loku ceļus.

Klaidonis noņem cepuri un pārmet krustu.

—      Bet uz Austrumsibīriju lai jau sūta, — viņš saka, — nebaidos!

—      Vai tad tur ir labāk?

—      Pavisam cita būšana! Katorgā cilvēks tikpat kā vēzis grozā: šaurība, drūzmēšanās, grūstīšanās, nav kur elpu atvilkt — īsta elle, tāda elle, ka svētā dievmāte lai pasarga! Katordznieks ir laupītājs, kā ar laupītāju ar viņu apietas, sliktāk nekā ar jebkuru suni. Ne paēst, ne pagulēt, ne dievu pielūgt. Bet nometināšanā pavisam kas cits. Nometināšanā papriekšu pierakstīšos pie ciema sabiedrības — tāpat kā pārējie. Priekšniecībai pēc likuma man jādod zeme . . . jā-a! Stāsta, ka zemes tur atliku likām — gluži kā sniega — ņem, cik gribi! Iedos man, puis, zemi gan tīrumiem, gan sakņu dārzam, gan — kur apbūvēties… Es sakšu kā īsts cilvēks art, sēt., iegādāšos lopiņus un visu pārējo, bitītes, aitiņas, suņus. .. Iegādāšos ari Sibīrijas kaķi, lai peles un žurkas manu mantu negrauztu … Uzcelšu, brālīši, istabu, sapirkšu svētbildes… Dievs dos,, apprecēšos, bērniņi rāsies.

Klaidonis murmina un skatās nevis uz klausītājiem, bet kaut kur sāņus. Lai cik naivi viņa sapņi, taču tie pasacīti tik patiesi, sirsnīgi, ka grūti neticēt. Klaidoņa mutīte sa- šķiebusies smaidā, bet seja, acis un deguntelis sastinguši jūsmā un tālas labklājības svētlaimīgā nojausmā. Apsargi klausās, skatās uz viņu nopietni, mazliet līdzjūtīgi. Tic arī viņi.

— No Sibīrijas nebaidos, — klaidonis joprojām murmina. — Sibīrija tāda pati Krievzeme, Sibīrijā tas pats dievs un ķeizars, kas te, tur tāpat runa pa pareizticīgo modei kā es un tu. Tikai Sibīrijā vairāk vaļas un cilvēki dzīvo turīgāk. Viss tur ir labāks. Turienes upes, par provi, daudz, daudz labākas par šitejienes upēm! Zivju, visvisādu zvēru un putnu — pilnas malu malas! Bet. man, brālīši, visulielākais prieks ir zivis ķert. Labāk tukšu vēderu dzīvoju, kad tikai varu ar makšķeri pasēdēt. Dieva vārds! Zivis ķeru gan ar makšķeri, gan ar ūdām, ari murdus lieku, bet, kad ledus iet, tīklu iemetu. Pašam spēka nevaid, lai ar tīklu rīkotos, salīgstu kādu citu par piecām kapeikām. Ak kungs, kas tie par priekiem! Gadās noķert vēdzeli vai sapalu, liekas, jānudien, it kā brāli būtu saticis. Un redzi, mīļais, ikvienu zivi ķerot, vajag savas saprašanas: viena kožas uz dzīvas zivtiņas, cita — uz tārpa, vēl cita uz vardes vai sienāža. Tas viss tak jāzina! Par provi, ņemsim vēdzeles. Vēdzeles nav nekādas izvēlīgās zivis, kampj pat ķīsi, līdakas kāras uz grunduļiem, foreles — uz tauriņiem. Ja sapalu pastraumē makšķerē, lielāka prieka nemaz nevaid. Iemetu auklu savas desmit asis bez grimuļa ar taureni vai vaboli uz āķa, lai ēsma peldētu pa virsu, pats stāvu ūdenī bez bikšu un laižu āķi pa straumei, un sapals — cap! Tikai te nu jāpamanās, lai viņš, nolādētais, nenorautu ēsmu. Kolīdz aukla iespindzas, jāpiecērt, nav vairs ko gorīties. Bail iedomāties, cik daudz zivju savā mūžā esmu izmakšķerējis! Kad bēguļojām, citi arestanti mežā guļ, bet man miegs nenāk, liekos uz upi. Bet upes tur platas, straujas, krasti krauji — tīri bail! Gar upi visur biezu biezie meži. Koki tādi — ja paskatās uz galotnēm, reibst galva. Ja rēķinātu pēc šitejienes cenām, par katru priedi savus desmit rubļus varētu dabūt.

Sim nožēlojamam cilvēkam juku jukām uzmācas sapņi, pagātnes gleznainās ainavas, salda laimes nojauta, viņš apklust un tikai kustina lūpas, it kā sačukstētos pats ar sevi. Truls, svētlaimīgs smaids neizzūd no viņa sejas. Nerunā arī pavadoņi. Tie iegrimuši domās un nodūruši galvu. Rudens klusumā, kad saltā, nejaukā migla kāpj no zemes un žņaudz sirdi, kad līdzīgi cietuma mūrim migla stāv acu priekšā un atgādina cilvēkam, cik ierobežota viņa griba, ir tīkami domāt par platām, straujām upēm ar brīves pilniem, stāviem krastiem, par necaurejamiem mežiem, bezgalīgām stepēm. Lēni un rāmi iztēlē ainojas, kā agrā rītā, kad pie debesīm vēl nav zudis blāzmas sārtums, pa klaju krasta kranti kā mazs kukainītis kustas cilvēks; gadu simtiem vecas, staltas priedes cita aiz citas slejas gaisos abpus brāzmainās straumes, draudīgi raugās uz brīvo cilvēku un drūmi šalc; saknes, milzīgi akmeņi un dzelkšņaini krūmi aizšķēršļo gājējam ceļu, bet cilvēks ir spēcīgs miesās un mundrs garā; viņš nebaidās ne priežu, ne akmeņu, ne savas vientulības, ne dārdošās atbalss, kas viņu pavada ik uz soļa.

Apsargu domās tēlojas brīvā dzīve, kādu viņi nekad nav dzīvojuši; varbūt viņi neskaidri atceras sen dzirdētu nostāstu, vai arī priekšstatus par brīvu dzīvi viņi mantojuši reizē ar miesu un asinīm no tālajiem, brīvajiem senčiem, dievs vien to. zina!

Pirmais klusumu pārtrauc Nikandrs Sapožņikovs, kurš līdz šim nav teicis ne vārda. Vai nu viņš apskauž klaidoņa rēgaino laimi, vai sirdī jūt, ka sapni par laimi nesaderas ar pelēko miglu un melni rudajiem dubļiem, bet viņš tikai bargi blenž, uz klaidoni un saka:

— Tā jau nu tas ir, viss būtu labi, brālīt, bet līdz brī- vestības novadiem tu neaiztiksi. Kur nu? Nočāposi savas trīssimt verstis un noliksi karoti. Padomā — kāds vārgulis esi! Nogājis tikai sešas verstis, bet nepavisam vairs nevari atvilkt elpu!

Klaidonis lēni pagriežas uz Nikandra pusi, un svētlaimīgais smaids sejā apdziest. Izbiedēti un vainīgi klaidonis skatās uz pavadoņa nopietno ģīmi, laikam kaut ko apjēdz un nokar galvu. Atkal iestājas klusums .. . Visi trīs domā. Apsargi sasprindzina prātu, lai ar iztēli aptvertu to, ko spēj aptvert varbūt tikai dievs, proti, briesmīgo at- tālumu, kas viņus šķir 110 brīvestības novada. Taču klaidoņa prātā drūzmējas skaidras, noteiktas un vēl šaušalīgākas ainavas nekā lielais attālums. Viņa apziņā pazib vazāšana pa tiesām, pārsūtāmie un katorgas cietumi, cietumnieku liellaivas, nogurdinošā nīkšana cejā, bargās ziemas, slimības, biedru nāve …

Klaidonis vainīgi mirkšķina acis, noslauka ar piedurkni sīkām sviedru lāsēm apsvīdušo pieri un elš tik smagi, it kā nule būtu izlēcis no karsti sakurinātas pirts, pēc tam noslauka pieri ar otru piedurkni un tramīgi palūkojas apkārt.

—     Jānudie, tu nu gan neaiziesi! — saka arī Ptaha. — Vai tu kāds gājējs? Paskaties uz sevi: kauli un āda! Nomirsi, brālīt!

—      Protams, nomirs! Kur nu šis var aiziet! — Nikandrs apgalvo. — Viņu jau tagadītēs tūlīt ieliks hospitālī… Kas ir, tas ir!

Klaidonis, kas nezina savu vārdu, ar šausmām paveras uz skarbajām, vienaldzīgajām bargo ceļabiedru sejām un, cepuri nenoņēmis, acis izvelbis, ātri pārmet krustu … Viņam trīc galva, viņš dreb no galvas līdz kājām, sāk raustīties kā zābaka samīts kāpurs …

•— Tagad jāiet, — Nikandrs saka un pieceļas. — Atpūtušies esam!

Pēc brītiņa ceļinieki jau soļo pa dubļaino ceļu. Klaidonis sagumis vēl vairāk un dziļāk sabāzis rokas piedurknēs. Ptaha klusē.

VAŅKA

Vaņka Žukovs, deviņus gadus vecs puišelis, kas pirms trim mēnešiem bija nodots mācībā pie kurpnieka Aļahina, ziemassvētku naktī negāja gulēt. Pagaidījis, kamēr saimnieki un zeļļi aiziet uz rīta dievkalpojumu, viņš saimnieku skapī sameklēja tintes pudelīti, spalvaskātu ar sarūsējušu spalvu un, nolicis sev priekšā saburzītu papīra lapu, ķērās pie rakstīšanas. Iekams sadūšojās uzvilkt pirmo burtu, viņš vairākas reizes uzmeta bailīgu skatienu durvīm un logiem, pašķielēja uz tumšo svētbildi, abpus kurai slējās plaukti ar liestēm, un izdvesa aizlauztu nopūtu. Papīrs bija izklāts uz sola, bet viņš pats tupēja pie tā uz ceļiem.

«Mīļo vectētiņ Konstantin Makarič!» viņš rakstīja.

«Rakstu tev vēstuli. Apsveicu jūs ziemassvētkos un vēlu tev visu labāko. Nava man nedz tēva, nedz māmulītes, tikai tu viens esi palicis.»

Vaņka palūkojās uz tumšo logu, kur mirgoja viņa sveces atspulgs, un dzīvi iztēlojās savu vectēvu Konstantīnu Makariču, kurš kalpoja par naktssargu pie bagātajiem 2i- hareviem. Tas bija mazs, sausnējs, bet neparasti žirgts un kustīgs večukiņš, gadus sešdesmit piecus vecs, ar mūžam smaidīgu vaigu un skurbām acīm. Pa dienu viņš gulēja saimes virtuvē vai tērzēja ar ķēkšām, bet pa nakti, satinies lielā kažokā, staigāja ap māju un klabināja klabatas. Viņam pakaļ, nokāruši galvas, čāpoja vecā kuce Kaštanka un suņuks Moris, kas bija dabūjis šādu iesauku par melno spalvu un slaiko zebiekstes augumu. Šis Moris bija ārkārtīgi goddevīgs un laipns un vienlīdz mīlīgām acīm raudzījās kā uz pašu cilvēkiem, tā svešiniekiem, tomēr uzticību nebaudīja. Aiz viņa goddevības un lēnprātības slēpās gluži jezuītisks viitīgums. Neviens labāk par viņu neprata īstajā brīdī piezagties un ieķert kājā, ielavīties pagrabā vai zemniekam nocelt vistu. Jau ne reizi vien viņam bija atdauzītas pakaļkājas, pa divi lāgi viņu kāra, un katru nedēļu viņš dabūja tādu tesienu, ka aizvilkās pusdzīvs, taču allaž atlaba.

Tagad vectēvs droši vien stāvēja pie vārtiem, piemiedzis acis, skatījās uz sādžas baznīcas koši sarkanajiem logiem un, piecirzdams velteņos ieautās kājas, tērzēja ar saimes ļaudīm. Klabatas viņam bija piekārtas pie jostas. Viņš plaukšķināja rokas, bozās aiz aukstuma un, vecišķi ķiķinādams, ieknieba te istabenei, te ķēkšai.

—     Varbūt iešņauksim tabaciņu? — viņš sacīja, sniegdams sieviešiem savu tabakdozi.

Sievieši šņauca un šķaudīja. Vectēvu pārņēma neizsakāma sajūsma, viņš priecīgi smējās pilnā balsī un sauca:

—      Plēs nost, kazi, būs piesalusi!

Iešņaukt tabaku viņš deva arī suņiem. Kaštanka nošķaudījās, pagrozīja purnu un apvainojusies pagāja nost. Moris aiz goddevības nešķaudīja un tikai luncināja asti. Bet laiks turējās brīnumjauks. Gaiss bija rāms, dzidrs un svaigs. Cauri nakts tumsai varēja saredzēt visu sādžu ar baltajiem jumtiem un dūmu strūklām, kas cēlās no skursteņiem, sudrabaini apsarmojušos kokus, kupenas. Visas debesis bija sētin nosētas mirgojošām zvaigznēm, un Piena Ceļš iezīmējās tik skaidri, it kā pirms svētkiem būtu nomazgāts un noberzts ar sniegu …

Vaņka nopūtas, iemērca spalvu tintē un rakstīja tālāk:

«Bet vakar es dabūju sukas. Saimnieks aiz matiem izvilka mani pagalmā un nosukāja ar siksnu par to, ka es, šūpodams šiem bērņuku, biju nejauši aizmidzis. Un viņnedēļ saimniece lika notīrīt siļķi, un es sāku no astesgtSIa, un viņa paņēma siļķi un ar sitamās siļķes purnu bakstīja man degunā. Zeļļi mani apsmej, sūta uz krogu pēc šņabja un liek čiept saimnieku gurķus, bet saimnieks sit, galva vai acs. Un ēst arī nav ko. No rīta dod maizi, pusdienās biezputru un vakarā atkal maizi, bet tēju un kāpostus — tos saimnieki novico paši. Un gulēt mani dzen uz vējtveri, bet, kad šiem bērņuks brēc, tad es nemaz nedabūju gulēt, tik kustinu šūpuli. Mīļo vectētiņ, apžēlojies dieva vārdā, paņem mani no šejienes uz mājām, atpakaļ uz sādžu, es vairs nevaru izturēt… Klanos tavā priekšā līdz zemei un mūžīgi lūgšu par tevi dievu, ved mani prom, citādi gals klāt. . .»

Vaņka sašķobīja muti, ar netīro dūri patrina acis un iešņukstējās.

«Es tev berzīšu tabaku,» viņš turpināja, «lūgšu par tevi dievu, un, kad tik kas, per mani kā kaimiņu āzi. Un, ja tu domā, ka man nebūs ko darīt, tad uzprasīšos pārvaldniekam, lai, dieva dēļ, dod kauču zābakus tīrīt, vai arī Fedjas vietā iešu ganam palīgos. Mīļo vectētiņ, es tiešām vairs nevaru izturēt, taisni vai gals klāt. Gribēju kājām bēgt uz sādžu, bet zābaku nava, baidos nosalt. Un, kad izaugšu liels, es par to būšu tavs apgādnieks un nevienam neļaušu darīt tev pāri, un, kad nomirsi, aizlūgšu par tavu dvēseli, tāpat kā par māmuļu Pclageju.

Un Maskava ir liela pilsēta. Tikai kungu mājas vien un daudz zirgu, bet aitu nav — un suņi nekož. Ar zvaigzni bērni te nestaigā, un dziedāt baznīcas korī šeit arī nevienam neļaun, un reiz es redzēju vienas bodes logā, ka ar visu auklu pārdod āķus visvisādīgām zivīm — traki vērtīgus, bija pat viens tāds āķis, ar kuru varētu izvilkt pudu smagu samu. Un redzēju arī bodes, kur pārdod dažādas bises, tādas kā mūsu kungiem, tā ka nebaidies, katra maksa savus simt rubļus . .. Un skārņos var dabūt gan rubeņus, gan irbes, gan zaķus, bet, kur tie nošauti, — to jau pārdevēji nestāsta.

Mīļo vectētiņ, kad pie kungiem būs eglīte, paņem priekš manis apzeltītu riekstu un noglabā zaļajā šķirstiņā. Palūdz jaunkundzei Olgai Ignatjevnai, saki, ka Vaņkam.»

Vaņka krampjaini nopūtās un atkal pievērsās logam.

Viņš atminējās, ka uz mežu pēc kungu eglītes vienmēr gājis vectēvs un ņēmis līdzi mazdēlu. Kas tie bija par laimīgiem laikiem! Gan vectēvs krekšķēja, gan sals krek- šķēja, un; vērodams tos abus, krekšķēja arī Vaņka. Reizēm vectēvs, iekams nocirta eglīti, vispirms aizkūpināja pīpi, ilgi šņauca tabaku, ķircinaja nosalušo Vaņušku… Jaunās, sarmas klātās eglītes stāvēja nekustīgas un gaidīja, kurai nu tagad būs mirstama reize. Kur gadījies — kur ne, pāri kupenām kā bulta aizšāvās zaķis … Nespēdams nociesties, vectēvs iekliedzās:

«Turi, turi… turi viņu! Ak, sasodītais strupastis!»

Nocirsto eglīti vectēvs stiepa uz kungu māju, un tur ķērās pie pušķošanas… Vairāk par visiem rosījās jaunkundze Olga Ignatjevna, Vaņkas mīlule. Kad viņa māte Pelageja vēl bija dzīva un kalpoja pie kungiem par istabeni, Olga Ignatjevna cienāja Vaņku ar ledenēm un aiz gara laika iemācīja viņam lasīt, rakstīt, skaitīt līdz simtam un pat dejot kadriļu. Bet, kad Pelageja nomira, bāreni Vaņku izraidīja saimes istabā pie vectēva, bet no virtuves aizsūtīja uz Maskavu pie kurpnieka Aļahina. . .

«Atbrauc, mīļo vectētiņ,» turpināja Vaņka, «dieva vārdā lūdzu tevi — paņem mani prom 110 tejienes. Apžēlojies par mani, nabaga sērdieni, jo šeit visi mani dauza un ēst briesmīgi gribas, un skumība tāda, ka ne izteikt, raudu vienā raudāšanā. Un nesen saimnieks ar liesti iesita pa galvu ta, ka es novēlos un tikai ar mokām atžirbu. Mana dzīve ir sliktāka par slikLu, ļaunāka nekā sētas sunim… Un vēl es sūtu sveicienus Aļonai, greizajam Jcgorkam un kučierim, bet manas ermoņikas neatdod nevienam. Palieku tavs mazdēls Ivans Zukovs, mīļo vectētiņ, atbrauc gan.»

Aprakstīto papīra lapu Vaņka salocīja četrām kārtām un ielika aploksnē, ko vakar bija nopircis par kapeiku … Mazliet padomājis, viņš iemērca spalvu tintē un uzrakstīja adresi:

Uz sādžu vectētiņam.

Pēc tam pakasījās, padomāja un papildināja: «Konstan- tinam Makaričam.» Apmierināts, ka neviens nav iztraucējis rakstīšanu, viņš uzmauca cepuri galvā un, neuzvilcis kažoķeli, vienā kreklā izskrēja laukā …

Iepriekšējā dienā izvaicājis gaļas pārdevējus, Vaņka bija uzzinājis, ka vēstules jāiemet pastkastītē un ka no pastkastītēm iereibuši važoņi, zvārguļiem skanot, pasta trijjūgos tās izvadā pa visu zemi. Vaņka aizskrēja līdz pirmajai pastkastītei un dārgo vēstuli iebāza spraugā…

Saldu cerību iežūžots, pēc stundas viņš jau gulēja cieši aizmidzis… Sapnī viņš redzēja krāsni. Uz krāsns sēdēja vectēvs, nokāris basās kājas, un lasīja vēstuli ķēkšām … Ap krāsni staigāja Moris un luncināja asti…

ienaidnieki

(/ T umšā septembra vakarā ap pulksten des- f mitiem no difterijas nomira zemstes ār- sta Kirilova vienīgais dēls, sešus gadus vecais Andrejs. Kad ārsta sieva pirmajā izmisuma uzplūdā nokrita ceļos pie nomirušā bērna gultiņas, priekšistabā skarbi ieskanējās zvans.

Difterijas dēļ mājkalpotāji jau no rīta bija aizsūtīti prom. Kirilovs tāds, kāds tobrīd bija — bez svārkiem, vaļējā vestē —, nenoslaucījis ne mitro seju, ne karbola saēstās rokas, devās pats atdarīt durvis. Priekšistaba grima tumsā, un no atnācēja varēja saskatīt vienīgi tā nelielo augumu, balto šalli un prāvo, pārlieku bālo seju, kas bija tik bāla, ka visa priekšistaba pēkšņi šķita kļuvusi gaišāka…

—      Vai dakteris mājās? — ienācējs žigli jautāja.

—      Es esmu mājās, — Kirilovs atbildēja. — Ko jūs vēlaties?

—      Ak, tas esat jūs? Ļoti priecājos! — ienācējs atplauka un tumsā pūlējās sataustīt ārsta plaukstu, atrada to un spēcīgi spieda starp savām. — Es ļoti… ļoti priecājos! Mēs jau esam pazīstami! … Mans vārds — Abo- gins . . . man bija gods ar jums vasarā pie Gnučeva iepazīties. Ļoti priecājos, ka esmu jūs sastapis mājās. Tikai, dieva dēļ, nenoraidiet, brauciet man tūdaļ līdzi… Man ir bīstami saslimusi sieva. Esmu ieradies vieglajos ratos …

Ienācēja balss un kustības liecināja, ka viņš ir stipri satraukts. It kā ugunsgrēka vai traka suņa pārbiedēts, viņš aizgūtnēm tvēra gaisu un runāja ātrā, drebošā balsī, un tā runas tonis bija nemākslots, patiess un tik nedrošs kā bērnam. Viņš — kā jebkurš cilvēks baiļu un apjukuma brīdī — runāja ātri, saraustīti un pateica daudz kā lieka, kam nemaz nebija sakara ar viņa uztraukumu.

—      Man bija bail, ka es jūs nesastapšu mājās, — viņš turpināja. — Braukdams pie jums, es briesmīgi uztraucos. Apģērbieties — un, lūdzami, brauksim … Viss tas notika tā. Pie mums bija ieradies Aleksandrs Semjonovičs Papčinskis, kuru jūs pazīstat. Mēs parunājāmies . .. tad sēdāmies pie tējas galda, te pēkšņi mana sieva iekliedzās, tvēra ar roku pie sirds un atšļuka krēsla atzveltnī. Mēs viņu aiznesām uz gultu, un es viņai rīvēju ar ožamo spirtu deniņus, slacīju virsū ūdeni… bet viņa gulēja kā beigta … Baidos, vai tik tā nav aneirisma … Brauksim … Ari viņas tēvs no aneirismas nomira …

Kirilovs klausījās un klusēja, it kā nebūtu sapratis, ko viņam saka.

Kad Abogins no jauna pieminēja Papčinski un sievastēvu un sāka atkal tumsā meklēt ārsta roku, viņš purināja galvu un, vārdus gausi vilkdams, teica:

—     Piedodiet, bet es nevarēšu braukt… Man pirms minūtēm piecām … nomira dēls …

—      Vai patiešām? — Abogins čukstēdams pakāpās soli atpakaļ. — Ak dievs, kādā nelāgā reizē esmu te ieradies! Tik ārkārtīgi nelaimīga diena … tik ārkārtīgi! Un vajadzēja arī tā sakrist… gluži kā par spīti!

Abogins satvēra durvju rokturi un domīgs nolieca galvu. Viņš, kā redzams, svārstījās un nezināja, ko darīt: iet projām vai vēl lūgt ārstu.

—      Paklausieties, — viņš dedzīgā balsī ierunājās, satverdams Kirilovu aiz piedurknes, — es jūsu stāvokli ļoti labi saprotu! Dievs ir mans liecinieks, man kauns, ka es šādā brīdī pūlos pievērst sev jūsu uzmanību, bet ko lai es citu daru? Jel padomājiet pats — kurp man tagad doties? Bez jums taču neviena cita ārsta te nav. Dieva dēļ, brauksim! Es taču nelūdzu sevis labad … Slimais neesmu es!

Iestājās klusums. Kirilovs pagrieza Aboginam muguru, brītiņu pastāvēja, tad gausi aizsoļoja no priekšistabas uz zāli. Pēc viņa nedrošās bezdomu gaitas, pēc uzmanības, ar kādu viņš zālē sakārtoja neiedegtās lampas plūksnoto abažūru un ielūkojās uz galda guļošajā biezajā grāmatā, bija nojaušams, ka viņam šobrīd nav ne skaidra mērķa, ne noteiktu vēlmju, ka viņš vispār neko nedomā un ir droši vien aizmirsis, ka priekšistabā stāv svešs cilvēks. Zāles krēslainiba un klusums, liekas, tikai vēl vairoja viņa mulsu. Iedams no zāles savā kabinetā, viņš bija pacēlis labo kāju pārlieku augstu, ar rokām taustījās gar durvju aplodu, un šai brīdī viņa pozā bija kaut kas līdzīgs izbrīnam, it kā viņš būtu ienācis svešā mājā vai pirmo reizi mūžā piedzēries un tagad apjucis ļautos šīm savām jaunajām izjūtām. Pāri vienai no kabineta sienām, spiezdamās garām grāmatu skapjiem, stiepās plata gaismas svītra; šī gaisma kopā ar stipru, smacējošu karbola un ētera smaku plūda iekšā pa puspievērtajām durvīm, kas veda no kabineta guļamistabā … Ārsts noslīga krēslā pie galda; kādu brīdi truli lūkojās uz savām gaismas apspīdētajām grāmatām, tad piecēlās un devās uz guļamistabu.

Te, guļamistabā, valdīja nāves stingums. Ik sīkums liecināja par nupat pāri aizdrāzušos vētru, par pārgurumu un atpūtu. Svece, kas bija nolikta uz soliņa līdzās daudzajām pudelītēm, kārbiņām un burciņām, tāpat kā uz kumodes noliktā lielā lampa, spoži apgaismoja istabu. Gultā tieši pie loga gulēja puisēns vaļējām acīm, tāds kā izbrīnījies. Viņš nepakustējās, tikai tā vaļējās acis, šķiet, ik mirkli dzistin dzisa un grima dziļāk savos dobumos. Uzlikusi rokas uz bērna augumiņa un seju gultas drānu krokās paslēpusi, pie gultas bija nometusies uz ceļiem māte. Viņa gulēja nekustīga tāpat kā puisēns, bet, ak, cik daudz dzīva cilvēka ciešanu bija jaušams ikkatrā viņas auguma līnijā un rokās. Viņa gulēja, tik izmisīgi, cieši un kaisli pieplakusi bērna gultai, it kā baidītos zaudēt šo mierīgo, ērto pozu, kādu tā visbeidzot atradusi savam pārgurušajam ķermenim. Segas, lupatas, mazgājamās bļodas, izlijušā ūdens paltis, izsvaidītas otiņas un karotes, baltā pudele ar kaļķūdeni un pat smacīgais un smagais gaiss — it viss likās kā pamiris un sastindzis.

Ārsts palika stāvam blakus sievai, sabāza rokas bikšu kabatās un, galvu piešķiebis, acis nepamirkšķinādams, lūkojās dēlā. Viņa soja bija vienaldzīga, tikai bārdā vizošās lāses ļāva nojaust, ka viņš vēl nesen raudājis.

To šausmu biedu, ko iztēlojas, tiklīdz domā par nāvi, guļamistabā nejuta. Stingumā, kas visu bija pārņēmis, mātes pozā, tēva sejas vienaldzīgajā izteiksmē bija nojaušams kaut kas valdzinošs, aizkustinošs, proti - tas smalkais, grūti tveramais cilvēka sāpju skaistums, ko nez vai tik drīz mācēs izprast un attēlot un ko izsacīt, liekas, spējīga vienīgi mūzika. Un pat drūmajā kir-umā slēpās savs skaistums; Kirilovs ar sievu abi klusēja, viņi neraudāja, it kā reizē ar zaudējuma smagumu būtu apjautuši arī sava pašreizējā stāvokļa lirisko smeldzi; kā reiz savā laikā bija pagājusi jaunība, tā tagad reizē ar šī puisēna aiziešanu viņiem nācās šķirties uz mūžu no laimes but bērna vecākiem. Ārstam pašam jau četrdesmit četri, viņš jau .ir sirms, izskatās pēc veča; viņa bālajai un slimīgajai sievai ir trīsdesmit pieci. Andrejs viņiem bija vienīgais un reizē pēdējais bērns.

Pretstatā sievai ārsts piederēja pie tiem cilvēkiem, kas dvēseles sāpju brīdī jūt vajadzību kustēties. Kādas minūtes piecas pie sievas pastāvējis, viņš, labo kāju augstu celdams, devās no guļamistabas mazajā istabā, no kuras gandrīz vai pusi aizņēma liels, plats dīvāns, bet no turienes virtuvē. Nogājis garām krāsnij un virējas gultai, viņš pielieca galvu un pa zemām durtiņām izgāja atpakaļ priekšistabā.

Te viņš atkal ieraudzīja balto šalli un bālo seju.

—     Nu beidzot! — Abogins izdvesa, satverdams durvju rokturi. — Lūdzami, brauksim!

Ārsts satrūkās, paskatījās uz viņu un atcerējās …

—      Paklausieties, es taču jums teicu, ka es nevaru braukt, — viņš, mazliet atguvies, teica. — Savādi gani

—      Dakter, es neesmu stulbs, es lieliski saprotu, kā jums pašlaik ap sirdi… un jūtu jums līdzi! — Abogins lūdzošā balsī teica, pieskardamies ar roku šallei. — Bet es taču nelūdzu sevis labad. Tā, kas mirst, ir mana sieva! Ja jūs būtu dzirdējis, kā viņa kliedza, redzējis viņas seju, tad jūs manu uzmācību saprastu. Ak dievs, bet man likās, ka jūs esat jau aizgājis ģērbties! Dakter, laiks negaida! Lūdzami, brauksim!

—     Es nevaru braukt! — Kirilovs, vārdus atdalīdams, teica un sāka soļot uz zāli.

Abogins sekoja un satvēra viņu aiz piedurknes.

—      Jums ir bēdas, es saprotu, bet es taču jūs nelūdzu ārstēt man zobus vai piedalīties ekspertīzē, es lūdzu glābt cilvēka dzīvību! — viņš diedelēja kā pēdējais ubags. — Šī dzīvība sver vairāk par jebkurām personīgajām bēdām! Es jūs lūdzu — esiet vīrišķīgs, spējīgs veikt varoņdarbu! Cilvēkmīlestības vārdā!

—      Cilvēkmīlestība ir runga, kurai divi gali, — Kirilovs sapīcis iesaucās. — Šīs pašas cilvēkmīlestības vārdā es jūs lūdzu nevest mani sev līdzi. Un vai nav savādi, ak dievs! Es tik tikko spēju noturēties kājās, bet jūs mani biedējat ar cilvēkmīlestību! Es pašlaik savam amatam nederu … nē, es neparko nebraukšu, un kā lai es atstātu sievu? Nē, nē….

Kirilovs noraidoši purināja rokas un kāpās atpakaļ.

—      Un … un nemaz nelūdziet! — viņš pārbijies sauca. — Jums mani ir jāatvaino … Likumu trīspadsmitais sējums gan pavēl man braukt, un jums ir tiesības grābt mani aiz apkakles … Lūdzu, grābiet, tikai — es tagad neesmu noderīgs. Es pat nespēju parunāt… Jūs man piedodiet . ..

—      Veltīgi jūs, dakter, runājat ar mani tādā tonī! — Abogins iesaucās, no jauna satverdams ārstu aiz piedurknes. — Lai dievs ar viņu, ar šo trīspadsmito sējumu 1 Man nav tiesību jūs ar varu piespiest. Ja gribat — braucat, ja negribat — nevajag, tikai es neapelēju pie jūsu gribas, bet pie jūtām. Mirst jauna sieviete! Nupat jūs teicāt — jums nomiris dēls; kurš gan cits, ja ne jūs, spējīgs saprast manu izmisumu?

Aboginam balss aiz uztraukuma drebēja; šī dreboņa un balss pieskaņa pārliecināja daudz vairāk par vārdiem. Abogina jūtas bija neviltotas, bet cik dīvaini, lai viņš teica ko teikdams, — viss šķita tik samākslots, bezdvē- selisks, lieki izpušķots un likās pat aizvainojošs kā šai ārsta dzīvoklī valdošajai noskaņai, tā sievietei, kura kaut kur mira. Viņš pats to juta, tāpēc, baidīdamies palikt nesaprasts, pūlējās cik varēdams piešķirt balsij mīļumu un maigumu, lai to, ko nav spējis sasniegt ar runāto vārdu, vismaz panāktu ar savas runas neviltoto sirsnību. Vārdi, pat visskaistākie un visdziļāk tvertie, spēj ietekmēt tikai vienaldzīgos, bet tie ne vienmēr apmierina laimīgos un nelaimīgos; tāpēc ka laimes vai nelaimes pati augstākā izpausme mēdz but klusēšana; mīlētāji vislabāk saprot viens otru, kad klusē, bet pie kapa teikta kvēla, kaismīga runa aizkustina vienīgi neieinteresētos, kamēr aizgājēja atraitnei un bērniem tā var likties pat salta un nožēlojama.

Kirilovs stāvēja un klusēja. Kad Abogins bija pateicis vēl dažas frāzes par ārsta augsto aicinājumu, par uzupurēšanos un tamlīdzīgi, ārsts sadrūmis noprasīja:

—      Un vai tālu būs jābrauc?

—      Kādas trīspadsmit četrpadsmit verstis. Man ir labi zirgi, dakter! Un es jums svēti apsolu, ka jūs stundas laikā aizvizināšu turp un atpakaļ. Tikai uz vienu stundu!

Nupat teiktais iedarbojās uz ārstu spēcīgāk nekā vārdi par cilvēkmīlestību vai par ārsta misiju. Viņš padomāja, tad nopūties teica:

—      Labi, braucam!

Viņš žigli, tagad jau soļus droši sperdams, aizgāja uz savu kabinetu un pēc briža nāca atpakaļ garos svārkos. Ar sīkiem solīšiem viņam apkārt tecēdams un kājas svī- kādams, priecīgais Abogins palīdzēja ārstam uzvilkt mēteli un kopā ar viņu izgāja no mājas.

Arā bija tumšs, tomēr gaišāks nekā priekšistabā. Tumsā bija diezgan skaidri samanāms ārsta prāvais, uzkumpu- šais stāvs, viņa garā, nekuplā bārda un ērgļa deguns. Aboginam bez bālās sejas tagad jau redzama kļuva arī lielā galva un pakausī uzmestā mazā studenta cepurīte. Balto šalli varēja saskatīt tikai no priekšas, kamēr mugurpusē to noslēpa garie mati.

—      Es pratīšu novērtēt jūsu augstsirdību, varat man ticēt, — Abogins murmināja, palīdzēdams ārstam iesēsties ratos. — Mēs ātri būsim galā. Bet tu, Luka, draudziņ, laid, cik žigli vien vari! Lūdzu!

Kučieris brauca ātri. Vispirms garām paslīdēja neglītu ēku virkne, kas apjoza slimnīcas pagalmu; viss grima tumsā, tikai pagalma dziļumā 110 kāda loga pāri puķu dārziņam krita spožs gaismas stars, bet slimnīcas korpusa trijos augšstāva logos vīdēja blāva gaisma. Tad rati ieripoja biezā tumsā, te oda pēc pelējuma un bija dzirdama koku šalkšana; no ratu klaudzoņas pamodinātās vārnas sāka lapotnēs čabināties un satraukti, žēli ķērkt, it kā zinādamas, ka ārstam ir nomiris dēls, bet Aboginam saslimusi sieva. Tad jau pazibēja garām atsevišķi augoši koki, krūmi; pavīdēja drūms dīķis, tinies platās, melnās ēnās, un tad rati sāka ripot pa gludu līdzenumu. Vārnu ķērkšana pieklusa, tā palika tālu aiz muguras un drīz pavisam aprima.

Kirilovs un Abogins gandrīz visu ceļu klusēja. Tikai vienu pašu reizi Abogins grūti nopūtās un norūca:

—- Cik smaga sirds! Mēs sev tuvos nekad tik ļoti nemīlam kā tieši tai brīdī, kad baidāmies viņus pazaudēt.

Un, kad rati klusi ripoja pāri upei, Kirilovs pēkšņi nodrebēja, it kā baidītos no ūdens šļakstiem, un sāka suinīties:

—      Paklausieties, laidiet mani vaļā, — viņš nospiestā balsī teica. — Es pie jums ieradīšos vēlāk. Man tikai vajadzētu atsaukt pie sievas feldšeri. Viņa taču ir viena.

Abogins klusēja. Rati, šūpodamies un sizdamies pret akmeņiem, izbrauca smilšainajā krasta un ripoja tālāk. Kirilovs vairs nespēja rimties aiz bēdām un ļāva skatienam klejot visapkārt. Aiz muguras zvaigžņu vājajā gaismā bija samanāms ceļš un upmalas vītoli, kas saplūda kopā ar tumsu. Pa labi pletās klajums, tikpat gluds un bezgalīgs kā debesu klaids; tālumā šur tur, jādomā, kūdras purvā, gailēja nespodras liesmiņas. Kreisajā pusē līdztekus ceļam, ar sīkiem krūmiem apzēlis, aizstiepās paugurs, bet pauguram pāri bija paslējies nekustīgs, liels, sarkans pusmēness, miglas plīvurā tīts, mazu mākonīšu ielenkts, kuri, liekas, to 110 visām pusēm apsargāja, lai šis neaizietu prom.

Dabā bija jaušams dīvains bezcerīgums un savārgums; zeme kā kritusi sieviete, kas, sēdēdama viena savā tumšajā istabā, pūlas nedomāt par to, kas kādreiz bijis, ar sāpēm atcerējās pavasari un vasaru un vienaldzīga gaidīja nenovēršamo ziemu. Kur vien pameta acis, viss atgādināja tumšu, bezgala dziļu un saltu bedri, no kuras netiks vairs ārā ne Kirilovs, ne Abogins, ne sarkanais pusmēness.

Jo tuvāk mērķim ripoja rati, jo nemierīgāks kļuva Abogins. Viņš suinījās, raustījās, lūkojās uz priekšu pāri kučiera plecam. Bet, kad rati beidzot apstājās pie lieveņa, kuram pāri bija skaists svītrains audums, un viņš paraudzījās uz gaišajiem otrā stāva logiem, bija dzirdams, ka viņam dreb elpa.

— Ja kaut kas tāds gadītos, tad es … to nepārciestu, — viņš teica, kopā ar ārstu ieiedams priekšnamā un rokas satraukti berzēdams. — Bet mājā viss tik mierīgi, tātad šobrīd vēl nekā slikta nav, — viņš, klusumā ieklausījies, piebilda.

Priekšnamā nedzirdēja ne balsis, ne soļus, un likās, ka, neraugoties uz spilgto apgaismojumu, visa māja guļ. Tagad viņi abi, ārsts un Abogins, no tumsas iznākuši, varēja tuvāk aplūkot viens otru. Ārsts bija gara auguma, saku- cis, nevērīgi ģērbies, visai neglīts no vaiga. Noviņa tuklajām nēģera lūpām, ērgļa deguna un pagļēvā, trula skatiena dvesa pretim tāds kā nepatīkams asums, nelaip- nums un drūmums. Nesasukātie mati, iekritušie vaigi, pāragri nosirmojusī garā, nekuplā bārda, kam cauri vīdēja zods, bāli pelēkā āda un nevērīgās, stūrainās kustības — tas viss kopā ar bezjūtīgumu vedināja domāt par trūkumu, par sūru, grūtu dzīvi, par to, cik ļoti cilvēki un dzīve viņu nogurdinājusi. Vērojot ārsta necilo veidolu, šķita neticami, ka šim cilvēkam ir sieva, ka viņš spējīgs apraudāt savu bērnu. Toties Abogins likās pavisam cits cilvēks. Viņš bija ducīgs, solīda paskata gaišmatains vīrietis ar lielu galvu un prāviem, tomēr it piemīlīgiem

sejas pantiem, ģērbies eleganti, pēc visjaunākās modes. Viņa stājā, cieši sapogātajos svārkos, matu cirtās un sejā bija nojaušams cildenums — gluži kā lauvam; viņš gāja ar paceltu galvu, iznestām krūtīm, runāja patīkamā baritonā, bet žestā, ar kādu tas noņēma šalli vai sakārtoja matus, bija nomanāma smalka, gandrīz sievišķīga grācija. Pat bālais vaigs un bērnišķīgais izbīlis, ar kādu viņš, vilkdams nost virsdrānas, lūkojās pa trepēm uz augšu, bija tik piedabīgs viņa stājai un nemaz nekaitēja viņa, labi paēdušā, veselīgā un ar plašu vērienu apveltītā c;.- vēka, veidolam, kādu pauda viss viņa stāvs.

—     Neviena nav, un nekas nav dzirdams, — viņš teic.' kāpdams pa trepēm augšup. — Viss klusu. Paldies die vam!

Viņš ieveda ārstu no priekšistabas lielā zālē, kur krēsl i grima melnas klavieres un karājās lustra ar baltu pat valku; no šejienes viņi iegāja mazā, ļoti mājīgā un skaistā viesistabā, kur valdīja patīkams, iesārts mijkrēslis.

—     Tagad pasēdiet, dakter, te, — Abogins ierunājās, — bet es… uz mazu brītiņu. Iešu paskatīšos un brīdināšu.

Kirilovs palika viens. Ne greznā viesistabā, ne tīkamais mijkrēslis, ne svešā, nepazīstamā māja un atrašanās tajā, kas pati par sevi jau bija kā piedzīvojums, viņu acīmredzot neinteresēja. Viņš sēdēja atzveltnes krēslā un lūkojās uz savām karbola saēstajām rokām. Tikai pārlaida paviršu skatienu spilgti sarkanajam abažūram, čella kastei un, paliecies uz tikšķošā pulksteņa pusi, ieraudzīja izbāztu vilku, tikpat solīdu un labi barotu, kāds bija Abogins.

Viss klusu … Kaut kur istabu dziļumā noskanēja skaļi stiepts «ā-ā!», notinkšķēja laikam kāda skapja stikla durvis, un no jauna iestājās klusums. Kādas minūtes piecas gaidījis, Kirilovs novērsa skatienu no rokām un palūkojās uz durvīm, aiz kurām bija pazudis Abogins.

Uz durvju sliekšņa stāvēja Abogins, tikai ne tas, kurš bija aizgājis. Šis te vairs nebija labi paēduša, izsmalcināta cilvēka vaigs; viņa seju un rokas, un stāju izkropļoja kaut kas līdzīgs šausmu vai mokošu fizisko sāpju izpausmei. Deguns, lupas, ūsas, ik vaibsts raustījās, liekas, taisoties atrauties no sejas, acis bija savilktas tādā kā ņirdzīgā grimasē …

Abogins smagiem, platiem soļiem panācās līdz viesistabas vidum, sametās līks, iestenējās un sāka kratīt dūres.

—      Krāpniece! — viņš iekliedzās, vilkdams garumā zilbi krāp-, — Piekrāpa! Aizgāja! Izlikās slima un aizsūtīja mani pec ārsta vienīgi tāpēc, lai varētu aizlaisties lapās kopā ar šo ākstu Papčinski! Dievs tēvs!

Abogins smagiem soļiem tuvojās ārstam, piegrūda tam pie sejas savas baltās, mīkstās dūres un, tās kratīdams, turpināja skaļā balsī gausties:

—      Aizgāja! Piekrāpa! Bet kāpēc gan tā vajadzēja melot! Ak dievs! Ak dievs! Kāpēc šis gļēvulīgais blēža triks, šī velnišķīgā, viltīgā spēle? Ko es esmu viņai nodarījis? Aizgāja!

Viņam asaras plūda aumaļām. Viņš apgriezās uz papēža un sāka staigāt pa viesistabu. Savos īsajos svārkos, jaunmodīgajās, šaurajās biksēs, kurās kājas izskatījās pārlieku tievas, ar savu lielo galvu un matu krēpēm viņš tagad patiešām atgādināja lauvu. Ārsta vienaldzīgajā sejā pavīdēja ziņkāre. Viņš piecēlās un sāka skatīties uz Aboginu.

—      Atvainojiet, bet kur tad slimā? — viņš jautāja.

—      Slimā! Slimā! — Abogins kliedza pussmiešus, pus- raudus un vēl arvien purināja dūres. — Tā nav vis slimniece, bet ir nolādēta čūska. Tik zemiski! Tik neģēlīgi, ka nez vai pats sātans būtu spējis to izdomāt! Aizsūtīja mani projām tikai tāpēc, lai pati aizbēgtu — lai aizbēgtu kopā ar šo ākstu, ar šo stulbeni, klaunu, alfonsu. Ak dievs, būtu jel labāk nomirusi! Es to nepārcietīšu. Nepārcietīšu, nē!

Ārsts izstiepās taisns. Sāka mirkšķināt acis, tajās saskrēja asaras, nekuplā bārda līdz ar zodu kustējās te uz labo, te kreiso pusi.

—      Piedodiet, kā lai to saprot? — viņš jautāja, vērīgi lūkodamies apkārt. — Man ir nomiris bērns, sieva bēdu salauzta palika viena mājās… es pats tikko turos uz kājām, neesmu trīs naktis gulējis. .. bet tagad? Man liek spēlēt lomu kaut kādā banālā komēdijā, tēlojot butafo- risku lietu. Nē . .. to es nespēju saprast!

Abogins atvēra vienu no dūrēm, ļāva nokrist uz grīdas saburzītai papīra lapiņai un uzkāpa tai virsū kā kukainim, kurš saminams.

—      Un es neredzēju … nesapratu! — viņš, zobus sakodis, dvesa, kratīdams tagad tikai vairs vienu dūri gar acīm, seju sāpīgi savilcis, it kā viņam kāds būtu uzkāpis uz varžacīm. — Es nemaz neievēroju, ka viņš te brauc šurp gandrīz vai ik dienas, nepamanīju, ka šodien ir atbraucis karietē. Jā, kāpēc tieši karietē? Bet es neaptvēru! Stulbais!

—      Nē… es to nespēju saprast! — ārsts murmināja. — Kā lai to nosauc? Tā taču ir ņirgāšanās par cilvēku, smiešanās par viņa sāpēm! Tas ir kaut kas neiespējams … es kaut ko tādu redzu pirmo reizi mūžā.

Ar trulu izbrīnu, it kā nupat sāktu aptvert sava aizvainojuma smagumu, ārsts paraustīja plecus, noplātīja rokas un, neaptverdams, ko teikt, ko darīt, nevarīgi noslīga atpakaļ krēslā.

—      Nu labi, viņa vairs nemīlēja, bija iemīlējusies citā — dievs ar viņu, tikai kāpēc gan tāda blēdišanās, kāpēc tāds neģēlīgs nodevējas triks? — Abogins raudulīgā balsī sauca. — Kāpēc? Kāda iemesla dē)?. Ko es tādu viņai nodarījis? Paklausieties, dakter, — viņš iekaisis sauca, pieiedams Kirilovam klāt. — Jūs esat neviļus kļuvis manas nelaimes liecinieks, un tagad es jums neslēpšu patiesību. Zvēru, ka es šo sievieti mīlēju, mīlēju gluži bez mēra — kā vergs! Viņas dēj es upurēju visu: sanaidojos ar radiem, pametu dienestu un mūziku, piedevu viņai to, ko nebūtu piedevis ne mātei, ne māsai… Neesmu viņai ne reizi uzmetis nelaipnu skatienu . .. neesmu devis ne vismazākā iemesla! Kāpēc tāda mānīšanās? Es jau neprasu mīlestību, bet kāpēc tik nekrietni blēdīties? Ja vairs nemīlēja, kāpēc tad godīgi un atklāti nepateica, vēl jo vai- rak, zinot, kā es uz to visu skatos …

Ar asarām acīs, trīcošs un drebošs — Abogins izstāstīja ārstam visu, kas sakrājies sirdī. Viņš runāja kaismīgi, spiezdams abas rokas pie krūtīm, bez kautrēšanās atklāja visus savas laulības dzīves noslēpumus, liekas, pat būdams priecīgs, ka beidzot šie noslēpumi izlauzušies no dvēseles. Būtu viņš varējis tā runāt vēl stundu vai ilgāk, pasacīt visu, kas sakrājies sirdī, — sirds, bez šaubām, kļūtu vieglāka. Varbūt, ja ārsts viņu uzklausītu, izrādītu līdzjūtību, Abogins, kā dažkārt gadās, būtu bez kurnēšanas samierinājies ar savu likteni, nepastrādājis nevajadzīgas muļķības. Tomēr viss notika citādi. Kamēr Abogins runāja, aizvainotais ārsts arvien vairāk pārvērtās. Vienaldzības un izbrīnās vietā viņa seju pārņēma smaga aizvainojuma, sašutuma un naida izteiksme. Viņa vaibsti kļuva vēl skarbāki, cietāki, saltāki. Kad Abogins viņam piebāza pie acīm jaunas sievietes portretu ar skaistu, bet nedzīvu un neizteiksmīgu mūķenes seju un jautāja, vai, šai te sejā lūkojoties, var iedomāties, ka viņa spējīga melot, — ārsts negaidot uzšāvās kājās un zibošām acīm, vārdus asi skaldīdams, teica:

—      Kāpēc jūs visu to stāstāt man? Man nav vēlēšanās dzirdēt! Nav vēlēšanās! — viņš iekliedzās un zvēla ar dūri pa galdu. — Man jūsu pretīgo noslēpumu nevajag, lai tos nelabais rāvis! Nemēģiniet par šīm neģēlībām man vēl kaut ko stāstīt! Varbūt jūs domājat, ka man vē! pārlieku maz nodarīts pāri? Ka es esmu sulainis, ko var nepārtraukti aizvainot?

Abogins atkāpās un izbrīnā skatījās uz Kirilovu.

—      Kāpēc jūs mani atvedāt šurp? — ārsts, bārdai drebot, turpināja. — Ja jūs no labas dzīves paši vairs nezināt, ko gribat, precaties un rīkojat melodrāmas, tad kāda man tur daja? Kāds man sakars ar jūsu romāniem? Būtu likuši mani mierā. Turpiniet tēlot augstsirdīgu mantīgu vīru, lepoties ar saviem cilvēcības ideāliem, spēlējiet savus kontrabasus un trombonus, krājiet kā rūnīti gaiļi sev taukus, tikai neuzdrošinieties ņirgāties par cilvēku. Ja jūs neprotat viņu cienīt, tad vismaz nebāzieties viņain virsū.

—     Piedodiet, kā lai to saprot? — Abogins sarkdams jautāja.

—      Tas jāsaprot tā, ka ir zemiski un neģēlīgi tādā veidā rotaļāties ar cilvēku! Es esmu ārsts, jūs uzskatāt ārstu, tāpat kā ikkatru, kas strādā, bet nestaigā apkārt sasmaržojies un nesmird pēc prostitūcijas, par sulaini un mo- vetonu' un, ja gribat, uzskatiet veseli, tikai jums neviens nav devis tiesības padarīt cilvēku, turklāt tādu, kam sāp, par butaforisku lietu!

—      Kā jūs uzdrošinieties man to sacīt? — Abogins, balsi klusinādams, jautāja, un viņa seja sāka atkal raustīties, šobrīd jau acīmredzot no dusmām.

—      Sakiet — kā gan jūs, zinādams, ka man ir bēdas, drīkstējāt mani vest šurp, lai es uzklausu banālas runas, — ārsts iekliedzās un trieca atkal dūri uz galda. — Kas jums dod tiesības ņirgāties par sveša cilvēka bēdām?

—      Jūs esat sajucis prātā! — Abogins atkliedza. — Tas nav augstsirdīgi! Es pats esmu dziļi nelaimīgs cilvēks un … un…

—     Jā, nelaimīgs, — ārsts nicīgi iesmējās. — Neizrunājiet šo vārdu, tam nav nekāda sakara ar jums. Uzdzī-

1 Par cilvēku, kam slikta uzvedība (no fr. vai, mauvais lon).

votāji, kam nav naudas, ar ko izpirkt vekseli, ari dēvē sevi par nelaimīgiem. Rūnīts gailis, smakdams nost paša taukos, arī ir nelaimīgs. Ak jūs, nožēlojamie!

—      Cienītais kungs, jūs aizmirstatiesl — Abogins spiedza. — Par tādiem vārdiem. .. per! Jūs saprotat?

Abogins žigli iebāza roku sānkabatā, izvilka maku un, izņēmis divas banknotes, nometa uz galda.

—      Te jums būs par jūsu vizīti! — viņš, nāsīm drebot, teica. — Jums tiek samaksāts!

—      Neuzdrošinieties man piedāvāt naudu! — ārsts iekliedzās un notrauca banknotes no galda uz grīdas. — Par apvainojumu nav iespējams samaksāt naudā!

Abogins un ārsts stāvēja aci pret aci un pārskaitušies apveltīja viens otru ar nepelnītiem apvainojumiem. Liekas, nekad savā mūžā, pat ne sapnī, viņi nebija melsuši tik daudz netaisnu, cietsirdīgu un stulbu vārdu. Viņus abus gumdīja nelaimīgu cilvēku egoisms. Nelaimīgie allaž ir patmīlīgi, ļauni, netaisni, nežēlīgi, viņi ir stulbāki par stulbu, nespēj saprast otru cilvēku. Nelaime cilvēkus nevieno, tā tos izšķir, un pat tur, kur liktos, ka kopīgajai nelaimei vajadzētu cilvēkus vienot, var sastapt daudz vairāk netaisnības un nežēlības nekā samērā apmierinātu ļaužu vidū.

—      Aizvediet mani atpakaļ uz mājām! — ārsts gandrīz vai bez elpas aizgūtnēm kliedza.

Abogins sāka steidzīgi šķindināt zvārguli. Kad uz viņa aicinājumu neviens neparādījās, viņš zvanīja vēl un dusmīgi nosvieda zvārguli uz grīdas"; tas neskanīgi nokrita uz grīdsegas un izdvesa žēlu, gandrīz vai mirēja vaidu. Ienāca sulainis.

—      Kur jūs visi, sātani, noslēpušies?! — saimnieks, dūres vīstīdams, kliedza. — Kur tu nupat biji? Ej pasaki, lai šim kungam piebrauc vieglos ratus, bet man pašam liec iejūgt karietē! Pagaidi! — viņš iesaucās, kad sulainis pagriezās, lai ietu. — Rīt lai neviena nodevēja šajā mājā vairs nebūtu! Visus prom! Es noalgošu jaunus! Riebekļi!

Gan Abogins, gan ārsts, ratus gaidīdami, klusēja. Abogins mazpamazām atguva savus paēduša cilvēka vaibstus un smalko eleganci. Viņš staigāja pa viesistabu, eleganti kustināja galvu un, kā redzams, kaut ko domāja. Viņa naids vēl nebija rimis, tomēr viņš pūlējās izlikties, ka savu ienaidnieku neredz. .. Bet. ārsts stāvēja, ar vienu roku turējās pie galda malas un noraudzījās Aboginā ar to dziļo, mazliet cinisko un neglīlo nicinājumu, ar kādu

lūkojas vienīgi posta un bēdu sagrauzts cilvēks, redzēdams savā priekšā labi paēdušos un elegantos.

Kad pēc kāda laiciņa ārsts iesēdās ratos un sāka braukt, viņa acis vēl arvien nicīgi lūkojās pasaulē. Bija tumšs, daudz tumšāks nekā pirms stundas. Sarkanais pusmēness bija jau paslēpies aiz kalna, un tā sargi mākoņi tagad kā tumši plankumi virknējās ap zvaigznēm. Kariete ar sarkanām ugunīm sāka rībināt ceju un paripoja garām. Tur aizbrauca Abogins izteikt savu protestu, pastrādāt kādu aplamību …

Ārsts visu ceļu domāja nevis par sievu vai Andreju, bet par Aboginu un par cilvēkiem, kas mitinājās tai mājā, no kuras viņš nupat bija šķīries. Šīs domas bija netaisnas un cilvēka necienīgas, ļaunas. Viņš nosodīja gan Aboginu, gan tā sievu, gan Papčinski un visus, kas varēja mitināties sārtajā mijkrēslī, staigāt sasmaržojušies, un viņš visu ceļu savā sāpošajā sirdī perināja naidu un nicinājumu. Un domās viņam veidojās ciešs, noteikts priekšstats par šiem ļaudīm.

Paies laiks, pierims arī Kirilova bēdas, taču šī pārliecība, netaisna, cilvēka necienīga, neizzudīs un paliks ārstam prātā līdz nāves stundai.

LAIME

Veltīts J. P. Polonskim

PAR dižceļu dēvētā, platā stepes ceļa malā uz naktsguļu bija apstājies aitu bars. To sargāja divi gani. Viens — bezzobains večuks trīcošu seju, gadu tā ap astoņdesmit — uz vēdera gulēja pie pašas ceļa krants, elkoņus ieguldījis putekļainajās ceļteku lapās; otrs — jauns, bezūsains puisis ar biezām, melnām uzacīm, ģērbies drānās no pakulnieka, no kura mēdz šūt lētus maisus, gulēja uz muguras, rokas zem galvas salicis, un lūkojās augšup debesīs, kur tieši virs viņa sejas stiepās Piena Ceļš un snauduļoja zvaigznes.

Gani nebija vieni. Asi tālāk notumsā, kas bija noklājusies pār ceļu, melnēja apseglots zirgs un tam līdzās, uz segliem atbalstīdamies, stāvēja vīrs lieliem zābakiem kājās, ģērbies īsā kamzolī, — laikam gan kungu lauksargs. Spriežot pēc taisnā un nekustīgā stāva, pēc uzvedības, pēc tā, kā virs izturējās pret ganiem, kā apgājās ar zirgu, —- tas bija nopietns un prātīgs cilvēks, kas apzinājās savu vērtību; pat tumsā bija nomanāms kaut kas no bijušās kareiviskās stājas un tās lielmanīgi vēlīgās sejas izteiksmes, kādu cilvēks iemanto, bieži tiekoties ar kungiem un pārvaldniekiem.

Aitas gulēja. Pret pelēcīgo ausmas gaišumu, kas jau sāka plesties debesu rīta pusē, šur tur bija saskatāmi nomodā palikušo aitu silueti; aitas stāvēja, galvas nokārušas, par kaut ko domādamas. Šīs nebeidzamās, gausās domas, kas radās tikai no priekšstatiem par plašo stepi un debesīm, par dienām un naktīm, laikam gan pārsteidza un nomāca pašas aitas tā, ka tās bija kļuvušas nejūtīgas un tagad stāvēja kā zemē iemietas, nemanīdamas nedz sveša cilvēka klātieni, nedz nemierīgos suņus.

Miegainajā, stingajā gaisā skanēja vienmuļa sanoņa, kas nav šķirama no stepes vasaras nakts; nerimtīgi cirp- stēja sienāži, dziedāja paipalas, un kādu versti tālāk — gravā, kur tecēja strauts un auga vītoli, pa reizei laiski patrallināja jaunās lakstīgalas.

Lauksargs bija apstājies, lai ganiem paprasītu uguni pīpes aizdedzināšanai. Viņš klusēdams aizpīpēja un izkūpināja visu pīpi, tad, ne vārda nerunādams, atspiedās pret segliem un iegrima domās. Jaunais gans par lauksargu nelikās ne zinīt; viņš joprojām gulēja un lūkojās debesīs, bet večuks ilgi vēroja lauksargu un tad ievaicājās:

—      Vai nebūsiet Pantelejs no Makarova muižiņas?

—     Tas pats gan, — lauksargs atbildēja.

—     Tā jau skatos. Nepazinu — bagāts būsiet. No kurienes jādami?

—      No Koviļu nogabala.

—     Tāls ceļš. Vai nogabalu izgraudojat?

—      Visādi darām. Gan izgraudojam, gan izrentējam, gan sakņu dārziem izdodam. Es gan, taisnību sakot, jāju uz dzirnavām.

Lielais, vecais aitu suns pelēcīgi baltā pļaukā, pinkains, ar spalvu kušķiem apaugušām acīm un purnu, cenzdamies rādīties vienaldzīgs pret svešu ļaužu klātbūtni, reizes trīs rāmi nostaigāja zirgam apkārt un tad pēkšņi, izgrūzdams ļaunu, vecišķi piesmakušu rūcienu, klupa no muguras lauksargam virsū, pārējie suņi neno valdījušies pielēca kājās.

—     Kuš, sasodītaisl — večuks uzkliedza, pasliedamies uz elkoņa. — E, ka tu izputētu, vella lopsl

Kad suņi bija norimuši, večuks atkal atlaidās kā iepriekš un mierigi sacīja;

—      Bet Koviļos pašā debesbraukšanas dienā nomira Jefims 2meņa. Nakts laikā gan neder tādas valodas runāt un grēks tādus cilvēkus pieminēt — bija nelāgs vecis. Gan jau būsi dzirdējis.

—      Nē, neesmu vis.

—      Jefims Zmeņa, kalēja Stjoplcas tēvocis. Viņu visa apkaime pazīst. Vai, tavu nolādētu veci! Es viņu pazīstu gadus sešdesmit, no tā laika, kad caru Aleksandru, kurš francūžus padzina, ar zirgiem veda no Taganrogas uz Maskavu. Abi toreiz devāmies nelaiķi caru sagaidīt, dižceļš tolaik gāja nevis uz Bahmutu, bet no Jesaulovkas uz Go- rodišči, un tur, kur tagad ir Koviji, bija lielo sīgu ligzdas — kur soli sper, tur sīgas ligzda. Jau tolaik nomanīju, ka Zmeņa savu dvēseli pazudinājis un ka viņā iemājojis nešķīstais. Es tā vēroju: ja zemnieka cilvēks vrenādiņ klusu vien stāv, ar veceņu darbiem noņemas un tīko dzīvot viens pats, tad tur kaut kas nav lāgā, un Je- fimka tak no jaunām dienām ir staigājis kā mēms un uz cilvēkiem greizi vien skatījies, mūždien tā kā bozies vien, pūties vien kā gailis vistas priekšā. Lai viņš baznīcā ietu vai krogā vai līdz ar puišiem palīksmotos — nē, tādas modes viņam nebija, vairāk viens pats kvernēja vai ar večām čukstējās. Vēl jauns bija, bet jau līga par dravnieku vai arbūzāja sargu. Gadas, kādreiz atnāk labi )audis pie šā uz dārzu, bet šim aibūzi un melones svilpo. Un reiz citu ļaužu priekšā izvilka līdaku, bet tā — ho, ho, ho — sāk smieties,..

—      Gadās jau, — Pantelejs sacīja.

Jaunais gans pagriezās uz sāniem un, melnās uzacis uzrāvis, cieši palūkojās vecajā.

—      Vai tu dzirdēji arbūzus svilpojam? — viņš vaicāja.

—      Dzirdēt nedzirdēju, paldies žēlīgajam dievam, — večuks nopūtās, — bet ļaudis stāstīja. Nav jau nekāds brīnums… Ja nešķistais sagribēs, tad ij akmenī svilpe skanēs. Pirms brīvlaišanas mūspusē trejas dienas, trejas naktis klints dunkstēja. Pats dzirdēju. Un līdaka smējās tāpēc, ka 2meņa bija nevis līdaku noķēris, bet gan nelabo.

Vecajam ienāca kaut kas prātā. Viņš žigli pieslējās ceļos un, drebuļodams, it kā saltu, nervozi bāzīdams rokas piedurknēs, runādams caur degunu, sāka bērt aši kā meitietis:

—      Pasargi mūs, kungs dievs, un apžēlo! Gāju reiz pa upmalīti uz Novopavlovku. Taisījās uz pērkonu, un tāds viesulis uznāca, ka lai dievs pas… Steidzos, cik jaudāju, te, veros, pa taciņu starp dzeloņplūmju krūmiem — dzeloņplūmes tajā reizē bija pilnā ziedā — nāk balts vērsis. Es nu gudroju: kam sitas vērsis? Ko tas te atdauzi jies? Iet, švipstina asti un — mū-ū-ū! Kā nu es, brālīt, šo panāku, sacīt, kā tieku tuvāk, pavei! — tas vairs nav vērsis, tas ir Zmeņa. Atkāpies, nešķīstais gars! Pārmetu krusta zīmi, bet šis blenž manī un murmuļo, acis izbolījis. Ta nu pārbijos, ka pārbijos! Ejam tālāk abi līdzās, man bail šim vārdu sacīt, — pērkons grauj, zibiņi šķilas krustu šķērsu, vītoli lokās līdz pašam ūdeņam, te uz reizi, brālīši baltie, dievs sodi, ja meloju, lai tad man jāmirst, grēkus nenožēlojušam, — skrien pāri takai zaķis… Skrien, apstājas un cilvēka balsī teic: — Sveiki, vīri!» Vai lasīsies prom, sasodītais! — vecais uzkliedza pinkainajam sunim, kas atkal ar līkumu sāka staigāt ap zirgu. — Ek, kaut tu nosprāgtu!

—     Gadās jau, — lauksargs sacīja, joprojām nekustīgi atslējies pret segliem; viņš to sacīja neskanīgā, dobjā balsī, kādā runā domās nogrimuši cilvēki.

—     Gadās jau, — viņš atkārtoja dziļdomīgi un cieši.

—      Uh, bija gan maitas vecis! — vecais gans atsāka, bet ne vairs tik karsti. — Gadi pieci pēc brīvlaišanas visi pulkā viņu kantorī nopērām, tad viņš, savu ļaunu prātu, sacīt, rādīdams, visiem Koviļiem uzlaida kakla sērgu. Ļaužu toreiz apmira bez skaita, bez ziņas — tikpat kā ar holeru…

—      Kā tad viņš sērgu uzlaida? — jaunais gans vaicāja, kad brīdi bija klusēts.

—      Zināms, kā. Tur lielas gudrības nevajag, ja tik ir gribēšana. Zmeņa mērdēja cilvēkus ar odžu taukiem. Un tas ir tāds līdzeklis, ka cilvēks mirst, ne tikai no taukiem, bet no smakas vien.

—     Tiesa gan, — Pantelejs atzina.

—      Toreiz puiši gribēja viņu nosist, tikai vecie vīri neļāva. Zmeņu nedrīkstēja sist nost: viņš zināja vietu, kur aprakta manta glabājas. Neviena dzīva dvēsele to nezināja, viņš viens pats. Apraktā manta ir apvārdota, tu, cilvēks, atradīsi un nemaz to neieraudzīsi, bet viņš redzēja. Reizēm gadās: iet cilvēks gar upīti vai pa mežu — un zem krūmiem un klintīm guntiņas, guntiņas, guntiņas… Tādas guntiņas, ka sērs kad degtu. Pats tiku redzējis. Visi gaidīja, ka 2meņa parādīs ļaudīm īstās vietas vai pats izraks mantu, bet šis — tā jau teic, suns ne pats ēd, ne citiem dod, — šis tā ir nomira: ne pats izraka, ne ļaudīm parādīja.

Lauksargs aizkūpināja pīpi, uz mirkli apgaismodams kuplās ūsas un smailo barga un cienīga paskata degunu. Sīki gaismas aplīši no viņa rokām aizripoja uz cepuri, pāri segliem aizslīdēja pa zirga muguru un izgaisa krēpēs pie ausim.

—     Sajā pusē daudzās vietās ir manta aprakta, — viņš sacīja.

Lēnītēm ievilcis dūmu, viņš aplaida acis visapkārt, ar skatienu pakavējās pie austrumiem, kas sāka bālēt, un piemetināja:

—     Jābūt apraktai mantai.

—      Ko nu par to, — vecais nopūtās. — Pēc visa noredzams, ka manta ir, tikai nav, brālīt, neviena racēja. Neviens īstās vietas nezina, un kādi tagadiņ tie laiki, tad gan, domāt, visa apraktā manta ir noburta. Lai to atrastu un ieraudzītu, tad vajag īpaša talismana, bez talismana, puis, nekā nepadarīsi. Zmeņam bija talismani, bet vai tad no viņa, no elles praula, izlūgsies? Viņš tos ij glabāja tā, lai nevienam netiek.

Jaunais gans piešļūca soļus divus tuvāk vecajam un, galvu rokās atspiedis, vērās tajā ar nekustīgu skatienu. Tumšās acis iespīdējās bērnišķās, baismās un ziņkārē, un tumsā tā vien likās, ka šīs bailes un ziņkāre būtu izstiepusi un saplacinājusi jauneklīgās, vēja aprautās sejas rupjos vaibstus. Viņš saspringti klausījās.

—      Svētos rakstos lai sacīts, ka te ir daudz apraktas mantas, — vecais vīrs stāstīja tālāk. — Ko tur daudz runāt… Nav vērts ij runāt. Kādam vecam Novopavlovskas zaldātam lvanovkā rādījuši papīru, un tajā papīrā bijusi nodrukāta ij vieta, ij tas, cik pudu zelta un kādā traukā; pēc šitā papīra jau sen manta būtu rokā, bet nekā — noburta, klāt netiek.

—      Aiz ko netiek, vecotēv? — jaunais vaicāja.

—     Tak jau būs kāds iemesls, zaldāts nestāstīja. Noburta . .. Vajag talismana.

Vecais vīrs runāja aizrautīgi, it kā izkratīdams garāmgājējam sirdi. Neradis runāt daudz un ātri, viņš murkšķēja caur degunu, stostījās un, apzinādamies šo savas runas trūkumu, pūlējās to padarīt mazāk manāmu, mētādamies rokām, visādi grozīdams galvu un vājos plecus; viņam tā kustoties, nātna krekls ik mirkli metās krokās, slīdēja uz pleciem, atsedzot no saules un no vecuma nomelnējušo muguru. Vecais saraustīja kreklu atpakaļ, bet tas tūdaļ atkal slīdēja lejup. Galu galā večuks, it kā nepaklausīgā krekla nokaitināts, pielēca kājās un ar rūgtumu sāka runāt:

—      Laime ir, bet kas no tās tiek, ja tā zemē norakta? Tā ij aiziet labums postā bez kādas jēgas — kā pelavas vai aitu spiras! Un laimes tak ir daudz, tik daudz, puis, ka tās pietiktu visai apkaimei, bet neviena dzīva dvēsele to neredz! Sagaidīs ļaudis to, ka lielkungi mantu izraks vai kronis pievāks. Lielkungi jau sākuši pa kurgāniem rakņāties… Uzoduši! Skauž viņiem zemnieka laime! Kronim tāpat sava gudrība. Likumā tā ierakstīts: ja kāds zemnieka cilvēks atrod apraktu mantu, tad tā priekšniecībai jāuzrāda. Nekā nebija, nesagaidīsi vis! Ir gan, bet kas tev dos.

Vecais vīrs nievīgi nosmējās un apsēdās zemē. Lauksargs bija vērīgi klausījies, ne vārda neiebilzdams, tomēr no visas viņa stājas, no viņa klusēšanas bija nomanāms, ka vecā vira stāstītais viņam nebija nekāds jaunums, ka viņš to visu jau sen ir domās pārcilājis un zina par to daudz vairāk, nekā zināms vecajam.

—     Jāatzīstas, esmu savā mūžā reižu desmit laimi meklējis, — vecais vīrs atsāka, kaunīgi pakasīdamies. — īstajās vietās meklēju, bet laikam jau uz apburtu mantu vien allaž uzdūros. Meklēja tēvs, meklēja brālis, tak ne vilka neatrada, tā ij nomira, pie laimes netikuši. Iļjam, manam brālim, lai dievs mielo viņa dvēseli, kāds mūks bija izstāstījis, ka Taganrogas cietoksnī kādā vietā zem trejiem akmeņiem esot manta norakta un ka tā manta esot apburta, bet tolaik — atceros, tas bija trīsdesmit astotajā gadā — Matveja Kurgānā dzīvoja kāds armēnis, kas tirgojās ar talismaniem. Iļja nopirka talismanu, pasauca līdzi divus puišus un devās uz Taganrogu. Bet kā viņš, brālīt, nāk tuvāk tai vietai cietoksnī, tā uzreiz priekšā zaldāts ar šauteni.

Klusajā gaisā aizviļņoja skaņa, izkaisīdamas stepē. Tālumā kaut kas draudīgi nošalcās, triecās pret akmeni un aizripoja pa stepi rībēdams: «Būkš, būkš, būkš!» Kad troksnis apklusa, vecais vaicādams paraudzījās uz vienaldzīgo, nekustīgi stāvošo Panteleju.

—     Tur šahtā notrūka baļļa, — jaunais gans padomājis noteica.

Jau svīda gaisma. Piena Ce|š bālēja un pamazām kusa kā sniegs, tā apveidi izplūda. Debesis kļuva dūmakainas un blāvas, tā ka nevarēja atšķirt., vai tās ir skaidras vai aizvilkušās bieziem mākoņiem, un tikai pēc spodri gaišas svītras austrumpusē un pēc šur tur vēl palikušajām zvaigznēm bija noprotams, kādas tās īsti ir.

Pirmā rīta vēsma pal neiešalkdamās aizvējoja gar ceļu, piesardzīgi sašūpodama dievkrēsliņus un pērno nezaļu norusējušos stiebrus.

Lauksargs nopurināja galvu, atgūdamies no domām. Abām rokām viņš paraustīja seglus, palūkoja seglu jostu un atkal palika domīgi stāvam, it kā nevarēdams saņemties, lai kāptu zirgā.

—      Jā, — viņš ierunājās, — tepat ir, bet rokā dabūt nevar … Laime ir, bet nav saprašanas to sameklēt.

Un viņš pavērsa seju pret ganiem. Stingrā seja bija sēra un zobgalīga kā cilvēkam, kas visā vīlies.

—     Jā, tā arī nomirsim, neredzējuši, kāda tā laime ir .. . — ik vārdu nošķirdams, viņš noteica, celdams kreiso kāju kāpslī. — Kas jaunāks, tas varbūt sagaidīs, bet mums ir laiks pal domas par to mest pie malas.

Braucīdams garās, aprasojušās ūsas, viņš smagnēji iesēdās seglos un piemiegtām acīm vērās tālumā tā, it kā būtu aizmirsis kaut ko vai nebūtu pateicis visu, kas sakāms Zilganajā tālē, kur pēdējais saredzamais pakalns saplūda ar miglu, nekustējās itin nekas; sardzinieku kur- gāni un kapu kurgāni, kas vietumis izslējās virs apvāršņa un bezgalīgās stepes, izskatījās bargi un sastinguši; tas bija gadsimtu stingums un mēmums un pauda pilnīgu vienaldzību pret cilvēku; paies vēl tūkstoš gadu, nomirs miljoniem cilvēku, bet tie joprojām stāvēs, kā stāvējuši, ne drusciņas nebēdādamies par mirušajiem un neinteresēdamies par dzivajiem, un neviens cilvēks nezinās, kālab tic stāv un kādus stepes noslēpumus glabā savās dzīlēs.

Pamodušies krauķi klusēdami savrup lidinājās virs zemes. Nedz šo ilgmūžigo putnu gausajā lidojumā, nedz rītā, kas kārtīgi ataust ik pēc diennakts, nedz stepes bez- galīgumā — nekur nebija redzama jēga. Lauksargs pasmīnēja un sacīja:

—      Ir gan plašums, lai dievs žēlīgs! Raugi nu tur atrast laimi! Sile, — viņš runāja tālāk, balsi pieklusinājis un savilcis nopietnu seju, — šite uz galvošanu divās vietās ir aprakta manta. Kungi par to nezina, bet mūsu večiem, it īpaši zaldātiem, viss ir pamatīgi zināms. Tur tajā kalnienē (lauksargs ar pletni pamāja kaut kur sāņus) reiz senos I.likos laupītāji uzbrukuši karavānai ar zeltu; zelts vests no Pēterburgas imperatoram Pēterim, kas tolaik Voroņežā būvējis floti. Laupītāji nogalējuši vedējus un zeltu aprakuši, bet pēc nav vairs atraduši. Un otra ir mūsu pašu Donas kazaku noglabāta manta. Divpadsmitajā gadā viņi no francūžiem salaupījuši veselu lērumu visādu dārgumu, sudraba un zelta. Dodamies atpakaļ mājās, pa ceļam padzirdējuši, ka priekšnieki grasoties šiem atņemt vi:.-u zeltu un sudrabu. Neies jau priekšniecībai tā par baltu velti atdot savu labumu, tāpēc šie, drošgalvji, ņēmuši un aprakuši mantu, lai kaut bērniem tiek, bet, kur tā aprakta, — neviens nezina.

—     Par šitām apraktajām mantām esmu dzirdējis, — vecais drūmi nomurkšķēja.

—     Jā, — Pantelejs atkal nogrima domās. — Tā ir…

Iestājās klusums. Lauksargs domīgi paraudzījās tālēs,

pasmīnēja un paraustīja pavadu, joprojām vēl rādīdams tādu seju, it kā būtu aizmirsis kaut ko vai nebūtu pateicis visu, kas sakāms. Zirgs negribīgi sāka solot. Nojājis kādus simt solus, Pantelejs strauji papurināja galvu, atģi- dās no domām un, uzšāvis zirgam, aizlaida rikšos.

Gani palika vieni.

—     Tas bija Pantelejs no Makarova muižiņas, — vecais ieminējās. — Saņem pusotra simta gadā un dzīvo saimnieka maizē. Skolots cilvēks …

Pamodušās aitas — to bija savi trīs tūkstoši — aiz gara laika negribīgi sāka skrubināt paīso, pa dajai nomīdīto zāli. Saule vēl nebija uzlēkusi, tomēr jau varēja ieraudzīt visus kurgānus un arī tālo Šaura kapkalnu ar smailo virsotni — kapkalns izskatījās pēc mākoņa. Ja uzkāpj šajā kapkalnā, tad no turienes acis saredz klājienu — tikpat līdzenu un bezgalīgu kā debesis, saskata kungu mājas, vāciešu un molokāņu viensētas, sādžas, bet kalinika asās acis saredzēs pat pilsētu un vilcienus uz dzelzceļa. Tikai no turienes jau arī var saskatīt, ka šajā pasaulē ir ne vien mēmā stepe un sirmsenie kurgāni, bet arī cita dzīve, kam nav nekādas daļas par apraktu laimi un par to, ko domā aitas.

Vecais sataustīja līdzās nolikto «stibiķi» — garu nūju ar līku augšgalu — un piecēlās. Viņš klusēja un domāja. No jaunā puiša sejas vēl nebija pagaisusi bērnišķīgu baismu un ziņkāres izteiksme. Viņš atradās dzirdēto valodu varā un nepacietīgi gaidīja jaunus stāstus.

—     Vecotēv, — viņš jautāja, celdamies kājās un ņemdams savu gana nūju, — ko tad tavs brālis Iļja ar zaldātu darīja?

Vecais jautājumu nebija dzirdējis. Viņš izklaidīgi pavērās puisi un, lūpas nočāpstinājis, atteica:

—      Es, Saņka, vienā gabalā domāju par to papīru, kas Ivanovkā rādīts zaldātiem. Pantelejam nestāstīju, dievs ar viņu, bet papīrā tak ir aprakstīta tāda vieta, ko pat meitietis atradīs. Vai zini, kura? Bagātajā gravā, zini, tur, kur grava kā zoss plezna sadalās trijās graviņās; tad vidējā ir tā īstā.

—      Vai domā gan rakt?

—      Lūkošu laimi.

—      Vecotēv, bet ko tu darīsi ar mantu, kad atradīsi?

—      Es, vai? — vecais pasmējās. — Hm! … Ka tik atrastu, tad … tad es visiem velnu parādītu … Hm!… Zinu, ko darīšu …

Un vecais neprata atbildēt, ko darīs ar mantu, ja to atradīs. Šorīt šis jautājums bija uzradies laikam pirmo reizi viņa mūžā, un, spriežot pēc tā, cik bezrūpīga un vienaldzīga izskatījās večuka seja, tas nelikās viņam svarīgs un apsvēršanas vērts. Saņku urdīja vēl kāda neizpratnes pilna doma: kāpēc apslēptu mantu meklē tikai veči un kam pasaulīgā laime vajadzīga cilvēkiem, kas kuru katru dienu var nomirt aiz vecuma? Taču šīs šaubas Saņka neprata ietērpt vārdos, un diezin vai vecais būtu attapis, ko atbildēt uz viņa jautājumu.

Rēnas dūmakas apvīta, parādījās milzīga, tumšsarkana saule. Vēl salta gaisma sāka gulties uz zemes platām strēlēm, un tās, mazgādamās rasotajā zālē un stiepdamas garumā, izskatījās tik līksmas, it kā censtos pierādīt, ka nav vēl zemi apnikušas. Sudrabainās vērmeles, dzeltenās zvērenes, rudzupuķes — viss raibais jūklis priecīgi iemirdzējās, iedomādamies saules gaismu par savu smaidu.

Vecais gans un Saņka aizgāja katrs uz savu pusi un nostājās katrs savā ganāmpulka malā. Abi stāvēja kā stabi — nekustēdamies, lūkodamies zemē un domādami. No pirmā neatstājās domas par laimi, otrs prātoja par naktī runāto; viņu interesēja nevis pati laime, kas viņam bija nevajadzīga un nesaprotama, bet gan tas, ka cilvēka laime ir tik brīnumaina un teiksmaina.

Kāds simts aitu nodrebēja un neizprotamās šausmās kā pēc signāla metās projām no bara. It kā aitu domas, nebeidzamas un gausas, uz mirkli būtu pielipušas Saņkam, arī viņš metās sāņus tādās pašās neizprotamās, dzīvnieciskās šausmās, taču tūdaļ atjēdzās un uzsauca:

— Tpi tu, negudrās! Trakas palikušas, ka jūs izputētu!

Bet, kad saule, solīdama ilgu un neuzveicamu svelmi, sāka dedzināt zemi, ikviena dzīva radība, kas naktī bija rosījusies un izdevusi skaņas, iegrima snaudā. Vecis un Saņka ar savām ganu nūjām stāvēja katrs savā ganāmpulka malā, stāvēja nekustēdamies kā lūgšanai nodevušies faķīri un spraigi domāja. Viņi vairs nelikās zinis viens par otru, katrs dzīvoja savu paša dzīvi. Aitas arī domāja…

PUIŠEĻI

Volodja atbraucis! — kāds pagalmā iesaucās — Volodečka atbraukuši! — iebrēcās Natālija, ieskrienot ēdamistabā. — Vai manu dieniņ!

Visa Koroļovu dzimta, kas jau kuru katru mirkli bija gaidījusi savu Volodju, metās pie Iogiē*ii. Līdzās lievenim stāvēja platas ragavas, un no balto zirgu trijjūga kūpēja biezi tvaiki. Kamanas bija tukšas, jo Volodja jau atradās priekšnamā un sarkaniem, nosalušiem pirkstiem raisīja vajā bašliku. Viņa ģimnāzista formas mētelis, cepure, galošas un mati deniņos bija apsarmojuši, un viņš pats no galvas līdz papēžiem dvesmoja tik jauku sala smaržu, ka, veroties viņā, gribējās nodrebināties un pasacīt: «Brrr!» Māte un krustmāte steidzās viņu apskaut un skūpstīt. Natālija nometās viņam pie kājām un sāka vilkt nost velteņus, māsas spiedza, durvis čīkstēja, cirtās vaļā un ciet, bet Volodjas tēvs bez svārkiem, ar vesti vien mugurā un šķērēm rokās ieskrēja priekšnamā un bažīgi iesaucās:

— Mēs tevi gaidījām jau vakar! Vai labi atbrauci? Laimīgi? Ak kungs dievs, ļaujiet taču viņam apsveicināties ar tēvu! Vai tad es neesmu tēvs, ko?

Vau! vau! — basā rēca Milords, milzīgs, melns suns, dauzīdams asti pa sienām un mēbelēm.

Viss saplūda nepārtrauktā, priecīgā skaņā, kas ilga pāris minūšu. Kad pirmais prieka vilnis bija pāri, Koroļovi pamanīja, ka bez Volodjas priekšnamā ir vēl kāds mazs, lakatos, šallēs un bašlikos ievīstīts, apsarmojis cilvēciņš; viņš nekustīgi stāvēja kakta liela lapsādas kažoka ēnā.

—      Volodečka, kas tas tāds? — māte čukstot jautāja.

—     Ai! — Volodja attapās. — Man ir gods iepazīstināt — mans biedrs Čečevicins, otrās klases skolnieks… Es viņu atvedu līdzi pie mums paciemoties.

—     Ļoti patīkami, laipni lūdzam! — tēvs priecīgi teica. — Atvainojiet, es, kā jau mājās, bez svārkiem… Lūdzu! Natālij, palīdzi Cečepicina kungam noģērbties! Ak kungs dievs, dzeniet jel to suni ārā! Ir gan sodība!

Pēc maza brītiņa Volodja un viņa draugs Čečevicins, trokšņainās sagaidīšanas samulsināti un vēl vienmēr no aukstuma sārti, sēdēja pie galda un dzēra tēju. Ziemas saulīte, lauzdamās logā cauri sniegam un leduspuķēm, trīsēja uz patvāra un ļāva nirt saviem skaidrajiem stariem skalojamā bļodiņā. Istabā bija silts, un zēni juta, kā viņu nosalušajos augumos, negribēdami viens otram piekāpties, kaitējās siltums un sals.

—      Drīz būs klāt arī ziemsvētki! — tēvs sacīja dziedošā balsī, no tumšrūsganas tabakas tīdams papirosu. — Bet cik tad sen bija vasara un māte raudāja, tevi aizvadot? Un nu tu esi atbraucis… Laiks, draudziņ, skrien ātri! Nepagūsi ne atjēgties, kad jau vecums būs klāt. Čibisova kungs, ēdiet, lūdzu, nav ko kautrēties! Mēs esam vienkārši cilvēki.

Trīs Volodjas māsas, Katja, Soņa un Maša — vecākajai no viņām bija vienpadsmit gadu — , sēdēja pie galda un nenovērsa acis no jaunā paziņas. Čečevicins bija tādos pašos gados un augumā kā Volodja, taču ne apaļš un balts, bet vājš, melnīgsnējs, ar vasarraibumiem klātu seju. Mati viņam bija kā sari, acis šauras, lūpas biezas, vispār viņš bija ļoti neglīts, un, ja viņam nebūtu mugurā ģimnāzista svārku, pēc ārējā izskata zēnu varētu noturēt par kalpones dēlu. Viņš bija drūms, visu laiku klusēja un ne reizes nepasmaidīja. Meitenes, lūkodamās viņā, uzreiz noģida, ka zēns laikam ir ļoti gudrs un mācīts. Viņš nemitīgi kaut ko domāja un tā bija nogrimis savās domās, ka, tiklīdz viņam ko jautāja, sarāvās, papurināja galvu un lūdza jautājumu atkārtot.

Meitenes ievēroja, ka arī Volodja, kas allaž bija jautrs un valodīgs, šoreiz runāja maz, nepavisam nesmaidīja un it kā pat nepriecājās, ka atbraucis mājās. Dzerot tēju, viņš tikai vienu reizi uzrunāja māsas un ari tad ar kaut kādiem dīvainiem vārdiem. Viņš rādīja ar pirkstu uz patvāri un teica:

—      Kalifornijā dzer nevis teju, bet džinu.

Arī viņu nodarbināja nez kādas domas, un, spriežot pēc skatieniem, kādus viņš dažkārt pārmija ar savu draugu čečevicinu, domas zēniem bija kopējas.

Pēc tējas visi devās bērnistabā. Tēvs un meitenes apsēdās pie galda un atsāka darbu, ko bija pārtraukusi puisēnu atbraukšana. Viņi darināja no krāsaina papīra puķes un bārkstis eglītei. Tas bija aizrautīgs un trokšņains darbs. Katru jaundarinātu ziedu meitenes sveica jūsmīgiem saucieniem, pat šausmu kliedzieniem, it kā šis zieds būtu nokritis no debesim; arī tētis sajūsminājās un reizēm meta zemē šķēres, dusmodamies, ka tās neasas. Māmuļa ieskrēja bērnistabā ar dziļu rūpju pilnu seju un vaicāja:

—     Kas paņēmis manas šķēres? Atkal tu, Ivan Nikolaj ič, esi paņēmis manas šķēres?

—      Ak kungs un dievs, pat šķēres nedod!.— Ivans Nikolajičs atbildēja raudulīgā balsī un, pret krēsla atzveltni atspiedies, nosēdās aizvainota cilvēka pozā, taču pēc brītiņa viņš atkal ļāvās sajūsmai.

Savos agrākajos apciemojumos ari Volodja bija darinājis eglītes rotājumus vai skrējis sētā paraudzīties, kā kučieris un gans taisa sniega kalnu, bet tagad viņš un Čečevicins nepievērsa nekādu uzmanību krāsainajiem papīriņiem un pat ne reizes neiegāja stallī, tikai sēdēja pie loga un sāka par kaut ko sačukstēties; tad viņi atšķīra ģeogrāfijas atlantu un apskatīja kādu karti.

—      Vispirms uz Permu… — Čečevicins klusi teica, — no turienes uz Tjumeņu… tad Tomsku … pēc tam… pēc tam… uz Kamčatku… No turienes samojedi laivās pārvedīs pāri Berir.ga šaurumam… Un tad arī Amerika klāt… Tur ir daudz kažokādas zvēru.

—      Un Kalilornija? — Volodja jautāja.

—      Kalifornija ir zemāk… Ka tik nokļūstam Amerikā, tad Kalifornija tikpat kā ar roku aizsniedzama. Bet pārtiku var iegūt medījot un laupot.

čečevicins visu dienu vairījās no meitenēm un raudzījās viņās caur pieri. Pēc vakariņām iznāca tā, ka minūtes piecas viņš palika ar meitenēm viens pats. Bija neērti klusēt. Viņš skarbi nokāsējās, paberzēja ar labās rokas plaukstu kreiso roku, drūmi uzlūkoja Katju un vaicāja:

—     Vai esat lasījusi Main'Rīdu?

—     Nē, neesmu lasījusi… Paklau, vai jūs protat slidot?

Savās domās iegrimis, Čečevicins nekā neatbildēja uz

šo jautājumu, tikai stipri piepūta vaigus un izdvesa tādu nopūtu, it kā viņam būtu ļoti karsts. Viņš vēlreiz pacēla acis uz Katju un sacīja:

—     Kad pa pampasiem skrien bizonu bars, visa zeme trīc, un pa to laiku mustangi izbailēs spārdās un zviedz.

čečevicins skumji pasmaidīja un piebilda:

—     Bez tam vilcieniem uzbrūk indiāņi. Taču visļaunākais ir moskīti un termīti.

—     Kas tie tādi?

—     Kaut kas līdzīgs skudrām, tikai ar spārniem. Briesmīgi kož. Vai zināt, kas es tāds esmu?

—     Cečevicina kungs.

—     Nē. Esmu Montigomo Vanaga Nags, neuzvaramo vadonis.

Vismazākā meitene Maša paraudzījās viņā, tad logā, aiz kura jau krēsloja vakars, un domīgi noteica:

—     Mūsmājās vakar vārīia čečevicu.

Galīgi nesaprotamie Cečevicina vārdi, tas, ka viņš pastāvīgi sačukstējās ar Volodju, un tas, ka Volodja ne- iotaļājās, bet visu laiku kaut ko domāja, — tas viss bija noslēpumaini un dīvaini. Un abas vecākās meitenes, Katja un Soņa, sāka zēnus uzmanīgi novērot. Vakarā, kad viņi gāja gulēt, meitenes piezagās pie durvīm un noklausījās viņu sarunu. Ai, ko viņas uzzināja! Zēni gatavojās bēgt kaut kur uz Ameriku meklēt zeltu; ceļam viss jau bija sagādāts: pistole, divi naži, sausiņi, palielināmais stikls uguns ieguvei, kompass un četri rubli naudas. Viņas dabūja zināt, ka zēniem būs jānostaigā kājām vairāki tūkstoši verstu un ceļā jācīnās ar tīģeriem un mežoņiem, tad jāiegūst zelts un ziloņkauls, jānogalina ienaidnieki, jākļūst par jūraslaupītājiem, jādzer džins un galu galā jāapprec skaistules un jāapstrādā plantācijas. Volodja un Čečevicins runājās un sajūsmā pārtrauca viens otru. Pie tam sevi Čečevicins dēvēja — «Montigomo Vanaga Nags» un Volodju — «mans brālis Bālģīmis».

—      Pielūko, nesaki māmiņai, — Katja pieteica Soņai, kad abas gāja gulēt. — Volodja atvedīs mums no Amerikas zeltu un ziloņkaulu, bet, ja pateiksi māmiņai, viņu nelaidīs.

Dienu pirms ziemsvētku sestdienas čečevicins visu laiku pētīja Āzijas karti un kaut ko pierakstīja, bet Volodja — gurdens, pietūcis it kā bites sadzelts — rlrūmi staigāja pa istabām un nekā neēda. Vienu reizi bērnistabā viņš pat apstājās svētbildes priekšā, pārmeta krustu un sacīja:

—            Kungs, piedod man, grēciniekam! Kungs, sargi manu nabaga nelaimīgo māmiņu!

Vakarpusē viņš apraudājās. Gulēt ejot, viņš ilgi skāva tēvu, māli un māsas. Katja un Soņa saprata, ko tas nozīmē, bet jaunākā, Maša, nesaprata nekā, gluži nekā un tikai, paveroties Cečevicina, kļuva domīga un nopūzdamās teica:

—      Gavēņa laikā, aukle saka, jāēdot zirņi un čečevica.

Ziemsvētku sestdienas agrā rītā Katja un Soņa klusām

piecēlās no gultas un gāja paraudzīties, kā zēni bēgs uz Ameriku. Piezagās pie durvīm.

—            Ak tad tu nebrauksi? — čečevicins nikni jautāja. — Saki: nebrauksi?

—            Ak kungs! — Volodja klusi raudāja. — Kā gan lai braucu? Man žēl māmiņas.

—            Mans brāli Bālģīmi, es tevi lūdzu, brauksim! Tu taču apgalvoji, ka brauksi, pats mani atvilināji šurp, bet tagad, kad jābrauc, esi nobijies.

—            Es… es neesmu nobijies, bet man… man žēl māmiņas.

—      Saki man — brauksi vai ne?

—            Es braukšu, tikai… tikai pagaidi. Man gribas padzīvot mājās.

—            Tādā gadījumā es braukšu viens pats! — čečevicins nolēma. — Iztikšu arī bez tevis. Un šis vēl gribēja medīt tīģerus, cīnīties! Ja tā, tad atdod manas pistongas!

Volodja sāka tik gauži raudāt, ka māsas neizturēja un arī klusi iepinkšķējās. Iestājās klusums.

—      Tātad nebrauksi? — Čečevicins jautāja vēlreiz.

—      Bra … braukšu.

—      Tad ģērbies!

Lai pierunātu Volodju, Čečevicins slavēja Ameriku, rēca kā tīģeris, attēloja tvaikoni, lādējās, apsolīja atdot Volodjam visu ziloņkaulu un visas lauvu un tīģeru ādas.

Šis vājais, melnīgsnējais puišelis ar sarainajiem matiem un vasarraibumiem meitenēm šķita tik neparasts, brīnišķīgs. Tas bija varonis, noteikts, neiebiedējams, un viņš rēca tā, ka, stāvot aiz durvīm, tiešām varēja iedomāties rūcam tīģeri vai lauvu.

Kad meitenes atgriezās savā istabā un ģērbās, Katja asaru pilnām acīm teica:

—     Ak, man tā bail!

Līdz pulksten diviem, kad sēdās pie pusdienu galda, viss bija klusu, bel pusdienu laikā piepeši izrādījās, ka zēnu nav mājās. Aizsūtīja meklēt uz saimes istabu, stalli, uz piebūvi pie pārvaldnieka — tur viņu nebija. Aizsūtīja uz sādžu — tur tāpat neatrada. Arī tēju pēc tam dzēra bez zēniem, un, kad sēdās pie vakariņām, māmuļa bija loti satraukta, pat raudāja. Nakti atkal ļaudis gāja uz sādžu, meklēja, devās ar vējlukturiem uz upi. Ak dievs, kas tas bija par traci!

Otrā dienā atbrauca uradņiks, ēdamistabā rakstīja kaut kādu papīru. Māmuļa raudāja.

Bet tad pie lievenēm apstājās ragavas, un no balto zirgu trijjūga virmoja garaiņi.

—     Volodja atbraucis! — kāds pagalmā iesaucās.

—      Volodečka atbraukuši! —^ iebrēcās Natālija, ieskrie- dama ēdamistabā.

Milords basā ierējās — «vau! vau!». Izrādījās, ka zēni aizturēti pilsētā — Tirgotavu rindā (tur viņi bija staigājuši un visu laiku prasījuši, kur pārdod pulveri). Tikko priekšnamā ienācis, Volodja sāka stipri raudāt un metās mātei ap kaklu. Meitenes drebēdamas ar šausmām domāja par to, kas tagad būs, dzirdēja, kā tētis ieveda Volodju un Čečevicinu savā kabinetā un tur ilgi runājās ar viņiem; arī māmuļa runāja un raudāja.

—      Vai tad tā var? — tētis centās pārliecināt. — Lai dievs nedod, dabūs zināt ģimnāzijā, jūs izslēgs. Jums vajadzētu gan kaunēties, Cečevicina kungs! Nav gan labi! Jūs esat ierosinātājs, un ceru, ka vecāki jūs sodīs. Vai tad tā var? Kur jūs pavadījāt nakti?

—      Stacijā! — Čečevicins lepni atbildēja.

Volodja pšc tam nolikās gultā, un viņam uz galvas lika etiķī samērcētu dvieli. Kaut kur aizsūtīja telegrammu, un otrā dienā atbrauca dāma, Cečevicina māte, un aizveda savu dēlu.

Kad Čečevicins brauca prom, seja viņam bija skaudra, augstprātīga, un, atvadoties no meitenēm, viņš neteica ne vārda, tikai paņēma no Katjas burtnīciņu un ierakstīja tur piemiņai:

«Montigomo Vanaga Nags.»

MIEGS NĀK

Nakts. Auklīte Varjka, trīspadsmit gadus vecs meitēns, aijā bērnu šūpulī un tik tikko dzirdami dungo:

— Čuči, guli, mazulīt, Padziedāšu tev tūlīt…

Svētbildes priekšā deg zaja lampiņa. Pāri visai istabai 110 viena kakta uz otru ir nostiepta aukla, uz kuras ka- rajas autiņi un lielas, melnas ūzas. Lampiņa uz griestiem met plašu, zaju atspīdu, bet no autiņiem un ūzām krīt garas ēnas uz krāsni, šūpuli un Varjku… Kad lampiņa mirgo, atspīda un ēnas atdzīvojas un sāk plandīt, gluži kā plīvodamas vējā. Istabā ir smacīgi. Ož pēc skābiem kāpostiem un kurpnieka amata rīkiem.

Bērns raud neatņemdamies. Viņš jau sen aizsmacis un noguris no raudāšanas, taču joprojām brēc, un nav zināms, kad rimsies. Bet Varjkai nāk miegs. Acis viņai līp ciet, galvā slīgst uz leju, sāp kakls. Viņa nejaudā nedz pavērt plakstus, nedz kustināt lūpas, un viņai šķiet, ka seja ir sačervelējusies un pārakmeņojusies un galva sarukusi par kniepadatas galviņu.

— Čuči, guli, mazulīt, — viņa dungo, — došu putriņu tūlīt…

Krāsnī sisina circenis. Otrpus durvīm blakusistabā bridi pa brīdim iekrācas saimnieks un zellis Afanasijs… Supulis žēli čīkst, pati Varjka klusi dungo — un visas šīs skaņas savijas kopā iežūžojošā nakts mūzikā, kurā tik saldi klausīties, atlaižoties guļvietā. Taču patlaban ši mūzika tikai uzbudina un kaitina, tāpēc ka iemidzina, bet gulēt nedrīkst: ja Varjka, pasdies, iemigs, saimnieki viņu sitīs.

Lampiņa mirgo. Zaļā atspīda un ēnas kustas, plaiksnīdamās Varjkas puspievērtajās stingajās acīs, un viņas jau daļēji miegā grimušajās smadzenēs pārtop par neskaidriem sapņu tēliem. Viņa redz tumšus mākoņus, kas cits pakaļ citam traucas pār debesjumu, brēkdami bērna balsī. Bet tad uzpūš vējš un mākoņi izklīst, un Varjka redz platu, šķidriem dubļiem klātu šoseju: pa šoseju velkas pajūgi, steberē cilvēki, pār muguru nesdami paunas, šurpu turpu šaudās nez kādas ēnas; lielceļa abās pusēs cauri aukstai, drēgnai miglai stiepjas meži. Piepeši cilvēki ar visām paunām un ēnām noveļas zemē šķidrajos dubļos. «Kas jums lēcies?» Varjka vaicā. «Gulēt gribas, gulēt!» tie viņai atbild. Un iegrimst ciešā miegā un saldi guļ, bet uz telegrāfa stieplēm sēž vārnas un žagatas, brēc bērna balsī un cenšas tos pamodināt.

—       Čuči, guli, mazulīt, padziedēšu tev tūlīt… — dungo Varjka un atgūstas tumšā, smacīgā istabā.

Pa grīdu vārtās Varjkas nelaiķa tēvs Jefims Stepanovs. Viņu nevar redzēt, ir tikai saklausāms, kā viņš mētājas pa grīdu un sāpēs vaid. Viņam, kā viņš pats izsakās, esot «satrakojusies trūce». Sāpes ir tik stipras, ka viņš nespēj parunāt un vienīgi velk uz iekšu dvašu, zobiem klabinādams, un tas izklausās pēc bubināšanas:

—     Bu-bu-bu-bu …

Māte Pelageja aizskrējusi uz muižu pie kungiem ar vēsti, ka Jefims mirstot. Viņa jau sen kā prom, un viņai ir laiks būt atpakaļ. Varjka guļ uz krāsns un vaļējām acīm klausās tēva bubināšanā. Piepeši atskan rīboņa, kāds piebrauc pie mājas. Tur kungi atsūtījuši jauno pilsētas dakteri, kas pie viņiem ciemojas. Dakteris ienāk istabā, tumsā viņu nevar saskatīt, taču dzirdams, kā viņš kāsē un kā aizcērt durvis.

—      Iededziet gaismu, — viņš teic.

Bet Jefims tikai bubina.

Pelageja rnetas pie krāsns, lai sameklētu poda suķi, kur glabājas sērkociņi. Brīdi neviens nesaka neko. Pa- vandījies pa kabatām, dakteris uzdedz savu sērkociņu.

—       Tūlītās, tētiņ, tūlītās, — saka Pelageja, izskrien pa durvīm un pēc maza mirkļa atgriežas ar sveces galiņu.

Vaigi Jefimam sārtojas, acis spīd un skatiens ir neparasti skaars, itin kā viņš redzētu cauri tiklab mājai, kā dakterim.

—       Kas tad nu? Ko tu te lokies? — dakteris saka, noliekdamies pie viņa. — A, redz kas! Tas tev jau sen?

—       Ko lai dara? Mirstamā stunda pienākusi, jūsu labdzimtība … Gals klāt…

—      Nemels niekus… Izārstēsim!

—       Kā jums tīk, jūsu labdzimtība, pazemīgi pateicamies, bet paši jau arī saprotam… Reiz jāmirst, tad jāmirst.

Veselu stundas ceturksni dakteris noņemas ar Jefimu, pēc tam pieceļas un saka:

—       Neko nevaru līdzēt… Tev jābrauc uz slimnīcu, tur iztaisīs operāciju. Brauc tūlīt pat… Uz karstām pēdām brauc! Ir jau drusku par vēlu, slimnīcā visi guļ, bet tas nekas, es tev līdzi iedošu zīmīti. Dzirdi?

—     Tētiņ, bet ar ko lai viņš brauc? — Pelageja saka. — Mums jau nav zirga.

—      Nekas, palūgšu kungus — viņi zirgu iedos.

Dakteris aiziet, svece dziest, un no jauna dzirdama

vienīgi bubināšana… Pēc pusstundas kāds piebrauc. Kungi atsūtījuši ratus, ar ko doties uz slimnīcu. Jefims sāpošas un brauc…

Uzaust jauka, saulaina diena. Pelagejas nav mājās: viņa aizgājusi uz slimnīcu, lai uzzinātu, kā klājas Jefi- mam. Kaut kur raud bērns, un Varjka dzird, kā viņas balsi kāds dzied:

—     čuči, guli, mazulīt, padziedēšu tev tūlīt…

Pārrodas Pelageja; viņa met krustus un čukst:

—     Naktī griezuši, bet uz rīta pusi izdzisis. Lai debesu valstība un mūžīgs miers… Pārāk vēlu mēs esot apķē- rušies … Vajadzējis agrāk …

Varjka iet uz mežu un tur raud, bet piepeši kāds iebliež viņai pa pakausi tik stipri, ka viņa ar pieri atsitas pret bērzu. Pacēlusi acis, viņa ierauga priekšā stāvam kurpnieku, savu saimnieku.

—     Ko gan tu domā, riebekle? — viņš teic. — Bērņuks raud, bet tu guli?

Viņš sāpīgi rausta Varjku aiz auss, un viņa skurina galvu, aijā šūpulī bērnu un dungo dziesmu. Zaļā atspīda un ēnas, ko met ūzas un autiņi, šūpojas, mirkšķina viņai un drīz vien atkal aizmiglo viņas smadzenes. Un atkal viņa redz šķidrajiem dubļiem klāto lielceļu. Cilvēki ar paunām plecos, un ēnas ir nogulušas zemē, iegrimušas ciešā miegā. Redzot tos, Varjkai gauži iegribas gulēt; arī viņa tik labprāt atlaistos, taču māte Pelageja nāk blakus un viņu skubina. Abas iet uz pilsētu meklēt darbu.

—     Dodiet ubaga dāvaniņu Kristus vārdā! — lūdz māte pretimnācējiem. — Parādiet krietnu sirdi, žēlīgie kungi.

—      Dod šurp bērnu! — viņai atbild kāda pazīstama balss. — Dod šurp bērnu! — tā pati balss atkārto, bet jau nikni un griezīgi. — Tu guli, neliete?

Varjka pielec kājās un, aplaidusi apkārt skatienu, attopas: nav nedz lielceļa, nedz Pelagejas, nedz pretimnācēju, tikai istabas vidū stāv saimniece, kas atnākusi pazīdīt bērnu. Kamēr resnā un plecīgā saimniece zīda un mierina bērnu, Varjka stāv, skatās uz viņu un gaida, kad viņa beigs. Bet aiz logiem gaiss metas jau zilgs, ēnas un zaļā atspīda uz griestiem ir manāmi izbālējusi. Drīz atausis rīts.

—      Ņem! — saimniece saka, pogādama uz krūtīm kreklu. — Brēc vienā brēkšanā. Laikam noriebts.

Varjka paņem bērnu, ieliek viņu šūpulī un atkal aijā. Zajā atspīda un ēnas mazpamazām gaist, un nekas vairs neaizmiglo prātu un nesadulķo smadzenes. Tikai joprojām gribas gulēt, gulēt gribas, ka vai traks! Varjka noliec galvu uz šūpuļa malas un līgojas ar visu augumu šurp un turp, pūlēdamās uzveikt miegu, taču acis tik un tā liptin līp ciet un galva slīgst uz leju.

—     Varjka, uzkur krāsni! — aiz durvīm atskan saimnieka balss.

Tātad laiks jau celties un ķerties pie darba. Varjka pamet šūpuli un jož uz šķūni pēc malkas. Prāts viņai priecīgs. Kad viņa skraida un staigā, gulēt nemaz negribas tik gauži kā tad, kad jāsēž. Viņa atstiepj malku, aizkur krāsni, manīdama, kā atdzīvojas viņas pārakme- ņojusies seja un kā noskaidrojas domas.

—     Varjka, pielaid uguni patvārim! — sauc saimniece.

Varjka plēš skalus, un, līdzko ir paguvusi tos aizdedzināt un iebāzt patvārī, atskan jauna pavēle:

—     Varjka, notīri saimniekam galošas!

Viņa nometas sēdus uz grīdas, tīra galošas, un viņai iešaujas prātā, cik labi būtu iebāzt galvu tādā milzīgā, dziļā galošā un mazlietiņ nosnausties… Un piepeši galoša aug augumā, kļūst jo brīdi jo lielāka, kamēr piepilda visu istabu, Varjkai no rokām izkrīt suka, taču viņa tūdaļ noskurina galvu, iepleš acis un pūlas uz visu skatīties tā, lai priekšmeti acīs nekļūtu lielāki un nekus tētos.

—      Varjka, nomazgā kāpnes ielas pusē, citādi kauns no pasūtītājiem!

Varjka mazgā kāpnes, uzpoš istabas, pēc tam aizkur vēl otru krāsni un skrien uz bodīti. Darba ir daudz, nav ne brīva brītiņa.

Taču nokas nav tik grūti kā stāvēt uz vietas pie virtuves galda un mizot kartupeļus. Galvu tā vien velk uz leju, kartupeļi ņirbinās acis, nazis krīt no rokām, bet tepat, atrotījusi piedurknes, staigā resnā, dusmīgā saimniece un runā tik skaļi, ka džinkst ausīs. Mokoši ir arī pasniegt ēdienus, mazgāt veļu, šūt. Brižam ir tā, ka gribas, par spīti visam, novelties zemē un gulēt.

Diena aizritējusi. Redzēdama, ka logi jau tumst, Varjka saspiež savus nejūtīgos deniņus un smaida, pati nezinādama, kālab isti. Vakara migla liegi skar viņas plakstus, kas līp ciet, un sola viņai drīzu un ciešu miegu. Vakarā pie saimniekiem atnāk ciemiņi.

—     Varjka, pielaid uguni patvārim! — sauc saimniece.

Patvāris saimniekiem ir mazs, un, kamēr ciemiņi sadzeras tēju, tā jāuzsilda pa pieci lāgi. Kad tēja padzerta, Varjka veselu stundu nostāv kā zemē iemiela, skatās uz ciemiņiem un gaida rīkojumus.

—      Varjka, aizskrej un nopērc trīs pudeles alus!

Viņa strauji sakustas un cenšas skriet pēc iespējas ātrāk, lai aizdzītu miegu.

—     Varjka, aizskrej pēc šņabjal Varjka, kur viļķis? Varjka, notīri siļķi!

Beidzot ciemiņi ir prom; nodzēsuši gaismu, saimnieki liekas gulēt.

—      Varjka, pašūpo bērnu! — atskan pēdējā pavēle.

Krāsnī sisina circenis; zaļā atspīda, ko uz. griestiem met

lampiņa, un ūzu un autiņu ēnas atkal ir iespriedušās Var- jkas pusatvērtajās acīs, ņirb un apmiglo viņai smadzenes.

—     Čuči, guli, mazuht, — viņa dungo, — padziedašu tev tūlīt…

Taču bērns brēc un ir jau galīgi pārbrēcies. Varjka f:tkal redz dubļaino šoseju, cilvēkus ar paunām plecos, Pelageju, tēvu Jefimu. Viņa visu saprot, visus pazīst, tikai cauri pusmiegam netiek skaidrībā, kas tas par spēku, kurš savažojis viņas rokas un kājas, moka viņu un neļauj viņai dzīvot. Viņa skatās apkārt, meklēdama šo varu, lai no tās atbrīvotos, taču neatrod. Beidzot, sasprindzinājusi visus spēkus un redzi, palūkojas augšup uz plandošo, zaļo atspīdu un, ieklausījusies brēkšanā, atklāj ienaidnieku, kas neļauj viņai dzīvot.

Šis ienaidnieks ir bērns.

Viņa smejas. Ncnobrīnīties: kā viņai jau agrāk nav ienācis prātā tāds nieks? Arī zaļā atspīda, ēnas un circenis, šķiet, smejas un brīnās.

Dīvaini maldi sagrābj Varjku. Viņa pieceļas no ķeb- i;ša un, plati smaidot, acīm nemirkšķinot, staigā pa istabu. Sirds viņai kut no tīkamās domas, ka tūlīt viņa atbrīvosies no bērna, kas savažojis viņai rokas un kājas … Nogalināt bērnu un tad gulēt, gulēt, gulēt…

Smiedamās, brīdi pa brīdim mezdama ar aci un ar pirkstiem draudēdama zaļajai atspīdai, Varjka piezogas pie

šūpuļa un noliecas pār bērnu. Nožņauguši to, viņa atkrīt guļus uz grīdas, smejas no prieka, ka nu varēs gulēt, un pēc mirkļa jau guļ cieši kā beigta …

LIKME

Medicīnas students Maijers un Maskavas Glezniecības, tēlniecības un arhitektūras skolas audzēknis Ribņikovs reiz kādā vakarā atnāca pie sava paziņas, jurisprudences studenta Vasiļjeva, un uzaicināja viņu līdzi uz S-a šķērsielu. Sākumā Vasiļjevs ilgi vilcinājās, tad tomēr apģērbās un gāja.

Par kritušām sievietēm viņš bija tikai dzirdējis un grāmatās lasījis un tajās mājās, kur tās mīt, ne reizi mūžā nebija kāju spēris. Viņš zināja, ka ir tādas netiklas sievietes, ko liktenīgi apstākļi — vide, slikta audzināšana, trūkums un tā joprojām — piespiež par naudu pārdot godu. Viņas nepazīst skaidru mīlestību, nedzemdē bērnus, nav tiesībspējīgas; mātes un māsas apraud viņas, kā apraud mirušos, zinātne nicīgi dēvē par ļaunumu, vīrieši uzrunā ar «tu». Un tomēr, visam par spīti, viņas nav zaudējušas dieva līdzību, pēc kuras radītas. Viņas visas apzinās savu grēcīgumu un cer uz glābiņu. Viņām ir daudzas iespējas, kas paver ceļu uz glābiņu. Tiesa, sabiedrība cilvēkiem nepiedod viņu pagātni, taču dieva priekšā svētā Ēģiptes Marija nebūt nav sliktāka par citiem svētajiem. Kad Vasiļjevam uz ielas gadījās pēc tērpa vai pēc uzvedības pazīt kritušu sievieti vai arī skatīt viņas attēlu humoristiskā žurnālā, tad ik reizi viņš atcerējās kaut kad kaut kur lasītu stāstu: kāds skaidrs, pašaizliedzīgs jauneklis iemīlējis kritušu sievieti un lūdzis to kļūt par viņa sievu, bet sieviete iedzērusi indi, uzskatīdama, ka nav tādas laimes cienīga.

Vasiļjevs dzīvoja kādā no Tveras bulvāra šķērsielām. Kad viņš ar draugiem izgāja no mājas, pulkstenis jau varēja būt ap vienpadsmitiem. Nesen bija uzsnidzis pirmais sniegs, un visa daba atradās šā jaunā sniega varā. Gaiss smaržoja pēc sniega, zem kājām mīlīgi gurkstēja sniegs, zeme, jumti, koki, soli bulvāros — viss bija mīksts,

balts, jauns, un tāpēc nami izskatījās citādi nekā vakar, laternas dega spožāk, gaiss bija dzidrāks, ekipāžas rībēja dobjāk, un sirds līdzi svaigajam, vieglajam sala gaisam prasīt prasījās pēc jūtām, kam bija līdzība ar jauno, balto, pūkaino sniegu.

—     «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — mediķis iedziedājās patīkamā tenorā, — «velk mani kāda neapjausta vara …»

—      «Lūk, dzirnavas…» — mākslinieks piebalsoja.

—     «Tās sen jau sagruvušas …»

—      «Lūk, dzirnavas… Tās sen jau sagruvušas…» — tnediķis atkārtoja, uzraudams uzacis un sērīgi šūpodams gaivu.

Viņš apklusa, paberzēja pieri, meklēdams atmiņā vārdus, un tad iedziedājās tik skaļi un tik skaisti, ka gājēji atskatījās uz viņu:

—      «Te sagaidīja kādreiz mani mīla, tik kaislīga un brīves pārpilna …»

Visi trīs iegāja restorānā un, mēteli nenovilkuši, pie bufetes izdzēra pa divi glāzītes degvīna. Pirms viņi tukšoja glāzītes pa otram lāgam, Vasiļjevs savējā pamanīja peldam korķa drumslu, pacēla glāzīti pie acīm un, tuvredzīgi saverkšķījies, ilgi to vēroja, Nesapratis, ko pauž viņa seja, mediķis sacīja:

—     Nu ko tu tur skaties? Iztiec, lūdzams, bez filozofijas! Degvīns ir, lai to dzertu, store — lai to ēstu, sievietes — lai pie tām ciemotos, sniegs — lai staigātu pa to. Kaut vienu vakaru padzīvo kā cilvēks!

—     Es jau neko … — Vasiļjevs smiedamies atbildēja.

—     Vai tad es atsakos?

No degvīna viņam sametās silti ap sirdi. Viņš aizkustināts nolūkojās uz draugiem, priecājās par tiem un apskauda. Sājos veselajos, stiprajos, līksmajos cilvēkos viss ir tik līdzsvarots, viņu prātā un dvēselē viss tik labi saskaņots un nogludināts! Viņi dzied, viņi dedzīgi mīl teātri, viņi zīmē un daudz runā un dzer, un otrā rītā viņiem galva nesāp; viņi ir dzejiski un izlaidīgi, ir maigi un nekaunīgi; prot gan strādāt, gan dumpoties, gan smiet bez iemesla, gan blēņas runāt; ir dedzīgi, godīgi, pašaizliedzīgi un nepavisam nav sliktāki par viņu — Vasiļjevu, kas uzmana ikvienu savu soli un ikvienu savu vārdu, ir aizdomīgs, piesardzīgs un vismazāko nieku gatavs uzpūst par problēmu. Un viņam sagribējās kaut vienu vakaru padzīvot tāpat, kā dzīvo draugi, sagribējās izvērsties, atbrīvoties pašam no savas kontroles. Vajadzēs dzert degvīnu? Viņš dzers, lai arī rīt galva kaut pušu plīstu no sāpēm. Viņu ved pie sievietēm? Viņš ies. Viņš smiesies pilnā kaklā, aušosies, atbildēs ar jokiem, ja garāmgājēji ko aizrādīs …

No restorāna Vasiļjevs izgāja smiedamies. Viņam patika draugi — gan tas, kuram galvā bija saņurcīta platmale, kas liecināja par pretenzijām uz māksliniecisku nevīžību, gan arī otrs, kas bija uzlicis kotikādas cepuri un, trūcīgs nebūdams, tomēr vēlējās tikt pieskaitīts pie zinātnieku bohēmas; viņam patika arī sniegs, blāvās laternu ugunis, koši melnās pēdas, ko pirmajā sniegā atstāja gājēju pazoles; viņam patika gaiss un it īpaši tā dzidrā, liegā, naivā, it kā jaunavigā noskaņa, ko dabā var vērot tikai divreiz gadā; tad, kad visu apklājis sniegs, un pavasara skaidrajās dienās vai arī mēnesnīcas vakaros, kad upē lūst ledus.

— «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — viņš pusbalsī iedziedājās, — «velk mani kāda neapjausta vara …»

Un visu ceļu kā viņam, tā draugiem nezin kāpēc nelika miera šis motīvs, visi trīs to dungoja neapzināti un nesaskanīgi.

Vasiļjevs dornās iztēlojās, kā viņš ar draugiem pēc minūtēm desmit pieklaudzinās pie durvīm, kā pa tumšiem gaitenīšiem un tumšām istabām lavīsies pie sievietēm, kā viņš tumsas aizsegā uzraus sērkociņu un negaidot uzspīdinās gaismu — un ieraudzīs cietējas seju un vainīgu smaidu. Nezināmajai gaišmatei vai tumšmatei droši vien būs vaļā palaisti mati un mugurā balta naktsjaciņa; gaismas izbiedēta, viņa briesmīgi samulsis un sacīs: «Dieva dēļ, ko jūs darāt! Dzēsiet nost!» Tas viss ir baismīgi, taču interesanti un neparasti.

II

No Trubnajas laukuma draugi iegriezās Gračevkā un drīz vien nonāca šķērsielā, ko Vasiļjevs zināja tikai pēc nostāstiem. Ieraudzījis divas rindas namu ar spoži apgaismotiem logiem un plaši atvērtām durvīm, izdzirdējis jautras klavieru un vijoļu skaņas, kas plūda ārā pa visām durvīm un tik dīvaini sajaucās, ka šķita, it kā tumsā virs jumtiem kads neredzams orķestris skaņotu instrumentus, Vasiļjevs izbrīnījies sacīja:

—     Cik daudz namu!

—     Nieki! — mediķis atteica. — Londonā ir desmitreiz vairāk. Tur šādu sieviešu ir ap simt tūkstošu.

Oimaņi sēdēja uz bukas tikpat mierīgi un vienaldzīgi ka visās citās šķērsielās; pa trotuāriem gāja tādi paši cilvēki kā visās citās ielās. Neviens nesteidzās, neviens neslēpa seju apkaklē, neviens nosodīdams nepurināja galvu … Un šajā vienaldzībā, klavieru un vijoļu skaņu jūklī, spožajos logos, plaši atvērtajās durvīs bija jūtama kaut kas visai atklāts, bezkaunīgs, nebēdnīgs un bramanīgs. Laikam gan senos laikos tikpat priecīgi un skaļi bija vergu tirgos un ļaužu sejas un soļi pauda tādu pašu vienaldzību.

—     Sāksim no paša sākuma, — mākslinieks teica.

Draugi iegāja šaurā gaitenītī, ko apgaismoja lampa ar

reflektoru. Durvīm atveroties, priekšnamā no dzeltenā dīvāna laiski piecēlās melnos svārkos ģērbies cilvēks ar neskūtu, sulainisku ģīmi un miegainām acīm. Priekšnamā oda pēc veļas mazgātavas un vēl pēc etiķa. No priekšnama durvis veda spoži apgaismotā istabā. Mediķis un mākslinieks apstājās pie šīm durvīm un, kaklu izstiepuši, abi reizē ieskatījās istabā.

—     Bona sera, senjori, rigoleto, hugenoti, traviata! — teatrāli klanīdamies, mākslinieks iesāka.

—      Havanna, tarakano, pistolelo! — teica mediķis, spiezdams pie krūtīm savu cepurīti un zemu palocīdamies.

Vasiļjevs stāvēja draugiem aiz muguras. Viņam arī gribējās teatrāli paklanīties un pasacīt kādu muļķību, tomēr viņš tikai smaidīja, juzdams kaunam līdzīgu neveiklību, un nepacietīgi gaidīja, kas notiks tālāk. Durvīs parādījās neliela auguma, gadus septiņpadsmit astoņpadsmit veca blondīne apcirptiem matiem, ģērbusies īsā, zilā kleitā ar baltu akselbanti uz. krūtīm.

—     Ko tad jūs stāvat pie durvīm? — viņa jautāja. — Novelciet manteļus un nāciet zālē.

Mediķis un mākslinieks, joprojām runādami «itāliski», iegāja zālē. Vasiļjevs vilcinādamies sekoja.

—     Kungi, novelciet manteļus! — sulainis stingri sacīja. — Tā nedrīkst.

Bez blondīnes zālē atradās vēl kāda gara un stipri apaļīga sieviete ar nekrievisku seju un kailām rokām.

Sēdēdama pie klavierēm, sieviete lika uz, ceļgaliem pasjansu. Viesiem viņa nepievērsa nekādu uzmanību.

—      Kur tad pārējās jaunkundzes? •— mediķis apjautājās.

—      Dzer tēju, — blondīne atbildēja. — Stepan, — viņa uzsauca, — ej pasaki jaunkundzēm, ka studenti atnākuši!

Brītiņu vēlāk zālē ienāca trešā jaunkundze. Viņai mugurā bija koši sarkana kleita ar zilām svītrām. Seja bija nemākulīgi noziesta ar biezu krāsu, piere paslēpusies zem matiem, acis raudzījās izbijušās, nemirkšķinādamās. Nākdama iekšā, viņa spēcīgā, zemā kontraltā sāka dziedāt kādu dziesmu. Viņai aiz muguras parādījās ceturtā jaunkundze, aiz tās piektā …

Viss notiekošais Vasiļjevam nelikās nedz jauns, nedz interesants. Šķita, ka viņš kaut kur un ne reizi vien ir jau redzējis šo zāli, klavieres, spoguli lētā, zeltītā ietvarā, akselbanti, zili svītroto kleitu un trulās, vienaldzīgās sejas. Bet no pustumsas, klusuma, noslēpuma, no vainīga smaida, no visa, ko viņš bija cerējis te atrast un kas viņu bija biedējis, — no tā še nebija ne miņas.

Viss bija parasts, prozaisks un neinteresants. Viņa ziņkārību cik necik kairināja tikai briesmīgā, it kā tīši iecerētā bezgaumība, kas bija vērojama karnīzēs, ķēmīgajās gleznās, kleitās, akselbantēs. Tā bija tāda īpaša, raksturīga bezgaumība.

«Cik tas viss ir nožēlojams un muļķīgs!» Vasiļjevs domāja. «Kas gan visā šai nejēdzībā, ko tagad redzu, var iekārdināt normālu cilvēku un pamudināt viņu krist briesmīgajā grēkā — par rubli nopirkt dzīvu cilvēku? Es saprotu jebkuru grēku, uz ko pavedina spožums, daile, grācija, kaislības, gaume, bet kas šeit tāds ir? Kālabad lai te krīt grēkā? Taču … nevajag prātot!»

—      Bārdaini, pacienājiet ar porteri! — blondīne viņu uzrunāja.

Vasiļjevs piepeši samulsa.

—      Ar prieku… — viņš atbildēja, pieklājigi palocīdamies. — Tikai piedošanu, cienītā kundze, es… es nedzeršu ar jums. Es vispār nedzeru.

Pēc minūtēm piecām draugi jau devās uz citu māju.

—      Nu kāpēc tu pasūtīji porteri? — mediķis dusmojās. — Atradies miljonārs! Ne par šo, ne par to palaidi vējā sešus rubļus!

—      Ja viņa vēlas, kāpēc lai nesagādāju viņai prieku? — Vasijjevs taisnojās.

—      Tu sagādāji prieku nevis viņai, bet gan saimniecei. Prasīt, lai viesis uzcienā, viņām pavēl saimnieces, kam no tā nāk peļņa.

—      Lūk, dzirnavas…» — mākslinieks iedziedājās. — «Tās sen jau sagruvušas . ..»

Nonākuši otrā mājā, draugi pastāvēja tikai priekšnamā, zālē nemaz neiedami. Tapat kā pirmajā mājā, arī še no dīvāna piecēlās garsvārkos ģērbies radījums ar miegainu, sulainisku seju. Skatīdamies uz šo sulaini, uz tā seju un apvalkātajiem garsvārkiem, Vasiļjevs nodomāja: «Kas gan ir jāpārcieš parastam, vienkāršam krievu cilvēkam, iekams liktenis viņu atdzen šurp par sulaini? Kur šis cilvēks bija un ko darīja agrāk? Kas viņu sagaida? Vai viņš ir precējies? Kur ir viņa māte, un vai tā zina, ka viņš kalpo te par sulaini?» Un kopš šā brīža Vasiļjevs ikkatrā mājā neviļus vēroja vispirms sulaini. Vienā mājā, laikam ceturtajā pēc skaita, sulainis bija maza auguma, vārgulīgs, sausnējs, pār vesti pārstiepta pulksteņķēde. Viņš lasīja avīzi «Ļistok» un par ienācējiem nelikās ne zinis. Paraudzījies viņam sejā, Vasiļjevs diezin kāpēc nodomāja, ka cilvēks, kam tāda seja, var gan nozagt, gan nogalināt, gan nepatiesi zvērēt. Seja patiešām interesanta: liela piere, pelēkas acis, plakans deguns, sīki, cieši sakosti zobi, un tās izteiksme reizē trula un nekaunīga — kā jaunam medību sunim, kad tas jau ticis zaķim uz pēdām. Vasiļjevs nodomāja, ka derētu pataustīt šā sulaiņa matus: vai tie ir cieti vai mīksti? Laikam gan cieti kā suņa vilna,

III

Izdzēris divas glāzes portera, mākslinieks tūdaļ apreiba un kļuva nedabiski jautrs.

— Ejam uz citu! — rokām plātīdamies, viņš komandēja. — Aizvedīšu jūs uz pašu labāko!

Aizvedis draugus uz māju, kas, pēc viņa domām, bija pati labākā, viņš uzstāja, ka vēloties dejot kadriļu. Mediķis gan kurnēja, ka muzikantiem vajadzēšot maksāt rubli, tomēr bija ar mieru stāties par vis-ā-vis. Sāka dejot.

Pati labākā māja bija tikpat nepatīkama kā pati sliktākā. Te bija tieši tādi paši spoguļi un gleznas, tādas pašas frizūras un kleitas. Aplūkodams mēbeles un .tērpus, Vasiļjevs nu jau apjēdza, ka tā ir nevis bezgaumība, bet gan kaut kas tāds, ko var dēvēt par S-a šķērsielas gaumi un pat stilu, kas nav skatāms nekur citur, ka tas savā ķē- mlgumā ir kaut kas viengabalains, laika ritumā izveidojies, nevis gadījuma pēc radies. Pabijis astoņās šādās mājās, Vasiļjevs vairs nebrīnījās ne par kleitu krāsu, ne garajiem trēniem, ne spilgtajām lentēm, ne matrožu kostīmiem, ne vaigu koši violeto nokrāsu; viņš saprata, ka šeit tā vajag un ka visas šķērsielas kopējais stils būtu sagandēts, ja kaut viena no šīm sievietēm būtu cilvēcīgi ģērbusies, ja pie sienas būtu piekārta glīta gravīra.

«Cik nemākulīgi viņas sevi piedāvā!» Vasiļjevs domāja. «Vai tiešām viņas neapjēdz, ka netikums ir pievilcīgs tikai tad, kad ir skaists, un slēpjas, kad apvelk tikuma ietērpu? Pieticīgas, melnas kleitas, bālas sejas, sēri smaidi un nokrēsla ir spēcīgāki līdzekļi nekā šis bezgaumīgais greznums. Muļķes! Ja viņas pašas to nesaprot, tad būtu kaut viesi, vai, pamācījuši. . .»

Ar baltu kažokādu apdarinātā poļu kostīmā tērpusies jaunkundze pienāca un apsēdās viņam blakus.

—       Jaukais tumšmati, kāpēc jūs nedejojat? — viņa jautāja. — Kāpēc tāds nogarlaikojies?

—      Tāpēc, ka ir garlaicīgi.

—      Uzcienājiet ar lafitu. Tad nebūs garlaicīgi.

Vasiļjevs neatbildēja. Brīdi klusējis, viņš vaicāja:

—      Cikos jūs ejat gulēt?

—      Sešos.

—      Un kad ceļaties?

—      Reizēm divos, reizēm arī trijos.

—      Un ko darāt piecēlušās?

—      Dzeram kafiju, ap septiņiem ēdam pusdienas.

—      Un kādas ir jūsu pusdienas?

—       Parastas … Zupa vai kāposti, bifšteks, deserts. Mūsu madāma par meitenēm labi gādā. Kālabad jūs to visu prašņājat?

—      Tāpat vien, runāšanas labad …

Vasiļjevam gribējās ar jaunkundzi par daudz ko parunāt. Viņam gauži kārojās izdibināt, kur viņas dzimtā vieta, vai vecāki ir dzīvi un vai tie zina, ka viņa ir šeit, kā viņa nokļuvusi šajā mājā, vai ir priecīga un apmierināta -vai arī bēdīga un drūmu domu mākta, vai cer kād

reiz glābties no šādas dzīves . .. Bet viņš nekādi nespēja izgudrot, kā iesākt un kā formulēt jautājumu, lai neliktos nekautrīgs. Ilgi domājis, viņš vaicāja:

—     Cik jums gadu?

—     Astoņdesmit, — jaunkundze atjokoja un smiedamās noraudzījās, cik jocīgi dejojošais mākslinieks mētā rokas un kājas.

Piepeši viņa nez par ko skaļi iesmējās un pilnā balsī — tā, lai visi dzirdētu, — pasacīja garu, cinisku frāzi. Vasiļjevs apjuka un, nezinādams, kādu seju lai rāda, samocīti pasmaidīja. Pasmaidīja viens pats, jo visi citi — viņa draugi, muzikanti un sievietes — ir nepaskatījās uz viņa blakussēdētāju, it kā nekā nebūtu dzirdējuši.

—     Uzcienājiet ar lafitu! — kaimiņiene atkal sacīja.

Juzdams riebumu pret viņas balto kažokādu un pret balsi, Vasiļjevs atgāja nost. Viņam te jau likās smacīgi un karsti, un sirds sāka dauzīties lēnām, taču spēcīgi kā āmurs: viens! divi! trīs!

—     Iesim projām! — viņš sacīja, parāvis mākslinieku aiz piedurknes.

—     Pagaidi, ļauj pabeigt.

Kamēr mākslinieks un mediķis beidza kadriļu, Vasiļjevs aplūkoja muzikantus, lai nebūtu jāskatās uz sievietēm. Klavieres spēlēja cienīgs, briļļains večuks, kas pēc sejas atgādināja maršalu Bazēnu; vijoli — pēc pēdējās modes ģērbies jauns cilvēks ar gaišbrūnu bārdiņu. Jaunais cilvēks izskatījās nevis truls, nevis nodzēries, bet gan pavisam otrādi — gudrs, jauneklīgs, svaigs. Ģērbies bija izsmalcināti un gaumīgi, spēlēja izjusti. Jautājums: kā viņš un šis pieklājīgais, cienīgais večuks šeit nokļuvis? Kāpēc viņi nekaunas te sēdēt? Par ko viņi domā, skatīdamies uz sievietēm?

Ja klavieres vai vijoli spēlētu noskranduši, izbadējušies, drūmi, piedzēruši ļaudis, ja viņi izskatītos izvārguši vai truli, tad viņu atrašanos šeit varbūt varētu saprast. Bet tagad Vasiļjevs nesaprata itin nekā. Ienāca prātā kādreiz lasītais stāsts par kritušo sievieti, un nu viņš atzina, ka šim cilvēka tēlam ar vainīgu smaidu lūpās nav nekā kopīga ar to, ko viņš tagad skata. Viņš domājās skatām nevis kritušas sievietes, bet gan kādu citu, pavisam īpašu pasauli, svešu un neizprotamu; būtu viņš agrāk šo pasauli ieraudzījis uz teātra skatuves vai lasījis par to grāmatā, viņš nebūtu ticējis .. .

Sieviete ar baltu kažokādu apdarinātajā kostīmā atkal skaļi iesmējās un pilnā balsī izrunāja riebīgo frāzi. Vasiļ- jevu pārņēma derdzīga sajūta, viņš piesarka un gāja ārā. — Pagaidi, mēs arī ejam! — mākslinieks nosauca pakaļ.

IV

—      Nupat, kamēr dejojām, man bija saruna ar manu dāmu, — mediķis stāstīja, kad visi trīs bija izgājuši uz ielas. — Runa bija par viņas pirmo romānu. Romāna varonis — kāds Smoļenskas grāmatvedis, kam pašam sieva un pieci bērni. Viņai bijis septiņpadsmit gadu, dzīvojusi pie tētiņa un māmiņas, kas tirgojušies ar ziepēm un svecēm.

—      Ar ko tad šis iekarojis viņas sirdi? — Vasiļjevs vaicāja.

—      Ar to, ka par piecdesmit rubļiem nopircis viņai veļu. Ej nu, vellos, saproti!

«Viņš, redz, pratis izdibināt savas dāmas romānu,» Vasiļjevs domāja par mediķi. «Bet es nepratu .. .»

—      Kungi, es eju mājā! — viņš sacīja.

—      Kāpēc?

—     Tāpēc, ka neprotu te uzvesties. Turklāt man ir garlaicīgi un derdzas. Vai te kāda līksmība? Bijuši jel cilvēki, bet nē — mežoņi un lopi. Kā nu gribat, bet es aizeju.

—      Nu, Griša, Grigorij, draudziņ … — asarainā balsī runāja mākslinieks, spiezdamies Vasiļjevam klāt. — Iesim! Iegriezīsimies vēl viena, un lai tad nelabais tās rauj … Lūdzams! Grigorjanc!

Pierunājuši Vasiļjevu, biedri veda viņu pa trepēm augšā. Tepiķis un zeltītās margas, šveicars, kas atvēra durvis, un panno, kas rotāja priekštelpu, apliecināja to pašu S-a šķērsielas stilu, tikai pilnveidotu, iespaidīgu.

—     Nudien, es iešu mājā! — Vasiļjevs teica, vilkdams nost mēteli.

—      Nu, nu, draudziņ… — mākslinieks sacīja, nobučodams viņam kaklu. — Neniķojies… Gri-Gri, nejauc kompāniju! Kopā atnācām, kopā arī aiziesim. Esi gan tu lops, jānudien.

—      Varu jūs pagaidīt uz ielas. Man par tiesu te derdzas!

—     Nu, nu, Griša … Lai derdzas, bet novēro! Vai saproti? Novērol

—      Uz visu jāraugās objektīvi, — mediķis nopietni piezīmēja.

Vasiļjevs iegāja zālē un apsēdās. Bez viņa paša un viņa draugiem še bija vēl daudz viesu: divi kājnieku virsnieki, kāds sirms plikpauris kungs ar zelta acenēm, divi bezūsaini studenti no mērniecības institūta un kāds galīgi piedzēries cilvēks, kas izskatījās pēc aktiera. Visas jaunkundzes bija aizņemtas ar šiem viesiem un par Vasiļjevu nelikās ne zinot. Tikai viena, kas bija ģērbusies Aīdas tērpā, pašķielēja uz viņu, nez par ko pasmaidīja un žāvādamās noteica:

—      Brūnēts ieradies …

Vasiļjevam sirds stipri dauzījās un seja kvēloja. Viņam bija kauns no viesiem par to, ka atrodas šeit, bija pretīgi un smagi. Mocīja doma, ka viņš, krietns cilvēks ar cilvēkmīlestības pilnu sirdi (līdz šim viņš sevi par tādu bija uzskatījis), neieredz šīs sievietes un nejūt pret tām nekā cita kā vien riebumu. Viņam nebija žēl ne šo sieviešu, ne muzikantu, ne sulaiņu.

«Tāpēc ka necenšos šīs sievietes saprast,» viņš domāja. «Tās vairāk līdzinās dzīvniekiem nekā cilvēkiem un tomēr ir cilvēki, tām ir dvēsele. Vajag tās saprast — un tikai tad tiesāt…»

—      Griša, neej prom, pagaidi mūs! — mākslinieks uzsauca un kaut kur nozuda.

Drīz nozuda arī mediķis.

«Jā gan, jāpacenšas saprast, šitā nevar…» Vasiļjevs joprojām risināja savu domu.

Un viņš sāka jo cieši ielūkoties katrai sievietei sejā, meklēdams vainīgu smaidu. Bet, vai nu viņš neprata sejās nekā izlasīt, vai arī neviena no šīm sievietēm neapzinājās nekādu vainu, — ikvienā sejā viņš saskatīja tikai trulu liecinājumu par ikdienišķu, vulgāru garlaicību un pilnu vēderu. Ģeķīgas acis, ģeķīgi smaidi, skarbas, ģeķīgas balsis, bezkaunīgas kustības ■— un nekā vairāk. Šķita, ka ikvienai agrāk ir bijis romāns ar grāmatvedi un veļa par piecdesmit rubļiem un ka tagad nav dzīvē cita jaukuma kā vien kafija, trīs ēdieni pusdienās, vīns, kadriļa un gulēšana līdz diviem dienā…

Neatradis nevienu vainīgu smaidu, Vasiļjevs sāka meklēt, vai nebūs kāda gudra seja. Un viņa uzmanību piesaistīja bāla, mazliet miegaina un gurda seja… Tā bija ne visai jauna tumšmate, ģērbusies ar spīduļiem nobārstītā tērpā; viņa sēdēja krēslā, raudzījās grīdā un kaut ko domāja. Vasiļjevs pagājās šurpu turpu un it kā nejauši apsēdās viņai blakus.

«.Jāiesāk ar kādu banālu teikumu,» viņš sprieda, «un tad pamazām jāpievēršas nopietniem jautājumiem…»

—             Kāda jums jauka kleitiņa! — viņš ierunājās, piedurdams pirkstu pie zeltītajām lakatiņa bārkstīm.

—     Kāda ir, tāda ir… — brunete kūtri atteica.

—     No kādas guberņas jūs esat?

—      Vai es? No tālienes… No Čerņigovas guberņas.

—      Laba guberņa. Tur labi dzīvot.

—      Labi ir tur, kur mūsu nav.

«2ēl, ka neprotu attēlot dabu,» Vasiļjevs domāja. «Varētu viņu aizkustināt ar Čerņigovas dabas aprakstiem. Ja jau tur dzimusi, tad laikam gan turiene viņai mīļa.»

—     Vai jums te garlaicīgi? — viņš jautāja.

—     Skaidrs, ka garlaicīgi.

—     Kāpēc tad neaizejat, ja garlaicīgi?

—     Uz kurieni lai eju? Žēlastības dāvanas lūgties, vai?

—      To darīt ir vieglāk nekā te dzīvot.

—      Kā tad jūs zināt? Vai esat lūdzies?

—             Esmu, kad nebija ko maksāt par mācībām. Kaut arī nebūtu to darījis, tāpat zinātu. Ubags, lai tam klātos kā klādamies, ir brīvs cilvēks, bet jūs esat verdzene.

Tumšmate izstaipījās un miegainām acīm noskatījās pakaļ sulainim, kas uz paplātes nesa glāzes un zelteri.

—             Uzcienājiet ar porteri, — viņa sacīja un atkal nožāvājās.

«Ar porteri…» domāja Vasiļjevs. «Bet ja nu tagad te ienāktu tavs brālis vai tava māte? Ko tad tu sacītu? Un ko sacītu viņi? Tad būtu gan porteris, varu iedomāties …»

Te uzreiz atskanēja raudas. No blakusistabas, kur sulainis bija ienesis zelteri, ātriem soļiem izsteidzās kāds gaišmatis ar pietvīkušu seju un niknām acīm. Viņam pakaļ nāca garā, tuklā saimniece, spiedzīgā balsī kliegdama:

—            Neviens jums nav atļāvis sist meičām pa seju! Pie mums nāk vēl labāki viesi par jums, bet pat tie nekaujas! Šarlatāns!

Sacēlās troksnis. Vasiļjevs sabijās un nobālēja. Blakus istabā kāds raudāja visā galvā, no sirds, kā raud tie, kam p.iri nodarīts. Un Vasiļjevs apjēdza, ka te patiesi dzīvo cilvēki, īsti cilvēki, kas, tāpat kā visur, jūt aizvainojuma

sāpes, cieš, raud, lūdz palīdzēt… Smagais ienaids un derdzīgņma jūtas atkāpās, to vietu ieņēma skaudrs žēlums un dusmas uz pāridarītāju. Vasijjevs metās uz to istabu, kur raudāja; caur pudelēm, kas rindojās uz marmora galdvirsas, viņš saskatīja no asarām slapju cietējas seju, pastiepa rokas pret šo seju, paspēra soli tuvāk pie galda, bet tūdaļ arī šausmās atlēca atpakaļ. Raudātāja bija piedzērusies.

Spiezdamies caur čalojošo pūli, kas bija sapulcējies ap gaišmataino vīrieti, viņš pavisam zaudēja dūšu, nobijās ka puišelis, un viņam šķita, ka šai svešajā, neizprotamajā pasaulē tūliņ dzīsies viņam pakaļ, sitīs, apbērs ar neķītriem vārdiem… Viņš norāva no pakaramā mēteli un pa kaklu pa galvu drāzās pa trepēm lejā.

V

Pie sētas piespiedies, viņš stāvēja netālu no mājas un gaidīja iznākam biedrus. Klavieru un vijoļu skaņas — jautras, bezbēdīgas, nekaunīgas un skumjas — haotiski jaucās cita caur citu, un šis jūklis, tāpat kā pirmāk, atgādināja neredzamu orķestri, kas tumsā virs jumtiem skaņo instrumentus. Ja pavērās augšup uz šo tumsu, tad viss melnais fons bija nobārstīts ar baltiem, kustīgiem punktiem: sniga sniegs. Iekļuvušas gaismā, sniega Iekšas gausi grozījās gaisā kā dūnas un vēl gausāk krita lejā uz zemi. Pārslas bariem vērpās ap Vasiļjevu un ieķērās bārdā, skropstās, uzacīs… Ormaņi, zirgi un gājēji bija balti.

«Kā gan tas var būt, kti sajā šķo ;siela snieg sniegs!» Vasiļjevs domāja. «Lai nolādētas šīs mājas!»

No skrējiena lejup pa trepēm kājas aiz noguruma grīļojās. trūka elpas, it kā viņš būtu rāpies kalnā, sirds dau zljās tā, ka to varēja sadzirdēt. Viņš alktin alka drīzāk tikt projām no šķērsielas un doties mājup, tomēr vēl stiprāk gribējās sagaidīt biedrus un izgāzt uz tiem savu sirds grūtumu.

Viņš daudz ko nebija sapratis šajās mājās, bojā ejošo sieviešu dvēsele viņam kā bija, tā palika noslēpums, taču skaidrs bija tas, ka viss ir daudz ļaunāk, nekā varēja domāt. Ja tā grēcīgā sieviete, kas noindejās, tika saukt par kritušu sievieti, tad grūti būtu atrast piemērotu vārd i tām, kas šovakar bija dejojušas, juceklīgai mūzikai bka- not, kas bija runājušas garas, derdzīgas frāzes. Šīs sievietes vairs negāja bojā, tās jau bija pagalam.

«Netikums ir,» Vasiļjevs domāja, «bet nav nedz vainas apziņas, nedz cerības uz glābiņu. Viņas tiek pirktas un pārdotas, tiek slīcinātas vīnā un neķītrībā, bet viņas nekā neapjēdz, ir trulas un vienaldzīgas kā aitas. Ak dievs, ak dievs!»

Vasiļjevs apzinājās arī to, ka viss, kas tiek dēvēts par cilvēka cieņu, personību, par dieva ģīmi un līdzību, šeit ir apgānīts līdz pašiem pamatiem, apgānīts «lopiski», kā mēdz teikt dzērāji, un ka tur vainīga ne tikai šķērsiela viena pati, ne tikai trulās sievietes.

Pūlītis balti apsnigušu studentu, jautri sarunādamies un smiedamies, pagāja Vasiļjevam garām. Viens — tievs un garš — apstājās, ieskatījās viņam sejā un skurbā balsī sacīja:

—     Mūsējais! Vai pielaizījies, brāl? Tā gan, brāi! Nekas, palīksmojies! Rauj vaļā! Nenokar degunu, onkul!

Viņš saņēma Vasiļjeva plecus un piespieda tam pie vaiga slapjas, saltas ūsas, tad paslīdēja, sagrīļojās un, abas rokas savicinājis, uzsauca:

—     Turies! Nekrīti!

Un iesmējies aizskrēja pakaļ biedriem.

Troksni pārspējot, atskanēja mākslinieka balss:

—     Jums nav brīv sist sievietes! Es jums neļaušu, velns jūs rāvis! Neģēļi tādi!

Mājas durvīs parādījās mediķis. Viņš pavērās apkārt un, ieraudzījis Vasiļjevu, nemierīgi ierunājās:

—      Tu esi še? Klausies, dievvārds, ar Jegoru galīgi nav iespējams nekur iet! Nesaprotu, kas viņš par cilvēku! Sacēla skandālu! Vai dzirdi? Jegor! — viņš uzsauca pa durvīm. -r- Jegor!

—     Es neatļaušu jums sist sievietes! — augšā noskanēja mākslinieka griezīgā balss.

Kaut kas liels un smags vēlās pa trepēm. Tur mākslinieks kūleņoja lejā. Acīmredzot bija nogrūsts.

Viņš uzcēlās kājās, nopurināja cepuri un ar niknu, sašutušu seju pagrezoja ar dūri uz augšu, uzkliegdams:

—     Neģēļi! Bendeskalpi! Asinssūcēji! Es neļaušu jums sist! Sist vāju, piedzērušu sievieti! Ak, jūs…

—      Jegor… Nu, Jegor… — mediķis sāka viņu pārrunāt. — Ar godavārdu solos — nekad vairs kopā ar tevi nekur neiešu. Godavārds!

Mākslinieks pamazām nomierinājās, un draugi devās mājup.

—      «Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem,» — mediķis iedziedājās, — «velk mani kāda neapjausta vara…»

—      «Lūk, dzirnavas…» — mirkli vēlāk pievienojās mākslinieks. — «Tās sen jau sagruvušas…» Svētā dievmāte, I<k1 nu gan nāk sniegs! Griška, kāpēc tu aizgāji? Gļēvulis tu esi, zaķpastala, vairāk nekā.

Vasiļjevs gāja draugiem nopakaļ, lūkojās viņu mugurās un prātoja:

«Viens no diviem: vai nu mēs tikai iedomājamies, ka prostitūcija ir ļaunums, un pārspīlējam vai arī, ja prostitūcija patiesi ir tāds ļaunums, kā pieņemts uzskatīt, tad šie mani mīļie draugi ir tādi paši vergturi, varmākas un slepkavnieki kā tie Sīrijas un Kairas iedzīvotāji, kurus zīmē žurnālā «Ņiva». Tagad viņi dzied, smejas, izsaka prātīgas domas, bet vai nupat vēl neizmantoja izsalkumu, gara tumsību un trulumu? Jā, to viņi darīja — es biju aculiecinieks. Ko gan te līdz viņu humānisms, medicīna, glezniecība? Šo bendeskalpu zinātne, māksla, jūtu cildenums man atgādina kādu anekdoti par speķi. Divi laupītāji mežā nokauj ubagu; sāk dalīt viņa drānas un tarbā atrod speķa šķēli. «Pašā reizē,» saka viens laupītājs, «iekodīsim nu.» — «Vai tev prāts?» otrs nobīstas. «Vai aizmirsis esi, ka šodien trešdiena?» Un ne viens, ne otrs neēd. Cilvēku nogalējuši, viņi aiziet no meža pārliecībā, ka ir ievērojuši gavēni. Tā arī šie, nopirkuši sievieti, tagad iet, domādami, ka ir mākslinieki un zinātnieki…»

—      Paklausieties, ei, jūs! — viņš ierunājās dusmīgi un asi. — Kāpēc jūs nākat šurp? Vai tiešām, vai patiešām nesajēdzat, cik tas ir šausmīgi? Jūsu medicīna apgalvo, ka ikviena šī sieviete pāragri mirst ar diloni vai ko citu; mākslas apgalvo, ka morāli viņas mirst vēl agrāk. Viņa mirst tāpēc, ka savā mūžā caurmērā pieņem, teiksim, piecsimt cilvēku. Viņu nogalina piecsimt cilvēku. Šo piecu simtu vidū esat arī jūs! Tālāk: ja jūs abi visā savā mūžā iegriezīsieties šeit un citās līdzīgās vietās divsimt piecdesmit reižu, tad tas nozīmē, ka par abiem jūs būsiet nogalinājuši sievieti! Vai tas nav saprotams? Vai nav šausmīgi? Divatā, trijatā, piecatā nogalināt vienu dumju, izsalkušu sievieti! Dievs tēvs, vai tas nav šausmīgi?

—      Kā tad, es jau zināju, ka šitā beigsies, — viebdamies noteica mākslinieks. — Nevajadzēja sapīties ar šo muļķi un nejēgu! Tev laikam šķiet, ka tagad tev galva pilna ar

diženām domām un idejām? Nekā, piķis zina ar ko, tikai ar idejām gan ne! Pašlaik tu skaties mani ar naidu un riebumu, bet, manuprāt, labāk būtu, ja tu uzceltu vēl divdesmit tādu māju, nevis skatītos šitādām acīm. Tava skatienā ir vairāk netikuma nekā visā šai šķērsielā! Ejam, Volodja, jods viņu rāvis! Muļķis un nejēga, vairāk nekā…

— Mēs, cilvēki, pastāvīgi nogalinām cits citu, — me-. diķis sacīja. — Tas, protams, ir netikumīgi, taču ar filozofiju te nekas nav līdzams. Ardievu!

Trubnajas laukumā draugi atvadījās un šķīrās. Palicis viens, Vasiļjevs žigli aizsoļoja pa bulvāri. Viņu biedēja tumsa, biedēja sniegs, kas lēkšķēm nāca lejā, it kā gribēdams aprakt visu pasauli; biedēja laternu ugunis, kas blāvi mirgoja caur sniega blāķiem. Viņa sirdi sagrāba neizprotama mazdūšība un baismas. Retumis pagadījās kāds pretimnācējs, bet viņš bailīgi vairījās no tiem. Viņam šķita, ka no visām pusēm nāk un no visām pusēm viņā raugās sievietes, sievietes vien …

«Sākas,» viņš domāja. «Lēkme sākas …»

vi

Mājā viņš gulēja gultā un, pie visām miesām drebēdams, runāja:

— Dzīvas! Dzīvas! Augstais dievs, viņas ir dzīvas!

Viņš visādi urdīja savu fantāziju, iztēlodamies sevi gan par kritušas sievietes brāli, gan tēvu, gan par pašu kritušo sievieti ar krāsotiem vaigiem, un šīs iedomas viņu šausmināja.

Diezin kāpēc šķita, ka viņa pienākums ir jautājumu nekavējoties un par katru cenu atrisināt un ka šis jautājums attiecas nevis uz citiem cilvēkiem, bet gan uz viņu pašu. Viņš sasprindzināja spēkus, uzveica savu izmisumu un, piecēlies sēdus un saņēmis galvu rokās, sāka gudrot: kā glābt visas tās sievietes, ko viņš šodien bija redzējis? Kā jau skolotam cilvēkam, viņam bija labi zināmi kārtība, kādā izlemjams jebkurš jautājums. Un viņš, kaut arī uzbudināts, stingri ievēroja šo kārtību. Viņš atsauca atmiņā šī jautājuma vēsturi, literatūru par to, bet ceturtajā nakts stundā staigāja uz priekšu atpakaļ, pūlēdamies atcerēties visus tos eksperimentus, kādi patlaban tiek

praktizēti, lai glābtu sievietes. Viņam bija ļoti daudz labu paziņu un draugu, kas dzīvoja Falcfeinas, Gaļaškina, Ņe- č.ijeva, Ječkina mēbelētajās istabās. To vidū bija ne mazums godīgu un pašaizliedzīgu cilvēku. Daži bija mēģinājuši glābt sievietes . ..

«Visus šos nedaudzos mēģinājumus,» Vasiļjevs prātoja, «var sadalīt trīs dalās. Vieni, izpirkuši sievieti no zaņķa, noīrēja viņai istabu, iegādāja šujmašīnu, un viņa kļuva par šuvēju. Bet izpircējs vai nu tīši, vai netīši padarīja viņu par savu draugaļu, vēlāk, pabeidzis studijas, aizbrauca, nodevis viņu cita kārtīga cilvēka rokās, it kā viņa būtu kāda lieta. Un viņa kā bijusi, tā palika kritusi sieviete. Otri izpirkuši arī noīrēja viņai atsevišķu istabu, iegādāja to pašu neizbēgamo šujmašīnu, noņēmās ar mācīšanu, sprediķiem, grāmatiņu lasīšanu. Sieviete dzīvoja un šuva, kamēr viņai šāda dzīve bija interesanta un jauna, pēc tam aiz garlaicības sāka paslepen no sprediķu lasītājiem pieņemt vīriešus vai arī aizbēga atpakaļ uz turieni, kur var gulēt līdz trijiem dienā, dzert kafiju un ēst sātīgas pusdienas. Trešie — visdedzīgākie un pašaizliedzīgākie — spēra drosmīgu, apņēmīgu soli. Tie apprecēja sievieti. Un, kad bezkaunīgā, izlutinātā vai arī trulā, izmocītā būtne kļuva par sievu, saimnieci un pēc tam par māti, tad tas viss pilnīgi pārvērta viņas dzīvi un pasaules uzskatu, tā ka vēlāk šajā sievā un mātē grūti bija pazīt agrāko kritušo sievieti. Jā, apprecēšana ir labākais un, šķiet, vienīgais līdzeklis.»

— Bet neiespējamsl — Vasiļjevs skaļi noteica un iekrita gultā. — Es, piemēram, nespētu viņu apprecēti Lai to darītu, jābūt svētam, jāspēj uzveikt naidu un nejust riebumu. Taču pieņemsim, ka es, mediķis un mākslinieks pārvarēsim sevi un apprecēsim viņas un ka viņas visas izies pie vīra. Bet secinājums? Kāds būs secinājums? Secinājums būs šāds: šeit — Maskavā viņas izies pie vīra, bet Smojenskas grāmatvedis tikmēr novedīs uz neceļiem citu partiju, un tā līdz ar saratovietēm, ņižņij- novgorodietēm, varšavietēm gāzīsies šurp uz brīvajām vietām… Un kur lai liek simttūkstoš Londonas kritušo sieviešu? Kur lai liek hamburdzietes?

Lampa, kurā petroleja bija izdegusi, sāka kūpēt. Vasiļjevs to nemanīja. Viņš atkal ņēmās staigāt, joprojām prātodams. Nu viņš jautājumu bija pavērsis citādi: kas būtu jādara, lai kritušas sievietes vairs nebūtu vajadzīgas? Lai tā notiktu, tad vīriešiem, kas viņas pērk un nobendē, ir jāapjauš, cik netikumiski ir rīkoties kā vergturim, — jāapjauš un jānobīstas. Ir jāglābj vīrieši.

«Ar zinātni un mākslām, kā redzams, neko nevar panākt …» Vasiļjevs domāja. «Vienīgā izeja ir sekot apustuļu paraugam.»

Un viņš sāka sapņot par to, kā jau rītvakar nostāsies šķērsielas stūri un katru nācēju uzrunās:

—      Kurp un kāpēc jūs ejat? Bīstieties jel dieva!

Viņš vērsīsies pie vienaldzīgajiem ormaņiem un sacīs:

—      Ko jūs stāvat te? Kāpēc neuztraucaties, kāpēc nepaceļat balsi? Jūs tak ticat dievam un zināt, ka tas ir grēks, ka par to cilvēku gaida elle, kāpēc tad jūs klusējat? Tiesa, viņas jums ir svešas, taču viņām ir tēvi, brāļi — tieši tādi paši kā jūs . . .

Kāds paziņa reiz par Vasiļjevu bija teicis, ka viņš esot talantīgs cilvēks. Esot rakstnieka, mākslinieka talants, esot aktiera talants, bet Vasiļjevam piemītot īpašs — cilvēcības talants. Viņš spējot dziļi un smalki izjust sāpi vispār. Kā labā aktierī atainojas citu cilvēku kustības un balss, tā Vasiļjeva dvēselē atainojoties citu sāpe. Ieraudzījis asaras, viņš raudot; pie slimnieka gultas pats kļūstot slims un vaidot; redzot varmācību, viņam liekoties, ka varmācīgi apietas ar viņu, viņš nobīstoties kā bērns un nobijies skrienot palīgā. Citu sāpe viņu kairinot, satraucot tā, ka viņš nonākot ekstāzē.

Es nezinu, vai paziņām ir taisnība, tomēr tas, ko pārdzīvoja Vasiļjevs, kad domājās jautājumu izlēmis, bija visai līdzīgs sajūsmai. Viņš raudāja, smējās, skaļi runāja tos vārdus, ko sacīs rīt, juta karstu mīlestību uz tiem cilvēkiem, kas paklausīs un šķērsielas stūrī nostāsies viņam līdzās, lai sludinātu; viņš piesēdās rakstīt vēstules, deva pats sev zvērestus …

Tas viss līdzinājās sajūsmai jau tāpēc vien, ka nevilkās ilgi. Vasiļjevs drīz pagura. Londonas, Hamburgas, Varšavas sieviešu milzums spieda viņu, kā kalni spiež zemi; viņš kļuva nedrošs šā milzuma priekšā, apjuka; ienāca prātā, ka viņam trūkst runas dāvanu, ka viņš ir gļēvs un mazdūšīgs, ka vienaldzīgie ļaudis diezin vai gribēs uzklausīt un saprast trešā kursa jurisprudences studentu — biklu un nenozīmīgu cilvēku, ka pa īstam staigāt apustuļu pēdās nozīmē ne vien sprediķot, bet arī darīt īstu darbu…

Kad jau bija gaišs un pa ielu dārdināja ekipāžas, Vasiļjevs nekustīgi gulēja uz dīvāna, raudzīdamies vienā punktā. Viņš vairs nedomāja ne par sievietēm, ne par vīriešiem, ne par apustuļu ceļu. Visa uzmanība bija pievērsta dvēseles sāpei, kas viņu mocīja. Tā bija trula, nenoteikta, nekonkrēta sāpe — tādas kā smeldzīgas ilgas, kā sasprindzinātas bailes, kā izmisums. Viņš varē ja parādīt, kur grauž šī sāpe: krūtīs, zem sirds; bet salīdzināma tā nebija ne ar ko. Senāk viņu bija mocījušas stipras zobu- sapes, bijis pleirīts un neiralģijas, tomēr tas viss bija nieks salīdzinājumā ar dvēseles sāpi. Sī sāpe lika par dzīvi domāt ar riebumu. Disertācija, jau uzrakstītais teicamais apcerējums, mīļotie cilvēki, pazušanai nolemto sieviešu glābšana — tas viss, ko vakar vēl viņš bija mīlējis vai pret ko bija bijis vienaldzīgs, tagad, nākdams atmiņā, kaitināja viņu gluži tāpat kā ekipāžu rīboņa, sulaiņu skraidīšana koridorā, dienasgaisma … Ja tagad viņa acu priekšā tiktu veikts žēlsirdības varoņdarbs vai notiktu neģēlīga varmācība, tad kā viens, tā otrs viņam liktos vienādi pretīgs. Viņu nekaitināja tikai divas domas no tam visām, kas kūtri grozījās galvā: viena — ka viņa varā ir jebkuru brīdi sevi nogalināt, otra — ka sāpe ilgs ne vairāk kā trīs dienas. To viņš zināja pēc pieredzes.

Pagulējis brīdi, viņš piecēlās un, rokas lauzīdams, staigāja nevis šķērsām pāri istabai kā parasti, bet gan gar sienām istabai apkārt. Garām ejot, viņš pavērās uz sevi spogulī. Seja bija bāla un sakrilusies, deniņi iedubuši, acis kļuvušas lielākas, tumšākas un stingākas, it kā tās nebūtu viņa acis, un pauda nepanesamas ciešanas.

Dienas vidū pie durvīm pieklaudzināja mākslinieks.

—     Grigorij, vai esi mājā?

Atbildi nesaņēmis, viņš brītiņu pastāvēja, padomāja un pats sev atbildēja mazkrievu mēlē:

—     Nav. Aizgājis uz universitāti, pagāns.

Un gāja prom. Vasiļjevs apgūlās gultā un, galvu zem spilvena pabāzis, sāpēs sāka raudāt, un, jo lielāki bija asaru plūdi, jo niknāka dvēseles sāpe. Kad satumsa, viņš iedomāja mokpilno nakti, kāda sagaidāma, un viņu sagrāba briesmīgs izmisums. Viņš žigli saģērbās, izskrēja no istabas un, pametis durvis līdz kājai vaļā, bez kādas vajadzības un mērķa izgāja uz ielas. Neprātodams, kurp lai iet, viņš naski aizsoļoja pa Sadovajas ielu.

Sniegs nāca ar blāķi tāpat kā vakar; bija atkusnis. Sabāzis rokas piedurknēs, trīcēdams un satrūkdamies no dārdiem, no zirgu tramvaja zvaniem un no gājējiem, Vasiļjevs pa Sadovajas ielu aizsoļoja līdz Suhareva tornim, tad līdz Sarkanajiem vārtiem un no turienes iegriezās Basinannajas ielā. Iegāja krogu un izdzēra lielu glāzi degvīna, bet no tā vieglāk nekļuva. Nonācis pie Razguļaja, viņš pagriezās pa labi un gāja pa šķērsielām, kurās agrāk savu mūžu nebija kāju spēris. Viņš sasniedza veco tiltu, zem kura šalc Jauzas upe un no kura redzamas garās uguņu virtenes Sarkano kazarmu logos. Gribēdams dvēseles sāpi aizgainīt ar kādām jaunām sajūtām vai ar citu sāpi, nezinādams, ko iesākt, raudādams un trīcēdams Vasiļjevs atpogāja mēteli un svārkus un pagrieza kailas krūtis pret slapjo sniegu un vēju. Bet arī tas nemazināja sāpi. Tad viņš pārliecās pār tilta margām un paraudzījās lejup uz melno, mutuļaino Jauzu, un viņam sagribējās uz galvas mesties lejā — nevis aiz riebuma pret dzīvi, nevis lai izdarītu pašnāvību, bet lai kaut. sasistos un ar vienu sāpi aizgainītu otru. Taču melnais ūdens, tumsa, tuksnesīgā, sniegiem klātā krastmala izskatījās baisma. Viņš nodrebēja un devās tālāk. Nosoļoja gar Sarkanajām kazarmām uz priekšu un atpakaļ, tad nogāja lejā kādā birztalā, no birztalas atgriezās uz tilta …

«Nē, mājup, mājup!» viņš domāja. «Šķiet, ka mājās tomēr ir vieglāk …»

Un viņš devās atpakaļ. Pārnācis mājās, norāva slapjo mēteli un cepuri, sāka soļot gar sienu un nepaģuris soļoja lidz pašam rītām.

VII

Kad otrā rītā atnāca mākslinieks un mediķis, Vasiļjevs saplēstā kreklā un sakodītām rokām skraidīja pa istabu, vaidēdams sāpēs.

—     Dieva dēl! — viņš raudādams iesaucās, ieraudzījis draugus. — Vediet mani, kurp gribat, dariet ko zinādami, tikai, dieva dēļ, glābiet mani drīzāk! Es nogalināšos!

Mākslinieks nobālēja un samulsa. Mediķis teju pal arī apraudājās, taču, ieskatīdams, ka it visos dzīves gadījumos mediķiem jābūt aukstasinīgiem un nopietniem, vēsi teica:

—     Tev ir lēkme Tas nekas. Tūdaļ iesim pie ārsta.

—      Kurp vien gribat, tikai, dieva dēļ, drīzāk!

—      Neuztraucies. Vajag cīnīties ar sevi.

Mākslinieks un mediķis trīcošām rokām saģērba Vasiļ- Jevu un izveda ārā.

—     Mihails Sergejičs jau sen vēlas ar tevi iepazīties,— mediķis pa ceļam stāstīja. — Viņš ir gaužām jauks cilvēks un lielisks speciālists. Beidzis astoņdesmit otrā gadā, bet prakse jau milzīga. Pret studentiem izturas biedriski.

—      Drīzāk, drīzāk… — Vasiļjevs skubināja.

Mihails Sergejičs, tukls, gaišmatains ārsts, draugus saņēma pieklājīgi, cienīgi un vēsi, smaidīdams tikai ar vienu vaigu.

—     Mākslinieks un Maijers man jau stāstīja par jūsu slimību, — viņš sacīja. — Ar prieku jums palīdzēšu. Nu, tātad? Laipni lūdzu, sēdieties …

Viņš apsēdināja Vasiļjevu lielā atzveltnes krēslā pie galda un pabīdīja tam tuvāk kastīti ar papirosiem.

—      Nu, tātad? — viņš iesāka, glaudīdams ceļgalus. — Ķersimies pie lietas… Cik jums gadu?

Ārsts uzdeva jautājumus, un mediķis atbildēja. Viņš vaicāja, vai Vasiļjeva tēvs nav slimojis ar kādām īpašām slimībām, vai sirdzis ar dzeršanas kaiti, vai nav bijis cietsirdīgs, vai tam nav piemitušas kādas dīvainības. To pašu ārsts vaicāja par viņa vectēvu, māti, māsām un brāļiem. Uzzinājis, ka mātei bijusi lieliska balss un ka viņa šad tad spēlējusi teātrī, viņš piepeši sarosījās un jautāja:

—     Piedošanu, varbūt jūs atceraties — vai teātra spēlēšana nebija jūsu mātes mānija?

Aizritēja kādas divdesmit minūtes. Vasijjevam apnika skatīties, kā ārsts glauda ceļgalus un maļ vienu un to pašu.

—     Ja es pareizi saprotu jūsu jautājumus, dakter, — viņš sacīja, — tad jūs vēlaties zināt, vai mana slimība ir iedzimta vai nav. Tā nav iedzimta.

Vēl ārsts jautāja, vai jaunībā Vasiļjevam nav piemituši kādi slepeni netikumi, kādas aizraušanās, dīvainības, savādas tieksmes un vai viņš kādreiz nav sasitis galvu. Pusi no jautājumiem, kādus parasti uzdod cītīgi ārsti, var atstāt neatbildētus, nemaz nekaitējot veselībai, taču Mihails Sergejičs, mediķis un mākslinieks rādīja tādu seju, it kā viss būtu pagalam, ja Vasiļjevs neatbildētu kaut uz vienu jautājumu. Uzklausījis atbildi, ārsts diezin kālab to uzrakstīja uz papīra lapiņas. Uzzinājis, ka Vasiļjevs jau beidzis dabaszinātņu fakultāti un tagad mācās juridiskajā, ārsts nogrima domās …

—      Pērn viņš uzrakstīja teicamu apcerējumu… — mediķis ieteicās.

—      Piedošanu, netraucējiet mani, jūs nejaujat man koncentrēties, — ārsts sacīja, pasmaidīdams ar vienu vaigu.

—     Jā, protams, arī tam ir nozīme anamnēzē. Sasprindzināts garīgs darbs, pārpūlēšanās … Jā, jā … Vai degvīnu dzerat? — viņš noprasīja Vasiļjevam.

—      Ļoti reti.

Pagāja vēl divdesmit minūtes. Mediķis pusbalsī sāka klāstīt savas domas par lēkmes tiešajiem cēloņiem un pastāstīja, kā viņš, mākslinieks un Vasijjevs aizvakar apmeklējuši S-a šķērsielu.

Vienaldzīgais, atturīgais, saltais tonis, kādā viņa draugi un ārsts runāja par sievietēm un par to nelaimes šķērsielu, Vasiļjevam likās ārkārtīgi dīvains.

—      Dakter, sakiet man tikai vienu, — valdīdamies, lai nekļūtu rupjš, viņš sacīja, — vai prostitūcija ir ļaunums vai nav?

—      Mīļais, kas tad to apstrīd? — ārsts atteica tādā tonī, it kā savā prātā sen jau būtu visus šos jautājumus izlēmis. — Kas tad apstrīd?

—     Vai jūs esat psihiatrs? — Vasiļjevs asi vaicāja.

—      Jā, psihiatrs.

—      Var jau būt, ka jums visiem ir taisnība! — Vasiļjevs teica, pieceldamies un staigādams šurpu turpu

—     Var jau būt! Man gan tas viss liekas savādi! To, ka esmu mācījies divās fakultātēs, uzskata par varoņdarbu; par to, ka esmu uzrakstījis apcerējumu, kas pēc trim gadiem tiks aizmests un aizmirsts, mani ceļ vai debesīs, bet tāpēc, ka par kritušām sievietēm nevaru spriest tikpat vienaldzīgi kā par šiem krēsliem, mani ārstē, sauc par ārprātīgu, nožēlo!

Pēkšņi Vasiļjevam diez kāpēc sametās neizturami žē! gan sevis, gan biedru, gan visu to, kurus viņš bija redzējis aizvakar, gan šā ārsta, viņš sāka raudāt un atkrita krēslā.

Draugi jautājoši palūkojās ārstā. Rādīdams tādu seju, it kā viņš lieliski saprastu kā šīs asaras, tā izmisumu, it kā justos speciālists šajā ziņā, ārsts piegāja Vasiļjevam klāt un, ne vārda neteikdams, deva tam iedzert kaut kādas piles, bet pēc tam, kad tas bija nomierinājies, izģērba to un ņēmās pārbaudīt ādas jutīgumu, ceļgala refleksus un pārējo.

Un \iasijjevam kļuva vieglāk. Aizejot no ārsta, viņš jau izjuta kaunu, ekipāžu dārdoņa viņu vairs neuztrauca, smagums zem sirds tapa aizvien vieglāks, it kā pamazām kustu. Rokā viņš turēja divas receptes: vienā bija izrakstīts kālija bromīds, otrā — morfijs… To visu viņš bija dzēris ari senāk!

Uz ielas viņš brītiņu pastāvēja, padomāja un, atvadījies no draugiem, kūtri aizslāja uz universitāti.

SIEVIŠĶI

raibužu ciemā tieši pretim baznīcai uzcelta uz mūra pamatiem divstāvu māja ar skārda jumtu. Apakšstāvā kopā ar ģimeni dzīvo pats saimnieks Filips Ivanovičs Kašins, iesaukts par Djudju, bet augšstāvā, kur vasarā mēdz būt ļoti karsti un ziemā ļoti auksti, apmetas garām braucošie ierēdņi, tirgoņi un muižturi. Djudja nomā zemes gabalus, viņam lielceļa malā pieder krogs, viņš pērk un pārdod gan degutu, gan medu, gan lopus, gan degvīnu, un viņam jau sakrājušies kādi astoņi tūkstoši, kuri noguldīti pilsētas bankā.

Kašina vecākais dēls Fjodors strādā rūpnīcā par vecāko mehāniķi un, kā zemnieki par viņu saka, uzķepurojies tik augstā zara, ka tagad nav vairs ar roku aizsniedzams; F jodora sieva Sofija, neglīts un slimīgs meitietis, dzīvo mājās pie vīratēva, raud viena raudāšanā un katru svētdienu brauc uz slimnīcu ārstēties. Djudjas otrais dēls, kuprainītis Aļoša, dzīvo mājās pie tēva. Nesen viņš apprecināts ar Varvaru, kas augusi nabadzīgā ģimenē, — tas ir jauns, glīts, veselīgs sievišķis, kuram patīk uzposties. Kad mājās pārnakšņo ierēdņi vai tirgoņi, viņi vienmēr uzstāj, lai patvāri pasniedz un gultas klāj tikai Varvara.

Kādā jūnija vakarā, kad rietēja saule un gaiss smaržoja pēc siena, siltiem kūtsmēsliem un nule slaukta piena, Djudjas pagalmā iebrauca vienkārši rati, kuros sēdēja trīs cilvēki: gadus trīsdesmit vecs vīrietis audekla uzvalkā, viņam blakus septiņus vai astoņus gadus vecs zēns garos, melnos svārkos ar lielām kaula pogām un jauns puisis, kučierētā js, sarkanā kreklā.

Puisis nojūdza zirgus un vadāja tos pa ielu atdzesināt, ceļinieks nomazgājās, pagriezies pret baznīcu, noskaitīja lūgsnu, pēc tam noklāja pie ratiem seģeni un abi ar zēnu apsēdās vakariņas ēst; ēda bez steigas, cienīgi, un

Djudja, kas savā mūžā bija redzējis daudzus ceļavīrus, pēc izturēšanās noprata, ka šis ir lietišķs, nopietns cilvēks, kurš apzinās savu vērtību.

Djudja sēdēja uz lievenīša, vestē izmeties, kailu galvu un gaidīja, kad atbraucējs sāks runāt. Saimnieks bija pie- radis, ka ceļavīri vakarā pirms gulētiešanas stāsta dažādus notikumus, un Djudjam tas patika. Viņa vecene Afa- nasjevna un vedekla Sofija zem nojumes slauca govis; otra vedekla Varvara sēdēja augšstāvā pie atvērta loga un grauza saulgriežu sēkliņas.

—      Laikam jau tas puika tavs dēls? — Djudja ceļavīram vaicāja.

—      Nē, pieņēmītis, bārenis. Audzinu savas dvēseles glābšanai.

Sākās saruna. Izrādījās, ka ceļavīrs ir valodīgs un daiļrunīgs cilvēks, un Djudja no svešinieka uzzināja, ka viņš ir pilsētnieks, sīkpilsonis, mājīpašnieks, ka viņa vārds un tēva vārds ir Matvejs Savies, ka tagad viņš brauc aplūkot augļu dārzus, kurus nomā no vācu kolonistiem, un ka zēnu sauc par Kuzju. Vakars bija karsts un smacīgs, gulēt iet nevienam negribējās. Kad satumsa un pie debesīm šur tur jau iemirguļojās bālas zvaigznes, Matvejs Savies sāka stāstīt, kā viņš ticis pie šitā Kuzjas. Afanas- jevna un Sofija stāvēja pa gabaliņu un klausījās. Bet Kuzja aizgāja uz vārtiem.

—      Vecotēv, tas ir trakoti garš stāsts, — Matvejs Savies teica, — un, ja es tev gribētu izklāstīt visu, kā bijis, tad ij veselas nakts nepietiktu. Pirms gadiem desmit mūsu ielā tieši man blakus mājiņā, kur tagad ir sveču fabrika un pienotava, dzīvoja Marfa Simonovna Kaplunceva, veca atraitne, un viņai bija divi dēli: viens kalpoja par konduktoru uz bāņa, bet otrs — Vasja, mana vecum§ puisis, dzīvoja mājās pie mātes. Nelaiķis vecais Kapluncevs turēja zirgus, kādus piecus pārus, un sūtīja pa pilsētu smagos ormaņus; atraitne šo pelnīšanos nepārtrauca, komandēja ormaņus ne sllkāk kā nelaiķis, un daždien tie pārveda mājās pat piecus rubļus skaidrā naudā. Arī dēlam bija sa'vi ienākumi. Audzēja un pārdeva citiem audzētājiem sugas baložus; allaž stāvēja uz jumta, svieda gaisā slotu un svilpa bet baloži uzvijās līdz pat mākuļiem, taču šim vēl nepietiek — un trenc tik baložus augstāk. Ķivuļus un strazdus ķēra, būrīšus meistaroja… Liekas, tīrā blēņošanās, bet, ja saskaita, par niekiem mēnesī savi desmit rubļi salasās. Tā gāja gads pēc gada, vecenītei kājas vairs neklausīja, un šī nogula gultā. Šā iemesla dēl māja palika bez saimnieces, bet tas ir tikpat kā cilvēks bez acu gaismas. Vecenīte domāja, domāja un sagudroja apprecināt savu Vasju. Tūlīt atsauca preču māti, sievas runāja, runāja, sprieda, sprieda, un mūsu Vasja gāja līgavu lūkoties. Saderēja viņš no atraitnes Samohvaļinas viņas Mašeņku. Bez kādas prātošanas vecāki deva savu svētību, un vienā nedēļā viss bija nodarīts. Meitene jauna, gadus septiņpadsmit, maza, drukna, bet seja balta, glīta, pati ar visam jaunkundzes īpašībām; arī pūrs tīri labs: naudā savi piecsimt rubļi, gotele, gulta . . . Bet vecene, laikam viņas sirds bija paredzējusi, jau trešajā dienā pēc kāzām devās uz viņpasauli) kur nevaid ne sirgšanas, ne nopūšanās. Jaunie pieminēja aizgājēju un sāka dzīvot. Nodzīvoja kādu pusgadu kā divi balodīši, un uzreiz jauna liksta. Nelaime klāt, ver tik vaļā vārtus: Vasjam jāiet pie kara kungiem lozes vilkt. Noņēma, bēduliti, zaldātos un pat bez kādām priekšrocībām. Nogrieza matus un aizdzina uz poļiem. Dieva prāts, neko darīt. Kad pagalmā no sievas atvadījās — vēl nocietās, bet, kolīdz pēdējo reizi paraudzījās uz siena šķūni un baložu būdu, asaras plūda aumaļām. 2ēl bija skatīties. Sākumā Mašeņka, lai būtu īsāks laiks, atveda pie sevis māti; tā nodzīvoja līdz dzemdībām, nu, kamēr piedzima šis te Kuzja, pēc tam aizbrauca uz Obojaņu pie otras, arī izprecētas meitas, un Mašeņka palika viena ar bērniņu. Pieci smagie ormaņi — visi dzērāji, trakuļi; Mašeņkai jāzina par zirgiem, ratiem, daždien žogs apgāzies, daždien dūmenī sodrēji aizdegušies — sievieša prātiņš tur par īsu, un viņa saka nākt pie manis kā pie kaimiņa katra nieka dēļ. Aizgāju, izrīkoju, devu padomu . . . Vai nu nezināms, vai nu bez tā — gāju arī iekšā, dzēru tēju, patērzēju. Es biju jauns, saprašanas netrūka, labprāt runājos par visu ko, arī viņa skolota un smalka. Ģērbās tīri un vasarā staigāja ar saulessargu. Reizēm sāku viņai klāstīt par dieva būšanām vai par pojitiku, šai tas glaimo, un viņa cienā mani ar tēju un ievārījumu… Vārdu sakot, lai ilgi nebūtu jādzisina mute, teikšu tev, vecotēv, ka nepagāja ne gads, kad nešķīstais gars, cilvēku dzimuma naidnieks, mani samulsināja. Sāku just — ja kādu dienu neaizeju pie šās, man it kā trūkst kaut kā, kļūst sērīgi ap sirdi. Allaž gudroju, kālab varētu pie viņas aiziet. Saku: «Jums vajadzētu priekšlogus ielikt, ziema nāk,» — un nīkstu pie šās veselu dienu, logus ielieku un tīšuprāt rītdienai atstāju vēl divus rāmjus. «Vajadzētu Vasjas baložus saskaitīt, lai kāds nepazustu,» — un tā vien, un tā vien. Ik dienas runājos ar viņu pāri žogam un beidzot, lai nebūtu jāmet apkārt līkums, ierīkoju žogā vārtiņus. Šajā saulē no sieviešu dzimuma daudz ļaunuma un visādu ne- jaucību. Ne jau mēs vien grēcinieki, bet arī svētie vīri krituši kārdināšanā. Mašeņka mani no sevis prom nedzina. Viņai jau gan vajadzēja viru prātā turēt un šķīstību saglabāt, bet šī iemīlēja mani. Sāku jau manīt, ka arī viņai sērīgi un ka viņa tik staigā gar žogu un pa spraugām skatās manā pagalmā. Man smadzenes sāka griezties no fantāzijām. Zaļā ceturtdienā eju agri no rīta mazā gaismiņā uz tirgu, dodos garām viņas vārtiem, un velns mani gumda; es paskatījos — viņai tādi vārtiņi ar režģīti augšdaļā —, bet šī jau piecēlusies, stāv pagalma vidū un baro pīles. Nenocietos un uzsaucu. Viņa pienāca un skatās uz. mani caur režģiem. Sejiņa bāla, actiņas mīlīgas, samiegojušās . .. Viņa man dikti patika, es šai bārstu komplimentus, it. kā mēs stāvētu nevis vārtu priekšā, bet vārda dienas godības, viņa pietvīka, sāka smieties, skatās un tik skatās man taisni acīs un savējās pat nepamirkšķina. Apdullu pavisam un sāku klāstīt par savu mīlestību … Viņa atslēdza vārtiņus, ielaida mani, un kopš tā rīta dzīvojām kā vīrs un sieva.

No ielas ienāca pagalmā kuprainītis Aļoša un aizelsies, ne uz vienu neskatīdamies, ieskrēja mājā; pēc brītiņa viņš izsteidzās no mājas ar harmoniku un, kabatā vara naudu šķindinādams, skrejot saulgriežu sēkliņas grauzdams, pazuda aiz vārtiem.

—     Kas tas jums tāds? — Matvejs Savies uzprasīja.

—      Dēls Aleksejs, — Djudja atbildēja. — Palaidnis, aizgāja līksmoties. Dievs viņam darījis pāri ar to kupri, tāpēc mēs puikam palaižam grožus vaļīgāk.

—     Tikai līksmojas, tikai līksmojas kopā ar citiem, — Afanasjevna nopūtās. — Pirms meteņdienas apprecinājām, domājām, tā būs labāk, bet šis, āre, kļuva vēl nejaukāks.

—     Nekāda labuma. Tikai svešu skuķi gluži par baltu velti aplaimojām, — Djudja sacīja.

Kaut kur aiz baznīcas sāka dziedāt brīnišķīgu, skumīgu dziesmu. Vārdus nevarēja saprast, dzirdamas bija tikai balsis; divi tenori un bass. Visi vērīgi klausījās, un pagalmā iestājās liels klusums . . . Pēkšņi divas balsis pārtrauca dziesmu ar dārdošiem smiekliem, bet trešā balss,

14R tenors, turpināja dziedāt un uzņēma tik augstu noti, ka visi neviļus paskatījās augšup, jo šķita — smalkā balss būtu sasniegusi debesis. Varvara iznāca no mājas un, aizsegusi ar roku acis it kā no saules, palūkojās uz baznīcu.

—     Mācītāja dēli un skolotājs, — viņa teica.

Visas trīs balsis atkal sāka dziedāt. Matvejs Savies nopūtās un turpināja:

—      Tā tās lietiņas, vecotēv. Pēc pāris gadiem saņēmām no Varšavas rakstītu Vasjas vēstuli. Priekšniecība šo sūtot uz mājām veselības uzlabošanai. Sasirdzis. Tolaik tās muļķības es biju izmetis no galvas, man jau bija saderēta krietna līgava, un es tikai nezināju, kā no draugaļas vaļā tikt. Katru dienu grasījos parunāt ar Mašeņku, bet nezināju, no kuras puses sākt, lai nebūtu jāklausās meitieša vaimanāšanā. Vēstule man atraisīja rokas. Izlasījām abi ar Mašeņku, šī nobālēja balta kā sniegs, bet es teicu: «Paldies dievam, tagad tātad atkal būsi sava vīra sieva.» Taču šī man: «Es ar viņu nedzīvošu.» — «Bet viņš tak tavs vīrs?» es saku. «Vai tad man ir viegli? . . . Nekad neesmu viņu mīlējusi un pret pašas gribu apprecējos ar viņu. Māte pavēlēja.» — «Tu te nelaipo, muļķe, pasaki: esi ar viņu baznīcā laulājusies vai neesi?» — «Laulājusies esmu, bet tevi mīlēšu un dzīvošu kopā ar tevi līdz kapa malai. Lai jau ļaudis smejas… Nelikšos ne zinis . . .» Es teicu: «Tu esi dievticīga un svētos rakstus lasījusi, — kas tur sacīts?»

—      Vīram izprecēta — ar vīru jādzīvo, — Djudja piebilda.

—      Sieva un vīrs ir viena miesa. Teicu: «Esam abi grēkojuši, tagad gana, jāprot gods un jābīstas dieva. Lūgsim piedošanu Vasjam, viņš ir rāms, bikls cilvēks — neno- sitīs. Un labāk šinī pasaulē ciest mokas no likumīga vīra nekā pastarajā tiesā zobus šņirkstināt.» Bet sievišķis neklausās, ietiepies, paliek pie sava, kaut vai izstiepies! «Tevi mīlu» — un vairāk nekā. Vasja atbrauca taisni vasarsvētku sestdienā agri no rīta. Cauri žogam visu redzēju: viņš ieskrēja mājā, pēc brīža iznāca ar Kuzju klēpī, reizē smējās un raudāja, skūpstīja Kuzju, bet pats skatījās uz siena šķūni — ij Kuzju zemē likt žēl, ij pie baložiem gribas iet. Mikstas dabas cilvēks bij, jūtīgs. Diena aizritēja labi, klusi un pieklājīgi. Sāka zvanīt uz nakts dievkalpojumu, es nu domāju: rītdien vasarsvētki, kāpēc viņi vārtus un žogu ar meijām neapsprauž? Spriedu — tas nav uz labu. Gāļu pie šiem. Skatos — Vasja sēž istabas vidū uz grīdas, acis bola kā piedzēries, pa vaigiem rit asaras, rokas trīc; ņem laukā no nastiņas barankas, naudas ripiņu kaklarotas, piparkūkas, visādus cienastus un sviež projām pa grīdu. Kuzja — toreiz viņam bija kādi trīs gadiņi — rāpo apkārt un grauž piparkūkas, bet Mašeņka stāv pie krāsns bāla, dreb vienā drebēšanā un murmina: «Neesmu tev sieva, negribu dzīvot ar tevi,» — un visādas šitādas muļķības. Paklanījos Vasjarn zemu jo zemu un sacīju: «Esam vainīgi tavā priekšā, Vasilij Mak- simič, piedod, dieva dēļ!» Pēc tam piecēlos un sacīju Mašeņkai šādus vārdus: «Jums, Marja Semjonovna, tagad Vasilijam Maksimičam kājas jāmazgā un ziepainais ūdens jādzer. Jūs viņam būsiet padevīga sieva, bet par mani lūdziet dievu, lai viņš, žēlīgais, piedod man manus grēkus.» Un, it kā man to visu teiktu priekšā kāds debesu eņģelis, noskaitīju viņai šo pamācību un runāju ar tādu sirds jušanu, ka man asaras saskrēja acīs. Pēc pāris dienām atnāk pie manis Vasja. «Matvej, piedodu gan tev, gan savai sievai, dievs ar jums. Zaldāta sieva, meitieša būšana, jauniņa, grūti šķīstību saglabāt. Ne viņa pirmā, ne viņa pēdējā. Tikai lūdzu tevi dzīvot tā, it kā jūsu starpā nekas nebūtu bijis, neliecies ne zinis, bet es pūlēšos sievai visnotaļ izdabāt, lai viņa mani atkal iemīļotu.» Vasja sniedza man roku, padzērās tēju un aizgāja priecīgs. Domāju, nu ir jāsaka — paldies dievam, man kļuva līksms prāts, ka viss tik labi beidzies. Bet, kolīdz Vasja aizgāja no mana pagalma, atnāca Mašeņka. Tīrā sodība! Karas kaklā, pinkšķ, lūdzas: «Dieva dēļ, nepamet rrani, bez tevis nespēju dzīvot.»

—      Ak tu neliete! — Djudja nopūtās.

—      Kliedzu uz viņu, piecirtu kāju, izstiepu priekšnamā un aizkrampēju durvis. Bļāvu: «Ej pie vīra! Neapkauno mani cilvēku priekšā, bīsties dieva!» Un tā tas atkārtojās katru dienu. Reiz no rīta stāvēju savā pagalmā pie staļļa un lāpīju iemauktus. Uzreiz, skatos, šī skrien šurp pa vārtiņiem basām kājām, vienā pašā lindrakā un taisni pie manis; sakampj rokām iemauktus, notraipās ar degutu, dreb, raud .. . «Nevaru dzīvot ar netīkamu dēlieti; nav vairs spēka! Ja nemīli mani, labāk nosit.» Sadusmojos un uzšāvu viņai pāris reižu ar iemauktiem, bet tobrīd pa vārtiņiem iedrāzās Vasja un kliedza kā traks: «Nesit! Nesit!» Taču pats pielēca klāt, atvēzējās un kā apmāts nu tik zvetē šai ar dūrēm, cik spēka, pēc tam nogāž zemē un mīda kājām; es gribēju aizstāvēt, bet Vasja paķēra grožus .un nu slānī ar grožiem. Sit tik, sit un kā ērzelis iezviedzas: hi-hi-hi!

—      Vajadzētu paņemt grožus un tev pašam sadot… — Varvara purpināja, atiedama nost. — Nolādētie, nobendējuši vēl vienu mūsējo …

—      Muti ciet! — Djudja viņai uzkliedza. — Ķēve!

—      Hi-hi-hi! — Matvejs Savies turpināja. — No viņa mājas atskrēja ormanis, es pasaucu savu kalpu, trijatā izrāvām no Vasjas nagiem Mašeņku un, zem rokām turēdami, vedām mājās. Kauns pa visu ģīmi! Tās pašas dienas vakarā aizgāju apraudzīt. Mašeņka gulēja gultā, sa- tīstīta visa mitros apliekamajos, redzamas tikai acis un deguns, blenž griestos. Es sacīju: «Labvakar, Marja Sem- jonovna!» Klusē. Bet Vasja sēž otrā istabā, sakampis galvu, un raud. «Noziedznieks esmu! Pagalam mana dzīve! Ak, debesu tēvs, kaut drīzāk es varētu nomirt!» Pasēdēju labu brīdi pie Mašeņkas, nolasīju viņai pamācību. Pabiedēju. «Taisnīgie viņpasaulē tiks paradīzē, bet tu — elles ugunīs, turpat, kur visas netikles… Nepretojies vīram, ej paklanies zemu viņa priekšā.» Bet šī man ne vārda, pat aci nepamirkšķināja, runāju kā ar mietu. Nākamajā dienā Vasja saslima it kā ar holeru, un pievakarē dzirdēju, ka nomiris. Apglabāja. Mašeņka negāja uz kapsētu, negribēja ļaudīm rādīt savu nekauņas ģīmi un zilumus. Drīz vien pilsētnieki sāka melst, ka Vasja miris nedabiskā nāvē, ka Mašeņka šo nozūmējusi. Viss nonāca priekšniecības ausīs. Vasju izraka, izķīķēja — un kuņģī atrada arsēniku. Lieta skaidra kā āmen baznīcā; atnāca policija, saņēma ciet Mašeņku un kopā ar viņu arī nabaga Kuzrnu. Iesēdināja cietumā. Sievišķītis iekūlās nelaimē, dievs sodīja .. . Pēc mēnešiem astoņiem tiesāja. Atceros, sēdēja uz soliņa — galva apsieta ar baltu lakatiņu, mugurā pelēks paltraks, pati vājiņa, bāla, acis šaudās visapkārt, žēl skatīties. Sai aiz muguras kareivis ar šauteni. Neatzinās. Vieni tiesā teica, ka šī noindējusi vīru, citi mēģināja pierādīt, ka vīrs p'ts lielās bēdās nozāļojies. Es biju lieciniekos. Kad man jautāja, atbildēju visu pēc sirdsapziņas Teicu: «Tas ir viņas grēkadarbs. Nav ko slēpt, vīru nemīlēja, spītīga . . .» Tiesāt sāka no līta — un nakti pasludināja spriedumu: nosūtīt uz Sibīriju katorgā uz trīspadsmit gadiem. Pēc šāda sprieduma Mašeņka mūsu cietumā nosēdēja kādus trīs mēnešus. Gāju pie viņas un, kā jau pieklājas, nesu šai tēju, cukuru. Bet šī, kolīdz mani ierauga, dreb kā apšu lapa, vicina rokas un murmina: «Ej prom! Ej prom!» Kuzju spiež sev klāt, it kā bitos, ka es atņemšu. Es teicu: «Redzi nu, cik dziļi esi grimusi! Eh, Maša, Maša, pazudusī dvēsele! Neklausīji mani, kad mācīju tev būt prātīgai, tagad nu kod sev pirkstos. Pati esi vainīga, pati sevi arī vaino.» Es šai skaitu pamācības, bet viņa: «Ej prom! Ej prom!» — kļaujas ar Kuzju pie sienas un trīc. Kad Mašeņku sūtīja no mums projām uz guberņas pilsētu, gāju pavadīt līdz dzelzceļa stacijai, iespiedu viņai nastiņā rubli savas dvēseles glābšanai. Bet līdz Sibīrijai viņa neaizkļuva … Guberņas cietumā saslimusi ar karstumguļu un turpat nomirusi.

—      Kuņai kuņas nāve, — Djudja teica.

—      Kuzju atsūtīja atpakaļ uz mājām … Padomāju, padomāju un pieņēmu pie sevis. Neko darīt. Kaut arī cietumnieces dzemdēts, tomēr dzīvs radījums, kristīts… 2ēl. Izaudzināšu sev par palīgu, bet, ja savu bērnu nebūs, padarīšu par tirgoni. Tagad, kolīdz kur braucu, ņemu sev līdzi: lai pieradinās un mācās.

Kamēr Matvejs Savies stāstīja, Kuzja visu laiku sēdēja pie vārtiem uz akmens un, atbalstījis abās rokās galvu, raudzījās mākoņos; notālēm krēslā viņš izskatījās pēc celma.

—      Kuzja, nāc gulēt! — Matvejs Savies viņam uzsauca.

—      Jā, ir jau laiks, — Djudja teica pieceldamies; viņš skaļi nožāvājās un piebilda: — Visi tīko dzīvot pēc sava prāta, citus nepaklausa, un tad arī iznāk pēc sava prāta.

Virs pagalma augstu debesīs jau slīdēja mēness; tas steidzās uz vienu pusi, bet mākoņi zem tā — uz otru pusi; mākoņi aizpeldēja tālāk, taču mēness arvien vēl bija redzams virs pagalma. Matvejs Savičs pagriezās pret baznīcu, noskaitīja lūgsnu un, labu nakti novēlējis, nogūlās zemē pie ratiem. Arī Kuzja noskaitīja lūgsnu, apgūlās ratos un apsedzās ar svārciņiem; lai ērtāka gulēšana, viņš bija izkāsis sev sienā bedrīti un tā saliecies, ka elkoņi skārās pie ceļgaliem. No pagalma bija redzams, ka Djudja aizdedzināja apakšstāvā savā istabā sveci, uzlika brilles un nostājās kaktā ar grāmatu rokā. Viņš ilgi lasīja un klanījās.

Ceļavīri aizmiga. Afanasjevna un Sofija piegāja pie ratiem un skatījās uz Kuzju.

—      Sērdienītis guļ, — vecā sacīja. — Vājiņš, izdilis, kauli un āda. Savas mātes nevaid, nav neviena, kas lagā paēdinātu.

—      Mans Griša, kazi, pāris gadiņu vecāks, — Sofija teica. — Dzīvo rūpnīcā nebrīvē, bez mātes. Saimnieks droši vien sit. Kad pirmīt paskatījos uz šito puikiņu, atcerējos savu Grišu — sirds kā ar asinīm apķepēja.

Bridis aizritēja klusuciešot.

—     Kazi, māti nemaz neatminas, — vecā teica.

—     Kur nu šis var atminēties!

Sofijai no acīm sāka ritēt lielas asaras.

—     Sarāvies čokurā … — viņa teica, asaras rīdama un reizē smaidīdama aiz jūsmas un žēluma. — Ak, tu manu nabaga bārenīt!

Kuzja sarāvās un atvēra acis. Viņš ieraudzīja neglītu, grumbainu un saraudātu seju, tai blakus otru — vecenītes ģīmi ar smailu zodu, kumpainu degunu, bez zobiem un augstāk — dzildziļas debesis ar aši slīdošiem mākoņiem, ar mēnesi — un šausmās iekliedzās. Iekliedzās arī Sofija; viņiem abiem atsaucās atbalss, tveicīgajā naktī iegruva nemiers; kaimiņos sāka klabināt sargs, rēja suns. Matvejs Savičs miegā kaut ko nomurmināja un pagriezās un otriem sāniem.

Vēlu, vēlu, kad jau gulēja gan Djudja, gan vecene, gan kaimiņu sargs, Solija izgāja aiz vārtiem un apsēdās uz soliņa. Trūka elpas, un raudot bija sasāpējusies galva. Iela bija plata un gara; pa labi verstis divas, pa kreisi tikpat, un gals nebija redzams. Mēness aizslīdējis no pagalma un tagad jau spīdēja viņpus baznīcas. Viena ielas puse mēnesnīcas pieplūdināta, otra melnēja ēnās; papeļu un strazdu būru kāršu garās ēnas sniedzās pāri visai ielai, bet baznīcas ēna, melna un baismīga, nogulusies plati jo plati, skāra Djudjas vārtus un pusi mājas. Tukšs un kluss. No ielas viņa gala retumis atskanēja tikko dzirdama meldija: laikam Aļoša spēlēja harmonikas.

Ēnā gar baznīcas žogu kāds staigāja, un nevarēja saprast — vai tas cilvēks vai govs, bet varbūt tur nebija neviena un tikai liels putns čabinājās kokos. Beidzot no ēnas iznāca kāds augums, apstājās, kaut ko teica vīrieša balsī un atkal pazuda baznīcas šķērsieliņā. Pēc brīža pāris asu atstatu no vārtiem iznira vēl viens augums; tas nāca no baznīcas tieši uz vārtiem un, ieraudzījis sēžam uz sola Soliju, apstājās.

—      Varvara, vai tu tā esi? — Sofija vaicāja.

—      Es gan, un kas tad?

Nācēja bija Varvara. Viņa brītiņu pastāvēja, pēc tam pienāca pie soliņa un apsēdās.

—      Kur tu klaiņāji? — Sofija vaicāja.

Varvara neko neatbildēja.

—            Jaunuve, ka tik nesaklaiņā sev kādu nelaimi, — Sofija teica. — Vai dzirdēji, ka Mašeņku ij ar kājām, ij ar grožiem? Pielūko, kaut nu tev tā negadītos.

—      Lai jau.

Varvara iesmējās, lakata stūri mutei aizlikusi, un čukstēja:

—      Ar mācītā ja dēlu papriecājos.

—      Nemels niekus.

—     Jānudien.

—      Grēks! — Sofija čukstēja.

—            Lai jau .. . Kas tur ko zūdīties? Grēks, grēks, taču labāk lai mani nosper pērkons nekā šādu dzīvi dzīvot. Esmu jauna, vesela, bet vīrs kuprītis, apnicīgs, ātrsirdīgs, sliktāks nekā nolādētais Djudja. Meitas gados dzīvoju pusbadā, staigāju basām kājām, bet iekārojās Aļoškas bagātības, aizgāju no saviem ņurduļiem un iekļuvu nebrīvē kā zivs murdā, labāk būtu ar odzi gulēt nekā ar to kraupaino Aļošku. Bet kāda tad tev dzīve? Kaut manām acīm nebūtu tas jāredz! Tavs Fjodors attrieca tevi 110 rūpnīcas pie tēva, pats sev sameklēja citu meitieti, puiku tev atņēma un atdeva tikpat kā verdzībā. Tu strādā kā zirgs un laipnu vārdu nedzirdi. Labāk visu mūžu vecmeitās nīkt, labāk no mācītāja dēliem pusrubļus ņemt, ubagot, labāk akā lēkt uz galvas .. .

—      Grēks! — Sofija atkal čukstēja.

—      Lai jau.

Kaut kur aiz baznīcas atsāka sērīgo dziesmu tās pašas trīs balsis: divi tenori un bass. Un atkal nevarēja atšķirt vārdus.

—      Naktsputni… — Varvara iesmējās.

Viņa sāka čukstus stāstīt, kā naktīs mīlinoties ar mācītāja dēlu, ko šis viņai sakot, kādi viņam draugi un kā viņa ar caurbraucējiem ierēdņiem un tirgoņiem izpriecā jusies. Sērīgā dziesma uzvēdīja domas par vaļas pilnu dzīvi, Sofija iesmējās, klausīties šķita gan grēcīgi, gan šaušalīgi, gan saldi, viņa ij apskauda, ij žēlums viņai uzmācās, ka pati nav grēkojusi, kad vēl bija jauna un skaista .. .

Ciema kapsētā vecajā baznīcā zvans nosita pusnakts stundu.

—            Jāiet gulēt, — Sofija sacīja pieceldamās, — cik tur vajag — Djudja pamanīs, ka neguļam.

Abas klusi iegāja pagalmā.

—            Aizgāju un nedzirdēju, ko viņš beigās stāstīja par Mašeņku, — Varvara runāja, klādama guļvietu zem loga.

—     Esot nomirusi cietumā. Vīru nozāļojusi.

Varvara apgulās blakus Sofijai, brīdi padomāja un klusi

teica:

—     Es savu Aļošku nozūmētu un nemaz nepažēlotu.

—      Nemuldi nu, dievs ar tevi!

Sofija laidās miegā, Varvara piekļāvās viņai klāt un iečukstēja ausī:

—     Zini ko, nozūmēsim Djudju un Aļošku!

Sofija sarāvās, bet neko neteica, pēc tam atvēra acis un ilgi, stingi raudzījās debesīs.

—     Ļaudis uzzinās, — viņa sacīja.

—            Neuzzinās. Djudja ir jau vecs, viņam laiks mirt, bet par Aļošku teiks — dzērumā nosprādzis.

—     Bail… Dievs sodīs.

—     Lai jau …

Abas vēl neaizmiga un klusēdamas domāja.

—            Salst, — Sofija teica, un viņu viscaur pārņēma drebuļi. — Kazi, drīz jau rīts… Vai tu guli?

—            Nē… Tu manī, labiņā, neklausies, — Varvara čukstēja. — Esmu nikna uz viņiem, nolādētajiem, un pati nezinu, ko runāju. Guli, jau gaisma svīst. . . Guli…

Abas apklusa, nomierinājās un drīz aizmiga.

Pati pirmā pamodās vecene. Viņa uzcēla Sofiju, un abas gāja nojumē slaukt govis. Atnāca kuprainītis Aioša — pilns kā mārks, bez harmonikām; krūtis un ceļgali vienos putekļos un salmu gružos — laikam nākdams pakritis. Viņš grīļodamies iegāja nojumē, neizģērbies iezvēlās ragavās un tūliņ sāka krākt. Kad, saulei lecot, spožās liesmās iekvēlojās baznīcas krusti, pēc tam logi un pāri pagalmam rasotajā zālē stīdzēja ēnas no kokiem un akas vindas, Matvejs Savičs pielēca kājās un sāka rosīties.

—             Kuzja, celies! — viņš uzkliedza. — Jūdz zirgus! Veicīgi!

Sākās rīta steiga. Jauna žīdiete brūnā lindrakā ar vo- iāniem ieveda pagalmā dzirdināt zirgu. Zēli iečīkstējās akas vinda, klabēja spainis … Kujza miegains, gurdens, rasā saslapis, sēdēja ratos, laiski vilka mugurā svārciņus, klausījās, kā akā no spaiņa šļakstīja laukā ūdens, un drebinājās aiz aukstuma.

—      Sievišķīt, — Matvejs Savies uzsauca Sofijai, — iebukņī manam puišelim, lai iet un jūdz.

Bet Djudja tobrīd sauca pa logu:

—      Sofija, paņem no žīdietes kapeiku par zirga dzirdināšanu! Pasākuši nākt, nešķīsteņi.

Pa ielu šurpu turpu skraidelēja un blēja aitas; sievas kliedza uz ganu, tas pūta stabuli, pliukšķināja garu pātagu vai atbildēja meitiešiem dobjā, aizsmakušā un rupjā balsī. Pagalmā iedrāzās trīs aitas un, neatrazdamas vairs vārtus, grūda purnus žogā. No trokšņa pamodās Varvara, pasita padusē spilvenu, segu un devās uz durvīm.

—      Būtu vismaz aitas izdzinusi! — viņai pakaļ nokliedza vecene. — Lielmāte!

—      Kas vēl nebūs! Negaidi, ka es jums, izdzimteņiem, strādāšu, — Varvara murmināja, iedama iekšā mājā.

Ceļavīri sazieda riteņus un aizjūdza zirgus. No mājas iznāca Djudja ar skaitīkļiem rokā, apsēdās uz lieveniša un rēķināja, cik pienākas par naktsmājām, auzām un zirga dzirdināšanu.

—      Vecais, tu dārgi rēķini par auzām, — Matvejs Savies sacīja.

—      Ja dārgi, nepērc. Mēs, tirgoņi, nevienam ar varītēm neuzdzenamies.

Kad ceļavīri piegāja pie ratiem, lai kāptu iekša un brauktu, viņus īsu brītiņu aizkavēja misēklis. Kuzjam bija pazudusi cepure.

—      Sivēn, kur liki cepuri? — Matvejs Savies dusmīgi kliedza. — Kur ir cepure?

Kuzjam šausmās saviebās seja, viņš skraidelēja ap ratiem un, cepuri tur neatradis, joza uz vārtiem, pēc tam zem nojumes. Cepuri meklēt palīdzēja vecene un Sofija.

—      Ausis noraušu! — Matvejs Savies draudēja. — īsts draņķis!

Cepuri beidzot atrada dziļi ratos. Kuzja ar piedurkni notrausa siena gružus, uzlika cepuri galvā un bikli, vēl joprojām ar šausmās saviebtu seju, it kā bīdamies, ka no muguras kāds viņam iezvels, kāpa ratos. Matvejs Savies pārmeta krustu, puisēns paraustīja grožus, rati sakustējās un ripoja laukā no pagalma.

VEJAGRĀBSLE

Olgas Ivanovnas kāzās bija visi viņas draugi un tuvie paziņas. — Palūkojiet vien: vai nav tiesa, ka viņā ir kaut kas? — Olga Ivanovna teica saviem draugiem, pamādama ar galvu uz vira pusi un it kā vēlēdamās izskaidrot, kāpēc apprecējusies ar vienkāršu, ļoti parastu un pavisam neievērojamu cilvēku.

Viņas virs Osips Stepaničs Dimovs bija ārsts ar titulār- padomnieka pakāpi. Viņš strādāja divās slimnīcās: vienā par ārštata ordinatoru, otrā — par prožektoru. Ik dienas no deviņiem rītā līdz pusdienai viņš pieņēma slimniekus un darbojās savā nodaļā, bet pēc pusdienām brauca ar zirgu tramvaju uz otru slimnīcu, kur izdarīja mirušo slimnieku sekciju. Privātprakse viņam bija niecīga, ap piecsimt rubļu gadā. Tas ir viss. Ko vēl par viņu sacīt? Turpretim Olga Ivanovna un viņas draugi un tuvie paziņas nebija gluži ikdienišķi cilvēki. Katrs no viņiem bija ar kaut ko ievērojams un mazliet pazīstams, cilvēks ar zināmu vārdu un slavu, vai ari, ja vēl nebija slavens, par viņu loloja spožas cerības. Drāmas teātra aktieris ar lielu, sen atzītu talantu, elegants, gudrs un tīkams cilvēks un lielisks deklamētājs, kas bija mācījis Olgu Ivanovnu deklamēt; operdziedonis, labsirdīgs resnī- tis, kas nopūzdamies iegalvoja Olgai Ivanovnai, ka viņa pazudinot sevi: ja viņa neslinkotu un saņemtos, no viņas iznāktu ievērojama dziedone; tad daži mākslinieki un viņiem priekšgalā žanrists, animālists un ainavists Rjabov- skis, ļoti skaists, gaišmatains, gadus divdesmit piecus vecs jauneklis, kam bija panākumi izstādēs un kas savu pēdējo gleznu bija pārdevis par piecsimt rubļiem; viņš laboja Olgas Ivanovnas studijas un izteicās, ka no viņas varbūt kaut kas iznākšot; tad čellists, kura instruments raudāja un kurš vaļsirdīgi atzinās, ka no visām viņam pazīstamajām sievietēm pavadīt uz klavierēm protot vienīgi Olga Ivanovna; tad jauns, tomēr jau pazīstams literāts, kas rakstīja noveles, lugas un stāstus. Un kas vēl? Nu, vēl Vasilijs Vasiļjičs, kungs, muižnieks, diletants ilustrētājs un vinješu gleznotājs, kas spilgti izjuta senkrievu stilu, biļinas un eposu; uz papīra, porcelāna un nokvēpinātiem šķīvjiem viņš vārda tiešajā nozīmē rodīja brīnumdarbus. Saī brīvajā un likteņa lutinātajā mākslinieku sabiedrībā, kura tomēr bija delikāta un tīkama, kaut kādu ārstu eksistenci atcerējās tikai slimības laikā un vārds Dimovs izskanēja tikpat vienaldzīgi kā Sidorovs vai Tarasovs, — šai sabiedrībai Dimovs likās svešs, lieks un mazs, kaut gan bija gara auguma un platiem pleciem. Šķita, ka viņam mugurā sveša fraka un ka viņam ir komija bārdiņa. Kaut gan, ja viņš būtu rakstnieks vai mākslinieks, ļaudis sacītu, ka viņš ar savu bārdiņu atgādina Zolā.

Aktieris apgalvoja Olgai Ivanovnai, ka ar saviem linu krāsas matiem un līgavas tērpā viņa ļoti atgādinot slaidu ķiršu kociņu pavasarī, kad tas klāts maigiem, baltiem ziediem.

—      Nē, paklausieties tikai! — Olga Ivanovna teica, satverdama viņu aiz rokas. — Kā tas pēkšņi varēja notikt? Klausieties, klausieties .. . Man jums jāsaka — tēvs strādāja kopā ar Dimovu vienā slimnīcā. Kad tēvs, nabadziņš, sasirga, Dimovs augām dienām un naktīm dežurēja pie viņa gultas. Kāda pašaizliedzība! Klausieties, Rjabov- ski… Arī jūs, rakstniek, klausieties — tas ir ļoti interesanti. Panāciet tuvāk! Tik daudz pašaizliedzības, sirsnīgas līdzjūtības! Arī es negulēju naktīs un sēdēju pie tēva, un uzreiz — lūdzu, brašais tautu dēls uzvarēts! Mans Dimovs oija ieķēries līdz ausīm. Tiešām, liktenis mēdz būt tik dīvains. Nu, pēc tēva nāves viņš dažkārt mani apmeklēja, mēs satikāmies uz ielas, un kādā jaukā vakarā viņš pēkšņi — bāc! — bildina … kā pērkons no skaidrām debesīm … Es noraudāju visu nakti un pati tā iemīlējos, ka gals klāt. Un nu, kā redzat, kļuvu par laulātu draudzeni. Vai nav tiesa, viņā ir kaut kas spēcīgs, varens, lācisks? Tagad viņa seja pievērsta mums par trīs ceturtdaļām, vāji apgaismota, bet, kad viņš apgriezīsies, paskatieties uz viņa pieri. Rjabovski, ko jūs teiksiet par šo pieri? Dimov, mēs runājam par tevi! — viņa uzsauca vīram. — Nāc šurp! Sniedz Rjabovskim savu godīgo roku . . . Lūk, tā. Topiet draugi!

Labsirdīgi un naivi smaidīdams, Dimovs sniedza Rjabovskim roku un sacīja:

—      Ļoti priecājos. Kāds Rjabovskis kopā ar mani beidza studijas. Vai nav jums rada?

Olgai Ivanovnai bija divdesmit divi gadi, Dimovam trīsdesmit viens. Pēc kāzām viņi sāka lieliski dzīvot. Viesistabā Olga Ivanovna sakāra gar visām sienām no vienas vietas savas un citu studijas ietvaros un bez ietvariem, bet ap klavierēm un citām mēbelēm skaisti sablīvēja ķīniešu saulessargus, molbertus, krāsainās lupatiņas, dūcī- šus, krūšutēliņus, ģīmetnes … Ēdamistabā viņa aplīmēja sienas ar lubu bildītēm, sakāra vīzes un sirpjus, kaktā nolika izkapti un grābekli — un iznāca ēdamistaba krievu garā. Guļamistabā viņa aizdrapēja griestus un sienas ar tumšu vadmalu, lai izskatītos pēc alas, pakāra virs gultam venēciešu laternu, pie durvīm nostādīja tēlu ar āvu. Un visi atzina, ka jaunajam pārim ir ļoti jauks stūrītis.

Ik dienas, piecēlusies ap vienpadsmitiem, Olga Ivanovna spēlēja klavieres vai arī, ja spīdēja saule, kaut ko gleznoja ar eļļas krāsām. Tad pēc pulksten divpadsmitiem viņa brauca pie savas šuvējas. Tā kā viņai un Dimovam bija ļoti maz naudas, līdz ar nagiem, tad, lai bieži parādītos jaunos tērpos un pārsteigtu visus ar savām tualetēm, viņai un šuvējai vajadzēja ņemt palīgos viltu. Ļoti bieži no veca, pārkrāsota ģērba, no galīgi nevērtīgiem tilla, mežģīņu, plīša un zīda gabaliņiem iznāca taisni kas brīnišķīgs, kaut kas burvīgs, nevis tērps, bet sapnis. No šuvējas Olga Ivanovna parasti brauca pie kādas pazīstamas aktrises, lai dabūtu zināt, kas jauns teātra dzīvē, un pie tā paša parūpētos par biļeti uz jaunas lugas pirmizrādi vai benefici. No aktrises vajadzēja braukt uz gleznotāja darbnīcu vai gleznu izstādi, pēc tam pie kādas slavenības — uzaicināt pie sevis vai ar atbildes vizīti, vai tikai vienkārši patērzēt. Un visur viņu sagaidīja līksmi un draudzīgi un apgalvoja, ka viņa esot laba, mīļa, īpatnēja … Tie, ko viņa dēvēja par slaveniem un diženiem, uzņēma viņu kā savējo, kā sev līdzīgu un vienā balsī pareģoja, ka ar viņas talantiem, gaumi un prātu no viņas iznākšot kaut kas sevišķs, ja vien viņa palikšot pie kaut kā viena. Viņa dziedāja, spēlēja klavieres, gleznoja, veidoja, piedalījās pašmāju izrādēs, taču to visu darīja nevis kaut kā, bet talantīgi; vai nu darināja laterniņas iluminācijai, vai greznojās, vai apsēja kādam kaklasaiti — viss viņai izdevās ārkārtīgi mākslinieciski, graciozi un jauki. Tomēr nekur viņas spējas neizpaudās tik spilgti kā prasmē ātri iepazīties un draudzīgi saieties ar slaveniem cilvēkiem. Vajadzēja tikai kādam kaut mazliet izcelties un likt par sevi runāt, kad viņa jau iepazinās ar to, tai pašā dienā sadraudzējās un uzaicināja pie sevis. Ikkatra jauna iepazīšanās viņai bija īsti svētki. Viņa dievināja slavenus cilvēkus, lepojās ar tiem un ik nakti redzēja tos sapnī. Viņa alka pēc tiem un nekādi nespēja remdēt savas alkas. Vecie aizgāja un aizmirsās, nāca atkal jauni, bet arī pie tiem viņa drīz vien pierada vai arī vīlās viņos un sāka kvēli meklēt jaunus, allaž jaunus diženus garus, atrada un meklēja atkal. Kālab?

Pēc pulksten četriem viņa kopā ar vīru ēda mājās pusdienas. Viņa vienkāršība, veselais prāts un labsirclība aizkustināja un sajūsmināja Olgu Ivanovnu. Viņa atkal un atkal lēca kājās, strauji apskāva viņa galvu un apklāja to skūpstiem.

—      Tu, Dimov, esi gudrs, cēls cilvēks, — viņa teica, — tikai tev ir viens loti nopietns trūkums. Tu nepavisam neinteresējies par mākslu. Tu noliedz kā mūziku, tā

glezniecību.

—      Es tās nesaprotu, — viņš lēnīgi sacīja. — Visu mūžu esmu nodarbojies ar dabaszinātnēm un medicīnu, un man nav atlicis laika interesēties par mākslām.

—      Bet tas taču ir šausmīgi, Dimov!

—      Kāpēc tad? Tavi paziņas nepārzina dabaszinātnes un medicīnu, tomēr tu viņiem to nepārmet. Katram ir kaut kas savs. Es nesaprotu ainavas un operas, bet domāju tā: ja viena daļa gudru cilvēku veltī tām visu savu mūžu un citi gudri cilvēki maksā par tām milzu naudu, tas nozīmē, ka tās ir vajadzīgas. Es tās nesaprotu, taču nesaprast nenozīmē noliegt.

—      Dod, lai spiežu tavu godīgo roku!

Pēc pusdienām Olga Ivanovna brauca pie paziņām, tad uz teātri vai koncertu un atgriezās mājās pēc pusnakts. Tā katru dienu.

Trešdienās viņa mēdza pieņemt viesus. Šais vakaros namamāte un viesi nespēlēja kārtis un nedejoja, bet izklaidējās ar dažādiem mākslinieciskiem pasākumiem. Drāmas teātra aktieris deklamēja, dziedonis dziedāja, mākslinieki zīmēja albumos, kuru Olgai Ivanovnai bija ļoti daudz, čellists spēlēja, un pati namamāte arī zīmēja, veidoja, dziedāja un pavadīja uz klavierēm. Starpbrīžos, kad nedeklamēja, nemuzicēja un nedziedāja, viesi sarunājās un strīdējās par literatūru, teātri un glezniecību. Dāmu nebija, jo Olga Ivanovna atzina par garlaicīgām un ba

iso

nfilām visas dāmas, atskaitot aktrises un savu šuvēju. Ne- vienas viesības nepagāja, ka namamāte nebūtu satrūkusies, atskanot zvanam, un ar uzvaras izteiksmi sejā neiesauktos: «Tas ir viņš!» — apzīmēdama ar vārdu «viņš» kādu jaunielūgtu slavenību. Dimova viesistabā nebija, un nevienam nenāca ne prātā viņa eksistence. Bet tieši pusdivpadsmitos atvērās ēdamistabas durvis, parādījās Dimovs ar savu labsirdīgo, rāmo smaidu un teica, rokas berzēdams:

—      Lūdzu, kungi, iekost!

Visi devās uz ēdamistabu un ik reizes redzēja uz galda to pašu: bļodu ar austerēm, gabalu šķiņķa vai teļa gaļas, sardīnes, sieru, kaviāru, sēnes, degvīnu un divas karafes ar vīnu.

—      Manu mīļo mallre d' hotel! — Olga Ivanovna iesaucās, sajūsmā sasizdama rokas. — Tu tiešām esi burvīgs! Kungi, paverieties uz viņa pieri! Dimov, pagriezies profilā. Kungi, redziet: Bengālijas tīģera seja, taču izteiksme laba un mīlīga kā briedim. Ai, mīļais!

Viesi ēda un, uzlūkojot Dimovu, domāja: «Tik tiešām jauks cilvēks!» — bet drīz vien aizmirsa viņu un runāja tālāk par teātri, mūziku un glezniecību.

Jaunais pāris bija laimīgs, un dzīve viņiem ritēja kā pa taukiem. Kaut gan viņu medusmēneša trešā nedēļa pagāja ne visai laimīgi, pat bēdīgi. Dimovam slimnīcā bija pielipusi roze, viņš nogulēja gultā sešas dienas, un viņam vajadzēja pilnīgi nodzīt savus skaistos, melnos matus. Olga Ivanovna sēdēja pie viņa gultas un rūgti raudāja, bet, kad viņam kļuva vieglāk, apsēja viņa apcirpto galvu ar baltu lakatiņu un sāka viņu gleznot kā beduīnu. Un abiem bija jautri. Kādas trīs dienas pēc tam, kad viņš izveseļojies sāka atkal apmeklēt slimnīcas, viņam gadījās jauna kļūme.

—      Man neveicas, mīlulīt! — viņš reiz pie pusdienu galda sacīja. — Šodien man bija četras sekcijas, un es sev iegriezu vienā reizē divos pirkstos. Un pamanīju to tikai mājās.

Olga Ivanovna izbijās. Viņš pasmaidīja un pateica, ka tas esot tīrais nieks un ka viņam bieži gadoties sekciju laikā ievainot rokas.

—      Es aizraujos, mīlulīt, un kļūstu izklaidīgs.

Olga Ivanovna bažīdamās gaidīja saindēšanos ar līķu indi un naktīs lūdza dievu, taču viss beidzās laimīgi. Un atkal ritēja mierīga, laimīga dzīve, bez skumjām un uztraukumiem. Tagadne bija skaista, un turklāt vēl tuvojās pavasaris, kas jau iztālēm smaidīja un solīja tlīkstošiem prieku. Laimei nebūs gala! Aprīlī, maijā un jūnijā — vasarnīca tālu aiz pilsētas, pastaigas, studijas, makšķerēšana, lakstīgalas, un tad no jūlija līdz pašam rudenim — mākslinieku ceļojums pa Volgu, un šai braucienā kā nepieciešams societē[ loceklis piedalīsies arī Olga Ivanovna. Viņa jau bija sev ceļam uzšuvusi divus audekla kostīmus, nopirkusi krāsas, otas, audeklu un jaunu paleti. Gandrīz ik dienas pie viņas ieradās Rjabovskis, lai paraudzītos, kādas viņai sekmes glezniecībā. Kad Olga Ivanovna viņam rādīja savus gleznojumus, viņš sabāza rokas dziļi kabatās, cieši saknieba lūpas, šņāca un noteica:

— Tā-ā … Sis mākonis jums kliedz: nav vakara apgaismojuma. Priekšplāns kaut kā sagumzīts, un kaut kas, saprotiet, nav tā . .. Bet būdiņa jums ar kaut ko aizrijusies un žēli pīkst… šo stūri vajadzētu tumšāku. Tomēr visumā nav ko smādēt… Slavēju.

Un, jo nesaprotamāk viņš runāja, jo labāk Olga Ivanovna viņu saprata.

III

Otro vasarsvētku pēcpusdienā Dimovs sapirka uzkodas un konfektes un brauca pie sievas uz vasarnīcu. Viņi nebija jau divas nedēļas tikušies, un viņš bija stipri noilgojies. Sēžot vagonā un pēc tam meklējot lielajā birzī savu vasarnīcu, viņš visu laiku jutās izsalcis un noguris un sapņoja, kā brīvā dabā ieturēs vakariņas kopā ar sievu un tad liksies gulēt. Un viņš līksmi vērās savā sainītī, kur bija ievīstīts kaviārs, siers un baltais lasis.

Kad viņš sameklēja savu vasarnīcu un pazina to, saule jau rietēja. Vecīgā istabene sacīja, ka kundzes neesot mājās un ka droši vien viņa drīz pamākšot. Arēji ļoti neizskatīgajā vasarnīcā ar zemiem griestiem, kas bija aplīmēti ar rakstāmo papīru, un nelīdzenām, šķirbainām grīdām bija tikai trīs istabas. Vienā stāvēja gulta, otrā uz krēsliem un palodzēm mētājās audekli, otas, taukaini papīri, vīriešu mēteļi un cepures, bet trešajā Dimovs atrada trīs nepazīstamus cilvēkus. Divi bija ar bārdiņām un tum-

1 Sabiedrība (ir. vai.).

šiem matiem, bet trešais gludi skūts un resns, kā redzams, aktieris. Uz galda mutuļoja patvāris..

—     Ko jūs vēlaties, — aktieris jautāja basā, nedraudzīgi apskatīdams Dimovu. — Vai meklējat Olgu Ivanovnu* Pagaidiet — viņa tūlīt nāks.

Dimovs atsēdās un sāka gaidīt. Viens no tumšmatainajiem, miegaini un gurdi viņā nolūkodamies, ielēja sev tēju un pavaicāja:

—      Varbūt gribat tēju?

Dimovam gribējās kā dzert, tā ēst, bet, lai nesabojātu ēstgribu, viņš atteicās no tējas. Drīz vien atskanēja soļi un pazīstamie smiekli; noklaudzēja durvis, un istabā iebrāžas Olga Ivanovna ar platmali galvā, kārbu rokā, un tūlīt aiz viņas, nesdams lielu saulessargu un saliekamo krēslu, ienāca Rjabovskis, līksms, sārtiem vaigiem.

—      Dimov! — iesaucās Olga Ivanovna un aiz prieka pietvīka. — Dimov! — viņa atkārtoja, pieglaužot viņam pie krūtīm galvu un rokas. — Tas esi tu! Kāpēc tik ilgi nebrauci! Kāpēc? Kāpēc?

—      Kad gan es varēju, mīlulīt? Esmu vienmēr aizņemts, un, kad mēdz gadīties brīvāks brītiņš, allaž iznāk tā, ka sarakstā nav piemērota vilciena.

—      Bet kā es priecājos tevi redzēt! Visu., visu nakti es sapņoju par tevi un jau baidījos, vai neesi sasirdzis. Ai, kaut tu zinātu, cik tu esi jauks, ka atbrauci tieši īstajā brīdī! Tu būsi rnans glābējs. Tu vienīgais vari mani izglābt! Rīt šeit būs visīpatnējākās kāzas, — viņa smiedamās turpināja un sēja vīram kaklasaiti. — Precas jauns stacijas telegrāfists, kāds Čikeldejevs. Skaists, jauns cilvēks, nu, un nav mujķis, un viņa sejā, zini, ir kaut kas spēcīgs, lācisks… Viņu varētu uzgleznot kā jaunu var- jagu. Mēs, visi vasarnieki, interesējamies par viņu un apsolījāmies ar godavārdu būt viņa kāzās… Viņš ir maz turīgs, vientuļš, kautrīgs, un, protams, būtu grēks nepiedalīties. Iedomājies, pēc pusdienas dievkalpojuma - laulības, tad visi no baznīcas kājām līdz līgavas dzīvoklim … saproti, birztala, putnu dziesmas, saules plankumi zālē, un mēs visi kā daudzkrāsaini lāsumi uz spilgti zaļā fona — ārkārtīgi oriģināli, franču ekspresionistu garā Taču, Dimov, — ko es vilkšu mugurā, lai dotos uz baznīcu? — Olga Ivanovna jautāja un savieba raudulīgu seju. — Man te nekā nav, gluži nekā! Ne tērpa, ne ziedu, ne cimdu… Tev jāglābj mani. Ja esi atbraucis, pats liktenis liek tev mani glābt. Paņem, rnans dārgais, atslēgas brauc mājās un izņem tur no skapja manu sārto tērpu. Tu to pazīsti, tas karājas pašā priekšā… Tad pieliekamā labajā pusē uz grīdas tu redzēsi divas kārbas. Kad atvērsi augšējo, tur tikai tills, tills, tills un dažādas lupatiņas, bet zem tām ziedi. Ziedus izņem saudzīgi, pacenties, mīļumiņ, nesaburzīt, es tad pati izvēlēšos… Un nopērc arī cimdus.

—     Labi, — Dimovs teica. — Rīt aizbraukšu un atsūtīšu.

—      Kā tad rīt? — Olga Ivanovna iesaucās Tin izbrīnā pavērās viņā. — Kad tad tu rit pagūsi? Pirmais vilciens atiet rīt pulksten deviņos, bet laulības ir vienpadsmitos, Nē, draudziņ, vajag šodien, katrā ziņā šodien! Ja tev nebūs iespējams rīt atbraukt, atsūti ar ekspresi. Nu, ej jel… Tūlīt jāpienāk pasažieru vilcienam. Nenokavē, mīļumiņ.

—     Labi.

—      Ak! Cik man žēl laist tevi projām, — Olga Ivanovna sacīja, un viņai acīs parādījās asaras. — Kālab gan es, muļķe, apsolīju telegrāfistam?

Dimovs steidzīgi izdzēra glāzi tējas, paņēma baranku un, lēnīgi smaidīdams, devās uz staciju. Bet kaviāru, sieru un balto lasi apēda abi tumšmatainie un resnais aktieris.

IV

Rāmā jūlija mēnessnaktī Olga Ivanovna stāvēja uz Volgas tvaikoņa klāja un lūkojās gan ūdenī, gan skaistajos krastos. Viņai līdzās stāvēja Rjabovskis un stāstīja, ka melnās ēnas ūdenī esot nevis ēnas, bet sapnis un ka, redzot šo apburto, fantastiski spožo ūdeni, redzot bezgalīgās debesu dzīles un skumjos, domīgos krastus, kas paužot mūsu dzīves niecību un kaut kā augstāka, mūžīga, svētlaimīga esamību, labi būtu aizmirsties, nomirt, kļūt par atceri. Pagātne esot banāla un neinteresanta, nākotne niecīga, taču šī burvīgā, vienīgā nakts mūžā drīz beigšoties, saplūdīšot ar mūžību — kādēļ tad dzīvot?

Taču Olga Ivanovna ieklausījās gan Rjabovska balsī, gan nakts klusumā un domāja, ka viņa ir nemirstīga un nekad nemirs. Tirkīza krāsas ūdens, kādu viņa nekad nebija redzējusi, debesis, krasti, melnās ēnas un neapjau- šamais prieks, kas pildīja viņas sirdi, pauda, ka no viņas iznāks liela māksliniece un ka kaut kur tālu, aiz mēness- nakts, bezgalīgajā telpā, viņu gaida panākumi, slava, tautas mīlestība… Kad viņa, nemirkšķinot acis, ilgi raudzījās tālumā, viņai rēgojās laužu pūļi, ugunis, svinīgas mūzikas skaņas, sajūsmas saucieni, pati viņa baltā tērpā un ziedi, kas apber viņu no visām pusēm. Viņa domāja nrī par to, ka līdzās, atspiedies pret tvaikoņa margām, stāv patiesi dižens cilvēks, ģēnijs, dievu izredzētais… Viss, ko viņš līdz šim radījis, ir ļoti skaists, jauns un ne- ikdienišķīgs, bet tas, ko viņš laika gaitā radīs, kad līdz ar briedumu īsti uzplauks viņa izcilais talants, būs pārsteidzoši, neizmērojami augsts, un tas redzams viņa sejā, izteiksmes veidā un attieksmē pret dabu. Par ēnām, vakara nokrāsām, mēnesnīcas vizmu viņš runā kaut kā sevišķi, savā valodā, un neviļus jāsajūt burvība, kāda piemīt viņa varai pār dabu. Pats viņš ir ļoti skaists, īpatnējs, un viņa neatkarīgā, brīvā dzīve, kam svešs viss ikdienišķais, atgādina putna dzīvi.

—     KJūst vēss, — Olga Ivanovna teica un nodrebēja.

Rjabovskis ietina viņu savā apmetnī un skumji sacīja:

—      Es jūtos jūsu varā. Esmu vergs. Kāpēc gan jūs šodien esat tik burvīga?

Viņš visu laiku neatraudamies lūkojās Olgā Ivanovnā, un Rjabovska acis bija briesmīgas, viņa baidījās paskatīties tanīs.

—      Es jūs neprātīgi mīlu… — viņš čukstēja, skardams ar elpu viņas vaigu. — Sakiet man vienu vārdu — un es nedzīvošu, pametīšu mākslu… — viņš stiprā saviļņojumā murmināja. — Mīliet mani, mīliet…

—    Nerunājiet tā, — Olga Ivanovna, acis aizvērdama, attrauca. — Tas ir drausmīgi. Un Dimovs?

—      Ko Dimovs? Kāpēc Dimovs? Kāda man daļa gar Di- movu? Volga, mēness, daile, mana mīla, mana jūsma, un nav nekāda Dimova … Ak, es nekā nezinu… Man nav vajadzīga pagātne, dodiet man vienu mirkli… vienu vienīgu mirkli!

Olgai Ivanovnai sāka dauzīties sirds. Viņa gribēja domāt par vīru, bet visa viņas pagātne ar kāzām, Dimovu un daudzajām viesībām likās sīka, nenozīmīga, pelēka, nevajadzīga un tāla, tāla… Tik tiešām — ko Dimovs, kāpēc Dimovs, kāda viņai daļa gar Dimovu? Un vai vispār viņš īstenībā eksistē, vai nav tikai sapnis?

«Viņam, vienkāršam un parastam cilvēkam, pietiek arī tās laimes, ko viņš jau ieguvis,» viņa domāja, aizsegdama rokām seju. «Lai nosoda tur, nolād, taču es, visiem par spīti, ņemšu un pazudināšu sevi, ņemšu un pazudināšu … Dzīvē jāizbauda viss. Ak dievs, cik baigi, un cik labi!»

—      Nu kas ir? Kas ir? — murmināja mākslinieks, apskaujot viņu un kaisli skūpstot rokas, ar kurām viņa vārgi mēģināja to atstumt no sevis. — Tu mīli mani? Jā? Jā? Ai, kāda nakts! Burvīga nakts!

—      Jā, kāda nakts! — viņa čukstēja, veroties Rjabov- skim acīs, kur mirdzēja asaras, tad ātri atskatījās, apskāva viņu un cieši noskūpstīja uz lūpām.

—     Mēs tuvojamies Kinešmai! — kāds teica klāja otrā pusē.

Atskanēja soļi. Garām gāja bufetes apkalpotājs.

—     Paklausieties, — Olga Ivanovna uzsauca viņam, aiz laimes smiedamās un raudādama, — atnesiet mums vīnu.

Aiz satraukuma bālais gleznotājs atsēdās uz sola, uzlūkoja Olgu Ivanovnu dievinājuma pilnām, pateicīgām acīm, tad aizvēra plakstus un, tīksmi smaidīdams, teica:

—     Esmu noguris.

Un piekļāva galvu pie kuģa margām.

V

Otrajā septembrī bija silta un rāma, bet apmākusies diena. Agri no rīta virs Volgas klīda viegla migla, un pēc deviņiem sāka smidzināt lietus. Nebija nekādu cerību, ka debess noskaidrosies. Tēju dzerot, Rjabovskis stāstīja Olgai Ivanovnai, ka glezniecība esot visnepateicīgākā un visgarlaicīgākā māksla, ka viņš neesot mākslinieks, ka vienīgi mujķi domājot, it kā viņam esot talants, un pēkšņi ne no šā, ne no tā paķēra nazi un ieskrambāja ar to savu vislabāko studiju. Padzēris tēju, viņš sadrūmis sēdēja pie loga un raudzījās uz Volgu. Taču Volgai vairs nebija mirdzuma, tā izskatījās blāva, nespodra, salta. Viss, viss atgādināja, ka tuvojas skumjais, drūmais rudens. Un šķita, ka krāšņos, zaļos krastmalu paklājus, dimantstaru atspulgus, dzidro, zilgo tāli un visu grezno svētku rotu daba tagad Volgai atņēmusi un salikusi tīnēs līdz nākamajam pavasarim un vārnas lidinājās gar Volgu un ķircināja to: «Kailā! Kailā!» Rjabovskis klausījās vārnu ķērkšanā un domāja, ka viņš jau izsmēlis sevi un zaudējis talantu, ka viss šai pasaulē ir nosacīts, relatīvs tin muļķīgs un ka nevajadzēja sapīties ar šo sievieti… Vārdu sakot, viņš bija nelāgā omā un grūtsirdīgs.

Olga Ivanovna sēdēja aiz starpsienas gultā un, laizdama caur pirkstiem savus skaistos linu krāsas matus, iedomājās esam gan viesistabā, gan guļamistabā, gan vīra kabinetā; iztēle aiztrauca viņu uz teātri, pie šuvējas un slavenajiem draugiem. Ko gan tie tagad dara? Vai atceras viņu? Sezona jau sākusies, un laiks būtu padomāt par viesībām. Un Dimovs? Mīļais Dimovs! Cik maigi un bērnišķīgi žēli viņš savās vēstulēs lūdz, lai viņa ātrāk brauc mājās! Ik mēnesi viņš bija sūtījis viņai septiņdesmit piecus rubļus, un, kad viņa aizrakstīja vīram, ka aizņēmusies no māksliniekiem simt rubļu, viņš atsūtīja arī šo simtu. Cik labs, augstsirdīgs cilvēks! Ceļojums bija Olgu Iva- novnu nogurdinājis, viņa garlaikojās un gribēja drīzāk tikt projām no šiem zemniekiem, no upes mitruma dvesmas un atbrīvoties no tās fiziskās netīrības sajūtas, kas viņu nomāca visu laiku, dzīvojot zemnieku istabās un klīstot no ciema uz ciemu. Ja Rjabovskis nebūtu devis māksliniekiem godavārdu, ka nodzīvos še kopā ai viņiem līdz divdesmitajam septembrim, varētu aizbraukt kaut šodien. Un cik tas būtu labi!

—     Ak dievs, — Rjabovskis novaidējās, — kad gan beidzot atspīdēs saule? Es taču nevaru turpināt saulainas ainavas gleznošanu bez saules!…

—     Bet tev ir studija ar mākoņainām debesīm, — Olga Ivanovna, iznākdama no sava stūrīša, teica. — Atceries, labajā pusē mežs, kreisajā — govju bars un zosis. Tagad tu varētu to pabeigt.

—     ē! — gleznotājs saviebās. — Pabeigt! Vai tiešām jūs domājat, ka esmu tāds muļķis, kas nezina, ko darīt!

—      Kā tu esi pārvērties pret mani! — Olga Ivanovna nopūtās.

—      Nu, un labi.

Olgai Ivanovnai ietrīcējās seja, viņa piegāja pie krāsns un sāka raudāt.

—     Jā, vēl tikai trūka asaru. Rimstieties! Man ir tūkstoš iemeslu raudāt, tomēr es neraudu.

—     Tūkstoš iemeslu! — Olga Ivanovna iešņukstējās. — Pats galvenais iemesls ir tas, ka esmu jums jau apnikusi. Jā! — viņa iesaucās un sāka skaļi raudāt. — Patiesību sakot, jūs kaunaties mūsu mīlas. Jūs visu laiku pūlaties, lai mākslinieki neko nepamana, kaut gan to nav iespējams apslēpt un viņiem jau sen viss zināms.

—      Olga, es izlūdzos tikai vienu, — gleznotājs lūdzoši teica, likdams roku uz sirds, — vienu: nemokiet mani! Nekas vairāk man no jums nav vajadzīgs!

—     Bet zvēriet, ka jūs mani vēl mīlat!

—      Tā ir mocība! — gleznotājs izgrūda caur zobiem un uzlēca kājās. — Beigsies ar to, ka es metīšos Volgā vai zaudēšu prātu! Lieciet mani mierā!

—      Nu, nogaliniet, nogaliniet mani! — Olga Ivanovna iekliedzās. — Nogaliniet!

Vina sāka atkal raudāt un aizgāja aiz starpsienas. Uz istabas salmu jumta iečabējās lietus. Rjabovskis saķēra galvu un pagājās no viena kakta līdz otram, tad ar apņēmīgu seju, it kā vēlēdamies kādam kaut ko pierādīt, uzlika cepuri, pārmeta pār plecu bisi un izgāja no istabas.

Pēc viņa aiziešanas Olga Ivanovna ilgi gulēja gultā un raudāja. Sākumā viņa domāja, ka vajadzētu noindēties, lai Rjabovskis pēc atgriešanās atrastu viņu mirušu, bet tad viņa domās pārcēlās uz viesistabu, vīra kabinetu un iztēlojās, kā nekustēdamās sēž līdzās Dimovam un izbauda fizisku mieru un tīrību un kā vakarā sēž teātrī un klausās Madzīni. Ilgas pēc civilizācijas, pēc pilsētas trokšņa un pazīstamiem cilvēkiem iesmeldzās sirdī. Istabā ienāca zemnieku sieva un sāka nesteigdamās kurināt krāsni, lai gatavotu pusdienas. Uzvēdīja piedeguma smaka, un gaiss no dūmiem kļuva zils. Ieradās gleznotāji gariem, dubļainiem zābakiem kājās un mitrām sejām no lietus, apskatīja studijas un sev par mierinājumu runāja, ka Volgai pat nelāgā laikā piemītot sava burvība. Bet lētais sienas pulkstenis skaitīja: tik-tik-tik… Nosalušās mušas salīdušas priekšējā kaktā ap svētbildēm un sīc, un dzirdams, kā zem soliem biezajās mapēs čabinās prusaki …

Rjabovskis pārnāca mājās, kad saule rietēja. Viņš uzsvieda uz galda cepuri un bāls, nomocījies, ar dubļainiem zābakiem kājās noslīga uz sola un aizdarīja acis.

—      Esmu noguris … — viņš teica un sarauca uzacis, pūlēdamies pacelt plakstus.

Lai viņam pielabinātos un parādītu, ka neskaišas, Olga Ivanovna piegāja viņam klāt, klusēdama noskūpstīja un pārlaida ķemmīti pār viņa gaišajiem matiem. Viņai iegribējās tos sasukāt.

—      Kas ir? — viņš jautāja, sarāvies, it kā viņam būtu pieskāries kaut kas auksts, un atdarīja acis. — Kas ir? Lieciet mani mierā, es jūs lūdzu.

Viņš atstūma ar rokām Olgu Ivanovnu un atgāja nost, un viņai likās — Rjabovska sejā pavīdēja pretīgums un dusmas. Tai brīdī zemnieku sieva uzmanīgi nesa viņam abās rokās šķīvi ar skābu kāpostu zupu, un Olga Ivanovna redzēja, kā viņa savus lielos pirkstus iemērca kāpostos. Un netīrā sieva ar sažmiegto vēderu, tāpat kāposti, ko Rjabovskis sāka kāri ēst, istaba un visa šī dzīve, kas viņai sākumā bija tā patikusi ar savu vienkāršību un māksliniecisko nekārtību, tagad šķita drausmīga. Viņa piepeši jutās apvainota un salti teica:

—      Mums uz kādu laiku jāšķiras, citādi aiz gara laika varam nopietni saķildoties. Man tas apnicis. Šodien es aizbraukšu.

—      Ar ko tad? Jāšus uz slotas kāta?

—      Šodien ir ceturtdiena, tas nozīmē, ka pusdesmitos pienāks tvaikonis.

—      Tā? Jā, jā… Nu labi, brauc… — maigi sacīja Rjabovskis, noslaucīdamies nevis servjetē, bet dvielī.

—     Tev še ir garlaicīgi un nav ko darīt, un vajadzētu būt lielam egoistam, lai tevi aizturētu. Brauc, un pēc divdesmitā satiksimies.

Olga Ivanovna jautri kravājās ceļam, un viņai tīksmē pat iekvēlojās vaigi. Vai tiešām tas iespējams, — viņa sev vaicāja, — ka drīz viņa gleznos viesistabā un gulēs guļamistabā, un ēdīs pusdienas pie klāta galda? Sirds at- maiga, un viņa vairs nedusmojās uz, gleznotāju.

—      Krāsas un otas atstāšu tev, Rjabuša, — viņa teica.

—      Kas paliks pāri, atvedīsi… Tikai pielūko, neslinko te bez manis, nepadodies grūtsirdībai un strādā! Tu jau esi lielisks, Rjabuša!

Pulksten deviņos Rjabovskis atvadīdamies noskūpstīja viņu, kā viņai šķita, lai nebūtu jāskūpsta uz tvaikoņa, māksliniekiem klātesot, un pavadīja uz piestātni. Drīz vien pienāca kuģis un aizveda viņu.

Viņa atbrauca mājās pēc divarpus dienām. Nenoņēmusi cepuri un nenovilkusi lietusmēteli, aiz saviļņojuma smagi elsdama, viņa iegāja viesistabā un no turienes ēdamistabā. Dimovs bez svārkiem, atpogātu vesti mugurā sēdēja pie galda un trina nazi pret dakšiņu; viņam priekšā uz šķīvja bija meža irbe. Kad Olga Ivanovna gāja iekšā dzīvoklī, viņa bija pārliecināta, ka nepieciešams vīram visu noslēpt un ka viņai pietiks prasmes un spēka to izdarīt, bet tagad, kad viņa ieraudzīja plato, kautro, laimīgo smaidu un mirdzošās, priecīgās acis, viņa sajuta, ka slēpt no šā cilvēka ir tikpat nekrietni, riebigi un tikpat neiespējami un pāri viņas spēkiem kā apmelot, zagt vai noslepkavot, un vienā mirkli viņa nolēma izstāstīt vīram visu, kā bijis. Ļāvusi sevi noskūpstīt un apskaut, viņa nometās vīra priekšā uz ce]iem un aizklāja seju.

—      Kas ir? Kas ir, mīlulīt? — viņš maigi vaicāja. — Vai esi noilgojusies?

Viņa pacēla aiz kauna piesarkušo seju un pavērās vīrā vainīgi un lūdzoši, taču bailes un kauns neļāva viņai teikt patiesību.

—      Nekas … — viņa sacīja. — Es tāpat…

—      Apsēdīsimies, — viņš sacīja, pieceldams viņu un nosēdinādams pie galda. — Nu tā … Ēd irbi. Tu esi izsalkusi, nabadzīte.

Viņa kāri ieelpoja mājas gaisu un ēda irbi, bet viņš aizgrābts raudzījās sievā un līksmi smējās.

VI

Ap ziemas vidu Dimovs acīmredzot sāka nojaust, ka viņu pieviļ. It kā viņam nebūtu tīra sirdsapziņa, Dimovs nevarēja lūkoties sievai tieši acīs, līksmi nesmaidīja, satiekoties ar viņu, un, lai mazāk būtu jāpaliek divatā, bieži veda pie sevis pusdienās savu biedru Korosteļevu, mazu vīriņu apgrieztiem matiem un novītušu seju, kurš, runādamies ar Olgu Ivanovnu, mulsi pogāja vaļā un atkal pogāja ciet visas svārku pogas un tad ar labo roku sāka plūkāt kreiso ūsu. Pusdienu laikā abi ārsti runāja par to, ka tad, ja diafragma stāvot augstu, reizēm gadoties sirds pārsitieni, vai arī, ka pēdējā laikā ļoti bieži novērojami neirīti, vai ari, ka vakar Dimovs, izdarot sekciju mironim ar diagnostiku «ļaundabīgā anēmija», konstatējis aizkuņģa dziedzera vēzi. Un likās — viņi abi sarunājas par medicīnas jautājumiem tikai tādēļ, lai dotu Olgai Ivanovnai iespēju klusēt, tas ir, nemelot. Pēc pusdienām Korosteļevs sēdās pie klavierēm, bet Dimovs nopūtās un sacīja viņam:

— Ek, brālīt! Ko tik daudz! Uzspēlē kaut ko sērīgu.

Pacēlis plecus un plati izpletis pirkstus, Korosteļevs uzsita dažus akordus un sāka tenorā dziedāt — «Nāc un parādi vietu man tādu, krievu zemnieks kur neciestu vēl», un Dimovs nopūtās vēlreiz, atspieda galvu rokā un nogrima domās.

Pēdējā laikā Olga Ivanovna izturējās ārkārtīgi neuzmanīgi. Ik rītus viņa pamodās visnelāgākajā omā un bija pārliecināta, ka vairs nemīl Rjabovski un ka, paldies dievam, viss jau beidzies. Taču, padzērusi kafiju, viņa aptvēra, ka Rjabovskis atņēmis viņai vīru un ka tagad viņa palikusi bez vīra un bez Rjabovska; tad viņa atcerējās savu paziņu valodas, ka Rjabovskis gatavojot izstādei kaut ko sevišķu — ainavas un žanra sajaukumu Poļenova garā, par ko visi, kas apmeklējot viņa darbnīcu, esot sajūsmā; bet to taču, viņa domāja, Rjabovskis radījis viņas ietekmē un vispār, viņas ietekmēts, krietni pārvērties uz labo pusi. Viņas ietekme ir tik svētīga un svarīga, ka Rjabovskis var arī aiziet bojā, ja viņa to pametīs. Un turklāt viņa atcerējās, ka beidzamo reizi Rjabovskis bija atnācis pie viņas pelēkos, lāsmainos svārciņos ar jaunu kaklasaiti un tīksmi vaicājis: «Vai esmu skaists?» Un patiešām, viņš, elegants, ar garajām matu cirtām un zilajām acīm, bija Joti skaists (varbūt arī tā tikai likās) un maigs pret viņu.

Daudz ko atcerējusies un pārlikusi, Olga Ivanovna ģērbās un stiprā saviļņojumā brauca pie Rjabovska uz darbnīcu. Viņa sastapa Rjabovski jautru un sajūsminātu par savu tiešām lielisko gleznu; viņš lēkāja, draiskuļojās un uz visnopietnākajiem jautājumiem atbildēja ar jokiem. Olga Ivanovna bija greizsirdīga uz Rjabovska gleznu un ienīda to, tomēr aiz pieklājības klusēdama nostāvēja minūtes piecas pie gleznas un nopūzdamās, kā mēdz nopūsties svētuma priekšā, klusām teica:

— Jā, tu vēl nekad neesi kaut ko tādu uzgleznojis. Zini, pat baigi.

Tad viņa sāka lūgties, lai Rjabovskis viņu mīlot, lai nepametot, lai saudzējot viņu, tik nožēlojamu un nelaimīgu. Viņa raudāja, skūpstīja tam rokas, pieprasīja, lai tas apzvērot, ka mīlot viņu, pierādīja, ka bez viņas labās ietekmes Rjabovskis noiešot no ceļa un aiziešot bojā. Un, sagandējusi viņa labo omu, Olga Ivanovna pati jutās pazemota, brauca pie šuvējas vai pazīstamas aktrises aizrunāt biļeti.

Ja viņa nesatika Rjabovski darbnīcā, tad atstāja vēstuli, kurā zvērēja — ja tas šodien neatnākšot, viņa katrā ziņā noindēšoties. Viņš nobijās, atnāca un palika uz pusdienām. Nekautrēdamies no vīra klātbūtnes, viņš sarunāja rupjības, viņa atbildēja ar to pašu. Abi juta, ka saista viens otram rokas, ka ir despoti un ienaidnieki, un dusmojās, un dusmās neievēroja, ka abi izturas nepieklājīgi un ka pat Korosteļevs ar apcirptajiem matiem visu saprot, Pec pusdienām Rjabovskis pasteidzās atvadīties un aiziet.

—     Kurp jūs ejat? — priekšnamā viņam jautāja Olga Ivanovna, naidīgi noraugoties viņā.

Saraucis pieri un acis piemiedzis, viņš minēja kādu dāmu, viņu kopīgu paziņu, un bija redzams, ka viņš zobojas par viņas greizsirdību un tiecas viņu kaitināt. Viņa iegāja guļamistabā un likās gultā; juzdama greizsirdību, īgnumu, pazemojumu un kaunu, viņa kodīja spilvenu un sāka skaļā balsī raudāt. Dimovs atstāja Korosteļevu viesistabā, iegāja guļamistabā un samulsis, apjucis klusām sacīja;

—      Neraudi skaļi, mīlulīt… Kāpēc gan? Par to jāklusē .. . Nevajag izrādīt. .. Zini, kas noticis, to vairs nevar izlabot.

Nezinādama, kā apslāpēt smago greizsirdību, kas urdīja pat deniņos, un domādama, ka vēl kas labojams, viņa nomazgājās, nopūderēja saraudāto seju un steidzās pie pazīstamās dāmas. Nesastapusi pie tās Rjabovski, viņa brauca pie citas, tad pie trešās… Sākumā viņai bija kauns tā braukāt, bet vēlāk viņa pierada, un mēdza gadīties, ka vienā vakarā apbraukāja visas pazīstamās sievietes, lai sameklētu Rjabovski, un visas to saprata.

Reiz viņa izteicās Rjabovskim par vīru:

—     Sis cilvēks nomāc mani ar savu augstsirdību!

Sis izteiciens viņai tā iepatikās, ka, sastopoties ar gleznotājiem, kam bija zināms viņas romāns ar Rjabovski, viņa ik reizes mēdza izteikties par vīru, enerģiski pavicinot roku:

—     Sis cilvēks nomāc mani ar savu augstsirdību!

Dzīves kārtība bija tāda pati kā pagājušajā gadā. Trešdienās mēdza sanākt viesi. Aktieris deklamēja, gleznotāji zīmēja, čellists spēlēja, dziedonis dziedāja, un ikreiz pusdivpadsmitos atvērās durvis uz ēdamistabu un Dimovs smaidīdams aicināja:

—     Lūdzu, kungi, iekost!

Tāpat kā agrāk, Olga Ivanovna meklēja diženus cilvēkus, atrada tos un neapmierinādamās meklēja atkal. Tāpat kā agrāk, viņa allaž atgriezās mājās vēlā naktī, taču Dimovs vēl negulēja — kā pagājušajā gadā, bet sēdēja savā kabinetā un kaut ko strādāja. Gulēt viņš gāja ap pulksten trijiem un cēlās astoņos.

Kādā vakarā, kad viņa, posdamās uz teātri, stāvēja spoguļa priekšā, guļamistabā ienāca Dimovs — ģērbies trakā un ar baltu kaklasaiti. Viņš kautri smaidīja un, kā senāk, raudzījās sievai tieši acīs. Seja viņam staroja.

—     Es tikko aizstāvēju disertāciju, — viņš teica, apsēzdamies un noglauzdams ceļus.

—     Tu aizstāvēji? — Olga Ivanovna vaicāja.

—     Ja gan! — viņš iesmējās un izstiepa kaklu, lai ieraudzītu spogulī sievas seju, jo tā stāvēja pret viņu ar muguru un kārtoja matus. — Jā gan! — viņš atkārtoja. — Zini, ļoti iespējams, ka man piesolīs privātdocentūru vispārīgajā patoloģijā. Tā rādās.

No viņa svētlaimīgās, starojošās sejas bija redzams: ja Olga Ivanovna dalītos ar viņu priekā un triumfā, viņš piedotu tai visu — kā tagadni, tā nākotni — un aizmirstu visu, bet tā nesaprata, ko nozīmē privātdocentūra un vispārīgā patoloģija, turklāt vēl baidījās nokavēt teātri un neteica nekā.

Viņš pasēdēja dažas minūtes, pasmaidīja, it kā justos vainīgs, un izgāja ārā.

VII

Tā bija ārkārtīgi nemierīga diena.

Dimovam stipri sāpēja galva; no rīta viņš nedzēra tēju, negāja uz slimnīcu un visu laiku gulēja savā kabinetā uz turku dīvāna. Olga Ivanovna, kā parasti, pēc pulksten divpadsmitiem devās pie Rjabovska, lai parādītu viņam savu nciture morte un pajautātu, kāpēc viņš nav vakar atnācis. Studija viņai likās vāja, un viņa bija to uzgleznojusi tikai tādēļ, lai būtu kāds iegansts doties pie gleznotāja.

Viņa iegāja pie Rjabovska nepiezvanījusi, un, kad priekšnamā vilka nost galošas, viņai šķita, it kā pa darbnīcu, sieviešu tērpam čaukstot, kāds būtu klusi skrējis, un, kad viņa pasteidzās ieskatīties darbnīcā, pamanīja tikai brūnu brunču stūri, kas uz mirkli pazibēja un nozuda aiz lielās gleznas, ko ar visu molbertu līdz pašai grīdai aizsedza melns kaliko. Nebija nekādu šaubu, ka tur slēpās sieviete. Cik bieži Olga Ivanovna pati bija atradusi patvērumu aiz šās gleznas! Rjabovskis — acīmredzot ļoti samulsis — it kā brīnījās par viņas ierašanos, sniedza viņai abas rokas un sacīja, piespiesti smaidīdams:

—     A-a-a-āl Ļoti priecājos jūs redzēt, Ko labu pastāstīsiet?

Olgai Ivanovnai acīs sanesās asaras. Viņu pārņēma kauns, rūgtums, un viņa pat par miljonu nebūtu ar mieru runāt, svešai sievietei, sāncensei, melei, klātesot, kad tā tagad stāvēja aiz gleznas un droši vien ļaunā priekā ņirdza.

—      Es jums atnesu studiju… — viņa teica bikli, smalkā balstiņā, un viņai ietrīcējās lūpas, — nafure moite.

—     A-a-ā … studiju?

Mākslinieks paņēma rokās studiju un, to aplūkodams, it kā neviļus gāja uz otru istabu.

Olga Ivanovna padevīgi sekoja viņam.

—      Nciliuc moite… tas jau iet par pirmo zort', — viņš murmināja, meklējot atskaņu, — klusā daba… diezgan laba…

Darbnīcā bija dzirdami steidzīgi soļi un tērpa čaukstoņa. Tātad viņa gāja prom. Olgai Ivanovnai gribējās skaļi iekliegties, iesist ar kaut ko smagu gleznotājam pa galvu un aiziet, bet viņa aiz asarām nekā neredzēja, bija sava kauna nomākta un jutās nevis vairs kā Olga Ivanovna, kā māksliniece, bet tikai kā sīka knislīte.

—     Esmu noguris… — mākslinieks smagi noteica, raudzīdamies studijā un pakratīdams galvu, lai pārvarētu snaudu. — Tas, protams, ir jauki, taču šodien studija, pagājušajā gadā studija un arī pēc mēneša būs studija… Kā jums neapnīk? Es jūsu vietā atmestu glezniecību un nopietni nodarbotos ar mūziku vai ko citu. Jūs taču esat nevis gleznotāja, bet mūziķe. Bet kaut jūs zinātu, cik esmu noguris! Es tūlīt pateikšu, lai pasniedz tēju … Jā?

Viņš izgāja no istabas, un Olga Ivanovna dzirdēja, ka viņš kaut ko pavēlēja savam sulainim. Lai nebūtu jāatvadās, jāizskaidrojas un, galvenais, jāsāk raudāt, viņa steigšus, kamēr Rjabovskis vēl nebija atgriezies, izskrēja priekšnamā, apvilka galošas un izgāja uz ielas. Tur viņa atviegloti uzelpoja un jutās uz visiem laikiem atbrīvota kā no Rjabovska, tā no glezniecības un smagā kauna, kas viņu tā nomāca darbnīcā. Viss ir galā!

Viņa brauca pie šuvējas, tad pie Barnaja, kas tikai vakar bija pārbraucis, no Barnaja uz nošu veikalu un visu laiku domāja par to, kā aizrakstīs Rjabovskim saltu, skarbu, pašcieņas pilnu vēstuli un kā pavasarī vai vasara kopā ar Dimovu brauks uz Krimu, tur galīgi atbrīvosies no pagātnēs un sāks jaunu dzīvi.

Atgriezusies mājās vēlu vakarā, viņa nepārģērbusies apsēdās viesistabā rakstīt vēstuli, Rjabovskis bija pateicis, ka viņa neesot gleznotāja, un viņa par spīti tagad uzrakstīs, ka viņš ik gadu glezno tikai vienu un to pašu un ik dienas runā vienu un to pašu, ka viņš ir sastindzis un ka no viņa neiznāks nekas vairāk kā vien tas, kas viņš jau ir, Viņai gribējās uzrakstīt arī to, ka viņš daudz pateicības parādā viņas labajai ietekmei un, ja viņš rīkojas nelāgi, tad tikai tāpēc, ka viņas ietekmi traucē dažādas divdomīgas personas, piemēram, tā, kas šodien slēpās aiz gleznas.

—      Mīlulīt! — no kabineta sauca Dimovs, neatdarīdams durvis. — Mīlulīt!

—     Kas ir?

—     Mīlulīt, nenāc pie manis iekšā, bet pienāc tikai pie durvīm. Zini ko… Aizvakar esmu slimnīcā inficējies ar difteriju, un tagad… man nav labi. Aizsūti drīzāk pēc Korostejeva.

Olga Ivanovna arvien sauca vīru, tāpat kā visus pazīstamos vīriešus, nevis vārdā, bet uzvārdā; viņai nepatika vīra vārds — Osips, jo atgādināja Gogoļa Osipu un ka- lambūru: «Ocnn oxpnn, a Apxnn ocnn.»1 Taču tagad viņa iesaucās:

—      Osip, tas nevar būt!

—     Aizsūti! Man nav labi… — aiz durvīm sacīja Dimovs, un bija dzirdams, kā viņš piegāja pie dīvāna un atgulās. — Aizsūti! — dobji noskanēja viņa balss.

«Kā tad tā?» Olga Ivanovna domāja, sastingstot šausmās. «Tas taču ir bīstami!»

Bez kādas vajadzības viņa paņēma sveci un iegāja guļamistabā un te, apsvērdama, ko darīt, netīšām pavērās uz sevi spogulī. Ar bālo, izbiedēto seju, jakā ar garām piedurknēm, ar dzeltenajiem volāniem uz krūtīm un neparastā virzienā svītrotiem svārkiem viņa sev likās drausmīga un riebīga. Viņai pēkšņi kļuva sāpīgi žēl Dimova, viņa bezgalīgās mīlas, viņa jaunās dzīvības un pat šās viņa vientulīgās gultas, kurā viņš sen vairs negulēja, un prātā atausa viņa parastais lēnīgais, padevīgais smaids. Viņa sāka rūgti raudāt un uzrakstīja Korosteļevam vēstuli, ļoti lūgdama ierasties. Pulkstenis bija divi naktī.

' «Osips piesmaka, un Aihips aizsmaka.» Osips — personāžs Gogoļa komēdijā «Revidents».

Kad pirms astoņiem rītā Olga Ivanovna iznāca no guļamistabas ar bezmiega nogurdinātu, smagu galvu, izspūrusi, neglīta un ar vainas apziņu sejā, viņai garām uz priekšnamu aizgāja kāds kungs ar melnu bārdu, kā redzams, ārsts. Gaiss oda pēc zālēm. Pie kabineta durvīm stāvēja Korostejevs un ar labo roku grieza kreiso ūsu.

—       Pie viņa, atvainojiet, es jūs nelaidīšu, — viņš di Omi sacīja Olgai Ivanovnai. — Var pielipt. Un īstenībā nav nekādas nozīmes. Viņš tik un tā murgo.

—       Vai viņam ir īsta dilterija? — Olga Ivanovna nočukstēja.

—      Tie, kas paši līšu prātu skrien postā, patiesībā būtu jānodod tiesai, — nomurmināja Korostejevs, neatbildot uz Olgas Ivanovnas jautājumu. — Vai zināt, kā viņš inficējies? Otrdien ar caurulīti sūcis puisēnam ārā difterijas plēvītes. Un kālab? Muļķīgi… Tāpat, aiz stulbuma …

—      Vai tas bīstami? Ļoti? — Olga Ivanovna vaicāja.

—      Jā, esot smagā formā. Īstenībā būtu jāsūta pakaļ Srekam.

Atnāca mazs sarkanmatis ar garu degunu un ebreja akcentu, tad garš. sakumpis, pinkains vīrs, kas atgādināja protodiakonu; pēc tam jauns, loti tukls, ar sarkanu seju un brillēm. Tie bija ārsti, kas nāca dežurēt pie sava biedra. Savu laiku nodežurējis, Korostejevs negāja mājās, bet palika un kā ēna klīda pa visām istabām. Istabene pasniedza dežurējošajiem ārstiem tēju un bieži skrēja uz aptieku, tāpēc nebija neviena, kas varētu uzkopt istabas. Bija klusi un drūmi.

Olga Ivanovna sēdēja savā guļamistabā un domāja — dievs viņu soda par to, ka pievīlusi vīru. Nerunīgs, pazemīgs, nesaprotams cilvēks, bezpersonisks savā lēnprātībā, ar vāju raksturu, aiz pārliecīgas labsirdības nevarīgs— visā klusībā cieta savā istabā uz dīvāna un nesūdzējās. Bet, ja viņš sūdzētos, kaut vai murgos, dežurējošie ārsti zinātu, ka vainīga ne tikai difterija. Ja viņi pajautātu Korosteļevam: viņš zina visu un ne velti uzlūko sava drauga sievu tādām acīm, it kā tieši viņa būtu pati galvenā, īstā ļaundare un difterija tikai viņas sabiedrotā. Olga Ivanovna neatcerējās vairs ne mēnesnīcas vakaru uz Volgas, ne atzīšanos mīlā, ne poētisko dzīvi zemnieku istabā, bet atcerējās tikai, kā viņa aiz tukšas iegribas, untuma it visa no galvas līdz kājām notriepusies ar kaut ko netīru, lipīgu, ko nekad vairs nespēs nomazgāt …

«Ai, cik briesmīgi esmu melojusi!» viņa domāja, atceroties trauksmaino mīlu, kāda viņai bijusi ar Rjabovski. «Lai tas viss nolādēts! .. .»

Pulksten četros viņa pusdienoja kopā ar Korosteļevu. Viņš neēda nekā, tikai dzēra sarkanvīnu un rauca pieri. Arī viņa nekā neēda. Brīžiem viņa domās lūdza dievu un deva solījumu — ja Dimovs atveseļosies, viņa atkal iemīlēs viru un būs uzticīga sieva. Brīžiem, uz mirkli aizmirsusies, viņa vērās Korosteļevā un domāja: «Vai tiešām nav garlaicīgi būt vienkāršam, ne ar ko neievērojamam, nepazīstamam cilvēkam un vēl ar tādu savītušu seju un sliktām manierēm?» Brīžiem viņai šķita, ka šai pašā mirklī dievs viņu nonāvēs par to, ka viņa, baidīdamās inficēties, vēl ne reizes nav bijusi kabinetā pie vīra. Taču vispār bija trula, drūma sajūta un pārliecība, ka dzīve jau sagandēta un ne ar ko nav labojama …

Pēc pusdienām iestājās krēsla. Kad Olga Ivanovna iegāja viesistabā, Korosteļevs gulēja uz kušetes, palicis zem galvas zelta pavedieniem izšūtu zīda spilvenu. «Khi- pua .. .» viņš krāca, «khi-pua.»

Ne tie ārsti, kas nāca dežurēt, ne tie, kas gāja projām, neievēroja šo nekārtību. Tas, ka svešs cilvēks gulēja viesistabā un krāca, ka pie sienām bija studijas un istabā dīvaina iekārta, ka namamāte bija izpūrusi un nevīžīgi ģērbusies, — tas viss nemodināja ne mazāko interesi. Viens no ārstiem neviļus par kaut ko iesmējās, un šie smiekli izskanēja kaut kā dīvaini un nedroši, kļuva pat. baigi.

Kad Olga Ivanovna otrreiz iegāja viesistabā, Korosteļevs vairs negulēja, bet sēdēja un pīpēja.

—     Viņam ir deguna dobuma difterija, — viņš pusbalsī teica. — Arī sirds vairs nestrādā labi. īstenībā stāvoklis ir ļauns.

—      Aizsūtiet pēc Sreka, — Olga Ivanovna sacīja.

—     Jau bija. Arī viņš pamanīja, ka difterija pārgājusi uz degunu. Ak, ko Sreks! īstenībā Sreks nekā. Viņš ir Sreks, es Korosteļevs — un vairāk nekā.

Laiks vilkās briesmīgi ilgi. Olga Ivanovna gulēja kopš rīta neuzpostā gultā un snauda. Viņai likās — visu dzi- vokli no grīdas līdz griestiem piestrēdz milzīgs dzelzs gabals un jāiznes tikai laukā dzelzs, lai visiem kļūtu jautri un viegli. Atģidusies viņa apjēdza, ka tā nav dzelzs, bet Dimova slimība.

«Nature morte, par pirmo zort'…» viņa domāja, atkal ieslīgdama nemaņā, «klusā daba … diezgan laba… Taču ko Sreks? Sreks, treks, steks … kreks. Un kur tad tagad mani draugi? Vai viņi zina, ka mums bēdas? Kungs glab … atpestī. Sreks, treks …»

Un atkal dzelzs… Laiks vilkās gausi, bet pulkstenis apakšstava sita bieži. Un atkal un atkal skanēja zvans; ieradās ārsti… Ienāca istabene ar tukšu glāzi uz paplātes un vaicāja;

—     Kundze, vai liksiet uzklāt gultu?

Un, atbildes nesaņēmusi, izgāja āra. Lejā nosita pulkstenis, sapnī rādījās lietus uz Volgas, un atkal kāds ienāca guļamistabā, liekas, svešs cilvēks. Olga Ivanovna uzlēca kājās un pazina, ka tas ir Korosteļevs.

—      Cik pulkstenis? — viņa jautāja.

—     Ap trim.

—     Nu, kā ir?

—     Kā nu ir! Atnācu pasacīt: tuvojas gals…

Viņš iešņukstējās, atsēdās uz gultas viņai līdzās un ar piedurkni slaucīja asaras. Viņa sākumā nesaprata, taču viņai pārgāja auksts pār kauliem, un viņa sāka lēnām mest krustus.

—      Tuvojas gals … — viņš smalkā balsliņā atkārtoja un atkal iešņukstējās. — Mirst tāpēc, ka ziedoja sevi… Kāds zaudējums zinātnei! — viņš rūgti noteica. — Viņš, ja visus mūs salīdzina ar viņu, bija dižens, izcils cilvēks! Kādas spējas! Mēs visi lolojām tādas cerības! — Korosteļevs, rokas lauzīdams, turpināja. — Ak kungs dievs, viņš būtu tāds zinātnieks, kāds tagad ar uguni nav atrodams. Oska Dimov, Oska Dirncv, ko tu esi izdarījis! Ai-ai, mans dievs!

Korosteļevs izmisumā aizsedza abām rokām seju un nogrozīja galvu.

—      Un kāds morālais spēks! — viņš turpināja, aizvien vairāk un vairāk uz kādu skaizdamies. — Laba, skaidra, mīlestības pilna sirds — ne cilvēks, bet kristāls! Kalpoja zinātnei un nomira zinātnes labad. Un strādāja kā zirgs, dienu un nakti, neviens viņu nesaudzēja, un jaunajam zinātniekam, topošajam profesoram, bija jāmeklē ārsta prakse un naktīs jānodarbojas ar tulkojumiem, lai samaksātu, lūk, 'par šīm . . . nelietīgajām lupatām!

Korosteļevs naidīgi uzlūkoja Olgu Ivanovnu, satvēra abām rokām palagu un nikni parāva, it kā tas būtu vainīgs.

—     Pats sevi nesaudzēja, un neviens viņu nesaudzēja. Ak, ko tur patiesībā runāt!

—     Jā, izcils cilvēks! — kāds Viesistabā basā sacīja.

Olga Ivanovna atcerējās visu savu dzīvi ar viņu, no

sākuma līdz galam, ar visiem sīkumiem, un pēkšņi saprata, ka viņš tik tiešām bija neparasts, izcils un salīdzinājumā ar tiem, ko viņa pazina, dižens cilvēks. Un, atcerējusies, kā pret Dimovu izturējies viņas nelaiķa tēvs un visi kolēģi ārsti, viņa saprata, ka visi viņā saskatījuši nākamo slavenību. Sienas, griesti, lampa un paklājs uz grīdas sāka viņai zobgalīgi mirkšķināt, it kā vēlētos sacīt: «Nogulēji, nogulēji!» Viņa raudādama izmetās no guļamistabas, aizšāvās viesistabā garām kādam nepazīstamam cilvēkam un ieskrēja kabinetā pie vīra. Viņš gulēja nekustēdamies uz turku dīvāna, līdz vidum apsegts ar segu. Viņa seja bija briesmīgi sakritusi, novājējusi, pelēk- dzeltena, kāda nekad nemēdz būt dzīviem cilvēkiem, un tikai pēc pieres, pēc melnajām uzacīm un pazīstama smaida varēja atskārst, ka tas ir Dimovs. Olga Ivanovna ātri aptaustīja viņa krūtis, pieri un rokas. Krūtis vēl bija siltas, taču piere un rokas jau nepatīkami aukstas. Un pusatvērtās acis raudzījās nevis uz Olgu Ivanovnu, bet uz segu.

—      Dimov! — viņa skaļi sauca. — Dimov!

Viņa gribēja paskaidrot, ka tā bijusi kļūda, ka vēl viss nav zaudēts, ka dzīve vēl var būt ļoti skaista un laimīga, ka Dimovs ir izcils, neikdienišķs, dižens cilvēks un ka viņa visu mūžu dievinās savu vīru, pielūgs un izjutīs svētu bi jību …

—     Dimov! — viņa sauca, purinādama vīru aiz pleca un neticēdama, ka viņš nekad vairs nepamodīsies. — Dimov, nu, Dimov!

Bet viesistabā Korosteļevs teica istabenei:

—     Kas tur ko prasīt? Aizejiet uz baznīcas sarga mājiņu un pajautājiet, kur dzīvo nabadzes. Viņas apmazgās mirušo un apkops — izdarīs visu, kas vajadzīgs,

SESTĀ PALĀTA

Slimnīcas pagalmā atrodas neliels namiņš, ap kuru sakuplojis īsts dadžu, nātru un savvaļas kaņepju mežs. Namiņa jumts ir aprūsējis, skurstenis līdz pusei nobrucis, lievenīša kāpnes satrunējušas un ar zāli apaugušas, no apmetuma vairs miņa vien palikusi. Priekšējā fasāde ir vērsta uz slimnīcas pusi, pakaļējā — uz klajumu, no kura nameli šķir pelēkā, naglām piedzītā slimnīcas sēta. Sīs naglas, kam asie gali rēgojas gaisā, sēta un pats namiņš — viss izskatās tāds savādi drūms un pamests, kā pie mums mēdz izskatīties vienīgi slimnīcu un cietumu ēkas.

Ja jums nav bail sadzeldināties ar nātrēm, tad noiesim pa šauro taciņu, kas ved uz sētas nameli, un palūkosimies, kas notiek iekšā. Atvēruši pirmās durvis, nokļūsim priekšnamā. Šeit gar sienām un ap krāsni gubu gubām ir sakrautas visādas slimnīcas grabažas. Matrači, veci, no- skranduši uzsvārči, bikses, zili svītroti krekli, nekur nederīgi, izvalkāti apavi — visi šie kankari, saņurcīti, sajaukti, kaudzē sagāzti, trūd un izplata kodīgu smaku.

Uz grabažām mūždien ar pīpi zobos guļ sargs Nikita — vecs, izdienējis zaldāts ar izbalējušām uzšuvēm. Nikš- tam ir barga, izkāmējusi seja, nokarenas uzacis, tāpēc sejas izteiksme atgādina stepes aitu suni, un sarkans deguns; viņš ir pamaza auguma, izskatās sausnējs un stiegrains, bet viņa stāja ir iespaidīga un dūres pamatīgas. Viņš ir no tiem vientiesīgajiem, krietnajiem, centīgajiem un trulajiem ļautiņiem, kas pasaulē vairāk par visu ciena kārtību un tāpēc ir pārliecināti, ka sitos vajag sist. Viņš sit pa seju, pa krūtīm, pa muguru, visur, kur vien pagadās, un nešaubās, ka citādi še kārtības nebūtu.

No priekšnama jūs ieejat lielā, plašā istabā, kas aizņem visu namiņu, atstājot vietu tikai priekšnamam. Istabas sienas ir notrieptas ar pelēcīgi zilu krāsu, griesti nokvēpuši kā dūmistabā — tātad ziemu krāsnis te dūmo un telpā ir dvinga. Logus izķēmo iekšpusē pierīkotās dzelzs restes. Grīda ir pelēka un skabargaina. Smird pēc kvē- pošām daktīm, skābiem kāpostiem, blaktīm un amonjaka, un, šo smaku sajūtot, jums pirmajā mirklī šķiet, ka esat ienācis zvērnīcā. »

Istabā stāv pie grīdas pieskrūvētas gaitas. Tajās sēž un guļ zilos slimnīcas uzsvārčos ģērbušies cilvēki ar micēm galvā-kā vecos laikos. Tie ir vājprātīgie.

Viņu te ir pavisam pieci. Tikai viens ir dižciltīgas kārtas, visi pārējie — sīkpilsoņi. No durvīm pirmais — garš, kalsnējs sīkpilsonis ar rudām, spīdīgām ūsām un saraudātām acīm — sēž, galvu rokās atbalstījis, un stingi raugās vienā punktā. Galvu šūpodams, nopūzdamies un rūgti smaidīdams, viņš skumst caurām dienām un naktīm, reti piedalās sarunās un uz jautājumiem parasti neatbild. Viņš ēd un dzer automātiski — tad, kad dod. Mokošais, dobjais klepus, kalsenums un piesārtušie vaigi šķiet liecinām par to, ka cilvēks saslimis ar diloni.

Nākamais ir sīks, ņiprs, visai kustīgs večuks ar smailu bārdeli un melniem, sprogainiem matiem kā nēģerim. Dienu viņš staigā pa palātu no viena loga pie otra vai arī sēž savā gultā, kājas sakrustojis pa turku modei, un nemitīgi svilpo kā sarkankrūtītis, klusītēm dungo un ķiķina. Večuka bērnišķi līksmais prāts un možā daba izpaužas arī naktī: tad viņš ceļas augšā, lai pielūgtu dievu, proti, padauzītu ar dūrēm sev pa krūtīm un ar pirkstu paskrubinātu durvis. Šis slimnieks ir žīds Mozelis — muļķītis, kas sajucis prātā pirms gadiem divdesmit, kad nodegusi viņa cepuru darbnīca.

No visiem sestās palātas iemītniekiem tikai Mozelim vienam ir atjauts iziet no sētas namiņa un pat no slimnīcas pagalma ārā uz ielas. Šādu privilēģiju Mozelis bauda izsenis — laikam jau tāpēc, ka ir vecs slimnīcas iemītnieks un rāms, nekaitīgs muļķītis, pilsētas āksts, ko visi sen pieraduši redzēt uz ielas, puiku un suņu ielenktu. Slimnīcas paltrakā ģērbies, jocīgu mici galvā, kurpēs, bet reizēm basām kājām un pat bez biksēm — viņš klaiņā pa ielām, apstādamies pie vārtiem un bodītēm, un diedelē kapeiciņu. Te viņam iedod kvasu, tur — maizi, vēl citur — kapeiciņu, un tā viņš parasti sētas mājelē pārnāk paēdis un bagāts. Visu, ko Mozelis pārnes līdzi, Ņi- kita pievāc sev. To darīdams, zaldāts rīkojas rupji, ar dusmām izgriezdams uz āru Mozeja kabatas un piesaukdams dievu par liecinieku, ka nekad vairs nelaidīšot žīdu uz pilsētu un ka pasaulē neesot nekā Jaunāka par nekārtību.

Mozelim patīk pakalpot. Viņš pasniedz biedriem ūdeni, apsedz, kad tie guj, solās no pilsētas atnest katram pa kapeiciņai un pašūt pa jaunai cepurei; viņš ari ēdina ar karoti savu paralizēta kaimiņu, kas guļ pa kreisi no viņa. Tā Mozelis rīkojas nevis aiz līdzcietības, nevis aiz kādiem humānas dabas apsvērumiem, bet gan atdarinādams savu labās puses kaimiņu Gromovu un neviļus tam pakļauda- mies.

Ivans Dmitričs Gromovs, gadus trīsdesmit trīs vecs vīrietis no dižciltīgajiem, bijušais tiesas pristavs un guberņas sekretārs, slimo ar vajāšanas māniju. Gromovs vai nu gul gultā, saritinājies kamolā, vai arī staigā pa istabu uz priekšu atpakaļ — itin kā izkustēšanās labad, sēdēt viņš sēž visai reti. Viņš ir pastāvīgi uzbudināts, saviļņots un sasprindzis, it kā dzīvotu kādās neskaidrās, neapjaustās gaidās. Kā tik priekšnamā kaut kas iečabas, kā tik sēta atskan kāds kliedziens, tā viņš jau uzslej galvu un sāk ausīties: vai tur nenāk viņam pakal? Vai tur viņu nemeklē? Viņa seja šajā brīdī pauž ārkārtīgu nemieru un riebumu.

Man patīk Ivana Dmitriča platā, allaž bālā un nelaimīgā seja ar lieliem vaigu kauliem; tikpat kā spogulī tajā atēnojas cīniņu un nerimtīgo baiļu izmocītā dvēsele. Viņa grimases ir dīvainas un sāpīgas, bet smalkie vaibsti, ko sejā ievilkušas dzijas un patiesas ciešanas, pauž saprātu un inteliģenci, un acis staro silti un veselīgi. Man patīk arī Ivans Dmitričs pats — pieklājīgs, pakalpīgs un neparasti smalkjūtīgs pret visiem, vienīgi pret Ņikitu ne. Ja kādam nokrīt zemē podziņa var karote, viņš aši pielec no gultas un to paceļ. Ik rītu viņš sveicina biedrus ar labu ritu, likdamies gulēt, novēl tiem labunakti.

Ka Ivans Dmitričs ir ārprātīgs, par to liecina ne vien viņa nemitīgais sasprindzinājums un vaibstīšanās, bet arī šāds apstāklis. Reizēm viņš vakaros savīstās savā paltrakā un, pie visām miesām trīcēdams, zobiem klabot, ņemas knaši soļot, gan šurpu turpu pa istabu, gan starn gultām. Liekas, it kā viņu kratītu stiprs drudzis. Vērojot, kā viņš piepeši apstājas un paveras uz biedriem, ir skaidrs, ka viņam gribas sacīt kaut ko visai svarīgu, bet tad, laikam gan apsvēris, ka biedri sakāmo neuzklausīs vai nesapratīs, viņš nepacietīgi papurina galvu un sāk atkal soļot. Taču drīz vien vēlēšanās runāt uzveic visus apsvērumus, Ivans Dmitričs ļauj sev vaļu un runā kvēli un kaislīgi. Viņa runāšana ir juceklīga un drudžaina kā murgi, trauksmaina un bieži vien nesaprotama, toties tajā — gan vārdos, gan balsī — skan kaut kas gaužām cildens. Kad Ivans Dmitričs runā, jūs iepazīstat viņā ārprātīgo un cilvēku. Grūti ir uz papīra attēlot šo neprātīgo runu. Viņš runā par cilvēku nelietību, par varmācību, kas min kājām taisnību, par brīnumskaisto dzīvi, kāda ar laiku būs zemes virsū, par loga restēm, kas viņam ik bridi atgādinot varmāku trulumu un nežēlību. Iznāk juceklīgs, nesakarīgs, no vecām, bet vēl līdz galam nēizdziēciātām dziesmām savirknēts popurijs.

II

Pirms kādiem divpadsmit, piecpadsmit gadiem pilsētas galvenajā ielā pats savā namā dzīvoja ierēdnis Gromovs, solīds un turīgs cilvēks. Viņam bija divi dēli: Sergejs un Ivans. Sergejs, būdams jau ceturtā kursa students, saslima ar ātro diloni un nomira, un ar šo nāvi likās iesākamies vesela virkne nelaimju, kas piepeši nāca pār Gromovu ģimeni. Nedēju pēc Sergeja bērēm sirmais tēvs tika nodots tiesai par dokumentu viltošanu un izšķērdēšanu un cietuma slimnīcā drīz nomira ar tīfu. Māja un visa kustamā manta nāca zem āmura, un Ivans Dmitričs ar māti palika bez kādiem līdzekļiem.

Senāk, kad tēvs vēl bija dzīvs, Ivans Dmitričs, uzturēdamies Pēterburgā, kur mācījās universitātē, saņēma sešdesmit septiņdesmit rubļus mēnesī un ne zināt nezināja, kas ir trūkums, bet nu dzīvi vajadzēja krasi pārgrozīt. No rīta līdz vēlai naktij viņš skraidīja, pasniegdams stundas un saņemdams par to grašus, nopūlējās ar pārrakstīšanu un tomēr cieta badu, jo visu nopelnīto sūtīja mātes iztikai. Ivans Dmitričs neizturēja tādu dzīvi; viņš zaudēja dūšu, sanīka un, universitāti pametis, aizbrauca uz māju. Šeit — pilsētiņā viņš ar protekciju dabūja skolotāja vietu apriņķa skolā, bet neprata sadzīvot ar biedriem, nepatika skolniekiem un drīz vien skolu atstāja. Nomira māte. Kādu pusgadu viņš dzīvoja bez darba, pārlikdams tikai no maizes un ūdens, pēc tam sāka strādāt par tiesas pristavu. Šajā amatā viņš sabija tik ilgi, līdz tika atlaists slimības dēļ.

Nekad — pat studenta gados, jauns būdams, — Ivans Dmitričs nebija izskatījies Vesels. Vienmēr viņš bija bijis bāls, izdilis, vienmēr ātri apaukstējies, maz ēdis, slikti gulējis. No vienas pašas vīna glāzes viņam reiba galva un uznāca histērija. Allaž viņš bija tiecies pēc cilvēkiem, taču jūtelīgās dabas un neuzticēšanās dēj ne ar vienu nebija satuvinājies, nedz draugus iemantojis. Par pilsētiņas iedzīvotājiem viņš aizvien runāja nicīgi, sacīdams, ka šo cilvēku stulbā tumsonība un snaudulīgā, kustoniskā dzīve viņam liekoties nejauka un derdzīga. Viņš runāja augstā balsī, skaji un dedzīgi, turklāt arvien ar sašutumu un nosodījumu vai arī sajūsmu un izbrīnu, un vienmēr runāja no sirds. Lai cilvēks sāk ar viņu valodu par ko sākdams, viņš tikai par savu: pilsētā dzīve ir smacīga un garlaicīga, sabiedrībai nav augstāku interešu, tā vada pelēku un bezjēdzīgu dzīvi, pārmaiņas pēc nododamās varasdarbiem, prastai izvirtībai un liekulībai; nelieši ir paēduši un apģērbušies, bet godavīri pārtiek no druskām; ir vajadzīgas skolas, vietējā avīze, kas rakstītu godīgi, vajadzīgs teātris, publiskas lekcijas, inteliģencei jāsaliedē spēki; sabiedrībai jāapjēdz, kāda tā ir, un jāizbīstas par .sevi. Spriezdams par cilvēkiem, Ivans Dmitričs lietoja tikai divas krāsas — balto un melno, triepdams tās jo biezi un neatzīdams nekādas nianses; cilvēci viņš dalīja godīgos ļaudīs un neliešos; vidusmēra viņam nebija. Par sievietēm un mīlestību viņš vienmēr runāja kvēli un jūsmīgi, bet iemīlējies nebija ne reizi.

Par spīti asajiem spriedumiem un nervozajai dabai, Ivanu Dmitriču pilsētā mīlēja un aiz muguras mīlīgi sauca par Vaņu. Viņa iedzimtā smalkjūtība, pakalpība, godaprāts, tikumiskā skaidrība un viņa apvalkātie svārķeji, slimīgais izskats un ģimeni piemeklējusī nelaime modināja labas, siltas un sērīgas jūtas; turklāt viņš bija krietni izglītots, daudz lasījis, pēc pilsētnieku domām, zināja itin visu un pilsētā bija tāda kā dzīva enciklopēdiskā vārdnīca.

Viņš lasīja Joti daudz. Allaž bija redzams sēžam klubā, nervozi plūkājam bārdiņu un šķirstām žurnālus un grāmatas; un pēc sejas bija nomanāms, ka viņš nevis lasa, bet gan aprij, tik tikko spēdams sagremot. Jādomā, ka lasīšana bija viens no viņa slimīgajiem ieradumiem, jo viņš vienādā alkatībā klupa virsū visam, kas vien gadījās pa rokai, pat pērnām avīzēm un kalendāriem. Mājās viņš vienmēr lasīja, guļus atlaidies.

Kādā rudens rītā Ivans Dmitričs, mēteļa apkakli uzsitis un pa dubļiem šļakādams, pa šķērsieliņām un māju sētspusēm laipoja pie kāda sīkpilsoņa, lai pēc izpildraksta piedzītu no tā naudu. Kā allaž rītapusē, prāts viņam bija drūms. Kādā šķērsielā pretim gadījās divi ķēdēs iekalti arestanti, ko pavadīja četri šautenēm bruņoti kon- vojnieki. Senāk Ivans Dmitričs visai bieži bija saticis arestantus, un ik reizi tie viņā bija modinājuši līdzjūtību un neveiklības sajūtu, taču šoreiz, sastapšanās viņu ietekmēja dīvaini un neparasti. Diezin kāpēc viņam uzreiz šķita, ka arī viņu var iekalt važās un — tāpat kā šos — pa dubļiem dzīt uz cietumu. Iegriezies pie sīkpilsoņa, viņš devās atpakaļ uz mājām un pie pasta satika pazīstamu policijas uzraugu, kas sasveicinājās ar viņu un pagāja pa ielu kādus soļus līdzi, — un tas viņam diezin kāpēc rādījās aizdomīgi. Mājās viņam cauru dienu neizgāja no prāta arestanti un šautenēm bruņotie zaldāti un neizprotams sirds nemiers neļāva lasīt un koncentrēties. Vakarā viņš neiededza istabā gaismu, naktī negulēja un nemitīgi domāja par to, ka viņu var arestēt, iekalt važās un ieslodzīt cietumā. Viņš neapzinājās nekādu vainu un varēja likt galvu ķīlā, ka arī nākamībā nekad nenogalinās, nepielaidīs uguni un neapzagsies; bet vai tad ir grūti izdarīt noziegumu neviļus, negribot, vai nav iespējama apmelošana, vai galu galā nav iespējama tiesas kļūda? Velti vis tautas gudrība nemāca, ka vējam nevar pretī atpūst. Un tagadējā tiesvedībā tiesas kļūda ir visai iespējama, tas nav nekas neparasts. Cilvēki, kas saskaras ar citu ciešanām tādēļ, ka tas ir viņu amats un darbs, piemēram, tiesneši, policisti, ārsti, ar laiku pierod un nocietinās tā, ka pat gribēdami nespēj pret. saviem klientiem izturēties citādi kā vien formāli; šajā ziņā tie nepavisam neatšķiras no zemnieka, kurš sētmalē kauj avenus un teļus, nelikdamies ne zinis par asinīm. Kad pret personību izturas formāli, bezjūtīgi, tad tiesnesim, lai tas nevainīgam cilvēkam atņemtu visas viņa kārtas tiesības un piespriestu katorgu, ir vajadzīgs tikai viens: laiks. Tikai laiks, lai ievērotu šādas tādas formalitātes, par kurām tiesnesim maksā algu, un pēc tam viss ir galā. Ej nu pēc tam meklē taisnību un aizstāvību šai mazajā, netīrajā pilsētelē divsimt verstu attālumā no dzelzceļa! Un vai gan nav smieklīgi domāt par taisnīgumu, ja sabiedrība jebkuru varmācību uzskata par saprātīgu un mērķtiecīgu nepieciešamību un jebkura žēlsirdīga rīcība, piemēram, attaisnojošs spriedums, izraisa neapmierinātu, atriebīgu jutu izvirdumu?

No rīta Ivans Dmitričs uzcēlās, šausmu pārņemts, saltiem sviedriem norasojušu pieri, jau cieši ticēdams, ka jebkuru brīdi viņu var arestēt. Ja jau vakarējās grūtās domas tik ilgi neatkāpjas, tā viņš prātoja, — tad tajās ir sava tiesa taisnibas. Ir pilnīgi skaidrs, ka tās nav ienākušas prātā bez kāda iemesla.

Gar logiem lēnītēm nogāja kārtībnieks: ar savu ziņu. Paraug, pie mājas apstājušies divi cilvēki un stāv klusēdami. Kāpēc viņi klusē?

Nu Ivanam Dmitričam sākās mokpilnas dienas un naktis. Kas vien nogāja gar logiem vai ienāca sētā — visi viņam šķita okšķeri un slepenpolicisti. Dienasvidū apriņķa policijas priekšnieks parasti aizbrauca divjūgā pa ielu; no savas ārpilsētas muižiņas viņš devās uz policijas pārvaldi, taču Ivanam Dmitričam katru reizi likās, ka policijas priekšnieks brauc pārlieku ātri un ka viņa sejā ir tāda dīvaina izteiksme: acīmredzot tas steidzas paziņot, ka pilsētā uzradies visai bistams noziedznieks. Ivans Dmitričs nodrebēja ikreiz, kad atskanēja zvans vai klaudzināšana pie vārtiem, sirds gurtin gura, kad viņš redzēja pie saimnieces ienākušu svešu cilvēku; satikdams policistus un žandarmus, viņš smaidīja un svilpoja, lai rādītos vienaldzīgs. Gaidīdams arestu, viņš negulēja caurām naktīm, taču skali krāca un šņākuļoja kā miegā, lai saimniecei liktos, ka viņš gul; ja cilvēks negul, tad taču tas nozīmē, ka viņu grauž netīra sirdsapziņa, — kas tas par lielisku pierādījumu! Fakti un skaidra loģika centās viņu pārliecināt, ka visas šīs bailes ir blēņas vien, ka tā ir psihopātija, ka arests un cietums, ja uz to raugās no plašāka viedokļa, īstenībā nav nekas briesmīgs, ja vien sirdsapziņa ir mierīga; tomēr, jo gudrāk un loģiskāk viņš spriedelēja, jo niknāk viņu mocīja sirds nemiers. Notika apmēram tāpat kā ar kādu vientuļnieku, kas gribēja sev nolīst vietiņu pirmatnējā mežā: jo citīgāk tas cilāja cirvi, jo biezāks un varenāks saauga mežs. Redzēdams, ka viss ir veltīgi, Ivans Dmitričs galu galā pavisam atmeta pārdomas un pilnīgi padevās izmisumam un bailēm.

Viņš sāka meklēt vientulību un vairījās no cilvēkiem. Dienests viņam arī senāk bija nepatīkams, tagad tas kļuva nepanesams. Viņš baidījās, ka tik viņu kaut kā neiegāž, ka nemanot neiegrūž kabatā kukuli un pēc tam neuzrāda par vainīgu, ka pats kroņa dokumentos neviļus neielaiž k|ūdu, kas šķitīs viltojums, vai arī nepazaudē svešu naudu. Dīvaini, ka nekad agrāk Ivana Dmitriča prāts nebija darbojies tik sprindzīgi un izmanīgi kā tagad, kad viņš ik dienas izgudroja tūkstošiem daždažādu ieganstu, lai nopietni bažītos par savu brīvību un godu. Toties interese par apkārtējo pasauli, arī par grāmatām krietni vien atslāba un stipri zuda atmiņa.

Pavasarī, kad sniegs bija nokusis, gravā pie kapsētas lika atrasti divi pussatrūdējuši līķi — vecenes un zēna, un pazīmes liecināja par varmācīgu nāvi. Pilsētā tik vien bija runu kā par šiem līķiem un nezināmajiem slepkavām. Ivans Dmitričs staigāja pa ielām smaidīdams, lai neviens neiedomātos, ka viņš abus nogalinājis, un, paziņas sastapis, bālēja, sarka un ņēmās apgalvot, ka neesot nelietīgāka nozieguma par vāju un nevarīgu radījumu nogalināšanu. Taču šī melošana viņu drīz vien nogurdināja, un, laiciņu pagudrojis, viņš nosprieda, ka šajos apstākļos pats labākais būtu noslēpties saimnieces pagrabā. Viņš nosēdēja pagrabā dienu, tad nakti un vēl vienu dienu, neganti nosala un, sagaidījis tumsu, slapstīgi kā zaglis ielīda savā istabā. Līdz gaismai viņš nekustīgi nostāvēja istabas vidū ausīdamies. Pašā rīta agrumā pirms saules pie saimnieces ieradās mūrnieki. Ivans Dmitričs labi zināja, ka tie atnākuši pārmūrēt virtuvē krāsni, tomēr bailes viņam iegalvoja, ka tie esot par mūrniekiem pārģērbušies policisti. Viņš klusītēm izgāja no istabas un, šausmu sagrābts, bez cepures, bez svārkiem metās skriet pa ielu. Riedami pakaļ dzinās suņi, kaut kur aiz muguras kliedza kāds vīrietis, ausīs svilpa vējš, un Ivanam Dmitričam rādījās, ka aiz muguras saradusies visa pasaules varmācība un viņu vajā.

Viņu_ saķēra, aizveda mājās un saimnieci aizsūtīja pēc ārsta. Ārsts Andrejs Jefimičs, par kuru būs runa turpmāk, parakstīja aukstus apliekamos ap galvu un lauruķiršu pilienus, skumīgi pašūpoja galvu un aizgāja, pateicis saimniecei, ka vairāk nenākšot, jo nevajagot cilvēkus traucēt, kad tie taisās zaudēt prātu. Tā kā Ivanam Dmitričam nebija no kā pārtikt un ārstēties mājās, tad drīz viņu nogādāja slimnīcā un ievietoja venerisko slimnieku palātā. Viņš naktīs negulēja, niķojās un nedeva miera slimniekiem — un pēc Andreja Jelimiča rīkojuma drīz vien tika pārcelts uz sesto palātu.

Pēc gada Ivans Dmitričs pilsētā jau bija galīgi aizmirsts un puikas bija izvazājuši viņa grāmatas, ko saimniece bija sakrāvusi palievenī novietotās ragavās.

IV

Ivana Dmitriča kaimiņš pa kreisi, kā jau sacīju, ir žīds Mozelis, bet pa labi — aptaukojies, gandrīz apaļš tēvainis ar trulu, pilnīgi nesaprātīgu seju. Tas ir nekustīgs, rijīgs un netīrīgs kustonis, kas sen jau zaudējis spēju domāt un just. No viņa pastāvīgi nāk siva smirdoņa, kas aizrauj elpu.

Ņikita, kas piekopj viņa netīrumus, dauza viņu baismīgi, cik tik jaudas, dūres nežēlodams; un šajā gadījumā baismīgi nav tas, ka viņu dauza — pie tā var pierast —, bet gan tas, ka šis notrulušais kustonis uz sitieniem nereaģē ne ar skaņu, ne kustību, ne acu izteiksmi, tikai viegli zvalstās kā smaga muca.

Piektais un pēdējais sestās palātas iemītnieks ir sīkpilsonis, kas senāk strādājis pastā par šķirotāju, — mazs, kalsnējs gaišmatis ar labsirdīgu, bet drusku šķelmīgu seju. Spriežot pēc gudrajām, rāmajām acīm, kas lūkojas gaiši un priecīgi, viņš lolo kaut kādas savas domas, glabā kādu gauži svarīgu un jauku noslēpumu. Zem spilvena un zem matrača viņš slēpj ko tādu, ko nevienam nerāda, tikai nevis baidīdamies, ka to varētu atņemt vai nozagt, bet gan kautrēdamies. Šad tad viņš pieiet pie loga un, citiem muguru uzgriezis, kaut ko piesprauž pie krūtīm un tad skatās, noliecis galvu; ja tobrīd kāds pieiet klāt, tad viņš samulst un kaut ko norauj no krūtīm. Bet viņa noslēpumu nav grūti uzminēt.

—      Apsveiciet mani, — viņš bieži saka Ivanam Dmitričam, — esmu ieteikts apbalvošanai ar otrās pakāpes Staņislavu ar zvaigzni. Otro pakāpi ar zvaigzni dod tikai ārzemniekiem, bet man diez kāpēc grib piešķirt izņēmuma kārtā. — Viņš smaida, neizpratnē raustīdams plecus. — To nu gan, jāatzīstas, negaidīju!

—      Es nekā tur nesaprotu, — Ivans Dmitričs drūmi nosaka.

—      Bet vai zināt, ko es agri vai vēlu panākšu? — bijušais šķirotājs runā tālāk, blēdīgi miegdams acis. — Es katrā ziņā dabūšu zviedru «Polārzvaigzni». Tas ir tāds ordenis, ka vērts papūlēties. Balts krusts un melna lente. Izskatās loti skaisti.

Laikam gan nekur citur dzīve nav tik vienmuļa kā sētas namiņā. No rīta istabā paliek tikai paralītiķis un resnais dēlietis. citi slimnieki priekšnamā pie liela tovera nomazgā muti un noslaukās uzsvārča stērbelēs; pēc tam viņi no alvas krūzēm dzer tēju, ko Ņikita atnes no galvenā korpusa. Katram pienākas pa vienai krūzei. Pusdienā ēd skābu kāpostu viru un biezputru, vakariņās — no pusdienām palikušo biezputru. Starplaikos vārtās gultā, guļ, skatās pa logu un staigā šurpu turpu. Un tā diendienā. Pat bijušais šķirotājs allaž runā par vieniem un tiem pašiem ordeņiem.

Citi cilvēki sestajā palātā redzami reti. Jaunus vājprātīgos dakteris sen vairs neuzņem, bet tādu, kam patiktu apmeklēt vājprātīgo namus, šajā pasaulē daudz nav. Reizi divos mēnešos sētas namiņā ierodas Semjons Lazaričs — bārdskuvis. Kā viņš apcērp vājprātīgos un kā Ņikita viņam palīdz to izdarīt, un kāda panika pārņem slimos, kolīdz smaidīdams ienāk piedzērušais bārdskuvis, — par to nerunāsim.

Bez bardskuvja namiņā neviens cits nerāda ne acu. Slimajiem lemts diendienā skatīt vienīgi Ņikitu.

Taču nesen slimnīcas korpusā sāka klīst diezgan dīvainas runas.

Bija palaistas valodas, ka sesto palātu sācis apmeklēt dakteris.

V

Dīvainas valodas!

Dakteris Andrejs Jelimičs Ragins ir savā ziņā ievērojams cilvēks. Stāsta, ka agrā jaunībā viņš esot bijis gauži dievticīgs un gatavojies garīdznieka karjerai, ka tūkstoš astoņi simti sešdesmit trešajā gadā, pabeidzis ģimnāziju, grasījies iestāties garīgajā akadēmijā, taču tēvs — medicīnas doktors un ķirurgs — esot viņu dzēlīgi izsmējis un kategoriski pavēstījis, ka neuzskatīšot par savu dēlu, ja viņš kļūšot par popu. Cik šis stāsts ir patiess, to nezinu, tomēr pats Andrejs Jefimičs ne vienreiz vien ir atzinies, ka nekad neesot jutis aicinājumu darboties nedz medicīnā, nedz vispār kādā speciālā zinātnē.

Lai nu būtu kā būdams, taču, pabeidzis medicīnas fa- kultāti, viņš par garīdznieku nekļuva. Ticību viņš darbos nekādi neapliecināja un pēc baznīcas kalpa savas ārsta karjeras sākuma izskatījās tikpat maz kā tagad.

Andreja Jefimiča āriene ir smagnēja, prasta, zemnieciska; seja, bārda, cieši pieglaustie mati un dūšīgais, lempīgais augums atgādina krodzinieku, kas valda krogu dižceļa malā, — noēdušos, negausīgu un nešpetnu. Seja ir barga, zilām dzīsliņām piestīgota, acis maziņas, deguns sarkans. Ar garo augumu un platajiem pleciem saderas milzīgās rokas un kājas; šķiet — kā zvels kādam ar dūri, tā beigas gan. Bet daktera gaita ir klusa, soli viņš liek piesardzīgi un glaudigi; sastopot kādu šaurā gaitenī, viņš vienmēr apstājas pirmais, lai palaistu otru garām, un nevis basā, kā varētu gaidīt, bet gan smalkā, maigā tenoriņā saka: «Piedošanu!» Uz kakla viņam ir neliels uztūkums, kas neļauj valkāt cietas, iestīvinātas apkakles, tāpēc viņš pastāvīgi nēsā mīkstu audekla vai katūna kreklu. Viņš vispār neģērbjas tā, kā ārstam piederētos. Vienu un to pašu drēbju kārtu valkā gadus desmit, bet jaunais uzvalks, ko viņš parasti pērk žīda bodē, viņa mugurā izskatās tikpat apdiiis un saburzīts kā vecais; vienā un tai pašā svārkā ģērbies, viņš gan slimniekus pieņem, gan pusdieno, gan iet viesos; taču tur vainīgs nevis skopums, bet gan galīga nevērība pret savu ārieni.

Kad Andrejs Jefimičs ieradās pilsētā, lai stātos amatā, tad «dievam tīkamā iestāde» atradās drausmīgā stāvoklī. Palātās, gaiteņos un slimnīcas pagalmā smirdoņa rāva elpu ciet. Slimnīcas strādnieki, kopējas un viņu bērni pārgulēja palātās kopā ar slimajiem. Visi žēlojās, ka no prusakiem, blaktīm un pelēm glābiņa neesot. Ķirurģiskajā nodaļā pastāvīgi slimoja ar rozi. Visā slimnīcā bija tikai divi skalpeli, termometra neviena, vannās glabāja kartupeļus. Slimnīcas uzraugs, veļas pārzine un feldšeris apzaga slimniekus, bet par veco ārstu, Andreja Jefimiča priekšgājēju, ļaudis stāstīja, ka viņš slepeni iztirgojis slimnīcas spirtu un ka viņam bijis īsts harēms, kurā viņš savācis kopējas un slimnieces. Pilsētā visi skaidri zināja par šīm nekārtībām un tās pat pārspīlēja, tomēr noraudzījās uz tām rāmā garā; vieni nekārtības attaisnoja ar to, ka slimnīcā ārstējoties tikai sīkpilsoņi un zemnieki, kuriem neesot iemesla būt nemierā, jo mājās viņi dzīvo-

Jot daudz, sliktāk nekā slimnīcā; neiešot jau šos ar irbēm b.irot. Citi par attaisnojumu minēja to, ka pilsētai vien bez zemstes palīdzības neesot pa spēkam uzturēt labu slimnīcu; paldies dievam, ka esot kaut slikta. Bet nesen darboties sākusī zemste neatvēra dziedinātavu ne pilsētā, ne apkaimē, aizbildinādamās ar to, ka pilsētai jau esot sava slimnīca.

Apskatījis slimnīcu, Andrejs Jefimičs atzina, ka tas ir <morāls iestādījums, kas augstākā mērā kaitīgs iedzīvotāju veselībai. Pēc viņa domām, pats gudrākais, ko varētu darīt, būtu — atlaist slimniekus uz mājām un slimnīcu slēgt. Viņš tomēr nosprieda, ka ar viņa gribu vien nepietiek, lai to izdarītu, un ka no tā tikpat nebūtu nekāda labuma; miesīga un garīga nešķīstība, ko padzen no vienas vietas, ieperinās citur; jānogaida, līdz tā pati izgaist. Turklāt ļaudīm slimnīca laikam taču ir vajadzīga, ja jau viņi to atvēruši un pacieš; bet aizspriedumi un visas šīs dzīves cūcības un draņķības ir vajadzīgas, jo ar laiku tās pārtop par kaut ko jēdzīgu tāpat,- kā mēsli pārtop par melnzemi. Pasaulē nav nekā laba, kura pirmsākumos nebūtu cūcības.

Pēc stāšanās amatā Andrejs Jefimičs pret nekārtībām, šķiet, izturējās diezgan vienaldzīgi. Viņš tikai palūdza, lai slimnīcas strādnieki un kopējas naktis nepārgul palātās, un pagādāja divus skapjus ar instrumentiem; bet uzraugs, veļas pārzine, feldšeris un ķirurģijas roze kā bija, tā palika.

Andrejs Jefimičs bezgala ciena prātu un godīgumu, bet viņam pietrūkst rakstura uņ ticības savai taisnībai, lai dzīvi ap sevi vērstu gudru un godīgu. Viņš nepavisam neprot pavēlēt, aizliegt un uzstāt. Šķiet, viņš būtu cieši nosolījies nekad nepacelt balsi un nelietot pavēles izteiksmi. Viņam ir grūti pateikt «padod» vai «atnes»; kad gribas ēst, viņš, stomīgi krekšķinādams, saka ķēkšai: «Ja varētu man tēju…» — vai: «Ja varētu man pusdienas .. .» Bet pateikt uzraugam, lai tas pārstāj zagt, vai patriekt viņu, vai pavisam likvidēt šo nevajadzīgo liekēža amatu — tas nekādi nav Andrejam Jefimičam pa spēkam. Kad Andreju Jefimiču krāpj, kad viņam glaimo vai kad noliek priekšā parakstīšanai klaji blēdīgu rēķinu, tad viņš kļūst sarkans kā vēzis un jūtas vainīgs, taču rēķinu paraksta; kad slimnieki sūdzas par izsalkumu vai par rupjām kopējām, tad viņš samulst un, kā vainu atzīdams, murmulo:

— Labi, labi, vēlāk parbaudīšu… Droši vien būs kads pārpratums…

Iesākumā Andrejs Jefimičs strādāja gaužām cītīgi. Diendienā no rīta līdz pusdienlaikam pieņēma slimniekus, taisīja operācijas un nodarbojās pat ar akušiera praksi. Dāmas sprieda, ka viņš esot vērīgs un lieliski uzminot, kas kuram par kaiti, it īpaši bērniem un sievietēm. Bet ar laiku viņam manāmi apnika šis darbs tā vienmuļības un skaidri redzamā veltīguma dēļ. Šodien tu, cilvēks, esi pieņēmis trīsdesmit slimniekus, bet rīt, paskat, viņi saradušies jau trīsdesmit pieci, parīt četrdesmit, un tā no dienas dienā, no gada gadā, tomēr mirstība pilsētā nemazinās un slimnieki nāk nemitēdamies. Rīta cēlienā pa īstam palīdzēt četrdesmit uz pieņemšanu atnākušiem slimniekiem — tas fiziski nav iespējams, tātad gribot negribot mānīšanās vien iznāk. Atskaites gadā ir pieņemti divpadsmit tūkstoši ambulatorisku slimnieku, tātad, atklāti runājot, apmānīti divpadsmit tūkstoši cilvēku. Bet smagos slimniekus novietot palātās un rūpēties par tiem pēc zinātnes likumiem arī nevar, jo likumi gan ir, bet zinātnes nav; ja mestu pie malas filozofēšanu un pedantiski ievērotu likumus, kā dara citi ārsti, tad visupirms būtu vajadzīga tīrība un ventilācija, nevis netīrība, vajadzīgs veselīgs uzturs, nevis sasmirdušu skābu kāpostu vira, vajadzīgi krietni palīgi, nevis zagļi.

Un kāda gan jēga neļaut cilvēkiem mirt, ja jau nāve ir ikviena cilvēka dabisks un likumīgs gals? Kāds labums tiks, ja viens vai otrs bodnieķelis vai ierēdnis nodzīvos liekus piecus, desmit gadus? Bet, ja par medicīnas mērķi uzskata ar zālēm atvieglot ciešanas, tad neviļus uzmācas jautājums: kālab tās jāatvieglo? Pirmkārt, stāsta, ka ciešanas cilvēku pilnveidojot, bet, otrkārt, ja cilvēce patiešām iemācīsies savas ciešanas atvieglot ar zāļu graudiņiem un pilieniem, tad tā galīgi aizmirsīs reliģiju un filozofiju, kas līdz šim to ne tikai glābušas no visādām bēdām, bet darījušas pat laimīgu. Puškins pirms nāves cieta briesmīgas mokas, nabaga Heine vairākus gadus nogulēja paralizēts; kāpēc tad lai nepaslimo kāds Andrejs Jefimičs vai Matrena Savišna, kuru dzīve ir bezjēdzīga un būtu pagalam tukša un amēbas dzīvei līdzīga, ja pietrūktu ciešanu?

Šādu prātojumu nomākts, Andrejs Jefimičs zaudēja dūšu un negāja uz slimnīcu vairs ik dienas.

Viņa dzīve aizrit šādi. Parasti viņš rītos ceļas ap astoņiem, apģērbjas un dzer tēju. Pēc tam apsēžas kabinetā palasīt vai arī iet uz slimnīcu. Te, šaurajā, tumšajā slimnīcas gaitenītī, sēž ambulatoriskie slimnieki, gaidīdami pieņemšanu. Zābakiem pa ķieģeļu grīdu klaudzot, viņiem garām skraidelē slimnīcas strādnieki un kopējas, aizstaigā izkāmējuši, virsvalkos ģērbušies slimnieki, tiek nesti līķi un trauki ar netīrumiem, raud bērni, velk caurvējš. Andrejs Jefimičs zina, ka šādos apstākļos drudža un diloņa slimnieki un vispār tādi, kas jūtīgi uztver ārējos iespaidus, cieš mokas, bet ko gan lai dara? Pieņemamajā istabā viņu sagaida feldšeris Sergejs Sergejičs — maza auguma, resns cilvēks ar gludi skūtu, tīri nomazgātu, tuklu seju, lēnīgām un vieglām kustībām, ģērbies jaunā, vaļīgā uzvalkā; viņš izskatās drīzāk pēc senatora, ne pēc feldšera. Viņam pilsētā ir milzīga prakse, viņš valkā baltu kaklasaiti un uzskata, ka zina vairāk nekā ārsts, kuram nav itin nekādas prakses. Pieņemamās istabas kaktā ir svētbilžu skapītis ar lielu svētbildi un smaga svētlampa, līdzās galdiņš ar baltu pārklāju; pie sienām karājas arhie- reju ģīmetnes, Svjatogoras klostera skats un sakaltuši rudzupuķu vainadziņi. Sergejs Sergejičs ir ticīgs un ciena svinīgumu. Svētbilde te ir uzstādīta par viņa naudu; pa svētdienām pieņemamajā istabā kāds no slimniekiem pēc Sergeja Sergejiča rīkojuma skaļi lasa lūgšanas, un pēc tam Sergejs Sergejičs pats apstaigā visas palātas, kvēpinādams tajās vīraku.

Slimnieku ir daudz, bet laika maz, tāpēc tik vien ir tās izmeklēšanas kā daži jautājumi un šādu tādu zāļu, piemēram, kampara ziedes vai rīcineļļas, izsniegšana. Andrejs Jefimičs sēž, vaigu pret dūri atbalstījis un aizdomājies, un automātiski uzdod jautājumus. Sergejs Sergejičs arī sēž, berzē rociņas un laiku pa laikam iemaisās vidū.

— Slimojam un trūkumu ciešam aiz to, — viņš pamāca, — ka žēlīgo debesu tēvu reti pielūdzam. Jā gan!

Pieņemdams slimos, Andrejs Jefimičs nekādas operācijas neizdara; viņš no tām sen jau ir atradis un, redzot asinis, nejauki uztraucas. Kad vajag atvērt bērnam muti, lai paskatītos rīklē, un kad bērns brēc un ar rociņām at- vairās, tad Andrejam Jefimičam troksnis griež ausīs, galva reibst un acīs sakāpj asaras. Viņš steigšus paraksta zāles un met ar roku, lai sieva drīzāk nes bērnu projām.

Pieņemšanas laikā viņam ātri apnik slimnieku biklums un trulums, svētsvinīgā Sergeja Sergejiča klātbūtne, ģīmetnes pie sienām un paša vienveidīgie jautājumi, ko viņš uzdod jau vairāk nekā divdesmit gadu. Pieņēmis piecus sešus slimniekus, viņš aiziet. Pārējos pieņem feldšeris viens pats.

Domādams tīkamo domu par to, ka privātas prakses, paldies dievam, viņam sen vairs nav un ka neviens viņu netraucēs, Andrejs Jefimičs, pārnācis mājās, tūdaļ apsēžas kabinetā pie galda un sāk lasīt. Viņš lasa loti daudz un allaž ar lielu patiku. Puse algas viņam iziet grāmatu iegādei, un trīs no sešām viņa dzīvokja istabām ir piekrautas ar grāmatām un veciem žurnāliem. Visvairāk viņš ciena sacerējumus par vēsturi un filozofiju; no medicīnas izdevumiem viņš pasūta tikai «Ārstu» un to vienmēr sāk lasīt no otra gala. Lasīšana allaž ilgst vairākas stundas bez pārtraukuma un viņu nemaz nenogurdina. Viņš lasa ne tik ātri un alpaini kā savā laikā Ivans Dmitričs, bet gan lēnītēm, iedziļinādamies, bieži kavēdamies pie tām vietām, kas viņam iepatikušās vai arī nav izprotamas. Līdzās grāmatai arvien atrodas degvīna karafīte un sālīts gurķis vai skābēts ābols, kas nolikts tieši uz galda vadmalas, bez šķīvja. Ik pēc pusstundas viņš, acu no grāmatas nepaceldams, ielej glāzīti degvīna un izdzer, tad neskatīdamies sagrābsta gurķi un nokož kumosiņu.

Trijos viņš piesardzīgi pieiet pie virtuves durvīm, nokrekšķinās un saka:

—    Darjuška, ja varētu pusdienas…

Pēc pusdienām, kas ir diezgan negaršīgas un nevīžīgi pasniegtas, Andrejs Jefimičs, rokas uz krūtīm sakrustojis, staigā pa savām istabām un nododas pārdomām. Pulkstenis nosit četri, tad pieci, bet viņš joprojām staigā un domā. Reizreizēm nočīkst virtuves durvis un tajās palien sarkanā, apmiegojusies Darjuškas seja.

—   Andrej Jefimič, vai nav laiks dzert alu? — Darjuška raizīgi apvaicājas.

—   Nē, vēl nav… — viņš atbild. — Pagaidīšu … es pagaidīšu …

Vakarpusē parasti atnāk pastmeistars Mihails Averja- ničs, vienīgais cilvēks visā pilsētā, kura sabiedrība Andreju Jefimiču nenomāc. Senāk Mihails Averjaničs bijis visai bagāts muižnieks un dienējis kavalēristos, bet izputējis un, trūkuma dzīts, vecumdienās iestājies darbā pasta resorā. Viņš izskatās mundrs un veselīgs, viņam ir krāšņa, 6irma vaigubārda, labi audzināta cilvēka manieres un skaņa, patīkama balss. Viņš ir labsirdīgs un jūtīgs, bet lekarsīgs. Ja pastā kāds apmeklētājs kaut ko iebilst, nepiekrīt vai tapat vien sāk izrunāties, tad Mihails Averja- ničs pietvīkst un trīcēdams un drebēdams kliedz pērkonīga balsī: «Muti turēt!» — tāpēc pasta kantoris jau sen tiek daudzināts par iestādi, kurā baismīgi kāju iespert. Mihails Averjaničs mīl un godā Andreju Jefimiču par tā izglītoto prātu un dvēseles cildenumu, bet pret citiem pilsētas iedzīvotājiem izturas augstprātīgi — kā pret saviem apakšniekiem.

—    Klāt esmu! — viņš saka, ienākdams pie Andreja Jefimiča. — Labdien, dārgais! Laikam jau būšu jums apnicis, vai ne?

—    Gluži otrādi — esmu loti priecīgs, — dakteris atbild. — Es allaž priecājos, jūs redzot.

Draugi apsēžas kabinetā uz dīvāna un kādu laiciņu klusēdami pipē.

—    Darjuška, ja varētu mums alu! — Andrejs Jefimičs iesakās.

Pirmo pudeli viņi izdzer tāpat klusēdami: dakteris — aizdomājies, bet Mihails Averjaničs — rādīdams līksmu un možu seju kā cilvēks, kam stāstāms kaut kas gauži interesants. Valodas vienmēr uzsāk dakteris.

—    Cik žēl, — viņš runā gausi un klusītēm, šūpodams galvu un neraudzīdamies sarunas biedram acīs (viņš nekad neraugās otram acīs), — gauži žēl, godājamais Mihail Averjanič, ka mūsu pilsētā nepavisam nav cilvēku, kas prastu un gribētu risināt gudras un interesantas sarunas. Tas mums ir milzīgs zaudējums. Pat inteliģence nepaceļas pāri dzīves seklībai; ticiet man — tās attīstības līmenis nebūt nav augstāks kā zemākajai kārtai.

—    Pilnīgi pareizi. Piekrītu.

—    Jūs gan pats zināsiet, — ārsts runā tālāk klusītēm, ik pēc vārda apstādamies, — ka šajā pasaulē nav nekā cita nozīmīga un interesanta kā vien cilvēka prāta augstākās garīgās izpausmes. Prāts novelk striktu robežu starp dzīvnieku un cilvēku, liek nojaust cilvēka dievišķo izcelsmi un savā ziņā pat aizstāj viņam nemirstību, kuras nav. Tātad prāts ir vienīgais iespējamais avots, kur smelties baudījumu. Bet mēs savā apkārtnē neredzam un nemanām prātu, tātad mums ir liegts baudījums. Tiesa, mums gan ir grāmatas, taču grāmatas nesniedz to, ko spēj sniegt tieša saruna un kopība. Atļausiet minēt ne visai veiksmīgu salīdzinājumu: grāmatas ir notis, bet saruna — dziedāšana.

—    Pilnīgi pareizi.

Iestājas klusums. No virtuves iznāk Darjuška un, truli sērigo seju uz dūrītes atbalstījusi, apstājas durvīs, lai paklausītos.

—   Ek nul — Mihails Averjaničs nopūšas. — Ko sagribējis: mūslaiku Jaudīs prātu atrast!

Un viņš stāsta, cik lieliski, līksmi un interesanti esot dzīvojuši senāk, cik gudra inteliģence bijusi Krievijā un cik augstu tā turējusi goda un draudzības jēdzienu. Naudu esot aizdevuši bez vekseļa, kauns bijis nepasniegt palīdzīgu roku biedram, kam palīdzība vajadzīga. Un kādi karagājieni bijuši, kādi piedzīvojumi un cīniņi, kādi biedri, kādas sievietes! Un Kaukāzija — kas tas esot par brīnumainu novadu! Un kādam bataljona komandierim bijusi ērmota sieva — saģērbusies virsnieka tērpā un pa vakariem viena pati bez pavadoņa jādelējusi pa kalniem. Klīdušas runas, ka aulā viņai bijis romāns ar kādu kņa- zeli.

—   Ak svētā dievmāte… — Darjuška nopūšas.

—   Un kā tolaik dzēra! Kā ēda! Un cik traki liberāļi bija!

Andrejs Jefimičs klausās, bet nedzird; viņš kaut ko domā, pamazām sūkdams alu.

—    Sapnī es bieži redzu gudrus cilvēkus un sarunājos ar tiem, — viņš pēkšņi iesāk, pārtraukdams Mihailu Aver- janiču. — Tēvs man deva lielisku izglītību, taču sešdesmito gadu ideju ietekmē piespieda mani kļūt par ārstu. Nebūtu es toreiz viņam paklausījis, tad tagad, man šķiet, es atrastos pašā domu strāvojumu centrā. Droši vien darbotos kādā fakultātē. Protams, arī prāts nav mūžīgs, arī tas ir iznīcīgs, bet jūs jau zināt, kālab man sirds uz to nesas. Dzīve ir nejaukas lamatas. Kad domājošs cilvēks sasniedz briedumu un sāk pa īstam apjēgt pasauli, tad viņš nevilšus jūtas iekļuvis lamatās, no kurām nav izejas. Patiešām: aiz nejaušības, pēc viņa gribas neprasot, viņš no nebūtības ir atsaukts šurp dzīvot.. . Kālab? Viņš grib izzināt savas esības jēgu un mērķi, bet viņam to nestāsta vai ari stāsta aplamības; viņš klaudzina, bet atvērts viņam netiek; nāve — arī tā atnāk, viņa gribu neprasot. Un lūk: kā cietumā kopīgas nelaimes vienoti cilvēki jūt atvieglojumu, sanākdami kopā, tāpat arī dzīvē cilvēki, kas sliecas uz analīzi un vispārinājumu, piemirst lamatas, kad sanāk kopā un pavada laiku, dalīdamies ar citiem lepnās un brīvās idejās. Sādi saprasts, prāts sniedz ne ar ko neaizstājamu baudījumu.

—   Pilnīgi pareizi.

Sarunu biedram acīs neskatīdamies, Andrejs Jefimičs klusā balsī, pa brīdim apstādamies, joprojām klāsta par gudriem cilvēkiem un par sarunām ar tiem, bet Mihails Averjaničs uzmanīgi klausās un piekrīt: «Pilnīgi pareizi.»

—   Bet vai dvēseles nemirstībai jūs neticat? — pastmeistars uzreiz vaicā.

—    Nē, godājamais Mihail Averjanič, neticu un neredzu nekāda pamata ticēšanai.

—   Jāatzīstas, ka es arī šaubos. Kaut gan, zināt., man ir tāda sajūta, ka es nekad nemiršu. Ak tu, vecais sakārni, tā pats domāju, — ir laiks mirt! Bet sirdī nez kāda balsi iņa runā: netici, tu nemirsi! . ..

Kad pulkstenis pāri deviņiem, Mihails Averjaničs iet prom. Priekšnamā vilkdams mugurā kažoku, viņš nopūzdamies saka:

—    Ir nu gan liktenis mūs atdzinis uz šitādu nostūri! Pats nejēdzīgākais ir, ka tepat arī būs jānomirst. Ek! . ..

VII

Draugu aizvadījis, Andrejs Jefimičs sēžas pie galda un sāk atkal lasīt. Vakara un vēlāk nakts klusumu netraucē ne skaņa, un laiks šķiet apstājamies un sastingstam kopā ar ārstu, kas noliecies pār grāmatu, un šķiet, ka nav pasaulē nekā vairāk kā vien šī grāmata un lampa ar zaļo kupolu. Ārsta rupjo, zemniecisko seju pamazām apmirdz smaids, kas pauž aizgrābtību un sajūsmu par cilvēka prāta darbošanos. Ak, kāpēc gan cilvēks nav nemirstīgs? — ārsts domā. Kālabad smadzeņu centri un krokas, kālabad redze, valoda, sevis apzināšanās, ģēnijs, ja tam visam lemts nozust zemē un galu galā izdzist līdz ar zemes garozu un pēc tam miljoniem gadu bez. jēgas, bez mērķa līdz ar zemi virpuļot ap sauli? Lai izdzistu un pēc tam virpuļotu, nebūt nav vajadzīgs izcelt no nebūtības cilvēku ar viņa diženo, teju pat dievišķo prātu un tad it kā apsmieklam pārvērst viņu par zemes pīti.

Vielmaiņa! Cik tas ir gļēvi — meklēt mierinājumu šai nemirstības surogātā! Dabā noritošie neapzinātie procesi ir vērtējami pat zemāk par cilvēka muļķību, jo muļķībā tomēr ir apziņa un griba, procesos nav itin nekā. Tikai gļēvulis, kuram bailes no nāves ir stiprākas nekā pašcieņa, var mierināt sevi ar domu, ka viņa miesas dzīvos tālāk — zālē, akmenī, krupī… Vielmaiņā saskatīt savu nemirstību ir tikpat ērmīgi kā pareģot spožu nākotni futrālim, kad dārgā vijole ir salūzusi un kļuvusi nederīga.

Kad nosit pulkstenis, Andrejs Jefimičs atlaižas krēsla atzveltnē un aizdara acis, lai brītiņu paprātotu. Un, grāmatā izlasīto, labo domu skubināts, viņš nevilšus paraugās uz savu pagātni un tagadni. Pagātne ir riebīga, to labāk nevajag atcerēties. Un tagadne ir tāda pati kā pagātne. Viņš zina, ka šo pašu brīdi, kad viņa domas līdzi atdzisušajai zemei lidinās ap sauli, lielajā korpusā turpat līdzās ārsta dzīvoklim cieš cilvēki, ko vārdzina slimības un fiziska netīrība; kāds varbūt neguļ, karodams ar kukaiņiem, kādam piemetas roze, kāds vaid tāpēc, ka pārsējs uzlikts pārāk cieši; varbūt slimnieki spēlē kārtis ar kopējām un dzer šņabi. Atskaites gadā ir apmānīti divpadsmit tūkstoši cilvēku; viss slimnīcas dzīves ritums, tāpat kā pirms divdesmit gadiem, ir dibināts uz zagšanu, ķildām, nevalodām, draugu būšanu, uz rupju šarlatānismu, un slimnīca joprojām ir netikumisks iestādījums un augstākā mērā kaitīga iedzīvotāju veselībai. Viņš zina, ka aizrestotajā sestajā palātā Ņikita dauza slimos un ka Mozelis ik dienas staigā pa pilsētu, lasīdams ubaga dāvanas.

Bet līdz ar to viņam ir lieliski zināms arī kas cits: ka pēdējos divdesmit piecos gados medicīnā notikušas pasakainas pārvērtības. Mācoties universitātē, viņam bija šķitis, ka medicīnu drīz vien piemeklēs tāds pats liktenis kā alķīmiju un metafiziku, bet tagad, kad viņš naktīs lasa, medicīna viņu aizkustina, modina izbrīnu un pat sajūsmu. Patiešām — kāds negaidīts spožums, kāda revolūcija! An- tiseptika panākusi, ka tiek taisītas operācijas, kādas dižais Pirogovs uzskatīja par neiespējamām pat in spe[3]. Vienkārši zemstes ārsti uzdrīkstas izdarīt ceļgala locītavas rezekciju, no simt. ķeizargriezieniem tikai viens beidzas ar nāvi, bet akmeņus iekšējos orgānos uzskata par tādu sīkumu, ka par tiem vairs nemaz neraksta. Sifiliss tiek pilnīgi izārstēts. Un iedzimtības teorija, hipnotisms, Pastēra un Koha atklājumi, higiēna un statistika, un mūsu pašu — krievu zemstes medicīna? Tagadējā slimību klasifikācija psihiatrijā, diagnostikas un ārstēšanas metodes — salīdzinājumā ar agrāko tas ir īsts Elbruss. Tagad vājprātīgajiem nelej uz galvas aukstu ūdeni, nevelk mugurā trako kreklus; viņiem sagādā cilvēciskus apstākļus, pat rīko izrādes un balles, kā raksta avīzēs. Andrejs Jefimičs zina, ka — pēc tagadējiem uzskatiem un spriedumiem — tāda nejaucība, kāda ir sestā palāta, nav nekur citur iespējama, vienīgi pilsētelē, kura atrodas divsimt verstu 110 dzelzceļa un kur pilsētas galva un visi domnieki ir mazizglītoti sīkpilsoņi, kas ārstu uzskata par burtnieku, kuram jātic nedomājot, lai viņš slimajam lietu mutē kaut izkausētu alvu; citā vietā sabiedrība un avīzes šo mazo Bastīliju sen jau būtu pa spalviņai izplucina jušas.

«Nu un tad?» Andrejs Jefimičs vaicā pats sev, atvērdams acis. «Kas no tā visa tiek? īr antiseptika, ir Kohs, ir Pastērs, taču lietas būtība nepavisam nav mainījusies. Saslimstība un mirstība joprojām ir tāda pati. Vājprātīgajiem rīko balles un izrādes, taču brīvībā viņus tik un tā nelaiž. Tātad viss ir blēņas, viss ir veltīgi un īstenībā nav nekādas atšķirības starp labāko Vīnes klīniku un manu slimnīcu.»

Tomēr sūrsme un jūtas, kas maz atšķiras no skaudības, nejauj viņam just vienaldzību. Tas droši vien aiz pārguruma. Smagā galva noslīgst uz grāmatas, viņš paliek apakša plaukstas, lai sejai būtu mīkstāk, un domā:

«Es kalpoju kaitīgam uzdevumam un saņemu algu no cilvēkiem, ko krāpju; esmu negodīgs. Bet pats par sevi jau es neesmu nekas, esmu tikai daļiņa no nepieciešama sociāla Jaunuma; visi apriņķa ierēdņi ir kaitīgi un par velti saņem algu . .. Tātad savā negodīgumā vainīgs esmu nevis es, bet gan laikmets … Būtu es piedzimis divsimt gadu vēlāk, es būtu citāds.»

Kad pulkstenis sit trīs, viņš nodzēš lampu un ieiet guļamistabā. Miegs viņam nenāk.

VIII

Pirms gadiem diviem zemste pēkšņā devīgumā bija nolēmusi ik gadu izsniegt trīssimt rubļu, lai tādējādi palielinātu pilsētas slimnīcas medicīnisko personālu, kamēr tiks atvērta zemstes slimnīca, un Andrejam Jefimičam par

palīgu pilsēta ataicināja apriņķa ārstu Jevgeņiju Fjodo- riču Hobotovu. Hobotovs ir gaužām jauns cilvēks — viņam vēl nav ne trīsdesmit — gara auguma tumšmatis ar platiem vaigu kauliem un šaurām ačelēm; viņa senči laikam būs bijuši cittautieši. Pilsētā viņš ieradās bez graša kabatā, ar nelielu čemodāniņu un ar jaunu, neglītu sievieti, ko viņš dēvē par savu ķēkšu. Sai sievietei ir zīdāms bērns. Jevgeņijs Fjodoričs valkā naga cepuri un stulmu zābakus, bet ziemā puskažoku. Viņš ir sirsnīgos draugos ar feldšeri Sergeju Sergejiču un ar kasieri, bet citus ierēdņus diez kāpēc saukā par aristokrātiem un izvairās no tiem. Visā dzīvoklī viņam ir viena vienīga grāmata — «Vīnes klīnikas jaunākās receptes no 1881, gada». Iedams pie slimnieka, viņš pastāvīgi ņem šo grāmatiņu līdzi. Vakaros viņš klubā spēlē biljardu, bet kārtis neatzīst. Viņam varen patīk sarunās lietot tādus teicienus kā «piņķerēšanās», «mantifolija etiķī,» «nejauc nu gaisu» un tamlīdzīgus.

Slimnīcā viņš ierodas divreiz nedēļā, apstaigā palātas un pieņem slimniekus. Galīgais antiseplikas trūkums un asinsragi viņā modina sašutumu, tomēr citu kārtību viņš nelūko ieviest, baidīdamies tādējādi aizvainot Andreju Jefimiču. Savu kolēģi Andreju Jefimiču viņš uzskata par vecu blēdi, domā, ka tas iekrājis daudz naudas, un klusībā to apskauž. Viņš labprāt ieņemtu Andreja Jefimiča vietu.

IX

Kādā pavasara vakarā marta beigās, kad zemi vairs nesedza sniegs un slimnīcas dārzā svilpoja strazdi, dak- x teris izgāja pavadīt savu draugu pastmeistaru līdz vārtiem. Tieši tobrīd pagalmā ienāca žīds Mozelis, atgriezdamies no sirojuma. Mozelis bija kailu galvu, basās kājas iemaucis seklās galošās, rokā turēja kulīti ar ubaga dāvanām.

— Dod kapeiciņu! — aiz aukstuma trīcēdams un smaidīdams, viņš uzrunāja dakteri.

Andrejs Jefimičs, kas nekad neprata atteikt, pasniedza Mozelim desmitkapeiku gabalu.

«Cik tas ir nelāgi,» viņš domāja, raudzīdamies uz Mo- zeļa basajām kājām ar sarkaniem, izdilušiem krum- šļiem. «Ir taču slapjdraņķis.»

Tādu kā žēluma un reizē derdzīguma jūtu skubināts, Andrejs Jefimičs iegāja sētas namiņā nopakaļ ebrejam, raudzīdamies te uz viņa pliko pakausi, te uz kāju krum- filiem. Dakterifn ienākot, no grabažu blāķa pielēca Ņikita un izslējās.

—   Sveiks, Ņikita, — Andrejs Jefimičs laipni sacīja. — Ja varētu šim ebrejam izsniegt zābakus, vai, citādi viņš saaukstēsies.

—   Klausos, jūsu augstdzimtība. Ziņošu uzraugam.

—    Esi tik labs. Palūdz manā vārdā. Saki, ka es lūdzu.

Durvis no palātas uz priekšnamu stāvēja vaļā. Gultā

gulēdams un uz elkoņa pasliedamies, Ivans Dmitričs satraukts ieklausījās svešajā balsī un tad piepeši pazina ārstu. Aiz dusmām viņš sāka drebēt no galvas līdz kājām, i/lēca no gultas un piesārtušu, niknu seju, izbolītām acīm izskrēja^ palātas vidū.

—    Ārsts atnācis! — viņš iekliedzās un sāka skali smieties. — Beidzot! Kungi, apsveicu jūs, ārsts mūs pagodinājis ar vizīti! Sasodītais riebekli! — viņš iespiedzās, pie- cirzdams kāju tādā trakā uzbudinājumā, kādu palātā neviens vēl nebija redzējis. — Tas riebeklis jānosit! Nē, ar nosišanu ir par maz! Jānoslīcina atejā!

Andrejs Jefimičs, kas visu bija dzirdējis, ieskatījās no priekšnama palātā un laipnā balsī vaicāja:

—   Par ko?

—    Par ko? — Ivans Dmitričs iekliedzās, draudīgi nākdams tuvāk un drudžaini vīstīdamies uzsvārcī. — Par ko? Zaglis! — viņš ar riebumu izrunāja, savilkdams lūpas tā, it kā gribētu spļaut. — Šarlatāns! Bende!

—    Nomierinieties, — Andrejs Jefimičs sacīja, vainīgi smaidīdams. — Ticiet man, ka nekad neko neesmu zadzis, bet viss cits, ko jūs minējāt, laikam gan būs stipri pārspīlēts. Redzu, ka esat dusmīgs uz mani. Lūdzami, nomierinieties, ja varat, un pasakiet aukstasinīgi — par ko jūs dusmojaties?

—   Kāpēc jūs mani še turat?

—   Tāpēc, ka esat slims.

—    Jā, esmu slims. Taču desmitiem un simtiem vājprātīgo brīvi staigā apkārt, jo jums trūkst, zināšanu, lai spētu tos atšķirt no veselajiem. Kāpēc tad man un, rau, šiem nelaimīgajiem jāsēž te par visiem, it kā mēs būtu kādi grēkāži? Jūs, feldšeris, uzraugs un visa nelietīgā jūsu slimnīcas varza no tikumiskā viedokļa stāv nesalīdzināmi zemāk par mums ikvienu, kāpēc tad mēs esam ieslodzīti, bet jūs ne? Kur te loģika?

—   Tikumiskajam viedoklim un loģikai ar to nav nekāda sakara. Viss atkarīgs no gadījuma. Kas ir ieslodzīts, tas sēž te, bet, kas nav ieslodzīts, tas staigā apkārt, un tas ir viss. Tajā apstāklī, ka es esmu ārsts, bet jūs garīgi slimais, nav ne tikumiskuma, ne loģikas, tā ir tīrā nejaušība.

—    Sitās blēņas es nesaprotu… — Ivans Dmitričs dobji noteica un apsēdās gultā.

Mozelis, ko Ņikita ārsta klātbūtnē bija kautrējies izkratīt, izlika savā gultā maizes riciņas, papīriņus un kauliņus un tad, arvien vēl aiz aukstuma trīcēdams, dziedošā balsī sāka aši kaut ko bērt ebrejiski. Laikam iedomājies, ka ir atvēris bodīti.

—   Atlaidiet mani. •— Ivans Dmitričs ieteicās, un viņa balss ietrīcējās.

—   Nevaru.

—    Bet kāpēc? Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tas nav manā varā. Apdomājiet — kāds labums jums būs, ja atlaidīšu jūs? Ejiet. Pilsētnieki vai policija jūs aizturēs un atvedīs atpakaļ.

—   Jā, jā, taisnība gan … — Ivans Dmitričs noteica un paberzēja pieri. — Tas ir briesmīgi! Bet ko tad es lai daru? Ko?

Ivana Dmitriča balss, viņa jauneklīgā, gudrā, vaikstīgā seja Andrejam Jefimičam iepatikās. Viņam sagribējās jauno cilvēku salabināt un nomierināt. Viņš apsēdās gultā tam blakus un padomājis sacīja:

—    Jūs vaicājat — ko darīt? Jūsu stāvoklī pats labākais būtu bēgt no šejienes. Taču bēgšanai diemžēl nav nekādas jēgas. Jūs aizturēs. Kad sabiedrība aizstāvēdamās izstumj no sava vidus noziedzniekus, psihiski slimos un vispār cilvēkus, kas to apgrūtina, tad tā ir neuzvarama. Jums atliek viens: mierināt sevi ar domu, ka jūsu uzturēšanās šeit ir nepieciešama.

—    Nevienam tā nav vajadzīga.

—    Ja jau pastāv cietumi un vājprātīgo nami, tad kādam taču tajos ir jāsēž. Nesēdēsiet jūs, sēdēšu es, ja es ne, tad vēl kāds cits. Pagaidiet, līdz tālā nākotnē beigs pastāvēt cietumi un vājprātīgo nami, tad nebūs ne aizrestotu logu, ne uzsvārču. Agrāk vai vēlāk — tāds laiks noteikti pienāks.

Ivans Dmitričs zobgalīgi pasmīnēja.

—    Jūs jokojat, — viņš sacīja, acis miegdams. — Tādiem kungiem, kāds esat jūs un jūsu palīgs Ņikita, par nākotni nav nekādas dajas, taču varat būt drošs, godātais kungs, — pienāks labāki laiki! Lai mani vārdi ir banāli, smejieties vien, bet reiz atmirdzēs jaunas dzīves ausma, taisnība uzvarēs un — arī mums smaidīs laime! Es to nesagaidīšu, nobeigšos, toties sagaidīs citu cilvēku mazmazbērni. Es sveicu tos no visas sirds un priecājos, priecājos par tiem! Uz priekšu! Lai dievs jums palīdz, draugi!

Acīm starojot, Ivans Dmitričs piecēlās un, rokas pret logu pastiepis, saviļņotā balsī runāja tālāk:

—   Aiz šīm restēm nīkdams, es svētīju jūs! Lai sveicināta taisnība! Es priecājos!

—    Sevišķa iemesla priekam neredzu, — noteica Andrejs Jefimičs, kuram Ivana Dmitriča žesti šķita teatrāli, tomēr reizē ari gauži patika. — Cietumu un vājprātīgo namu nebūs, un taisnība uzvarēs, kā jums labpatika izteikties, taču parādību būtība nemainīsies, dabas likumi paliks tādi paši. Cilvēki slimos, novecos un mirs tāpat kā tagad. Lai cik spoža ausma apstarotu jūsu dzīvi, galu galā jūs tomēr iebāzīs zārkā un iesviedīs bedrē.

—   Bet nemirstība?

—   Ko nu niekus!

—    Jūs neticat, es gan ticu. Vai nu Dostojevska, vai Voltēra rakstos kāds saka: ja dieva nebūtu, tad cilvēki to izdomātu. Bet es cieši ticu: ja nemirstības nav, tad agri vai vēlu cilvēku dižais prāts to izgudros.

—    Labi teikts, — aiz prieka smaidīdams, Andrejs Jefimičs atzina. — Tas labi, ka jūsu sirdī mājo ticība. Ja ir tāda ticība, tad cilvēks, pat sienā iemūrēts, var dzīvot cepuri kuldams. Vai jūs esat kaut kur guvis izglītību?

—   Jā, mācījos universitātē, bet nepabeidzu.

—    Jūs esat domājošs un iejūtīgs cilvēks. Jebkuros apstākļos varat rast mierinājumu pats sevī. Brīva un dziļa doma, kas tiecas apjēgt dzīvi, un nicīga nevērība pret pasaules ģeķīgo trauksmi — lūk, tās ir divas mantas, par kurām dārgāku cilvēkam nekad nav bijis. Arī jums tās var piederēt, lai jūs dzīvotu kaut aiz trejām restēm. Dio- gens mitinājās mucā un tomēr bija laimīgāks par visiem zemes valdniekiem.

—    Jūsu Diogens bija aitasgalva, — Ivans Dmitričs drūmi noteica. — Ko jūs man stāstāt par Diogenu un par diez kādu apjēgšanu? — piepeši apskaities, viņš pielēca kājās. — Es mīlu dzīvi, kaislīgi mīlu! Man ir vajāšanas mānija, mani moka nemitīgas bailes, tomēr ir brīži, kad mani sagrābj alkas dzīvot, un tad es baidos, ka sajukšu prātā. Es šausmīgi gribu dzīvot, šausmīgi gribu!

Viņš saviļņots pagājās pa palātu un tad klusinātā balsī sacīja:

—     Kad Jaujos sapņiem, tad mani apmeklē rēgi. Pie manis nāk visādi cilvēki, es dzirdu balsis, mūziku, man šķiet, ka staigāju pa kaut kādiem mežiem, pa jūras krastu, un man tik karsti kārojas nemiera, rūpestu… Nu sakiet — kas tur ir 110 jauna? — Ivans Dmitričs ievaicājās. — Kas tur notiek?

—   Vai jūs par pilsētu vēlaties zināt vai arī vispār?

—     Nu, papriekšu pastāstiet man par pilsētu un tad ari vispār.

—     Lai notiek! Pilsētā ir nepanesami garlaicīgi… Neviena, ar ko vārdu pārmīt, neviena, kurā paklausīties. No jauna neviens neierodas. Nē, nesen gan atbrauca jauns ārsts — Hobotovs.

—   Tas atbrauca jau manā laikā. Nekauņa, vai ne?

—     Jā, nekulturāls cilvēks. Vai zināt, tas ir savādi… Mūsu galvaspilsētās, pēc visa spriežot, gara dzīvē sastinguma nav, ir virzība uz priekšu — tātad tur vajag būt ari īstiem cilvēkiem, taču mums no turienes pastāvīgi sūta tādus ļaudis, ka uz tiem ne skatīties negribas. Nelaimīga pilsēta!

—     Jā, nelaimīga pilsēta! — Ivans Dmitričs nopūtās un tad iesmējās. — Un kā ir vispār? Ko raksta avīzēs un žurnālos?

Palātā jau bija tumšs. Ārsts piecēlās un stāvēdams sāka stāstīt, par ko raksta ārzemēs un Krievijā un kāda patlaban vērojama domu ievirze. Ivans Dmitričs uzmanīgi klausījās un uzdeva jautājumus, bet tad uzreiz, it kā atcerējies ko briesmīgu, sagrāba galvu rokās un apgulās gultā, uzgriezis ārstam muguru.

—   Kas jums notika? — Andrejs Jefimičs vaicāja.

—    Vairāk jūs no manis nedzirdēsiet ne vārda! — Ivans Dmitričs rupji atcirta. — Lieciet mani mierā!

—    Kāpēc tā?

—    Saku jums: lieciet mierā! Pie velna!

Andrejs Jefimičs paraustīja plecus, nopūtās un aizgāja. Iedams cauri priekšnamam, viņš ieteicās:

—     Nikita, ja varētu te piekopt.. . Briesmīgi nelabi smird!

—   Klausos, jūsu augstdzimtība.

«Kāds patīkams jauneklis!» iedams uz dzīvokli, Andrejs Jetimičs domāja. «Kopš te dzīvoju, tas, šķiet, ir pirmais cilvēks, ar ko var parunāties. Viņš prot spriest un interesējos tieši par to, par ko vajag interesēties.»

Lasīdams un pēc tam posdamies gulēt, viņš visu laiku domāja par Ivanu Dmitriču, bet, otrā rītā pamodies, atcerējās, ka vakar iepazinies ar gudru un interesantu cilvēku, un apņēmās pie tā aiziet vēlreiz, kolīdz radīsies izdevība.

X

Ivans Dmitričs gulēja tādā pašā stāvoklī kā vakar, galvu rokām apņēmis, kājas pierāvis. Seja nebija redzama.

—   Sveicināts, draugs, — Andrejs Jefimičs sacīja. — Vai neguļat?

—    Pirmkārt, neesmu jūsu draugs, — Ivans Dmitričs atteica, seju spilvenā iespiedis, — Bet, otrkārt, jūs velti pūlaties: neizdabūsiet no manis ne vārda.

—   Savādi… — Andrejs Jelimičs samulsis nomurmināja. — Vakar mēs tik mierīgi sarunājāmies, te uzreiz jūs diez kāpēc apvainojāties un spēji pārtraucāt.. . Jādomā, es būšu kaut kā neveikli izteicies vai varbūt paudis domu, kas nesaskan ar jūsu pārliecību …

—   Jā, tā jau nu es jums tūliņ ticēšu! — Ivans Dmitričs sacīja, pasliedamies uz augšu un vērdamies uz ārstu izsmējīgi un nemierīgi; viņa acis bija piesarkušas. — Okšķerēt un tincināt ejiet citur, te jums nav ko darīt. Jau vakar sapratu, kāpēc esatjeradies.

—   Dīvaina iedoma! — Ārsts pasmīnēja. — Tātad jūs domājat, ka esmu okšķeris?

—   Jā, domāju… Okšķeris vai ārsts, kura rokās esmu nodots pārbaudei, — vienalga.

—   Ak, jūs gan esat, piedošanu… ērmīgs cilvēks!

Ārsts atsēdās uz ķeblīša pie gultas un pārmetoši pašūpoja galvu.

—   Tomēr pieņemsim, ka jums ir taisnība, — viņš sacīja. — Pieņemsim, ka es nodevīgi lūkoju pieķert jūs izrunājam tādus vārdus,- par kuriem varētu ziņot policijai. Jūs arestēs un pēc tam tiesās. Bet vai tad tiesā un cietumā jums klāsies sliktāk nekā šeit? Un, ja jūs izsūtīs no- metinājumā vai pat katorgā, — vai tas būs lielāks Jaunums nekā sēdēšana šajā namelī? Domāju, ka nebūs… No kā tad jums jābaidās?

Šie vārdi, redzams, Ivanu Dmitriču ietekmēja. Viņš mierīgi apsēdās.

Nāca jau uz vakarpusi, pulkstenis rādīja pāri četriem — bija tā stunda, kad Andrejs Jefimičs parasti staigāja pa savām istabām un Darjuška apvaicājās, vai nav jau laiks dzert alu. Arā bija rāma, skaidra novakare.

—    Izgāju pēc pusdienām pastaigāties un, kā redzat, iegriezos pie jums, — ārsts stāstīja. — Iestājies jau īsts pavasaris.

—    Kāds tagad mēnesis? Vai marts? — Ivans Dmitričs vaicāja.

—    Jā, marta beigas.

—    Ārā ir dubļains?

—   Nē, neko daudz. Dārzā jau taciņas sausas.

—   Tagad būtu jauki kalešā izbraukt kaut kur ārā no pilsētas, — Ivans Dmitričs runāja, berzēdams sarkanās acis, it kā nule pamodies, — pēc tam atgriezties mājās, siltā, omulīgā kabinetā un … paārstēties pie krietna daktera, lai tiktu vaļā no galvassāpēm .. . Jau sen vairs neesmu dzīvojis cilvēka cienīgu dzīvi. Un te ir riebīgi! Nepanesami riebīgi!

Pēc vakarējā uzbudinājuma viņš bija gurds un slābans un runāja negribīgi. Viņa pirksti trīcēja, un pēc sejas bija noredzams, ka viņam stipri sāp galva.

—   Starp siltu, omulīgu kabinetu un šo palātu nav nekādas atšķirības, — Andrejs Jefimičs sacīja. — Miers un labs prāts nav atrodams ārpus cilvēka, vien cilvēkā pašā.

—   Kā tas saprotams?

—    Parastais cilvēks labu vai ļaunu gaida no ārienes, proti, no kalešas un kabineta, bet domājošs cilvēks — no sevis paša.

—    Šito filozofiju ejiet un sludiniet Grieķijā, kur ir silts un smaržo pomerances, tā šejienes klimatā neiederas. Ar ko es runāju par Diogenu? Ar jums, vai?

—    Jā, ar mani vakar.

—    Diogenam nevajadzēja kabineta un silta mājokļa; tur tāpat ir karsti. Guli tu, cilvēks, mucā un mielojies ar apelsīniem un olīvām. Būtu viņam vajadzējis dzīvot Krievijā, viņš ne tikvien decembrī, bet pat maijā būtu lūdzies istabā. Citādi aukstums būtu ragā saliecis.

—    Nē. Aukstumu, tāpat kā jebkuru sāpi, var nejust. Marks Aurēlijs sak"v «Sāpe ir sni'gts priekšstats par sāpi; sasprindzini gribasspēku, lai šo priekšstatu izmainītu, aiz-

Mirti to, pārstāj gausties — un sāpe izgaisīs.» Tas ir pareizi. Prātnieku jeb, vienkārši sakot, domājošu, iejūtīgu cilvēku raksturo tieši tas, ka viņš nicina ciešanas; viņš vienmēr ir apmierināts un ne par ko nebrīnās.

—   Tātad es esmu idiots tāpēc, ka ciešu, esmu neapmierināts un brīnos par cilvēku nelietību,

—   Velti jūs tā runājat. Ja jūs biežāk nodosities pārdomām, tad sapratīsiet, cik nenozīmīgas ir visas ārējās parādības, kas jūs uztrauc. Jātiecas pēc dzīves izpratnes, t.ī ir pati īstākā laimība.

—   Izpratne… — Ivans Dmitričs saviebās. — Ārējais, iekšējais… Piedodiet, es to nesaprotu. Zinu tikai vienu, — viņš sacīja, pieceldamies un dusmīgi lūkodamies uz ārstu, — zinu tikai to, ka dievs mani radījis ar siltām asinīm un nerviem, jā gan! Bet, ja organiskie audi ir dzīvotspējīgi, tad tiem jāreaģē uz katru kairinājumu. Un es reaģēju! Uz sāpi atbildu ar kliedzienu un asarām, uz nelietību — ar sašutumu, uz cūcību — ar riebumu. Manuprāt, tas jau galu galā ir tas, ko dēvē par dzīvi. Jo zemāks organisms, jo tas ir nejūtīgāks un jo vājāk atbild uz kairinājumu, jo tas vairāk attīstīts, jo vārīgāks un enerģiskāk reaģē uz dzīves īstenību. Kā gan to var nezināt? Ārsts, bet nezina tādu sīku patiesību! Lai nicinātu ciešanas, lai vienmēr būtu apmierināts un ne par ko nebrīnītos, ir jānonāk, lūk, līdz tādam stāvoklim, — un Ivans Dmitričs parādīja uz resno, aptaukojušos dēlieti, — vai arī ciešanās jānorūdās tiktāl, ka pilnīgi izzūd sāpju sajūta, citiem vārdiem sakot, jāpārstāj dzīvot. Atvainojiet, neesmu prātnieks, neesmu lilozofs, — Ivans Dmitričs aizkaitināts turpināja, — un nekā tur nesaprotu. Neesmu spējīgs risināt domas pavedienu.

—    Gluži otrādi — jūs darāt to teicami.

—    Stoiķi, ko jūs parodējat, bija lieliski cilvēki, bet viņu mācība ir sastingusi jau pirms divtūkstoš gadiem, nav ne drusciņas attīstījusies tālāk un arī neattīstīsies, jo tā nav praktiska, tā neder dzīvei. Atzinību tā guva tikai šaurās aprindās, kas dzīvi pavada, studējot un izbaudot visādas mācības, bet cilvēku vairākums šo mācību nesaprata. Mācība, kas sludina vienaldzību pret bagātību un dzīves ērtībām, kas sludina ciešanu un nāves nicināšanu, ir pilnīgi nesaprotama lielum lielam cilvēku vairumam, jo šis vairums nekad nav redzējis ne bagātību, ne dzīves ērtības; nicināt ciešanas viņu uztverē būtu tas pats, kas nicināt dzīvi, jo cilvēka būtība sastāv no izsalkuma, aukstuma, pārestību, zaudējumu un hamletisku nāves baiļu sajūtām. Šīs sajūtas ir dzīve: tā var nomākt, to var nīst, bet nevar nicināt. Jā gan, atkārtoju: stoiķu mācībai nevar būt nekādas nākotnes, toties, kā redzat, kopš sākta gala līdz šai dienai progresē cīņa, jutīgums pret sāpēm, spēja atsaukties uz kairinājumu …

Piepeši aprāvās Ivana Dmitriča domu pavediens, viņš apklusa un īgni paberzēja pieri.

—    Gribēju sacīt ko svarīgu, bet sajuka domas, — viņš atsāka. — Par ko es runāju? Jā! Tātacl es saku: kāds stoi- ķis pārdevās verdzībā, lai izpirktu no tās savu tuvāko. Redziet nu, arī stoiķis reaģēja uz kairinājumu, jo dvēselei vajag just sašutumu un lidzcietību, lai cilvēks spētu paveikt tādu augstsirdīgu darbu — sava tuvāka labā iznīcināt pats sevi. Šajā cietumā esmu aizmirsis visu, ko reiz mācījos, citādi man ienāktu prātā vēl kas cits arī. Nu, un Kristus? Kristus uz dzīves īstenību reaģēja ar asarām, smaidiem, skumjām, dusmām, pat ilgošanos; ciešanas viņš nesaņēma vis smaidīdams, nāvi nenicināja, nē, — Ģetze- manes dārzā viņš lūdzās, lai šis biķeris ietu viņam secen.

Iesmējies Ivans Dmitričs apsēdās.

—    Pieņemsim, ka miers un labs prāts ir rodams cilvēkā pašā, nevis ārpus viņa. Pieņemsim, ka ciešanas ir jānicina un ne par ko nav jābrīnās, — viņš sacīja. — Bet uz ko jūs pamatojaties, to sludinādams? Vai jūs esat gudrais? Vai filozofs?

—    Nē, filozofs es neesmu, bet to sludināt vajag katram tāpēc, ka tas ir saprātīgi.

—    Nē, es gribu zināt, kāpēc jūs iedomājaties esam kompetents jautājumā par dzīves izpratni, par sāpju nicināšanu un tā joprojām? Vai tad jūs esat kādreiz cietis? Vai jums ir jēga par ciešanām? Atļausiet vaicāt: vai bērnībā jūs esat pērts?

—    Nē, maniem vecākiem derdzās miesassods.

—    Bet mani tēvs pēra nežēlīgi. Mans tēvs bija bargs, ar hemoroīdiem slims ierēdnis ar garu degunu un dzeltenu kaklu. Taču runāsim par jums. Visā mūžā jums neviens nav ne pirksta piedūris, neviens nav biedējis, nav nomācis; jūs esat spēcīgs kā vērsis. Esat audzis tēva aizvējā un mācījies par viņa naudu, pēc tam tūliņ ticis pie sinekūras. Vairāk nekā divdesmit gadu esat dzīvojis bezmaksas dzīvoklī ar apkurināšanu, apgaismošanu, apkalpošanu, turklāt jums bijušas tiesības strādāt, kā un cik iums patīk, kaut nemaz nestrādāt. Pēc dabas jūs esat kūtrs un mīkstčaulīgs, tāpēc centāties savu dzīvi izkārtot tā, lai nekas jūs netraucētu un nebikstītu. Amata pienā kumus nodevāt feldšera un citu draņķu ziņā, bet pats sēdējāt siltumā un klusumā, krājāt naudu, lasījāt grāmatas, sirds iepriecināšanai prātojāt par visādiem cildeniem niekiem un (Ivans Dmitričs pavērās uz ārsta sarkano degunu) iemetāt pa glāzītei. Vārdu sakot, dzīvi jūs neesat redzējis, nepavisam to nepazīstat, ar īstenību esat ticies tikai teorētiski. Bet ciešanas jūs nicināt un ne par ko nebrīnāties aiz gaužām vienkārša iemesla pasaules niecība, ārēja un iekšēja dzīves, ciešanu un nāves nicināšana, izpratne, īstenā laimība — visa šitā filozofija ir kā radīta krievu dīkdienim. Jūs, piemēram, redzat, ka zemnieks dauza sievu. Kāda jēga iejaukties? Lai dauza, tik un tā agri vai vēlu abi nomirs; turklāt kauslis tipvaino nevis to, kuru dauza, bet gan pats sevi. Palais- t es dzeršanā ir muļķīgi un nepieklājīgi, bet jāmirst ir tik un tā — vai nu dzer, vai nedzer. Ienāk sievišķis — /obi sāpot… Nu, un tad? Sāpe ir tikai priekšstats par sāpi, turklāt bez slimībām šajā pasaulē nodzīvot nevar, visi nomirsim, tāpēc ej, sieva, projām, netraucē mani domāt un dzert šņabi. Jauneklis prasa padomu, ko darīt, kā dzīvot; cits papriekšu pārdomātu un tad tik atbildētu, bet jums atbilde jau gatava: tiecies pēc izpratnes jeb pēc īstenās laimibas. Bet kas tad ir šī fantastiskā «īstenā laimība»? Atbildes, protams, nav. Mūs šeit tur aiz restēm, moka un vārdzina, bet tas esot lieliski un saprātīgi, jo starp šo palātu un siltu, omulīgu kabinetu neesot nekādas atšķirības. Izdevīga lilozofija: jādomā nekas nav, sirdsapziņa ir tīra, pats jūties gudrs… Nē, cienījamais, tā ir nevis filozofija, nevis domāšana, nevis uzskatu plašums — tas ir kūtrums, faķīra māžošanās, snaudulīgs dullums… Jā! — Ivans Dmitričs atkal noskaitās. — Jūs nicināt ciešanas, bet, kad gadīsies ievērt pirkstu durvīs, tad droši vien brēksiet pilnā kaklā!

—    Bet varbūt nebrēkšu vis, — Andrejs Jefimičs atteica, lēnīgi pasmaidīdams.

—    Tā gan! Bet, ja nu jūs ķertu trieka vai, teiksim, kāds stulbenis un bezkauņa, izmantodams savu stāvokli un amatu, apvainotu jūs visu acu priekšā un jūs zinātu, ka nekāds sods viņam par to nebūs, — nu, tad jūs gan saprastu, kā jūtas citi, kad jūs tiem skaidrojat par izpratni un īsteno laimību.

— Tas ir oriģināli, — Andrejs Jefimičs sacīja, aiz labpatikas smiedams un rokas berzēdams. — Mani patīkami pārsteidz jūsu sliecība uz vispārināšanu, bet raksturojums, ko jums nupat labpatika par mani dot, ir patiesi lielisks. Atzīstos: saruna ar jums man sagādā milzīgu baudu. Nu tad — es jūs esmu uzklausījis, tagad esiet tik laipns uzklausīt mani…

XI

Šī saruna ilga vēl kādu stundu un likās dziļi ietekmējusi Andreju Jefimiču. Viņš pasāka ik dienas aizstaigāt uz sētas namiņu. Viņš gāja turp no rītiem un pēcpusdienā, un itin bieži vakara tumsa uznāca, viņam runājoties ar Ivanu Dmitriču. Pirmajā laikā Ivans Dmitričs bija vairīgs, turēja ārstu aizdomās, ka tam ir Jauni nolūki, un atklāti izrādīja naidīgumu, tomēr vēlāk pierada pie tā un, skarbumu atmetis, runāja ar to iecietīgi ironiskā tonī.

Drīz vien slimnīcā paklīda valodas, ka dakteris Andrejs Jefimičs pasācis apciemot sesto palātu. Neviens — ne feldšeris, ne Ņikita, ne kopējas — nespēja saprast, kālab viņš iet uz turieni, kālab sēž tur stundām ilgi, par ko runājas un kāpēc neraksta receptes. Viņa rīcība šķita dīvaina. Agrāk nekad nebija gadījies, ka Mihails Averjaničs viņu nesastaptu mājās, bet tagad tā notika bieži, un Darjuška bija pagalam apstulbusi, jo dakteris vairs nedzēra alu savā noteiktā stundā un reizumis pat nokavēja pusdienas.

Kādudien — bija jau jūnija beigas — dakteris Hobo- tovs kaut kādās darīšanās aizgāja pie Andreja Jefimiča; neatradis to mājās, viņš devās sētā to meklēt; tur viņain pssacīja, ka vecais dakteris aizgājis pie vājprātīgajiem. Iegājis sētas namiņā un apstājies priekšnamā, Hobotovs izdzirdēja šādu sarunu:

— Mēs nekad nevarēsim sadziedātiēs, un piegriezt mani savai ticībai jums neizdosies, — Ivans Dmitričs aizkaitināts runāja. — Īstenība jums ir gluži nepazīstama, cietis jūs nekad neesat, tikai kā dēle pārticis no citu ciešanām, bet es esmu cietis nemitīgi — no dzimšanas līdz šai pašai dienai. Tāpēc saku atklāti: turu sevi augstāku par jums un visādā ziņā kompetentāku. Jūs nebūsiet tas, kas mani mācīs.

—    Es nebūt netīkoju piegriezt jūs savai ticībai, — Andrejs Jefimičs noteica klusiņām, noskumis par to, ka viņu negrib saprast. — Tas jau nav galvenais, mans draugs. Tas nav galvenais, ka jūs esat cietis, bet es ne. Sāpes un prieki ir pārejoši; atstāsim tos mierā, dievs ar tiem. Galvenais ir tas, ka mēs abi nododamies pārdomām; mēs viens otrā saskatām cilvēku, kas ir spējīgs domāt un spriest, — un tas rada savstarpēju solidaritāti, lai mūsu uzskati būtu cik atšķirīgi būdami. Ja jūs, draugs, zinātu, kā man apriebusies vispārējā nesaprātība, gara nabadzība, trulums un kādu prieku izjūtu ikreiz, kad sarunājos ar jums! Jūs esat gudrs cilvēks, jūs sagādājat man baudījumu.

Pavēris durvis, Hobotovs pa sprīža plato spraudziņu ieskatījās palātā; Ivans Dmitričs ar mici galvā un ārsts Andrejs Jefimičs — abi līdzās sēdēja gultā. Vājprātīgais vaikstījās, drebēja un drudžaini vīstījās uzsvārcī, bet ārsts sēdēja nekustēdamies, galvu nokāris, un viņa seja bija sarkana, nevarīga un skumja. Hobotovs paraustīja plecus, nosmīkņāja un saskatījās ar Ņikitu. Ņikita arī paraustīja plecus.

Otrā rītā Hobotovs atnāca uz sētas namiņu kopā ar leldšeri. Abi noklausīdamies stāvēja priekšnamā.

—   Rādās, ka mūsu večuks pavisam prātu izkūkojis, — Hobotovs noteica, iziedams no namiņa.

— Kungs dievs, apžēlojies par mums, grēciniekiem! — nopūtās cienīgais Sergejs Sergejičs, cītīgi laipodams starp peļķēm, lai nesabristu spoži noviksētos zābakus. — Atzīšos, cienījamais Jevgeņij Fjodorovič: sen jau domāju, ka tā notiks!

XII

No šīs dienas Andrejs Jefimičs sāka nomanīt, ka apkārt notiek kaut kās noslēpumains. Strādnieki, kopējas un slimnieki, viņu satiekot, vaicājoši noskatījās un pēc tam sačukstējās savā starpā. Mazā Maša — slimnīcas uzrauga meitiņa, kuru slimnīcas dārzā satikdams Andrejs Jefimičs allaž priecājās, tagad, kad viņš smaidīdams tai tuvojās, lai noglaudītu galviņu, diezin kāpēc muka projām. Pastmeistars Mihails Averjaničs, draugā klausīdamies, vairs nevis piebalsoja; «Gluži pareizi,» — bet gan, neizprotama mulsuma pārņemts, murmuloja: «Jā, jā, jā…» — un lūkojās vinā domīgi un sēri; diezin kāpēc viņš bija pasācis draugam dot padomus, lai atsakoties no degvīna un alus, taču, delikāts cilvēks būdams, runāja nevis skaidri, bet gan aplinkiem, stāstīdams te par kādu bataljona komandieri, izcilu cilvēku, te par pulka garīdznieku, lāga viru, kuri abi dzēruši un saslimuši, bet tad atmetuši dzeršanu un pilnīgi izveseļojušies. Divas trīs reizes Andreju Jefimiču apmeklēja kolēģis Hobotovs; arī tas deva padomu atsacīties no alkoholiskiem dzērieniem, turklāt ne no šā, ne no tā ieteica dzert kālija bromīdu.

Augustā Andrejs Jefimičs no pilsētas galvas saņēma vēstuli ar laipnu lūgumu ierasties pie viņa visai svarīgā jautājumā. Noteiktajā laikā aizgājis uz pilsētas valdi, Andrejs Jefimičs tur ieraudzīja kara priekšnieku, apriņķa skolu inspektoru, pilsētas valdes locekli, Hobotovu un vēl kādu tuklu, gaišmatainu kungu, kuru, ar Andreju Jefimiču iepazīstinot, nosauca par doktoru. Sis doktors, kam bija grūti izrunājams poļu uzvārds, dzīvoja zirgaudzētavā verstis trīsdesmit no pilsētas un pilsētā pašlaik atradās caur- braucot.

—    Te ienācis kāds ziņojums attiecībā uz jūsu nozari, — kad visi bija sasveicinājušies un sasēdušies ap galdu, valdes loceklis uzrunāja Andreju Jefimiču. — Raug, Jevgeņijs Fjodoričs stāsta, ka aptiekai galvenajā korpusā esot maķenīt par šauru un to vajadzētu pārcelt uz kādu no sētas namiņiem. Tas jau nu, protams, nekas liels nebūtu, pārcelt var, galvenais ir, ka sētas namiņam vajadzēs remontu.

—   Jā, bez remonta neiztiks, — Andrejs Jefimičs padomājis atbildēja. — Ja, teiksim, stūra namiņu gribētu pielāgot aptiekas iekārtošanai, tad, manuprāt, tam vajadzētu minimum kādus piecsimt rubļus. Neproduktīvi izdevumi.

Brītiņu visi cieta klusu.

—    Jau pirms desmit gadiem man bija gods ziņot, — Andrejs Jefimičs klusā balsī ierunājās, — ka šī slimnīca tāda, kādu to pašlaik redzam, ir greznība, kas pilsētai nav pa kabatai. Tā ir celta četrdesmitajos gados, bet tolaik taču bija pavisam citi līdzekļi. Pilsēta pārlieku daudz tērē nevajadzīgu ēku uzturēšanai un lieku posteņu algošanai. Domāju, ka par šo naudu varētu uzturēt divas priekšzīmīgas slimnīcas, ja vien būtu citāda kārtība.

—    Nu, tad ieviesiet jaunu kārtību! — valdes loceklis aši ieteicās.

—   Man jau bija gods ziņot: nododiet medicīnisko daļu zemstes pārziņā.

—   Jā, nododiet zemstei naudu, lai tā nozog, — gaišmatainais doktors nosmējās.

—   Tā jau nu tas ir, — valdes loceklis piebalsoja arī nosmiedamies.

Andrejs Jefimičs gurdām, vienaldzīgām acīm palūkojās uz gaišmataino doktoru un sacīja:

—    Jābūt taisnīgam.

Atkal visi brīdi klusēja. Tika pasniegta tēja. Diez kāpēc stipri samulsis, kara priekšnieks, pastiepies pār galdu, pieskārās Andreja Jefimiča rokai un teica:

—    Jūs, dakter, esat mūs pavisam aizmirsis. Bet jūs jau esat mūks: kārtis nespēlējat, sievietes nemīlat. Mūsu kompānijā jums ir garlaicīgi.

Visi ņēmās pārspriest, cik garlaicīgi esot kārtīgam cilvēkam dzīvot šajā pilsētā. Ne teātra, ne mūzikas, pēdējā deju vakarā klubā bijušas kādas divdesmit dāmas, bet tikai divi kavalieri. Jaunie ļaudis nedejojot, visu laiku spaidoties tikai ap bufeti vai sitot kārtis. Ne uz vienu neskatīdamies, Andrejs Jefimičs lēnā, klusā balsī sāka runāt — cik žēl, cik gaužām žēl esot, ka pilsētnieki savus dzīvības spēkus, savu sirdi un prātu tērējot kāršu spēlei un tenkošanai, bet neprotot un nevēloties laiku pavadīt interesantās sarunās un grāmatu lasīšanā, negribot nodoties tām baudām, ko sniedz prāts. Vienīgi prāts esot interesants un brīnišķīgs, bet. viss cits sekls un niecīgs. Hobotovs vērīgi noklausījās savā kolēģi un tad uzreiz ievaicājās:

—    Andrej Jefimič, kāds šodien datums?

Savēmis atbildi, viņš kopā ar gaišmataino doktoru tādā balsī kā eksaminētāj i, kas apzinās savu nemākulību, ņēmās Andrejam Jefimičam prašņāt, kāda šodien esot diena, cik gadā dienu un vai tiesa, ka sestajā palātā mājojot dižs pravietis.

Pēdējo jautājumu dzirdēdams, Andrejs Jefimičs pietvīka un sacīja:

—   Jā. tas ir slims, taču interesants jauneklis.

Vairāk nekādus jautājumus viņam neuzdeva.

Kad viņš priekšistabā vilka mugurā mēteli, kara priekšnieks uzlika viņam roku uz pleca un nopūzdamies teica:

—    Mums, večukiem, ir laiks doties atpūtā!

Iedams ārā no pilsētas valdes, Andrejs Jefimičs apjēdza, ka tā ir bijusi komisija, kas sasaukta, lai pārbaudītu viņa prāta spējas. Atcerējies uzdotos jautājumus, viņš piesarka, un pirmo reizi mūžā viņam diez kāpēc kļuva sāpīgi žēl medicīnas.

«Ak dievs,» viņš domāja, atcerēdamies, kā ārsti viņu nule bija pārbaudījuši, «viņi taču pavisam nesen klausījušies psihiatrijas kursu, likuši eksāmenu — kā tad var būt, ka viņiem galīgi trūkst jebkādu zināšanu? Viņiem nav ne mazākās jēgas par psihiatriju!»

Pirmo reizi mūžā Andrejs Jefimičs jutās apvainots un noskaities.

Tai pašā vakarā pie viņa ieradās Mihails Averjaničs. Pastmeistars neapsveicinājies piegāja viņam klāt, saņēma aiz abām rokām un saviļņotā balsī sacīja:

—    Mans dārgais, mans draugs, pierādiet, ka ticat manai patiesajai labvēlībai un uzskatāt mani par draugu… Mans draugs! — Nejaudams Andrejam Jefimičam ne vārda sacīt, viņš uzbudināts runāja tālāk: — Es mīlu jūs tālab, ka esat izglītots un cēlsirdīgs. Uzklausiet mani, dārgais. Zinātnes likumi ārstiem uzliekot par pienākumu slēpt jums īstenību, bet es, karavīrs būdams, klāšu vajā skaidru patiesību: jūs esat nevesels! Atvainojiet, dārgais, bet tā ir taisnība, to visi jau sen ir ievērojuši. Nupat, dakteris Jevgeņijs Fjodoričs man sacīja, ka veselības labad jums nepieciešams atpūsties un izklaidēties. Pilnīgi pareizi! Lieliski! Šajās dienās es ņemu atvaļinājumu un braucu paelpot citu gaisu. Pierādiet, ka esat man draugs, un brauksim kopā! Brauksim un padzīvosim kā senās dienās.

—    Es jūtos pilnīgi vesels, — Andrejs Jefimičs padomājis atteica. — Braukt gan nekur nevaru. Atļaujiet man kaut kā citādi pierādīt savu draudzību.

Braukt diez uz kurieni, diez kāpēc, bez grāmatām, bez Darjuškas, bez alus, krasi mainīt, divdesmit gadu laikā iedibināto dzīves kārtību — pirmajā mirklī šāda iedoma šķita negudra un fantastiska. Bet tad atausa atmiņā pilsētas valdē notikusī saruna un drūmais noskaņojums, kādā viņš bija nācis mājup no pilsētas valdes, un viņam iepatikās doma uz neilgu laiciņu aizbraukt no pilsētas, kur mujķa ļautiņi viņu uzskata par ārprātīgu.

—   Kurp īsti esat nodomājis braukt? — viņš jautāja.

—    Uz Maskavu, Pēterburgu, Varšavu… Varšavā esmu pavadījis piecus laimīgākos mūža gadus. Kas par brīnišķīgu pilsētu! Braucam, dārgais!

Nedēļu vēlāk Andrejam Jefimičam ieteica atpūsties, tas ir, iesniegt atlūgumu, un viņš pieņēma šo ieteikumu pavisam vienaldzīgi, bet vēl pēc nedējas viņi atii ar Mihailu Averjaniču jau sēdēja pasta ratos un brauca uz tuvāko dzelzceļa staciju. Dienas turējās vēsas un skaidras, debesis bija zilas un tāle dzidra. Divsimt verstu līdz stacijai viņi nobrauca divās diennaktīs, ceļā divreiz nakšņodami. Kad pasta stacijās pasniedza tēju lāgā neizmazgātās glāzēs vai gausi jūdza zirgus, tad Mihails Averjaničs piesarka un, pie visām miesām trīcēdams, brēca: «Muti turēt! Neprātot!» Bet, pasta ratos sēdēdams, viņš, ne mirkli nerimdams, stāstīja, kā ceļojis pa Kaukāziju un pa poļu zemi. Cik daudz, piedzīvojumu, kādas tikšanās! Mihails Averjaničs runāja skaļā balsī, iepletis tādas izbrīnītas acis, ka varēja nodomāt: viņš melo. Turklāt stāstīdams viņš pūta elpu Andrejam Jefimičam sejā un skaļi smējās taisni ausī. Dakteri tas nomāca, traucēja viņam domāt un koncentrēties.

Pa dzelzceļu viņi taupības dēļ brauca trešajā klasē nesmēķētāju vagonā. Puse pasažieru bija pieklājīga publika. Mihails Averjaničs drīz vien ar visiem sapazinās un, apstaigādams pēc kārtas visus solus, skaļi skaidroja, ka pa šitiem draņķīgajiem dzelzceļiem nevajagot braukt. Viena blēžu būšana visapkārt! Zirga mugurā — tas pavisam kas cits: nosukā tu, cilvēks, simt verstu vienā dienā un pēc tam jūties spirgts un vesels. Bet neražas mums tagad ir tāpēc, ka nosusināja Pinskas purvus. Vispār nebūšanas ir briesmīgas. Viņš iekaisa, runāja skaļā balsī un neļāva runāt citiem. Šī nebeidzamā tarkšķēšana, kas mijās ar skaļiem smiekliem un izteiksmīgiem žestiem, Andreju Jefimiču nogurdināja.

«Kurš no mums abiem ir vājprātīgs?» viņš pukodamies domāja. «Vai es, kas cenšas pasažierus nekādi neapgrūtināt, vai arī šis egoists, kurš domā, ka viņš še ir gudrākais un interesantākais, un tāpēc nevienam neliek miera?»

Maskavā Mihails Averjaničs uzģērba armijas formas svārkus bez uzplečiem un bikses ar sarkanām nošuvēm. Pa pilsētu viņš staigāja formas cepurē un šinelī, un zaldāti viņu sveicināja. Andrejam Jefimičam tagad šķita, ka pastmeistars ir cilvēks, kurš no tām lielkundziskajām īpašībām, kas viņam reiz piemitušas, palaidis vējā visas labās un sev paturējis tikai sliktās. Viņam tikās, ka viņu apkalpo pat tad, kad tas nepavisam nebija vajadzīgs. Sērkociņi atradās tepat priekšā uz galda, viņš tos redzēja, tomēr sauca, lai sulainis pasniedz sērkociņus; istabenes klātbūtnē viffš nekautrējās staigāt vienā apakšveļā; itin visus sulaiņus, pat sirmgalvjus uzrunāja ar «tu» un apskaities saukāja tos par stulbeņiem un nejēgām. Pēc Andreja Jefimiča domām, tas bija kundziski, taču riebīgi.

Vispapriekšu Mihails Averjaničs draugu aizveda uz Ibērijas dievmātes baznīcu. Viņš lūdzās dedzīgi, līdz zemei klanīdamies un asar-as birdinādams, pabeidzis dziļi nopūtās un sacīja:

—    Lai nu arī cilvēks dievam netic, tomēr sirds tāda kā mierīgāka, kad lūgšanas noskaitītas. Nomutējiet, draudziņ.

Andrejs Jefimičs samulsa un piespieda lūpas pie svētbildes, bet Mihails Averjaničs, lūpas izstiepis un galvu šūpodams, čukstus noskaitīja lūgšanu, un acīs viņam atkal sariesās asaras. Pēc tam viņi aizgāja uz Kremli un apskatīja milzu lielgabalu un milzu zvanu, pat aptaustīja tos, papriecājās par Zamoskvorečjes ainavu, iegriezās Pestītāja dievnamā un Rumjanceva muzejā.

Pusdienas viņi ēda Testova restorānā. Mihails Averjaničs, vaigubārdu glaudīdams, ilgi pētīja ēdienkarti un tad sacīja tādā balsī kā gardēdis, kas paradis restorānā justies kā savās mājās:

—    Paskatīsimies, mījais, ar ko jūs šodien mūs pabarosiet!

XIV

Dakteris staigāja, skatījās, ēda, dzēra, taču juta visu laiku vienu un to pašu: īgnumu uz Mihailu Averjaniču. Viņam gribējās no drauga klātbūtnes atpūsties, aiziet no tā, paslēpties, bet draugs uzskatīja par savu pienākumu nelaist viņu ne soli projām un gādāt viņam labi daudz visādu izklaidēšanos. Kad nebija nekā, ko apskatīt, tas izklaidēja viņu ar sarunām. Divi dienas Andrejs Jefimičs cietās, trešajā pasacīja draugam, ka esot slims un vēloties visu dienu palikt mājās. Draugs atbildēja, ka tādā gadījumā paliekot mājās arī viņš. Patiešām — vajagot taču atpūsties, citādi jau varot bez kājām palikt. Andrejs Jefimičs apgūlās uz dīvāna, aizgriezās pret sienu un, zobus sakodis, klausījās draugā, kurš dedzīgi apgalvoja, ka agri vai vēlu Francija noteikti sakaušot Vāciju, ka Maskavā esot ārkārtīgi daudz blēžu un ka pēc zirga izskata nevarot noteikt, vai tas kur der. Dakterim ausīs sāka dūkt, sirds darbojās pastiprināti, bet aiz smalkjūtības viņš nespēja palūgt, lai draugs vai nu aiziet, vai cieš klusu. Par laimi, Mihailam Averjaničam apnika sēdēt viesnīcas numurā, un viņš pēc pusdienām aizgāja pastaigāties.

Palicis viens, Andrejs Jefimičs tīksmīgi baudīja atpūtu. Tik jauki ir nekustīgi gulēt uz dīvāna un apzināties, ka istabā esi viens! Patiesa laime nav iespējama bez vientulības. Kritušais eņģelis laikam gan nodeva dievu tāpēc, ka bija sailgojies vientulības, kas eņģeļiem nav vēlēta. Andrejam Jefimičam gribējās padomāt par to, ko pēdējās dienās bija redzējis un dzirdējis, bet no prāta neizgāja Mihails Averjaničs.

«Viņš taču paņēma atvaļinājumu un brauca kopā ar mani aiz draudzības, aiz cēlsirdības,» dakteris saīdzis prātoja. «Nav nekā ļaunāka par šo aizbildnību aiz draudzības. Re, kā iznāk — cilvēks it kā būtu gan labestīgs, gan cēlsirdīgs, gan jautrulis — un tomēr ir apnicīgs. Neizturami apnicīgs. Tāpat, raug, mēdz būt cilvēki, kas allaž runā tikai labus un gudrus vārdus vien, tomēr klausītājs jūt, ka viņi ir truli cilvēki.»

Turpmākajās dienās Andrejs Jefimičs teicās esam slims un necēla kāju ārā no viesnīcas numura. Viņš gulēja, aizgriezies pret dīvāna atzveltni, un mocījās, kad draugs viņu izklaidēja ar visādām valodām, vai arī atpūtās, kad draugs bija aizgājis. Viņš pukojās pats uz sevi, ka devies braucienā, un uz draugu, kas kļuva jo dienas jo tarkšķī- gāks un vaļīgāks; viņam nekādi neizdevās domas novirzīt uz nopietniem, cildeniem jautājumiem.

«Tā ir dzīves īstenība, par kuru Ivans Dmitričs runāja, tā mani sāk uzveikt,» Andrejs Jefimičs prātoja, skaizdamies par savu sīkumainību. «Nu nē, blēņas… Pārbraukšu mājās — un viss ieies vecajās sliedēs…»

Arī Pēterburgā bija tas pats: augām dienām viņš negāja ārā no numura, gulēja uz dīvāna un piecēlās tikai tāpēc, lai iedzertu alu.

Mihails Averjaničs visu laiku drīzināja braukt uz Varšavu.

— Mīļais draugs, ko es tur braukšu? — Andrejs Jefimičs lūdzošā balsī runāja. — Brauciet viens, bet mani laidiet atpakaļ uz mājām! Lūdzu jūs!

—    Nekādā ziņā! — Mihails Averjaničs protestēja. — Tā ir burvīga pilsēta. Tur esmu nodzīvojis piecus vislaimīgākos sava mūža gadus.

Andrejam Jefimičam trūka gara stingrības, lai paliktu pie sava, un viņš ar grūtu sirdi aizbrauca uz Varšavu. Varšavā viņš no numura neizgāja, gulēja uz dīvāna un skaitās pats uz sevi, uz draugu un uz sulaiņiem, kas tiepīgi atsacījās saprast krieviski, bet Mihails Averjaničs — vesels, mundrs un priecīgs — pēc sava ieraduma no rīta līdz vakaram staigāja pa pilsētu un meklēja rokā senos paziņas. Vienotru nakti viņš negulēja viesnīcā. Pēc kādas diezin kur pavadītas nakts viņš pārnāca rīta agrumā stipri uzbudināts, sarkans un izpūris. Ilgi staigājis šurpu turpu, sevī kaut ko murmu]odams, viņš beidzot apstājās un sacīja:

—   Gods augstāks par visu!

Vēl drusku pastaigājis, viņš saķēra galvu un traģiskā balsī norunāja:

—   Jā, gods augstāks par visu! Lai nolādēts tas mirklis, kad man pirmo reizi ienāca prātā braukt uz šo Bābeli! Dārgais draugs, — viņš teica dakterim, — niciniet mani: esmu visu nospēlējis! Dodiet man piecsimt rubļu!

Andrejs Jefimičs noskaitīja piecsimt rubļu un klusēdams pasniedza draugam. Tas, vēl joprojām kaunā un dusmās piesarcis, nesakarīgi izgrūda kādu nevajadzīgu zvērestu, uzmauca galvā cepuri un aizgāja. Pēc stundām divām pārnācis, viņš atkrita krēslā, skaļi nopūtās un teica:

—    Gods ir glābts! Braucam, draugs! Ne mirkli vairs nevēlos palikt šai nolādētajā pilsētā. Blēži! Austrijas spiegi!

Kad draugi pārradās atpakaļ savā pilsētā, jau bija novembris un ielas klāja dziļš sniegs. Andreja Jefimiča vietu bija ieņēmis ārsts Hobotovs; viņš vēl mitinājās agrākajā dzīvoklī, gaidīdams, kad Andrejs Jefimičs pārbrauks un atbrīvos dzīvokli slimnīcā. Neglītā sieviete, ko Hobotovs dēvēja par savu ķēkšu, jau dzīvoja kādā 110 sētas mājiņām.

Pa pilsētu klīda jaunas tenkas par slimnīcu. Stāstīja, ka neglītais sievišķis esot saplēsies ar slimnīcas uzraugu un tas it kā esot šās priekšā rāpojis uz ceļiem, lūgdamies piedošanu.

Jau pirmajā dienā pēc pārbraukšanas Andrejam Jefimičam vajadzēja sākt dzīvokļa meklēšanu.

—    Draugs, — pastmeistars viņam bikli sacīja, — atvainojiet par nekautrīgu jautājumu: kādi līdzekļi ir jūsu rīcīā?

Andrejs Jefimičs klusēdams saskaitīja savu naudu un atbildēja:

—   Astoņdesmit seši rubļi.

—   To es nevaicāju,— daktera atbildi nesapratis, Mihails Averjaničs sacīja, pagalam apjucis. — Es vaicāju — kādi vispār ir jūsu līdzekli?

—   Es jau saku: astoņdesmit seši rubļi… Vairāk nekā man nav.

Mihails Averjaničs dakteri uzskatīja par godīgu un cēlu cilvēku un tomēr allaž bija domājis, ka tam pieder vismaz savu divdesmit tūkstošu liels kapitāls. Tagad, izdzirdējis, ka Andrejs Jefimičs ir pliks un nabags, ka tam nav līdzekļu dzīvei, viņš diez kāpēc uzreiz sāka raudāt un apkampa draugu.

XV

Andrejs Jefimičs mitinājās sīkpilsoņos Belovas trīslogu mājelē. Šajā mājelē bija tikai trīs istābas, ja neskaita virtuvi. Divas — ar logiem uz ielu — ieņēma ārsts, trešajā istabā un virtuvē dzīvoja Darjuška un sīkpilsone ar trim bērniem. Reizēm pie saimnieces pārnakšņot ieradās mīļākais — piedzēries dēlietis, kas pa naktīm cēla tračus, biedēdams bērnus un Darjušku. Kad dēlietis atnāca un, virtuvē apsēdies, sāka prasīt, lai dod viņam degvīnu, tad visiem kļuva te par šauru un ārsts, žēlodams raudošos bērnus, paņēma tos pie sevis un apguldīja savā istabā uz grīdas, un tas viņam sagādāja lielu prieku.

Viņš, kā senāk, cēlās pulksten astoņos un, tēju padzēris, sēdās lasīt vecās grāmatas un žurnālus. Jaunām grāmatām viņam vairs nebija naudas. Vai nu tāpēc, ka tās bija vecas grāmatas, vai tāpēc, ka apstākļi bija mainījušies, lasīšana viņu vairs īsti neaizrāva un nogurdināja. Lai nevajadzētu laiku aizvadīt bezdarbībā, viņš sastādīja sīku katalogu savām grāmatām un salīmēja tām uz muguriņām zīmītes, un šis mehāniskais, piņķerīgais darbs viņam šķita interesantāks nekā lasīšana. Vienmuļais, urķīgais darbs neizprotamā kārtā iemidzināja prātu, viņš ne par ko nedomāja, un laiks aizritēja ātri. Viņam pat likās interesanti sēdēt virtuvē un kopā ar Darjušku mizot kartupeļus vai no griķu putraimiem lasīt ārā gružus. Sestdienās un svētdienās viņš gāja baznīcā. Sienmalē stāvēdams, viņš, acis aizmiedzis, klausījās dziedāšanā un domāja par tēvu, māti, par universitāti, par reliģijām; ap sirdi bija mierīgi un skumji, un vēlāk, iedams no baznīcas ārā, viņš nožēloja, ka dievkalpojums tik ātri beidzies.

Pa divi lāgi viņš aizgāja uz slimnīcu pie Ivana Dmitriča, gribēdams parunāties. Bet abas reizes Ivans Dmitričs bija neparasti uzbudināts un ļauns; viņš lūdza, lai liekot mieru, jo sen jau esot apriebusies tukšā mēles kulstīšana, un sacīja, ka no sasodītajiem, nelietīgajiem cilvēkiem par visām savām ciešanām prasot vienu vienīgu atlīdzinājumu — ieslodzījumu vieninieku kamerā. Vai tiešām viņam pat to liegšot? Abas reizes, kad Andrejs Jefimičs no viņa atvadījās, novēlēdams labu nakti, viņš nikni atcirta:

— Pie velna!

Un tagad Andrejs Jefimičs nesaprata — iet vēl trešo reizi vai neiet. Bet iet gribējās.

Senāk Andrejs Jefimičs pēcpusdienu aizvadīja, staigādams pa istabām un prātodams, tagad viņš no pusdienām līdz vakara tējai nogulēja uz dīvāna, aizgriezies pret atzveltni, un nodevās sīkumainām domām, no kurām nekādi nespēja atkratīties. Viņu grauza aizvainojums, ka par vairāk nekā divdesmit nokalpotajiem gadiem nav piešķirta ne pensija, ne arī vienreizējs pabalsts. Tiesa, amatu viņš nebija pildījis godīgi, taču pensiju saņem visi kalpotāji, vienalga, vai tie bijuši godīgi vai ne. Tagadējais taisnīgums jau izpaužas tieši tajā apstāklī, ka ar tituliem, ordeņiem un pensijām apbalvo nevis par morālām īpašībām un spējām, bet gan par dienēšanu vispār,-lai tā bijusi kāda būdama. Kāpēc tad lai viņš vien' būtu kāds izņēmums? Naudas viņam nebija nemaz. Ejot garām bodītei, viņš kaunējās paskatīties uz tās saimnieci. Par alu jau bija trīsdesmit divi rubli liels parāds. Sīkpilsonei Belovai viņš arī bija parādā. Darjuška paklusām pārdod vecus uzvalkus un grāmatas un melo saimniecei, ka dakteris drīz saņemšot varen daudz naudas.

Andrejs Jefimičs dusmojās uz sevi, ka ceļojumā iztērējis tūkstoš rubļu, ko bija iekrājis. Kā tagad derētu šis tūkstotis! Viņu kaitināja tas, ka cilvēki nelika viņu mierā. Hobotovs uzskatīja par pienākumu šad tad apmeklēt slimo kolēģi. Andrejam Jelimičam šajā cilvēkā viss derdzās: ir brangā seja, ir neglītā mode runāt augstprātīgi laipnā tonī, ir vārdiņš «kolēģis», ir garie zābaki; taču visvairāk derdzās tas, ka Hobotovs turēja par savu pienākumu ārstēt Andreju Jefimiču un iedomājās, ka patiešam ārstē viou. Atnākdams viņš katrreiz atnesa līdzi pudelīti ar kalija bromīdu un rabarbera sakņu pilulas.

Tāpat arī Mihails Averjaničs ieskatīja par vajadzīgu apciemot un izklaidēt draugu. Ik reizes viņš nāca iekšā : īāksloti brīvi, smējās skali un nedabiski un ņēmās Andrejam Jefimičam iegalvot, ka tas šodien izskatoties lieliski, ar veselību, paldies dievam, ejot uz labo pusi, un no tā varēja secināt, ka drauga stāvokli viņš uzskata par bezcerīgu. Viņš vēl nebija atmaksājis Varšavas parādu un, briesmīga kauna mākts, bija allaž sasprindzis, tāpēc pulējās smiet jo skaļi un stāstīt jo ērmīgus notikumus. Viņa anekdotes un stāsti tagad šķita nebeidzami un mocīja gan Andreju Jelimiču, gan viņu pašu.

Mihaila Averjaniča apmeklējumu laikā Andrejs Jefimičs parasti apgūlās uz dīvāna, aizgriezās pret sienu un klausījās, zobus sakodis; sirdī viļņiem vien uzbangoja ļauns rūgtums, un pēc katras drauga ciemošanās reizes viņš juta, ka šis kalns ceļas aizvien augstāk un jau šķiet kāpjam rīklē.

Lai nomāktu sīkumainās jūtas, viņš steigšus sāka domāt par to, ka viņš pats un Hobotovs, un Mihails Averjaničs agri vai vēlu lemti iznīcībai un neatstās dabā pat ne pēdas. Ja iztēlojas, ka pēc miljona gadu izplatījumā zemeslodei garām aizlidos kāds gars, tad tas redzēs vienīgi mālu un kailas klintis. Viss — ir kultūra, ir morāles likums — viss iznīks, pat dadžiem neaizaugs. Kas gan ir kauns no bodnieka, kas ir nenozīmīgais Hobotovs, Mihaila Averjaniča apgrūtinošā draudzība? Tas viss ir nieki un blēņas.

Taču šāda prātošana vairs nelīdzēja. Kolīdz Andrejs Jefimičs bija iztēlojies zemeslodi pēc miljona gadu, tā gar kailās klints stūri iznira Hobotovs gariem zābakiem kājās un saspringti smejošais Mihails Averjaničs un ieskanējās pat kaunīgi čuksti: «Bet Varšavas parādu, mīļais, tuvākajās dienās atdošu … Katrā ziņā.»

XVI

Reiz Mihails Averjaničs atnāca pēcpusdienā, kad Andrejs Jelimičs gulēja uz dīvāna. Sagadījās tā, ka to pašu brīdi ieradās arī Hobotovs ar kālija bromīdu. Andrejs

Jefimičs smagnēji pieslējās, apsēdās un abām rokām atspiedās uz dīvāna.

—    Bet šodien, mīļais draugs, — Mihails Averjaničs iesāka, — jums sejas krāsa ir krietni labāka nekā vakar. Jūs tak esat pavisam brašs! Jā, nudien, brašs!

—    Ir laiks, kolēģi, ir laiks atkopties, — Hobotovs žāvādamies sacīja. — Jums jau pašam būs apriebusies šitā piņķerēšanās.

—   Atkopsimies gan! — Mihails Averjaničs priecīgi teica. — Vēl simt gadu dzīvosim! Tā ja!

—    Lai simts kur simts, bet divdesmit izvilks, — Hobotovs mierināja. — Nekas, nekas, kolēģi, nenokariet degunu … Nav ko jaukt gaisu.

—    Mēs vēl parādīsim, ko varam! — Mihails Averjaničs pilnā kaklā nosmējās, uzpliķēdams draugam pa ceļgalu. — Vēl parādīsim! Nākamvasar, ja dievs dos, šausim prom uz Kaukāziju, izjādelēsim to no viena gala līdz otram — hop, hop, hop! Bet, kad būsim no Kaukāzijas atpakaļ, tad, kazi, nodzersim kāzas. — Mihails Averjaničs šķelmīgi pameta ar aci. — Apprecināsim jūs, mīļo draudziņ … apprecināsim …

Pēkšņi Andrejs Jefimičs juta, ka. niknuma kalns aizsniedz rīkli; sirds sāka neganti dauzīties.

—    Tas ir vulgāri! — viņš sacīja, aši pieceldamies un aiziedams pie loga. — Vai tiešām jūs neapjēdzat, ka runājat prastības?

Viņš gribēja turpināt laipni un pieklājīgi, taču, pašam negribot, piepeši sažņaudza dūres un izslēja tās pār galvu.

—    Atstājiet mani! — viņš nebalsī iekliedzās, piesarkdams un trīcēdams pie visām miesām. — Arā! Abi ārā, abi divi!

Mihails Averjaničs un Hobotovs piecēlušies blenza viņā, nekā nesaprazdami, pēc tam izbijušies.

—    Abi ārā! — Andrejs Jelimičs kliedza joprojām. — Stulbie cilvēki! Muļķa cilvēki! Nevajag man ne draudzības, ne tavu zāļu, stulbais cilvēk! Prastība! Riebeklība!

Hobotovs un Mihails Averjaničs, apjukumā saskatīdamies, kāpās uz durvīm un izgāja priekšnamā. Andrejs Jefimičs paķēra pudeli ar kālija bromīdu un aizsvieda viņiem pakaļ; pudele šķindēdama saplīsa pie sliekšņa.

—    Vācieties pie velna! — izskriedams priekšnamā, Andrejs Jefimičs asarainā balsī kliedza. — Pie velna!

Pēc viesu aiziešanas viņš, trīcēdams kā drudzī, apgūlās uz dīvāna un vēl ilgi atkārtoja;

—   Stulbie cilvēki! Stulbie cilvēki!

Beidzot nomierinājies, viņš vispirms iedomāja, ka nabaga Mihailam Averjaničam tagad droši vien sirdi spiež briesmīgs kauns un grūtums un ka tas viss ir šausmīgi. Nekad agrāk nekas tāds nebija gadījies. Kur palicis saprāts un takts? Kur pasaules izpratne un filozofa vienaldzība?

Aiz kauna un īgnuma uz sevi dakteris nespēja aizmigt visu nakti, bet no rīta ap pulksten desmitiem aizgāja uz pasta kantori un lūdza pastmeistaram piedošanu.

—    Nepieminēsim bijušo, — nopūzdamies sacīja aizkustinātais Mihails Averjaničs, cieši spiezdams draugam roku. — Kas bijis, tas bijis. Ļubavkin! — viņš piepeši iebrēcās tik skali, ka visi pastnieki un apmeklētāji sarāvās. — Pasniedz krēslu! Bet tu pagaidi! — viņš uzsauca sievietei, kas caur režģiem sniedza viņam ierakstītu vēstuli. — Vai neredzi, ka esmu aizņemts? Nepieminēsim bijušo, — viņš mīlīgā balsī turpināja, uzrunādams Andreju Jefimiču. — Laipni lūdzu, sēdieties, mīļais draugs.

Viņš brītiņu klusēdams braucīja ceļgalus, tad ierunājās:

—    Man ne prātā nav nācis apvainoties. Slimība nav māsa, es jau saprotu. Jūsu vakarējā lēkme nobiedēja mūs abus ar dakteri, pēc tam mēs vēl ilgi runājām par jums. Dārgais draugs, kāpēc jūs nevēlaties nopietni padomāt par savu slimību? Kā nu šitā var? Piedodiet draudzīgo atklātību, — Mihails Averjaničs sāka čukstēt, — bet jūs dzīvojat gaužām nelabvēlīgos apstākļos: šaurība, netīrība, nav nekādas kopšanas, nav līdzekļu, ko ārstēties … Dārgais draugs, abi ar dakteri mēs lūdzam jūs no visas sirds, paklausiet mūsu padomam: liecieties slimnīcā! Tur būs veselīgs uzturs, būs kopšana, būs ārstēšana. Jevgeņijs Fjodo- ričs, starp mums runājot, gan ir neaudzināts cilvēks, tomēr lietpratīgs, uz viņu pilnīgi var pajauties. Viņš deva man vārdu, ka veltīs jums uzmanību.

Andreju Jefimiču aizkustināja sirsnīgā līdzdalība un asaras, kas piepeši iemirdzējās uz pastmeistara vaigiem.

—    Neticiet, cienījamais! — viņš čukstoši ierunājās, piespiezdams roku pie sirds. — Neticiet viņiem! Tie ir maldi! Visa mana slimība ir tikai tā, ka pa divdesmit gadiem es visā pilsētā esmu atradis tikai vienu gudru cilvēku — un tas pats ir vājprātīgs. Nekādas slimības nav, esmu tikai nokļuvis burvju lokā, no kura nav izejas. Man ir viss vienalga, esmu gatavs uz visu.

—    Liecieties slimnīcā, dārgais draugs.

—   Man viss vienalga, kaut vai bedrē.

—    Apsolieties, mīļais, ka visās lietās klausīsiet Jevgeņiju Fjodoriču.

—    Lūdzu: apsolos. Taču atkārtoju, cienījamais: esmu iekļuvis burvju lokā. Tagad viss, pat manu draugu vissirsnīgākā līdzjūtība, dzen mani pretim tikai galam. Es eju bojā, un man pietiek drosmes to apzināties.

■— Mīļais, jūs izveseļosieties.

—    Kāda jēga tā runāt? — Andrejs Jefimičs sapīcis atteica. — Maz ir cilvēku, kas mūža galā nepārdzīvo to pašu, ko tagad es. Kad citi sacīs, ka jums ir kāda kaite, piemēram, slimas nieres vai paplašināta sirds, un jūs sāksiet ārstēties, kad apgalvos, ka esat vājprātīgs vai noziedznieks, ar vārdu sakot, kad ļaudis pēkšņi pievērsīs jums uzmanību, tad ziniet, ka esat nokjuvis burvju lokā, no kura ārā vairs netiksiet. Pūlēsieties no tā iziet un nomaldīsieties vēl vairāk. Padodieties, jo tad glābties vairs nav cilvēka spēkos. Tā man rādās.

Pa šo laiku aiz režģiem jau drūzmējās apmeklētāji. Lai netraucētu, Andrejs Jefimičs piecēlās un sāka ardievoties. Mihails Averjaničs vēlreiz pieprasīja, lai viņš ar godavārdu apsolās iet slimnīcā, un pavadīja viesi līdz ārdurvīm.

Tai pašā dienā pret vakaru pie Andreja Jefimiča negaidot iegriezās Hobotovs garajos zābakos, puskažociņu mugurā un sacīja tā, it kā vakar nekas nebūtu atgadījies:

—    Es pie jums, kolēģi, darīšanās. Atnācu jūs uzaicināt: kā ir, vai nevēlaties kopā ar mani piedalīties konsilijā?

Domādams, ka Hobotovs tikai grib izvilkt viņu pastaiga, lai izklaidētu, vai arī patiešām vēlas Jaut viņam ko nopelnīt, Andrejs Jefimičs saģērbās un Hobotovam līdzi izgāja ārā. Viņš bija priecīgs, ka radusies tāda izdevība izlīdzināt vakarējo vainu un salabt., un sirdī bija pateicīgs Hobotovam, kas, laikam jau viņu saudzēdams, ne ar vārdiņu nepieminēja vakarējo. Grūti bija iedomāties, ka šis nekulturālais cilvēks var būt tik smalkjūtīgs.

—    Kur tad ir jūsu slimnieks? — Andrejs Jefimičs jautāja.

—    Slimnīcā. Sen jau gribējās jums parādīt. .. Visai interesants gadījums.

Viņi iegāja slimnīcas pagalmā un gar galveno korpusu devās uz sētas namiņu, kur mitinājās prātu zaudējušie. Visu šo laiku viņi diez kāpēc cieta klusu. Kad iegāja namiņā, Ņikita — kā paradis — pielēca kājās un izslējās.

— Te kādam gadījušās komplikācijas ar plaušām, — Hobotovs pusbalsī stāstīja, kopā ar Andreju Jefimiču iedams iekšā palātā. — Jūs pagaidiet tepat — es tūliņ būšu atpakaļ. Aiziešu tikai pēc steloskopa. Un viņš aizgāja.

XVII

Jau krēsloja. Ivans Dmitričs gulēja savā vietā, seju spilvenā iespiedis; paralītiķis sēdēja nekustīgi, klusi raudāja un kustināja lūpas. Resnais dēlietis un bijušais šķirotājs gulēja. Valdi ja klusums.

Andrejs Jefimičs sēdēja Ivana Dmitriča gultā un gaidīja. Aizritēja kāda pusstunda, un tad palātā ienāca nevis Hobotovs, bet gan Ņikita, klēpī nesdams uzsvārci, kādus veļas gabalus un kurpes.

—    Lūdzu apģērbties, jūsu augstdzimtība, — Ņikita klusi teica. — Te ir jūsu gultiņa, lūgtu šurp, — viņš piemetināja, rādīdams uz tukšu, acīmredzot nesen ienestu gultu. — Nekas, dievs dos, izveseļosieties.

Andrejs Jelimičs visu saprata. Ne vārda nerunādams, viņš aizgāja pie gultas, ko Ņikita bija norādījis, un apsēdās; redzēdams, ka Ņikita stāv un gaida, viņš izģērbās kails un sakaunējās. Tad viņš uzvilka slimnīcas drānas; apakšbikses bija pārlieku īsas, krekls garš, bet uzsvārcis oda pēc žāvētām zivīm.

—    Dievs dos, izveseļosieties, — Ņikita atkārtoja.

Viņš sarausa klēpī Andreja Jelimiča drānas, izgāja un aizvēra durvis.

«Viss vienalga .. .» Andrejs Jelimičs domāja, kaunīgi vīstīdamies uzsvārcī un juzdams, ka jaunajā ietērpā izskatās pēc arestanta. «Viss vienalga… Vienalga, vai traka vai mundieris, vai šis uzsvārcis …»

Bet kur tad pulkstenis? Un piezīmju grāmatiņa, kas bija sānkabatā? Un papirosi? Uz kurieni Ņikita aiznesis drēbes? Tagad gan līdz pašai nāves stundai vairs nebūs lemts uzvilkt bikses, vesti un zābakus. Sākumā tas viss rādās tā dīvaini un pat nesaprotami, Andrejs Jefimičs arī tagad bija pārliecināts, ka starp sīkpilsones Belovas māju un sesto palātu nav nekādas atšķirības, ka šajā pasaulē viss ir blēņas, tukša zūdīšanās, un tomēr viņam trīcēja rokas, kājas stinga, un bija baismi iedomāt, ka Ivans Dmitričs rīz modīsies un ieraudzīs viņu — uzsvārcī ģērbušos. Viņš piecēlās, pastaigāja un atkal apsēdās.

Raug nu, bija nosēdēta pusstunda, stu'ida, un jau viņam viss bija apnicis tā, ka uzmācās grūtsirdība; vai tiešām šeit iespējams nodzīvot dienu, nedēju un pat gadus, kā nodzīvojuši šie cilvēki? Nu re, viņš ir pasēdējis, ir pastaigājis un atkal apsēdies; var aiziet un paskatīties pa logu un atkal pastaigāt uz priekšu atpakaj. Bet ko pēc tam? Vai tā viņš sēdēs vienā sēdēšanā kā koka dieviņš un domās? Nē, tas gan laikam nav iespējams.

Andrejs Jefimičs apgūlās, bet tūdaļ atkal uzcēlās, ar piedurkni norausa no pieres saltus sviedrus un sajuta, ka visa seja sāk ost pēc žāvētām zivīm. Viņš atkal pastaigāja.

—   Tas ir pārpratums … — viņš noteica, neziņā noplātīdams rokas. — Vajadzēs noskaidrot, tas ir pārpratums…

Tobrīd pamodās Ivans Dmitričs. Viņš piecēlās sēdus un atspieda vaigus dūrēs. Nospļāvās. Tad laiski pavērās uz dakteri un pirmajā mirkli, redzams, nekā nesaprata; taču drīz viņa miegainā seja tapa Jauna un izsmējīga.

—    A-a, arī jūs, mīlīt, ietupinājuši tepat! — viņš noteica no gulēšanas piesmakušā balsī, aizmiedzis vienu aci. — Ļoti priecājos. Agrāk jūs sūcāt ļaužu asinis, tagad tiks sūktas jūsējās. Lieliski!

—    Tas ir pārpratums … — Ivana Dmitriča vārdu nobaidīts, Andrejs Jefimičs teica; plecus paraustījis, viņš atkārtoja: — Kaut kāds pārpratums …

Ivans Dmitričs atkal nospļāvās un apgūlās.

—    Nolādētā dzīve! — viņš noburkšķēja. — Un ir rūgti un sāpīgi, ka, tai beidzoties, mūs gaida nevis balva par ciešanām, nevis apoteoze kā operā, bet gan nāve; atnāks strādnieki, paķers mirušo aiz rokām, kājām un aizstieps uz pagrabu. Brr! Nu, nekas … Toties debesu valstībā varēsim līksmot… Es no viņas pasaules kā ēnu tēls nākšu šurp un biedēšu šitos riebekļus. Es viņiem sirmus matus padarīšu.

Pārradās Mozelis un, ārstu ieraudzījis, pastiepa roku.

—    Dod kapeiciņu! — viņš sacīja.

XVIII

Andrejs Jefimičs aizgāja pie loga un palūkojās laukā. Metās jau tumšs, un labajā pusē pār apvārsni kāpa augšup salts, tumšsarkans mēness. Tepat aiz slimnīcas sētas —

ne vairāk kā simt asu attālumā — slējās augsts, balts, ar mūra sētu apjozts nams. Tas bija cietums.

«Lūk, tur tā ir — īstenība!» nodomāja Andrejs Jefimičs, un viņam kļuva baismi.

Baisms bija ir mēness, ir cietums, ir naglas gar sētas malu, ir kaulu miltu fabrikas tāiinās ugunis. Aiz muguras noskanēja nopūta. Andrejs Jefimičs atskatījās un ieraudzīja cilvēku ar mirdzošām zvaigznēm un ordeņiem pie krūtīm; cilvēks smaidīja un šķelmīgi meta ar aci. Ari tas šķita baismi.

Andrejs Jefimičs raudzīja sev iestāstīt, ka nedz mēness, nedz cietums nepavisam nav savāds, ka ordeņus nēsā ari psihiski veseli cilvēki un ka ar laiku viss iznīks un pārvērtīsies par mālu, taču pēkšņi viņu pārņēma izmisums, viņš abām rokām ieķērās restēs un no visa spēka sāka tās raustīt. Stiprās restes nepadevās.

Tad, lai nebūtu tik baismi, viņš piegāja pie Ivana Dmitriča gultas un apsēdās.

—   Man saplaka dūša, dārgais draugs, — viņš nomurmināja, trīcēdams un aukstus sviedrus slaucīdams. — Saplaka dūša.

—   Tad pafilozofējiet, — Ivans Dmitričs ņirdzīgi atteica

—   Ak dievs, ak dievs… Jā, jā… Jūs reiz sacījāt, ka Krievijā filozofijas neesot, taču filozofējot visi, pat sīki gariņi. Bet no sīko gariņu filozofēšanas nevienam tak nekāds Jaunums neceļas, — Andrejs Jefimičs runāja tādā balsī, it kā taisīdamies raudāt un iežēlināt. — Kāpēc tad, dārgais draugs, jūs tik ļauni smejat? Kā lai sīkie gariņi nefilozofē, ja viņi nav apmierināti? Gudram, izglītotam, lepnam, brīvību mīlošam, pēc dieva līdzības radītam cilvēkam nav citas iespējas kā vien iet strādāt par ārstu ne tīrā, nejēdzīgā pilsētelē un visu mūžu to vien zināt kā bankas, dēles, sinepju plāksterus! Šarlatānisms, aprobežotība, seklība! Ak dievs tēvs!

—   Jūs melšat blēņas. Ja derdzas par ārstu, būtu gājis par ministru.

—   Nekur, nekur nevar tikt. Vāji esam, dārgais … Es biju vienaldzīgs, mundri un prātīgi spriedelēju, bet, kolīdz dzīve tā rupjāk pieskārās, tā man dūša sašļuka … Prostrācija .. . Vāji esam, draņķīgi esam… Arī jūs, dārgais. Gudrs, cēlsirdīgs, ar mātes pienu jau cildenas tieksmes uzņēmis, bet, kolīdz uzsākāt dzīvi, tā pagurāt un saslimāt … Vājš, vajš!

Ne tikai bailes un aizvainojums, bet vēl kaut kas neatvairāms māca Andreju Jefimiču kopš vakara iestāšanās. Beidzot viņš apjēdza, ka gribas iedzert alu un uzsmēķēt.

—     Iziešu ārā, dārgais, — viņš sacīja. — Pateikšu, lai dod mums gaismu … Nevaru šitā … neesmu spējīgs …

Andrejs Jefimičs piegāja pie durvīm un tās atvēra, taču to pašu mirkli Ņikita pielēca kājās un aizstājās viņam ceļā.

—     Uz kurieni jūs? Nedrīkst, nedrīkst! — viņš runāja. — Laiks gulēt!

—     Es jau tikai uz brītiņu — pastaigāt pa sētu! — Andrejs Jelimičs bija apjucis.

—    Nedrīkst, nedrīkst, nav vēlēts. Paši zināt.

Ņikita aizcirta durvis un atzvēlās pret tām.

—     Kas tad kuram notiks, ja es iziešu no šejienes? — Andrejs Jefimičs jautāja, plecus paraustīdams. — Nesaprotu! Ņikita, man katrā ziņā ir jāiziet! — viņš sacīja, balsij ietrīcoties. — Man vajag!

—      Neceliet nekārtibu, tā nav labi! — Ņikita pamāclgi teica.

—      Lai velns parauj! — Ivans Dmitričs pēkšņi iekliedzās, pielēkdams kājās. — Kādas viņam tiesības nelaist? Kā viņi uzdrīkstas turēt mūs še? Likumā, šķiet, skaidri teikts, ka nevienam nedrīkst laupīt brīvību bez tiesas! Tā ir varmācība! Patvaļa!

—     Protams, ka patvaļa! — Ivana Dmitriča sauciena uz- mudrināts, Andrejs Jefimičs sacīja. — Man vajag, man katrā ziņā ir jāiziet. Viņam nav tiesību! Laid, ka tev saka!

—     Vai dzirdi, stulbais kustoni? — Ivans Dmitričs sauca, ar dūri niedauzīdams pie durvīm. — Atver, citādi izgāzīšu durvis! Bcndeskalps!

—     Atver! — pie visām miesām trīcēdams, Andrejs Jefimičs iesaucās. — Es prasu!

—      Parunā tik man vēl! — Ņikita viņpus durvīm atbildēja. — Parunā tik!

—     Vismaz pasauc šurp Jevgeņiju Fjodoriču! Saki, ka es lūdzu viņu atnākt. .. uz brītiņu!

—    Rīt viņi paši ieradīsies.

—      Nekad mūs nelaidīs ārā! — Ivans Dmitričs tikmēr runāja savu. — Sapūdēs šeit! Ak debesu tēvs, vai tad patiesi viņā pasaulē nav elles un šie nelieši saņems piedošanu? Kur tad ir taisnīgums? Atver, neģēli, es slāpstu nost! — viņš iekliedzās sēcošā balsī, atzveldamies pret durvīm. — Galvu sev sašķaidīšu! Slepkavas!

Ņikita ātri atrāva durvis vaļā, abām rokām, ar celi palīdzot, atgrūda Andreju Jefimiču, tad atvēzējās un trieca viņam ar dūri sejā. Andrejam Jefimičam šķita, ka pār galvu gāžas sāļš milzu vilnis un aizrauj viņu pie gultas; patiešām — mutē varēja samanīt sāļu garšu; droši vien asiņoja zobi. It kā uzpeldēt gribēdams, viņš savicināja rokas un pieķērās pie kādas gultas — un tobrīd sajuta, ka Ņikita viņam divreiz iezvēla pa muguru.

Skaļi iekliedzās Ivans Dmitričs. Droši vien ari viņu sita.

Tad viss apklusa. Rēna mēnessgaisma krita caur restēm, un uz grīdas gulēja tīklam līdzīga ēna. Andrejs Jefimičs apgulās un aizturēja elpu; šausmās viņš gaidīja, ka viņam sitīs vēlreiz. Šķita: kāds ir paņēmis sirpi, iedūris viņa miesā un vairākkārt pagrozījis krūtīs un zarnās. Aiz sāpēm viņš iecirta zobus spilvenā un cieši tos sakoda, un pēkšņi tajā juceklī, kas bija viņa galvā, spilgti nozib- snija baismīga, nepanesama doma, ka tieši tāda pati sāpe gadiem ilgi diendienā bijusi jāizjūt šiem cilvēkiem, kas tagad mēnesnīcā izskatījās pēc melnām ēnām. Kā varēja gadīties, ka vairāk nekā divdesmit gadus ilgi viņš to nezināja un nevēlējās zināt? Viņš nezināja, kas ir sāpes, viņam par tām nebija ne jausmas, tātad viņš nekādi nav vainīgs, tomēr sirdsapziņa — tikpat nepiekāpīga un rupja kā Ņikita — sastindzināja visu augumu no pakauša līdz kājām. Viņš pielēca no gultas, grasījās iekliegties visā galvā un steigšus skriet, lai nogalinātu Ņikitu, tad Hobo- tovu, uzraugu un feldšeri, pēc tam sevi, taču neizdabūja no krūtīm ne skaņas, kājas neklausīja; smakdams viņš parāva uzsvārci un kreklu uz krūtīm, pārplēsa tos un bez samaņas nogāzās gultā.

XIX

Otrā rītā viņam sāpēja galva, ausīs dūca, visā augumā bija sajūtams gurdums. Vakarējo vājuma brīdi atcerēties viņam nebija kauns. Viņš bija vakar bijis mazdūšīgs, baidījies pat no mēness, atklāti paudis jūtas un domas, kādas viņš agrāk nebija sevī pat nojautis. Piemēram, domu par filozofējošo sīko gariņu neapmierinātību. Bet patlaban viņam bija viss vienalga.

Viņš neēda, nedzēra, gulēja nekustēdamies un klusēja.

«Man ir viss vienalga,» viņš domāja, kad viņam ko jautāja. «Es neatbildēšu. .. Man ir viss vienalga,»

Pēc pusdienas atnāca Mihails Averjaničs un atnesa ce- turtdalmārciņas tējas un mārciņu marmelādes. Atnāca arī Darjuška un veselu stundu nostāvēja pie gultas ar trulās bēdās saviebtu seju. Viņu apmeklēja arī dakteris Hobotovs. Tas atnesa pudelīti ar kālija bromīdu un lika, lai Ņikita ar kaut ko izsvēpējot palātu.

Pavakarē Andrejs Jelimičs nomira ar trieku. Vispirms viņš sajuta uznākam briesmīgus drebuļus un nelabumu; kaut kas pretīgs likās piestrāvojam visu miesu, pat. pirkstus, kāpjam no kuņģa augšā uz galvu un pārplūdinām acis un ausis. Gar acīm sagriezās zaļš. Andrejs Jefimičs saprata, ka pienācis viņa gals, un atcerējās, ka Ivans Dmitričs, Mihails Averjaničs un miljoniem cilvēku tic nemirstībai. Un ja nu tā patiesi ir? Bet viņam nekārojās nemirstības, un viņš par to domāja tikai vienu mirkli. Garām paskrēja neparasti skaistu un graciozu briežu bars, par kuriem viņš vakar bija lasījis; pēc tam sieviete pastiepi pret viņu roku ar ierakstītu vēstuli… Kaut ko sacīja Mihails Averjaničs. Tad viss izgaisa, un Andrejs Jefimičs iesnaudās uz mūžu.

Atnāca strādnieki, paņēma viņu aiz rokām un kājām un aiznesa uz kapliču. Tur viņš vaļējām acīm gulēja uz galda, un naktī viņu apspīdē ja mēnesnīca. No rīta atnāca Se; - gejs Sergejičs, krucifiksa priekšā svētbijīgi noskaitīja lūgšanu un aizspieda acis savam bijušajam priekšniekam.

Dienu vēlāk Andreju Jefimiču apglabāja. Bērēs bija tikai Mihails Averjaničs un Darjuška.

ROTŠILDA VIJOLE

Pilsētele bija maza, sliktāka par sādžu, un tajā dzīvoja gandrīz vai vienīgi veci ļaudis, kuri mira tik reti, ka sanāca pat dusmas. Un slimnīcai un cietumam zārku vajadzēja ļoti maz. Vārdu sakot, darbnīca neplauka. Bijis Jakovs Ivanovs zārcinieks guberņas pilsētā, droši vien viņam būtu pašam savs nams un viņu sauktu par Jakovu Matvejiču; bet šeit, pilsētelē, viņu dēvēja vienkārši par Jakovu; viņa palama nez kāpēc bija Bronza, un viņš dzīvoja trūcīgi kā vienkāršs zemnieks nelielā, vecā mājelē, kur atradās tikai viena istaba, un šajā istabā mitinājās viņš, Marfa, krāsns, div- gulu gulta, zārki, skrūvsols un visa saimniecība.

Jakovs taisīja labus, izturīgus zāikus. Zemniekiem un vienkāršajiem pilsētniekiem viņš tos darināja pēc sava auguma un ne reizes nekļūdījās, jo garāku un stiprāku ļaužu par viņu nebija nekur, pat cietumā, lai gan viņam jau bija septiņdesmit gadu. Labdzimtajiem un sievietēm viņš tos taisīja pēc mēra un šim nolūkam lietoja dzelzs aršīnu. Bērnu zārciņu pasūtījumus Jakovs pieņēma ļoti nelabprāt un taisīja tos tāpat bez mēra, ar nicinājumu un katru reizi, saņemdams naudu par darbu, teica:

—   Jāatzīstas, man netīk noņemties ar blēņām.

Neskaitot amatniecību, nelielu ienākumu deva arī vijoles spēle. Pilsētelē kāzās parasti spēlēja žīdu orķestris, kuru vadīja alvotājs Moisejs Iļjičs Sahkess, kas paņēma sev ienākuma lielāko tiesu. Tā kā Jakovs ļoti labi spēlēja vijoli, sevišķi krievu dziesmas, tad Sahkess dažreiz viņu aicināja orķestrī un maksāja piecdesmit kapeiku dienā, nerēķinot viesu dāvanas. Kad Bronza sēdēja orķestrī, viņam svīda un sarka seja; bija karsts, ķiploku smaka rāva elpu ciet, vijole spiedza, pie labās auss rūca kontrabass, pie kreisās raudāja llauta, ko spēlēja rūsgans, vājš žīds sarkanu un zilu dzīsliņu iztīklotu seju, kuram bija pazīstamā bagātnieka Rotšilda uzvārds. Un šis nolādētais žīds pat visjautrāko dziesmu izmanījās spēlēt žēlabaini. Bez kāda redzama iemesla Jakovs pamazītiņām sāka nīst un nicināt žīdus, it sevišķi Rotšildu; viņš ķildojās, lamāja to nelabiem vārdiem un reiz pat gribēja piekaut, Rotšilds apvainojās un, nikni viņā raudzīdamies, pateica:

—   Ja es jūs necienītu par talantu, tad jūs sen jau būtu izlidojis pa to lodziņu.

Pēc tam sāka raudāt. Tāpēc orķestrī spēlēt Bronzu uzaicināja reti, tikai ļoti nepieciešamā gadījumā, kad trūka kāda ebreja.

Jakovs nekad nebija labā omā,- jo viņam vienmēr nācās ciest briesmīgus zaudējumus. Piemēram, svētdienās un svētkos strādāt bija grēks, pirmdiena — grūta diena, un tā gadā salasījās ap divsimt dienu, kad gribot negribot vajadzēja turēt rokas klēpī. Un kas tas bija par zaudējumu! Ja pilsētā kāds rikoja kāzas bez mūzikas vai arī Sahkess neuzaicināja Jakovu, tad arī tas bija zaudējums. Policijas uzraugs divus gadus slimoja un nīka, un Jakovs ar nepacietību gaidīja, kad tas nomirs, bet uzraugs aizbrauca uz guberņas pilsētu ārstēties un ņēma un nomira tur. Se tev — zaudējums vismaz par kādiem desmit rubļiem, jo zārku būtu vajadzējis taisīt dārgu, lakotu. Domas par zaudējumiem Jakovu krimta it sevišķi pa naktīm; viņš nolika sev blakus gultā vijoli un, kad visādas blēņas līda galvā, skāra stīgas, vijole tumsā skanēja, un viņani kļuva vieglāk.

Pagājušā gada sestajā maijā Marfa pēkšņi sanīka. Vecā smagi elpoja, dzēra daudz ūdens un grīļojās, tomēr no rīta pati izkurināja krāsni un pati aizgāja pēc ūdens. Pret vakaru viņa nolikās gultā. Jakovs visu dienu spēlēja vijoli; kad pavisam satumsa, paņēma grāmatiņu, kurā katru dienu pierakstīja savus zaudējumus, un aiz gara laika sāka rēķināt, cik sanāks pa gadu. Sanāca vairāk nekā tūkstoš rubļu. Tas viņu tā satrieca, ka viņš nosvieda skaitīkļus uz grīdas un sāka spārdīties kājām. Tad pacēla skaitīkļus un atkal ilgi klakšķināja un izdvesa dziļas, satrauktas nopūtas. Seja viņam bija tumši sarkana un slapja-aiz sviedriem. Viņš domāja, ja šos zaudētos tūkstoš rubļus ieliktu bankā, tad gadā procentu vien sakrātos vismaz, četrdesmit rubļu. Tātad šie četrdesmit rubļi arī zaudējums. Vārdu sakot, lai kur paraugās, visur tikai zaudējumi un vairāk nekā.

— Jakov! — Marfa pēkšņi sauca. — Es mirstu!

Viņš paraudzījās uz sievu. Seja tai bija neparasti skaidra, priecīga un sārta aiz karstuma. Bronza, paradis viņas seju vienmēr redzēt bālu, tramīgu un nelaimīgu, tagad samulsa. Tiešām gan — izskatījās, it kā viņa patiesi mirtu un būtu priecīga, ka beidzot uz mūžu aiziet no šīs istabas, no zārkiem, no Jakova… Un viņa raudzījās griestos un kustināja lūpas, un sejas izteiksme viņai bija laimīga, it kā viņa skatītu nāvi, savu atpestītāju, un sačukstētos ar to.

Jau svīda gaisma, un pa logu varēja redzēt, kā dega rīta blāzma. Lūkodamies uz veču, Jakovs atcerējās, ka, šķiet, visu mūžu nav ne reizes to apmīļojis, nav pažēlojis, ne reizes nav praties nopirkt tai lakatiņu vai atnest no kāzām kādu saldumu, bet tikai uzkliedzis, lamājis par zaudējumiem, meties virsū ar dūrēm; tiesa, viņš nekad nebija to sitis, tomēr baidījis, un vecā katru reizi bija stin- gusi bailēs. Jā, viņš vecajai neļāva dzert tēju, jo tāpat jau lieli izdevumi, un viņa dzēra tikai karstu ūdeni. Un jakovs saprata, kāpēc sievai tagad tik dīvaina, priecīga seja, un viņam kļuva baigi.

Sagaidījis rītu, viņš paņēma no kaimiņa zirgu un aizveda Marfu uz slimnīcu. Slimnieku nebija daudz, tāpēc gaidīt neiznāca ilgi, tikai stundas trīs. Viņam par lielu paliku šoreiz slimniekus pieņēma nevis ārsts, kurš pats slimoja, bet feldšeris Maksims Nikolajevičs, sirmgalvis, par ko pilsētā visi runāja, ka, lai gan tas dzerot un kaujoties, tomēr saprotot vairāk nekā ārsts.

—   Sveiki jūsmājās! — Jakovs teica, ievezdams savu veco pieņemamajā istabā. — Atvainojiet, ka jūs traucējam, Maksim Nikolajič, ar savām nieka kaitēm! Reče nu, paraugieties, apslimis mans sievišķis. Tā sacīt, dzīvesbiedre, atvainojiet par izteicienu …

Saraucis sirmās uzacis un glaudīdams vaigubārdu, feldšeris sāka apskatīt večiņu, bet tā sēdēja uz ķeblīša sa- kumpusi un izžuvusi, smailu degunu, vaļēju muti un no sāniem izskatījās pēc putna, kam gribas dzert.

—    M-jā… Tā… — feldšeris lēni noteica un nopūtās, — influence, bet varbūt arī drudzis. Tagad pa pilsētu izplatījies tīfs. Ko lai dara? Paldies dievam, vecīte gana dzīvojusi. .. Cik tad viņai?

—   Tak jau bez gada septiņdesmit, Maksim Nikolajič.

—    Ko lai dara? Gana dzīvojusi vecīte. Laiks arī prasties.

—    Tiesa gan, pareizu vārdu teicāt, Maksim Nikolajič, — Jakovs atbildēja, aiz pieklājības smaidīdams, — un sirsnīgi jums pateicamies par jūsu laipnību, bet atļaujiet izteikties — ikvienam kukainim gribas dzīvot.

—    Kas vēl nebūs! — feldšeris teica tādā tonī, it kā no viņa būtu atkarīgs — vecajai dzīvot vai mirt. — Tad nu tā, mīlīt, liksi viņai pie galvas aukstas kompreses un dosi, lūk, šos pulverīšus pa divi dienā. Un tad nu sveika būšana, bonžūr!

Pēc viņa sejas izteiksmes Jakovs redzēja, ka stāvoklis ļauns un ka nekādi pulveri nelīdzēs; viņam tagad bija skaidrs, ka Marfa nomirs ļoti drīz — ja ne šodien, tad rīt. Viņš viegli piebikstīja feldšerim pie elkoņa, pamirkšķināja un paklusi teica:

—    Viņai, Maksim Nikolajič, vajadzētu bankas uzlikt.

—    Nav vaļas, nav vaļas, mīlīt. Nem savu veceni un ej dieva mierā! Sveika būšana!

—    Parādiet tādu laipnību! — Jakovs sāka lūgties. — Tak" jau pats redzat, ja, teiksim, viņai vēders sāpētu vai arī cits kas iekšās, nu tad gan pulverīši un pilieni, bet viņai tak sasaldēšanās vaina! Un, ja sasaldējies, tad pirmā zāle asinis iedarbināt, Maksim Nikolajič.

Bet feldšeris jau izsauca nākošo slimnieku, un pieņemamajā telpā ienāca sieva ar puiku.

—    Posies, posies… — viņš teica Jakovam, raukdams seju, — nav ko blēņoties,

—   Tādā gadījumā pielieciet viņai kaut vai dēles! Mūžīgi par jums dievu lūgsim!

Feldšeris iekaisa un uzsauca:

—   Vai tu vēl ilgi te runāsi! Kāpostgalva …

Ari Jakovs iekaisa un viss pietvīka, taču neteica ne vārda, bet paņēma Marfu pie rokas un veda laukā no pieņemamajām telpām. Tikai kad jau sēdās ratos, viņš dusmīgi un izsmējīgi paskatījās uz slimnīcu un teica:

—   Tad ir gan sasēdinājuši aktierus! Bagātniekam gan uzliktu bankas, bet nabaga cilvēkam pat vienu dēlīti nenosliecas. Sātani!

Kad atbrauca mājās, Marfa, istabā iegājusi, minūtes desmit pastāvēja, pie krāsns turēdamās. Viņai šķita, ja viņa liksies gultā, Jakovs runās par zaudējumiem un bārsies, ka viņa tikai gul un negrib strādāt. Bet Jakovs īgni raudzījās uz viņu un atcerējās, ka rit apustuļa Jāņa, parīt Nikolaja Brīnumdara diena, bet pēc tam svētdiena, tad pirmdiena — grūta diena. Četras dienas nevarēs strādāt, bet Marfa droši vien aizies kādā no šīm dienām; tātad zārks jātaisa šodien. Viņš paņēma savu dzelzs aršīnu, piegāja pie vecās un noņēma mēru. Pēc tam Marfa likās gultā, bet viņš pārmeta krustu un sāka taisīt zārku.

Kad darbs bija pabeigts, Bronza uzlika brilles un ierakstīja savā grāmatiņā:

«Marfai Ivanovnai zārks — 2 rbj. 40 kap.»

Un nopūtās. Večiņa visu laiku gulēja klusēdama, ar aizvērtām acīm. Bet vakarā, kad satumsa, viņa pēkšņi pasauca veco.

—    Vai atceries, Jakov? — viņa jautāja, priecīgi uz to raudzīdamās. — Atceries, pirms piecdesmit gadiem dievs mums deva bērniņu ar gaišiem matiņiem. Mēs toreiz abi visu laiku sēdējām pie upes un dziesmas dziedājām … zem vītola. — Un, rūgti pasmaidījusi, viņa piebilda: — Nomira meitenīte.

Jakovs pūlējās gan, bet nekādi nevarēja atceroties ne bērniņu, ne vītolu.

—   Tas tev rēgojas, — viņš teica.

Atnāca mācītājs, pieņēma pie dievgalda un svētīja. Pēc tam Marfa sāka murmināt kaut ko nesaprotamu un uz rīta pusi nomira.

Kaimiņu vecenes viņu apmazgāja, apģērba un ielika zārkā. Lai nebūtu jāizdod lieka nauda ķesterim, Jakovs pats lasīja psalmus, bet par kapu no viņa neko neņēma, jo kapsētas sargs bija kūms. Četri vīri nesa zārku līdz kapsētai nevis par naudu, bet godu parādīdami. Aiz zārka gāja vecenes, nabagi, divi plānprātiņi; ļaudis, ko satika cejā, dievbijīgi meta krustus… Un Jakovs bija ļoti apmierināts, ka viss noris gods godam — svinīgi, lēti un ar cieņu. Pēdējo reizi no Marfas atvadīdamies, viņš pataustīja zārku un nodomāja: «Labs darbs!»

Taču, kad viņš nāca mājās no kapsētas, viņu sagrāba .Iziļas skumjas. Jakovs jutās nelabi: elpa bija karsta, smaga, kājas vārgas, gribējās dzert. Turklāt vēl uzmācās visādas domas. Atkal ienāca prātā, ka visu mūžu ne reizes nav ne pažēlojis Marfu, ne apmīļojis. Piecdesmit divi gadi, kurus viņi nodzīvoja vienā istabā, bija vilkušies ilgi, ilgi, bet nez kā tā iznācis, ka pa visu šo laiku viņš ne reizes nebija viņu iedomājis, nebija pievērsis uzmanību, it. kā viņa būtu kaķis vai suns. Bet viņa taču katru dienu kurināja krāsni, vārīja un cepa, gāja pēc ūdens, skaldīja malku, gulēja ar viņu vienā gultā, bet, kad viņš piedzēris atgriezās no kāzām, viņa katru reizi godbijīgi kāra vīra vijoli pie sienas un pašu nolika gulēt — un visu darīja klusēdama, norūpējusies, ar kautru izskatu.

Pretim Jakovam smaidīdams un klanīdamies nāca Rot- šilds.

—    Bet es jūs, tēvocīt, meklēju! — tas teica. — Moisejs Iļjičs sūta jums sveicienus un liek tūdaļ nākt pie viņa.

Jakovam bija skumji. Viņam gribējās raudāt.

—    Lasies! — viņš teica un gāja tālāk.

—   Kā tacl tā var? — Rotšilds uztraucās, aizskriedams priekšā. — Moisejs Iļjičs sadusmosies! Lika tūdaļ!

Jakovam šķita riebīgi, ka žīds aizelsies, mirkšķina acis un ka viņam tik daudz x rudu vasaras raibumu. Un riebās skatīties uz tā zaļajiem svārkiem ar tumšiem ielāpiem un visu šo vārgo, smalko augumu.

—    Ko tu lien man virsū, ķiplok, — Jakovs uzkliedza. — Neuzbāzies!

Žīds saskaitās un arī uzkliedza:

—   Bet jūs, lūdzams, klusāk, citādi es jūs pārlaiž pārsēt!

—    Nost no acīm! — Jakovs iebļāvās un metās viņam virsū ar dūrēm. — Glābiņa vairs nav no nolādētajiem.

Rotšilds pamira aiz bailēm, pietupēs un vēcināja rokas virs galvas, it kā vairīdamies no sitieniem, tad uzlēca kājās un metās skriet, ko nagi nes. Skriedams viņš palēcās, plātīja rokas, un varēja redzēt, kā drebēja garā, kleinā mugura. Puikas, priecīgi par šo notikumu, metās viņam pakal ar saucieniem: «Žīds! Zīds!» Arī suņi skrēja līdzi un rēja. Kāds iesmējās, tad iesvilpās, suņi sāka riet skaļāk un niknāk… Tad laikam kāds suns iekoda Rot- šildam, jo atskanēja izmisis, sāpīgs kliedziens.

Jakovs pastaigāja pa noru, pēc tam bez mērķa devās uz pilsētas nomali, un puikas kliedza: «Bronza iet! Bronza iet!» Tepat jau arī bija upe. Te spiegdamas šaudījās slokas, pēkšķināja pīles. Saule stipri karsēja, un ūdens tā zibēja, ka acis sāpēja skatoties. Jakovs pagāja pa taciņu gar krastu un redzēja, ka no peldbūdas iznāk tukla kun- dzene ar sarkanu seju, un nodomāja par to: «Paskat, kāda slampa!» Netālu no peldbūdas puikas ķēra vēžus; Jakovu ieraudzījuši, viņi sāka Jauni klaigāt: «Bronza! Bronza!» Bet tur jau arī stāvēja vecais vītols ar milzīgu dobumu — un tā galotnē vārnu ligzdas… Un pēkšņi Jakova atmiņā kā dzīvs iznira bērniņš ar gaišiem matiņiem un vītols, par kuru runāja Marfa. Jā, tas bija tas pats vītols — zaļš, kluss, skumīgs… Kā tas, nabadziņš, novecojis!

Viņš atsēdās zem koka un nogrima atmiņās. Viņējā krastā, kur tagad līču pļavas, toreiz auga liela birzs, bet tur uz tā kailā kalna, kas redzams nie apvāršņa, toreiz ziloja vecin vecs sils. Pa upi brauca liellaivas. Bet tagad viss līdzens un gluds un viņējā krastā aug tikai viens bērzs, jauniņš un slaids kā meitene, bet uz upes tikai pīles un zosis, un neizskatās, it kā te kādreiz būtu braukušas liellaivas. Šķiet salīdzinājumā ar to, kas kādreiz bijis, arī zosu mazāk. Jakovs aizvēra acis — un viņa iztēlē cits pret citu lidoja lieli baltu zosu bari.

Viņš brīnījās, kā tas noticis, ka pēdējos četrdesmit vai piecdesmit sava mūža gados nav ne reizes atnācis pie upes, bet, ja varbūt arī bijis, tad nav pievērsis tai uzmanību. Upe taču prāva diezgan, nav nekāds nieks; te varēja zvejot, bet zivis pārdot tirgoņiem, ierēdņiem un stacijas bufetniekam un noguldīt naudu bankā; varēja braukāt pa upi no mājas uz māju, spēlēt vijoli, un visādu kārtu Jaudis maksātu naudu; varētu arī pamēģināt braukāt ar liellaivām — tas taču labāk nekā taisīt zāTkus; visbeidzot, varēja arī turēt zosis, kaut un ziemu sūtīt uz Maskavu; kas zina, dūnu vien gada laikā sakrātos par kādiem desmit rubļiem. Bet to viņš bija nokavējis, neko no visa tā nebija darījis. Kādi zaudējumi! Ai, kādi zaudējumi! Bet, ja visu būtu darījis — gan zivis zvejojis, gan vijoli spēlējis, gan ar liellaivām braucis, gan zosis kāvis —, kas tad būtu par kapitālu! Bet nekā tāda pat sapnī nav bijis, dzīve pagājusi bez jēgas, bez prieka, veltīgi — nav bijusi ne tabakas šņauciena vērta; nākotnē vairs nekas nav palicis, bet, ja atskatās atpakaj, — tur neredzēja nekā cita kā tikai zaudējumus un tik briesmīgus, ka pārņēma drebuļi. Kāpēc gan cilvēks nevar dzīvot tā, lai nebūtu šo zaudējumu? Jāprasa, kāpēc nocirsta birzs un sils? Kāpēc veltīgi pamesta nora? Kāpēc ļaudis vienmēr dara tieši to, kas nav vajadzīgs? Kāpēc Jakovs visu savu mūžu lamājies, rēcis, meties virsū ar dūrēm, darījis pāri savai sievai un, jāprasa, kāpēc nupat izbiedēja un apvainoja žīdu? Kādēļ gan ļaudis vispār neļauj cits citam dzīvot? Tas taču nes tikai zaudējumus! Kādus briesmīgus zaudējumus! Ja nebūtu ienaida un ļaunuma, cilvēkiem citam no cita būtu liels labums.

Vakarā un naktī viņam rādījās bērniņš, vītols, zivis, kautas zosis un Marfa, kas no sāniem izskatījās pēc izslāpuša putna, un bālā, nožēlojamā Rotšilda seja, un no visārn pusēm līda virsū nez kādi mūļi, murminādami par zaudējumiem. Viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem un reizes piecas cēlās no gultas, lai paspēlētu vijoli.

No rīta ar pūlēm piecēlās un aizgāja uz slimnīcu. Tas pats Maksims Nikolajičs pavēlēja likt aukstu kompresi uz galvas, iedeva pulverīšus, un pēc viņa sejas izteiksmes un balss Jakovs saprata, ka viņa stāvoklis ir ļauns un ka nekādi pulverīši vairs nelīdzēs. Iedams uz mājām, viņš apsvēra, ka no nāves būs tikai labums vien: nevajag ne ēst, ne dzert, ne nodokļus maksāt, ne ļaudīm pāri darīt, un, tā kā cilvēks guļ kapā ne vienu vien gadu, bet simtiem tūkstošiem gadu, tad, ja saskaitītu, labums milzīgs. Dzīvība cilvēkam sagādā zaudējumu, bet nāve — labumu. Sis apsvērums, protams, bija pareizs, taču šķita apvainojošs un rūgts: kādēļ pasaulē tik dīvaina kārtība, ka dzīve, kas cilvēkam tiek dota tikai vienreiz, aizrit nelietderīgi?

Mirt nebija žēl, bet, tiklīdz viņš mājās ieraudzīja vijoli, sažņaudzās sirds un kļuva žēl. Vijoli nevar paņemt līdzi kapā, un tagad tā kļūs sērdiene un ar to notiks tas oats, kas ar birzi un silu. Viss šinī pasaulē izput un izputēs! Jakovs iznāca no istabas un apsēdās pie sliekšņa, spiezdams pie krūtīm vijoli. Domādams par sabojāto, zaudējumu pilno dzīvi, viņš sāka spēlēt, pats nezinādams, ko., bet iznāca žēli un aizkustinoši, un asaras ritēja viņam pār vaigiem. Jo vairāk viņš domaja, jo skumīgāk dziedāja vijole

Vienreiz, otrreiz noklakšķēja aizbīdnis, un mazajos vārtiņos parādījās Rotšilds. Pusi pagalma viņš nogāja droši, bet, ieraudzījis Jakovu, pēkšņi apstājās, viss sarāvās un laikam gan aiz bailēm sāka cilāt rokas, it kā uz pirkstiem gribētu parādīt, cik tagad pulkstenis.

—   Nāc vien, nekas, — Jakovs laipni teica un pamāja uz savu pusi. — Nāc vien!

Rotšilds tuvojās, raudzīdamies neuzticīgi un ar bailēm, un ass attālumā no viņa apstājās.

—    Parādiet jel laipnību, nesitiet mani! — viņš teica pietupdamies. — Mani atkal sūtīja Moisejs Iljičs. «Nebaidies,» viņš teica, «ej atkal pie Jakova un saki,» viņš teica, «ka bez viņa nekādi nevar. Trešdien kāzas…» Jā-ā! Šapovalova kungs izdod meitu vienam feinam cilvēkam. Un kāzas būs bagātas, ū-ū! — žīds piebilda un piemiedza vienu aci.

—    Nevaru… — Jakovs izrunāja, smagi elpodams. — Esmu savārdzis, brālīt.

Un viņš atkal sāka spēlēt, un asaras lija no acīm uz vijoles. Rotšilds uzmanīgi klausījās, nostājies viņam iesā- nis blakus un sakrustojis rokas uz krūtīm. Izbiedētā, neizpratnes pilnā izteiksme viņa sejā pamazām nozuda, un tās vietā radās skumīga, sāpīga izteiksme, viņš iepleta acis, it kā justu mokpilnu jūsmu, un teica: «O vei!…» — un asaras lēni ritēja viņam pār vaigiem un cita pēc citas krita uz zaļajiem svārkiem.

Pēc tam visu dienu Jakovs gulēja un skuma. Kad vakarā mācītājs biktēdams jautāja, vai viņš neatceroties kādu sevišķu grēku, tad, sasprindzinājis savu gaistošo atmiņu, viņš atkal atcerējās Marfas nelaimīgo seju un žīda izmisuma kliedzienu, kad tam iekoda suns, un teica tikko dzirdami:

—   Vijoli atdodiet Rotšildam!

—   Labi, — mācītājs atbildēja.

Tagad pilsētā visi vaicā: kur Rotšilds ņēmis tik labu vijoli? Vai viņš to pircis vai zadzis jeb vai varbūt to dabūjis ķīlā? Viņš sen jau pametis flautu un tagad spēlē tikai vijoli. Viņš no tās izvilina tikpat žēlabainas skaņas kā agrāk no flautas, bet, kad Rotšilds cenšas atkārtot, to. ko spēlējis Jakovs, sēdēdams uz sliekšņa, tad rodas kaut kas tik bēdīgs un žēlabains, ka klausītāji raud un arī viļ.iš pats iepleš acis un saka: <>0 vei!…» — un šī jaunā dziesma ta iepatikusies pilsētā, ka Rotšildu cits par citu aicina pie sevis tirgoņi un ierēdņi un liek viņam to spēlēt desmitiem reižu.

LITERATŪRAS SKOLOTĀJS

I

Atskanēja zirgu pakavu klaudzoņa pa

baļķgrīdu; vispirms no staļļa izveda melno Grāfu Nuļinu, tad balto Milzi, pēc tam Milža māsu Maiku. Tie visi bija lieliski un dārgi zirgi. Vecais Šeļestovs apsegloja Miizi un, uzrunādams savu meitu Mašu, sacīja:

—    Nu, Marija Godfrua, nāc sēdies! Oplā!

Maša Šeļestova bija ģimenē visjaunākā; viņai jau astoņpadsmit gadu, taču ģimene joprojām uzskatīja viņu par mazu meiteni, un tāpēc visi sauca viņu par Maņu un Maņusju; bet pēc tam, kad pilsētā paviesojās cirks, ko Maša cītīgi apmeklēja, visi sāka viņu saukt par Mariju Godfrua.

—   Oplā! — sēzdamās Milzim mugurā, viņa iesaucās.

Viņas māsa Varja sēdās Maikai mugurā, Ņikiting —

Grāfam Nuļinam, virsnieki — savos zirgos, un gara, skaista kavalkāde, baltiem virsnieku svārkiem un melniem jātnieču kostīmiem ņirbot, soļos izjāja no pagalma.

Nikitins ievēroja, ka, kāpjot zirgos un pēc tam izjājot uz ielas, Maņusja nez kāpēc pievērsa uzmanību vienīgi viņam. Meitene norūpējusies aplūkoja viņu un Grāfu Nuļinu un teica:

—   Sergej Vasiļjič, turiet to vienmēr laužņos! Neļaujiet baidīties! Tas izliekas.

Un, vai nu tāpēc, ka Mašas Milzis bija lielos draugos ar Grāfu Nuļinu, vai ari tas gadījās nejauši, Maša, tāpat kā vakar un aizvakar, visu laiku jāja blakus Ņikitinam. Eet viņš raudzījās uz meitenes mazo, smuidro stāvu, kas sēdēja uz baltā, lepnā dzīvnieka, uz meitenes smalko profilu, uz cilindru, kas viņai nepavisam nepiestāvēja un padarīja Maņusju vecāku, nekā viņa bija, raudzījās ar prieku, aizkustinājumu, sajūsmu, klausījās viņā, saprata maz un domāja:

«Dodu sev goda vārdu, zvēru dieva priekšā, ka nekautrēšos un šodien pat atklāšu viņai mīlestību…»

Pulkstenis bija septiņi vakarā — laiks, kad baltās akācijas un ceriņi smaržo tik stipri, ka, šķiet, gaiss un paši koki stingst no savas smaržas. Pilsētas dārzā jau spēlēja mūzika. Zirgi skaļi klaudzināja pa bruģi; visās malās bija dzirdami smiekli, sarunas, vārtiņu blīkšķi. Pretimnākošie kareivji militāri sveicināja virsniekus, ģimnāzisti palocījās pret Ņikitinu; un acīmredzot visiem gājējiem, kas steidzās dārzā klausīties mūziku, ļoti patika nolūkoties kavalkādē. Un cik silts, cik liegi izskatās debesīs nekārtīgi izmētātie mākoņi, cik rāmas un piemīlīgas ir papeļu un akāciju ēnas, kas stiepjas pāri visai platajai ielai un sniedzas viņā pusē līdz pat māju balkoniem un otrajiem stāviem!

Izjāja ārpus pilsētas un palaida rikšos pa lielceļu. Seit vairs nesmaržoja akācijas un ceriņi, nebija dzirdama mūzika, toties smaržoja lauki, zaļoja jaunie rudzi un kvieši, pīkstēja susliki, ķērca krauķi. Kurp vien paveras acis — visur zaļš, tikai vietumis melnē arbūzu lauki, un tālu pa kreisi kapsētā balsnī noziedošu ābeļu rindas.

Pajāja garām lopkautuvei, tad alus darītavai, aizrikšoja garām kareivju muzikantu pulciņam, kas steidzās uz ārpilsētas dārzu.

— Poļanskim ir ļoti labs zirgs, es neiebilstu, — Māņus ja sacīja Ņikitinam, ar acīm norādīdama uz virsnieku, kas jāja blakus Varjai. — Tomēr tas ir brāķis. Galīgi nevietā šis baltais plankums uz kreisās kājas, un parau- gieties, kā mētā galvu. Tagad to vairs nekā nevarēs atradināt, tā arī mētās, kamēr nobeigsies.

Maņusja bija tāda pati kaislīga zirgu mīļotāja kā viņas tēvs. Viņa cieta, kad redzēja kādam citam labu zirgu, un priecājās, kad svešiem zirgiem pamanīja trūkumus. Niki- tins turpretim nekā nesaprata no zirgiem, viņam bija pilnīgi vienalga, vai turēt zirgu aiz pavadas vai laužņos, vai rikšot, vai auļot; viņš vienīgi juta, ka poza pašam bija nedabiska, saspringta un ka tāpēc virsnieki, kuri prot turēties seglos, droši vien patīk Maņusjai vairāk nekā viņš. Un Ņikitins bija greizsirdīgs uz virsniekiem.

Kad jāja garām ārpilsētas dārzam, kāds ierosināja iejāt iekšā un iedzert zelteri. Viņi iegriezās dārzā. Tur auga tikai ozoli; tie bija sākuši plaukt pavisam nesen, tā ka tagad cauri jaunajam lapojumam bija redzams viss dārzs ar tā estrādi, galdiņiem, šūpolēm, redzamas visas vārnu ligzdas, kas atgādināja lielas cepures. Jātnieki un viņu dāmas pie kāda galdiņa nokāpa no zirgiem un pieprasīja zelteri. Pie viņiem pienāca paziņas, kas pastaigājās dārzā. Pienāca arī kara ārsts garos zābakos un kapelmeistars, kas gaidīja savus muzikantus. Laikam gan ārsts noturēja Ņikitinu par studentu, jo vaicāja:

—    Vai jums labpatika atbraukt brīvdienās?

—    Nē, es šeit dzīvoju pastāvīgi, — Nikitins atbildēja. — Strādāju par skolotāju ģimnāzijā.

—    Patiešām? — ārsts brīnījās. — Tik jauns — un jau skolotājs?

—    Kur nu jauns! Man divdesmit seši gadi… Paldies dievam!

—    Jums ir bārda un ūsas, taču pēc izskata gan nevar dot vairāk par divdesmit diviem vai divdesmit trim gadiem. Cik jūs jauneklīgs!

«Kāda cūcība!» Ņikitins nodomāja. «Arī tas mani uzskata par pienapuiku!»

Viņam ārkārtīgi nepatika, ja kāds uzsāka runāt par viņa jaunajiem gadiem, it īpaši sieviešu vai ģimnāzistu klātbūtnē. Kopš tā laika, kad Nikitins bija atbraucis uz šo pilsētu un sācis strādāt, viņš ienīda savu jauneklīgo izskatu. Ģimnāzisti nebaidījās no viņa, sirmgalvji godāja par jauno cilvēku, sievietes labāk dejoja ar viņu nekā klausījās viņa garajos prātojumos. Un viņš nezin ko būtu devis, lai tagad novecotu par kādiem desmit gadiem.

No dārza viņi jāja tālāk uz Seļestovu fermu. Seit apstājās pie vārtiem, izsauca laukā pārvaldnieka sievu Pras- kovju un pieprasīja siltu pienu. Neviens pienu nedzēra, visi saskatījās, iesmējās un aiz,auļoja atpakaļ. Kad jāja mājup, ārpilsētas dārzā jau spēlēja mūzika; saule paslēpās aiz. kapsētas, un puse debess vakarblāzmā bija tumšsarkana.

Maņusja atkal jāja blakus Ņikitinam. Viņš vēlējās pasacīt, cik kvēli mīl Maņusju, taču baidījās, ka sadzirdēs virsnieki un Varja, un klusēja. Maņusja arī klusēja, un viņš nojauta, kālab meitene klusē un kālab jāj viņam blakus, un bi ja tik laimīgs, ka zeme, debesis, pilsētas ugunis, alus darītavas melnais siluets — viss saplūda viņa acīs kā kaut kas ļoti jauks un mīļš, un Ņikitinam šķita, ka viņa Grāfs Nuļins jāj pa gaisu un grib uztrausties tumšsarkanajās debesīs.

Viņi pārjāja mājās. Dārzā uz galda jau virda patvāris, un vienā galda galā ar saviem draugiem, apgabaltiesas ierēdņiem, sēdēja vecais Šeļestovs un, kā parasti, kaut ko kritizēja.

—    Tā ir bezkaunība! — viņš teica. — Bezkaunība — un vairāk nekas. Jā gan, bezkaunība!

Kopš Ņikitins bija iemīlējies Maņusjā, pie Seļestoviem viņam patika viss: gan māja, gan dārzs pie mājas, gan vakara tēja, pītie krēsli, vecā aukle un pat vārds «bezkaunība», ko vecais vīrs bieži mēdza atkārtot. Nepatika vienīgi daudzie suņi un kaķi, tāpat arī Ēģiptes baloži, kas sērīgi dūdoja lielā būrī uz terases. Sētas un istabas suņu bija tik daudz, ka visā pazīšanās laikā ar Seļestoviem viņš bija iemācījies atšķirt tikai divus: Mušku un Somu. Muška bija mazs, noplucis šunelis ar pinkainu purnu, nikns un izlutināts. Ņikitinu tas ienīda; ieraudzījis viņu, ikreiz piešķieba galvu, atņirdza zobus un uzsāka — rrr… ^gā-Pgā-ņgā-ņgā … rrr…

Pēc tam apsēdās zem krēsla. Bet, kad viņš centās padzīt suni no sava krēsla apakšas, tas sāka neganti riet un saimnieki teica:

—    Nebīstieties, viņš nekož. Viņš ir labsirdīgs.

Soms turpretim bija milzīgs, melns suns ar garām kājām un cietu asti kā sprunguli. Pusdienu un tējas laikā tas parasti klusi ložņāja zem galda un dauzīja ar asti pa zābakiem un pa galda kājām. Soms bija lāga suns, bet muļķis, un Ņikitins nevarēja to ciest, jo sunim bija paradums likt savu purnu pusdienotajiem uz ceļiem un aptašķīt bikses ar slienām. Ņikitins dažu labu reizi bija mēģinājis tam sist pa pieri ar naža spalu, bija sitis knipi pa purngalu, bāries, žēlojies, tomēr nekas neglāba viņa bikses no traipiem.

Pēc izjādes tēja, ievārījums, sausiņi un sviests šķita sevišķi garšīgi. Pirmo glāzi visi izdzēra ar lielu apetīti un klusēdami, bet pirms otrās sāka stiīdēties. Tēju dzerot vai pusdienojot, ikreiz strīdu uzsāka Varja. Viņai bija jau divdesmit trīs gadi, viņa bija glīta, skaistāka par Maņusju, mājās tika uzskatīta par visgudrāko un izglītotāko un izturējās solīdi, stingri, kā tas arī piederējās vecākajai meitai, kas mājās ieņēmusi nelaiķes mātes vietu. Ar namamātes tiesībām viņa staigāja viesu klātbūtnē, tērpusies blūzē, virsniekus sauca uzvārdā, uz Maņusju raudzījās kā uz meitēnu un runāja ar to klases dāmas tonī. Viņa dēvēja sevi par vecmeitu — tātad bija pāi liecināta, ka apprecēsies.

Ikvienu sarunu, pat par laiku, viņa katrā ziņā pārvērta par stiīdu. Varjai bija tāda kā kaislība — piesieties viesu vārdiem, pieķert viņus pretrunās, kašķēties frāzes dēļ. Cilvēks sāk runāt ar viņu par kaut ko, bet viņa jau neatlaidīgi raugās tam sejā un pēkšņi pārtrauc: «Atļaujiet, atļaujiet, Petrov, aizvakar jūs teicāt pilnīgi pretējo!»

Vai atkal viņa zobgalīgi pasmīn un saka: «Es tomēr vēroju, ka jūs sākat sludināt Trešās nodaļas principus. Apsveicu!»

Ja kāds pateicis asprātību vai kalambūru, tūlīt pat dzird viņas balsi: «Tas ir vecs joks!» — vai: «Tas ir pliekani!» Bet, ja asprātību pasaka virsnieks, viņa savelk nicīgu grimasi un teic: «Arrrmijas asprātība!»

Un šis «rrr…» viņai iznāca tik iespaidīgs, ka Muška katrā ziņā zem krēsla atbildēja — rrr … ņgā-ņgā-ņgā…

Tagad lēju dzerot, strīds sākās ar to, ka Ņikitins ierunājās par eksāmeniem ģimnāzijā.

—    Atļaujiet, Sergej Vasiļjič, — Varja viņu pārtrauca. — Jūs te sakāt, ka skolēniem grūti. Bet atļaujiet jums vaicāt, kas vainīgs? Piemēram, jūs esat uzdevis astotās klases skolēniem domrakstu par tematu «Puškins kā psihologs». Pirmkārt, nedrīkst uzdot tik grūtus tematus, bet, otrkārt, kas gan Puškins par psihologu? Nu, Sčed- rins vai, teiksim, Dostojevskis — cita lieta, bet Puškins ir liels dzejnieks un vairāk nekas.

—   Sčedrins pats par sevi, bet Puškins pats par sevi, — Nikitins īgni atbildēja.

—    Es zinu, pie jums ģimnāzijā Ščedrinu neatzīst, bet ne jau tas ir galvenais. Sakiet man — kas nu Puškins par psihologu!

—    Bet vai tad nav psihologs? Lūdzu, es jums citēšu piemērus.

Un Ņikitins nodeklamēja vairākus fragmentus no Oņe- gina, tad no Borisa Godunova.

—    Nekādu psiholoģiju es tur nesaskatu. — Varja nopūlās. — Par psihologu sauc to, kas apraksta cilvēka dvēseles labirintus, bet šie ir brīnišķīgi panti un vairāk nekas.

—    Es zinu, kāda psiholoģija jums vajadzīga! — Ņikitins apvainojās. — Jums vajag, lai kāds ar trulu zāģi zāģētu man pirkstu un lai es bļautu pilnā rīklē — tā, pēc jūsu domām, ir psiholoģija.

—   Sekli! Bet jūs tomēr man nepierādījāt: kāpēc Puškins ir psihologs?

Kad iŅikitinam nācās apstrīdēt to, kas viņam šķita rutīna, aprobežotība vai kas tamlīdzīgs, tad parasti viņš pietrūkās kājās, sakampa ar abām rokām galvu un vaidēdams sāka skraidīt no viena kakta otrā. Un patlaban notika tas pats: viņš pietrūkās, sakampa galvu un vaidēdams pagājās ap galdu, tad apsēdās nomaļus.

Virsnieki nostājās viņa pusē. Stābkapteinis Poļanskis sāka apgalvot Varjai, ka Puškins patiešām ir psihologs, un pierādījumam nocitēja divus Ļermontova pantus; po- ručiks Hernets teica — ja Puškins nebūtu bijis psihologs, tad viņam Maskavā nebūtu uzcelts piemineklis.

—   Tā ir bezkaunība! — atskanēja no galda otra gala.

—    Es tā arī sacīju gubernatoram: tā, jūsu ekselence, ir bezkaunība!

—   Es vairs nestrīdos! — Ņikitins iesaucās. — Viņa valstībai nebūs gala! Pietiek! Ai, vācies taču prom, nešpetnais suns! — viņš uzkliedza Somam, kas bija uzlicis viņam uz ceļgaliem galvu un ķepu.

—   Rrr… ņgā-ņgā-ņgā… — atskanēja zem krēsla.

—    Atzīstieties, ka jums nav taisnība! — Varja sauca.

—   Atzīstieties!

Bet atnāca viešņas — jaunkundzes, un strīds izbeidzās pats no sevis. Visi devās zālē. Varja sēdās pie klavierēm un sāka spēlēt dejas. Vispirms dejoja valsi, tad polku, pēc tam kadriļu ar grand-rond\ ko Poļanskis izvadīja pa visām istabām, tad no jauna sāka dejot valsi.

Vecie vīri deju laikā sēdēja zālē, smēķēja un vēroja jauniešus. Viņu vidū bija arī Šebaldins, pilsētas kredītsabiedrības direktors, slavens ar savu mīlestību uz literatūru un skatuves mākslu. Viņš bija licis pamatu vietējam «Muzikāli dramatiskajam pulciņam» un pats piedalījās izrādēs, nez kāpēc allaž spēlējot tikai smieklīgus sulaiņus vai dziedoši lasot «Grēcinieci»2 . Pilsētā viņu saukāja par mūmiju, tāpēc ka viņš bija garš, ļoti vājš, dzīslains un vienmēr viņam bija svinīga sejas izteiksme un blāvas, nekustīgas acis. Skatuves mākslu Šebaldins mīlēja tik sirsnīgi, ka pat skuva sev ūsas un bārdu, un tas vēl vairāk padarīja viņu līdzīgu mūmijai.

Pēc grand-ronā viņš neapņēiīlīgi, kaut kā sāniski pienāca pie Ņikitina, nokāsējās un teica:

—    Man bija prieks, tēju dzerot, strīda laikā būt klāt. Pilnīgi pievienojos jūsu domām. Mēs abi esam domu biedri, un man būtu [oti patīkami parunāties ar jums. Vai jūs esat lasījis Lesinga «Hamburgas dramaturģiju»?

—    Nē, neesmu lasījis.

Šebaldins briesmīgi izbrīnījās un tā savicināja rokas, it kā būtu apdedzinājis sev pirkstus, un, nekā nesacījis, atkāpās no Ņikitina. Šebaldina stāvs, jautājums un izbrīns Ņikitinam šķita smieklīgi, bet viņš tomēr nodomāja:

«Patiešām — neērti. Es esmu literatūras skolotājs, bet līdz šim laikam vēl neesmu lasījis Lesingu. Vajadzēs izlasīt.»

Pirms vakariņām visi, jauni un veci, nosēdās spēlēt «likteni». Paņēma divas kāršu paciņas: vienu izdalīja visiem līdzīgi, otru nolika uz galda ar mugurpusi uz augšu.

—    Kam rokā šī kārts, — vecais Šeļestovs svinīgi iesāka, paceldams otrās paciņas augšējo kārti, — tam liktenis lēmis tūlīt iet uz bērnistabu un tur saskūpstīties ar aukli.

Prieks skūpstīties ar aukli bija lemts Šebaldinam. Visi barā ielenca viņu, aizveda uz bērnistabu un smiedami, plaukstas sizdami, piespieda saskūpstīties ar aukli. Sacēlās kņada un brēka …

—    Ne tik kaislīgi! — aiz smiekliem raudādams, Šeļes- tovs sauca. — Ne tik kaislīgi!

Ņikitinam bija lemts no visiem pieņemt grēksūdzi. Viņš apsēdās uz krēsla zāles vidū. Atnesa šalli un pārsedza viņam galvu. Pirmā pie viņa sūdzēt grēkus atnāca Varja.

—    Es zinu jūsu grēkus, — tumsā raudzīdamies uz viņas stingro profilu, Ņikitins uzsāka. — Sakiet man, cienītā, — kālab jūs katru dienu pastaigājaties ar Poļanski? Ak, ne jau volti, ne velti tā huzāram smaidus veltī!

—   Tas ir sekli, — Varja noteica un aizgāja.

Pēc tam zem šalles iemirdzējās lielas, nekustīgas acis, tumsā iezīmējās mīļotais profils un iesmaržojās kaut kas dārgs, sen pazīstams, kas Ņikitinam atgādināja Maņus- jas istabu.

—    Marija Godfrua, — viņš sacīja un nepazina savu balsi — tik mīļa tā bija un maiga, — ko jūs esat nogrēkojusi?

Maņusja piemiedza acis un parādīja viņam mēles galiņu, tad iesmējās un aizgāja. Un pēc mirkja viņa jau stāvēja zāles vidū, sita plaukstas un sauca:

—    Vakariņās, vakariņās, vakariņās!

Un visi devās uz ēdamistabu.

Vakariņas ēdot, Varja atkal strīdējās — un šoreiz ar tēvu. Poļanskis solīdi ēda, dzēra sarkanvīnu un stāstīja Ņikitinam, kā viņš kādreiz ziemā karalaukā visu nakti nostāvējis līclz ceļiem purvā; ienaidnieks tuvu, tāpēc nav bijis atļauts ne runāt, ne smēķēt, nakts bijusi auksta, tumša, pūtis ass vējš. Ņikitins klausījās un šķielēja uz Maņusju. Meitene lūkojās uz viņu nekustīgi, acis nemirkšķinādama, gluži kā nogrimusi par kaut ko domās vai aizmirsusies… Viņam tas bija gan patīkami, gan mokoši.

«Kādēļ viņa tā raugās uz mani?» Ņikitins satraucās «Tas ir neērti. Var pamanīt. Ak, cik viņa vēl jauna, cik

i'iaiva!»

Pusnaktī viesi sāka izklīst. Kad Ņikitins bija izgājis pa vārtiem, mājas otrā stāvā noklaudzēja lodziņš un parādījās Maņusja.

—    Sergej Vasiļjič! — viņa uzsauca,

—    Ko vēlaties?

—    Ziniet ko… — Maņusja ierunājās, acīmredzot gudrodama, ko lai saka. — Ziniet ko… Poļanskis apsolīja šajās dienās atnākt ar savu fotoaparātu un mūs visus uzņemt. Vajadzēs sanākt kopā.

—    Labi.

Maņusja pazuda, noblīkšķēja logs, un tūlīt mājā kāds sāka spēlēt klavieres.

«Tā tik ir māja!» Ņikitins domāja, iedams pāri ielai. «Māja, kurā sēri dūdo vienīgi Ēģiptes baloži un arī tie tālab, ka citādi neprot izteikt savu prieku!»

Bet ne jau Šeļestovi vien dzīvoja līksmi. Ņikitins nebija pagājis ne divsimt solu, kad arī no citas mājas atskanēja klavieru skaņas. Viņš pagāja vēl kādu gabalu un ieraudzīja pie vārtiem vīru, kas spēlēja balalaiku. Dārzā orķestris skandināja krievu dziesmu popuriju.

Ņikitins dzīvoja pusversti no Seļestoviem astoņistabu dzīvoklī, ko bija noīrējis par trīssimt rubļiem gadā kopā ar savu biedru, ģeogrāfijas un vēstures skolotāju Ipolitu Ipolitiču. Kad Ņikitins pārnāca mājās, šis Ipolits Ipoli- tičs, vēl pajauns cilvēks ar rudu bārdiņu, strupdegunis ar labsirdīgu, taču parupju un neinteliģentu seju kā amatniekam, sēdēja savā istabā pie galda un laboja skolēnu kartes. Viņš uzskatīja, ka ģeogrāfijā visvajadzīgākais un vissvarīgākais ir karšu zīmēšana, bet vēsturē — hronoloģijas zināšana; caurām naktīm viņš sēdēja un ar zilu zīmuli laboja savu skolnieku un skolnieču kartes vai arī sastādīja hronoloģiskas tabulas.

—   Kāds šodien brīnumjauks laiks! — Ņikitins sacīja, ieiedams pie viņa. — Brīnos, kā gan jūs varat sēdēt istabā!

Ipolits Jpolitičs bija mazrunīgs cilvēks; viņš vai nu klusēja, vai arī runāja tikai to, kas visiem sen jau zināms. Tagad viņš atbildēja tā:

—   Jā, skaists laiks. Tagad maijs, drīz būs īsta vasara. Bet vasara nav tas, kas ziema. Ziemā jākurina krāsnis, bet vasarā arī bez krāsnīm silts. Vasarā atver nakti logu — un tomēr silts, bet ziemā — dubultlogi — un tomēr auksts.

Ņikitins pasēdēja pie galda ne ilgāk par minūti un sāka garlaikoties.

—   Labu nakti! — viņš sacīja pieceldamies un žāvādamies. — Gribēju gandrīz vai pastāstīt jums kaut ko romantisku, kas attiecas uz mani, bet jums taču — ģeogrāfija! Sākšu jums par mīlestību, bet jūs tūliņ: «Kādā gadā bija kauja pie Kalkas?» Kaut velns jūs parautu ar jūsu kaujām un Čukotkas ragiem!

—   Kāpēc jūs skaišaties?

—   Tiešām nepatīkami!

Un, pukodamies, ka vēl nav atklājis mīlestību Maņus- jai un ka viņam patlaban nav neviena, ar ko parunāt par savu mīlestību, Ņikitins iegāja savā kabinetā un atgūlās uz dīvāna. Kabinetā bija tumšs un kluss. Gulēdams un raudzīdamies tumsā, Ņikitins nez kāpēc sāka domāt par to, kā pēc diviem vai trim gadiem viņš aizbrauks šāda vai tāda iemesla dēj uz Pēterburgu, kā Maņusja pavadīs viņu uz staciju un raudās; Pēterburgā viņš saņems no tās garu vēstuli, kurā tā loti lūgs viņu drīzāk atgriezties mājās. Un viņš tai uzrakstīs… Savu vēstuli sāks tā: «Mana nūlā žurka…»

—   Tieši tā — mana mīļā žurka, — viņš sacīja un iesmējās.

Viņam bija neērti gulēt. Viņš palika rokas zem galvas un saslēja kreiso kāju uz dīvāna atzveltnes. Kļuva ērti. Pa to laiku logs sāka manāmi bālēt, pagalmā iedziedājās miegainie gaiļi. Ņikitins turpināja domu par to, kā viņš atgriezīsies no Pēterburgas, kā Maņusja viņu sagaidīs stacijā un, aiz prieka iekliegušies, metīsies viņam ap kaklu; vai, vēl labāk, viņš rīkosies viltīgi: atbrauks nakti slepus, virēja atdarīs durvis, tad viņš uz pirkstgaliem ieies guļamistabā, klusu izģērbsies un — spudūkš! — gultā! Bet viņa atmodīsies — un kas par prieku!

Gaiss kļuva pavisam dzidrs. Kabineta un loga vairs nebija. Uz alus darītavas kāpnītēm — tās pašas alus darītavas, kurai šodien bija jājuši garām, — sēdēja Maņusja un kaut ko runāja. Tad viņa paņēma Ņikitinu zem rokas un gāja ar viņu uz ārpilsētas dārzu. Tur viņš ieraudzīja ozolus un cepurītēm līdzīgas vārnu ligzdas. Kāda ligzda sašūpojās, no tās paskatījās ārā Šebaldins un skaļi iekliedzās: «Jūs neesat lasījis Lesingu!»

Ņikitins viscaur nodrebēja un atvēra acis. Pie dīvāna stāvēja Ipolits Ipolitičs un, atgāzis galvu, sēja kaklasaiti.

—    Celieties, laiks uz darbu! — viņš teica. — Bet ar drēbēm mugurā nedrīkst gulēt. Tas bojā drēbes. Jāguļ gultā, jāizģērbjas …

Un viņš, kā parasti, sāka gari, katru vārdu uzsvērdams, runāt to, kas visiem sen jau zināms.

Pirmā stunda Ņikitinam bija krievu valoda otrajā klasē. Kad viņš tieši deviņos iegāja šai klasē, uz melnās tāfeles ar krītu bija uzrakstīti divi lieli burti: M. S. Tas droši vien nozīmēja: Maša Seļestova.

«Jau uzoduši, rakari…» Ņikitins nodomāja. «Un kā gan viņi visu zina?»

Otra literatūras stunda bija piektajā klasē. Arī tur uz tāfeles bija uzrakstīts: M. S., bet, kad viņš, pabeidzis stundu, izgāja no šīs klases, aiz muguras atskanēja sauciens — gluži kā teātra galerijā:

—    Urā-ā-ā! Seļestova!

Tā kā viņš bija gulējis neizģērbies, galvā bija nelādzīga sajūta, miesa gura aiz kūtruma. Skolēni, katru dienu gaidīdami, ka viņus atlaidīs pirms eksāmeniem, nekā nedarīja, nīka, draiskojās aiz gara laika. Arī Ņikitins nīka, nepamanīja nerātnības un laiku pa laikam piegāja pie loga. Viņam bija redzama saules spilgti apspīdētā iela. Virs mājām — dzidras, gaišzilas debesis, putni un tāltālu aiz zaļajiem dārziem un mājām — plaša, bezgalīga tāle ar zilgmējošām birzīm, ar skrejoša vilciena dūmiem… Te pa ieki akāciju ēnā, pletnes vicinādami, aizgāja divi virsnieki baltos svārkos. Te līnijdroškā pabrauca garām bars ebreju ar sirmām bārdām un naģenēm galvās. Guvernante pastaigājās ar direktora mazmeitu… Nez kur aizskrēja Soms ar diviem sētas suņiem… Un tad vienkāršā, pelēkā kleitā un sarkanās zeķītēs, ar «Eiropas Vēstnesi» rokā aizgāja Varja. Laikam bijusi pilsētas bibliotēkā …

Bet mācības vēl tik drīz nebeigsies — pulksten trijos! Un pēc mācībām jāiet nevis mājās un nevis pie Seļestoviem, bet pie Volfa uz stundu. Sis Volfs, bagāts ebrejs, kas pieņēmis luterticību, nenodeva savus bērnus ģimnāzijā, bet aicināja pie tiem ģimnāzijas skolotājus un maksāja piecus rubļus par stundu…

«Garlaicīgi, garlaicīgi, garlaicīgi!»

Pulksten trijos viņš ieradās pie Volfa un nosēdēja pie tā, kā viņam šķita, veselu mūžību. Aizgāja no tā pulksten piecos, bet septiņos jau vajadzēja iet uz ģimnāziju, uz pedagoģiskās padomes sēdi, — lai sastādītu mutvārdu eksāmenu sarakstu IV un VI klasei.

Kad viņš vēlu vakarā no ģimnāzijas gāja pie Seļestoviem, sirds dauzījās un seja kvēloja. Jau vairākkārt, taisīdamies atklāt savas jūtas, viņš bija sagatavojis veselu runu ar ievadu un nobeigumu, taču tagad nebija prātā neviens vārds, galvā viss sajucis un viņš tikai zināja, ka šodien droši vien atklās mīlestību un ka ilgāk gaidīt nepavisam nav iespējams.

«Es uzaicināšu viņu dārzā,» Nikitins apdomāja, «mazliet pastaigāšos un atklāšu savas jūtas…»

Priekšistabā nebija nevienas dzīvas dvēseles; viņš iegāja zālē, tad viesistabā… Arī tur neviena nebija. Bija dzirdams, kā augšā, otrajā stāvā, Varja ar kādu strīdējās un kā bērnistabā algotā šuvēja šķindināja šķēres.

Mājā bija istabiņa ar trejādiem nosaukumiem: mazā, caurstaigājamā un tumšā. Tajā stāvēja liels, vecs skapis ar medikamentiem, pulveri un medību piederumiem. No šejienes uz otro stāvu veda šauras koka kāpnītes, uz kurām allaž gulēja kaķi. Te bija durvis: vienas — uz bērnistabu, otras — uz viesistabu. Kad Ņikitins iegāja tur, lai kāptu augšā, bērnistabas durvis atvērās un no- blākšķēja tā, ka nodrebēja ir kāpnes, ir skapis; ieskrēja Maņusja tumšā kleitā ar zilas drēbes gabalu rokā un, Ņikitinu nepamanījusi, metās uz trepēm.

— Pagaidiet… — Ņikitins viņu apstādināja. — Sveicināta, Godfrua… Atļaujiet…

Viņš aizelsās, nezināja, ko sacīt, ar vienu roku turēja meitenes roku, ar otru — zilo drēbi. Bet viņa tā ka izbijās, tā kā brīnījās un lielām acīm lūkojās Ņikitina.

—    Atjaujiet… — Ņikitins turpināja, bīdamies, ka vina neaiziet. — Man jums kas jāsaka … Tikai… še nav ērti. Es nevaru, neesmu spējīgs… Vai saprotat, Godfrua, es nevaru … un tas ir viss…

Zilā drēbe nokrita uz grīdas, un Ņikitins saņēma Ma- ņusjas otru roku. Viņa nobāla, sakustināja lūpas, tad atkāpās no Ņikitina 1111 nokļuva kaktā starp sienu un skapi.

—    Godavārds, galvoju jums… — viņš klusi sacīja. — Maņusja, godavārds…

Viņa atmeta atpakaļ galvu, bet viņš noskūpstīja meiteni uz lūpām un, lai šis skūpsts vilktos ilgāk, apņēma ar plaukstām viņas vaigus; un iznāca tā, ka viņš pats nokļuva kaktā starp skapi un sienu, bet Maņusja apvija rokas ap viņa kaklu un piekļāva galvu pie viņa zoda.

Pēc tam abi izskrēja dārzā.

Šeļestovu dārzs bija liels — četras desetīnas. Tur auga pāris desmitu vecu kļavu un liepu, viena egle, bet visi pārējie bija augļu koki: saldie ķirši, ābeles, bumbieres, kastaņa, sudrabotais olīvkoks… Bija arī daudz puķu.

Ņikitins un Maņusja klusēdami skraidīja pa alejām, smējās, paretam uzdeva viens otram aprautus jautājumus, uz kuriem neatbildēja, bet virs dārza spīdēja pusmēness, un zemē no tumšās zāles, ko vāji apgaismoja šis pusmēness, augšup stiepās miegainas tulpes un īrisi, gluži kā lūgdamies, lai arī tiem atzītos mīlestībā.

Kad Ņikitins un Maņusja atgriezās mājā, virsnieki un jaunkundzes bija jau ieradušies un dejoja mazurku. Atkal Poļanskis vadīja pa visām istabām grand-rond, atkal pēc dejām spēlēja «likteni». Pirms vakariņām, kad viesi no zāles gāja ēdamistabā, Maņusja, palikusi viena ar Ņikitinu, pieglaudās viņam un sacīja:

—    Parunā pats ar tēti un Varju! Man ir kauns…

Pēc vakariņām viņš runāja ar veco vīru. Uzklausījis viņu, Šeļestovs padomāja un sacīja:

—    Esmu ļoti pateicīgs jums par godu, ko parādāt man un meitai, bet atļaujiet man draudzīgi parunāt ar jums. Runāšu ar jums nevis kā tēvs, bet kā džentlmenis ar džentlmeni. Sakiet, lūdzu, — kas jums par prieku tik agri precēties? Tikai zemnieki precas agri, taču tur, zināms, bezkaunība, bet kālab tad jūs? Kas tad par patiku tik jaunam uzlikt sev važas?

—            Es nepavisam neesmu jauns! — Ņikitins aizvaino- jās. — Man divdesmit septītais gads.

—            Tēt, zirgu dziednieks atnācis! — no otras istabas sauca Varja.

Un saruna pārtrūka. Ņikitinu mājup pavadīja Varja, Maņusja un Poļanskis. Kad pienāca pie viņa vārtiņiem, Varja sacīja:

—            Kāpēc tad jūsu noslēpumainais Mitropolits Mitro- političs nekur neparādās? Būtu atnācis pie mums.

Noslēpumainais Ipolits Ipolitičs, kad Ņikitins iegāja pie viņa, sēdēja gultā un vilka nost bikses.

—            Neejiet gulēt, dārgais! — Ņikitins aizelsdamies viņam sacīja. — Pagaidiet, neejiet gulēt!

Ipolits Ipolitičs steidzīgi uzvilka bikses un satraukti jautāja:

—     Kas noticis?

—     Es precos!

Ņikitins apsēdās blakus biedram un, ar izbrīnu lūkodamies uz. viņu, it kā brīnītos pats par sevi, teica:

—            Iedomājieties — precos! Ar Mašu Seļestovu! Šodien bildināju.

—            Nu un tad? Viņa, šķiet, ir jauka meitene. Tikai ļoti jauna.

—            Jā, jauna! — Ņikitins nopūtās un bažīgi paraustīja plecus. — Ļoti, Joti jauna!

—            Viņa mācījās pie manis ģimnāzijā. Es viņu pazīstu. Ģeogrāfijā mācījās diezgan labi, bet vēsturē — slikti. Un klasē bija neuzmanīga.

Pēkšņi Ņikitinam nez kāpēc kjuva žēl sava biedra un gribējās tam pateikt kaut ko laipnu un iepriecinošu.

—            Dārgais, kādēļ jūs neprecaties? — viņš vaicāja. — Ipolit Ipolitič, kādēj gan jums, piemēram, neapprecēt. Varju? Tā ir brīnišķīga, lieliska meitenei Tiesa, viņai ļoti patīk strīdēties, bet toties sirds… kāda sirds! Viņa tikko apvaicājās par jums. Preciet viņu, dārgais! Ko?

Viņš Joti labi zināja, ka Varja neies pie šā garlaicīgā strupdeguņa, tomēr ņēmās pārliecināt to precēties r Varju. Kālab?

—            Precības ir nopietns solis, — Ipolits Ipolitičs padomājis sacīja. — Viss jāapdomā, jāapsver, citādi nevar. Saprātība nekad nav par ļaunu, sevišķi precoties, kad cilvēks vairs nav vecpuisis un sāk jaunu dzīvi.

Un viņš sāka runāt par to, kas visiem jau sen zināms. Ņikitins neklausījās viņā, atvadījās un iegāja savā istabā.

Viņš ātri izģērbās un ātri apgulās, lai drīzāk sāktu domāt par savu laimi, par Maņusju, par nākotni, pasmaidīja un pēkšņi atcerējās, ka vēl nav lasījis Lesingu.

«Būs jāizlasa…» viņš nodomāja. «Bet kālab man tas jālasa? Pie velna!»

Un viņš, noguris aiz savas laimes, tūlīt aizmiga un smaidīja līdz pašam rītam.

Sapnī viņš dzirdēja zirgu pakavu klaudzoņu uz baļķu grīdas: sapņoja, ka no staļļa tiek izvests vispirms melnais Grāfs Nuļins, tad baltais Milzis, pēc tam Milža māsa Maika…

II

«Baznīcā bija liela drūzma un troksnis un reiz kāds pat iekliedzās, un virsgarīdznieks, kas laulāja mani un Maņusju, palūkojās caur brillēm uz pūli un bargi sacīja:

«Nestaigājiet pa baznīcu un netrokšņojiet, stāviet klusu un skaitiet lūgšanas! Bīstieties jel dieva!»

Vedējos man bija divi mani biedri, bet Maņai — štāb- kapteinis Poļanskis un poručiks Hernets. Arhiereja koris dziedāja lieliski. Sveču sprakstoņa, mirdzums, greznie tērpi, virsnieki, lielais daudzums jautro, apmierināto seju un Maņas neparastais, ēteriskais izskats, un vispār visa situācija, un laulību lūgšanu vārdi aizkustināja mani līdz asarām, pildīja manu sirdi ar uzvaras prieku. Es domāju: kā gan pēdējā laikā uzplaukusi, cik dzejiski skaista izveidojusies mana dzīve! Pirms diviem gadiem es biju vēl students, dzīvoju lētās istabās Ņegļinajas ielā, bez naudas, bez piederīgajiem un, kā man toreiz šķita, bez nākotnes. Turpretim tagad es esmu ģimnāzijas skolotājs vienā no labākajām guberņas pilsētām, esmu nodrošināts, izlutināts, mani mīl. Re, manis dēļ, es domāju, tagad sapulcējies šis pūlis, manis dēļ deg trīs kroņlukturi, auro virsdiakons, cenšas koristi, un manis dēļ tik jauna, daiļa un līksma ir šī jaunā būtne, kas pēc īsa brīža sauksies mana sieva. Es atcerējos pirmās satikšanās, mūsu izjā- jienus ārpus pilsētas, atzīšanos mīlestībā un laiku, kas gluži kā tīšām visu vasaru bija brīnumjauks; un to laimi, kas kādreiz Ņegļinajas ielā man likās iespējama tikai romānos un stāstos, tagad pārdzīvoju īstenībā, šķita, turēju rokās.

Pēc laulībām visi juku jukām sadrūzmējās ap mani un Maņu un pauda savu patieso prieku, apsveica un vēlēja laimes. Brigādes ģenerālis, ap septiņdesmit gadu vecs sirmgalvis, apsveica tikai Maņusju un teica viņai vecišķi čerkstošā balsi tik skaļi, ka aizskanēja pa visu baznīcu:

«Ceru, mīļā, ka arī pēc kāzām jūs būsiet arvien tāds pats rožu pumpuriņš.»

Virsnieki, direktors un visi skolotāji aiz pieklājības pasmaidīja, un arī es manīju savā sejā patīkamu mākslotu smaidu. Vismīļais Ipolits Ipolitičs, vēstures un ģeogrāfijas skolotājs, kas allaž runāja to, kas visiem sen zināms, cieši paspieda man roku un izjusti sacīja:

«Līdz šim jūs bijāt neprecēts un dzīvojāt viens, bet tagad jūs esat precējies un dzīvosiet divatā.»

No baznīcas braucām uz neapmestu divstāvu māju, ko es tagad saņemu pūrā. Bez šās mājas Maņai pūrā divdesmit tūkstoši naudā un vēl kāds tur neapbūvēts Meļi- tonovskas gruntsgabals ar sargbūdu, kur, kā stāsta, esot daudz vistu un pīļu, kas bez uzraudzības kļūstot par meža putniem. Pēc atbraukšanas no baznīcas es gulšņāju, atlaidies uz turku dīvāna jaunajā kabinetā, un smēķēju; bija mīksti, ērti un mājīgi kā vēl nekad mūžā, bet viesi tolaik kliedza «urā» un priekštelpā slikts orķestris spēlēja tušu un visādus niekus. Varja, Maņas māsa, ieskrēja kabinetā ar glāzi rokā un ar tādu dīvainu, sasprindzinātu seju, it kā viņai mute būtu pilna ar ūdeni; viņa acīmredzot gribēja skriet tālāk, bet pēkšņi skaļi iesmējās un sāka raudāt, un glāze šķindēdama aizripoja pa grīdu. Mēs satvērām viņu aiz rokām un aizvedām. «Neviens nevar saprast!» viņa vēlāk murmināja vistālākajā istabā, gulēdama gultā pie aukles. «Neviens, neviens! Mans dievs, neviens nevar saprast!»

Taču visi ļoti labi saprata, ka viņa četrus gadus vecāka par savu māsu Maņu ūn vēl arvien nav apprecējusies un ka viņa raud nevis aiz skaudības, bet aiz skumīgās apziņas, ka viņas laiks paiet un varbūt pat ir pagājis. Kad dejoja kadriļu, Varja bija jau zālē ar saraudātu, stipri nopūderētu seju, un es redzēju, kā štābkapteinis Poļanskis turēja viņai priekšā tasīti ar saldējumu un viņa ēda ar karotīti…

Jau seši rītā. Ķēros pie dienasgrāmatas, lai aprakstītu savu pilnīgo, daudzveidīgo laimi, un domāju, ka uzrakstīšu kādas sešas lapas un rīt nolasīšu Maņai, bet dīvaini — man galvā viss sajucis, kļuvis neskaidrs kā sapnis, un spilgti atceros tikai šo epizodi ar Varju, un gribas uzrakstīt: nabaga Varja! Tā nu joprojām būtu sēdējis un rakstījis: nabaga Varja! Taču īstajā laikā iesakās koki: būs lietus, ķērc vārnas, un manai Maņai, kas tikko aizmigusi, nez kāpēc skumja seja.»

Pēc tam Ņikitins ilgi neaizskāra savu dienasgrāmatu. Augusta pirmajās dienās viņam sākās pēceksāmeni un iestāju eksāmeni, bet pēc Marijas aizmigšanas dienas — nodarbības klasē. Parasti deviņos no rīta viņš aizgāja uz darbu un jau desmitos sāka ilgoties pēc Maņas un pēc savas jaunās mājas un raudzījās pulkstenī. Zemākajās klasēs viņš lika kādam zēnam diktēt un, kamēr bērni rakstīja, sēdēja ar aizvērtām acīto uz palodzes un sapņoja; vai viņš sapņoja par nākotni, vai atcerējās pagātni — viss viņam iznāca vienādi skaisti — kā pasakā. Vecākajās klasēs lasīja skaļi priekšā Gogoli vai Puškina prozu, un no tā viņam uzmācās snaudiens, iztēlē parādījās cilvēki, koki, lauki, jājamzirgi, un viņš nopūzdamies sacīja, it kā sajūsminādamies par autoru:

—      Cik labi!

Lielā starpbrīža laikā Maņa atsūtīja viņam brokastis sniegbaltā salvetītē, un viņš apēda tās lēnām, ar pārtraukumiem, lai paildzinātu baudu, bet Ipolits Ipolitičs, kas parasti ēda brokastīs tikai baltmaizīti, raudzījās uz viņu ar cieņu un skaudību un runāja kaut ko zināmu, piemēram:

—      Bez barības cilvēki nevar eksistēt.

No ģimnāzijas Ņikitins gāja uz privātstundām un, kad beidzot sešos atgriezās mājās, tad juta gan prieku, gan satraukumu, it kā veselu gadu nebūtu bijis mājās. Viņš aizelsies uzskrēja pa kāpnēm, atrada Maņu, apskāva, skūpstīja un zvērēja, ka mīl, ka nevar bez viņas dzīvot, apgalvoja, ka briesmīgi noilgojies, un ar bailēm vaicāja, vai viņa vesela un kādēļ viņai tāda skumīga seja. Tad divatā pusdienoja. Pēc pusdienām viņš atgulās kabinetā uz dīvāna un smēķēja, bet Maņusja apsēdās blakus un pusbalsī kaut ko stāstīja.

Vislaimīgākās dienas tagad viņam bija svētdienas un svētki, kad viņš no rīta līdz vakaram palika mājās. Šais dienās viņš piedalījās naivā, taču neparasti patīkamā dzīvē, kas viņam atgādināja ganu idilles. Viņš nemitīgi vēroja, kā viņa prātīgā un krietnā Maņa rīkoja ligzdiņu, un arī pats, vēlēdamies parādīt, ka viņš mājās nav lieks, darīja šo to nevajadzīgu, piemēram, izvilka no šķūņa šarabanu un aplūkoja to no visām pusēm. Maņusja ierīkoja īstu piensaimniecību ar trim govīm, un viņai pagrabā up pieliekamajā bija daudz krūžu ar pienu un daudz podiņu ar krējumu, un visu to viņa glabāja sviestam. Reizēm joka pēc Ņikitins lūdza viņai glāzi piena; viņa izbijās, tāpēc ka tas nebija paredzēts, bet viņš smiedamies apkampa sievu un sacīja:

—     Nu, nu, es pajokoju, manu dārgumiņ! Pajokoju!

Vai atkal viņš pasmējās par Maņas pedantismu, kad

viņa, piemēram, atradusi skapī pamestu desas vai siera gabaliņu, cietu kā akmens, svarīgi sacīja:

—      To apēdīs virtuvē.

Viņš iebilda, ka tāds mazs gabaliņš noder tikai peļu slazdam, bet Maņusja sāka dedzīgi pierādīt, ka vīrieši saimniecībā nekā nesaprotot un ka apkalpotājus ne ar ko nevarot pārsteigt, kaut vai trīs pudus uzkožamo tiem iesūtītu virtuvē, un viņš piekrita un sajūsmā apskāva sievu. Tas, kas Maņusjas vārdos bija pareizs, Ņikitinam šķita neparasts un apbrīnojams, bet tas, kas nesaskanēja ar viņa uzskatiem, bija, pēc viņa domām, naivs un aizkustinošs.

Reizēm viņam uznāca patika filozofēt un viņš sāka prātot par kādu abstraktu tematu, bet Maņusja klausījās un ziņkāri raudzījās viņam sejā.

—      Esmu bezgala laimīgs ar tevi, mans prieks, — viņš sacīja, cilādams sievas pirkstiņus un atpīdams un atkal sapīdams viņas bizi. — Bet uz šo savu laimi es neskatos kā uz tādu, kas man nejauši, gluži kā no debesim nokri- tusi. Šī laime ir pilnīgi dabiska, konsekventa, loģiski pa- leiza parādība. Es ticu tam, ka cilvēks ir savas laimes kalējs, un tagad es gūstu tieši to, ko pats esmu radījis. Jā, saku bez klīrības, ka šo laimi esmu pats radījis un man ir uz to tiesības. Tu zini manu pagātni. Bārenis, trūkums, nelaimīga bērnība, skumja jaunība — tas viss ir cīņa, tas ir ceļš, ko esmu izlauzis uz laimi…

Oktobrī ģimnāzijai bija smags zaudējums: Ipolits Ipolitičs saslima ar galvas rozi un nomira. Divas pēdējās dienas pirms nāves viņš bija bezsamaņā un murgoja, bet arī murgos runāja tikai to, kas visiem zināms:

—      Volga ietek Kaspijas jūrā… Zirgi ēd auzas un sienu . ..

Tai dienā, kad viņu apbedīja, mācības ģimnāzijā nenotika. Biedri un skolēni nesa vāku un zārku, un ģimnāzijas koris visu ceļu līdz kapsētai dziedāja «Svētais dievs». Procesijā piedalījās trīs priesteri, divi diakoni, visa vīriešu ģimnāzija un arhiereja koris svētku kaftānos. Un, vērodami svinīgās bēres, pretimnācēji mela krustus un runāja:

—      Lai dievs dod katram tā nomirt!

Atgriezies mājās no kapsētas, aizkustinātais Ņikitins sameklēja galda atvilktnē savu dienasgrāmatu un uzrakstīja:

«Nupat ielaidām kapā Ipolitu Ipolitoviču Rižicki.

Miers taviem pīšļiem, pieticīgais darbarūķi! Maņa, Varja un visas sievietes, kas bija bērēs, sirsnīgi raudāja — varbūt tāpēc, ka zināja — šo neinteresanto, notrulināto cilvēku nekad nav mīlējusi neviena sieviete. Es gribēju teikt pie biedra kapa siltus vārdus, bet mani brīdināja, ka tas var nepatikt direktoram, jo viņš nelaiķi neieredzēja. Pēc kāzām tā, šķiet, ir pirmā diena, kad man nav viegli ap sirdi…»

Pēc tam visā mācību sezonā nebija nekādu sevišķu notikumu.

Ziema bija silta, bez stipra sala, ar slapju sniegu; pirms zvaigznes dienas, piemēram, visu nakti vējš žēli gaudoja kā rudenī un no jumtiem tecēja, bet no rīta ūdens ap- svētīšanas laikā policija nelaida nevienu uz upes, jo, kā stāstīja, ledus esot uzburbis un tumšs. Taču, lai gan laiks bija nelāgs, Ņikitins jutās tikpat laimīgs kā vasarā. Radās pat vēl kāds laika kavēklis: viņš iemācījās spēlēt vintu. Tikai viens, kas viņu reizēm uztrauca un sadusmoja, un, kā šķita, traucēja būt pilnīgi laimīgam: tie bija kaķi un suņi, kurus viņš bija saņēmis pūrā. Istabās vienmēr, it sevišķi rītos, oda kā zvērnīcā, un šo smaku ne ar ko nevarēja apslāpēt; kaķi bieži plēsās ar suņiem. Nikno Mušku baroja vai desmit reižu dienā, suns, tāpat kā agrāk, necieta Ņikitinu un rūca uz viņu: rrr… ņgā-ņgā- Ogā . ..

Reiz lielaja gavēnī pusnaktī viņš atgriezās mājās no kluba, kur bija spēlējis kārtis. Lija lietus, bija tumšs un dubļains laiks. Ņikitinam bija netīkama sajūta, un viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc tā: vai tāpēc, ka viņš paspēlēja klubā divpadsmit rubļu, vai arī tāpēc, ka viens no partneriem, kad norēķinājās, sacīja, ka Ņikitinam naudas kā spaļu, acīmredzot mērķēdams uz pūru? Nebija žēl divpadsmit rubļu, un partnera vārdos neskanēja nekas aizskarošs, tomēr bija nepatīkami. Pat mājup negribējās iet.

—      Thū, cik nelabi! — viņš noteica, apstādamies pie laternas.

Ņikitinam ienāca prātā, ka divpadsmit rubļu viņam tāpēc nav žēl, ka tos ieguvis par velti. Nu, bet, ja viņš būtu bijis strādnieks, tad zinātu katras kapeikas vērtību un nebūtu vienaldzīgs pret laimestu un paspēli. Turklāt arī visu laimi, Ņikitins prātoja, viņš ieguvis bez maksas, par velti, un īstenībā tā bija viņam tāda pati pārmērīga greznība kā veselajam zāles; ja viņš līdzīgi milzīgajam ļaužu vairumam būtu nomākts raizēs par maizes kumosu, cīnītos par eksistenci, ja viņam sāpētu mugura un krūtis no strādāšanas, tad vakariņas, siltais, mājīgais dzīvoklis un ģimenes laime būtu nepieciešamība, viņa mūža apbalvojums un izrotājums; taču tagad visam tam bija dīvaina, nenoteikta nozīme.

—     Tfū, cik nelabi! — viņš atkārtoja, ļoti labi saprazdams, ka šie prātojumi paši par sevi jau ir slikta zīme.

Kad viņš pārnāca mājās, Maņa bija jau gultā. Viņa vienmērīgi elpoja un smaidīja un acīmredzot gulēja ar lielu patiku. Blakus viņai, saritinājies kamolā, gulēja balts runcis un murrāja. Kamēr Ņikitins iededza sveci un aizsmēķēja, Maņa atmodās un kāri izdzēra glāzi ūdens.

—     Saēdos marmelādi, — viņa teica un iesmējās. — Vai tu biji pie mūsējiem? — viņa pēc brīža apvaicājās.

—      Nē, nebiju.

Ņikitins jau zināja, ka štābkapleinis Poļanskis, uz kuru Varja pēdējā laikā bija stipri cerējusi, tiek pārcelts uz kādu rietumu guberņu un jau staigāja pa pilsētu atvadīšanās vizītēs, un tāpēc sievastēva mājās bija garlaicīgi.

—     Vakara bija atnākusi Varja, — Maņa apsēzdamās sacīja. — Viņa nekā nestāstīja, bet no sejas redzams, cik viņai, nabadzītei, grūti. Nevaru ciest Poļanski. Resns, uzbildis, un, kad iet vai dejo, vaigi trīc … Viņš nav manā gaumē. Tomēr es uzskatīju viņu par kārtīgu cilvēku.

—      Es arī tagad uzskatu viņu par kārtīgu.

—      Bet kādēļ viņš tik nelāgi apgājās ar Varju?

—     Kādēļ gan nelāgi? — Ņikitins noprasīja, sākdams izjust dusmas pret balto runci, kas staipījās, uzmetis kūkumu. — Cik man zināms, viņš bildinājumu nav izteicis un nekādus solījumus nav devis.

—      Bet kālab viņš bieži apmeklēja mūsu māju? Ja nav nodoma precēties, tad lai nenāk. ,

Ņikitins nodzēsa sveci un apgulās. Bet negribējās ne aizmigt, ne gulšņāt. Viņam šķita, ka galva ir milzīgi liela un tukša kā klēts un ka tajā klīst jaunas, sevišķas domasgluži kā garas ēnas. Viņš domāja, ka bez maigās svētbilžu lampiņas gaismas, kas uzsmaida klusajai ģimenes laimei, bez šās pasaulītes, kurā tik mierīgi un jauki klājas viņam un, lūk, šim runcim, ir taču vēl cita pasaule … Un viņam pēkšņi kvēli, līdz skumjām sagribējās būt šai otrajā pasaulē, pašam strādāt kādā rūpnīcā vai lielā darbnīcā, runāt no katedras, sacerēt, rakstīt, būt slavenam, nogurt, ciest. . . Viņš vēlējās kaut ko tādu, kas viņu tā aizgrābtu, ka viņš aizmirstu sevi, kļūtu vienaldzīgs pret personīgo laimi, kura ir tik vienmuļa. Un iztēlē pēkšņi kā dzīvs izauga skūtais Šebaldins un šausmās izdvesa:

«Jūs neesat lasījis pat Lesingu! Cik jūs esat atpalicis! Ak dievs, kā jūs esot nolaidies!»

Maņa atkal iedzēra ūdeni. Viņš palūkojās uz sievas kaklu, pilnīgajiem pleciem un krūtīm un atcerējās vārdus, kurus kādreiz baznīcā bija teicis brigādes ģenerālis: rožu pumpuriņš.

—      Rožu pumpuriņš, — viņš nomurmināja un iesmējās.

It kā atbildot zem gultas ierūcās miegainā Muška:

rrrr .. . ņgā-ņgā-ņgā .. .

Liels niknums — gluži kā salts āmurs — sakustējās viņa dvēselē, un viņam iegribējās sacīt Maņai kaut ko rupju un pat uzlēkt kājās un iesist viņai. Sāka paātrināti sist sirds.

—      Tātad, — viņš valdīdamies vaicāja, — ja es bieži apmeklēju jūsu mājas, tad man katrā ziņā .vajadzēja apprecēt tevi?

—      Protams. Tu pats to ļoti labi zini.

—      Jauki.

Un pēc mirkļa atkal atkārtoja:

—     Jauki.

Lai nepateiktu ko lieku un nomierinātu sirdi, Ņikitins iegāja kabinetā un atgulās uz dīvāna bez spilvena, tad pagulēja uz grīdas, uz paklāja.

«Kādas blēņas!» viņš sevi mierināja. «Tu esi pedagogs, strādā viscildenākajā darba laukā… Kāda gan vēl cita pasaule tev vajadzīga? Kf.s par niekiem!» 1

Bet tūliņ pat viņš pārliecināti sacīja sev, ka viņš nepavisam nav pedagogs, bet ierēdnis, tāds pats neapdāvināts un bez individualitātes kā čehs, grieķu valodas skolotājs; nekad viņš nebija izjutis aicinājumu kļūt par skolotāju, pedagoģiju nepazina un nekad nebija interesējies par to, ar bērniem apieties neprot; viņš nezināja, kāda nozīme tam, ko viņš māca, un varbūt pat mācīja to, kas nav vajadzīgs. Nelaiķis Ipolits Ipolitičs neslēpa savu trulumu, un visi biedri un skolēni zināja, kas viņš ir un ko no viņa var gaidīt; turpretim Ņikitins, tāpat kā čehs, prot slēpt savu trulumu un veikli apmāna visus, izlikdamies, ka pašam, paldies dievam, iet labi. Šis jaunās domas biedēja Ņikitinu, viņš atraidīja tās, nosauca par muļķīgām un ticēja, ka pie visa vainīgi nervi, ka viņš pats vēlāk smiesies par sevi.

Un patiešām — no rīta Ņikitins jau smējās par savu nervozitāti un sauca sevi par bābu, tomēr viņam jau bija skaidrs, ka miers zudis, jādomā, uz visiem laikiem un ka neapmestajā divstāvu mājā laime viņam vairs nav iespējama. Viņš nojauta, ka ilūzijas izgaisušas un sākusies jauna, nervoza, apzinīga dzīve, kas nesaderas ar mieru un personīgo laimi.

Nākamajā dienā, svētdienā, viņš bija ģimnāzijas baznīcā un satikās tur ar direktoru un biedriem. Viņam šķita, ka viņi visi bija aizņemti tikai ar to, lai rūpīgi slēptu savu gara tumsību un neapmierinātību ar dzīvi, un viņš pats, lai neizpaustu pārējiem savu nemieru, patīkami smaidīja un runāja niekus. Pēc tam Ņikitins aizstaigāja uz staciju un skatījās, kā pienāca un aizgāja pasta vilciens, un viņam bija patīkami, ka viņš ir viens un viņam ne ar vienu nav jāsarunājas.

Mājās viņš sastapa Varju un sievastēvu, kuri bija atnākuši pie viņa pusdienot. Varjai bija saraudātas acis, un viņa sūdzējās par galvassāpēm, bet Šeļestovs ēda ļoti daudz un runāja, cik tagadējie jaunie cilvēki esot neuzticami un cik maz tajos džentlmeniskuma.

— Tā ir bezkaunība! — viņš sacīja. — Tā es viņam arī atklāti teikšu: tā ir bezkaunība, cienītais kungs!

Ņikitins laipni smaidīja un palīdzēja Maņai cienāt viesus, bet pēc pusdienām aizgāja uz savu kabinetu un ieslēdzās.

Marta saule spoži spīdēja, un caur logu stikliem uz galda krita silti stari. Bija vēl tikai divdesmitais datums, bet jau brauca ratos un dārzā trokšņoja strazdi. Šķila, ka tūliņ pat ienāks Maņusja, apskaus ar vienu roku viņa kaklu un teiks, ka pie lieveņa pievesti jājamzirgi vai piebraukts šarabans, un jautās, ko viņai uzģērbt, lai ne saltu. Sākās tikpat brīnišķīgs pavasaris kā pagājušajā gadā un solīja tos pašus priekus… Bet Ņikitins domāja,

cik labi butu tagad paņemt atvaļinājumu un aizbraukt uz Maskavu, apmesties tur Ņegļinajas ielā pazīstamajās istabas. Blakus istabā dzēra kafiju un runāja par štāb- kapteini Poļanski, bet viņš centās nedzirdēt un rakstīja savā dienasgrāmatā: «Kur es esmu, mans dievs?! Mani apstāj pliekanība un pliekanība. Garlaicīgi, sīki ļautiņi, podiņi ar krējumu, krūzes ar pienu, tarakāni, muļķīgas sievietes . . . Nav nekā briesmīgāka, aizvainojošāka, skumīgāka par pliekanību. Bēgt no šejienes, bēgt jau šodien pat, citādi zaudēšu prātu!»

ANNA KAKLĀ

I

PĒC laulībām netika pasniegtas pat vieglas uzkodas; jaunais pāris izdzēra pa kausam, pārģērbās un brauca uz staciju. Nebija nedz jautras kāzu balles un vakariņu, nedz mūzikas un deju — sākās divsimt verstu garš svētceļojums. Daudzi par to izteicās atzinīgi, sacīdami, ka Modests Alek- sejičs esot augsta amatpersona un jau krietni gados un ka trokšņainas kāzas varētu šķist ne visai piedienīgas; turklāt ir paskumīgi klausīties mūziku, kad piecdesmit divus gadus vecs ierēdnis precas ar meiteni, kurai tik tikko astoņpadsmit. Runāja arī, ka šo braucienu uz klosteri Modests Aleksejičs, cilvēks ar stingriem morāles principiem, izdomājis tieši tādēļ, lai jaunajai sievai liktu saprast, ka arī laulībā galveno vietu viņš ierāda reliģijai un tikumībai.

Jaunlaulātos pavadīja vesels bars. Darbabiedri un radinieki stāvēja ar kausiem rokās un gaidīja, kad vilciens sāks kustēties, lai uzsauktu urravas, un Pjotrs Leonljičs, tēvs, ar cilindru galvā, ģērbies skolotāja frakā, jau piedzēries un ļoti bāls, visu laiku stiepa kausu uz loga pusi un lūgšus lūdzās:

— Aņuta! Aņa! Aņa, uz vienu vārdu!

Aņa izliecās pa logu pie viņa, un viņš tai kaut ko čukstēja, apdvesdams ar alkohola dvaku, pūzdams elpu ausī, — nekas nebija saprotams — un meta krustus pāri tās sejai, krūtīm, rokām; turklāt viņš tik tikko valdīja elsas un viņa acīs mirdzēja asaras. Bet Aņas brāļi, ģimnāzisti Petja un Andrjuša, no mugurpuses raustīja viņu aiz frakas un nokaunējušies čukstēja:

—     Tētiņ, diezgan . . . Tētiņ, nevajag …

Kad vilciens sakustējās, Aņa redzēja, kā viņas tēvs kādu brīdi skrēja vagonam līdzi, grīļodamies un izšļakstī- dams vīnu, un cik nožēlojama un labsirdīga bija viņa seja, kurā viedās vainas apziņa.

—      Urā-ā-ā! — viņš kliedza.

Jaunlaulātie palika vieni. Modests Aleksejičs aplūkoja kupeju, novietoja mantas uz plauktiem un smaidīdams apsēdās jaunajai sievai iepretim. Viņš bija vidēja auguma ierēdnis, diezgan padrukns, tukls, stipri nobarojies, ar garu vaigubārdu un bez ūsām, un viņa skūtais, apaļais, asi iezīmētais zods atgādināja papēdi. Viņa sejā pats raksturīgākais bija ūsu trūkums, nesen skūtā kailā padegune pamazām saplūda ar tuklajiem vaigiem, kas trīcēja kā receklis. Viņš izturējās cienīgi, viņa kustības bija gausas, manieres glāsmīgas.

—      Nupat iešāvās prātā kāds atgadījums, — viņš smaidīdams sacīja. — Pirms pieciem gadiem, kad Kosorotovs saņēma Svētās Annas otrās pakāpes ordeni un aizgāja pateikties, viņa gaišība izteicies tā: «Tātad tagad jums ir trīs Annas: viena pogcaurumā, divas kaklā.» Te jāpiebilst, ka tieši tolaik pie Kosorotova bija atgriezusies viņa sieva, ķildīga un vieglprātīga būtne, vārdā Anna. Ceru, ka tad, kad saņemšu otrās pakāpes Annu, viņa gaišībai nebūs pamata man teikt to pašu.»

Mazajās ačelēs viņam staroja smaids. Smaidīja arī viņa, ar bažām domājot, ka šis cilvēks kuru katru brīdi var viņu noskūpstīt ar savām biezajām, miklajām lūpām un ka viņai tagad vairs nav tiesību to atraidīt. Vīra tuklā auguma glāsmainās kustības viņu biedēja, viņai bija baismi un derdzīgi. Viņš piecēlās, nesteigdamies noņēma no kakla ordeni, noģērba fraku un vesti un uzvilka rītasvārkus.

—      Šitā gan, — Modests Aleksejičs sacīja, apsēzdamies Aņai blakus.

Viņai atausa atmiņā, cik mokoša bija laulāšanās, kad šķita, ka tiklab garīdznieks, kā viesi un pat visi baznīcēni skatās uz viņu ar nožēlu: kādēļ, kādēļ gan viņa, jik mīļa un jauka meitene, precas ar šo neizskatīgo pusmūža kungu? Vēl šorīt viņa bija sajūsmināta, ka viss tik labi nokārtojies, taču pirmīt baznīcā un tagad vagonā jutās vainīga, piekrāpta un smieklīga. Raugi, viņa izgājusi pie bagāta vīra, taču naudas viņai tikpat nav, kāzu kleita šūta uz parāda, un, kad šodien viņu pavadīja tēvs un brāli, pēc to sejām viņa uzminēja, ka pie dvēseles tiem nav ne kapeikas. Vai šovakar tie maz ēdīs vakariņas? Un rīt? Viņai nezin kāpēc likās, ka tagad, kopš viņa ir projām, tēvs un zēni sēž izsalkuši un arī tiem smeldz sirds gluži tāpat kā pirmajā vakarā pēc mātes bērēm.

«Ak, cik es esmu nelaimīga!» viņa domāja. «Kāpēc es esmu tik nelaimīga?»

Neveikli, kā jau cienīgs cilvēks, kas neprot apieties ar sievietēm, Modests Aleksejičs brīdi pa brīdim pieskārās viņas viduklim un paplikšķināja pa plecu, bet viņa domāja par naudu, par māti, par tās nāvi. Kad nomira māte, tēvs, Pjotrs Leontjičs, glītrakstīšanas un zīmēšanas skolotājs ģimnāzijā, palaidās dzeršanā, ģimene sāka grimt nabadzībā; zēniem nebija zābaku un galošu, tēvu vazāja pie miertiesneša, ieradās tiesu pristavs un aprakstīja mēbeles … Kāds kauns! Aņai vajadzēja rūpēties par dzērāju tēvu, lāpīt brāļiem zeķes, iet uz tirgu, un, dzirdot uzslavas par savu skaistumu, jaunību un smalkajām manierēm, viņai likās, ka visa pasaule redz viņas lēto cepurīti un ar tinti aizkrāsotos caurumus apavos. Bet pa naktīm viņa mirka asarās un nokāvās ar uzmācīgām, trauksmainām domām, ka jo drīz tēvu par viņa vājību atlaidīs no ģimnāzijas un ka viņš to nepārcietīs un arī nomirs tāpat kā māte. Bet tad sarosījās pazīstamas dāmas un sāka meklēt Aņai krietnu vīru. Drīz vien uzradās šis pats Modests Aleksejičs — ne jauns, ne skaists, toties naudīgs. Bankā viņam esot noguldīti savi simt tūkstoši un piederot l 'imlniuiža, ko viņš iznomājot. Tas esot stingru principu cilvēks, ko lobi ieredzot viņa gaišība; Modestam Alekse- iičam būšot nieks, kā dāmas Aņai stāstīja, palūgt no viņa gaišības zīmīti ģimnāzijas direktoram vai pat aizgādnim, 'ai Pjotru Leontjiču neatlaiž no darba …

Kamēr viņa par to visu kavējās atmiņās, pēkšņi no- >renda mūzika, ielauzdamās pa logu kopā ar balsu murdoņu. Vilciens bija "apstājies pusstacijn. Otrpus dzelzceļa platformai ļaužu drūzmā kāds braši spēlēja ermoņikas in kāds čīgāja lētu, smilkstošu vijoli, bet aiz mēnessgaismas apspīdētajiem slaidajiem bērziem un papelēm no vasarnīcu puses skanēja pūtēju orķestra mūzika: zaļumniekiem droši vien bija deju vakars. Pa platformu pastaigājās vasarnieki un atbraucēji no pilsētas, kas bija ieradušies, lai jaukajā laikā paelpotu svaigu gaisu. Te dižojās ari bagātais Artinovs, visa šī vasarnīcu apvidus īpašnieks, — drukns, liela auguma vīrs tumšiem matiem, no vaiga līdzīgs armēnim, izvalbītām acīm un dīvainā apģērbā. Mugurā viņam bija uz krūtīm neaizpogāts krekls un kājās piešoti zābaki augstiem stulmiem, bet ap pleciem apņemts garš, melns apmetnis, kas vilkās pa zemi kā šlepe. Nodūruši smailos purnus, viņam sekoja divi vēja suņi.

Aņai acīs vēl mirdzēja asaras, taču viņa vairs nedomāja nedz par māti, nedz naudu, nedz savām kāzām, bet, sarokodamās gan ar pazīstamiem ģimnāzistiem, gan virsniekiem, jautri smējās un vienā gabalā skandināja:

—      Sveicināti! Kā klājas?

Viņa izgāja uz platformas, ko apspīdēja mēnesnīcas gaisma, un nostājās tā, lai savā jaunajā, greznajā tērpā, ar cepurīti galvā būtu labi aplūkojama no visām pusēm.

—      Kāpēc esam apstājušies? — viņa apvaicājās.

—     Te mainās vilcieni, — viņai atbildēja, — jāgaida pasta vedējs.

Ievērojusi, ka uz viņu skatās Artinovs, viņa koķetīgi piemiedza acis un skalā balsī sāka runāt franciski, un tālab, ka pašas balss viņai likās tik debešķīga un ka skanēja mūzika, un ka mēness spogujojās dīķī, un ka uz viņu alkaini un ziņkārīgi raudzījās Artinovs, šis slavenais meitinieks un draiskulis, un ka visiem bija līksms prāts, prieks pēkšņi sagrāba arī viņu, un, kad vilciens sakustējās un pazīstamie virsnieki atsveicinājās no viņas, pieliekot roku pie cepures, viņa jau dungoja polku, kuru viņai nopakaļ raidīja pūtēju orķestris, grandēdams kaut kur aiz kokiem; un kupejā viņa atgriezās ar tādu jūtoņu, itin kā pusstacijā kāds būtu viņai iegalvojis, ka dienās viņa kļūs laimīga, par spīti visam.

Jaunlaulātie klosterī palika divas dienas un pēc tam atgriezās pilsētā. Viņi apmetās kroņa dzīvoklī. Kamēr Modests Aleksejičs bija darbā, Aņa spēlēja klavieres vai raudāja aiz garlaicības — vai arī, atlaidusies uz kušetes, lasīja romānus un šķirstīja modes žurnālu. Pusdienās Modests Aleksejičs ļoti daudz ēda un runāja par politiku, stāstīja, par ko kurš iecelts, uz kurieni kāds pārcelts un ar ko kāds apbalvots, apcerēja, ka vajagot censties, lai tiktu uz augšu, ka ģimenes dzīve neesot izprieca, bet pienākums, ka jātaupot kapeika, lai tiktu pie rubļa, un ka pats galvenais pasaulē esot reliģija un tikumība. Un, kā šķēpu sažņaudzis rokā galda nazi, viņš sacīja:

—     Katram cilvēkam jāpilda savi pienākumi!

Ar bailēm Aņa klausījās šajās pamācībās, kumosi viņai spriedās rīklē, un parasti viņa piecēlās no galda, tā arī lāgā nepaēdusi. Pēc pusdienām vīrs atpūtās un skaļi krāca, bet viņa devās pie savējiem. Tēvs un zēni skatījās uz viņu tādām acīm, it kā vēl nule pirms viņas ierašanās būtu viņu nosodījuši par to, ka viņa aiz aprēķina izgājusi pie nemīlama, apnicīga un neinteresanta vīra; čaukstošā kleita, rokassprādzes un vispār viņas lielmanīgais izskats vērta tos biklus un sazin kāpēc aizvainoja; viņas klātbūtnē tie jutās mazliet neērti un nezināja, par ko ar viņu lai runā; tomēr tie mīlēja viņu joprojām un neēda pusdienas, iekams viņa nebija atnākusi. Viņa sēdās pie galda un kopā ar tiem ēda kāpostus, biezputru un aitu taukos ceptus kartupeļus, kas oda pēc svecēm. Pjotrs Leontjičs ar trīcošu roku ielēja sev no karafītes un ātri izdzēla, ar tīksmi un riebumu, pēc tam izdzēra vēl otru glāzīti, pēc tam trešo . .. Petja un Andrjuša, kalsni, bāli zēniņi lielām acīm, ņēma viņam karalīti nost un apmulsuši viens par otru sauca:

—      Nevajag, tētiņ . .. Pietiks, tētiņ …

Arī Aņa satraucās un lūgšus lūdzās, lai tēvs vairak nedzer, bet tas uzreiz saskaitās un ņēmās dauzīt ar dūri pa galdu.

—     Kā gribēšu, tā darīšu! — viņš kliedza. — Puikas! Skuķe! Izdzīšu visus laukā!

Taču viņa balss skanēja gurdi un labsirdīgi un neviens no viņa nebaidījās. Pēc pusdienām viņš parasti uzposās; bāls no vaiga, ar bārdas nazi sagraizījis zodu, izstiepis kārno kaklu, viņš veselu pusstundu grozījās pie spoguļa un skaistinājās — gan sukādams matus, gan virpinādams melnās ūsas, apslacījās ar smaržām, sasēja mezglā kaklasaiti, pēc tam uzstīvēja cimdus, uzlika galvā cilindru un devās uz privātstundām. Bet, ja iegadījās svētki, viņš palika mājās un kaut ko gleznoja vai spēlēja harmoniju, kas čīkstēja un pīkstēja; viņš pūlējās no tā izdabūt kādas ausij tīkamas un harmoniskas skaņas un vai nu dziedāja līdzi, vai dusmojās uz zēniem:

—      Neģēļi! Nelieši! Sabeiguši instrumentu!

Pa vakariem Aņas vīrs spēlēja kārtis ar darbabiedriem, kas dzīvoja kopā ar viņu zem tā paša krona jumta. Kamēr norisa spēle, te sanāca arī ierēdņu laulenes, neglītas, bezgaumīgi ģērbušās un rupjas sievietes, kas ne ai ko neatšķīrās no savām virtuvenēm, un tad dzīvoklī sākās tenkas, tikpat neglītas un bezgaumīgas, kādas bija pašas ierēdņu sievas. Reizēm Modests Aleksejičs veda Aņu uz teātri. Starpbrīžos viņš neļāva tai paspert, sāņus ne soli un staigāja ar to zem rokas pa gaiteņiem un foajē. Kolīdz bija ar kādu sasveicinājies, viņš tūlīt pačukstēja Aņai: «Valsts padomnieks… bijis vizītē pie viņa gaišības …» — vai arī: «Šim naudas kā spaļu… pieder pašam savs nams…» Kad abi gāja garām bufetei, Aņai ļoti sakārojās pēc kaut kā salda; viņai garšoja šokolāde un ābolkūkas, taču nebija naudas, un lūgt vīram viņa kaunējās. Modests Aleksejičs pacilāja bumbieri, pirkstiem to spaidīdams, un nedroši jautāja:

—      Cik tad tas maksā?

—      Divdesmit piecas kapeikas.

—      Nu vai zināt! — viņš sacīja un nolika bumbieri atpakaļ; bet, tā kā bija neērti iet projām no bufetes un neko nepirkt, viņš palūdza pudeli zeltera un viens pats visu izdzēra, kamēr acīs saskrēja asaras, un Aņa par to viņu tobrīd ienīda.

Bet kādu citu reizi, piepeši notvīcis, viņš tai aizgūtnēm čukstēja:

—      Pasveicini šo veco dāmu!

—      Bet mēs taču neesam pazīstamas.

—      Vienalga. Tā ir kainerālpalātas pārvaldnieka dzīvesbiedre. Nu, sveicini taču, ja es tev saku! — viņš uzstāja. — Nekas Jauns tev tālab nenotiks!

Aņa pasveicināja, un nekas ļauns tik tiešām nenotika, viņu vienīgi pārņēma mokoša jūtoņa. Viņa darīja visu, ko vēlējās vīrs, un dusmojās pati uz sevi, ka tas viņu piemānījis kā beidzamo muļķi. Viņa ar to apprecējās vienīgi naudas dēļ, bet tieši naudas viņai tagad bija mazāk nekā pirms precībām. Agrāk vismaz tēvs šad tad iedeva pa divdesmit kapeikām — bet tagad nebija ne graša. Ņemt paslepen vai lūgt viņa nespēja, kautrēdamās no vīra un bīdamās no tā. Viņai šķita, ka bailes no šī cilvēka jau sen mitušas viņas dvēselē. Kādreiz bērnībā pats iespaidīgākais un šaušalīgākais spēks, kas gluži kā mākonis kāpa virs pamales un drāzās virsū kā lokomotīve, viņai likās ģimnāzijas direktors; otrs tikpat ietekmīgs spēks, kuru ģimenē allaž pieminēja un no kura nez kāpēc baidījās, bija viņa gaišība; un vēl bija desmit sīkāku spēku un viņu vidū ģimnāzijas skolotāji gludi skūtām sejām, stingri un nepielūdzami, un tagad, visupēc, arī Modests Aleksejičs, cilvēks ar stingriem morāles principiem, kurš pat pēc izskata atgādināja direktoru. Un Aņas iztēlē visi šie spēki saplūda vienkop un, pārtapuši par baismu un milzīgu, baltu lāci, dzīrās samīt vārgos un vainīgos, tādus kā viņas tēvs, un viņai bija bail runāt pretim, un, izmocījusi mākslotu smaidu, viņa tēloja labpatiku, kad vīrs viņu rupji glāstīja un apgānīja ar skāvieniem, kas viņai iedvesa šausmas.

Tikai reiz Pjotrs Ļeontjičs iedrošinājās znotam palūgt, lai aizdod piecdesmit rubļus kāda visai nepatīkama parāda dzēšanai, — bet cik tas bija mokoši!

—      Labi, es jums došu, — nedaudz apsvēris, sacīja Modests Aleksejičs, — taču brīdinu, ka turpmāk vairs nepalīdzēšu, kamēr nebūsiet atmetis dzeršanu. Cilvēkam, kas strādā valsts darbā, šāda vājība ir apkaunojoša. Man jums jāatgādina vispārzināmais fakts, ka šī kaislība pazudinājusi daudzus spējīgus ļaudis, kuri, atturēdamies no degvīna, ar laiku būtu varējuši taisīt karjeru.

Un tad nāca nebeidzamas pamācības: «sakarā ar to…», «saskaņā ar šito …», «ņemot vērā nule sacīto …», bet nabaga Pjotrs Ļeontjičs jutās pazemots un neprātīgi kāroja pēc stiprāka malka.

Arī zēniem, kad viņi atnāca pie Aņas ciemos, lielākoties nonēsātos apavos un apdilušās biksēs, gluži tāpat bija jānoklausās kārtējie sprediķi.

—      Katram cilvēkam jāpilda savi pienākumi! — viņiem sacīja Modests Aleksejičs.

Un naudu nevienam nedeva. Toties dāvināja Aņai gredzenus, rokassprādzes un brošas, sacīdams, ka šādas mantas varot noderēt nebaltā dienā. Un nereti taisīja vaļā sievas kumodi un pārbaudīja: vai ir viss, kam tur jābūt.

II

Tostarp pienāca ziema. Jau ilgi pirms ziemassvētkiem vietējā avīzē bija ievietots, sludinājums, ka 29. decembrī muižnieku biedrībā «notikšoties» kārtējā ziemas balle Ik vakaru, beidzis spēlēt kārtis, Modests Aleksejičs uztraukts sačukstējās ar ierēdnīšām, brīžam bažīgi uzlūkoja Aņu un pēc tam ilgi staigāja turp un atpakaļ, par kaut ko domādams.

Kādu reizi vēlu vakarā viņš beidzot piegāja pie Aņas un teica:

—      Tev jāpašuj balles kleita. Saproti? Tikai, lūdzu, paprasi padomu Marijai Grigorjevnai un Natālijai Kuzmi- ņišnai. /

Un iedeva viņai simt rubļus. Viņa paņēma; taču, pasūtīdama balles kleitu, padomu nevienam nelūdza, bet aprunājās tikai ar tēvu un centās iedomāties, kā ballei uzpostos māte. Viņas nelaiķe māte arī ģērbās pēc pēdējās modes un vienmēr daudz noņēmās ar Aņu, ģērba viņu grezni kā lelli, iemācīja viņai franču valodu un prasmi lieliski dejot mazurku. (Pirms apprecēšanās viņa piecus gadus bija nostrādājusi par guvernanti.) Tāpat kā māte, Aņa mācēja no vecas kleitas pašūt jaunu, ar benzīnu iztīrīt. cimdus, noīrēt bijouxl un, tāpat kā māte, pieprata miegt, acis, franciski runājot, mazliet vervelēt, nostāties skaistās pozās, īstajā brīdī tēlot sajūsmu, lūkotie3 ar skumju un noslēpumainu skatienu. Bet no tēva viņa bija mantojusi tumšos matus un brūnās acis, nervozitāti un indevi uz mūžigu skaistināšanos.

Kad pusstundu pirms braukšanas uz balli Modests Aleksejičs iegāja sievas istabā bez svārkiem, lai pie trimo švītīgi uzkārtu kaklā ordeni, tad, pārsteigts par viņas skaistumu un jauno, gaisīgo tērpu, loti apmierināts ar sevi, sasukāja vaigubārdu un teica:

—      Paskat, kāda tu man esi .. . paskat vien! Aņuta! — viņš turpināja, neviļus ierunājies svinīgā tonī. — Esmu tevi aplaimojis, bet šodien tu vari aplaimot mani. Lūdzama, stādies priekšā viņa gaišības dzīvesbiedrei! Dieva dēļ! Ar viņas starpniecību varu dabūt vecākā referenta vietu!

Viņi brauca uz balli. Rau, klāt arī muižnieku biedrības nams ar šveicaru pie durvīm. Priekštelpa bija pilna pakaramajiem, kažokiem, šurp un turp skraidošiem sulaiņiem, dekoltētām dāmām, kas no caurvēja glābās aiz vēdekļiem; oda pēc deggāzes un zaldātiem. Kad Aņa, vīram zem rokas dodamās augšup pa kāpnēm, izdzirda mūziku un neskaitāmu uguņu gaismā milzīgajā spogulī ieraudzīja sevi visā augumā, sirds viņai aiz prieka nodrebēja un viņu atkal pārņēma tā pati laimes atskārta, ko viņa bija izjutusi mēnesnīcas apspīdētajā pusstacijā. Viņa spēra soļus lepni un pašpārliecināti, pirmoreiz apzinādamās, ka nav meitēns, bet ir dāma, un neviļus iedama un izturēdamās tā, kā būtu gājusi un izturējusies viņas nelaiķe māte. Un pirmoreiz mūžā viņa jutās bagāta un brīva. Pat vīra klātbūtne viņu nemulsināja, jo, pārkāpusi pāri muižnieku biedrības slieksnim, viņa instinktīvi uzminēja, ka tuvība ar vecu vīru nebūt viņu nepazemo, bet, gluži otrādi, apzīmogo ar pikantas noslēpumainības zieģeli, kas tik ļoti valdzina vīriešus. Lielajā zālē jau granda orķestris un sākās dejas. No kroņa dzīvokļa nokļuvusi gaismas palos, raibā ņudzeklī, mūzikas skaņās, balsu murdoņā, Aņa pārlaida skatienu pāri zālei un nodomāja: «Ak, cik debešķīgi!» — un uzreiz ieraudzīja drūzmā visus savus paziņas, visus, ar kuriem bija tikusies sarīkojumos vai dzīrēs, visus šos virsniekus, skolotājus, advokātus, ierēdņus, muižniekus, viņa gaišību, Artinovu un augstākās sabiedrī bas dāmas, šīs grezni ģērbtās, stipri dekoltētās daiļavas un neglītenes, kas jau ieņēma savas vietas labdarības tirdziņa stendos un paviljonos, lai sāktu tirgošanos par labu trūcīgajiem. Varena auguma virsnieks ar uzplečiem — viņa ar to bija iepazinusies Vecajā Kijevas ielā, būdama ģimnāziste, bet tagad nespēja atcerēties, kāds tam uzvārds, — kā augtin izaudzis viņas priekšā, uzlūdza viņu uz valsi, un viņa aizspurdza no vīra, jau iztēlojusies, ka vizinās buru laivā, ka plosās vētra un vīrs palicis tālu krastā … Viņa dejoja dedzīgi un aizrautīgi gan valsi, gan polku, gan kadriļu, iedama no rokām rokās, apskurbusi no mūzikas un trokšņa, jaukdama krievu un franču vārdus, ver- velēdama, smiedamās un nedomādama nedz par vīru, nedz vispār par kaut ko vai par kādu. Viņa patika vīriešiem, tas bija acīm redzams, un citādi nemaz nevarēja būt. viņa drudžaini gumzīja rokās vēdekli, no satraukuma viņai aizrāvās elpa un gribējās dzert. Tēvs, Pjotrs Ļeontjičs, ģērbies saburzītā frakā, kas oda pēc benzīna, pienāca viņai klāt un pasniedza šķīvīti ar sarkanu saldējumu.

— Tu šodien izskaties burvīga, — viņš teica, ar sajūsmu raudzīdamies uz meitu, — vēl nekad neesmu tā nožēlojis, ka tik agri izskrēji pie vīra … Kādēļ? Es zinu. tu to darīji mūsu labad, taču … — Trīcošām rokām viņš izvilka naudaszīmju paciņu un sacīja: — Šodien saņēmu par stundām un varu atdot parādu tavam vīram.

Viņa iegrūda tam rokās šķīvīti un, atkal vīrieša roku apskauta, aiztraucās tālu prom, īsu brīdi pāri plecam redzēdama, kā tēvs, slīdot pa parketu, apkampj kādu dāmu un kā abi aizvirpuļo pa zāli.

«Cik viņš jauks, kad nav dzēris!» Aņa domāja.

Mazurku viņa dejoja ar to pašu milzīgā auguma virsnieku; viņš spēra soļus cienīgi un smagi kā mundieri iespīlēts baroklis, grozīja ( p!ecus un krūtis, slinki cilāja kājas — viņam briesmīgi negribējās dejot, bet viņa plivinājās apkārt, ķircinādama ar savu skaistumu, sava kakla kailumu; viņas acīs dega kvēle, kustībās jautās kaisle, taču viņš kļuva ik bridi vienaldzīgāks un stiepa viņai rokas kā žēlsirdīgs karalis.

—      Bravo, bravo! … — publika sauca.

Un mazpamazām aizrāvās arī varenā auguma virsnieks; viņš sasparojās, satraucās un, jau ļaudamies valdzinājumam, nonāca azartā un kustējās viegli un jauneklīgi, kamēr Aņa tikai grozīja plecus un valšķīgi nolūkojās, itin kā tagad jau būtu karaliene, bet viņš vergs, un tai pašā laikā viņai likās, ka uz viņiem abiem raugās visa zāle, ka visi cilvēki ir mēmi aiz sajūsmas un skaudības. Tikko milzīga auguma virsnieks paguva viņai pateikties, publika piepeši pašķīrās un vīrieši kaut kā dīvaini saslējās, piespiežot rokas pie sāniem … Aņai tuvojās viņa gaišība, ģērbies frakā, kas bija rotāta divām zvaigznēm. Jā, viņa gaišība nāca taisni pie viņas, jo raudzījās tieši uz viņu un saldeni smaidīja, čāpstinādams lūpām, kā darīja aizvien, ieraudzījis glītas sievietes.

—     Ļoti priecājos, ļoti priecājos… — viņš ieteicās. — Bet es likšu jūsu vīru ietupināt virssardzē, jo tas līdz pat šim laikam slēpis no mums tādu dārgumu. Nāku pie jums sievas uzdevumā, — viņš turpināja, sniegdams Aņai roku. — Mums vajadzīga jūsu palīdzība … M-jā … Jūs būtu pelnījusi balvu par skaistumu. .. kādas piešķir Amerikā … M-jā … Amerikāņi. . . Mana sieva jūs gaida ar nepacietību.

Viņš aizveda Aņu uz stendu pie pusmūža dāmas, kurai sejas apakšējā daļa bija nesamērīgi liela, un tāpēc šķita, ka mutē viņai ir prāvs akmens.

—      Palīdziet mums, — viņa sacīja dziedošā balsī ar deguna pieskaņu. — Visas glītās sievietes darbojas labdarības tirdziņā, un tikai jūs viena pati nez kāpēc līksmojaties. Kādēļ negribat mums palīdzēt?

Dāma aizgāja, un Aņa stājās tās vietā pie sudraba patvāra un tasītēm. Uzreiz sākās rosīga tirgošanās. Par tasi tējas Aņa ņēma ne mazāk kā rubli un milzīgā auguma virsnieku piespieda izdzert veselas trīs tases. Mocīdamies ar aizdusu, pienāca bagātais Artinovs ar izvalbītajām acīm; taču šajā reizē ne vairs tanī ērmotajā tērpā, kādā Aņa bija viņu redzējusi vasarā, bet ģērbies tāpat kā visi — frakā. Nenovērsdams no Aņas acu, viņš izdzēra kausu šampanieša un samaksāja simt rubļus, pēc tam izdzēra tasi tējas un iedeva vēl simtu — un visu to darīja klusēdams un mocīdamies ar aizdusu … Aņa aicināja pircējus un iekasēja no tiem naudu, jau dziļi pārliecināta, ka viņas smaidi un skatieni visiem sagādā vienīgi neizmērojamu baudu. Viņa jau bija sapratusi, ka radīta šai trokšņainajai, spožajai, līksmajai dzīvei ar mūziku, dejām, pielūdzējiem, un agrākās bailes 110 spēka, kurš dzīrās viņu samīt, viņai tagad likās smieklīgas; viņa vairs nebaidījās ne no kā, un viņai bija vienīgi žēl, ka nav mātes, kas varētu tagad kopā ar viņu papriecāties par viņas panākumiem.

Pjotrs Ļeontjičs, jau gluži bāfs, taču vēl stingri turēdamies kājās, pienāca pie stenda un palūdza glāzīti konjaka. Aņa pietvīka, baiļodamās dzirdēt kaut ko nepiedienīgu. Viņa jau kaunējās, ka viņai tik nabadzīgs, tik ikdienišķs tēvs, taču, izdzēris konjaku, viņš izvilka no paciņas desmit rubļus, uzsvieda uz letes un cēlā gaitā devās prom, nepasacījis ne vārda. Nedaudz vēlāk Aņa redzēja, ka viņš ar kādu dāmu dejo grand-rond un tagad jau grīļojas un kaut ko klaigā, nodarīdams lielu kaunu savai dāmai, un Aņa atcerējās, ka arī pirms trim gadiem viņš ballē gluži tāpat bija grīļojies un klaigājis — un galu galā iecirkņa uzraugs bija viņu aizvedis uz mājām gulēt, bet nākamajā dienā direktors piedraudējis atlaist 110 darba. Kāpēc viņai šobrīd tas bija ienācis prātā!

Kad stendos bija apdzisuši patvāri un piekusušās filantropos saņemto pelņu nodevušas pusmūža dāmai ar akmeni mutē, Artinovs Aņu zem rokas aizveda uz zāli, kur stāvēja visiem labdarības tirdziņa dalībniekiem klāts vakariņu galds. Apkārt sasēdās cilvēku divdesmit, ne vairāk, taču valdīja liels troksnis. Viņa gaišība uzsauca tostu: «Šai greznajā ēstuvē pacelsim kausus par to, lai zel un plaukst lētas ēstuves, kuru labā bija sarīkols šodienas tirdziņš.» Brigādes ģenerālis ierosināja iedzert «par spēku, kura priekšā apklust pat lielgabali», un visi saskandināja glāzes ar dāmām Bija loti, ļoti jautri!

Kad Aņa devās mājās, ausa jau rīts un virtuvpp'.-s gāja uz tirgu. Līksma, noreibsi jaunu iespaidīt paņemta, galīgi bez spēka viņa noģērbās, iekrita gultā un ven* mirklī aizmiga…

Divos pēc pusdienas viņu pamodināja istabene un pavēstīja, ka. atbraucis Artinova kungs un lūdzot vizīti. Viņa ātri saposās un iegāja viesistaba. Drīz pēc Artinovu ieradās viņa gaišība, lai pateiktos par līdzdalību labdarības tirdziņā. Raudzīdamies uz Aņu ar flpīgu skatienu un čāpstinādams lūpas, tas noskūpstīja viņai rociņu un, palūdzis atjauju iegriezties ari vēl citureiz, aizbrauca, bet viņa stāvēja viesistabas vidū pārsteigta, apburta, vēl neticēdama, ka pārvērtība viņas dzīvē, brīnumainā pārvērtība notikusi jau tik ātri; tanī brīdī ienāca viņas vīrs Modests Aleksejičs… Un ari tas viņas priekša tagad stāvēja tikpat verdziski pieglaimigs un ar tādu pašu lišķīgu un godbijīgu sejas izteiksmi, kādu viņa tam bija jau redzējusi ne vienreiz vien varenu un dižciltīgu personu klātbūtnē; un ar sajūsmu, ar sašutumu, ar nicinājumu, pārliecināta, ka var to atļauties, viņa sacīja, skaldīt noskaldot katru vārdu:

—      Ejiet laukā, stulbeni!

Pēc tam Aņai nebija vairs nevienas brivas dienas, jo viņa piedalījās gan piknikos, gan pastaigās, gan izrādēs. Mājās viņa ikreiz atgriezās rīta pusē un likās gulēt viesistabā uz grīdas, lai vēlāk visiem aizgrābjoši stāstītu, ka guļot zem puķēm. Izdošanu bija daudz, taču viņa vairs nebaidījās no Modesta Aleksejiča un tērēja viņa naudu uz nebēdu; turklāt nedz lūdza, nedz prasīja, bet tikai piesūtīja viņam rēķinus vai zīmītes: «Uzrādītājam izsniegt 200 rbļ.» vai arī: «Nekavējoties samaksāt 100 rbļ.».

īsi pirms lieldienām Modests Aleksejičs saņēma otr^s pakāpes Annu. Kad tas aizgāja pateikties, viņa gaišība nolika avīzi un ērti atzvēlās mīkstajā krēslā.

—      Tātad tagad jums ir trīs Annas, — viņš sacīja, aplūkodams savas baltās rokas ar rožainajiem nagiem, — viena pogcaurumā un divas kaklā.

Modests Aleksejičs, aiz piesardzības pielicis pie lūpām divus pirkstus, lai apvaldītu smieklus, teica:

—      Tagad atliek gaidīt, ka dienasgaismu ieraudzīs arī mazs Vladimirs. Uzdrošinos lūgt jūsu gaišību par kiust- tēvu.

Ar to bija dots mājiens uz IV pakāpes Vladimiru, un viņš jau iztēlojās, kā visur stāstīs par šo savu asprātīgo un drošsirdīgo kalambūru, un taisījās vēl kaut ko piebilst tādā pašā garā, taču viņa gaišība atkal pievērsās avīzei un pamāja ar galvu …

Bet Aņa joprojām vizinājās trijjūgos, devās Artinovam

līdzi medībās, tēloja lomas viencēliena lugās, ņēma dalību vakariņās un aizvien retāk un retāk iegriezās pie savējiem. Pusdienas tie ēda vieni. Pjotrs Ļeontjičs dzēra aizvien vairāk, naudas nebija, un harmonijs jau sen bija pārdots, lai varētu atdot parādus. Zēni tagad nekur neļāva viņam iet vienam un allaž uzmanīja, lai viņš nepakristu; un, kad viņi kādureiz Vecajā Kijevas ielā ieraudzīja Aņu, kas lepni brauca ratos ar piejūgzirgu, un Artinovu, kurš, tēlodams kučieri, sēdēja uz bukas, Pjotrs Ļeontjičs noņēma cilindru un grasījās kaut ko uzsaukt, bet Petja un Andrjuša satvēra viņu aiz rokām un lūgšus lūdzās:

— Nevajag, tētiņ… Gan jau būs labi, tētiņ …

MĀJA AR MEZONINU

Mākslinieka stāsts

I

TAS bija pirms gadiem sešiem septiņiem, kad dzīvoju kādā T. guberņas apriņķi — muižnieka Belokurova muižā. Belokurovs bija jauns cilvēks, cēlās ļoti agri, staigāja, vamzī ģērbies, vakaros dzēra alu un vienmēr man sūdzējās, ka nekur un nevienā cilvēkā nerodot atsaucības. Viņš dzīvoja dārza mājā, bet es — vecajā kungu mājā, lielā zālē ar kolonnām, kur tik vien mēbeļu kā platais dīvāns, uz kura gulēju, un galds, uz kura liku pasjansu. Te vienmēr, pat rāmā laikā, kaut kas dunēja vecajās podiņu krāsnīs, bet negaisa laikā visa māja drebēja un likās plaisājam gabalos, un bija drusku baigi, sevišķi naktī, kad visus desmit lielos logus pēkšņi apgaismoja zibens.

Ar likteņa lēmumu pakļauts pastāvīgai bezdarbībai, es nedarīju it nekā. Stundām ilgi skatījos pa saviem logiem uz debesīm, putniem, alejām, lasīju visu, ko man atveda no pasta, gulēju. Dažreiz aizgāju no mājām un kaut kur klejoju līdz vēlam vakaram.

Reiz, nākot atpakaļ, neviļus iemaldījos svešā muižā. Saule jau grima, un pār ziedošajiem rudziem slīga vakara ēnas. Divas vecu, tuvu stādītu, ļoti augstu egļu rindas stāvēja kā divas ciešas sienas, izveidodamas tumšu,

skaistu gatvi. Bez pūlēm pārkāpu pāri aizžogojumam un gāju pa šo gatvi, slīdēdams pa egju skujām, kas te sprīža biezumā pārklāja zemi. Te bija klusums, tumsa, un tikai augstu galotnēs vietām trīsēja spilgta, zeltaina gaisma, zirnekļa tīklos laistīdamās visās varavīksnes krāsās. Stipri, gandrīz smacīgi smaržoja skujas. Pēc tam iegriezos garā liepu gatvē. Arī te vēdīja pamestība un vecums; pērnga- dējās lapas skumīgi čaukstēja zem kājām, un krēslā starp kokiem slēpās ēnas. Pa labi, vecā augļu dārzā, vārgā balsī, it kā negribēdama dziedāja vālodze, laikam arī vecīte. Bet tad liepas beidzās; es pagāju garām baltai mājai ar terasi un mezonīnu, un negaidot manu acu priekšā atklājās skats uz muižas sētu un plašu dīķi ar peldētavu, ar zaļu vītolu skupsnu, ar ciemu viņā krastā, ar augstu, šauru baznīcas torni, kurā, rietošo sauli atspulgodams, mirdzēja krusts. Uz mirkli mani apdvesa burvība, kurā slēpās, šķiet, kaut kas tuvs, labi pazīstams, it kā es jau kādreiz bērnībā būtu redzējis šo ainavu.

Pie baltiem mūra vārtiem, pa kuriem varēja iet no sētas uz lauku, pie senatnīgiem, stipriem vārtiem ar lauvām stāvēja divas jaunavas. Viena no tām, vecākā, tieva, bāla, ļoti skaista, veselu ērkuli kastaņkrāsas matu virs galvas, mazu, spītīgu muti, skatījās stingri un gandrīz nepievērsa man uzmanību; otra, vēl pavisam jauniņa, — viņai bija septiņpadsmit astoņpadsmit gadu, ne vairāk, — arī tieva un bāla, lielu muti un lielām acīm, izbrīnā paskatījās manī, kad gāju garām, kaut ko-pasacīja angliski un apmulsa, un man likās, ka abas šīs mīlīgās sejas man sen jau pazīstamas. Un es atgriezos mājās ar tādu sajūtu, it kā būtu redzējis jauku sapni.

Drīz pēc tam kādā dienvidū, kad abi ar Belokurovu pastaigājāmies ap māju, negaidot, pa zāli švīkstēdami, sētā iebrauca atsperu rati, kuros sēdēja viena no šīm jaunavām. Tā bija vecākā. Viņa bija atbraukusi ar ziedojumu lapu par labu ugunsgrēkā cietušajiem. Uz mums neskatīdamās, viņa loti nopietni un pamatīgi mums izklāstīja, cik māju nodedzis Sijanovas ciemā, cik vīriešu, sieviešu un bērnu palicis bez pajumtes un ko vispirms domājot iesākt ugunsgrēkā cietušo palīdzības komiteja, kuras locekle viņa tagad esot. Pasniegusi mums lapu, kur bija jāparakstās, viņa atkal paņēma to un tūlīt sāka atvadīties.

— Jūs, Pjotr Petrovič, esat mūs pavisam aizmirsis, — viņa sacīja Belokurovam, sniegdama tam roku. — Atbrauciet! Un, ja monsieur N (viņa nosauca manu uzvārdu) vēlēsies redzēt, kā dzīvo viņa talanta cienītāji, un ieradīsies pie mums, māte un es būsim ļoti priecīgas.

Es palocījos.

Kad viņa bija aizbraukusi, Pjotrs Petrovičs sāka stāstīt. Šī jaunava, viņš teica, esot no labas ģimenes, viņas vārds — Lidija Volčaņinova, un muižu, kurā lā dzīvojot ar māti un māsu, tāpat arī ciemu dīķa otrā krastā saucot par Šelkovku. Viņas tēvs kādreiz Maskavā ieņēmis ievērojamu vietu un miris, kad bijis jau sasniedzis slepenpa- domnieka pakāpi. Volčaņinovas, kaut arī krietni pārtikušas, nepārtraukti, vasaru un ziemu, dzīvojot uz laukiem, un Lidija esot Šelkovkā zemstes skolas skolotāja un saņemot divdesmit piecus rubļus mēnesi. Viņa savām vajadzībām izdodot tikai šo naudu un esot lepna, ka dzīvojot no sava darba.

—      Interesanta ģimene, — Belokurovs sacīja. — Varbūt kādreiz aiziesim pie viņām. Viņas par jums ļoti priecāsies.

Reiz kādā svētku dienas pēcpusdienā mēs atminējāmies Volčaņinovas un devāmies uz Šelkovku. Viņas, māte un abas meitas, bija mājās. Māte, Jekaterina Pavlovna, kādreiz, redzams, skaista, tagad turpretim izblīdusi vairāk, nekā viņas vecumā parasts, ar aizdusu sirgstoša, skumīga, izklaidīga sieviete, centās mani ieinteresēt ar sarunu par glezniecību. Dabūjusi no meitas zināt, ka varbūt ieradīšos Šelkovkā, viņa bija steidzīgi atcerējusies divas trīs manas ainavas, kuras redzējusi izstādēs Maskavā, un tagad jautāja, ko esmu gribējis tajās izteikt. Lidija jeb Lida, kā viņu mājās sauca, vairāk sarunājās ar Beloku- rovu nekā ar mani. Nopietni, nesmaidīdama viņa jautāja Belokurovam, kāpēc viņš nestrādājot zemstē un kāpēc līdz šim ne reizi neesot bijis nevienā zemstes sēdē.

—     Nav labi, Pjotr Petrovič, — viņa pārmezdama iesaucās. — Nav labi! Kauns!

—     Pareizi, Lida, pareizi, — māte pievienojās. — Nav labi!

—      Viss mūsu apriņķis atrodas Balaginā rokās, — turpināja Lida, pievērsdamas man. — Pats viņš valdes priekšsēdētājs un visus amatus apriņķī piešķīris saviem krustdēliem un znotiem un dara, ko grib. Vajag cīnīties. Jaunatnei jāizveido stipra partija, bet jūs redzat, kāda ir mūsu jaunatne. Kauns, Pjotr Petrovič!

Jaunākā māsa 2eņa, kamēr tika runāts par zemsti, klusēja. Nopietnās sarunās viņa nepiedalījās, ģimenē viņu vēl neuzskatīja par pieaugušu un sauca kā mazu meiteni par Misjus, tāpēc ka bērnībā viņa tā bija saukusi miss, savu audzinātāju. Visu laiku viņa vērās manī ar ziņkāri un, kad aplūkoju albumā fotogrāfijas, skaidroja man: «Tas ir tēvocis… Tas — krusttēvs,» — un vilka ar pirkstiņu pa ģīmetnēm un tai brīdī kā bērns skāra mani ar savu plecu, un es tuvumā redzēju viņas vārgās, neattīstītās krūtis, kalsnos plecus, bizi un vājo, cieši sajozto augumu.

Mēs spēlējām kroketu un tenisu, pastaigājāmies pa dārzu, dzērām tēju, vēlāk ilgi ēdām vakariņas. Pēc lielās, tukšās zāles ar kolonnām es jutos labi šai nelielajā, mājīgajā namā, kur nebija pie sienām oleogrāfiju un kalpotājus uzrunāja ar jūs, un viss man likās jauns un tīrs, tāpēc ka še bija Lida un Misjus, un viss šķita krietnuma apdvests. Pie vakariņu galda Lida atkal runāja ar Beloku- rovu par zemsti, Balaginu, par skolu bibliotēkām. Tā bija mundra, sirsnīga, pārliecības pilna jaunava, un klausīties viņā bija interesanti, kaut gan viņa runāja daudz un skaļi — varbūt tāpēc, ka bija ieradusi runāt skolā. Turpretim mans Pjotrs Petrovičs, kuram vēl no studenta laikiem bija palikusi paraža katru sarunu novadīt uz strīdu, runāja garlaicīgi, gausi un gari, acīmredzot vēlēdamies izlikties gudrs un progresīvs. Žestikulēdams viņš ar piedurkni aizķēra un apgāza mērces trauku, un uz galdauta izplūda liels traips, bet, atskaitot 'mani, neviens, likās, to nepamanīja.

Kad devāmies mājās, bija tumšs un kluss.

—     Būt labi audzinātam nozīmē nevis neizliet mērci uz galdauta, bet neievērot, ja to izdara kāds cits, — sacīja Belokurovs un nopūtās. — Jā, jauka, inteliģenta ģimene. Esmu atrāvies no labiem cilvēkiem, ak, cik ļoti atrāvies! Vienmēr darbs! Darbs darba galā!

Viņš stāstīja, cik daudz jāstrādā, ja cilvēks grib būt priekšzīmīgs lauksaimnieks. Bet es domāju: cik slinks un smags cilvēks! Runājot par kaut ko nopietni, viņš saspringti vilka «ē-ē-ē-ē» un strādāja tāpat, kā runāja, — lēni, vienmēr nokavēdams, palaizdams īsto laiku garām. Viņa izdarībai lāgā neticēju jau tāpēc vien, ka vēstules, ko nodevu viņam nosūtīt uz pastu, viņš veselām nedēļām nesāja savās kabatās.

—      Vissmagāk, — viņš murmināja, iedams man līdzās, — vissmagāk ir tas, ka cilvēks strādā un nerod nevienā atsaucības. Nekādas atsaucības!

Es sāku apmeklēt Volčaņinovas. Parasti sēdēju uz terases apakšējās kāpltes; mani mocīja neapmierinātība ar sevi pašu, bija žēl savas dzīves, kas aiziet tik ātri un neinteresanti, un es vienmēr domāju, cik labi būtu izraut no savām krūtīm sirdi, kas man kļuvusi tik smaga. Bet tikmēr uz terases risinājās sarunas, bija dzirdama drēbju čaukstoņa, tika šķirstīta grāmata. Drīz vien biju pieradis pie tā, ka dienā Lida pieņēma slimniekus, izsniedza grāmatas un bieži gāja uz ciemu kailu galvu, ar saulessargu, bet vakarā skaļi runāja par zemsti, par skolām. Sī slaidā, skaistā, vienmēr noteiktā jaunava ar mazo, glezni iezīmēto muti ikreiz, kad sākās lietišķa saruna, vēsi teica man:

— Jums tas nav interesanti.

Es viņai biju nesimpātisks. Nepatiku viņai tāpēc, ka gleznoju ainavas un savās gleznās netēloju tautas vajadzības un, kā viņai likās, biju vienaldzīgs pret to, kam viņa tik stripri ticēja. Atceros, braukdams pa Baikāla krastu, reiz satiku burjatu meiteni jāšus zirgā zilā kokvilnas kreklā un biksēs; es jautāju, vai viņa man nepārdos savu pīpi, un, kamēr mēs sarunājāmies, viņa nicīgi vēroja manu eiropieša seju un manu platmali, tad pēkšņi meitenei apnika ar mani sarunāties, viņa skaļi iekliedzās un aizaulekšoja. Arī Lida nicināja mani kā kaut ko svešu. Arēji viņa savu nepatiku pret mani neizrādīja, bet es to jutu un, sēdēdams uz terases apakšējās kāpītes, saīdzis runāju, ka ārstēt zemniekus, ja neesi ārsts, nozīmē tos mānit un ka viegli būt labdarim, ja tev divi tūkstoši desetīnu zemes.

Viņas māsai Misjus nebija nekādu rūpju, un viņa vadīja savas dienas pilnīgā bezdarbībā tāpat kā es. No rīta piecēlusies, viņa tūlīt ņēma rokā grāmatu un lasīja, sēdēdama uz terases dziļā atzveltnī, kājiņām tikko skarot zemi, vai arī ar grāmatu rokā paslēpās liepu gatvē, vai gāja aiz vārtiem laukos. Viņa lasīja augu dienu, kāri vērdamās grāmatā, un tikai pēc tā, ka viņas skatiens brīžiem kļuva noguris, mulss un seja stipri nobālēja, varēja nojaust, ka lasīšana nogurdina viņas smadzenes. Kad es atnācu, viņa, mani ieraugot, mazliet nosarka, atlika grāmatu un mundri, raudzīdamās man sejā ar savām lielajām acīm, stāstīja to, kas noticis: piemēram, to, ka saimes mājā aizdegusies sodrēji vai ka strādnieks dīķī noķēris lielu zivi. Darbdienās viņa parasti staigāja gaišā blūzītē un tumšzilos svārciņos. Mēs kopā pastaigājāmies, rāvām ķiršus ievārījumam, braucām ar laivu, un, kad viņa palēcās, lai saķertu ķirsi, vai cilāja airus, caur platajām piedurknēm paspīdēja viņas tievās, vārgās rokas. Vai arī es gleznoju etīdi, viņa stāvēja blakus un ar sajūsmu raudzījās manī.

Kādā svētdienā jūlija beigās es ierados pie Volčaņino- vām agri no rīta, ap pulksten deviņiem. Es staigāju pa parku, turēdamies tālāk no mājas, un meklēju baravikas, kuru tai vasarā bija ļoti daudz, un pieliku pie tām zīmes, lai vēlāk salasītu kopā ar Zeņu. Pūta silts vējš. Es redzēju, kā 2eņa ar māti, abas gaišos svētdienas tērpos, nāca mājās no baznīcas un Zeņa pieturēja cepuri, lai vējš to nenopūstu. Pēc tam dzirdēju, kā uz terases dzēra tēju.

Man, bezrūpīgam cilvēkam, kas meklē attaisnojumu savai pastāvīgajai bezdarbībai, šie vasaras svētrīti mūsu muižās vienmēr likušies neparasti pievilcīgi. Kad zaļais, vēl no rasas valgais dārzs viss laistās saulē un šķiet laimes pārpilns, kad ap māju smaržo rezēdas un oleandri, jaunieši tikko atgriezušies no baznīcas un dzer dārzā tēju, kad visi tik jauki ģērbušies un ir jautri un kad cilvēks zina, ka visi šie veselīgie, paēdušie, skaistie Jaudis visu garo dienu nekā nedarīs, tad gribas, lai visa dzīve būtu tāda. Un tagad es domāju to pašu un staigāju pa dārzu, sagatavojies tā klīst bez darba un mērķa visu dienu, visu vasaru.

Atnāca Zeņa ar grozu; viņai bija tāds izskats, it kā viņa būtu zinājusi vai nojautusi, ka dārzā satiks mani. Mēs lasījām sēnes un sarunājāmies, un, kad viņa kaut ko jautāja, tad pagājās uz priekšu, lai redzētu manu seju.

—      Vakar mūsu ciemā notika brīnums, — viņa teica. — Klibā Pelageja sirga visu gadu, nekādi ārsti un zāles nelīdzēja, bet vakar viena vecene papūta — un Pelage- jai sāpes rīmās.

—     Tas nav svarīgi, — es ieteicos. — Nevajag meklēt brīnumus tikai slimajos un vecenēs. Vai tad veselība nav brīnums? Un pati dzīve? Kas nesaprotams, tas ir brīnums.

—      Bet vai jums nav bail no tā, kas nesaprotams?

—      Nē. Parādībām, kuras nesaprotu, es tuvojos drosmīgi un nepaklaujos tām. Es stāvu augstāk par tām. Cilvēkam jāapzinās, ka viņš stāv augstāk par lauvām, tīģeriem, zvaigznēm, augstāk par visu dabu, pat augstāk par to, kas nesaprotams un liekas brīnumains, citādi viņš būtu nevis cilvēks, bet pele, kas baidās it visa.

Žeņa domāja, ka es kā mākslinieks zinu ļoti daudz un varu pareizi nojaust to, ko nezinu. 2eņa gribēja, lai es viņu ievestu mūžības un skaistuma valstībā, tai augstākajā pasaulē, kur es, pēc viņas domām, esmu kā mājās, un viņa runāja ar mani par dievu, par mūžīgo dzīvošanu, par brīnumaino. Un, nepieļaudams, ka es un mana iztēle pēc nāves zudīs uz mūžu, atbildēju: «Jā, cilvēki ir nemirstīgi. Jā, mūs sagaida mūžīga dzīvošana.» Un viņa klausījās, ticēja un neprasīja pierādījumu.

Kad gājām uz māju, viņa pēkšņi apstājās un teica:

—      Mūsu Lida ir lielisks cilvēks. Vai nav tiesa? Es viņu loti mīlu un katru mirkli varētu ziedot viņas labā savu dzīvību. Bet sakiet, — 2eņa pieskārās manai piedurknei ar pirkstu, — sakiet — kāpēc jūs ar viņu vienmēr strīdaties? Kāpēc jūs esat sapīcis?

—      Tāpēc, ka viņa ir netaisna.

Žeņa noliegdama pakratīja galvu, un acīs parādījās asaras.

—     Cik tas neizprotami! — viņa noteica.

Tai brīdī Lida bija tikko no kaut kurienes atgriezusies un, stāvēdama pie lieveņa ar jājampātagu rokā, slaida, skaista, saules apmirdzēta, kaut ko pavēlēja strādniekam. Steigdamās un skaņi runādama, viņa pieņēma divus trīs slimniekus, pēc tam lietpratīgu, rūpju pilnu izskatu staigāja pa istabu, atdarīja gan vienu, gan otru skapi, gāja uz mezonīnu; viņu ilgi meklēja un sauca pusdienās, un viņa ieradās, kad mēs jau beidzām strēbt zupu. Visus šos mazos sīkumus es nezin kāpēc atminos, un man tie patīk, un spilgti atminos visu to dienu, kaut ari nenotika nekas sevišķs. Pēc pusdienām 2eņa lasīja, dziļā krēslā atlaidusies, un es sēdēju uz terases apakšējās kāpltes. Mēs klusējām. Visa debess pārklājās mākoņiem, un sāka līņāt neliels, sīks lietus. Bija karsts, vējš ?en jau rimis, un likās, ka šī diena nekad nebeigsies. Pie mums uz terases iznāca Jekaterina Pavlovna — samiegojusies, ar vēdekli rokā.

—      Ai, māmiņ, — iesaucās Žeņa, skūpstīdama viņai roku, — tev dienā kaitīgi gulēt.

Viņas dievināja viena otru. Kad viena izgāja dārzā, otra jau stāvēja terasē un, skatīdamās kokos, sauca: «U-ū, Žcņa!» — vai: «Māmiņ, kur tu esi?» Abas vienmēr kopā lūdza dievu, un abas vienādi ticēja un labi saprata viena otru — pat klusēdamas. Arī pret cilvēkiem v^ias izturējās vienādi. Jekaterina Pavlovna tikpat ātri pierada pie manis un pieķērās man, un, ja es divas trīs dienas neaizgāju, sūtīja uzzināt, vai esmu vesels. Ari viņa skatījās uz manām etīdēm ar aizgrābtību un ar tādu pašu valodī- gumu un vaļsirdību kā Misjus stāstīja man, kas noticis, un bieži uzticēja man savus mājas noslēpumus.

Viņa juta bijību pret savu vecāko meitu. Lida nekad neglaudās klāt, runāja tikai par nopietnām lietām; viņa dzīvoja savu īpatnēju dzīvi un bija mātei un māsai tikpat svēta, mazliet mīklaina persona kā matrožiem admirālis, kas vienmēr sēž savā kajītē.

—     Mūsu Lida ir lielisks cilvēks, — māte bieži teica. — Vai nav tiesa?

Arī tagad, kamēr līņāja lietus, mēs runājām par Lidu.

—     Viņa ir lieliska, — māte sacīja un piebilda pusbalsī kā sazvērniece, bailīgi atskatīdamās: — Tādu var meklēt ar uguni dienas laikā, lai gan, vai zināt, es sāku par viņu mazliet uztraukties. Skolas, aptieciņas, grāmatiņas — tas viss ir labi, bet kāpēc krist galējībās? Viņai taču jau divdesmit ceturtais gads, laiks nopietni padomāt par se.vi. Tā ar grāmatiņām un aptieciņām pat nepamanīs, kā paies dzīve … Jātiek pie vīra.

Žeņa, bāla no lasīšanas, sajukušiem matiem, pacēla galvu un, raudzīdamās uz. māti, sacīja it kā sevī;

—     Māmiņ, viss ir dieva ziņā!

Un atkal nogrima lasīšanā.

Ieradās Belokurovs vamzi un izrakstītu kreklu mugurā Mēs spēlējām kroketu un tenisu, pēc tam, kad satumsa, ilgi vakariņojām, un Lida atkal runāja par skolām un Balaginu, kas sagrābis savās rokās visu apriņķi. Aizejot tai vakarā no Voičaņinovām, es aiznesu sev līdzi garga- ras, bezdarbīgas dienas iespaidu līdz ar skumīgu sajūtu, ka šai pasaulē viss beidzas, lai tas būtu, cik garš būdams. Līdz vārtiem mūs pavadīja Zeņa, un varbūt tāpēc, ka viņa bija ar mani visu dienu no rīta līdz vakaram, es sajutu, ka bez viņas man ir it kā sēri un ka man tuva visa šī mīļā ģimene; un pirmoreiz pa visu šo vasaru man iegribējās gleznot.

—      Sakiet — kāpēc jūs dzīvojat tik garlaicīgi, tik bezkrāsaini? — es jautāju Belokurovsm, iedams kopā ar viņu uz mājām. — Mana dzīve ir garlaicīga, smaga, vienmuļa, tāpēc ka esmu mākslinieks, savīds cilvēks, no jaunām dienām skaudības izmocīts, neapmierināts ar sevi, zaudējis ticību savam darbam, vienmēr bez naudas, klaidonis, bet jūs, jūs esat veselīgs, normāls cilvēks, muižnieks, kungs, — kāpēc jūs dzīvojat tik neinteresanti, tīk maz ņemat no dzīves? Kāpēc, piemēram, jūs līdz šim laikam neesat iemīlējies ne Lidā, ne 2eņā?

—      Jūs aizmirstat, ka mīlu citu sievieti, — Belokurovs atbildēja.

To viņš sacīja par savu draudzeni Ļubovu Ivanovnu, kas dzīvoja kopā ar viņu dārza namā. Ik dienas redzēju, kā šī ļoti pilnīgā, tuklā, svinīgā dāma, kas atgādināja nobarotu zosumātīti, pastaigājās pa dārzu nacionālā krievu tērpā ar krellēm, vienmēr ar saulessargu, un apkalpotāja sauca viņu gan ēst, gan tēju dzert. Pirms gadiem trim viņa bija noīrējusi vienu no dārza mājām par vasarnīcu un tā arī palikusi dzīvot pie Belokurova, kā redzams, uz visiem laikiem. Viņa bija par Belokurovu gadus desmit vecāka un valdīja viņu stingri, tā ka, aizejot no mājām, viņam bija no tās jāprasa atļauja. Viņa bieži raudāja vīrieša balsī, un tad es liku viņai pateikt — ja viņa nerimsies, es braukšu projām; un viņa rimās.

Kad pārnācām mājās, Belokurovs apsēdās uz dīvāna un iegrima drūmās domās, bet es sāku staigāt pa zāli, izjuzdams klusu saviļņojumu, it kā būtu iemīlējies. Man gribējās runāt par Volčaņinovām.

—      Lida spēj iemīlēties tikai zemstes darbiniekā, kas, tāpat kā viņa, aizrāvies ar slimnīcām un skolām, — es sacīju. — Ak, tādas meitenes dēl var ne tikai kļūt par zemstes darbinieku, bet, kā pasakā teikts, pat noplēst dzelzs zābakus. Un Misjus? Cik jauka šī Misjus!

Gari vilkdams «ē-ē-ē-ē…», Belokurovs sāka runāt par gadsimta kaiti — pesimismu. Viņš runāja pašpārliecināti un tādā noskaņā, it kā es ar viņu strīdētos. Simtiem verstu tuksnesīgas, vienmuļas, izdegušas stepes nevar radīt, tādu grūtsirdību kā viens pats cilvēks, kad viņš sēž, runā un nav zināms, kad aizies.

—     Galvenais nav ne pesimisms, ne optimisms, — es sacīju sakaitināts, — bet tas, ka deviņdesmit deviņiem no simta trūkst sajēgas.

Belokurovs fo attiecināja uz sevi, apvainojās un aizgāja.

III

—     Malozjomovā viesojas kņazs un liek tevi sveicināt, — Lida sacīja mātei, no kaut kurienes atgriezusies un vilkdama nost cimdus. — Stāstīja daudz interesanta… Apsolīja guberņas sapulcē no jauna ierosināt jautājumu par medicīnas punktu Malozjomovā, taču teica: maz cerību. — Un, pagriezusies pret mani, piebilda: — Atvainojiet, es vienmēr piemirstu, ka jūs tas neinteresē.

Es jutos saērcināts.

—     Kāpēc gan neinteresē? — es jautāju, un paraustīju plecus. — Jūs nevēlaties zināt manu spriedumu, bet es jums apgalvoju, ka šis jautājums mani ļoti interesē.

—     Jā?

—     Jā. Pēc manām domām, medicīnas punkts Malozjomovā nepavisam nav vajadzīgs.

Mans uzbudinājums pārņēma arī viņu; viņa paskatījās uz mani, acis piemiegusi, un jautāja:

—     Kas tad vajadzīgs? Ainavas?

—      Arī ainavas nav vajadzīgas. Nekas tur nav vajadzīgs.

Viņa beidzot novilka cimdus un atvēra avīzi, ko nupat bija atvedusi no pasta; pēc mirkļa viņa sacīja klusi, acīmredzot savaldīdamās:

—      Pagājušajā nedēļā dzemdībās nomira Anna, bet, ja tuvumā būtu medicīnas punkts, viņa paliktu dzīva. Arī ainavu gleznotāju kungiem, man šķiet, vajadzētu būt kaut kādiem uzskatiem šai ziņā.

—      Man šai ziņā ir ļoti noteikti uzskati, ticiet man, — es atbildēju, bet viņa, it kā negribētu mani uzklausīt, sāka lasīt avīzi. — Man šķiet, ka tagadējos apstākļos medicīnas punkti, skolas, bibliotēciņas, aptieciņas kalpo tikai verdzībai. Tauta saistīta milzīgā važā, un jūs neraujat šo važu, bet pievienojat klāt tikai jaunus posmus — lūk, mana pārliecība.

Viņa pacēla uz mani acis un zobgalīgi pasmīnēja, bet es turpināju, cenzdamies nezaudēt savu galveno domu:

—      Ne jau tas svarīgi, ka Anna nomira dzemdībās, bet gan tas, ka visas šīs Annas, Mavras un Pelagejas no agra rīta līdz tumsai liec muguras, sirgst neveicama darba dēļ, visu mūžu trīc par saviem neēdušajiern un slimajiem bērniem, visu mūžu baidās no nāves un slimībām, visu mūžu ārstējas, agri novīst, agri noveco un mirst netīrumos un smirdoņa; viņu bērni pieaugot sāk to pašu, un tā paiet simtiem gadu, un miljardiem cilvēku dzīvo nelāgāk par topiem — tikai maizes kumosa dēļ, pastāvīgās bailēs. Visšausmīgākais viņu stāvoklī ir tas, ka viņiem nav vaļas domāt par dvēseli, padomāt par savu cilvēka ģīmi un līdzību; bads, aukstums, dzīvnieciskas bailes, nebeidzami darbi kā grūstoši sniega blāķi aizsprosto visus ceļus uz garīgo darbību, taisni uz to, kas cilvēku atšķir no dzīvnieka un kālab vienīgi vērts dzīvot. Jūs nākat tiem palīgā ar slimnīcām un skolām, bet ar to neatbrīvojat viņus no važām, taisni otrādi — vēl vairāk verdzināt, jo, ieviešot viņu dzīvē jaunus aizspriedumus, jūs pavairojat viņu vajadzības, nemaz nerunājot par to, ka par plāksteriem un grāmatelēm tiem jāmaksā zemstei un tātad vēl vairāk jāliec mugura.

—     Es ar jums nestrīdēšos, — sacīja Lida, avīzi nolaizdama. — Esmu to jau dzirdējusi. Teikšu jums tikai vienu: nevar sēdēt saliktām rokām. Tiesa, mēs neglābjam cilvēci un varbūt daudzās lietās maldāmies, bet mēs darām to, ko spējam, un taisnība ir mūsu pusē. Visaugstākais un svētākais kulturāla cilvēka pienākums ir kalpot saviem tuvākiem, un mēs mēģinām kalpot, kā protam. Jums tas nepatīk, bet visiem jau nevar iztapt.

—      Taisnība, Lida, taisnība, — māte noteica.

Lidai klātesot, viņa vienmēr kautrējās un runājot nemierīgi skatījās uz meitu, baidīdamās izteikt ko lieku nn nevietā; nekad nerunāja tai pretī, bet vienmēr piekrita: taisnība, Lida, taisnība.

—     Zemnieku lasītprasme, grāmateles ar nožēlojamām pamācībām un frāzēm, tāpat medicīnas punkti nespēj samazināt ne nezināšanu, ne mirstību, tāpat kā jūsu logu gaisma nespēj apgaismot šo lielo dārzu, — es sacīju. — Jūs nekā nedodat, iejaukdamies šo cilvēku dzīvē, jūs tikai radāt jaunas vajadzības, jaunu iemeslu darbam.

—      Ak dievs, bet vajag taču kaut ko darīt! — Lida sapīkusi iesaucās, un no viņas balss bija vērojams, ka viņa uzskata manus spriedumus par nenozīmīgiem un nicina tos.

—     Cilvēkus vajag atbrīvot no smagā fiziskā darba, — es sacīju. — Vajag atvieglot viņu jūgu, Jaut tiem atvilkt elpu, lai visa viņu dzīve nepaietu pie krāsnīm, silēm un lauku darbos un lai viņiem būtu arī laiks padomāt par dvēseli, par dievu, lai viņi varētu plašāk attīstīt savas garīgās spējas. Katrs cilvēks aicināts garīgai darbībai — pastāvīgi meklēt dzīves patiesību un jēgu. Padariet 1iem nevajadzīgu rupjo, dzīvniecisko darbu, Jaujiet tiem justies brīviem — un tad jūs redzēsiet, kāds izsmiekls patiesībā ir šīs grāmateles un aptieciņas. Ja cilvēks ap7inās savu patieso aicinājumu, tad viņu var apmierināt tikai reliģija, zinātne, māksla, nevis šie nieki.

—     Atbrīvot no darbaI — Lida smīnēja. — Vai tad tas espējams?

—      Jā. Uzņemieties daļu viņu darba. Ja mēs visi, pilsētnieki un laucinieki, visi bez izņēmuma vienotos sadalīt darbu savā starpā, to darbu, kas vispār cilvēcei nepieciešams, lai apmierinātu savas fiziskās vajadzības, tad ķat- ram no mums būtu jāstrādā varbūt tikai divas trīs stundas dienā. Iedomājieties, ka mēs visi, bagātie un nabagie, strādājam tikai trīs stundas dienā, bet pārējais laiks mums brīvs. Iedomājieties vēl, ka mēs, lai vēl mazāk būtu atkarīgi no savas miesas un mazāk strādātu, izgudrojam mašīnas, kas aizstāj strādnieku, cenšamies samazināt savas vajadzības līdz pēdējam. Mēs norūdām sevi, savus bērnus, lai viņi nebaidītos bada, aukstuma un mēs vienmēr nedrebētu par viņu veselību, kā dreb Anna, Mavra, Pelageja. Iedomājieties, ka mēs neārstējamies, neierīkojam aptiekas, tabakas fabrikas, degvīna dedzinātavas, — cik daudz brīva laika mums galu galā atliek! Mēs visi kopīgi veltījam šo brīvo «laiku zinātnei un mākslām. Kā dažkārt zemnieki visi kopā labo ceļu, tā mēs visi kopīgi meklētu dzīves patiesību un jēgu un — esmu par to pārliecināts — atrastu patiesību ļoti ātri, cilvēks atbrīvotos no šīm pastāvīgajām, moku pilnajām, nomācošajām nāves bailēm un pat no pašas nāves.

—      Jūs tomēr runājat pats sev pretī, — Lida ieteicās. — Jūs sakāt — zinātne, zinātne, bet pats noliedzat lasīt - prasmi.

—      Lasitprasme, kad cilvēks spēj lasīt tikai krogu izkārtnes un paretam grāmateles, kuras tas nesaprot, — tāda lasitprasme pastāv pie mums kopš Rjurika laikiem, Gogoļa Petruška jau sen prot lasīt, bet sādža, kāda bija Rjurika laikā, tāda arī palikusi līdz mūsu dienām. Nevis lasitprasme vajadzīga, bet brīvība plašai gara spēju izpausmei. Nevis skolas vajadzīgas, bet universitātes.

—     Jūs noliedzat arī medicīnu.

—      Jā. Tā būtu vajadzīga, tikai lai pētītu slimības kā dabas parādības, nevis lai tas ārstētu. Ja jau ārstēt, tad nevis slimības, bet to cēloņus. Novērsiet galveno cēloni — fizisko darbu, tad nebūs slimību. Es neatzīt;! u zinātni, kas ārstē, — uztraukts turpināju. — Zinātnes un mākslas, kad tās ir īstas, virzās nevis uz Islf.icīgicm, daļējiem mērķiem, bet uz mūžīgo, vi: oārīpo — tās meklē dzīves jēgu un patiesību, meklē dievu, dvēseli, bet, ja tās piesaista ikdienas vajadzībām un rūpēm, aptieciņām un bibliotēciņām, tās tikai sarežģī, pārblīvē dzīvi. Mums ir daudz mediķu, farmaceitu, juristu, saradies daudz mācītu ļaužu, bet pavisam nav biologu, matemātiķu, filozofu, dzejnieku. Viss prāts, visa dvēseles enerģija aiziet, lai apmierinātu īslaicīgas, pārejošas vajadzības… Zinātnieki, dzejnieki, mākslinieki strādā strauji, ar viņu žēlastību dzīves ērtības pieaug ar katru dienu, miesas prasības vairojas, bet līdz patiesībai vēl tālu, un cilvēks joprojām paliek visplēsīgākais un nešķīstākais dzīvnieks, un viss virzās uz to, ka cilvēce savā vairumā izvirst un var uz visiem laikiem zaudēt dzīvotspēju. Tādos apstākļos mākslinieka dzīvei nav jēgas, un, jo viņš talantīgāks, jo dīvaināka un nesaprotamāka viņa loma, tāpēc ka pārbaudot jāatzīst, ka viņš strādā plēsīga un nešķīsta dzīvnieka baudai, balstot tagadējo dzives iekārtu. Bet es negribu strādāt un nestrādāšu… Nekas nav vajadzīgs, lai visa pasaule stāvus zemē iegrimst!

—     Misjus, izej, — Lida sacīja māsai, kā redzams, atzīdama manus vārdus par kaitīgiem tik jaunai meitenei.

Zeņa skumīgi paskatījās uz māsu un māti un izgāja.

—     Tādus vārdus parasti saka tad, kad grib attaisnot savu vienaldzību, — Lida teica. — Noliegt slimnīcas un skolas ir vieglāk nekā ārstēt un mācīt.

—     Taisnība, Lida, taisnība, — māte piekrita.

—      Jūs piedraudat, ka nestrādāsiet, — Lida turpināja.

—       Redzams, ka jūs augsti vērtējat savus darbus. Beigsim strīdēties, mēs nekad neatradīsim kopīgu valodu, jo visnepilnīgāko no visām tām bibliotēciņām un aptieciņām, par kurām jūs nupat tik nicīgi izteicāties, es ieskatu pārāku par visām ainavām pasaulē. — Un tūdaļ, pievērs- damās mātei, viņa sāka runāt pavisam citādā balsī:

—       Kņazs ļoti novājējis un stipri pārmainījies kopš tā laika, kad bija pie mums. Viņu sūta uz Viši.

Viņa stāstīja mātei par kņazu, lai nebūtu jārunā ar mani. Seja viņai kvēloja, un, lai noslēptu savu uztraukumu, viņa zemu noliecās pār galdu, it kā būtu tuvredzīga, un izlikās lasām avīzi. Mana klātbūtne bija nepatīkama. Es atvadījos un gāju uz mājām.

IV

Ārā valdīja klusums; ciems viņpus dīķa jau snauda, nebija redzama neviena guntiņa, un tikai dīķī tik tikko atspulgojās bālās zvaigžņu mirgas. Pie vārtiem ar lauvu skulptūrām nekustīgi stāvēja Žeņa, gaidīdama mani, lai pavadītu.

—     Ciemā visi guļ, — es viņai sacīju, cenzdamies tumsā saskatīt viņas seju, un ieraudzīju man pievērstas tumšas, skumjas acis. — Ir krodzinieks, ir zirgu zagļi mierīgi guļ, bet mēs, kārtīgie cilvēki, kaitinām cits citu un strīdamies.

Bija skumja augusta nakts — skumja tāpēc, ka jau smaržoja pēc rudens; zem tumšsārta mākoņa cēlās mēness un tikko apgaismoja ceļu un tumšos ziemāju laukus gar ceļmalām. Bieži krita zvaigznes. Zeņa nāca man blakus pa ceļu un centās neskatīties uz debesīm, lai neredzētu krītošās zvaigznes, kas nezin kāpēc viņu biedēja.

—      Man liekas, jums taisnība, — viņa sacīja, drebēdama nakts dzestrumā. — Ja cilvēki visi kopīgi varētu nodoties garīgai darbībai, viņi drīz vien zinātu visu.

—      Protams. Mēs esam augstākie radījumi, un, ja mēs tiešām apzinātos visu cilvēka ģēnija spēku un dzīvotu tikai augstākiem mērķiem, mēs galu galā būtu kā dievi. Bet tas nekad nenotiks — cilvēce izvirtīs, un no ģēnija nepaliks ne pēdu.

Kad vārti vairs nebija redzami, Žeņa apstājās un steidzīgi paspieda man roku.

—      Ar labu nakti, — viņa sacīja drebēdama; viņas plecus sedza tikai blūzīte, un viņa bija sarāvusies aiz aukstuma. — Atnāciet rīt!

Man kļuva baigi, iedomājoties, ka palikšu viens, uzbudināts, nemierā ar sevi un cilvēkiem; un tagad arī es centos neskatīties uz krītošajām zvaigznēm.

—     Palieciet vēl brīdi kopā ar mani, — es sacīju. — Es jūs lūdzu!

Es mīlēju Zeņu. Laikam mīlēju tāpēc, ka viņa mani sagaidīja un pavadīja, tāpēc, ka viņa skatījās uz mani ar maigumu un sajūsmu. Cik aizgrābjoši skaista bija viņas bālā seja, slaidais kakls, slaidās rokas, viņas vārgums, viņas bezdarbība, viņas grāmatas. Bet prāts? Man likās, ka viņai ir neparasts prāts, mani sajūsmināja viņas.uzskatu plašums, varbūt tāpēc, ka viņa domāja citādi nekā stingrā, skaistā Lida, kura nevarēja mani ciest. Es patiku Zeņai kā mākslinieks, biju uzvarējis viņas sirdi ar savu talantu, un man kaislīgi gribējās gleznot tikai viņai par prieku, un es sapņoju par viņu kā par savu mazo karalieni, kurai kopā ar mani piederēs šie koki, lauki, migla, rīta ausma, šī brīnišķīgā, burvigā daba, kurā līdz šim jutos bezgalīgi vientuļš un lieks.

—      Palieciet vēl brīdi, — es teicu. — Es jūs loti lūdzu!

Es novilku mēteli un apsedzu viņas nosalušos plecus;

bīdamās vīrieša mētelī izskatīties smieklīga un neglīta, viņa iesmējās un nometa to, un tai brīdī es viņu apskāvu un sāku apklāt skūpstiem viņas seju, plecus, rokas.

—      Līdz rītdienai! — viņa čukstēja un apdomīgi, it kā bīdamās traucēt nakts klusumu, apskāva mani. — Mums nav noslēpumu, man tūlīt viss jāizstāsta mātei un māsai… Tas ir tik baigi! Māte nekas, mātei jūs patīkat, bet Lidai!

Viņa skrēja uz vārtu pusi.

—      Ardievu! — viņa iesaucās.

Vēl pāris minūšu dzirdēju, kā viņa skrien. Man negribējās iet mājās, nebija arī nekādas vajadzības iet. Kādu bridi pastāvēju, domās nogrimis, un klusi devos atpakaļ, lai vēl paskatītos uz māju, kur viņa dzīvoja, uz mīļo, vienkāršo veco māju, kas, šķita, ar sava mezonīna logiem kā acīm vēroja mani un saprata it visu. Es pagāju garām terasei, apsēdos uz sola pie tenisa laukuma tumsā zem vecas gobas un no šejienes skatījos uz māju. Mezo- nīnā, kur dzīvoja Misjus, iedzirkstījās spilgta gaisma, tad mierīga, zaļa — spuldzi, redzams, pārklāja ar abažūru. Sāka kustēties ēnas… Es biju pilns maiguma, klusuma un apmierināts ar sevi, apmierināts, ka spēju aizrauties un iemīlēties, un tai pašā laikā sajutu nepatiku, domājot, ka tepat dažus soļus no manis vienā no šās mājas istabām dzīvo Lida, kas mani necieš, varbūt ienīst. Es sēdēju un visu laiku gaidīju, vai nenāks Zeņa, klausījos, un man likās, ka mezonīnā sarunājas.

Pagāja kāda stunda. Zaļā gaisma nodzisa, un ēnas nebija redzamas. Mēness jau stāvēja augstu pār māju un apgaismoja snaudā iegrimušo dārzu un celiņus; ģeorģīnes un rozes dobēs mājas priekšā bija skaidri saredzamas un likās visas vienādā krāsā. Kļuva stipri vēss. Es izgāju no dārza, pacēlu uz ceļa savu mēteli un nesteigdamies devos uz māju pusi.

Kad nākošā dienā pēc pusdienām ierados pie Volčaņi- novām, stikla durvis uz dārzu bija plaši vaļā. Pasēdēju terasē, gaidīdams, ka nupat laukumā aiz puķu dārza vai kādā no gatvēm parādīsies Zeņa vai ari atskanēs viņas balss no istabām; tad iegāju viesistabā, ēdamistabā. Tur nebija neviena. No .ēdamistabas pa garu gaiteni izgāju

priekšistabā, tad devos atpakaļ. Te gaitenī bija vairākas

durvis, un aiz vienām skanēja Lidas balss. j:

—      Bij vārnai laimējies…— viņa runāja, skaļi un gari stiepdama vārdus, laikam diktēja. — Laimējies reiz tikt pie siera šķēles… Bij… vārnai… Kas tur ir? — viņā pēkšņi jautāja, izdzirdējusi manus soļus.

—     Tas esmu es.

—     Jūs! Atvainojiet, nevaru pašlaik pie jums iziet, es nodarbojos ar Dašu.

—      Vai Jekaterina Pavlovna dārzā?

—      Nē, viņa šorīt ar māsu aizbrauca pie krustmātes uz Penzas guberņu. Bet ziemā viņas laikam brauks uz ārzemēm… — viņa piebilda pēc brīža. — Bij vārnai laimējies reiz tikt pie siera šķēles…. Vai uzrakstīji?

Es izgāju priekšistabā un, neko nedomādams, stāvēju un no turienes skatījos uz dīķi un ciemu, bet manu dzirdi aizsniedza vārdi:

—      Pie siera šķēles… Bij vārnai laimējies reiz tikt pie siera šķēles …

Un es aizgāju no muižas pa to pašu ceļu, pa kuru biju pirmoreiz atnācis, tikai pretējā virzienā: vispirms no sētas dārzā, garām mājai, tad pa liepu gatvi… Te mani panāca kāds zēns un pasniedza zīmīti. «Es izstāstīju visu māsai, un viņa pieprasa, lai šķiros no Jums,» es lasīju. «Man nebija spēka viņu apbēdināt ar savu nepaklausību. Dievs dos Jums laimi, piedodiet man. Ja Jūs zinātu, cik rūgti mēs abas ar māti raudam!»

Tālāk tumšā egļu gatve, sagāzies žogs… Pa to lauku, kur toreiz ziedēja rudzi un kliedza paipalas, tagad klīda govis un sapīti zirgi. Šur tur pakalnus sedza košs ziemāju zelmenis. Mani pārņēma saprātīgs, ikdienišķs noskaņojums, man kļuva kauns par visu to, ko biju runājis pie Volčaņiņovām, un, tāpat kā iepriekš, bija garlaicīgi dzīvot. Pārnācis mājās, sakravājos un vakarā aizbraucu uz Pēterburgu.

Volčaņinovas vairs neesmu redzējis. Nesen, braucot uz Krimu, vagonā sastapu Belokiuovu. Viņam, kā agrāk, bija mugurā vamzis un izrakstīts krekls, un, kad viņam jautāju var veselību, atbildēja: «Kā redzat, esmu sveiks un vesels!» Mēs sākām runāties. Savu muižu viņš bija pārdevis un nopircis citu, mazāku, uz Ļubovas Ivanovnas vārda. Par Volčaņiņovām viņš pastāstīja nedaudz. Lida, kā senāk, dzīvojot Šelkovkā un mācot skolā bērnus; pamazām viņai izdevies savākt ap sevi pulciņu tai simpā

tisku cilvēku, kas izveidojuši spēcīgu partiju un pēdējās zemstes vēlēšanās «izgāzuši» Balaginu, kurš līdz tam laikam turējis savās rokās visu apriņķi. Turpretim par 2eņu Belokurovs pavēstīja tikai tik daudz, ka viņa nedzīvojot mājās un neesot zināms, kur viņa atrodas.

Man jau sāka aizmirsties māja ar mezonīnu, un tikai dažbrīd, kad gleznoju vai lasu, pēkšņi ne no šā, ne no tā atmiņā ataust gan zaļā uguns logā, gan manu soju troksnis, kas atskanēja laukos naktī, kad iemīlējies atgriezos mājās un berzēju rokas aiz aukstuma. Un vēl retāk, tais brīžos, kad mani moka vientulība un skumjas, es neskaidri atceros, un nezin kāpēc man pamazām sāk likties, ka arī mani atceras, mani gaida un ka mēs tiksimies…

Misjus, kur tu esi?

ZEMNIEKI

i

Nkolajs Cikiļdejevs, Maskavas viesnīcas «Slāvu bazārs» sulainis, saslima. Viņa kājas kļuva slābas un gaita nedroša, tāpēc kādreiz, pa koridoru iedams, viņš klupa un pakrita ar visu paplāti, uz kuras nesa šķiņķi ar zirnīšiem. Vaja- jadzēja pamest darbu. Iekrāto naudu — kā paša, tā sievas — viņš ārstēdamies iztērēja, nebija vairs no kā pārtikt, bez darba dzīve kļuva garlaicīga, un viņš nolēma, ka vajadzēs laikam braukt atpakaļ uz mājām, uz sādžu. Mājās ir vieglāk slimot, arī dzīve tur lētāka; mēdz taču teikt: nekur nav tik labi kā mājās.

Viņš pārbrauca savā Zukovā, kad tuvojās vakars. Viņa bērnības atmiņās dzimtā ligzda likās tik gaiša, mājīga, plaša, bet tagad, ieiedams istabā, viņš pat satrūkās: tā bija tumša, šaura un netīra. Kopā ar viņu atbraukušās sieva Olga un meita Saša nesaprašanā raudzījās uz lielo, netīro krāsni, kas aizņēma gandrīz vai pusistabas, melnu no kvēpiem un mušām. Ak, cik te to mušu! Krāsns bija sašķiebusies, baļķi sienās greizi, un likās, ka māja kaut kuru brīdi sabruks. Goda stūris, kur svētbildes, bija no- lipināts ar pudeļu etiķetēm un avīžu strēmelēm — tās aizvietoja gleznas. It visur nabadzība, trūkums! No pieaugušajiem neviena nebija mājās, visi devušies pļaut. Uz krāsns sēdēja gadus astoņus veca meitene baltiem ma

tiem, nosmulējusies, vienaldzīgu seju; viņa pat nepaskatījās uz ienācējiem. Pie krāsns ap podu dakšām trinās balts kaķis.

—      Minka, minka! — Saša, to labinādams, sauca. — Minka!

—      Viņš jau nedzird, — meitene teica. — Viņš ir kurls

—      Kāpēc?

—      Tāpat vien. Viņu sasita.

Nikolajs un Olga jau no pirmā mirkļa attapa, ka te ļautiņi dzīvo, tomēr nesacīja viens otram ne vārda; klusu- ciezdami nometa paunas un klusuciezdami izgāja ārā. Viņu māja bija trešā no sādžas gala un likās visnabadzīgākā, izskata ziņā visvecākā; otrā nebija labāka, toties tai, kas sādžas galā, bija skārda jumts un logiem priekšā aizkari. Sī māja bija bez žoga, stāvēja savrup, un tajā bija ierīkots traktieris. Zemnieku mājas stiepās vienā rindā, un nelielā sādža, tāda klusa un apcerē grimstoša, no kuras sētām pasaulē raudzījās vītoli, plūškoki un pīlādži, šķita itin jauka.

Aiz zemnieku sētām sākās noeja lejup uz upi — augsta un krauja, tāpēc no māliem šur tur spraucās ārā milzīgu akmeņu muguras. Pa nogāzi garām šiem akmeņiem un podnieku izrakņātām bedrēm aizlocījās takas, bija sagāztas kaudzēs sasisto Irauku lauskas, gan brūnas, gan sarkanas, bet lejā pletās plaša, līdzena, koši zaļa pļava, jau nopļauta, kur šobrīd ganījās zemnieku lopi. Upe tecēja apmēram versti no sādžas, mezdama līkumu likumus, — ar brīnišķīgiem, kokiem un krūmiem apaugušiem krastiem, aiz kuriem pletās tāds pats pļavu plašums, ganījās ganāmpulks, stiepās garas baltu zosu virknes, tālāk, tāpat kā šai pusē, bija stāvs krasts, bet augšā kalngalā — ciems, kura baznīcai pieci kupoli, un vēl nedaudz tālāk kungu nams.

—      Cik pie jums jauki! — iesaucās Olga, pārmezdama pret baznīcu krustu. — Vai dieviņ, kāds plašums!

Tieši tai brīdī sāka zvanīt uz vakara dievkalpojumu (bija sestdienas vakars). Divas mazas meitenītes, kas lejā stiepa spaini ar ūdeni, pagriezās baznīcas virzienā, lai paklausītos, kā zvana.

—      Ap šo laiku «Slāvu bazārā» ēd pusdienas… — Nikolajs sapņaini teica.

Sēžot uz kraujas malas, Nikolajs un Olga redzēja, kā laižas uz rietu saule, kā zeltainās un tumšsārtās debesis atspīd upē, dievnama logos; tās atstaro gaiss, kas ir tikmīlīgs, tik kluss un neparasti tīrs, kāds nekad nemēdz bīit Maskavā. Bet, kad saule bija norietējusi, garām blēdams un maurodams pagāja ganāmpulks, no pretējās puses, spārnus pS-ivinādamas, atgriezās mājās zosis, un tad iestājās klusums, gaisma debesīs bālēja, un sāka strauji tumst.

Pa to laiku bija pārnākuši mājās vecie, Nikolaja tēvs un māte, vāji, salikuši, bezzobaini, abi viena auguma. Pārradās arī sievas, viņu vedeklas Marja un Fjokla, kas bija strādājušas pārupē pie muižnieka. Marjai, brāļa Kir- jaka sievai, bija seši bērni, brāļa Denisa sievai, kuras vīrs aizsaukts zaldātos, — divi, un, kad Nikolajs, ieiedams istabā, ieraudzīja visu saimi kopā, visus šos lielos un mazos augumus, kas suinijās guļamlāvās, šūpuļos un kaktu kaktos, un, kad redzēja, ar kādu kāri vecaistēvs un sievietes notiesā rupjo maizi, mērkdami ūdenī, viņš saprata, ka ir gluži velti braucis šurp, būdams slims cilvēks, bez naudas, turklāt ar visu ģimeni — gluži velti!

—      Bet kur tad brālis Kirjaks? — viņš apsveicinājies jautāja.

—     Strādā pie tirgotāja par vaktnieku, — tēvs atbildēja, — mežā. Tā jau nekas, tikai pārlieku daudz dzer.

—      Nav ģimenei gādnieka! — vecā raudulīgā balsī novaidējās. — Mūsu vīrieši — plenči, nenes vis mājās, bet no mājas prom. Kirjaks dzer un vecais tāpat, ko tur slēpt, ceļu uz traktieri zina. Mēs esam debesu valdniecei nemīļi.

Viesiem par godu uzlika patvāri. Tēja oda pēc zivīm, cukurs bija apkrimstus un nosmulis, pāri maizei un traukiem tekāja tarakāni; derdzās dzert, un arī valodas derdzās — visu leiku tikai par trūkumu un par slimībām. Bet nebija pat ne pirmā tase vēl izdzerta, kad ārpusē atskanēja gari stiepts piedzēruša cilvēka kliedziens:

—     Ma-arja!

—     Laikam nāk Kirjaks, — vecais ierunājās, — kā vilku piemin, tā klāt.

Visi apklusa. Un pēc brītiņa atkal kliedziens, dobjš, gari stiepts, it kā no pazemes nākošs:

—     Ma-arja!

Vecākā vedekla Marja kļuva bāla, piespiedās pie krāsns, un šķita tik dīvaini redzēt šīs plecīgās, spēcīgās, nedaiļās sievietes sejā bailes. Viņas meita, tā pati skuķe, kas pirmiņ sēdēja uz krāsns un .neizrādīja ne vismazāko ziņkāri, pēkšņi iesāka skaļi raudat.

—      Ko tu, draņķe, brēc? — viņai uzkliedza Fjokla, glīta sieva, ari spēcīga, platiem pleciem. — Vai tad uu nositīs!

Tēvs Nikolajam bija jau pateicis, ka Marja baidoties pie Kirjaka mežā dzīvot un ka šis vienmēr, kad dzēris, nākot viņai pakaļ un tad bļaustoties un nežēlīgi sitot.

—      Ma-arja! — tagad jau kliedza pie pašām durvīm.

—      Kristus vārdā, neļaujiet, mīlīši, sist, — Marja šļupstēja, viņai aizcirtās elpa, it kā viņu kāds bāztu ļoti saltā ūdenī, — jel neļaujiet, mīlīši, sist…

Viss bērnu pulks istabā iesāka raudāt, un viņiem līdzi vilka ari Saša. Atskanēja dzērāja kāss, un istabā ienāca gara auguma vīrs ar melnu bārdu, ziemas ausaini galvā, kurš tālab, ka lampiņas vājajā gaismā nebij saskatāma tā seja, likās briesmīgs. Tas bija Kirjaks. Pie sievas pieiedams, viņš atvēza roku un trieca viņai dūri sejā, bet viņa, no sitiena apdullusi, pat neiepīkstējusies, sakņupa, un viņai no deguna tūlīt sāka tecēt asinis.

—      Ak, kāds kauns, kāds kauns, — murmināja vecais, rāpdamies augšā uz krāsns, — ciemiņu acu priekšā! Grēks!

Bet vecā, neteikdama ne vārda, sēdēja saknupusi un kaut ko domāja; Fjokla kustināja šūpuli… Kirjaks, kā redzams, apzinādamies savu šausminošo izskatu un būdams tālab apmierināts, sagrāba Marju aiz rokas, vilka uz durvīm un, lai liktos vēl šausmīgāks, sāka pārvērstā balsī kliegt, bet šajā brīdī nejauši ievēroja viesus un apstājās.

—      A, tad esat atbraukuši… — viņš teica, palaizdams sievu vaļā. — Mīļais brālītis ar savu ģimeni. ..

Grīļodamies un dzērāja apsarkušās acis blisinādams, viņš, pret svētbildi pagriezies, noskaitīja lūgšanu, lad turpināja:

—      Brālītis ar ģimeni ieradies vecāku mājās … tātad no Maskavas. No pašas Maskavas, pilsētu māmuļas… Jūs man piedodiet…

Viņš nošļuka uz sola blakus patvārim un ņēmās dzert tēju, trokšņaini strēbdams no apakštases, kamēr istabā valdīja klusums. Izdzēra tases desmit, tad sakņupa uz sola un sāka krākt.

Visi posās pie miera. Nikolaju, kā jau slimnieku, noguldīja uz krāsns blakus vectēvam. Saša apgūlās uz grīdas, bet Olga devās sievām līdzi uz gubeni.

—      Ko nu, dūjiņ, ko, — viņa teica, apguldamās sienā blakus Marjai, — te raudāšana nepalīdz. īr jācieš, un diezgan. Stāv rakstīts: ja tev sit pa labo vaigu, pagriez pretim kreiso … Ko nu, dūjiņ, ko!

Pēc tam Olga sāka paklusā, dziedošā balsī stāstīt par Maskavu, par savu dzīvi, par to, kā strādājusi par apkopēju mēbelētās istabās.

—      Bet Maskavā mājas lielas, no mūra, — viņa runāja, — dikti daudz baznīcu, nevar ne saskaitīt, dūjiņ, bet mājās vienīgi kungi — un tik glīši un tik pieklājīgi!

Marja atbildēja: šī neesot pat apriņķa pilsētā bijusi, kur nu vēl Maskavā; viņa neprata ne lasīt, ne rakstīt, nezināja nevienu lūgšanu, pat nemācēja tēvreizi. Viņa, tāpat kā otra vedekla Fjokla, kas tobrīd sēdēja nedaudz tālāk un klausījās, bija neskolotas un itin neko nesaprata. Abām vīri bija nemīji; Marja no Kirjaka baidījās, kad viņi abi palika divatā, sāka aiz izbailēm drebēt un vienmēr, atrazdamās viņam līdzās, apdulla, tāpēc ka vīrs nelabi oda pēc šņabja un tabakas. Bet Fjokla, kad tai jautāja, vai bez vīra nav garlaicīgi, pikti atcirta:

—      Lai viņš iet kārties!

Brīdi parunājušās, sievietes pieklusa …

Bija dzestrs, un blakus gubenim skaļi dziedāja gailis, neļaudams gulēt. Kad pa visām šķirbām spraucās jau iekšā zilgana rīta gaismiņa, Fjokla klusi piecēlās un izgāja ārā, un pēc tam kļuva dzirdams, kā viņa aizskrien, basajām kājām dipot.

II

Olga gāja uz baznīcu un paņēma Marju līdzi. Kad viņas devās pa taku lejup uz pļavu, abas bija līksmas. Olgu iepriecināja lauku plašums, bet Marja juta, ka svaine viņai ir tuvs un sirdij mīļš cilvēks. Lēca saule. Pāri pļavai zemu laidelējās miegains vanags, upe likās drūma, vietām kūpēja migla, bet aiz upes kalnā jau pletās gaiša svītra, baznīca zaigot zaigoja, un kungu dārzā neganti klaigāja krauķi.

— Vecaistēvs ir labs, — Marja stāstīja, — bet vecāmāte pikta, vienmēr ķīvējas. Mums pašu maizes pietika tikai līdz Vastlāvjiem, milti jāpērk traktierī, bet viņa dusmojas: saka — mēs daudz apēdot.

—      Ko nu, dūjiņ, ir jāpacieš. Stāv rakstīts: nāciet visi pie manis, kas esat apbēdināti un grūtsirdīgi.

Olga runāja pašapzinīgā, dziedošā balsī, un viņas gaita, žigla un mundra, bija kā zvērinātai baznīcā gājējai. Viņa ik dienas lasīja evaņģēliju, lasīja to skalā balsī kā psal- motājs un daudz ko nesaprata, tomēr svētie raksti viņu aizkustināja līdz asarām, un, izrunājot tādus vārdus kā «kamēr» un «kolīdz», sirds viņai lieglaimē kusa. Viņa ticēja dievam, dievmātei, svētajiem mocekļiem; ticēja, ka nedrīkst darīt pāri nevienai dzīvai radībai — ne pašu ļaudīm, ne vāciešiem, ne čigāniem, ne žīdiem — un ka neklāsies labi pat tādiem, kas nepažēlo kustoņus; ticēja, ka tā stāv rakstīts svētajās grāmatās, un tāpēc, kad izrunāja vārdus no svētajiem rakstiem, pat tādus, ko pati nesaprata, viņas seja staroja līdzjūtībā, aizkustinājumā un apskaidrībā.

—      No kurienes tu esi? — Marja jautāja.

—      Esmu vladimiriete. Bet sen tiku aizvesta uz Maskavu — kad man bija tikai vēl astoņi gadi.

Viņas pienāca pie upes. Otrajā krastā pie paša ūdens stāvēja sieviete un vilka nost drēbes.

—      Tā jau ir mūsu Fjokla, — Marja pazina, — bijusi pārupē kungu sētā. Pie uzraugiem. Briesmīga palaistuve un tāda balamute, ka bail.

Tumšuzacainā Fjokla vaļējiem matiem, vēl jauna un vingra kā skuķe, metās no krasta upē un sāka ar kājām kult ūdeni, un viņai visapkārt sacēlās viļņi.

—      Briesmīga palaistuve! — atkārtoja Marja.

Pāri upei bija pārmestas ļodzīgas koka laipas, un tieši zem tām tīrā, dzidrā ūdenī ganījās platpierainu sapalu bari. Zaļajos ceros, kas spoguļojās ūdenī, laistījās rasa Uzpūta silta vēsmiņa, kļuva tik labi. Kāds brīnumjauks rīts! Un patiešām — cik jauki būtu šai pasaulē dzīvot, ja vien nebūtu trūkuma, briesmīga, neatvairāma trūkuma, no kura nav nekur glābiņa! Bet pielika pamest skatienu atpakaļ uz sādžu, kad atmiņā atausa vakardienas likstas un laimes valdzinājums, ko juta te visapkārt, vienā mirklī pagaisa.

Viņas nonāca pie baznīcas. Marja palika stāvam pie durvīm un neuzdrīkstējās iet dziļāk. Viņa baidījās arī apsēsties, kaut gan uz dienas dieAdcalpojumu zvanīja tikai deviņos. Tāpēc palika visu laiku stāvam.

Kad lasīja evaņģēliju, ļaudis pēkšņi sakustējās, pašķirdami ceļu muižnieka ģimenei; baznīcā ienāca divas meitenes baltās kleitās, platmaļu cepurēm galvā un vi- ņām līdzi tukls, sārtvaidzis puika matrožu tērpā. Olga, tos redzot, bija sajūsmā; viņa no pirmā acu uzmetiena saprata, ka šie te ir kārtīgi, skoloti un glīti cilvēki. Bet Marja glūnēja uz viņiem drūma, nospiesta, it kā baznīcā nebūtu ienākuši cilvēki, bet briesmoņi, kas viņu sabradātu, ja vien viņa nepavirzītos sānis.

Un, kad psalmotājs sāka kaut ko zemā balsī svinīgi lasīt, viņai tūdaļ ausīs skanēja kliedziens: «Ma-arja!» — un viņa nodrebēja.

III

Sādžā paklīda vēsts, ka esot sabraukuši ciemiņi, un jau tūlīt pēc pusdienas dievkalpojuma istabā saradās daudz laužu. Bija atnākuši gan Leoničevi, gan Matvejičevi, gan Iljičevi, lai kaut ko izdibinātu par saviem radiniekiem, kas kalpoja Maskavā. Visus Zukovas bērnus, kas vien mācēja lasīt, veda uz Maskavu un tur nodeva vienīgi viesmīļu un viesnīcu apkalpotāju amatā (tāpat kā no pār- upes ciema tika nodoti vienīgi maiznieku amatā), un tā tas bija jau izsenis, kopš dzimtniecības laikiem, kad kāds Zukovas zemnieks Luka Ivaničs, šobrīd jau kļuvis leģendārs, kalpodams par bufetnieku kādā no Maskavas klubiem, bija sācis pieņemt pie sevis darbā vienīgi savas sādžas ļaudis, bet tie, tikuši pie vārda, savukārt sauca šu:p radiniekus un iekārtoja darbā traktieros un restorānos; kopš tā laika Zukovas sādžu tās kaimiņi' vairs citādi nesauca kā par Blēžucicmu vai Sulaiņciemu. Nikolajs bija aizvests uz Maskavu vienpadsmit gadu vecumā, un viņu darba iekārtoja Ivans Makaričs no Matvejičevu dzimtas, kurš tolaik kalpoja «Ermitāžas dārzā» par vietu ierādī- tāju. Un tagad, uzrunādams Matvejičevu sētas ļaudis, Nikolajs aizbildnieciskā tonī teica:

—      Ivans Makaričs ir rnans labvēlis, un mans pienākums lūgt par viņu dienu un nakti dievu, jo viņš no manis iztaisīja lietaskoku.

—      Ak tētīt, — pusraudus ierunājas gara auguma veca sieva, Ivana Makariča māsa, — un nekas nav par viņu, manu mīlulīti, vairs dzirdams.

—      Viņš ziemu strādāja pie Omona, bet šai te sezonā, kā teica, kaut kur ārpus pilsētas, atpūtas dārzos… Nu jau ir vecs! Senāk vasaras sezonā reizēm pārnesa mājās ik dienas pa desmitniekam, bet tagad pelņas visur sarukušas, večukiņš kaut kā kuļas.

Vecenes un precētās sievas lūkojās uz Nikolaja velteņos ieautajām kājām un viņa bālo seju un bēdīgā balsī teica:

—     Tu gan vairs nebūsi pelnītājs, Nikolaj Osipič, nebūsi. Nu jau vairs ne!

Un visas noglaudīja Sašu. Sašai jau bija pilni desmit gadi, bet viņa bija sika, pārlieku vāja un izskatījās pēc gadus septiņus veca bērna, ne vecāka. Pārējo, saulē iedegušo, nemākuligi apcirpto un garos, pabalējušos kreklos ģērbto meiteņu pulkā viņa, tāda bāliņa, lielām, tumšām acīm, košu lenti matos, šķita jocīga — kā mazs, uz lauka notverts un istabā ienests kustonītis.

—      Viņa man jau prot arī lasīt! — Olga lepni teica, silti lūkodamās savā meitā. — Bērniņ, palasi, — viņa mudināja, paņemdama no goda stūra evaņģēliju. — Tu lasīsi, bet pareizticīgie ļaudis lai klausās.

Evaņģēlija grāmata bija veca, smaga, ādas vākos, nobružātām malām un tik ļoti oda, ka likās: istabā ir sanākuši mūki. Saša savilka uzacis un sāka skaļā, dziedošā balsī lasīt:

—      «Bet, kad tie bija aizgājuši, tad dieva eņģelis… Jāzepam parādījās sapnī un teica: «Celies un ņem to bērnu un viņa māti…»»

—      «To bērnu un viņa māti,» — Olga atkārtoja, no aizkustinājuma gluži sārta.

—      «Un bēdz uz Ēģiptes zemi… un paliec tur, kolīdz es tev sacīšu…»

Izdzirdusi vārdu «kolīdz», Olga vairs nespēja savaldīties un izplūda asarās. Viņā raudzīdamās, iešņukstējās arī Marja, pēc tam lvana Makariča māsa. Vecaistēvs sāka krekstēt un knosīties, gribēdams mazmeitai sameklēt kādu dāvaniņu, bet neko neatrada un atmeta ar roku Un, kad lasīšana beidzās, kaimiņi devās uz mājām aizkustināti un varen apmierināti ar Olgu un Sašu.

Tā kā bija svinamā diena, visa ģimene augu dienu palika mājās. Vecā, ko pārējie — gan vīrs, gan vedeklas, gan mazbērni — sauca par vecomāti, centās viena tikt galā ar darbiem; viņa pati kurināja krāsni un uzlika patvāri, pati joprojām kustējās visu launaga cēlienu, bet pēc tam gaudās, ka darbi viņu nobendējuši. Un visu laiku baidījās, ka tikai kāds neapēstu lieku kumosu, ka tikai vecais un vedeklas nesēdētu bez darba. Te viņai likās, ka traktiernieka zosis zogas no pretējās puses sakņu dārzā, un viņa, paķērusi garu vēzdu, izšāvās ārā no islabas un pēc tam gandrīz pusstundu spiedza savos kāpostos, kas bija tikpat vārgi un kārni kā viņa pati; te viņai atkal likās, ka vārna lavās klāt cālēniem, un vecā lamādamās metās tai virsū. No rīta līdz vakaram viņa dusmojās un rājās un dažreiz sacēla tādu ļembastu, ka uz ielas apstājās gājēji.

Pret savu veco viņa bija īgna, lamāja gan par guļavu, gan par draņķi. Viņš bija dieva dots cilvēciņš, uz kuru nevarēja paļauties, un iespējams, ka, sievas nebīdīts un nestumdīts, viņš vispār neķertos pie darba, tikai tupētu uz krāsns un tērgātu. Viņš gari un plaši stāstīja dēlam par saviem iedomātajiem ienaidniekiem, sūkstījās par pārestībām, kuras viņam ik mīļu dienu nodarot kaimiņi, un, viņā klausoties, kļuva garlaicīgi.

—     Jā, — viņš, piespiedis roku pie sāna, sāka risināt stāstu. — Jā… Vienu nedēļu pēc krusta pacelšanas dienas es biju pārdevis sienu par trīsdesmit kapeikām pudā, pēc brīvas vienošanās. Jā… Nu jā… Un tā nu es, saproti, rīta agrumā vedu to sienu pēc brīvas vienošanās, nevienu neaiztikdams; bet — ak tavu nelaimi! — skatos: no traktiera izlīgo sādžas vecākais Antips Sedeļņikovs. «Kur tu, ķēmrausi, ved?» — un iecērt man pliķi.

Bet Kirjakam paģirās neganti sāpēja galva, un viņš no brāļa kaunējās.

—      Paskat, ko izdara brandavīns. Vai manu dieniņ! — viņš murmināja, purinādams sāpošo galvu. — Jūs man, brālīt un māsiņ, Kristus dēļ, neņemiet ļaunā, es pats arī nejūtos laimīgs.

Par godu svētdienai traktierī nopirka siļķes un no siļķu galvām izvārīja strebjamo. Pusdienas laikā visi sasēdās dzert tēju un dzēra ilgi, dzēra svīzdami, šķiet, no izdzertās tējas pat piepampdami, un tikai pēc tam ķērās pie viras, strebdami visi no kopējā vārāmā poda. Bet siļķes vecāmāte noglabaja.

Vakarā podnieks kraujā dedzināja podus. Lejā pļavā jaunās meitas gāja rotaļās un dziedāja. Spēlēja ermoņikas. Un arī pārupē kurējās viena krāsns un meitas dziedāja, un, no tāluma plūzdama šurp, šī dziedāšana likās saskanīga un maiga. Traktierī un ap to klaigāja vīri; viņi apdzērušies vilka katrs savu meldiņu un tik nešpetni lamājās, ka Olga visu laiku drebēja un vaidēja:

—     Vai dieviņ!..,

Viņai bija brīnums, ka lamas nepierima un ka visskaļāk un tālāk skanēja veču balsis, kuriem laiks iet kapā. Bet bērni un jaunās meitas nemaz neuztraukdamās klausījās šais lamās, un bija nomanāms, ka viņas, jau šūpulī gulēdamas, ir pie tām pieradušas.

Bija pusnaktij pāri, un izdzisa krāsnis gan šajā pusē, gan pārupē, bet lejā pļavā, tāpat traktierī., vēl arvien līksmoja. Vecais un Kirjaks galīgi pilnā, rokās saķērušies, viens otru ar plecu grūstīdami, piemeimuroja pie gubeņa, kur gulēja Olga un Marja.

—      Rimsties, — vecais pūlējās atrunāt, — liec viņu mierā… Viņa tev tāda lēnīga… Grēks…

—      Ma-arja! — Kirjaks iekliedzās.

—      Liec viņu mierā… Grēks … Viņa tev laba.

Abi palika pie gubeņa brītiņu stāvam, tad gāja prom.

—      Man labprā-āt patī-īk lauku puķe-es! — vecais negaidot sāka augstā, spiedzošā balsī dziedāt. — Kas zied tur klu-usā mežmalā-ā!

Pēc tam viņš nospļāvās, nešpetni nolamājās un iegāja istabā.

IV

Vecāmāte lika Sašai stāvēt pie sakņu dārza un uzmanīt, lai tur neiekļūtu zosis. Bija karsta augusta diena. Traktiernieka zosis varēja no ēku aizmugures ielavīties dārzā, tomēr tās šobrīd bija sev atradušas darbu un pie traktiera uzlasīja auzas; viņas rāmi gāgināja, un vienīgi zostēviņš augstu izslēja galvu, it kā gribēdams palūkoties, vai nenāk šurp vecā ar vēzdu; uznākt augšā varēja arī vēl citas zosis no lejas, bet tās šobrīd ganījās tālu aiz upes, atgādinādamas garu, baltu puķu viju, kas aizstiepjas pāri visai pļavai. Saša brītiņu pastāvēja, sagar- laikojās un, redzēdama, ka zosis nenāk, pagājās līdz kraujai.

Tur viņa ieraudzīja Marjas vecāko meitu Motju, kas nekustīgi stāvēja uz milzīga akmens un skatījās uz baznīcu. Marja bija laidusi pasaulē trīspadsmit bērnus, bet šobrīd palikuši vairs tikai seši, turklāt visas — meitenes, neviena puikas, un vecākajai bija astoņi gadi. Motja basām kājām, garā kreklā stāvēja saules tveicē, saule tai svilināja pakausi, bet viņa to nejuta un stāvēja stinga kā stabs. Saša nostājās blakus un, uz baznīcu skatīdamās, teica:

—      Baznīcā dzīvo dievs. Cilvēkiem deg lampas un sveces, bet dievam — svētbilžu liesmiņas, sarkanas, zaļganas, zilganas — kā actiņas. Naktīs dievs staigā pa baznīcu un kopā ar viņu visusvētā dievmāte un viņu kalpiņš, svētais Nikolajs, — dip, dip, dip… Bet baznīcas sargam ir bail, tik bail! Ko nu, dūjiņ, — viņa, mātes iunu atdarinādama, noteica. — Bet, kad pienāks pastardiena, tad visas baznīcas uzbrauks debesīs.

—      Ar visie-iem zva-a-niem? — Motja, zilbes stiepdama, rešņā balsī noprasīja.

—      Ar visiem zvaniem. Un pastardienā labie tiks paradīzē, bet negantie degs mūžīgās liesmās, dūjiņ. Manai mammai, tāpat Marjai, dievs teiks: jūs neesat nevienam pāri darījušas, tāpēc ejiet pa labi — paradīzē; bet Kir- jakam un vecaimātei teiks: bet jūs ejiet pa kreisi — ugunī. Un, kas gavēņa laikā ēd aizliegtu ēdienu, arī to uguni iekšā.

Viņa plaši ieplestām acīm sāka lūkoties debesīs un teica:

—      Skaties debesīs, tikai nemirkšķini acis, tad var ieraudzīt eņģejus,

Arī Motja lūkojās debesīs, un iestājās klusums.

—      Nu, tu redzi? — Saša jautāja.

—      Neredzu, — Motja rešņā balsī atbildēja.

—      Bet es redzu. Mazie eņģelīši laidelējas debesīs, un tiem spārniņi visu laiku zibinās kā odiem.

Motja, nolaidusi acis uz zemi, brīdi padomāja, tar.1 jautāja:

—      Vai vecāmāte degs? .

—      Degs, dūjiņ.

No akmens līdz pašai lejai aizstiepās gluda, slīpa nogāze, apaugusi ar mīkstu, zaļu mauru, ko gribējās no- glauzt ar roku vai arī tajā apgulties. Saša apgūSās un sāka ripināties lejup. Motja ar nopietnu, apņēmības pilnu sejiņu dziļi ievilka elpu, arī apgūlās maurā un sāka ripināties lejup, turklāt krekls tai uzrotījās līdz pleciem,

—      Ak, cik man jocīgi, — Saša sajūsmā sauca.

Viņas abas kāpa augšā, lai atkārtotu ripinās"snos le- jup: bet tai brīdī atskanēja tik pazīstamā spiedzīgā balss.

Ak šausmas! Bezzobainā, izkaltusi, salīkusi vecmāmuļa, īsiem, sirmiem, vējā Izirušiem matiem, ar garu vēzdu rokā dzina zosis ārā no sakņu dārza un kliedza:

—      Nobradājušas man visus kāpostus, dieva nepieņemtās, kaut jūs sprāgdamas nosprāgtu, nolādētās dranķes, vai tad nenāks pār jums kādreiz debesu sodība!

Viņa pamanīja skuķes, nometa vēzdu, paķēra žagaru un, satvērusi Sašas kaklu ar pirkstiem, kas bija sausi un cieti kā dakšu zari, sāka meiteni pērt. Saša raudāja no sāpēm un izbīļa, bet zostēviņš, gāzelēdamies no vienas kājas uz otru, kaklu izstiepis, piegāja vecajai klāt, kaut ko nošņācās, un, kad viņš atgriezās pie sava pulka, visas zosis it kā piekrizdamas kliedza: gā-gā-gā! Pēc tam vecāmāte sāka pērt Motju, un Motjai krekls vēlreiz uzrotījās uz. augšu. Saša, ārkārtīgi izmisusi, skali brēkdama, skrēja uz istabu izsūdzēt bēdas; viņai nopakaļ vilkās Motja, kas arī raudāja, tikai rešņa balsī, un slaucīja asaras, un viņas seja bija jau slapja ka ūdenī mērcēta.

—      Žēlīgais tētītl — Olga pārsteigta iesaucās, kad meitenes ienāca istabā. — Debesu valdniece!

Saša sāka stāstīt, bet tai brīdī, skali spiegdama nn lamādamās, iekšā ienāca vecāmāte, apskaitās arī Fjokla, un istabā sacēlās jandāls.

—      Nekas, nekas! — Olga bāla un apjukusi, Sašai galvu glaudīdama, teica. — Viņa ir tava vecmāmuļa, uz viņu dusmoties grēks. Nekas, bērniņ.

Šīs mūžīgās bāršanās, pusbada, dūmu un smirdoņas nogurdinātais Nikolajs, kas neieredzēja, pat nīda šo nabadzību, kaunēdamies no sievas un meitas par savu tēvu un māti, pārkarināja kājas pāri krāsns malai un satrauktā, asaru pilnā balsī sacīja mātei:

—      Jūs viņai nedrīkstat sist! Jums nav nekādu tiesību viņai sist.

—      Kaut tu, tizlais, uz savas krāsns nosprāgtu! — Fjokla saniknota brēca. — Kāds nelabais jūs, liekēžus, attriecis šurp!

Saša ar Motju, tāpat visas pārējās meitenes, saspiedās stūrī uz krāsns Nikolajam aiz muguras un klausījās k!u- sēdēdamas, bailēs drebošas, un viņu mazās sirsniņas skali pukstēja. Ja ģimenē ir slimnieks, kas ilgi un bezcerīgi vārdzis, tad dažkārt atgadās tādi smagi mirkļi, kad visi tuvinieki kautrēdamies sirds dziļumos slepus tomēr gaida tā nāvi; un vienīgi bērni baidās no tuva cilvēka miršanas, un, par to domājot, viņus sagrābj šausmas. Un šobrīd meitenes, elpu aizturējušas, ar noskumušu seju raudzījās Nikolajā un domāja, ka arī viņš drīz mirs, un viņām gribējās raudāt un pateikt viņam kādu mīļu, līdzjūtības pilnu vārdu.

Viņš piespiedās pie Olgas, it kā meklēdams pie tās glābiņu, un klusā, drebošā balsī teica:

— Mīlā Ola, es vairs te nevaru. Mani spēki ir galā. Dieva dēļ, Jēzus Kristus dēl, aizraksti savai māsiņai Klaudijai Abramovnai, lai viņa pārdod vai ieķīlā visu, kas tai ir, un sūta šurp naudu, brauksim no šejienes prom. Ak dievs, — viņš bēdīgs piemetināja, — kaut tik vēl uzmest vienu skatienu Maskavai! Kaut jel tā, mana visu- dārgā, man vismaz parādītos sapnī!

Bet, kad pienāca vakars un istabā satumsa, tad uzmācās tik melnas skumjas, ka nevarēja vairs pateikt ne vārda. Saniknotā vecmāmuļa iemērca b]odā rupjmaizes garozas un tad ilgi, vai veselu stundu, čamstināja mutē. Marja, izslaukusi govi, atnesa slauceni ar pienu un nolika uz sola; pēc tam vecāmāte pienu no spaiņa salēja krūzēs; viņa lēja ilgi, bez steigas, kā redzams, apmierināta, ka tagad — Marijas aizmigšanas gavēņa laikā pienu neviens nedzers un tas saglabāsies. Un tikai mazdrusciņ, mazu lāsīti, viņa atlēja bļodiņā Fjoklas bērnam. Kad viņas abas ar Marju aiznesa krūzes uz pagrabiņu, Motja pēkšņi uzšāvās kājās, nokāpa no krāsns un, piegājusi pie sola, uz kura stāvēja koka ciba ar garozām, iešlakstīja tajā no bļodiņas pienu.

Vecmāmuļa, ienākusi atpakaļ istabā, ķērās atkal pie savām garozām, bet Saša un Motja, sēdēdamas uz krāsns, skatījās uz viņu un priecājās, ka vecāmāte gavēņa laikā baudījusi aizliegtu barību un tagad noteikti nokļūs ellē. Viņas bija gandarītas un likās" gulēt, un Saša, laizdamās miegā, redzēja pastaro tiesu: kurējās milzīga krāsns, tāda kā podnieka ceplis, un pats nelabais, ragains kā govs, viss no galvas līdz kājām melns, ar garu vēzdu dzina vecomāti uguns speltē, tāpat kā viņa pati šodien bija dzinusi zosis.

Marijas aizmigšanas dienā ap vienpadsmitiem vakarā meitas un puiši, kas lejā pļavā izklaidējās, pēkšņi sāka spiegt un kliegt un skriešus metās uz sādžu; bet tie, kas bija sēdējuši augšā uz kraujas, pirmajā brīdī neaptvēra, kas noticis.

—      Ugunsgrēks! Ugunsgrēks! — lejā kāds izmisis kliedza. — Mēs degam!

Tie, kas bija sēdējuši augšā, paskatījās atpakaļ un ieraudzīja šausmu pilnu, neredzētu ainu. Pāri kādai sādžas nomales mājai no salmu jumta augšup cēlās apmēram asi augsts uguns stabs, kas mutuļoja kā strūklaka un šķieda dzirksteles uz visām pusēm. Un pēc mirkļa ar spožu liesmu aizsvilās viss jumts un atskanēja uguns sprakstoņa.

Mēnessgaisma aptumsa, un tagad jau visa sādža ietinās sarkanā, trīsuļojošā blāzmā; pāri zemei šaudījās melnas ēnas, bija jūtama deguma smaka, un visi tie, kas uzskrēja augšā no lejas, bija aizelsušies, nespēja pateikt no vārda, grūstījās, krita un, spilgtajā gaismā apžilbuši, slikti redzēja un cits citu pat nepazina. Visus pārņēma šausmas. Sevišķi šausminošs likās tas, ka pāri liesmām dūmos laidelējās baloži, bet traktierī, kur par ugunsgrēku vēl neko nezināja, it kā nekas nebūtu noticis, joprojām dziedāja un čīgāja ermoņikas.

—      Deg tēvoča Semjona māja! — kāds zemā balsī skaļi iesaucās. Marja skraidīja ap savu māju, skaļi raudāja, klabināja zobus, lauzīja rokas, kaut gan ugunsgrēks bija tālu — sādžas pretējā galā; Nikolajs iznāca ārā ar velteņiem kājās, izskrēja bērni vienos kreklos. Pie sādžas desmitnieka mājas sāka dauzīt pa čuguna plāti. Bim, bim, bim… — skaņas viļņoja gaisā, un no ātrās, satrauktās zvanīšanas cilvēkiem sažņaudzās sirds un pa muguru lodāja aukstas tirpas. Vecās sievas stāvēja ar svētbildēm rokā. No pagalmiem dzina ārā uz ielas aitas, teļus un govis, stiepa lādes, aitādas, kublus. Melns ērzelis, kas netika laists ganībās kopā ar pārējiem zirgiem, tāpēc ka spēra un savainoja tos, ticis brīvībā, ar kājām zemi skaldīdams un zviegdams, pāris reižu izjoņoja cauri visai sādžai, tad pēkšņi apstājās pie kādiem ratiem un sāka tos ar pakaļkājām spārdīt.

Nu jau zvanīja arī pārupē, baznīcā.

Pie degošās mājas bija tik karsts un tik gaišs, ka varēja skaidri saskatīt zemē pat katru zāles stiebru. Uz kādas no lādēm, ko bija paguvuši izvilkt no uguns, sēdēja Semjons, rudmatis vīrs ar lielu degunu, uzmaucis naģeni galvā līdz ausīm, svārkiem mugurā; viņa sieva gulēja nemaņā ar seju pie zemes un vaidēja. Kāds večuks, gadus astoņdesmit vecs, sīka auguma, ar lielu bārdu kā rūķim, gan ne šejienietis, tomēr, kā redzams, tāds, kuram ar uguns nelaimi sakars, klimta bez cepures apkārt, turēdams baltu sainīti rokā; viņa plikais pauris laistījās liesmu atspīdumā. Ciema vecākais Antips Sedejņikovs, melnīgsnējs, melniem matiem kā čigāns, piegāja pie mājas un nezin kāpēc sāka ar cirvi sist ārā tai logus, it visus pēc kārtas, tad uzbruka ar cirvi lievenim.

—      Sievas, ūdeni! — viņš skaļā balsī kliedza. — Velciet šurp mašīnu. Žiglāk!

Tie paši vīri, kas vēl nupat bija traktierī dzīrojuši, vilka ugunsdzēšamo mašīnu. Viņi visi bija pilnā, krita un klupa un šķita tik nevarīgi, ar asaru pilnām acīm.

—     Meitas, ūdeni! — sādžas vecākais, protams, arī nebūdams skaidrā prātā, kliedza. — Kustieties, meitas!

Sievas un meitas skrēja lejā uz avotu, nesa augšā pilnus spaiņus un toverus un, salējušas mašīnā, skrēja atkal lejā. Ūdeni stiepa augšā arī Olga un Marja, un Saša, un Motja. Pumpēja sievas un puišeļi, šļūtene šņāca, un sādžas vecākais, tēmēdams ar to te durvīs, te logos, ar pirkstu spieda ciet strūklu, tāpēc šņākoņa pieauga.

—     Tu esi brašs puika, Antip! — ļaudis atzinīgi sauca. — Pacenties gan!

Bet Antips līda priekšnamā — pašā ugunī iekšā un no turienes kliedza:

—      Pumpējiet! Netaupiet spēkus, pareizticīgie, ja reiz ir nelaime mājās!

Vīru pulks stāvēja turpat netālu dīkā un lūkojās liesmās Neviens nezināja, pie kā lai ķeras, neviens neko neprata, bet visapkārt slējās siena un labības kaudzes, būceņi, sausu žagaru grēdas. Tur stāvēja arī Kirjaks un vecais Osips, tā tēvs, — abi kunga prātā. Bet večuks, šķiet, gribēdams attaisnot savu bezdarbību, zemē guļošajai sievelei teica:

—     Ko 1u, riāburdz, plosies! Māja ir apdrošināta — nebēdā!

Semjons, iedams drīz pie viena, drīz otra, skaidroja, kā ugunsgrēks izcēlies:

—      Šis te vecais, kam sainītis rokā, ir no ģenerāla ?u- kova muižas ļaudīm… Bijis pie mūsu nelaiķa ģenerāla par pavāru. Viņš vakarā ienāk iekšā un sāk man lūgt: «Dod naktsmājas…» Nu mēs, saprotams, avī pa glāzītei iedzērām. Mana vecā saka rīkoties ap patvāri — lai ve- čukiņu pacienātu ar tēju, bet, kā par postu, bija uzlikusi patvāri priekšnamiņā, uguns no patvāra trubas iespruka jumtā, tieši salmos, un darīts. Gandrīz sadegām paši. Un vecajam skāde — sadega cepure.

Bet tikmēr visu laiku sita un sila pa čuguna plāti un pārupē baznīcā turpināja zvanīt. Olga, liesmu apspīdēta, lūkodamās ar šausmām uz sarkanajām aitām un dūmos lidojošajiem sārtajiem baložiem, šaudījās lejup un augšup. Viņai likās, ka zvanu skaņas duras kā dzelonis sirdī, ka ugunsgrēks nemūžam nebeigsies, ka ir kaut kur pazudusi Saša… Bet, kad mājai ar troksni iegāzās griesti, tad, iedomājusies, ka nu jau uguns nelaimē noteikti aizies bojā it visa sādža, juta, ka spēki to atstāj un ka viņa vairs nejaudā nest ūdeni, tāpēc apsēdās kraujas malā, nolikusi spaini sev blakus; viņai līdzās un zemāk sēdēja citas sievas un skali vaimanāja, it kā apraudādainas nomirēju.

Bet tad no pārupes — no kungu nama divos pajūgos atbrauca muižas pārraugi un strādnieki un atveda sev līdzi ugunsdzēšamo mašīnu. Atjāja students baitā, atpogātā frencī, vēl pavisam jauniņš. Laida darbā cirvjus, pie degošās mājas pielika trepes, un pa tām augšā rāpās reizē pieci -vīri, bet visiem pa priekšu students, kas sasarcis ķērcošā, aizsmakušā balsī izkliedza pavēles, turklāt tā, it kā ugunsgrēka dzēšana būtu tam dienišķais darbs. Māju bajķi pa baļķim noārdīja; nojauca kūti, vabu žogu un tuvāk stāvošo siena kaudzi.

—      Neļaujiet plēst! — pūlī atskanēja draudīgas balsis. — Neļaujiet!

Kirjaks apņēmīgi soļoja uz degošās mājas pusi, it kā gribēdams atbraucējus aizkavēt plēšanas darba, bet kāds no strādniekiem apgrieza viņu apkārt un iezvēla pa skaustu. Atskanēja smiekli, strādnieks sita vēlreiz, Kirjaks pakrita un četrrāpus aizlīda atpakaļ pie" savējiem.

No pārupes atnāca divas glītas jaunkundzītes cepurēm galvā — laikam studenta māsas Viņas stāvēja iztālēm un raudzījās ugunsgrēkā. Izvazātie baļķi vairs nedega, tikai stipri dūmoja; students, turēdams šļūteni rokā, raidīja strūklu gan uz šiem baļķiem, gan uz vīriem un sievām, kas nesa ūdeni,

—      2orž! — jaunkundzes aizvainotas un sabijušās sauca. — Žorzl

Ugunsgrēks noslāpa. Un tikai tad, kad ļautiņi sāka izklīst, tie ievēroja, ka aust jau gaisma, ka visi ir bāli un tādi kā apkvēpuši — tāds izskats allaž ir agrīnā rīta stundā, kad pie debesīm dziest pēdējās zvaigznes. Vīri izklīzdami smējās un zobojās gan pai ģenerāļa Zukova pavāru, gan par tā sadegušo cepuri, viņi bija jau gatavi pārvērst ugunsgrēku par joku un, liekas, pat nožēloja, ka tas tik ātri beidzies.

—      Jūs, jaunskungs, teicami dzēsāt, — Olga sludentam teica. — Jums vajadzēja nākt pie mums — uz Maskavu, tur, jāteic, deg vai ik dienas.

—      Vai tad jūs esat no Maskavas? — viena no jaunkundzēm jautāja.

—      Nu jā. Man vīrs taču kalpoja «Slāvu bazārā». Bet šī te ir mana meita, — viņa norādīja uz Sašu, kura bija pārsalusi un spiedās mātei klāt. — Arī maskaviete.

Abas jaunkundzes kaut ko pateica studentam franciski, un tas pasniedza Sašai divdesmit kapeiku gabalu. Vecaistēvs Osips to redzēja, un viņam sejā pēkšņi atplaiksrū- jās cerība.

—      Jāteic vēl paldies dievam, jūsu augstdzimtība, ka nebija vēja, — viņš uzrunāja studentu, — citādi vienā rāvienā nosviltu. Jūsu augstdzimtības, labie kungi, — viņš, balsi pazeminājis, kautrīgi turpināja, — dienas svīdums tik salts, derēja sasildīties… ja jums nebūtu žēl vienai mazajai pudelītei.

Viņam neko nedeva, un viņš nokrekstējies aizvilkās uz mājām. Olga pēc tam stāvēja kraujas malā un noskatījās, kā abi pajūgi brasla vietā pārbrauca pāri upei, kā pa pļavu aizsoļoja kungi; viņus pārupē gaidīja vieglie rati. Bet, pārnākusi mājās, viņa ar sajūsmu stāstīja vīram:

—      Un tādi labi! Un tādi skaisti! Bet jaunkundzītes — kā mazi eņģelīši.

—      Lai viņus nelabais rāvis! — samiegojusies Jauni ieņurdējās Fjokla.

Marja uzskatīja sevi par nelaimīgu un teica, ka viņai gauži gribētos mirt; turpretim Fjoklai šai te dzīvē viss patika: gan nabadzība, gan netīrība, gan mūžīgās ķildas un lamas. Viņa ēda visu, ko deva, bez izvēles; gulēja, kur un kā pagadījās; samazgas izlēja tieši pie lieveņa: uz sliekšņa stāvot, izgāza un pēc tam ar basām kājām pati pa pejķi izbradājās. Un viņa jau no pirmās dienas sāka ienīst Olgu un Nikolaju tieši tāpēc, ka tiem šāda dzīve nebija pa prātam.

—      Es vēl paskatīšos, ko jūs, Maskavas muižnieki, te dabūsiet rīt! — viņa ar Jaunu prieku teica. — Jā, paskatīšos!

Kādu rītu — tas bija jau septembra sākumā — Fjokla uznesa no lejas augšā divus spaiņus ar ūdeni, pati no aukstuma sasārtusi, veselīga, skaista; tobrīd Marja ar Oigu sēdēja pie galda un dzēra tēju.

—      Tēja ar cukuru! — Fjokla zobgalīgā balsī teica. — Paskat, lielmātes, — viņa, spaini nolikusi, piemetināja, — ieņēmušas niķi ik dienas dzert tēju. Pielūkojiet, ka nesākat no tās tējas pampt! — viņa turpināja, naidīgi skatīdamās uz Olgu. — Maskavā dzīvodama, resnā baļļa paguvusi uzaudzēt mūli!

Viņa atvēzās ar nēšiem un iezvēla Olgai pa piecu tā, ka abas pārējās svaines tikai sasita plaukstas un iesaucās:

—      Kungs dievs!

Pēc tam Fjokla devās uz upi mazgāt veļu un visu ceļu tik nešpetni lamājās, ka bija pat istabā dzirdams.

Pagāja diena. Pienāca garais rudens vakars. Istabā tina zīdu; tina visi, izņemot Fjoklu: viņa bija aizgājusi uz pārupi. Zīdu ņēma no netālās fabrikas, un tādā kārtā ģimene kaut ko nopelnīja — kādas pārdesmit kapeikas nedēļā.

—      Kungu laikos bija labāk, — ierunājās vecaistēvs, tīdams zīdu. — Tu strādā, ēd, guli, viss vienā laidā. Pusdienās kāposti un biezputra, tāpat vakariņās kāposti un biezputra. Gurķu un kāpostu bija papilnam: ēd, cik vēderā lien. Un tad bija arī lielāka stingrība. Katrs zināja mēru.

Dega tikai viena lampiņa ar tumšu liesmu un kūpēja. Tiklīdz kāds aizstājās lampiņai priekšā un logā krita liela ēna, kļuva redzama spožā mēnesnīca. Vecaistēvs Osips gausi risināja stāstu par to, kā ļautiņi dzīvojuši pirms brīvlaišanas, kad šais te pašās vietās, kur tagad dzīve tik garlaicīga un trūkuma pilna, tikušas rīkotas medības ar medību suņiem, kurtiem un pleskaviešiem, un kā vīri, kas gājuši par dzinējiem, dzirdināti ar bran- davīnu, kā uz Maskavu sūtīts jaunajiem kungiem veseliem vezumiem vien kautu putnu, kā sliktie ļaudis pērti vai izsūtīti uz Tveras guberņas dzimtmuižu, bet labie saņēmuši balvas. Arī vecāmāte zināja šo to pastāstīt. Viņai bija atmiņā viss, it viss. Viņa stāstīja par savu kundzi, labsirdīgu, dievbijīgu sievieti, kurai vīrs bijis plencis un palaidnis un visas meitas izgājušas pie sliktiem vīriem: vienu apprecējis dzērājs, otru — kāds sīkpilsonis, trešā — aizvesta slepus (vecmāmuļa pati, toreiz vēl jauna meita, pie aizvešanas pat piepalīdzējusi), un tās visas aiz sirdssāpēm ātri vien nomirušas, tāpat kā viņu māte. Un, to atcerēdamās, vecāmāte sāka raudāt..

Pēkšņi kāds klauvēja pie durvīm, un visi satrūkās.

—     Vecotēv Osip, dod naktsmājas.

Istabā ienāca maza auguma plikpauris večukiņš, ģenerāļa Zukova pavārs, tas pats, kuram toreiz bija sadegusi cepure. Viņš apsēdās, klausījās, tad saka pats gremdēties atmiņās un stāstīt visvisādus notikumus. Nikolajs, kas sēdēja uz krāsns, kājas nolaidis, klausījās, tad sāka izprašņāt, kādi cienasti gatavoti kungiem. Pieminēja kapāto gaļu, kotletes, dažnedažādas zupas, mērces, un pavārs, kam arī bija laba atmiņa, nosauca ēdienus, kādu tagad vairs nav; bijis, piemēram, cienasts, kas gatavots no vēršu acīm un saucies: «tiklīdz no rīta modies».

—      Bet vai maršala kotletes toreiz cepa? — Nikolajs jautāja.

—      Nē.

Nikolajs pārmetoši šūpoja galvu, tad noteica:

—      Ak jūs, štrunta pavāreļi!

Meitenes, kas sēdēja vai gulēja uz krāsns, acis nepamirkšķinādamas, skatījās lejup; likās, ka viņu tur pilnum pilns — tikpat kā debesīs eņģeļu. Viņām stāsti patika; viņas tvīka ilgās, viņas drebēja un bālēja brīžam sajūsmā, citbrīd bailēs, bet vecmāmuļā, kas prata vissais- tošāk stāstīt, viņas klausījās, elpu aizturējušas, baidīdamās pat pakustēties.

Klusēdami devās pie miera; un vecie ļaudis, savu nostāstu satraukti, uzbudināti, domāja par to, cik skaista gan bijusi jaunība, no kuras, labas vai sliktas, atmiņā palicis tikai viss možais, priekpilnais, saviļņojošais, un cik pārlieku salta šķiet nāve, kas nav vairs aiz kalniem, — tad labāk par to i nedomāt! Nodzisa lampiņa. Un krēslā grimstošā istaba un divi nelielie logi, kuros laistījās spoža mēness gaisma, un klusums un šūpuļa čīkstēšana nezin kāpēc sauca atmiņā tikai to vienu: ka dzīve pagājusi, ka neviens to neatdos atpakaļ… Tiklīdz laižas snaudā, domas sāk jukt — te pēkšņi kāds pieskaras plecam, uzpūš vaigam saltu dvesmu, un miegs nu pagalam, locekļi tādi kā nogulēti, un visu laiku uzmācas domas par nāvi; ja pagriežas uz otriem sāniem, par nāvi vairs nav jādomā, bet pa galvu jaucas vecvecās skumjās, uzbāzīgās domas par trūkumu, par to, ko dos lopiem ēst, un ka milti atkal kļuvuši dārgāki, bet pēc brīža domas jau atkal atduras pie tā, ka dzīve pagājusi, ka tā vairs neatgriezīsies …

—     Ak dievs! — pavārs nopūtās.

Kāds klusi klusītiņām piegrabināja pie loga. Liekas, bija pārradusies mājās Fjokla. Olga piecēlās un, žāvādamās un lūgšanu murminādama, atdarīja durvis, pēc tam atvilka priekšnamā aizšaujamo. Bet neviens nenāca, tikai no āra uzvēdīja dzestrums un pēkšņi atspīdēja gaiša mēnesnīca. Pa atvērtajām durvīm bija saskatāma iela, klusa un tukša tāpat kā mēness, kas peldēja debesīs.

—      Kas tur ir? — Olga sauca.

—      Es, — bija dzirdama atbilde. — Tā esmu es.

Aiz durvīm, pie sienmales piespiedusies, stāvēja Fjokla, pavisam kaila. Viņa pārsalusi drebēja, klabināja zobus un spilgtajā mēness gaismā šķita tik bezgala bāla, skaista un neikdienišķa. Viņas ķermeņa ēnas asi atdalījās no mēness gaismā vizošās ādas, un jo skaidri iezīmējās tumšās uzacis un jaunās, vingrās krūtis.

—      Blēņdari pārupē' mani izģērba un tādu te palaida… — viņa teica. — Es nācu uz mājām plika… kā māte pasaulē laidusi. Iznes man kaut ko uzģērbt.

—      Bet nāc taču istabā! — klusā balsī sacīja Olga, kuru arī jau kratīja drebuli.

—      Kaut nu nepamanītu vecie.

Nu protams — vecāmāte jau bija satraukusies un rūca, un vecaistēvs noprasīja: «Kas tur ir?» Olga iznesa savu kreklu un brunčus, ietīstīja Fjoklu, un tad abas klusītiņām, cenzdamās bez trokšņa vērt durvis, ienāca istabā.

—     Tā laikam osi tu, glodene? — vecāmāte īgni norūca, sapratusi, kas nāk, — Ak tu, nolādētā naktsstaigule.. j kaut tu lauztu sev sprandu!

—     Nekas, nekas, — Olga čukstēja, tīstīdama Fjoklu, — nekas, dūjiņ.

No jauna iestājās klusums. Istabā visiem vienmēr bija caurs miegs; katru kaut kas mocīja, nedeva miera un nelāva aizmigt; vecamtēvam — sāpošā mugura, vecmāmuļai — ikdienas rūpesti un ļaunums, Marjai — bailes, bērniem — kašķis un izsalkums. Un tāpēc ari miegs bija tramīgs: viņi grozījās no viena sāna uz otru, murgoja, cēlās augšā padzerties.

Piepeši Fjokla sāka rešņā balsī pilnā kaklā raudāt, tomēr ātri savaldījās un tikai vēl pa retam iešņukstējās, arvien klusāk un neskanīgāk, līdz pavisam apklusa. Laiku pa laikam no pretējā krasta, no pārupes, atskanēja pulksteņa sitieni, taču pulkstenis sita kaut kā neparasti: nosita piecus, bet pēc tam tiīs.

—     Ak dievs! — nopūtās pavārs.

Skatoties logos, nebija saprotams: vai vēl arvien spīd mēness vai svīst jau rīta gaisma. Marja piecēlās un izgāja ārā, un kļuva dzirdams, kā viņa slauc pagalmā govi, tai uzsaukdama: «Stā-ā-vi!» Ari vecāmāte izgāja laukā. Istabā bija vēl tumšs, kaut gan atsevišķi priekšmeti jau bija saredzami.

Nikolajs, kas visu nakti nebija gulējis, norāpās no krāsns. Viņš izņēma no zaļās lādes savu fraku, uzvilka to mugurā, piegāja pie loga, noglauda piedurknes, paturēja rokās frakas ļipas — un pasmaidīja. Pēc tam viņš fraku uzmanīgi novilka, noglabāja lādē un atkal apgūlās.

Atgriezās Marja un iekūra krāsni. Viņa acīmredzot vēl nebija, kā nākas, pamodusies un tagad kustēdamās palēnām modās. Viņa droši vien bija kaut ko redzējusi sapnī, vai arī tai atausa atmiņā vakarvakarā nostāsti, jo viņa krāsns priekšā tīksmi izstaipījās un noteica:

—     Nē, brīvība ir labāka!

VII

Atbrauca kungs — tā sādžā dēvēja iecirkņa pristavu. Kad un kāpēc viņš brauks, ļaudis zināja jau nedēļu iepriekš. Zukovā bija tikai četrdesmit sētu, bet parāds valstij un zemstei pārsniedza divus tūkstošus.

Pristava apmešanās vieta bija traktieris; viņš tur «iztukšoja» divas glāzes tējas un pēc tam kājām devās uz sādžas vecākā māju, kur vii,iu jau gaidīja parādnieku bars. Sādžas vecākais Antips Sedeļņikovs, neraugoties uz saviem jaunajiem gadiem — viņam bija tikai nedaudz pāri trīsdesmitam —, bija stingrs un vienmēr turējās priekšniecības pusē, kaut pats bija tukšinieks un laikā nesamaksāja nodokļus. Viņam, kā redzams, darīja prieku pats sādžas vecākā amats un patika izbaudīt varu, ko viņš neprata parādīt citādi kā tikai ar stingrību. Sādžas kopsapulcēs no viņa bijās un viņam klausīja; bija reizes, kad viņš uz ielas vai traktiera tuvumā pēkšņi uzklupa kādam dzērājiņam, sasēja tam rokas uz muguras un iespundēja aresta ūķī; kādreiz viņš bija tur iespundējis pat vecmāmuļu par to, ka šī, atnākusi uz sapulci Osipa vietā, sākusi lamāties, un noturējis veselu diennakti. Viņš nebija dzīvojis pilsētā, nebija lasījis grāmatas, bet kaut kur sagrābājis dažnedažādus gudrus vārdus, ko labprāt iepina runā, par ko viņu cienīja, kaut arī ne vienmēr «aprata.

Kad Osips ar savu gruntsnomas grāmatiņu iegāja sādžas vecākā istabā, pristavs, kalsns večuks ar garu, sirmu vuigubārdu, pelēkā formas frencī sēdēja pie galda istabas goda vietā un kaut ko atzīmēja. Istaba bija tīra, visas sienas noraibinātas ar bildēm, kas bija izgrieztas no žurnāliem, un pašā redzamākajā vietā, kur svētbildes, bija pakarināts bijušā Bulgārijas kņaza Batenberga portrets. Pie galda, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja Antips Sedeļņikovs.

—     No viņa, jūsu labdzimtība, ir jāiekasē simt deviņpadsmit rubju, — kad pienāca Osipa kārta, sādžas vecākais teica. — Kā pirms lieldienām rubli iedeva, tā kopš tā laika vairs ne kapeikas.

Pristavs paskatījās uz Osipu un jautāja:

—      Kāpēc, brālīt, tā?

—      Esiet man žēlīgs kā dievs, jūsu augstdzimtība, — Osips uztraucies iesāka, — atļaujiet teikt, viņgad Ļuto- reckas kungs man saka: «Osip, pārdod sienu… Tu man pārdod,» viņš saka. Nu, kāpēc gan ne? Man bija savi simt pudi, ko pārdot, sievas lāmā sapļāvušas … Nu, un mēs vienojāmies . . . Gods godam, no brīva prāta …

Viņš sāka sūdzēties par sādžas vecāko, ik pa brīdim pagriezdamies atpakaļ pret zemniekiem, it kā piesaukdams viņus par lieciniekiem; viņa seja bija piesarkusi un nosvīdusi un skatiens kļuvis dzeļošs, ļauns.

—      Nesaprotu, kālab tu man to visu stāsti, — pristavs sacīja. — Es tev jautāju … es tev jautāju, kāpēc tu nemaksā nodevas? Jūs neviens nemaksājat, bet man par jums jāatbild?

—      Bet ja es nejaudāju!

—      Tādas runas nav ņemamas vērā, jūsu augstdzimtība, — sādžas vecākais teica. — Cikiļdejevi, tiesa gan, ii no trūcīgajiem, tomēr atļaujiet pajautāt pārējiem: visa posta sakne ir brandvīns, un kādi resgaļi! Tempj to bez mēra.

Pristavs kaut ko pierakstīja, tad pasacīja Osipam gluži mierīgā, rāmā balsī, it kā palūgtu nodzerties:

—     Lasies!

Pristavs drīz aizbrauca; un, kad viņš sēdās savos lētajos ceļa ratos .un klepoja, tad pat viņa garā, kārnā mugura, šķiet, pauda, ka viņš vairs neatceras ne Osipu, ne sādžas vecāko, ne žukoviešu nodokļu parādus, bet ir iegrimis pats savās domās. Viņš nebija vēl ne versti- nobraucis, kad Antips Sedeļņikovs jau stiepa prom no Cikiļdejevu mājas patvāri, bet viņam nopakaļ gāja vecmāmuļa un, cik spēka, kliedza un auroja:

—     Neatdošu! Es tev, nolādētais, neatdošu!

Viņš steidzās, sperdams platus soļus, bet vecā aizelsusies dzinās pakaļ, gāja klupšus krišus, salīkusi, pārskaitusies; galvas lakats bija noslīdējis uz pleciem, zaļgansirmie mati iziruši vējā. Viņa negaidot apstājās un sāka kā īsta dumpiniece sist sev ar dūrēm pa krūtīm un, balsi izlocīdama, vilkt savu gaudu dziesmu:

—      Pareizticīgie, dieva bijīgie! Brālīši mīļie, man tika nodarīts pāri! Mani bendē nost! Vai dieviņ, mīlīši, glābiet!

—      Vecomāt, vecomāt, — sādžas vecākais dusmīgi sauca, — vai tev nemaz nav prāta!

Cikiļdejevu māja dzīvot bez patvāra kļuva pavisam sērīgi. Šīs mantas trūkums pazemoja, aizvainoja, likās, ka mājai pēkšņi nolaupīts gods. Būtu sādžas vecākais labāk paņēmis un aiznesis galdu, visus solus, visus podus, arī tad te neliktos tagad tik tukšs. Vecāmāte kliedza, Marja raudāja, un meitenes, viņā raudzīdamās, piebalsoja. Vecaistēvs, juzdamies vainīgs, sēdēja kaktā, gaivu nodūris, un klusēja. Arī Nikolajs klusēja. Vecāmāte viņu mīlēja un žēloja, tomēr šobrīd aizmirsa, ka ir jāžēlo, bruka virsū, lamāja, pārmeta viņam, žvidzināja dūres gar acīm, Viņa kliedza, ka pie visa vainīgs vienīgi viņš; jā gan, kāpēc viņš tik maz sūtījis tolaik, kad pats savās vēstulēs lielījies: viņš «Slāvu bazārā» nopelnot piecdesmit rubļus mēnesi. Kāpēc braucis šurp un vēl ar visu ģimeni? Ja nomiršot, kur lai ņemot naudu bērēm? … Un sirds sāpēja, uzlūkojot Nikolaju, Olgu un Sašu.

Vecaistēvs nokrekstējās, paņēma cepuri un devās pie sādžas vecākā. Jau krēsloja. Antips Sedeļņikovs, vaigus piepūtis, pie krāsns kaut ko lodēja; istabā juta tvanu. Viņa bērni, vāji, nemazgājušies, nemaz ne labāki par Ci- kiļdejevu bērniem, kūņojās pa grīdu, neglītā, vasarrai- bumiem nosētā sieva, resnu vēderu, tina zīdu. Sī te bija nelaimju pilna, trūcīga ģimene. Un vienīgi Antip? izskatījās jauneklīgs un skaists. Uz sola rindā bija nolikti pieci patvāri. Vecaistēvs noskaitīja lūgšanu Batenberga bildes priekšā, tad ierunājās:

—     Antip, esi žēlīgs, atdod patvāri! Kristus dēļ, atdod!

—     Atnes trīs rubļus, tad dabūsi.

—     To es nejaudāju!

Antips piepūta vaigus, uguns šņāca un rūca, mezdama uz patvāriem atblāzmu. Večuks žņaudzīja cepuri rokās, tad, mazliet padomājis, teica:

—     Atdod!

Melnīgsnējais sādžas vecākais tagad izskatījās gandrīz vai melns, līdzīgs burvim; viņš pagriezās pret Osipu un stingrā balsī ātri nobēra:

—     Viss būs atkarīgs no zemstes priekšnieka. Divdesmit sestā datuma administratīvajā sēdē vari izteikt savus iebildumus vai nu mutvārdiem, vai rakstiski.

Osips nebija itin neko sapratis, tomēr apmierinājās ar teikto un gāja uz mājām.

Pēc dienām desmit pristavs ieradās vēlreiz, kādu stundu te pabija, tad aizbrauca. Tolaik bija vējains, auksts, upe jau sen aizsalusi, tomēr nesniga, un ļaudis mocījās, gaidīdami sniega ceļu. Kādas svētdienas pievakarē pie Osipa saradās kaimiņi, lai pasēdētu kopā un pa- Tunātos. Runas notika tumsā, jo šobrīd strādāt būtu bijis grēks un gaisma netika iedegta. Bija šādas tādas jaunas ziņas, ne visai patīkamas. Kādās pāris, trīs sētās tika parādu dēļ paņemtas vistas un aizsūtītas uz pagasta vaidi, bet tur nobeigušās, jo nav bijis, kas iedotu ēst; paņemtas aitas, un, kamēr tās sasietas vestas, katrā nākamajā ciemā pārliekot citos ratos, viena izlaidusi garu. Un tagad sprieda: kurš vainīgs?

—     Zemste! — Osips noteica. — Kas cits!

—      Protams, ka zemste.

Zemste bija allaž vainīga — gan par nodokļu parādiem, gan par dažnedažādām pārestībām, gan par neražu, kaut arī nevienam nebija skaidrs, kas aiz šī zemstes vārda slēpjas. Un tā tas bija jau kopš tiem laikiem, kad turīgie zemnieki, kuriem piederēja fabrikas, veikali un iebraucamās vietas, pabijuši laiciņu zemstes deputātos, izteica neapmierinātību un pēc tam savās fabrikās un traktieros sāka zemsti pelt.

Brīdi runāja par to, ka dievs nedodot sniegu; esot jāved mājās malka, bet grambainā ce|a dēļ nevarot ne pabraukt, ne paiet Agrāk, pirms piecpadsmit, divdesmit gadiem un vēl senāk, sarunas Zukovā šķita daudz interesantākas. Toreiz ikvienam vecajam vīram bija tāds izskats, it kā viņš glabātu nez kādu noslēpumu, it kā ko zinātu un gaidītu; tika mēļots par valdības rakstu ar zelta zīmogu, par zemes dalīšanu, par jaunām zemēm, par apslēptām bagātībām, tika doti neskaidri mājieni, bet šobrīd Zukovas ļaudīm noslēpumu vairs nebija; visa viņu dzīve šķita kā uz delnas, sādžas acu priekšā, un viņiem atlika runāt vienīgi par trūkumu, par lopbarību, par to, ka nav vēl sniega.. .

Uz brīdi viņi pieklusa. Tad domās atgriezās pie vistām un aitām un spriedelēja: kurš vainīgs.

—     Zemste! — Osips bēdīgi noteica. — Kas cits?

VIII

Draudzes baznīca atradās sešas verstis attālajā ICosogo- rovā, un turp devās, vienīgi nepieciešamības spiesti, tad, kad vajadzēja kristīt, bērnu, laulāties vai kādu apstāvēt; pielūgt dievu gāja uz pārupi. Svētdienās, kad laiks bija labs, jaunās meitas saposās un pulkā devās uz pusdienas dievvārdiem, un tas bija jauks skats, kad viņas savos sarkanajos, dzeltenajos un zaļajos tērpos soļoja projām pa pļavu; bet. nelāgā laikā visi sēdēja mājās. Gavēnis tika atzīmēts uz vietas. No tiem, kas lielā gavēņa laikā nebija varējuši izpildīt gavēņa prasības, cienīgtēvs lieldienu nedēļā, iedams apkārt pa mājām ar krustu, piedzina pa piecpadsmit kapeikām.

Vecaistēvs neticēja dievam, tāpēc ka nebija gandrīz nekad par to domājis; viņš atzina pārdabiskus spēkus, tomēr sprieda, ka tā visa esot tāda sieviešu padarīšana, un, kad viņa klātbūtnē spriedelēja par ticību vai par brīnumiem un viņam kaut ko jautāja, viņš, kasīdams pakausi, ne visai labprāt atbildēja:

—   Bet kas to īsti var zināt!

Vecāmāte ticēja, tikai kaut kā neskaidri; viņas atmiņā bija tāds juceklis, ka, sākot domāt par grēkiem, par nāvi, par dvēseles glābšanu, šīs domas pārmāca kas cits: trūkums un rūpes, — un viņai žigli pagaisa no miņas tas, par ko viņa bija domājusi iepriekš. Viņa nepaturēja prātā lūgšanu vārdus un bieži vakaros, taisoties doties pie miera, nostājās svētbilžu priekšā un čukstēja:

—    Kazaņas dievmātei, Smojenskas dievmātei, Trīsroku dievmātei…

Marja un Fjokla meta krustus, ik gadu gavēja, tomēr neko nesaprata. Bērniem netika mācīti pātari, netika pieminēts dievs, netika likts pie sirds neviens no baznīcas baušjiem un vienīgi gavēnī aizliedza ēst neatļauto ēdienu. Pārējās ģimenēs bija gandrīz tāpat: tikai retais ticēja, retais spēja ko saprast. Tomēr visi mīlēja svētos rakstus, mīlēja no visas sirds, lielā godbijībā, bet tiūka svēto grāmatu, nebija neviena, kas lasa un skaidro, un Olgu par to, ka tā dažreiz palasīja priekšā evaņģēliju, Jaudis cienīja, tāpat kā Sašu, uzrunādami viņas ar «jūs».

Olga bieži gāja uz baznīcas svētkiem un dievkalpojumiem citos ciemos un apriņķa pilsētā, kur bija divi klosteri un divdesmit septiņas baznīcas. Viņa bija izklaidīga un, svētus ceļus staigādama, pilnīgi aizmirsa ģimeni un, tikai atgriezdamās mājup, piepeši, priecīgi pārsteigta, atklāja, ka viņai ir vīrs un meita, un tad viņa smaidoša un starojoša iesaucās:

—    Dievs man ir bijis žēlīgs!

Viss, kas notika sādžā, viņai likās pretīgs un nomācošs. Elijas dienā dzēra, Marijas aizmigšanas dienā dzēra, krusta pacelšanas svētkos — dzēra. Marijas patvēruma un aizlūguma dienā Zukovā svinēja draudzes svētkus, un vīri šiem svētkiem par godu plostoja trīs dienas; nodzēra piecdesmit rubļus no kopīgās naudas un pēc tam naudu vēl vāca no visām sētām brandvīnam. Pirmajā dienā Ci- kiļdejevu sētā nokāva aunu un ēda no rīta, pusdienās un vakarā, ēda bez sāta, un pēc tam bērni naktī vēl cēlās augšā, lai ēstu. Kirjaks visas trīs dienas bija pilns kā mārks, nodzēra visu, pat cepuri un zābakus, un tā piekava Marju, ka to dabūja pie dzīvības, tikai liedami virsū ūdeni. Bet vēlāk visiem bija kauns un šķebīga dūša.

Tomēr arī Zukovā, šai Sulaiņciemā, iegadījās īstas baznīcas svinības. Tas notika augusta mēnesī, kad pa visu apriņķi nesa no ciema uz ciemu Dievmāti, dzīvības devēju. Tā diena, kad to gaidīja atnesam Zukovā, bija bez vēja un apmākusies. Meitas jau no rīta, savās košajās goda drānās tērpušās, aizgāja sagaidīt svētbildi, bet to atnesa tikai piet vakaru, ejot krusta gājienā ar dziedāšanu, un šai laikā pārupē zvanīja visi zvani. Milzīgs laužu pūlis, gan cieminieki, gan sveši, aizsprostoja ielu; bija kņada, putekļu mākoņi, drūzmēšanās .,. Visi — vecaistēvs, vecāmāte, pat Kirjaks — stiepa svētbildei pretim rokas, raudzījās tajā kā izslāpuši un, asarām ritot, sauca:

—   Māmulīt, aizstāve! Mūsu aizstāve mīļā!

Visiem, šķiet, pēkšņi bija kļuvis skaidrs, ka starp zemi un debesīm nav vis vienkārši tukšums, ka visu vēl nav sagrābuši bagātie un stiprie, ka ir vēl kāds sargs prel pārestībām, pret verdzības važām, pret smago, nepanesamo trūkumu, pret briesmīgo brandvīnu.

—   Māmulīt, aizstāve! — Marja asarās elsoja. — Māmulīt!

Bet beidzās dievlūgšana, svētbildi aiznesa, un viss gāja vecajās sliedēs, un jau atkal no traktiera skanēja rupjas, piedzērušu cilvēku balsis.

No nāves baidījās vienīgi bagātie zemnieki, kuri, kļūdami arvien bagātāki, arvien mazāk ticēja dievam un dvēseles pestīšanai un tikai aiz bailēm no šīszemes dzīves gala katram gadījumam lika sveces un skaitīja lūgšanas. Bet nabadzīgākajiem nebija no nāves bail. Vecamtēvam un vecaimāfei tika pasacīts tieši acīs, ka viņi jau pārlieku ilgi dzīvojuši, ka viņiem laiks mirt, bet viņi to neņēma ļaunā. Kaut Nikolajs dzirdēja, Fjokla nekautrējas pateikt, ka tad, kad Nikolajs būšot miris, viņas vīram Denisam atlēkšot no tā savs labums — viņu atbrīvošot no karadienesta. Vienīgi Marja nebaidījās no nāves, viņa pat nožēloja, ka tā tik ilgi nenāk, un jutās priecīga, ja vismaz nomira kāds no viņas bērniem,

No nāves cilvēki nebaidījās, toties pret slimībām juta jo lielas bailes. Piemetās nieka kaite — iesāpējās vēders, sagrāba drudzis, bet vecāmāte jau žigli rausās augšā uz krāsns, sāka tīstīties un vienā gabalā skaļi vaidēt uti saukt: «Es mir-r-stu!» Vecaistēvs aizsteidzās pēc garīdznieka, un vecāmāte baudīja svēto vakarēdienu un tika iesvaidīta. Ļoti bieži spriedelēja par apsaldēšanos, par cērmēm, par iekšējiem trumiem, kas staigājot pa vēderu, līdz uzveļoties sirdij. Vislielākās bailes bija no apaukstēšanās, tāpēc pat vasarā mēdza jo silti ģērbties un sildīties uz krāsns. Vecmāmuļai patika ārstēšanās, un viņa bieži brauca uz slimnīcu, kur apgalvoja, ka viņai vis neesot septiņdesmit gadu, bet piecdesmit astoņi; viņa domāja, ka ārsts, dabūjis zināt viņas patiesos gadus, to vairs neārstēs un sacīs, ka nu jau laiks mirt, nevis ārstēties. Uz slimnīcu viņa parasti posās ceļā jau rīta agrumā, ņemdama līdzi divas trīs skuķes, un atgriezās vakarā izsalkusi un saērcināta — ar pilieniem sev pašai un ar ziedēm — skuķēm. Reiz viņa aizveda arī Nikolaju, kas pēc tam kādas pāris nedēļas dzēra pilienus un teica, ka viņam esot kļuvis vieglāk.

Vecāmāte pazina visus ārstus, feldšerus un pūšļotājus trīsdesmit verstu plašā apkaimē, tomēr neviens viņai nebija pietiekami labs. Dievmātes patvēruma un aizlūguma svētkos, kad garīdznieks gāja ar krustu pa mājām, psal- rnotājs viņai bija stāstījis, ka pilsētā netālu no cietuma dzīvojot kāds večuks, kādreizējais kara feldšeris, kas va- ren labi ārstējot, un ieteica uzmeklēt to. Vecāmāte paklausīja. Tikko uzsniga pirmais sniegs, viņa aizbrauca uz pilsētu un pārveda bārdainu večuku, jaunkristieti, tērpušos garos svārkos, kam seja bija vienās zilās dzīsliņās. Tieši tolaik istabā darbojās ataicinātie meistari: kāds vecs skroderis ar briesmīgām brillēm pūlējās izgriezt no visādām lanckām vesti, bet divi jauni puisieši vēla no vilnas velteņus; Kirjaks, kas, atlaists par dzeršanu no darba, tagad dzīvoja mājās, sēdēja skroderim blakus un lāpīja sakas. Un istaba likās tik šaura, smacīga un piesmirdusi. Jaunkristietis apskatīja Nikolaju un pateica, ka esot jāuzliek bankas.

Viņš lika bankas, bet vecais skroderis, Kirjaks un meitenes stāvēja un skatījās, un viņiem likās, ka redz, kā no Nikolaja velkas ārā slimība. Skatījās arī Nikolajs pats, kā bankas, piesūkušās pie krūtīm, lēni pildījās ar tumšām asinīm, un juta, ka no viņa tik tiešām kaut kas it kā nāk ārā, un apmierināts smaidīja.

— Tā ir laba lieta, — skroderis teica. — Lai dievs dotu, ka palīdzētu!

Jaunkristictis uzlika divpadsmit bankas un pēc tam otras divpadsmit, padzēra tēju un aizbrauca. Nikolaju iesāka kratīt drebuļi; seja sakritās un, kā sacīja sievas, savilkās maza mazītiņa kā dūrīte; nagi kļuva zili. Viņš tinās gan segā, gan kažokā, bet viņam kļuva arvien aukstāk. Pret vakaru viņš kļuva pavisam sērīgs; lūdza, lai noguldot uz grīdas, lūdza skroderim nesmēķēt, pēc tam zem kažoka apklusa un rīta pusē nomira.

IX

Ak, cik barga, cik gara ziema!

Jau kopš ziemsvētkiem pašiem vairs nebija savas maizes un milti bija jāpērk. Kirjaks, kas tagad dzīvoja mājās, vakaros rīkoja tračus, iedzīdams visiem bailes, bet no rītiem mocījās ar galvassāpēm un kaunu, un bija žēl uz viņu paskatīties. Kūtī gan dienu, gan nakti varēja dzirdēt izbadējušās govs maušanu, no kā vecmāmuļai un Marjai sirds vai plīsa. Un, kā par spīti, visu laiku tā sala, ka sprakšķ, bija sapūstas augstas kupenas; ziema ievilkās garumā: dievmātes pasludināšanas dienā sagriezās īsts ziemas putenis, bet lieldienu nedēļā sniga.

Un tomēr beidzot arī ziemai pienāca gals. Pirmās aprīļa dienas bija siltas, un naktīs piesala, ziema turējās pretim, bet tad atausa kāda silta dieniņa, kas uzveica aukstumu, un strauti sāka čalot, putni dziedāja. Visa pļava un upmalas krūmi slīka palu ūdeņos, un plašumu starp Zukovu un pārupi aizņēma milzīga ūdens lāma, no kuras vietām spārnos cēlās meža pīļu bari. Pavasara saulriets, liesmains un ar padebešiem jo grezni rotāts, ik vakarus sniedza kaut ko neparastu, jaunu, pārsteidzošu — tieši to, kam acs nespēj noticēt, kad šīs krāsas un šos pašus padebešus gadās ieraudzīt kāda mākslinieka gleznā.

Dzērves lidoja ļoti ātri un skumji kliedza, it kā aicinādamas doties līdzi. Olga, kraujas malā stāvēdama, ilgi lūkojās uz pārplūdušo leju, uz sauli, uz gaismas apmirdzēto baznīcu, kas šķita kļuvusi jaunāka, un viņai ritēja asaras un aizžņaudzās elpa, jo tik ļoti gribējās doties no šejienes prom, vienalga, kurp, kaut vai uz pasaules malu. Bija jau nolemts, ka viņa ies atpakaļ uz Maskavu par istabeni un viņai līdzi ceļā dosies Kirjaks, lai stātos darbā par sētnieku vai kaut kur citur. Ak, kaut jel drīzāk tiktu prom!

Kad apžuva un atmetās siltāks, viņas sāka posties ceļā.

Olga un Saša ar celakulēm uz muguras, vīzēm kājās izgāja, gaismiņai svīstot; Marja devās pavadīt. Kirjaks nejutās vesels, viņš bija nolēmis palikt vēl kādu nedēlu mājās. Olga, pret baznīcu pagriezusies, pēdējo reizi noskaitīja lūgšanu, atcerējās vīru, bet neraudāja, tikai seja tai savilkās grumbās, un viņa izskatījās neglīta kā veca sieva. Sajā ziemā viņa bija novājējusi, zaudējusi savu glītumu, mazliet nosirmojusi, un agrākā piemīlīguma un jaukā smaida vietā sejai bija uzspiests pārciesto bēdu skumjais zīmogs, un viņas skatiens bija kļuvis tāds kā truls un stings kā kurlam cilvēkam. Viņai bija žēl teikt ardievas sādžai un zemniekiem. Viņa atcerējās to, kā nesa prom Nikolaju un kā pie katras mājas viņam tika noturēts dvēseles aizlūgums, un kā visi raudāja, juzdami līdzi viņas bēdām. Gan vasarā, gan ziemā bija pagadījušās stundas un dienas, kad tā vien šķita, ka šie ļautiņi dzīvo sliktāk nekā kustoņi, būt ar viņiem kopā šķita atbaiclīgi; viņi bija rupji, zemiski, netīri, bieži neskaidrā prātā, nesaticīgi, mūždien ķildojās, tāpēc ka neprata cienīt cits citu, cits no cita baidījās, turēja aizdomās. Kas ir kroģeris, un kas apdzirda tautu? Zemnieks. Kas izšķērdē un nodzer pagasta skolas un baznīcas naudu? Zemnieks. Kas apzog kaimiņu, pieliek tam uguni, par brandvīna blašķi tiesā dod viltus liecību? Kas zemstē un citās sapulcēs pirmais paceļ baisi pret. zemnieku? Zemnieks. Jā, dzīvot ar viņiem kopā šķiet briesmīgi, un tomēr viņi taču arī ir cilvēki, viņi cieš un lej asaras kā jebkurš cilvēks,, un viņu dzīvē nav nekā tāda, kam nebūtu atrodams attaisnojums. Grūtais darbs, no kura naktīs sāp malu malas, bargās ziemas, neraža, dzīve saspiestībā, bet glābiņa nav — no kā lai to gaida? Tie, kas ir turīgāki un spēcīgāki, palīdzēt nevar, tāpēc ka paši ir rupji, zemiski, nekad nav skaidrā prātā un lamāties prot ne sliktāk; tas visusīkākais ierednis vai muižas dienderis pret vienkāršo zemnieku izturas kā pret pasaules staiguli un pat pagasta vecāko un draudzes priekšnieku uzrunā ar «tu», turklāt domādams, ka viņam ir uz to tiesības. Un kādu gan palīdzību, kādu labu paraugu var gaidīt no tiem. kas paši ierauj, plēš, ir izvirtuši, slinki, kas atbrauc uz sādžu tikai tāpēc, lai darītu cilvēkiem pāri, viņus aplaupītu, biedētu? Olga atcerējās, cik nožēlojami, cik pazemoti bija abi viņu vecie, kad ziemu veda Kirjaku sodīt ar rīkstēm. Un viņai tagad bija visu šo cilvēku gauži žēl, un viņa soļodama ik pa brīdim atskatījās atpakaļ uz zemnieku mājām.

Marja, pagājusi verstis trīs līdzi, pateica sveikas, pēc tam nokrita ceļos un, seju pie zemes spiezdama, sāka skaļi gausties:

—    Nu es atkal palieku viena, ak, mana nabaga galviņa, atkal tik viena, tik nelaimīga , ..

Un viņa vēl ilgi tā gaudās, un Olga un Saša vēl ilgi redzēja, kā viņa, nometusies ceļos, vēl arvien pret kaut ko iesānis klanījās, galvu ar rokām satvērusi, un kā viņai pāri laidelējās krauķi.

Saule jau bija krietni pakāpusies debesu laukā, kļuva karsti.

Zukova palika tālu aiz muguras. Iet bija patīkami, un Olgai un Sašai drīz pagaisa no miņas gan sādža, gan Marja, viņām bija līksmi, un viss viņas interesēja. Gan kapu paugurs, gan telegrāfa stabi, kas stiepās rindā nezin kurp, stieplēm noslēpumaini sīcot, un pazuda aiz apvāršņa; gan zaļu lapotņu ieskautā viensēta tālumā, no kuras atvēdīja šurp valgmes un kaņepju smarža, un nez kālab likās: tur noteikti jādzīvo laimīgiem ļaudīm; gan zirga skelets, kas klajumā vientuļš baloja. Bet gaisu pildīja cīruļu treļļi, kliedza paipalas, un grieza grieze, it kā skrāpētu vecu dzelzs dzinteli.

Ap pusdienas laiku Olga un Saša beidzot nonāca lielā ciemā.

Te platajā ielā viņām pretim nāca vecs vīriņš, ģenerāla Zukova pavārs. Viņš bija satvīcis, un viņa nosvīdušais, sasārtušais, plikais pakausis laistījās saulē. Ne vi^iš, ne Olga viens otru nepazina, pēc tam abi reizē paskatījās atpakaļ, pazina, taču, ne vārda nebilduši, aizgāja katrs savu ceļu. Apstājusies pie kādas no mājām, kas izskatījās bagātāka un jaunāka, iepretim atvērtajiem logiem Olga zemu palocījās un skaļā, smalki dziedošā balsī sāka saukt:

—    Pareizticīgie, kristīgie ļaudis, Kristus dēļ, pasniedziet kādu žēlastības dāvanu, kas nu jums pašiem labpatīk, lai jūsu vecākiem tiktu debesu valstība, mūžīgs miers.

—    Pareizticīgie, kristīgie ļaudis,- — Saša piebalsoja, — Kristus dēļ, pasniedziet, kas nu jums pašiem labpatīk, debesu valstība ..,

Joničs

I

KAD S. guberņas pilsētā atbraucēji žēlojās par garlaicību un vienmuļo dzīvi, vietējie iedzīvotāji it kā taisnodamies klāstīja, ka S. pilsētā, gluži otrādi, — esot loti labi, te esot bibliotēka, teātris, klubs, te rīkojot arī balles un galu galā esot gudras, interesantas, patīkamas ģimenes, ar kurām varot nodibināt pazīšanos. Viņi minēja Turkinu ģimeni kā izglītotāko un talantīgāko.

Šī ģimene dzīvoja galvenajā ielā savā namā blakus gubernatora mītnei. Turkins, Ivans Petrovičs, drukns, glīts tumšmatis ar vaigubārdu, rīkoja amatieru teātra izrādes labdarīgiem mērķiem, pats tēloja vecus ģenerālus un pie tam kāsēja loti jocīgi. Ivans Petrovičs zināja daudz anekdošu, šarāžu, parunu, viņam patika jokot, bārstīt atjautas, un vienmēr viņam bija tāda seja, ka nevarēja saprast, vai viņš joko vai runā nopietni. Viņa sieva Vera Josifovna, kalsena, piemīlīga dāma ar pince-nez, rakstīja stāstus, romānus un labprāt tos lasīja priekšā saviem viesiem. Meita Jekaterina Ivanovna, jauna meitene, spēlēja klavieres. Vārdu sakot, katram ģimenes loceklim bija kāds talants. Turkini uzņēma viesus loti laipni un rādīja savus talantus jautri un sirsnīgā vienkāršībā. Viņu lielajā mūra mājā bija ērti, vasarā dzestri, puse logu bija vērsta uz vecu, ēnainu dārzu, kur pavasaros pogoja lakstīgalas; bet, kad mājā bija viesi, virtuvē šķindēja naži, pagalmā oda pēc ceptiem sīpoliem — un tas ikreiz vēstīja, ka būs bagātīgas un garšīgas vakariņas.

Arī ārstam Starcevam,' Dmitrijam Joničam, kad viņš nule- bija iecelts par zemstes ārstu un apmetās Djaližā, deviņu verstu attālumā 110 S., visi teica, ka viņam, inteliģentam cilvēkam, nepieciešams iepazīties ar Turkiniem. Reiz ziemā uz ielas viņu iepazīstināja ar Ivanu Petroviču; viņi aprunājās par laiku, par teātri, par holera, un sarunai sekoja ielūgums. Pavasarī svinamā dienā — bija debesbraukšanas diena — pēc slimnieku pieņemšanas Star- cevs devās uz pilsētu, lai mazliet izklaidētos un pie tā paša kaut ko nopirktu. Starcevs gāja kājām, nesteigdamies (savu zirgu viņam vēl nebija) un visu laiku dungoja:

Kad nedzēru vēl asaras no dzīves kausa es .,.

Pilsētā viņš ieturēja pusdienas, pastaigājās pa dārzu, pēc tam pavisam neviļus prātā iešāvās doma, ka Ivans Petrovičs viņu aicinājis ciemos, un ārsts nolēma aiziet pie Turkiniem, paskatīties, kas tie par cilvēkiem.

—    Labdien, lūgtum, — Ivans Petrovičs sacīja, sagaidīdams viņu uz lieveņa. — Ļoti, Joti priecājos, redzēdams tik patīkamu ciemiņu. Iesim — stādīšu jūs priekšā savai laulenei. Vera, es viņam saku, — mājastēvs teica, iepazīstinādams ārstu ar savu sievu, — es viņam saku, ka viņam nav nekādu romiešu tiesību tupēt savā slimnīcā, viņam savs brīvais laiks jāziedo sabiedrībai. Sirsniņ, tā taču ir?

—    Sēstieties šeit, — Vera Josifovna sacīja, apsēdinādama ciemiņu sev blakus. — Jūs varat lakstoties ap mani. Man vīrs ir greizsirdīgs kā Otello, bet mēs taču pūlēsimies izturēties tā, ka viņš neko nepamanīs.

—    Ak tu, cibulīt, draiskulīt… — Ivans Petrovičs maigi dūdoja un noskūpstīja sievu uz pieres. — Jūs esat. ieradies īstajā laikā, — mājastēvs atkal pievērsās ciemiņam, — mana laulene sarakstījusi makten biezu romānu un šodien to lasīs priekšā.

Starcevu iepazīstināja ar Jekaterinu Ivanovnu, astoņpadsmit gadus vecu jaunavu, loti līdzīgu mātei, tādu pašu kalsenu un piemi'īgu. Seja viņai vēl bija bērnišķīga, viduklis tievs, maigs; bet jaunavīgās, jau attīstītās krūtis skaistas, veselīgas un liecināja par pavasari, īstu pavasari. Pēc tam viņi dzēra tēju ar ievārījumu, ar medu, ar kontektēm un loti garšīgiem cepumiem, kas paši kusa mutē. Vakaram iestājoties, pamazām sanāca viesi, un uz ikvienu no tiem Ivans Petrovičs pavērsa savas smejošās acis un teica:

—    Labdien, lūgtum!

Pēc tam visi sēdēja viesistabā ar loti nopietnām sejām un Vera Josifovna lasīja savu romānu. Tas sākās ar vārdiem: «Sals pieņēmās…». Tobrīd logi bija plaši atvērti, varēja dzirdēt, ka virtuvē šķind naži, un viesistabā ieplūda ceptu sīpolu smarža… Mīkstos, dziļos atzveltnes krēslos bija mierīga sēdēšana, ugunis tik laipni mirguļoja viesistabas tumsiņā, un tagad, vasaras vakarā, kad no ielas skanēja balsis, smiekli un 110 pagalma brīžiem uzdvesa

ceriņu elpa, bija grūti saprast, ka sals pieņēmies un ka rietošā saule ar aukstajiem stariem apgaismojusi piesnigušo līdzenumu un ceļinieku, kas vientuļš bridis pa ceju; Veia Josifovna lasīja, ka jauna, daiļa grāfiene iekārtojusi uz laukiem skolas, slimnīcas, bibliotēkas un ka viņa iemīļojusi ceļojošu mākslinieku, — lasīja par to, kas dzīvē nekad nemēdz būt, un tomēr bija patīkami, ērti klausīties, un prātā nāca tikai labas, mierīgas domas — un negribējās celties kājās…

—    Tīri pasalabi… — Ivans Petrovičs klusu teica. Bet kāds no ciemiņiem, klausīdamies un domās alzklīzdams kaut kur loti, ļoti tālu, tikko dzirdami sacīja:

—   Jā.., patiešām…

Aizritēja viena stunda, otra stunda. Pilsētas dārzā tepat blakus spēlēja orķestris un dziedāia koris. Kad Vera Josifovna aizvēra savu kladi, labu brīdi visi klusēja, klausījās kora dziedāto tautasdziesmu, un šī dziesma pauda to, kā nebija romānā, bet kas mēdz būt dzīvē…

—    Vai jūs savus darbus publicējat žurnālos? — Star- cevs jautāja Verai Josifovnai.

—    Nē, — viņa atbildēja, — es nekur nepublicēju. Uzrakstu un noglabāju skapī. Kālab lai es publicētu? — viņa skaidroja, — Mēs taču esam pārtikuši ļaudis.

Visi nez kāpēc atviegloti nopūtās.

—    Bet tagad, Kaķīt, kaut ko uzspēlē, — Ivans Petrovičs teica meitai.

Flīģelim pacēla vāku, atšķīra notis, kas jau bija uzliktas. Jekaterina Ivanovna apsēdās un ar abām rokām uzsita pa taustiņiem, pēc tam tūliņ pat atkal uzsita ar visu spēku — atkal un atkal; viņas pleci un krūtis nodrebēja, viņa neatlaidīgi dauzīja tikai vienus un tos pašus taustiņus, un šķita, ka viņa nerimsies, iekām neietrieks taustiņus flīģelī. Viesistaba bija dārdoņas pilna; dārdēja viss: gan grīda, gan griesti, gan mēbeles… Jekaterina Ivanovna spēlēja grūtu pasāžu — interesantu tieši tāpēc, ka tā bija grūta, — garu un vienmuļu, un Starcevs klausīdamies iztēlojās, ka no augsta kalna brūk akmeņi, brūk un brūk, viņam gribējās, lai tie drīzāk pārstātu brukt, un tanī pašā laikā Jekaterina Ivanovna, sārta aiz piepūles spēcīga, enerģiska, ar cirtu, kas noslīdējusi pār pieri, viņam loti patika. Pēc Djaližā slimnieku un zemnieku vidū pavadītās ziemas sēdēt viesistabā, skatīties uz šo jauno, glīto un droši vien neskarto būtni un klausīties šajās

trokšņainajās, apnicīgajās, tomēr kulturālajās skaņās — bija tik patīkami, tik neparasti…

—     Nu, Kaķīt, šodien tu spēlēji tā kā vēl nekad, — Ivans Petrovičs sacīja ar asarām acīs, kad viņa meita beidza muzicēt un piecēlās. — Mirsti, Denis, labāk neuzrakstīsi.

Visi apstāja Jekaterinu Ivanovnu, apsveica, brīnījās, apgalvoja, ka sen neesot dzirdējuši tik labu mūziku, brt viņa klausījās klusēdama, tik tikko smaidīdama, un visS viņas augumā bija jaušams triumfs.

—    Brīnišķīgi! Lieliski!

—     Brīnišķīgi! — teica arī Starcevs, pakjaudamies vispārējai jūsmai. — Kur jūs mācījāties mūziku? — viņš jautāja Jekaterinai Ivanovnai. — Vai konservatorijā?

—     Nē, uz konservatoriju es vēl tikai pošos, pagaidām mācījos tepat pie Zavlovskas kundzes.

—    Vai jūs beidzāt šejienes ģimnāziju?

—     Nē, nē! — meitas vietā atbildēja Vera Josifovna. — Mēs aicinājām skolotājus mājās — ģimnāzijā vai arī institūtā, jūs pats tam piekritīsiet, varēja gadīties sliktas ietekmes; kamēr meitene aug, viņai jāatrodas tikai mātes ietekmē.

—     Bet uz konservatoriju es tomēr braukšu, — Jeka- terina Ivanovna sacīja.

—     Nē, Kaķītis mīl savu māmiņu. Kaķītis neapbēdinās tēti un māmiņu.

—     Nē, braukšu! Braukšu! — Jekaterina Ivanovna sacīja jokodamās, niķodamās un piecirta ar kāju.

Bet pie vakariņu galda Ivans Petrovičs demonstrēja savus talantus. Viņš, smiedamies tikai ar acīm, stāstīja anekdotes, bārstīja atjautas, uzdeva jocīgus uzdevumus un pats tos atrisināja, visu laiku runāja savā neparastajā valodā, kas bija izveidojusies, ilgi vingrinoties asprātībā, un acīmredzot jau sen kļuvusi viņam par ieražu: trakoti milzīgs, tīri pasalabi, pagrozīsi jums pateicos …

Taču tas nebija viss. Kad viesi paēduši un apmierināti drūzmējās priekšnamā, ņemdami savus mēteļus un spieķus, ap viņiem rosījās sulainis Pavluša vai, kā viņu šeit sauca, — Pava, gadus četrpadsmit vecs zēns īsi apcirptiem matiem un tukliem vaigiem.

—   Nu, Pava, patēlo! — Ivans Petrovičs viņam teica.

Pava nostājās aktiera pozā, pacēla augšup roku un

traģiskā balsī skandēja.

—   Jel mirsti, nelaimīgā!

Visi sāka skali smieties.

«Amizanti,» Starcevs domāja, iznākdams uz ielas.

Viņš vēl iegāja restorānā un iedzēra alu, pēc tam kājām devās mājup uz Djaližu. Viņš gāja un visu laiku dungoja:

Pai tevi mana balss skan mīlīga un gurda.. <

• Nogājis deviņas verstis un pēc tam likdamies gulēt, viņš nejuta ne mazāko nogurumu, un, gluži otrādi, viņam šķita, ka labprāt vēl būtu nogājis kādas divdesmit verstis.

«Tīri pasalabi…» viņš atcerējās aizmigdams un iesmējās.

II

Starcevs arvien taisījās apciemot Turkinus, bet slimnīcā bija ļoti daudz darba, un viņš nekādi nevarēja rast brīvu brīdi. Un tā pagāja vairāk nekā gads pūliņos un vientulībā; bet tad no pilsētas atnesa vēstuli gaišzilā aploksnē …

Vera Josjfovna jau sen sirga ar migrēnu, bet pēdējā laikā, kad Kaķītis katru dienu viņu biedēja, ka braukšot uz konservatoriju, lēkmes atkārtojās arvien biežāk. Turkinus bija apmeklējuši visi pilsētas ārsti; beidzot pienāca kārta arī zemstes ārstam. Vera Josifovna bija atrakstījusi Starcevam aizkustinošu vēstuli, lūgdama, lai viņš atbraucot un remdinot viņas ciešanas. Starcevs atbrauca un pēc tam bieži, pat ļoti bieži ieradās pie Turkiniem… Viņš patiešām mazliet palīdzēja Verai Josifovnai, un viņa jau klāstīja visiem ciemiņiem, ka tas esot neparasts, apbrīnojams ārsts. Taču Starcevs tagad brauca pie Turkiniem ne jau mātes migrēnas dēl…

Svētku diena, Jekaterina Ivanovna bija beigusi savus garos, gurdinošos klavieru vingrinājumus. Pēc tam visi ilgi sēdēja ēdamistabā, dzēra tēju un Ivans Petrovičs stāstīja kaut ko jocīgu. Atskanēja zvans; bija jāiet priekšnamā sagaidīt ciemiņu; Starcevs izmantoja apjukuma mirkli un teica Jekaterinai Ivanovnai čukstēdams, stipri uztraukdamies:

— Dieva dēj, lūdzu jūs, nemokiet mani, iziesim dārzā!

Meitene paraustīja plecus, it kā izbrīnījusies un nesaprazdama, ko Starcevam vajag no viņas, taču piecēlās un gāja.

—    Jūs trīs četras stundas no vietas spēlējat klavieres, — Starcevs teica, iedams viņai nopakn], — pēc tam sēžat blakus savai mātei, un nav nekādas iespējas parunāties ar jums. Ziedojiet man vismaz ceturtdaļstundu, ļoti lūdzu jūs.

Tuvojās rudens, vecajā dārzā valdīja klusums, skumjas, alejas klāja tumšas lapas. Jau agri krēsloja.

—    Neesmu redzējis jūs veselu nedēļu, — Starcevs turpināja, — bet, ja jūs zinātu, kas tās par ciešanām! Apsēdīsimies! Uzklausiet mani!

Abiem dārzā bija iemīļota vietiņa: sols zem vecas, kuplas kļavas vainaga. Arī tagad viņi apsēdās uz šā sola.

—    Ko jūs vēlaties? — Jekaterina Ivanovna jautāja saltā, lietišķā balsī.

—    Neesmu redzējis jūs veselu nedēlu, tik ilgi neesmu dzirdējis jūsu balsi, kaisli, alkatīgi gribu dzirdēt jūsu balsi. Runājiet!

Meitene sajūsmināja Starcevu ar savu svaigumu, naivajām acīm un seju. Pat tas, cik labi viņai piestāvēja tērps, viņam likās kaut. kas neparasti jauks, aizkustinošs, jo meitenei piemita vienkāršība un naiva grācija. Un tanī pašā laikā ar visu šo naivitāti viņa Starcevam likās |oti gudra un vairāk attīstīta nekā citas tikpat vecas meitenes. Ar Jekaterinu Ivanovnu viņš varēja runāt par literatūru, par mākslu, par ko vien iedomājās, varēja sūroties viņai par savu dzīvi, par cilvēkiem, lai gan nopietnas sarunas vidū Jekaterina Ivanovna dažreiz gluži nevietā sāka smieties un ieskrēja mājā. Viņa, gandrīz tāpat kā visas S. pilsētas meitenes, daudz lasīja (lai gan vispār S. pilsētā lasīja loti maz un vietējā bibliotēkā apgalvoja — ja nebūtu meiteņu un jauno ebreju, bibliotēku varētu gandrīz vai slēgt); Starcevam tas ārkārtīgi patika, un viņš ikreiz satraukti vaicāja Jekaterinai Ivanovnai, ko viņa lasījusi pēdējās dienās, un kā apburts klausījās viņas stāstījumā.

—    Ko esat lasījusi šajā nedēlā, kamēr neesam tikušies? — viņš tagad jautāja. — Pastāstiet, es jūs lūdzu!

—    Lasīju Pisemski.

—    Ko tieši?

—    «Tūkstoš dvēseju», — Kaķītis atbildēja. — Bet cik jocīgs Pisemskim tēva vārds: Feofilaktičs!

—    Kur tad jūs? — Starcevs pārbijās, kad meitene pēkšņi piecēlās un devās atpakaļ uz māju. — Ļoti, ļoti gribu parunāties ar ļums, man vajag pateikt… Uzkavējieties pie manis kaut vai piecas minūtes! Es jūs ļoti lūdzu!

Viņa apstājās, it kā gribēdama ko sacīt, pēc tam neveikli iespieda Starcevam rokā zīmīti, aizskrēja uz māju un tur atkal apsēdās pie flīģeļa.

«Šovakar pulksten vienpadsmitos,» Starcevs lasīja, «atnāciet kapsētā pie Demeti pieminekļa.»

^Tas nu gan nepavisam vairs nav gudri.» Starcevs domāja attapies. «Kāds tam sakars ar kapsētu? Kālab?»

Bija skaidrs: Kaķītis muļķojas. Kas gan nopietni iedomāsies aicināt uz satikšanos nakti tālu ārpus pilsētas, kapsētā, ja satikšanās ērti var notikt uz ielas vai pilsētas dārzā? Un vai viņam, zemstes ārstam, gudram,, solīdam cilvēkam, piederas sērīgi nopūsties, saņemt zīmītes, vazāties pa kapsētām, darīt muļķības, par kādām tagad smejas pat ģimnāzisti? Pie kā novedīs šis romāns? Ko teiks darbabiedri, kad uzzinās? Tā domāja Starcevs, staigādams klubā ap galdiem, bet pulksten pusvienpadsmitos pēkšņi nolēma braukt uz kapsētu.

Viņam jau bija savs divjūgs un kučieris Panteleimons ar samta vesti. Spīdēja mēness. Laiks kluss, silts, taču rudenīgi silts. Priekšpilsētā pie lopkautuves gaudoja suņi. Starcevs atstāja zirgus pilsētas malā kādā šķērsielā un kājām gāja uz kapsētu. «Katram savas dīvainības,» viņš domāja. «Kaķītis arī ir dīvains, un — kas to var zināt? — varbūt viņa nejoko un atnāks,» Starcevs lāvās šai vājai, tukšai cerībai, un tā viņu skurbināja.

Kādu pusversti viņš gāja pa lauku. Kapsēta rēgojās tālē kā tumša svītra, kā mežs vai liels dārzs. Jau kļuva redzams baltu akmeņu žogs, vārti… Mēnesnīcā varēja izlasīt virs vārtiem uzrakstu: «Un raugi — pienāks tava stunda…». Starcevs iegāja pa vārtiņiem, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, — balti krusti un pieminekļi abās pusēs platai alejai, melnas krustu un slaidu apšu ēnas; visapkārt tālu tikai balts un melns un snaudoši koki lieca savus zarus pār balto. Šķita, ka šeit nakts ir gaišāka nekā klajā laukā; uz aleju dzeltenās smilts, uz kapu plāksnēm meta ēnas ķetnām līdzīgās kļavu lapas, un pieminekļos iekaltie uzraksti bija skaidri salasāmi. Sākumā Starcevu ļoti pārsteidza tas, ko viņš tagad redzēja pirmo reizi mūžā un ko laikam gan nekad vairs negadīsies redzēt: pasauli, kas nelīdzinās nekam citam, pasauli, kur mēness gaisma ir tik jauka un maiga, it kā šeit būtu mēnesnīcas šūpulis, kur nav dzīvības, nav un nav, taču katrā tumšajā apsē, katra kapā, šķita, mājoja noslēpums, kas sola klusu, brīnišķīgu un mūžīgu dzīvi. No kapu plāksnēm, no vītušiem ziediem un lapu rudenīgās smaržas dveš piedošana, sēras un miers.

Visapkārt klusums; dziļā pazemībā no debesīm lūkojas zvaigznes, un Starceva soļi dunēja skarbi un nereizē. Tikai tad, kad baznicā pulkstenis sāka sist nakts stundu un Starcevs iztēlojās, ka ir jau miris, uz mūžu mūžiem šeit aprakts, viņam sāka likties — kāds skatās uz viņu, un Starcevam uz mirkli šķita, ka šeit nav ne miera, ne klusuma, bet dziļas jo dziļas nebūtības skumjas, nomākts izmisums …

Demeti piemineklis bija celts kā kapliča ar eņģeli jumta korē. S. pilsētā, garām braucot, reiz bija viesojusies itāļu opera, viena no dziedonēm nomirusi; viņu apbedījuši un uzcēluši šo pieminekli. Pilsētā dziedoni neviens vairs neatcerējās, taču svētbildes lampiņa virs kapličas ieejas spīguļoja mēness gaismā, un šķita, ka lampiņa ir aizdegta.

» Neviena nebija. Un kas gan lai šeit nāktu pusnaktī? Taču Starcevs gaidīja, un mēnesnīca it kā vairāk iekvel- dināja viņā kaislību, viņš gaidīja kaismīgi un iztēlē iedomājās skūpstus, apkampienus. Viņš pasēdēja pie pieminekļa apmēram pusstundu, pēc tam paklaiņāja pa blakus alejām ar platmali rokā, gaidīdams un domādams, cik daudz šeit, šajos kapos, apbedīts sieviešu un meiteņu, kuras bijušas daiļas, apburošas, kuras mīlējušas, naktīs kvēlot kvēlojušas kaislē, laudamās glāstiem. Patiesību sakot — cik nelādzīgi jokojas daba ar cilvēku, cik aizvainojoši to apzināties! Starcevs tā domāja un tanī pašā laikā viņam gribējās kliegt, ka viņš ilgojas mīiestības, ka viņš gaida mīlestību, lai notiek kas notikdams; viņa acu priekšā jau balsnēja nevis marmora bluķi, bet brīnišķīgi augumi, viņš redzēja tīkamas formas, kuras kaunīgi slēpās koku ēnā, sajuta siltumu, un šīs mīlas ilgas jau kļuva mokošas…

Pēkšņi it kā aizvērās priekškars, mēness ieslīdēja mākoņos, un uzreiz viss satumsa. Starcevs tik tikko vairs spēja atrast, vārtus — bija liela tumsa, kā jau rudens naktī, — pēc tam viņš savas pusotras stundas klaiņāja, meklēdams šķērsielu, kurā bija atstājis zirgus.

— Esmu noguris, tikko turos kājās, — viņš teica Pan- teleimonam.

Ar baudu sēzdamies karietē, Starcevs domāja: «AI, nevajadzētu pieņemties resnumā!»

III

Nākamās dienas vakarā viņš brauca pie Turkinlem bildināt Jekaterinu Ivanovnu. Taču izrādījās, ka šoreiz tas nebūs ērti, jo Jekaterinai Ivanovnai viņas istabā frizieris frizēja matus. Meitene posās uz deju vakaru klubā.

Atkal bija ilgi jāsēž ēdamistabā un jādzer tēja. Ivans Petrovičs, redzēdams, ka ciemiņš ir domīgs un garlaikojas, izņēma no vestes kabatas zīmītes, izlasīja pārvaldnieka vācieša jocīgo vēstuli, ka muižā esot sabojājušies visi noslēgumi un krītot nost apsienumi.

«Pūru viņi droši vien dos diezgan lielu,» Starcevs domāja, izklaidīgi klausīdamies. <

Pēc negulētās nakts viņš bija kā apmāts, it kā apdzirdīts ar kaut ko saldu un iemidzinošu; sirdi apņēmis it kā miglas auts, bet bija priecīgi un silti, taču tanī pašā laikā viņu urdīja kāda salta, smaga doma:

«Apdomā, iekām nav par vēlui Vai viņa tev piemērota? Viņa ir izlutināta, kaprīza, gul līdz diviem dienā, bet tu esi psalmotāja dēls, zemstes ārsts…»

«Un kas par to,» viņš domāja. «Lai jau.»

«Turklāt, ja apprecēsies ar viņu,» tā pati doma turpinājās, «viņas radi piespiedīs tevi izstāties no zemstes dienesta un dzīvot pilsētā.»

«Un kas par to,» viņš prātoja. «Ja jau pilsētā, tad pilsētā. Dabūšu pūra naudu, iegādāsimies visu vajadzīgo…»

Beidzot ienāca Jekaterina Ivanovna balles tērpā ar dziļu izgriezumu, jauka, neskarta, Starcevs nevarēja vien nopriecāties par viņu un kļuva tik jūsmīgs, ka nespēja pateikt ne vārdu, tikai skatījās uz meiteni un smaidīja.

Jekaterina Ivanovna atsveicinājās, un Starcevs — viņam vairs nebija iemesla šeit uzkavēties — piecēlās, teikdams, ka jābraucot: gaidot slimnieki.

—   Neko darīt, — Ivans Petrovičs sacīja, — brauciet, bet_Kaķīti pa ceļam aizvediet Iidz klubam.

Arā smidzināja lietus, vakars bija loti tumšs, un tikai pēc Panteleimona sēcošā klepus varēja noprast, kur ir zirgi. Kučieris pacēla karietes jumtu.

—    Lēni slāju pa paklāju, ej tik, ej, kamēr smej, — Ivans Petrovičs skaitīja rīmi, palīdzēdams meitai iekāpt karietē, — viņš tik iet, kamēr spēj smiet… Aizieti Ardievu, lūgtum!

Viņi sāka braukt.

—    Es vakar biju kapsētā, — Starcevs ierunājās. — Tas nebija augstsirdīgi, nebija žēlsirdīgi, ka jūs tā darījāt…

—   Jūs bijāt kapsētā?

—    Jā, biju tur un gaidīju jūs gandrīz līdz pulksten diviem. Es cietu…

—    Cietiet vien, ja nesaprotat jokus.

Jekaterina Ivanovna apmierināta, ka tik viltīgi izjokojusi iemīlējušos puisi un ka šis puisis tik loti viņu mīl, sāka skali smieties, bet pēkšņi bailēs iekliedzās, jo tieši tobrīd zirgi strauji iegriezās pa kluba vārtiem un kariete sasvērās. Starcevs apskāva meiteni, viņa nobijusies piekļāvās Starcevam, viņš nesavaldījās un kaisli skūpstīja meitenes lūpas, zodu un skāva viņu vēl ciešāk.

—    Pietiks, — Jekaterina Ivanovna dzedri sacīja.

Pēc mīrkja karietē viņas vairs nebija, un gorodovojs pie kluba apgaismotā lieveņa riebīgā balsī uzbļāva Pan- teleimonam:

—    Ķēms, ko stāvi? Brauc tālāki

Starcevs aizbrauca mājās, bet drīz atgriezās. Uzvilcis īrētu fraku, aplicis baltu, cietu kaklasaiti, kura visu laiku griezās sāņus un slīdēja nost no apkaklītes, viņš pusnakti sēdēja kluba viesistabā un aizrautīgi teica Jekaterinai Ivanovnai:

—    Ai, cik maz zina tie, kas nekad nav mīlējuši! Man šķiet, ka vēl neviens nav pareizi attēlojis mīlestību, un diez vai vispār iespējams attēlot šīs maigās, prieka un moku pilnās jūtas, un tas, kas tās izbaudījis kaut reizi, nepūlēsies tās izteikt vārdos. Kam vajadzīgs ievads, izklāsts? Kam vajadzīga liekā daiļrunība? Mana mīlestība ir bezgalīga… Lūdzu, gauži lūdzu jūs, — beidzot Starcevs izdvesa, — kļūstiet mana sieva!

—    Dmitrij Jonič, — Jekaterina Ivanovna, brītiņu padomājusi, Joti nopietni sacīja. — Dmitrij Jonič, esmu jums loti pateicīga par šo pagodinājumu, es jūs cienu, bet…— viņa piecēlās un turpmāko teica stāvēdama, — bet, atvainojiet, jūsu sieva es nevaru būt. Runāsim nopietni. Dmitrij Jonič, jūs zināt, ka vairāk par visu es mīlu mākslu, es neprātīgi mīlu, dievinu mūziku, tai es veltīšu visu savu mūžu. Gribu būt māksliniece, es tīkoju pēc slavas, panākumiem, brīvības, bet jūs gribat, lai arī joprojām dzīvoju šajā pilsētā, lai turpinu šo tukšo, nevajadzīgo dzīvi, kas man kļuvusi neciešama. Kļūt par sievu — ai, nē, piedodiet! Cilvēkam jātiecas uz augstāko, spilgtāko mērķi, bet ģimenes dzīve mani savažotu uz visu mūžu. Dmitrij Jonič (viņa tik tikko pasmaidīja, jo, sacīdama «Dmitrij Jonič», atcerējās «Aleksej Feofilaktič»), Dmitrij Jonič, jūs esat labs, cildens, gudrs, jūs esat krietnāks nekā visi citi… — viņai asaras saskrēja acīs, — es jums jūtu līdzi ar visu savu sirdi, bet… bet jūs sapratīsiet…

Lai nebūtu jāsāk raudāt, viņa novērsās un izgāja no viesistabas.

Starcevam sirds rimās nemierīgi pukstēt. Iziedams no kluba uz ielas, viņš vispirms norāva cieto kaklasaiti un uzelpoja ar pilnu krūti. Viņam bija mazliet kauns, arī patmīlība aizvainota — noraidījumu viņš nebija gaidījis — un negribējās ticēt, ka visiem viņa sapņiem, ilgām un cerībām tik nožēlojamas beigas, gluži kā mazā ludziņā amatieru izrādē. Zēl bija arī savu jūtu, šīs savas mīlestības, tik žēl, ka, šķiet, tūlīt varētu sākt skaļi raudāt vai ar visu spēku iegāzt ar lietussargu Panteleimonam pa viņa plato muguru.

Kādas trīs dienas Starcevam nekas nevedās, viņš ne ēda, ne gulēja, un, kad viņu sasniedza baumas, ka Jekaterina Ivanovna aizbraukusi uz Maskavu iestāties konservatorijā, viņš nomierinājās un sāka dzīvot tāpat, kā bija dzīvojis līdz šim.

Vēlāk, dažreiz atcerēdamies, kā viņš bija klīdis pa kapsētu vai arī kā braukājis pa visu pilsētu, meklēdams fraku, Starcevs laiski izšjaucījās un teica:

— Cik daudz raižu!

IV

Aizritēja četri gadi. Pilsētā Starcevam jau bija plaša prakse. Katru rītu viņš steigšus pieņēma slimniekus savā Djaližā, pēc tam brauca pie pilsētas slimniekiem — brauca nevis divjūgā, bet trijjūgā ar zvārguļiem un atgriezās mājās vēlu naktī. Starcevs piebrieda, aptaukojās, nelabprāt staigāja kājām, viņu mocīja aizdusa. Piebrieda ari Panteleimons un, jo vairāk viņš pletās platumā, jo sērī- gak pūta, elsa un sūrojās par savu rūgto likteni: braukāšana bendējot gluži vai nost!

Starcevs apmeklēja dažādas ģimenes un sastapa daudzus cilvēkus, taču ne ar vienu tuvāk nesadiaudzējās. Viņā

radīja īgnuma mietpilsoni ar savām sarunām, dzīves uzskatiem un pat ar savu izskatu. Pieredze pamazām iemācīja Starcevam, ka tikmēr, kamēr ar mietpilsoņiem spēlē kārtis vai kopā uzkož, viņi ir rāmi, labsirdīgi un pat diezgan gudri, bet, tiklīdz ar viņiem parunā par kaut ko, kas nav ēdams, piemēram, par politiku vai zinātni, viņi nejēd?, ne rīta, ne vakara, bet klāsta tādu filozofiju, tik stulbu un Jaunu, ka atliek tikai atmest ar roku un paiet sāņus. Katj Starcevs mēģināja parunāt pat ar liberālu mietpilsoni, piemēram, par to, ka cilvēce, paldies diev am, progresē un ka ar laiku tā iztiks bez pasēm un bez nāvessodiem, mietpilsonis iešķībi un neuzticīgi blenza uz viņu un jautāja: «Bet tad jau ikviens varēs sist nost uz ielas, kuru vien iedomāsies?» Kad Starcevs viesības, vakariņas ēdot vai tēju dzerot, teica, ka vajag strādāt, ka bez darba dzīvot nedrīkst, ikviens to uztvēra kā pārmetumu, saka dusmoties un uz plijīgi strīdēties. Turklāt neviens mietpilsonis neko nestrādāja, itin neko, ne par ko neinteresējās, un Starcevs nekādi nevarē ja sagudrot, par ko lai ar viņiem runā. Star cevs izvairījās no sarunām, tikai ēda un spēlēja vintu; ja kādās mājās bija ieradies uz ģimenes svinībām un viņu lūdza pie gaida — Starcevs apsēdās ēda klusēdams, šķīvi raudzīdamies; un viss, ko tobrid runāja citi, bija neinteresants, netaisns, muļķīgs, viņš juta, ka dusmojas, uztraucas, bet klusēja, un tāpēc, ka viņš vienmēr drūmi klusēja un raudzījās šķīvī, pilsētā viņu saukāja par «uzpūtīgo poli», lai gan no poja viņā nebija ne vēsts.

No tādām izpriecām ka teātris un koncerti Starcevs izvairījās, toties vintu spēlēja katru vakaru savas trīs stundas — un ar baudu. Viņam bija vēl viena izklaidēšanās, pie kuras viņš pierada nemanāmi, pamazām, — vakaros viņš ņēma laukā no kabatām ārsta praksē nopelnītās naudaszīmes, un reizēm ar šiem papīrīšiem — dzelteniem un zaļiem, kuri oda gan pēc smaržām, gan pēc etiķa, gan vīraka, gan pēc trāna, — bija piebāztas visas kabatas kopsummā par kādiem septiņdesmit rubļiem; bet, kad salasījās daži simti, Starcevs tos aizveda uz Savstarpējo kredītbiedrību un noguldīja uz tekošā rēķina.

Pa visiem četriem gadiem pēc Jekaterinas Ivanovnas aizbraukšanas Starcevs pie Turkiniem ieradās tikai divas reizes, kad viņu aicināja Vera Josifovna, kura arvien vēl sirga ar migrēnu. Katru vasaru Jekaterina Ivanovna brauca pie vecākiem paciemoties, bet Starcevs viņu nesastapa ne reizi; negadījās.

Tā pagāja četri gadi. Kādā klusā, siltā rītā uz slimnīcu atnesa vēstuli. Vera Josifovna rakstīja Dmitrijam Jonlčam, ka esot Joti noilgojusies pēc viņa, lūdza katrā zinā ierasties, atvieglot viņas ciešanas, un turklāt tieši šodien esot viņas dzimšanas diena. Apakšā bija pierakstīts: «Mātes lūgumam pievienojos arī es. K.»

Starcevs mirkli padomāja un vakarā brauca pie Turkiniem.

- Ahā, labdien, lūgtum! — Ivans Petrovičs ārstu sagaidīja, smaidīdams tikai ar acīm. — Jūtieties bonžurēti.

Vera Josifovna, jau krietni vecāka, ar nosirmojušiem matiem, paspieda Starcevam roku, klīrīgi nopūtās un sacīja:

—   Jūs, dakter, negribat naamizēties ar mani, nekad mūs neapciemojat — esmu jums par vecu. Tagad atbraukusi jaunā, varbūt tā būs laimīgāka.

Un Kaķītis? Jekaterina Ivanovna bija kļuvusi vājāka, bālāka, bet glītāka un smuidrāka; taču šī jau bija Jekaterina Ivanovna, nevis Kaķītis; bija izgaisis kādreizējais svaigums un bērnišķīgā naivitāte. Arī acīs, arī uzvedībā bija vērojams kaut kas jauns — nedrošs, it kā vainīgs, un šķita, ka šeit, Turkinu mājā, viņa vairs nejūtas kā savās mājās.

—    Cik daudz ūdeņu aiztecējis! — Jekaterina Ivanovna teica, sniegdama Starcevam roku, un varēja nojaust, ka viņai satraukti pukst sirds; neatlaidīgi, ziņkāri lūkodamās Starcevam sejā, viņa turpināja: — Jūs nu gan esat piebriedis! Iededzis, kļuvis vīrišķīgāks, bet vispār maz pārvērties.

Arī tagad viņa Starcevam patika, Joti patika, bet tomēr Jekaterina Ivanovnā kaut kā vairs nebija, vai ari kaut kā bija pārāk daudz, — Starcevs pats nespētu pateikt, kā īsti, bet kaut kas viņam vairs nelāva just tā, kā viņš bija jutis senāk. Starcevam nepatika Jekaterinas Ivanovnas bālums, jaunā sejas izteiksme, vārais smaids, balss, bet pēc brīža nepatika arī apģērbs, atzveltnes krēsls, kurā viņa sēdēja, nepatika arī kaut kas, atceroties tos laikus, kad Starcevs viņu gandrīz apprecēja. Starcevs atcerējās savu mīlestību, sapņus un cerības, kas viņu bija satraukuši pirms četriem gadiem, — un viņam kļuva neveikli.

Viņi dzēra tēju un ēda saldu pīrāgu. Pēc tam Vera Josifovna skali lasīja savu romānu, lasīja par to, kas nekad dzīvē nemēdz būt, Starcevs klausījās, skatījās uz mājasmātes sirmo, glīto galvu un gaidīja, kad viņa beigs lasīt.

«Neapdāvināts,» viņš domāja, «nav tas, kas neprot rakstīt stāstus, bet tas, kas tos raksta un neprot to noslēpt.»

—   Tīri pasalabi, — Ivans Petrovičs teica.

Pēc tam Jekaterina Ivanovna spēlēja klavieres trokšņaini un ilgi, un, kad beidza, viesi viņai ilgi pateicās un viņu cildināja.

«Labi gan, ka es viņu neapprecēju,» Starcevs domāja.

Jekaterina Ivanovna skatījās uz Starcevu un laikam gaķ dīja, ka viņš aicinās iziet dārzā, bet Starcevs klusēja.

—    Parunāsimies, — viņa teica, pienākdama pie Star- ceva. — Kā jums klājas? Kā veicas? Kas jauns? Visas šīs dienas domāju par jums, — viņa nervozi turpināja, — gribēju rakstīt jums vēstuli, gribēju pati braukt pie jums uz Djaližu, jau nolēmu braukt, bet pārdomāju — dievs vien zin kāda tagad ir jūsu attieksme pret mani. Ar lielu satraukumu gaidīju jūs šodien. Dieva dēļ, iziesim dārzā!

Viņi devās dārzā, apsēdās tur uz sola zem vecās kļavas — tāpat kā pirms četriem gadiem. Visapkārt tumsa.

—   Kā tad jums klājas? — Jekaterina Ivanovna jautāja.

—   Tīri labi, pamazām dzīvoju, — Starcevs atbildēja.

Neko vairāk viņš nespēja sadomāt. Viņi klusēja.

—    Es esmu uztraukta, — Jekaterina Ivanovna sacīja un aizsedza ar rokām seju, — bet nepievērsiet tam uzmanību. Mājās jūtos tik labi, tik priecīga esmu, visus redzēdama, bet nespēju pierast. Cik daudz atmiņu! Man šķita, ka mēs abi runāsimies neapklusdami līdz ritam.

Tagad Starcevs tuvu redzēja viņas seju, mirdzošās acis. šeit, tumsā, viņa likās jaunāka nekā viesistabā, un viņa it kā .bija pat atguvusi kādreizējos bērnišķīgos vaibstus. Un patiešām — viņa ar naivu ziņkāri lūkojās uz Starcevu, it kā gribētu tuvāk apskatīt un saprast cilvēku, kurš kādreiz bija viņu mīlējis tik dedzīgi, tik maigi un tik nelaimīgi; viņas acis Starcevam pauda pateicību par šo mīlestību. Viņš atcerējās visu, kā tas notika, it visu sīki jo sīki — kā viņš klaiņāja pa kapsētu, kā pēc tam rīta pusē noguris atgriezās mājās, un tagad Starcevam pēkšņi kļuva skumji un žēl pagātnes. Sirdī iekvēlojās uguntiņa.

—   Vai atceraties, kā es jūs aizvedu uz klubu, uz deju vakaru? — Starcevs teica. — Toreiz lija lietus, vakars bija tumšs …

Sirdī uguntiņa iekvēlojās arvien spožāk, jau gribējās runāt, sūroties par dzīvi…

—    Eh! — viņš nopūzdamies teica. — Jūs jautājat, kā man klājoties. Kā mēs te dzīvojam? Nekādi nedzīvojam. Novecojam, aptaukojamies, kļūstam nolaidīgi. Saule lec, saule riet, diena pakal dienai iet, dzīvi nodzīvojam pelēcīgi, bez iespaidiem, bez domām … Dienā raušu naudu, vakarus pavadu klubā starp trumpmaņiem, alkoholiķiem, muldoņām, kurus nevaru ciest. Kas tur labs?

- Bet jums taču ir darbs, cildens dzīves mērķis. Jums titdļoli palika runāt par savu slimnīcu! Tolaik biju tāda kā ērmīga, iedomājos, ka esmu izcila pianiste. Tagad visas jaunkundzes spēlē klavieres, arī es toreiz spēlēju tāpat kā visas citas, un nekā sevišķa manī nebija; esmu tāda pati pianiste kā mana māte rakstniece. Protams, toreiz es jūs nesapratu, bet vēlāk, Maskavā, bieži domāju par jums. Tikai par jums vien es domāju. Cik liela laime būt zemstes ārstam, palīdzēt cietējiem, kalpot tautai! Cik liela laime! — Jekaterina Ivanovna aizrautīgi atkārtoja. — Maskavā, domājot par jums, jūs man līkāties tik ideāls, tik cildens…

Starcevam iešāvās prātā naudas p;ipīrīši, kurus viņš vakaros vilka laukā no savām kabatām ar tik lielu prieku, — un uguntiņa sirdī apdzisa.

Viņš piecēlās, lai ietu atpakaļ. Jekaterina Ivanovna saņēma Starcevu zem rokas.

—   Jūs esat pats krietnākais cilvēks, kādu esmu sastapusi savā mūžā, — viņa turpināja. — Mēs taču tiksimies, tērzēsim, vai ne? Apsoliet man to! Es neesmu pianiste, attieksmē uz sevi es vairs nemaldos un jūsu klātbūtnē nedz spēlēšu, nedz ari runāšu par mūziku.

Kad viņi iegāja mājā un Starcevs lampu gaismā redzēja Jekaterinas Ivanovnas seju un skumīgās, pateicīgās, pētī- gās acis, kas vērās viņā, Starcevu pārņēma nemiers un atkal uzmācās doma: «Labi gan, ka toreiz neapprecējos.»

Starcevs sāka atsveicināties.

—   Jums nav nekādu romiešu tiesību aizbraukt bez vakariņām, — Ivans Petrovičs sacīja, viņu izvadīdams. — Jūs rīkojaties visai perpendikulāri. Bet nu, patēlo! — viņš teica, priekšnamā uzsaukdams Pavam.

Pava vairs nebija zēns, bet ūsains jauneklis, viņš nostājās aktiera pozā, pacēla augšup roku un skandēja traģiskā balsī:

—   Jel mirsti, nelaimīgā!

Tas viss Starcevu darīja īgnu. Kāpdams karietē un skatīdamies uz tumšo māju un dārzu, kas viņam kādreiz bija tik mījš un dārgs, viņš atcerējās visu — gan Veras Josi- fovnas romānus, gan Kaķīša trokšņaino muzicēšanu, gan Ivana Petroviča asprātības, gan Pavas traģisko pozu un domāja — ja pilsētas paši talantīgākie cilvēki ir tik neta- iantīgi, tad kādai gan jābūt pārējai pilsētai.

Pēc trijām dienām Pava atnesa Jekaterinas Ivanovnas vēstuli,

«Jūs nebraucat pie mums. Kāpēc?» viņa rakstīja. «Baidos, ka Jūsu izturēšanās pret mums ir mainījusies; es baidos, un man kļūst baismīgi, jau iedomājoties vien to. Nomieriniet taču mani, atbrauciet un pasakiet, ka viss ir labi.

Man nepieciešams parunāt ar Jums. Jūsu J. T.»

Starcevs izlasīja šo vēstuli, padomāja un teica Pavam:

— Mīļais, pasaki, ka šodien nevaru aizbraukt, esmu Joti nevaļīgs. Pasaki, ka aizbraukšu, teiksim, pēc kādām trijām dienām.

Taču pagāja trīs dienas, pagāja nedēja, bet Starcevs arvien vēl nebrauca. Reiz, braukdams garām Turkinu mājai, viņš atcerējās, ka vajadzētu iegriezties kaut uz brītiņu, bet padomāja … un neiegriezās.

Nekad vairs viņš netika apciemojis Turkinus.

V

Pagāja vēl daži gadi. Starcevs bija kļuvis vēl resnāks, aptaukojies, smagi elsa un jau staigāja, paslējis galvu at- pakaj. Kad viņš, tukls, sārts, brauc trijjūgā ar zvārguļiem un Panteleimons, arī tukls un sārts, ar tauku krokām pakausī, sēž uz bukas, izstiepis uz priekšu taisnās rokas gluži kā pagales, un kliedz pretimbraucējiem: «Ceļu, pa labi-i-i!» — tad aina ir ietekmīga un šķiet, ka brauc nevis cilvēks, bet pagānu dievs. Starcevam pilsētā ir milzīga prakse, nav laika ne elpu atvilkt, Starcevam jau pieder muiža un pilsētā divas mājas, bet viņš lūkojas pēc trešās, labi ienesīgas, un, kad viņam Savstarpējā kredītbiedrībā stāsta par kādu māju, kuru pārdos ūtrupē, viņš nekautrēdamies dodas turpu, izstaigā visas istabas un, nelikdamies ne zinis par pusapģērbtām sievietēm un bērniem, kas blenž uz viņu ar izbrīnu un bailēm, izbaksta ar spieķi visas durvis un saka:

— Sis ir kabinets? Šī ir guļamistaba? Bet kas te?

To darīdams, viņš smagi elš un no pieres slauka uvlcil- rus.

Starcevam ir daudz visādu darīšanu, bet viņš tomēr nepamet zemstes ārsta vietu; mantkārība viņu tur savā vara, gribas paspēt itin visur. Djaližā un pilsētā viņu tagad sauc tikai par Joniču. «Nez kur nu Joničs brauc?» — vai: «Varbūt vajadzētu paaicināt uz konsiliju Joniču?»

Laikam tāpēc, ka viņa kakls iežņaugts taukos, balss viņam pārvērtusies, kļuvusi smalka un spalga. Pārvērties arī raksturs: viņš kļuvis kašķīgs, īgns. Pieņemdams slimniekus, Starcevs vienmēr dusmojas, nepacietīgi dauza ar spieķi pret grīdu un kliedz savā nepatīkamajā balsī:

—    Lūdzu, atbildiet tikai uz jautājumiem! Nepļāpājiet!

Starcevs ir vientuļš. Viņa dzīve garlaicīga, nekas viņu

neinteresē.

Pa visu laiku, kamēr viņš dzīvo Djaližā, mīlestība uz Kaķīti ir bijis viņa vienīgais un droši vien arī pēdējais prieks. Vakaros viņš klubā spēlē vintu, pēc tam viens pats sēž pie liela galda un ēd vakariņas. Viņu apkalpo sulainis Ivans, pats vecākais un cienījamākais, viņam pasniedz lafitu Nr. 17, un visi — gan kluba vecajie, gan pavārs, gan sulainis — jau zina, kas viņam garšo un kas negaršo, un par katru cenu cenšas viņam izdabāt, citādi — cik tur vajag — Joničs pēkšņi sadusmosies un sāks dauzīt. ar spieķi pa grīdu.

Vakariņas ēzdams, Starcevs retumis pagriežas atpakaļ un iejaucas citu sarunā:

—   Par ko jūs runājat? Nu? Par ko?

Bet, kad dažreiz pie kāda kaimiņu galda ievirzās valodas par Turkiniem, viņš uzprasa:

—    Par kādiem Turkiniem jūs runājat? Vai par tiem, kuriem meita plinkšķina klavieres?

Tas arī ir viss, ko var teikt par Starcevu.

Bet Turkini? Ivans Petrovičs nav kļuvis vecāks, nepavisam nav pārvērties un joprojām bārsta atjautas un stāsta anekdotes; Vera Josifovna lasa viesiem savus romānus arvien vēl ar patiku, ar sirsnīgu vientiesību. Bet Kaķītis spēlē klavieres katru dienu kādas četras stundas. Viņa ir kļuvusi daudz vecāka, sirgulo un katru rudeni kopā ar māti brauc uz Krimu. Viņas stacijā pavadīdams, Ivans Petrovičs, tiklīdz vilciens sāk kustēties, slauka asaras un sauc:

—   Ardievu, lūgtuin!

Un māj ar kabatas lakatiņu.

CILVĒKS FUTRĀLI

TUR beidzās Mironosicas ciems, ciema vecākā Prokofija šķūnī bija iekārtojušies uz naktsguļu novēlojušies mednieki. Tādu bija tikai divi: veterinārārsts Ivans Ivaničs un ģimnāzijas skolotājs Burkins. Ivanam Ivaničam bija visai neparasts dubults uzvārds: Cimša-Himalaiskis, kas viņam nemaz nepiederējās, un visā guberņā viņu godāja tikai vārdā un tēva vārdā; viņš dzīvoja netālu no pilsētas zirgaudzētavā un bija atbraucis uz medībām ieelpot svaigu gaisu. Bet ģimnāzijas skolotājs Burkins katru vasaru ciemojās pie grāfiem P. un jau sen te bija gandrīz pašu cilvēks.

Viņi negulēja. Ivans Ivaničs, liela auguma, kalsns, vecs vīrs garām ūsām, sēdēja ārpusē pie šķūņa durvīm un kūpināja pīpi; uz viņu krita mēness gaisma. Burkins gulēja šķūnī sienā un nebija tumsā saredzams.

Runāja par šo un par to. Ieminējās arī, ka ciema vecākā sieva Mavra, dūšīga, prātīga sieviete, savā mūžā neesot spērusi kāju tālāk par dzimto ciemu, nekad neesot redzējusi ne pilsētu, ne dzelzceļu, bet pēdējos desmit gadus sēžot aiz krāsns un vienīgi naktīs izejot laukā.

— Kas tur par brīnumu! — Burkins teica. — Tādu pēc dabas vientuļu cilvēku, kas kā vēži vientuļnieki vai kā gliemeži cenšas ievilkties savā čaulā, nav pasaulē mazums. Var būt, ka tas ir atavisms, atgriešanās atpakaļ tais laikos, kad cilvēka sencis vēl nebija sabiedriska būtne, bet mitinājās viens savā migā; taču iespējams arī, ka tā ir tikai viena no cilvēka rakstura pamatiezīmēm — kas to var pateikt? Es neesmu dabaszinātnieks un nespēju par šādiem te jautājumiem spriest; gribēju vienīgi teikt, ka tādi cilvēki kā Mavra nav retums. Un ka nav nemaz tālu jāmeklē: pirms pāris mēnešiem mūsu pilsētā nomira kāds Belikovs, grieķu valodas skolotājs, mans darbabiedrs. Jūs, jādomā, esat par viņu jau dzirdējis. Viņam bija raksturīgs tas, ka mūžīgi, pat kad laiks pavisam labs, viņš izgāja no mājām ar galošām kājās un lietussargu rokā, un katrā ziņā ar siltu, vatētu mēteli mugurā. Un lietussargs viņam bija ielikts ietvarā — tāpat pulkstenis — pelēkas ziemišķ- ādas ietvarā, un, kad viņš no kabatas izņēma nazi, lai noasinātu zīmuli, tad arī nazis bija ielikts ietvarā, un, likās, pat viņa seja ir it kā ietvarā, jo to viņš visu laiku slēpa uz augšu saslietajā apkaklē. Viņš nēsāja tumšas brilles, kamzoli, ausis bija aizbāzis ar vati un, kad iesēdās ormanī, lika

pacelt jumtu. Vārdu sakot, šajā cilvēkā bija vērojama ne mitiga un nepārvarama tieksme sevi ieslēgt čaulā, radit sev visapkārt kaut ko līdzīgu futrālim, kas to nošķirtu, it kā pasargātu no ārpasaules. Šīsdienas dzīve viņu uztrauca, biedēja, lika būt visu laiku saspringtam, un varbūt tāpēc, lai attaisnotu šo savu biklumu, savu nepatiku pret esošo, viņš vienmēr cildināja pagātni un pat to, kas nav nekad bijis; arī senās valodas, ko viņš mācīja skolā, viņam būtībā bija tas pats, kas galošas un lietussargs, — lai varētu paslēpties no dzīves īstenības.

— Ak, cik skanīga, cik daija ir grieķu valoda! — viņš labpatikā teica un, it kā gribētu pierādīt teiktā patiesību, piemiedza acis un, pacēlis pirkstu, izdvesa: — Antropos!

Arī savas domas Belikovs pūlējās apslēpt futrālī. Viņa acīs skaidri bija vienīgi oficiālie rīkojumi un avīžu raksti, kas kaut ko aizliedza. Ja kāds rīkojums aizliedza skolniekiem pēc deviņiem vakarā iziet uz ielas vai ja avīžu raksts noliedza fizisko mīlestību, tad tas viņam bija skaidrs, negrozāms; ja reiz aizliegts, tad miers. Bet ik atļaujā, ik noliegumā, pēc viņa domām, allaž slēpās kaut kas tāds, kas radīja aizdomas, bija līdz galam nepasacīts un miglains. Kad pilsētā atļāva dibināt dramatisko kopu vai atvērt lasītavu vai tējnīcu, viņš grozīja galvu un paklusām noteica:

— Tā jau nu būtu, tas viss gan ir jauki, bet ka tik kaut kas nenotiek.

Jebkurš pārkāpums, jebkura novirze, atkāpšanās no likuma burta viņu nomāca, jebšu varēja likties: kas gan viņam par daļu? Ja kāds no darbabiedriem noseboja dievkalpojumu vai ja paklīda valodas par ģimnāzistu pastrādātu nedarbu, vai ja klases dāma bija vēlā vakara stundā manīta virsnieka sabiedrībā, viņš bezgala satraucās un visu laiku runāja — ka tik kaut kas nenotiek. Bet pedagoģiskās padomes sēdēs viņš visus mocīt mocīja ar savu piesardzību, ar aizdomīgumu, ar tipisko futrāļa cilvēka domu gaitu: ka abās, kā vīriešu, tā sieviešu, ģimnāzijās jaunie cilvēki neprotot godīgi uzvesties, ka klasēs valdot troksnis, — ak, ka tik tas nenonāk priekšniecības ausīs, ak, ka tik kaut kas nenotiek, un kā būtu, ja no otrās klases izslēgtu Petrovu, bet no ceturtās — Jegorovu, tas pat būtu gluži labi. Un kas notika? Ar savu gaušanos un činkstēšanu, ar savām tumšajām brillēm un mazo, bālo sejiņu — ziniet, seja viņam bija maza mazītiņa kā seskam! — viņš mūs visus nomāca, un mēs piekāpāmies — Petrovam un Jegorovam samazinājām atzīmi uzvedībā, uzlikām arestu un beigu beigās abus, gan Petrovu, gan Jegorovu, izslēdzām no skolas. Viņam piemita dīvaina paraža nākt pie mums uz mājām. Viņš atnāk pie kāda no skolotājiem, sēž un klusē, it kā ko pēta. Un tā klusuciezdams nosēž stundu, divas, tad aiziet. Viņa izpratnē tā bija «labu attiecību uzturēšana ar darbabiedriem», un pie mums nākt un sēdēt viņam acīmredzot nemaz nebija viegli, un viņš nāca tikai tāpēc, ka uzskatīja to par savu biedra pienākumu. Mēs, skolotāji, no viņa baidījāmies. Pat direktors baidījās. Un, kaut arī mūsu skolotājiem ir galva uz pleciem un sirdsapziņa tīra, kaut mēs visi esam uzauguši Turgeņeva un Ščedrina tradīciju garā, tomēr šis cilvēks, kas mūždien staigāja galošās, ar lietussargu, veselus piecpadsmit gadus turēja savā varā visu ģimnāziju! Un vai ģimnāziju vien? Pat visu mūsu pilsētu! Mūsu dāmas sestdienās atturējās no mājas izrāžu rīkošanas, viņas baidījās, ka tik nedabū zināt Beji- kovs; pat garīdznieki viņa klātbūtnē kautrējās ēst gavēnī aizliegtos ēdienus un spēlēt kārtis. Tādu cilvēku dēj, kāds bija Belikovs, pēdējos desmit, piecpadsmit gados mūsu pilsētā Jaudis bija sākuši bīties no visa. Viņi baidījās skali sarunāties, sarakstīties, iepazīties, lasīt grāmatas, baidījās palīdzēt trūkumcietējiem, mācīt ābeci.

Ivans Ivaničs iekāsējās, gribēdams kaut ko teikt, bet vispirms aizkūpināja pīpi, paskatījās uz mēnesi un tad, vārdus atdalīdams, ierunājās:

—    Paskat! Cilvēki, kam galva uz pleciem un sirdsapziņa tīra, kas ir lasījuši gan Ščedrinu, gan Turgeņevu, visvisādus Boklijus un tamlīdzīgi, tomēr nerunāja pretim, pacieta … Te tev nu bija!

—    Belikovs 'mitinājās tai pašā mājā, kur es, — Burkins turpināja, — tai pašā stāvā, pretējās durvīs, mēs bieži satikāmies, un es zināju, kā viņš mājās dzīvo. Viņš arī mājās nebija citāds: rītasvārki, naktsmice, slēģi, bultas, ik uz soja aizliegumi un ierobežojumi un — ak, ka tik kaut kas nenotiek! Est gavēnī atļauto ēdienu ir veselībai kaitīgi, bet lietot neatļauto nedrīkst, tāpēc ka tad vēl kāds varētu teikt, ka Beļikovs negavē, kā nākas, un viņš ēda sviestā ceptu zandartu, tas gan neskaitījās gavēņa ēdiens, tomēr nevarēja tieši teikt, ka būtu gavēnī aizliegts. Viņš nealgoja kalponi aiz bailēm, ka par viņu sāks ļauni domāt, bet turēja pavāru Afanasiju, gadus sešdesmit vecu večuku, labu iemetēju un pamuļķi, kas kādreiz bija kalpojis pie virsnieka par dieninieku un mazliet prata gata

vot ēdienus. Sis Alanasijs parasti stāvēja durvju tuvumā, rokas sakrustojis, un, ik pa brīdim nopūzdamies, teica:

—   Cik viņu tagad pasaulē saradies daudz!

Bejikova guļamistaba bija maza mazitiņa kā lāde, gultai priekšā aizkars. Nolicies gulēt, viņš uzvilka segu pār galvu; bija karsti, smacīgi, aizbultētās durvis klabināja vējš, rūca krāsns; no virtuves atskanēja nopūtas — ļaunu vēstošas nopūtas.

Un viņam zem segas kļuva bezgala baigi. Viņš baidījās, ka tik kaut kas nenotiek, ka Afanasijs viņu nenogalē, ka dzīvoklī neielaužas zagļi, bet pēc tam viņš visu nakti mo- cijās ar murgainiem sapņiem un no rīta, kad mēs abi reizē gājām uz ģimnāziju, bija sliktā omā, izskatījās bāls, un varēja redzēt, ka ļaužu pilnā ģimnāzija, uz kurieni viņš devās, viņu biedēja, bija tam pretīga un ka viņam, vientuļas dabas cilvēkam, pat soļot man blakus ir grūti.

—    Pie mums klasēs gan ļoti trokšņo, — viņš teica, it kā gribēdams atrast attaisnojumu savai sliktajai omai. — Kā nu tā var!

Un šis grieķu valodas skolotājs, šis cilvēks futrālī, — ko jūs gan domājat! — gandrīz vai apprecējās.

Ivans Ivaničs žigli pameta skatienu atpakaļ šķūnī un teica:

—   Jūs jokojat.

—    Nē, nemaz, un, kaut arī tas liekas dīvaini, gandri/ vai apprecējās. Pie mums bija atsūtīts jauns vēstures un ģeogrāfijas skolotājs Mihails Savies Kovaļenko, no maz- krieviem. Viņš neatbrauca šurp viens, bet kopā ar māsu Vareņku. Pats vēl jauns, gara auguma, melnīgsnējs, spēcīgām rokām, un jau no skata vien bija redzams, ka runā basā, kaut īstenībā balss viņam bija tik dobja, kā no mucas dibena nākusi: bu-bu-bu … Bet māsa vairs nebija tik jauna, gadus trīsdesmit veca, tomēr ari stalta auguma, melnām uzacīm, sarkaniem vaigiem, vārdu sakot, meita kā konfekte un tik sprigana, skaļa, mūžīgi dzied savas maz- krievu dziesmas un smejas. Par katru nieku tūdaļ pilnā kaklā smejas: ha-ha-hā! Atceros, mēs pirmo reizi ar viņiem abiem tā tuvāk iepazināmies vārda dienas svinībās pie direktora. Pārnopietno, uzskrūvēto un diezgan neinteresanto pedagogu pulkā, kuri pat vārda dienu svinēt ieradās, vienīgi pienākuma spiesti, mēs pēkšņi ievērojām: pa skat, kur jaunā Afrodīte nupat kā izkāpusi no jūras putām: viņa staigāja, iespiedusi rokas sānos, smējās, dziedāja, dejoja … tik izjusti nodziedāja mazkrievu valodā šo «Plosās vēji», pēc tam vēl kādu romanci un vēl un apbūra visus, it visus, pat Beļikovu. Viņš apsēdās viņai blakus un, laipni smaidīdams, teica:

—   Mazkrievu valoda ar savu piemīlīgumu un jaukska- nibu man liekas tuva sengrieķu valodai.

Viņa jutās glaimota un sāka tam jūsmīgi un aizrautīgi stāstīt, ka Hadjačas apriņķī viņiem piederot lauku sēta, bet sētā dzīvojot māmiņa, un tur esot tādi bumbieri, tādas melones, tādi kabaki! Mazkrievi ķirbjus saucot par kaba- ķiem, bet kabakus, krogus — par šeņķiem, un viņu pusē vārot boršču ar turku pipariem un baklažāniem, «tik gardu, tik gardu, ka šausmas».

Mēs klausījāmies, klausījāmies, un pēkšņi mums visiem iekrita prātā viena doma.

—   Būtu labi no viņiem iztaisīt pāri, — direktora sieva man paklusām teica.

Mēs visi nez kāpēc atcerējāmies, ka mūsu Beļikovs ir neprecēts, un mums tagad likās savādi, ka līdz šim diezin kāpēc nebijām pamanījuši, bet palaiduši secen šo tik nozīmīgo momentu viņa dzīvē. Nez kāda vispār ir viņa attieksme pret sievietēm, kādas ir viņa domas par šo dzīvē tik svarīgo jautājumu? Agrāk tas mūs nebija interesējis, varbūt mēs pat nespējām iedomāties, ka cilvēks, kas jebkuros laika apstākļos staigā ar galošām kājās un guļ aiz priekškara, būtu spējīgs mīlēt.

—   Viņam jau četrdesmitiem sen pāri, bet viņai trīsdesmit .. — direktora sieva paskaidroja. — Man liekas, viņa pie Beļikova ietu.

Ko gan visu pie mums, provincē, ļaudis, garlaicības mocīti, nedara, kādas aplamības, blēņas! Un viss tikai tāpēc, ka netiek darīts tas, ko vajag. Nu kāpēc mums, piemēram, pēkšņi radās vajadzība apprecināt šo Beļikovu, ko mēs pat nespējām iedomāties precēta cilvēka kārtā? Direktora sieva, inspektora sieva un visas mūsu ģimnāzijas dāmas atplauka, kļuva pat jaunākas, it kā pēkšņi viņu dzīvei būtu radies mērķis. Direktora sieva jau ir nopirkusi teātrī ložu, un, paskat, viņas ložā sēž Vareņka ar lielu vēdekli rokā, smaidoša, laimīga, un viņai blakus Beļikovs, sīks. līks, it kā būtu knaiblēs paņemts un izvilkts no mājām. Es rīkoju viesības, un dāmas pieprasa, lai noteikti ielūdzu arī Beļikovu un Vareņku. Vārdu sakot, mehānisms bija iedarbināts. Noskaidrojās, ka Vareņkai nebūtu nekas pretim iziet pie vīra. Dzīve pie brāļa tai nebija diez cik priecīga, viņi abi augas dienas ķildojās un rājās.

F mēra pēc tā: pa ielu soļo pats Kovaļenko, gara auguma, neveikls, viņam mugurā izšūts krekls, matu cirla izlīdusi no cepures uz pieres; vienā rokā viņam grāmatu sainis, otrā — resna, zaraina boze. Viņam nopakaļ iet māsa, arī ar grāmatām rokā.

—    Bet tu taču, Mihail, mīlulīt, neesi to lasījis! — viņa ērcīgi sauc. — Es tev saku, varu pat zvērēt, ka tu neesi to nemaz lasījis!

—    Bet es tev saku, ka esmu! — Kovaļenko sauc, sizdams bozi pret ietvi.

—   Ak, vai manu dieniņ, Minčik! Par ko tu dusmojies, jautājums taču ir principiāls.

—    Bet. es tev saku, ka lasīju! — Kovaļenko tagad kliedz vēl skaļāk.

Un mājās, tiklīdz kāds atnācis, tā abiem ķīviņš vaļā. Tāda dzīve viņai, kā redzams, bija apnikusi, gribējās pašai savu kaktiņu, turklāt gadi arīdzan spieda; nu jau vairs nevarēja izvēlēties, bija jāiet pie tāda, kuru iespējams dabūt, kaut vai pie grieķu valodas skolotāja. Un vispār jāteic, ka lielākajai daļai no mūsu jaunkundzēm pats svarīgākais ir iziet pie vīra, vienalga, pie kāda. Vai nu šī vai cita iemesla dēl Vareņka izturējās pret mūsu Beļikovu visnotaļ labvēlīgi.

Bet Belikovs pats? Viņš nāca ciemos pie Kovaļenko gluži tāpat kā pie mums. Ienāk, apsēžas un klusē. Viņš gan klusē, toties Vareņka dzied tam mazkrievu mēlē «Plosās vēji» vai domīga lūkojas viņā ar savām lielajām, tumšajām acīm, vai pēkšņi sāk skalā balsī smieties:

—    Ha-ha-hā!

Mīlestības, bet jo vairāk precību lietās daudz ko nozīmē ieteikums. Visi — gan darbabiedri, gan viņu dāmas — pūlējās Beļikovam iedvest domu, ka viņam jāprecas, ka viņam dzīvē vairs nekas cits neatliek kā vienīgi apprecēties; mēs visi viņam vēlējām laimes, ar nopietnu seju melsām visvisādas pliekanības, piemēram, to, cik laulība nopietns solis, turklāt Vareņka bija patīkama, interesanta, viņa bija valsts padomnieka meita, lauku īpašuma mantiniece, bet pats galvenais — tā bija pirmā sieviete, kas pret viņu izturējās laipni, draudzīgi, — viņš pazaudēja skaidro saprātu un nolēma, ka būs patiešām jāapprecas.

—    Vajadzēja viņam tagad atņemt tās galošas un lietussargu, — Ivans Ivaničs ierunājās.

—    Tas, saprotiet, nebija iespējams. Viņš nolika sev priekšā uz galda Vareņkas ģīmetni un turpināja nākt pie mums un runāja par Vareņku, par ģimenes dzīvi un par to, cik nopietns solis ir laulība, bieži vien iegriezās Ko- valenko mājā, tomēr dzīves stilu nemainīja. Pat gluži otrādi: lēmums apprecēties bija viņu novedis gandrīz vai slimīgā stāvoklī, viņš izdēdēja, kļuva bāls un, liekas, ierāvās vēl dziļāk savā futrālī.

—    Varvara Savišna man patīk, — viņš man sacīja, vārgi smaidīdams, — un es zinu, ka visiem kādreiz ir jāapprecas, tomēr… tas viss, zināt, nācis tik pēkšņi… Man vēl jāpadomā.

—   Kas tur ko domāt? — es attraucu. — Precieties — un cauri.

—    Nē, precības ir nopietns solis, vispirms jāapsver visi gaidāmie pienākumi, atbildība, lai kaut kas nenotiek. Es esmu tik satraukts, augas naktis neguļu. Un, atklāti sakot, baidos: viņai un viņas brālim ir tāda savāda domu ievirze, viņi, zināt, kaut kā dīvaini spriež, turklāt viņa ir pārlieku jestra. Var apprecēties, bet vēlāk vēl iekulties nelaimē.

Un viņš viņu nebildināja, atlikdams to no reizes uz reizi, par lielu nepatiku direktora sievai un visām mūsu dāmām; svēra un izsvēra gaidāmos pienākumus un atbildību, bet tomēr gandrīz vai ik dienas tikās ar Vareņku, varbūt domāja, ka tā viņa stāvoklī piederas, un nāca pie manis, lai aprunātos par ģimenes dzīvi. Un visai ticams, ka beigu beigās viņš to būtu bildinājis un tiktu noslēgta viena no tām liekajām, stulbajām laulībām, kādas pie mums, garlaicības un bezdarbības mocīti, noslēdz tūkstošiem citu, ja pēkšņi neatgadītos kolossalische Skandctl. Jāteic, ka Vareņkas brālis Kovaļenko jau kopš pirmās pazīšanās dienas neieredzēja Beļikovu un tas viņam krita uz nerviem.

—   Nesaprotu, — Kovaļenko, plecus raustīdams, mums teica, — nesaprotu, kā jūs varat paciest šo okšķeri, šo preteklīgo purnu. Ak, kungi, kā gan jūs varat tā dzīvot! Pie jums nav iespējams elpot, smird pat gaiss. Vai tad jūs vispār esat pedagogi, skolotāji? Jūs esat kroņa ierēdņi, šis te jums nav zinātnes templis, bet policijas pārvalde, un smaka tāda kā policijas būcenī. Nē, brālīši, kādu laiku es pie jums vēl pabūšu un tad laidīšos prom uz savu lauku īpašumu un ķeršu tur vēžus un mācīšu maz- krievu bērnus. Es aizbraukšu, bet jūs varat palikt kopā ar savu Jūdasu, kaut viņš sprāgdams nosprāgtu.

Vai ari citreiz viņš smējās, smējās līdz asarām, līdz viņa balss pārgāja smalki spiedzošā tonī un viņš, rokas plātīdams, man noprasīja:

—   Nu kāpēc viņš pie manis sēž? Ko viņam vajag? Visu laiku tik sēž un lūr.

Un bija pat devis Bejikovam palamu «tas asinssūcējs zirneklis». Un mēs, saprotams, vairījāmies runāt ar viņu par to, ka viņa māsa Vareņka taisās kļūt «tā asinssūcēja zirnekļa» sieva. Un, kad direktora madāma viņam reiz pateica, cik labi būtu izdot māsu par sievu pie tik solīda, visu cienījama cilvēka, kāds ir Belikovs, viņš savilka uzacis un norūca:

—   Kāda man tur dala. Viņa var precēties kaut vai ar riebīgu rāpuli, man nepatīk citu darīšanās jaukties.

Bet nu paklausieties, kas notika tālāk. Kāds jokdaris bija uzzīmējis karikatūru: Belikovs sojo ar galošām kājās, bikses uzrotītas, lietussargs vajā, un viņam zem rokas Vareņka; apakšā parakstīts: «Mīlošais antroposs». Un tik gauži līdzīgs, ka taisni brīnums. Varbūt mākslinieks bija darbojies pat vairākas naktis, jo visi skolotāji kā no vīriešu, tā sieviešu ģimnāzijas, ieskaitot semināra skolotājus, tāpat ierēdņi, bija saņēmuši katrs pa eksemplāram Bija saņēmis ari Belikovs, Karikatūra viņu satrieca.

Mēs abi kopā izgājām no mājām — tas bija tieši pirmajā maijā, svētdienā, un mēs visi, kā skolotāji, tā ģimnāzisti, bijām norunājuši sapulcēties pie ģimnāzijas un tad kopīgi kājām doties ārā no pilsētas uz birzi, — mēs izgājām abi kopā, tikai viņš — pelēkbāls, drūms kā negaisa mākonis.

—   Ir nu gan nekrietni, Jauni cilvēki! — viņš ierunājās, un viņam drebēja lūpas.

Man pat kļuva viņa žēl. Un tā nu mēs abi ejam, te pēkšņi — vai jūs maz spējat to iedomāties! — drāžas ar velosipēdu Kovajenko, bet viņam nopakaļ Vareņka, ari uz velosipēda, sasārtusi, aizkususi, tomēr jautra, priecīga.

—   Bet mēs, — viņa iesaucās, — brauksim pa priekšu! Ir tik jauks laiciņš, tik jauks, ka šausmas!

Un abi pagaisa skatienam. Tagad Beļikovs vairs nebija pelēkbāls, bet balts kā kaļķis un likās zaudējis valodu. Viņš palika stāvam, skatījās uz mani…

—        Piedodiet, kā lai to saprot? — viņš jautāja. — Var būt es esmu pārskatījies? Vai tad ģimnāzijas skolotājiem un sievietēm pieklājas braukt ar velosipēdu?

—   Kāpēc nepieklājas? — es atjautāju. — Lai tacu brauc!

—    Bet kā tā drīkst? — viņš iesaucās, izbrīnījies, ka esmu tik mierīgs. — Kā jūs varat tā runāt?!

Un viņš bija tik pārlieku satriekts, ka nevēlējās vairs turpināt ce|u un griezās atpakaļ uz mājām.

Nākamajā dienā viņš visu laiku nervozi berzēja rokas un brīžam nodrebinājās, un bija redzams, ka viņš nejūtas vesels. Un aizgāja, iekams stundas vēl beigušās, kas viņam tā gadījās pirmo reizi mūžā. Un neaizskāra pusdienas. Bet pievakarē, neraugoties uz to, ka ārā bija īsti vasarīgs laiciņš, saģērbās siltāk un aizvilkās pie Kovajen- kiem. Vareņkas nebija mājās, viņš satika vienīgi brāli.

—    Laipni lūdzu, apsēdieties, — Kovajenko salti noteica un sarauca uzacis: viņš izskatījās miegains, bija nupat pēc ieturētās maltītes nolicies atpūsties un nejutās labā omā.

Belikovs klusuciezdams pasēdēja minūtes desmit, tad ierunājās:

—   Es pie jums atnācu izkratīt sirdi. Man ir Joti, loti smagi. Kāds neslavas cēlējs ir zīmējumā izķēmojis mani un vēl vienu — mums abiem tuvu personu. Uzskatu par savu pienākumu jums apliecināt, ka tā nav mana vaina… Es netiku devis iemeslu šādai te izķēmošanai, gluži otrādi, esmu visu laiku rīkojies kā godavīrs.

Kovajenko sēdēja sabozies un nebilda ne vārda. Belikovs brīdi pagaidīja, tad klusā, apbēdinātā balsī turpināja:

—    Un tad man jums ir vēl kaut kas sakāms. Es jau sen pildu savu amatu, bet jūs tikko vēl esat sācis, un man šķiet, ka mans vecāka biedra pienākums ir jūs brīdināt. Jūs vizināties ar velosipēdu, bet šāda izprieca nepavisam nepiederas jaunatnes audzinātājam.

—    Kāpēc ne? — Kovaļenko noducināja basā.

—    Bet vai tad man būtu vēl jāpaskaidro, Mihail Savič, vai tad tas vēl nav saprotams? Ja jau skolotājs vizinās ar velosipēdu, kas atliek skolniekiem? Viņiem atliek vienīgi sākt staigāt uz galvas! Bet, tā kā to apkārtraksts aizliedz, tad nedrīkst. Es vakardien pārbijos! Kad ieraudzīju jūsu māsiņu, man sametās raibs gar acīm. Sieviete vai jaunava uz velosipēda — tās ir šausmas!

—    Nu, ko tad jūs īstenībā vēlaties?

—    Es vēlos tikai vienu — ļūs brīdināt, Mihail Savič. Jūs esat vēl iauns cilvēks, jums vēl visa dzīve priekša, jums ir jābūt gaužām, gaužām piesardzīgam, tomēr jūs to neņemat vērā, nemaz neņemat vērā! Jūs staigājat Izšūtā kreklā, jums vienmēr uz ielas kaut kādas grāmatas rokā, bet tagad vēl šis velosipēds. To, ka jūs un jūsu māsiņa — abi braucat ar velosipēdu, dabūs zināt direktors, pēc tam ziņa sasniegs kuratoru… Un kas tad notiks?

—    Par to, ka es un mana māsa braucam ar velosipēdu, nav nevienam daļas! — Kovaļenko iesaucās un pietvīka gluži sarkans. — Bet tādus, kas jaucas manā mājas dzīvē un ģimenes lietās, es pasūtu pie visiem velniem.

Belikovs kļuva bāls un piecēlās.

—    Ja jūs runājat ar mani šādā tonī, tad mūsu saruna jāizbeidz, — viņš teica. — Un es lūdzu jūs turpmāk, man dzirdot, tā nekad par priekšniecību neizteikties. Jums būs sajust cieņu pret valsts varu.

—    Bet vai tad es saku ko sliktu par valsts varu? — Kovaļenko noprasīja, nikni lūkodamies Belikovā. — Lūdzu, lieciet mani mierā. Es esmu godīgs cilvēks un ar tādu kungu, kāds jūs, pat nevēlos runāt. Es neciešu okšķerus.

Belikovs sāka nervozi trīties un ar šausmās pārvērstu seju steidzīgi ģērbās. Viņš pirmo reizi mūžā kaut ko tik rupju dzirdēja.

—   Jūs varat runāt, ko gribat, — viņš, iziedams no priekštelpas uz kāpņu laukumiņa, teica. — Man tikai nākas jūs brīdināt: ir iespējams, ka mūs kāds noklausīļies, un, lai mūsu saruna netiktu pārprasta un kaut kas negadī- tos, man vajadzēs paziņot direktora kungam mūsu sarunas saturu… galvenajos vilcienos. Tas ir mans pienākums.

—    Paziņot? Ej ziņo!

Kovajenko satvēra Belikovu no mugurpuses aiz apkakles un grūda, un Belikovs, galošām piakšķot, noripoja lejup pa kāpnēm. Kāpnes bija augstas, stāvas, tomēr viņš laimīgi nokļuva lejā, piecēlās un aptaustīja degunu: vai brilles vēl ir? Bet tieši tai brīdī, kad viņš ripoja lejup pa kāpnēm, iekšā nāca Vareņka kopā ar divām dāmām; viņas stāvēja lejā un skatījās — un Belikovs jutās briesmīgi. Varbūt būtu bijis labāk, ja viņš būtu nolauzis sev sprandu, pārlauzis abas kājas nekā nokļuvis apsmieklā; nu jau visai pilsētai tas ātri kļūs zināms, ziņa sasniegs direktoru, kuratoru — ak, kaut jel tikai kaut kas nenotikta! — kāds vēl uzzimēs ļaunu karikatūru, un viss beigsies ar to, ka viņam liks atlūgties no amata…

Kad viņš piecēlās kājās, Vareņka viņu pazina un, redzot viņa jocīgo seju, sagumzīto mēteli, galošas, nesaprata, kas noticis, bet, domādama, ka viņš nejauši noripojis lejā, nenoturējās un sāka tā smieties, ka drebēja visa māja:

— Ha-ha-hā!

Un šis skaļi dārdošais «ha-ha-hā!» pielika visam punktu: gan domām par precībām, gan Beļikova šīszemes gaitām. Viņš vairs nesaklausīja, ko Vareņka saka, viņš vairs neko neredzēja. Atgriezies mājās, vispirmām kārtām noņēma no galda ģīmetni, tad ielikās gultā un vairs nepiecēlās.

Pēc dienām trim pie manis ienāca Afanasijs un jautāja, vai nevajadzētu sūtīt pēc ārsta, jo ar kungu vairs neesot labi. Es iegāju pie Beļikova. Viņš gulēja aiz priekškara, apsedzies ar segu, un klusēja: varēja jautāt, ko grib viņa atbilde bija tikai «jā» vai «nē» — un ne vārda vairāk. Slimais gulēja, bet gar viņa gultu slaistījās Afanasijs, drūms, sarauktu pieri, smagi pūzdams; un viņš smirdēja pēc šņabja kā brūzis.

Pēc mēneša Belikovs nomira. Mēs viņu izvadījām visi. tas ir, abas ģimnāzijas un seminārs. Tagad, kad Belikovs gulēja zārkā, viņa vaibsti bija lēnprātīgi, patīkami, pat līksmi, it kā viņš priecātos, ka beidzot guldīts futrālī, no kura nekad vairs neizkļūs ārā. Jā, viņš bija sasniedzis savu ideālu! Un it kā viņam par godu bēru diena gadījās apmākusies, lietaina, un mums visiem bija galošas kājās un lietussargs rokā. Arī Vareņka bija atnākusi uz izvadīšanu un, kad zārku laida kapā, sāka skaļi raudāt. Esmu ievērojis, ka mazkrievu sievietes vai nu tikai raud, vai smejas, viņas nespēj palikt vienaldzīgas.

Man jums jāteic, ka guldīt zemē tādus kā Beļikovs ir tīri patīkams uzdevums. Kad mēs nācām mājup no kapsētas, mūsu sejas bija kautri šķērnas, neviens negribēja izrādīt savas apmierinājuma jūtas, kas ir līdzīgas tam, ko izbaudījām kādreiz tik ļoti sen, bērnībā, kad pieaugušie bija kaut kur aizbraukuši un mēs dažas stundas varējām bizot pa dārzu, jūsmodami par pilnīgo brīvību. Ak šī brīvība, brīvība! Pat tās jausma, pat vāja cerība kādreiz to sagaidīt spārno dvēseli, vai nav tiesa?

Mēs pārnācām mājās no kapsētas labā omā, Bet pagāja tikai apmēram nedēļa, un dzīve iegāja atpakaļ vecajās sliedēs, bija tikpat drūma, nomācoša, bezjēdzīga; dzīve, ko neviens apkārtraksts neaizliedza, taču nebija arī droši mums atļāvis; un nekļuva labāk. Jā, patiešām, Belikovs gan bija guldīts zemē, bet cik vēl citu tādu pašu — futrālī mītošu — nebija starp dzīvajiem, un cik viņu nebūs vēl turpmāk!

—   Tur jau tā lieta, — Ivans Ivaničs noteica, aizdedzinādams pīpi.

—   Cik viņu nebūs vēl turpmāk! — Burkins atkārtoja.

Ģimnāzijas skolotājs iznāca no šķūņa. Viņš bija neliela auguma, ducīgs, gluži kailu pakausi, melnu bārdu, kas sniedzās gandrīz līdz jostas vietai; un viņam līdzi iznāca divi suņi.

—    Paskat, kāda mēnesnīca, nu, paskat! — viņš iesaucās, vērdamies debesīs.

Bija jau pusnakts. Pa labi redzams viss ciems, verstis piecas garā iela aizstiepās tālumā. Viss snauda rāmā, dziļā miegā; nekust ne lapa, klusums, un grūti pat ticēt, ka dabā var valdīt šāds klusums. Kad mēness naktī gadās vērot platu ciema ielu ar zemnieku mājām, ar siena kaudzēm, ar snaudā grimstošiem vītoliem, dvēseli apņem klusums; savā dziļajā mierā, no darbiem, rūpēm un nedienām nakts ēnās slēptā iela liekas tik rāma, skumja, skaista, un šķiet, ka pat zvaigznes raugās uz to maigi un vēlīgi un ka pasaulē ir izgaisis ļaunums, un ka viss ir tik labs, tik labs. No ciema pa kreisi aizstiepās klajums; tas bija jo tālu pārredzams, gandrīz līdz pašam apvārsnim, un arī viss šis klajums, kas laistījās mēness staros, likās sastindzis, kluss.

—    Tur jau tā lieta, — Ivans Ivaničs atkārtoja. — Bet vai tad tas, ka mēs mitināmies pilsētā, tās smacīgumā un šaurībā, rakstām nevajadzīgus papīrus, spēlējam vintu, — vai tad tas nav futrālis? Bet tas, ka mūsu dzīve paiet slaistu un sūdzībkaļu, stulbu, dīkdienīgu sieviešu vidū, ka mēs paši runājam blēņas, tāpat uzklausām citu blēņas, — vai tad tas nav futrālis? Ja jūs vēlētos, es jums pastāstītu kādu visai pamācošu gadījumu.

—    Nē, tagad laiks gulēt, — Burkins teica.  Līdz rītam!

Abi iegāja šķūnī un apgūlās sienā. Un abi bija jau apsegušies un grima snaudā, kad pēkšņi ieskanējās viegli soļi: dip, dip… Kāds šķūņa tuvumā staigāja; mazlietiņ pagājās uz priekšu, tad apstājās, bet pēc brītiņa atkal: dip, dip… Suņi sāka rūkt.

—   Tur staigā Mavra, — Burkins ierunājās.

Soļi apklusa.

—    Skaidri redzēt un dzirdēt, ka melo, — Ivans Ivaničs sacīja, pagriezdamies uz otra sāna, — un ka tevi vēl nolamā par muļķi, tāpēc ka tu pieciet šos melus; panest apvainojumus, pazemojumus, nedrīkstēt atklāti pateikt, ka esi godīgo, ka stāvi brīvo cilvēku pusē, un melot pašam sev, smaidīt un visu to darīt maizes kumosa, silta kaktiņa, kādas dienesta vietiņas labad, kura nav ne plika graša vērta, — nē, turpmāk tā nedrīkst dzīvot!

—    Nu, tā jau gan atkal ir cita dziesma, Ivan Ivanič, — skolotājs teica. — Labāk gulēsim.

Un pēc minūtēm desmit Burkins jau bija aizmidzis. Bet Ivans Ivaničs turpināja valstīties no viena sāna uz otra un nopūtās, tad piecēlās kājās, izgāja atkal laukā un, aiz šķūņa durvīm apsēdies, aizkūpināja pīpi.

Ērkšķogas

JAU no agra rīta debess bija piedugusi, vairs nemocīja tveice, bija klusi un sērīgi — kā allaž pelēkās bezsaules dienās, kad pāri zemei visu laiku velkas mākoņu kulbas, ir sagaidāms lietus, bet nelīst. Veterinārārsts Ivans Ivaničs un ģimnāzijas skolotājs Burkins bija no iešanas noguruši, un viņiem likās, ka šim klajumam nebūs gala. Tālu priekšā bija tikko saskatāmas Mironosicas ciema vējdzirnavas; labajā pusē stiepās un aiz ciema tālumā izgaisa pauguru virkne, un viņi abi zināja, ka tur ir upes krasts ar pļavām, ar vītolu zaļumu, ar savrupām lauku sētām un, ja uzkāptu kādā no pauguriem, tad pavērtos skats uz lādu pašu milzum lielu plašumu, uz telegrāfa līniju un vilcienu, kas iztālēm šķita kā lienošs tārps, bet skaidrā laikā varbūt pat ieraudzītu pilsētu. Tagad, kad valdīja klusums, kad daba likās tik rāma un apcerē grimstoša, Ivans Ivaničs un Burkins juta, cik tuvs viņu sirdij šis plašums, un viņi abi atskārta, cik liela un skaista šī zeme.

—    Viņreiz ciema vecākā Prokofija šķūnī, — Burkins teica, — jūs man gribējāt kaut ko pastāstīt.

—   Jā, toreiz es gribēju stāstīt par savu brāli.

Ivans Ivaničs grūti nopūtās un, gatavs stāstīt, aizkūpināja pīpi, bet tieši tai brīdī sāka rasināt lietus. Un pēc

minūtēm piecām lija jau stipri, īsti garais lietus, un nevarēja pateikt, kad tas mitēsies. Ivans Ivaničs un Burkins apstājās, sāka domāt; suņi, jau slapji, stāvēja, astes ierāvuši, un žēli lūkojās viņos.

—   Mums kaut kur jāpatveras. — Burkins teica. — Aiziesim pie Aļohina. Viņš te nav tālu.

—   Iesim.

Viņi mainīja virzienu un visu laiku soļoja pa nopļautu tīrumu, vietām taisni, citviet, turoties vairāk pa labi, kamēr uzgāja uz ceļa. Drīz kļuva redzamas papeles, dārzs, tad klēšu sarkanie jumti; iezaigojās upe, un parādījās plaša ūdens lāma ar dzirnavām un baltu peldmāju. Sī te bija Sofjino, kur mita Alohins.

Dzirnavas rūca skaļāk par lietus šalkoņu, aizsprosts drebēja. Te ar savām orēm stāvēja salijuši zirgi, galvas nokāruši, un kustējās cilvēki, uzmetuši maisus uz pleciem. Viss bija samircis, dubļains, nemīlīgs un piekraste salta, nedraudzīga. Ivans Ivaničs un Burkins bija sliktā omā, jutās izmirkuši un netīri, nobristās kājas tik smagas, un, kad, pārgājuši pāri aizsprostam, viņi kāpa kalnā, kur muižas klētis, abi gluži kā sanaidojušies klusēja.

Vienā no klētīm klabēja vētījamā mašīna; durvis bija vaļā, un pa tām gāzās ārā putekļu mākoņi. Uz sliekšņa stāvēja Alohins, gadus četrdesmit vecs, liela auguma du- cīgs vīrs ar gariem matiem, drīzāk profesors vai mākslinieks nekā muižnieks. Viņam mugurā bija balts krekls, sen nemazgāts, vidū apjozts ar auklu, kājās virsbikšu vietā apakšbikses un ar dubļiem un salmiem apķepuši zābaki. Deguns un acis — viss putekļos nokvēpis. Viņš pazina Ivanu Ivaniču un Burkinu un likās varen priecīgs.

—    Lūdzu, kungi, uz māju, — viņš smaidīdams teica. — Es tūlīt būšu gatavs, vienu acumirkli.

Māja bija liela, diviem stāviem. Aļohins mitinājās apakšstāvā — divās istabās ar velvētiem griestiem un maziem lodziņiem, kurās agrāk bija dzīvojuši uzraugi; te viss bija vienkāršs, oda pēc rudzu maizes, lēta brand- vina un zirglietām. Bet augšstāvā, godistabās, viņš uzturējās reti, vienīgi tad, kad atbrauca viesi. Ivanam Ivani- čam un Burkinam mājā pretim nāca istabene, jauna sieviete, tik daiļa, ka viņi abi apstājās un saskatījās.

—   Jūs nemaz nevarat iedomāties, kungi, kāds man prieks jūs redzēt, — Aļohins teica, vadīdams abus priekšnamā. — Un tik negaidītil Pelageja, — viņš griezās pie istabenes, — atnesiet viesiem drēbes, lai viņi pārģērbjas.

Pie viena pārģērbšos arīdzan es. Tikai vispirms ir ļaiel nomazgāties, es laikam neesmu jau kopš pavasara mazgājies. Varbūt, kungi, jūs vēlaties doties uz peldināju, kamēr te visu sagatavos?

Dai]ā Pelageja, tik pārlieku uzmanīga un mīlīga, atnesa slaukāmos palagus un ziepes, un Aļohins kopā ar viesiem devās uz peldināju.

—   Jā, es tik sen neesmu mazgājies, — viņš, ģērbdamies nost, teica. — Peldmāja man, kā redzat, ir laba, to vēl mans tēvs cēlis, tikai mazgāties neiznāk laika.

Viņš apsēdās uz pakāpiena un ieziepēja savus garos matus un kaklu, un ūdens viņam visapkārt kļuva brūns.

—   Jā, taisnību sakot… — Ivans Ivaničs, viņa galvu vērodams, zīmīgi ierunājās.

—   Es tik sen neesmu mazgājies, — Alohins samulsis atkārtoja un no jauna ieziepējās, un ūdens viņam visapkārt metās zili melns kā tinte.

Ivans Ivaničs izgāja ārpusē, ar blākšķi iemetās ūdeni un, rokas plati vēzēdams, lietum līstot, sāka peldēt, saceldams visapkārt viļņus, un viļņos šūpojās baltās ūdensrozes; viņš aizpeldēja ūdens lāinai līdz vidum un ienira un pēc brītiņa kļuva redzams jau citā vietā un atkal peldēja, un atkal nira, cenzdamies aizsniegt dibenu. «Ak dievs …» viņš svētlaimē sēca. «Ak dievs …» Līdz dzirnavām aizpeldējis, viņš pārmija dažus vārdus aT vīriem, tad griezās atpakaļ un lāmas vidū nogūlās augšpēdus, jaudams lietum mazgāt seju. Burkins un Aļohins bija jau sajfēibušies un gatavi iet, tikai Ivans Ivaničs vēl arvien peldēja un nira.

—   Vai nebūs diezgan! — Burkins sauca.

Viņi atgriezās mājās. Un tikai tad, kad augšā lielajā viesistabā bija iedegta lampa un Burkins ar Ivanu Iva- niču zīda rītasvārkos, siltiem istabas apaviem kājās sēdēja atzveltnes krēslos, bet Alohins nomazgājies, sasukājies, jaunos svārkos pastaigājās pa viesistabu, kā redzams, tīksmi izbaudīdams siltumu, tīrību, sausās drēbes, vieglos apavus, un kad daiļā Pelageja, klusi soļodama pa grīdsegu un vēlīgi smaidīdama, pienesa uz paplātes tēju ar ievārījumu, — tikai tad Ivans Ivaničs sāka risināt savu stāstu, un likās, ka viņā bez Burkina un AJo- hina klausās arī šīs vecās un jaunās dāmas un kara kungi, kas mierīgi un nopietni lūkojās no saviem zeltītajiem rāmjtem.

— Mēs esam divi brāli, — viņš iesāka, — es, Ivans Ivaničs, un Nikolajs Ivaničs, pāris gadu par mani jaunāks. Es mācījos, kļuvu par veterinārārstu, bet Nikolajs jau no deviņpadsmit gadu vecuma sēdēja kamerālvaldē. Mūsu tēvs Cimša-Himalaiskis, kadru zaldāta dēls, kas dienēdams tomēr bija ticis līdz virsnieka pakāpei, mums atstāja mantojumā dzimtmuižnieka titulu un nelielu muižiņu. Pēc viņa nāves muižiņu parādu dēļ tiesas ceļā mums atņēma, bet, neraugoties uz to, mums bērnība aizritēja laukos, savvaļā. Mēs, tāpat kā zemnieku bērni, dienas un naktis pavadījām laukos, mežā, pieskatījām zirgus, plēsām lūkus, ķērām zivis un darījām vēl kaut ko tādu… Bet vai zināt, ka tas, kas kaut reizi mūžā noķēris ķīsi vai rudenī vērojis aizlidojošos strazdus, kad tie skaidrās, dzedrās dienās bariem vien traucas pār ciemu, — ka tas vairs nav pilsētas cilvēks un ka viņu līdz nāves stundai vilinās atpakaļ brīvība laukos. Mans brālis, sēdēdams kamerālvaldē, skuma. Pagāja gadi, bet viņš vēl arvien sēdēja, kur sēdējis, turpināja rakstīt visu laiku tos pašus papīrus un domās loloja allaž vienu: atgriezties laukos. Un šīs ilgas mazpamazām kļuva par noteiktu vēlmi, par sapni nopirkt sev nelielu muižiņu upes vai ezera krastā.

Viņš bija labsirdīgs, lēnprātīgs vīrs, es viņu mīlēju, tikai šo viņa ilgu mērķi — ieslēgt sevi uz mūžu paša lauku sētā — es nekad neatzinu. Mēdz sacīt, ka cilvēkam vajagot tikai septiņas pēdas zemes. Taču šīs septiņas pēdas nav vajadzīgas cilvēkam, bet mironim. Un tad vēl tagad mēdz sacīt tā — cik labi esot, ja mūsu skolotie ļaudis jūtot tieksmi pēc zemes un pēc lauku mājām. Bet šīs lauku mājas taču nav nekas vairāk kā tās pašas septiņas pēdas zemes. Aiziet no pilsētas, projām no cīņas, no dzīves burzmas, aiziet un nolīst savā sētā — tā taču nav dzīve, tā ir pašmīla, kūtrība, sava veida aiziešana klosterī, turklāt bez īpašas varonības. Cilvēkam nav vajadzīgas septiņas pēdas zemes, nav vajadzīga sava sēta, bet ir vajadzīga visa zemeslode, daba kopumā, tās plašums, kurā viņš spēj pilnībā piepildīt sava brīvā gara lidojumu un tieksmi.

Mans brālis Nikolajs, savā kancelejā sēdēdams, loloja sapņus par to, kā viņš baudīs paša audzētos kāpostus, no kuriem visa sēta smaržo, kā ieturēs maltīti zaļajā maurā, kā zvilnēs saulgozī, kā stundām ilgi sēdēs savu vārtu priekšā uz sola un skatīsies uz tīrumiem un mežiem. Visādas grāmatiņas par lauksaimniecību, tāpat dažnedažādie kalendāros rodamie padomi viņam dāvāja prieku, bija iemīļota gara barība; viņš labprāt lasīja arī avīzes, taču izlasīja tajās vienīgi sludinājumus, ka tiek pārdotas tik un tik desetīnas aramzemes un pļavu līdz ar lauku sētu, upi, dārzu, dzirnavām, ar tekoša ūdens dīķiem. Un viņš domas iztēlojās darza celiņus, puķes, augļus, strazdubūrus, dīķus, kuros peld karūsas, un, vai zināt, vēl citas šadas jaukas lietas. Šīs iztēles ainas mainījās atkarībā no tā, kāds sludinājums bija viņam nokļuvis rokās, bet nav saprotams, kāpēc ikvienā no tām katrā ziņā bija minēti arī ērkšķ- ogulāji. Nevienu lauku sētu, nevienu gleznainu nostūri viņš nespēja iedomāties bez ērkšķogulājiem.

— Lauku dzīvei ir savas priekšrocības, — viņš allaž teica. — Tur var sēdēt uz balkona, iemalkot tēju, bet dīķī peld tavas pīles, viss gaiss smaržo un … un aug ērkšķogulāji.

Viņš uzskicēja savas muižas plānu, un šai plānā allaž bija redzams viens un tas pats: a) kungu nams, b) kalpu māja, c) sakņu dārzs, d) ērkšķogulāji. Viņš skopojās: ne kārtīgi ēda, ne dzēra, ģērbās kā pēdējais nabags un krāja tik naudu un guldīja bankā. Bija bezgala skops. Uz viņu paskatoties, mani sagrāba žēlums, un es viņam šo to devu un sūtīju dāvanai svētkos, bet viņš pat to klusībā noglabāja. Ja cilvēks ir iededzies kādas idejas labā, tad viņu vairs nekas nevar glābt.

Gadi gāja, viņu pārcēla darbā uz citu guberņu, viņam pašam tolaik bija jau pāri četrdesmitiem, bet viņš vēl arvien lasīja avīžu sludinājumus un krāja naudu. Pēc tam dzirdu, ka apprecējies. Arī tai pašā nolūkā, lai tiktu pie lauku mājas ar ērkšķogulājiem, viņš bija paņēmis vecu, neizskatīgu atraitni, bez mīlestības, tikai tāpēc vien ka viņai bijusi nauda. Pēc apsievošanās viņš turpināja savu skopuļa dzīvi, sievu turēja pusbadā, bel viņas naudu noguldīja uz sava vārda bankā. Viņas pirmais vīrs bija biji? pastmeistars, pie kura viņai nav trūcis ne pīrāgu, ne salda šņabja, kamēr pie otra viņa nedabūja i ne rupjmaizi paēst, cik gribas; no tādas dzīvos viņa dēdēt dēdēja un pēc gadiem trim atdeva dvēseli dievam. Bet manam brālim, protams, ne uz mirkli neiešāvās prātā, ka viņš būtu vainojams sievas nāvē. Nauda, tāpat kā brandvīns, padara cilvēku jocīgu. Mūsu pilsētā bija pie miršanas kāds tirgotājs. Viņš pirms nāves licis atnest šķīvi ar medu un kopā ar medu apēdis visu savu naudu un visas laimestu biļetes, lai tik tās nemantotu cits. Reiz, kad es dzelzceļa stacijā pārlūkoju sadzītos lopus, kāds lopu uzpircējs pa- kjuva zem lokomotīves — un viņam nobrauca kāju. Mēs viņu nesām uz pārsienamo istabu, asinis šjācās — skats briesmīgs, bet viņš lūgšus lūdza sameklēt nobraukto kāju un visu laiku uztraucās: kājas zābakā bijis divdesmit rubļu — ka tik nepazūd.

—   Tas jau nu gan ir no citas dziesmas, — Burkins ierunājās.

—    Pēc sievas nāves, — Ivans Ivaničs, brītiņu padomājis, turpināja, — mans brālis sāka nolūkot muižu. Cilvēks, protams, var gadiem ilgi meklēt, taču beigās nošauj greizi un nopērk pavisam ko citu, ne to, par ko sapņojis. Brālis Nikolajs ar starpnieka gādību, pārņem dams parādus, bija nopircis simt divpadsmit desetīnas zemes ar kungu namu un kalpu māju, ar parku, tikai bez augļu dārza, bez ērkšķogulājiem, bez dīķa un bez pīlēm; upe gan bija, bet ūdens tajā tik brūns kā kafija, tāpēc ka muižai vienā pusē atradās ķieģeļnīca, bet otrā — kaulu miltu fabrika. Taču mans Nikolajs Ivaničs pārāk neskuma; viņš pasūtīja divdesmit ērkšķogulājus, iedēstīja tos un sāka savu muižnieka dzīvi.

Pērn es biju aizbraucis pie viņa ciemos. Domāju, jāaizbrauc, jāpaskatās, kā viņš tur raujas. Brālis vēstulēs savu muižu dēvēja šādi: Cumbarokla postaža, Arīdzan Hi- malaji. Es iebraucu šajos «Arīdzan Himalajos» pēcpusdienā. Laiks bija tveicīgs. It visur grāvji, sētas, iežogi, stādītu eglīšu rindas; nesapratu, kā lai tiek pagalmā, kur lai atstāj zirgu. Eju uz kungu namu, bet man pretim' kust rūsgans suns, nobarojies kā cūka. Gribētu riet, bet slinkums. No virtuves iznāk ķēkša basām kājām, tāda pati resna kā cūka, un pasaka, ka kungs pēc pusdienām atpūšoties. Ieeju iekšā pie brāļa, viņš sēž gultā, uz ceļgaliem uzklājis segu, izskatās vecs, tukls, uzblīdis, vaigi, deguns un lūpas vai ļum, — tā tik pielūko, ka nesāk zem segas rukšķēt.

Mēs apkampāmies un raudājām gan aiz prieka, gan skumjajām domām, ka bijām reiz jauni, bet tagad abi esam jau sirmi un ir pienācis laiks mirt. Viņš saģērbās un veda mani parādīt muižu.

—   Nu, kā tu te dzīvo? — es jautāju.

—   Tā nekas, paldies dievam, dzīvoju labi.

Šis vairs nebija kādreizējais pabailīgais nabaga ierēd- nītis, bet īsts muižnieks, kungs. Viņš te bija jau apsildī- ļies, pieradis, un viņam te patika; viņš daudz ēda, gāja pirtī, pieņēmās miesās, bija jau sācis tiesāties ar pagastu un ar abām fabrikām un jutās aizvainots, ja zemnieki uzrunādami neteica: «jūsu augstdzimtība». Arī par savas dvēseles pestīšanu gādāja solīdi, kā kungam klājas, un ar labdarību nodarbojās nevis kaut kā, bet saglabājot pašcieņu. Un kā tad šī labdarība izpaudās? Viņš ārstēja zemniekus, pret visām slimībām dodams sodu un rīcinelju, un savā vārda dienā lika noturēt ciema vidū pateicības dievkalpojumu, bet pēc tā cēla galdā pusspaini brand- vīna, domādams, ka tā pieklājas. Ak, šis briesmīgais pus- spainis brandvīna! Šodien nobarojies muižnieks stiepj zemnieku pie zemstes priekšnieka, jo tā lopi izbradājuši viņa sējumus, bet rīt, svētku dienā, viņš cel zemniekiem galdā šo pusspaini, bet zemnieki dzer un sauc «urā!», un dzērumā krīt viņam pie kājām. Tiklīdz dzīve kļūst labāka, tiklīdz krievu cilvēkam vēders ir pilns un nav jāstrādā, viņš kļūst augstprātīgs, pie tam visnekaunīgākajā veidā. Nikolajs Ivaničs, kurš kādreiz kamerālvaldē pat nebija uzdrošinājies kaut ko uz savu galvu domāt, tagad pauda dzīves patiesības, turklāt īsta ministra balsī: «Jā, skolas ir vajadzīgas, tikai tās tautai šobrīd vēl nāktu par agru», «miesassodi ir principā nevēlami, taču zināmos gadījumos pat noderīgi un neaizstājami».

—   Es cilvēkus pazīstu un zinu, kā ar viņiem jāapie- tas, — viņš teica. — Cilvēki mani mīl. Man pietiek tikai pamest ar pirkstu — un ļautiņi manā labā darīs, ko vēlos.

Un tas viss, ņemiet vērā, tika pasacīts ar gudru, laipnu smaidu. Viņš reizes divdesmit atkārtoja: «Mēs, muižnieki», «Es, muižnieks», acīmredzot aizmirsis, ka mūsu vecaistēvs cēlies no zemniekiem, bet tēvs bija zaldāts. Pat mūsu būtībā bezjēdzīgais uzvārds: Cimša-Himalaiskis viņam tagad likās daiļskanīgs, cienījams un varen jauks.

Taču te tālāk nebūs runa par viņu, bet par mani pašu. Gribu pastāstīt, kāda pārmaiņa norisa manī šo nedaudzo stundu laikā, kopš biju ieradies viņa muižā. Vakarā, kad mēs dzērām tēju, ķēkša uzlika galdā veselu šķīvi ar ērkšķogām. Tās nebija pirktas, bet pašu audzētas ērkšķogas, novāktas pirmo reizi pēc ogulāju iedēstīšanas. Nikolajs Ivaničs iesmējās un ar asarām acīs brīdi lūkojās uz ērkšķogām; aiz saviļņojuma viņš nespēja parunāt, pēc tam iebāza vienu ogu mutē, uzmeta man jūsmīgu skatienu kā bērns, kas beidzot dabūjis savu ilgoto rotaļlietu, un teica:

—    Cik gardas!

Un viņš to kāri apēda, atkārtodams:

— Gardas gan! Pagaršo!

Ogas bija pacietas un skābas, bet, kā sacijis Puškins,— par pasauldaudzām patiesībām mums dārgāks aizraujošais māns». Es skatīju laimīgu cilvēku, kura ilgu sapnis tik reālā veidā iedzīvināts, kurš bija sasniedzis dzīvē mērķi, dabūjis kāroto, redzēju cilvēku, kas ir apmierināts ar savu likteni, mierā pats ar sevi. Manām pārdomām par cilvēka laimi nezin kālab allaž ir jaukušās klāt tādas kā skumjas, bet tagad, ieraugot laimīgu cilvēku, mani nomāca smagums, gandrīz vai izmisums. Visgrūtāk man bija naktī. Mana gulta bija uzklāta istabā, kas atradās līdzās mana brāja guļamistabai, un es dzirdēju, ka viņš neguļ, slejas kājās un iet pie šķīvja, kur ijrkšķogas, un ņem pa vienai odziņai. Es iedomājos, cik pasaulē patiesībā daud? šādu pašapmierinātu, laimīgu cilvēku! Un kas tas par no- mācīgu spēku! Jel pavērojiet dzīvi: stiprie ir nekautrīgi un dīkdienīgi, vājie — tumši kā kustoņi, visapkārt neiedomājama nabadzība, saspiestība, kroplība, žūpošana, liekulība, meli… Bet tai pašā laikā visur: mājās, uz ielas — klusums, miers … No tiem piecdesmit tūkstošiem, kas apdzīvo mūsu pilsētu, nav neviena, kas kliegtu, kas skaļi izpaustu sašutumu. Mēs redzam tos, kas dodas uz tirgu, lai iegādātos pārtiku, kas dienā ēd, naktīs guļ, kas melš visvisādus niekus, precas, kļūst veci, rāmā garā stiepj uz kapsētu savus nomirējus, bet mēs neredzam un nedzirdam tos, kuri cieš, un to, ka visas dzīves šausmas it "kā noris kaut kur aiz skatuves. Bet šeitan valda klusums, miers, un savu protesta balsi paceļ vienīgi mēmā statistika: tik un tik ir tādu, kas sajukuši prātā, tik un tik spaiņi izdzerti, tik un tik bērnu nomiruši nepietiekama uztura dēļ… Un tāda kārtība, kā redzams, ir nepieciešama; laimīgais acīmredzot jūtas laimīgs vienīgi tāpēc, ka nelaimīgie klusuciezdami velk savu jūgu, un bez šīs klusuciešanas nebūtu īstenas laimes. Tā ir tautas hipnoze. Bet aiz katra apmierināta, laimīga cilvēka durvīm vajadzētu nostāties kādam ar āmuriņu rokā un klaudzinot vienmēr atgādināt, ka ir arī nelaimīgie, un, kaut viņš pats justos nezin cik laimīgs, tomēr dzīve agrāk vai vēlāk viņam liks nomanīt tās nagus; var uzbrukt nelaime — slimība, trūkums, kaut kas būs jāzaudē, un tad neviens viņu vairs ne redzēs, ne dzirdēs, tāpat kā tagad viņš neredz un nedzird tos citus. Bet cilvēka, kam āmuriņš rokā, jau nav, laimīgais mierīgi turpina dzīvot, sīkaJās ikdienas rūpltēs viegli nodrebēdams kā apšu lapiņa veiā, un viss ir atkal kārtībā.

Tajā naktī es sapratu, ka arī es esmu bijis pašapmierināts un laimīgs, — Ivans Ivaničs, kājās piecēlies, turpināja. — Arī es, ēzdams pusdienas un iedams uz medībām, esmu devis padomus, kā jādzīvo, kā jātic, kā jāizrīko cilvēki. Arī es apgalvoju, ka zināšanas ir gaisma, ka skolas ir vajadzīgas, bet ka vienkāršajiem ļautiņiem pašlaik pietiek ar to, ja viņi prot lasīt un rakstīt. Brīviba ir laime, es teicu, bez brīvības nav nemaz iespējams elpot, tāpat kā bez gaisa, tomēr ir jāpagaida. Jā, tieši tā es teicu, bet tagad es jautāju: kāpēc gan gaidīt? — Ivans Ivaničs noprasīja, dusmīgi skatīdamies uz Burkinu. — Kāpēc gan gaidīt, es jautāju. Kādu apsvērumu dēj? Man atbildēs, ka visu jau tūdaļ nevar, ka ikviena ideja tiek realizēta pakāpeniski, ka tam ir vajadzīgs laiks. Bet kas to saka? Kur ir pierādījumi, ka teiktais ir pareizs. Jūs atsaucaties uz lietu dabisko kārtību, uz parādību likumsakarību, bet vai tā kāda kārtība un likumsakarība, ja es, dzīvs, domāt spējīgs cilvēks, stāvu grāvja priekšā un gaidu, ka tas pats no sevis aizaugs vai aizsērēs, lai gan varētu varbūt pārlēkt tam pāri vai pārmest laipu? Un vēlreiz šis jautājums: kāpēc gan gaidīt? Gaidīt, kad gaidīt trūkst spēka, bet kad dzīve liek dzīvot un kad gribas dzīvot!

No brāļa es toreiz aizbraucu jau agrā rītā, bet kopš tā laika man dzīve pilsētā kļuvusi nepanesama. Mani nomāc šis klusums un miers, es baidos ieskatīties logos, jo man tagad vissmagāk kļūst, ieraugot laimīgu ģimeni, kas sēž pie galda un dzer tēju. Es esmu jau vecs un nederīgs cīņai, es pat vairs nespēju ienīst. Es tikai sirds dzijumos ciešu, uzbudinos, skaišos, man naktīs galva kaist no domu gūzmas un es nespēju aizmigt. Ak, kaut es vēl būtu jauns!

Ivans Ivaničs satraukts soļoja no viena istabas stūra līdz otram un atkārtoja:

—   Ak, kaut es vēl būtu jauns!

Viņš pēkšņi piegāja pie Aļohina un paspieda tam vienu roku, tad otru.

—    Pāvel Konstantinič! — viņš lūdzošā balsi teica, — bet jūs nekļūstiet remdens, neļaujiet sevi iežūžot! Kamēr esat vēl jauns, spēcīgs, darbīgs, dariet cik spēdami labu! Laimes nav un nevajag arī, bet, ja dzīvei vispār ir kāda jēga un mērķis, tad šī jēga un mērķis visnotaļ nav mūsu laime, bet kāds daudz saprātīgāks un dižāks cilvēka dzīves uzdevums. Dariet labus darbus!

Un to visu Ivans Ivaničs runāja žēli, lūdzoši smaidīdams, it kā izlūgtos kaut ko pats savā labā.

Pēc tam visi trīs sēdēja atzveltnes krēslos katrs savā viesistabas nostūri un klusēja. No Ivana Ivaniča stāsta nebija apmierinājumu guvis ne Burkins, ne AJohins. Kad no zeltītajiem rāmjiem lūkojās ģenerāļi un dāmas, kuri mijkrēslī izskatījās kā dzīvi, klausīties stāstu par nabaga ierēdnīti, kas ēdis ērkšķogas, likās neinteresanti. Nez kāpēc gribējās runāt un dzirdēt par smalku sabiedrību, par dāmām. Gan tas, ka viņi sēdēja viesistabā, kur it viss — i lustras pārvalkos, i atzveltnes krēsli, i paklāji zem kājām — liecināja, ka kādreiz te staigājuši, sēdējuši, dzēruši tēju, raug, tie paši cilvēki, kas tagad lūkojās no bilžu rāmjiem, gan tas, ka te tagad pa istabu klusi slīdēja daiļā Pelageja, — jaukuma ziņā pārspēja jebkuru stāstu.

Aļohinam gauži uzmācās miegs; viņš, saimniecisko rūpju urdīts, bija agri cēlies, kādos pulksten trijos no rīta, un nu viņam acis lipa vai ciet, bet viņš baidījās, ka viesi bez viņa varētu sākt vēl kaut ko interesantu stāstīt, un negāja prom. V iņš neprātoja par to, vai tas, ko Ivans Ivaničs nupat teicis, bijis gudri un pareizi; viesu sarunas temats nebija ne putraimi, ne siens, ne deguts, bet kaut kas tāds, kam nav tiešas saskares ai viņa pašreizējo dzīvi, un viņš tālab priecājās un vēlējās, lai saruna turpinātos.

—   Laiks tomēr doties pie miera, — Burkins, celdamies kājās, teica. — Atļaujiet novēlēt labunakti!

Aļohins atvadījās un kāpa lejup uz savu istabu, bet viesi palika augšstāvā. Tiem abiem naktsguļai bija ierādīta lielā istaba, kur stāvēja divas vecas ar griezumiem rotātas koka gultas un stūrī ziloņkaula krucifikss; no viņu platajām, vēsajām, daiļās Pelagejas klātajām gultām dvesmoja tīkams tīras veļas aromāts.

Ivans Ivaničs klusēdams noģērbās un apgūlās.

—   Kungs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs! — viņš nomurmināja un pārvilka segu pār galvu.

No viņa pīpītes, kas gulēja uz galda, izplatījās stipra gruzdošas tabakas smaka, un Burkins ilgi nevarēja aizmigt uņ nesaprata, no kurienes plūst šī pretīgā smirdoņa.

Lietus visu nakti grabināja rūtis.

PAR MĪLESTĪBU

Nākamajā rītā brokastīs pasniedza loti garšīgus pīrādziņus, vēžus un jērgalas kotletes; un, kamēr viņi ēda, augšā uznāca pavārs Nikanors, lai apvaicātos, ko viesi vēlētos pusdienās. Viņš bija vidēja auguma vīrietis tuklu seju un mazām ačtelēm, skuvies, kaut likās, ka ūsas viņam nav skūtas, bet izplūkātas.

AJohins pastāstīja, ka daiļā Pelageja esot šo pavāru mīlējusi. Tā kā viņš dzēris un kāvies, viņa nav vēlējusies ar viņu apprecēties, bet bijusi ar mieru dzīvot tāpat. Tomēr viņš, būdams dievbijīgs vīrs, nav savas reliģiskās pārliecības dēj gribējis tāpat vien dzīvot, sācis uzstāt, lai viņa kjūstot likumīga sieva, jo citādi viņš neesot ar mieru, un viņš Pelageju lamājis, bet dzērumā pat sitis. Kad viņš bijis piedzēries, šī slēpusies augšstāvā un raudājusi, un tādās reizēs AJohins un kalpone neesot gājuši nekur prom, lai vajadzības gadījumā Pelageju aizstāvētu.

Viņi sāka runāt par mīlestību.

—    Kā rodas mīlestība, — Aļohins teica, — kāpēc Pelageja neiemīlēja kādu citu, kas viņas sirdij un iedabai vairāk piemērots, bet iemīlējās tieši Nikanorā, šajā mūlī — te pie mums visi viņu saukā tikai par mūli —, ņemot vērā, ka mīlestībā jo liela loma ir personiskajai laimei, — tas viss paliek nezināms un to var dažnedažādi skaidrot. Līdz šim par mīlestību ir pateikta viena vienīga neapšaubāma patiesība, proti, ka «tā ir ietīta noslēpuma plīvurā», bet viss cits, kas par mīlestību rakstīts un runāts, nav bijušas atbildes, drīzāk jautājumi, kuri joprojām paliek neatrisināti. Tas izskaidrojums, kas it kā noder vienā gadījumā, vairs neder desmit citos, un, pēc manām domām, pats labākais — ikkatru gadījumu aplūkot atsevišķi, vairoties no vispārinājumiem. Vajag, ārsta valodā runājot, ikvienam gadījumam atrast individuālu pieeju.

—    Pilnīgi pareizi, — Burkins piekrita.

—   Mums, kārtīgiem krievu cilvēkiem, piemīt īpaša kaislība risināt šos neatrisinātos jautājumus. Mīlestību visbiežāk apdzejo, grezno ar rozēm un lakstīgalām, bet mēs, krievi, savu mīlestību greznojam ar šiem nolādētajiem jautājumiem, turklāt izvēlamies tos visneinteresantākos. Kad es vēl studēju Maskavā, man bija draudzene, jauka dāma, kas ikreiz, kad es viņu turēju savos apskāvienos, rēķināja, cik naudas es viņai mēnesī iedošu un cik pašlaik maksā

mārciņa liellopu gaJas. Un tā ari mēs, nododamies mīlestībai, nebeidzam sevi tirdīt: vai tas ir godīgi vai negodīgi, gudri vai muļķīgi, kas no šīs mīlestības iznāks, un tamlīdzīgi. Cik tas labi vai slikti, es nezinu, bet, ka tas dzīvē traucē, nesniedz apmierinājumu, kaitina, to es noteikti zinu.

Likās, viņš grib kaut ko pastāstīt. Vientuli dzīvojošiem cilvēkiem allaž spiež kaut kas sirdi, par ko tie mīluprāt stāstītu. Pilsētās vecpuiši tieši tāpēc apmeklē pirtis un restorānus, lai dabūtu parunāties, un dažkārt izstāsta pirtniekam vai viesmīlim visai interesantus notikumus, bet laukos sirdi visbiežāk izkrata viesiem. Šobrīd logos vīdēja pelēka debess un lietū samirkuši koki, tādā laikā nebija ko darīt un nekas cits neatlika kā tikai stāstīt un klausīties.

— Te, Sofjino muižā, es dzīvoju un saimniekoju jau sen, — Aļohins iesāka, — kopš pabeidzu universitāti. Es tiku audzināts par baltroci, pēc sliecības esmu kabineta cilvēks, bet, kad toreiz atbraucu šurp, muiža bija apkrauta ar parādiem, un, tā kā mans tēvs bija pa dajai iekritis parādos tāpēc, ka daudz iztērējis, mani laizdams skolās, es nolēmu, ka vairs nebraukšu no šejienes prom un strādāšu, līdz šis parāds būs atmaksāts. Tā es izlēmu un sāku strādāt, taisnību sakot, pat ar zināmu riebumu. Zeme te mazauglīga, un, lai lauksaimniecība neradītu zaudējumus, nākas izmantot darbam dzimtļaudis vai algotus kalpus, kas ir gandrīz viens un tas pats, vai arī ir jāsaimnieko, kā dara zemnieki, tas ir, jāstrādā tīrumā pašam ar savu ģimeni. Te vidusceļa nav. Taču toreiz es visu to tik smalki neizsvēru. Es neatstāju neuzartu nevienu lauka nostūri, sadzinu šurp visus vīrus un sievas no apkārtējiem ciemiem, te kūsāja elles darbs; es ari pats aru, sēju, pļāvu, tomēr nejutu apmierinājumu un nicīgi viebos kā sādžas kaķis, kas badā spiests ēst sakņu dārzā gurķus; man malu maliņas sāpēja, un es staigādams snaudu. Sākumā man likās, ka es šo darba dzīvi spēšu bez grūtībām pieskaņot saviem kultūras cilvēka ieradumiem; lai to panāktu, tā es domāju, vajag tikai saglabāt noteiktu ārējās dzīves secību. Es iekārtojos te augšstāvā godistabās un noteicu, lai pēc brokastīm un pusdienām man pasniedz kafiju ar liķieri, un, nolicies gulēt, pirms iemigšanas lasīju «Eiropas vēstnesi». Bet reiz te atnāca mūsu pops Ivana tēvs un vienā rāvienā iztukšoja manus liķiera krājumus; arī «Eiro pas vēstnesis» aizceļoja pie popa meitiešiem, jo vasarā, it īpaši siena laikā, es nespēļu aizvilkties pat līdz gultai, bet aizmigu ratnīcā, kamanās vai kādā mežsarga būdā, — kāda te nu vairs runa par lasīšanu! Es palēnām pārvācos uz dzīvi lejā, sāku ieturēt pusdienas saimes virtuvē, un no agrākās greznības man palika vienīgi šie dienestnieki, kuri bija kalpojuši jau manam tēvam un kurus atlaist man bija žēl.

Jau pirmajos gados mani te ievēlēja miertiesneša goda amatā. Dažreiz nācās braukt uz pilsētu un piedalīties tiesnešu sanāksmēs un apgabaltiesas sēdēs, bet man tas nozīmēja dzīvē nelielu izklaidēšanos. Kad cilvēks ir mitis uz vietas te pāris, trīs mēnešus, it īpaši ziemā, viņam beigu beigās uzrodas ilgas pēc melnajiem, garajiem svārkiem. Bet apgabaltiesā bija gan garie svārki, gan formas tērpi, gan frakas, visapkārt juristi, vispusīgi izglītoti cilvēki; te bija, ar ko parunāt. Pēc gulēšanas kamanās, pēc ēšanas saimes virtuvē tāda sēdēšana atzveltnes krēslā, kad mugurā tīra vēja, kājās viegli apavi, uz krūtīm ķēde, — šķita jau īstā greznība.

Mani pilsētā viesmīlīgi uzņēma, es labprāt iepazinos ar cilvēkiem. Un no daudzām tā visciešākā un, taisnību sakot, man vispatīkamākā pazīšanās veidojās ar Luganoviču, apgabaltiesas priekšsēdētāja vietnieku. Jūs abi viņu pazīstat: ir tāds patīkams cilvēks. Tas notika tieši pēc izdaudzinātās dedzinātāju prāvas; lietas izskatīšana vilkās divas dienas, mēs bijām noguruši. Luganovičs paskatījās uz mani un sacīja:

— Zināt ko? Nāciet man līdzi, ieturēsim pusdienas.

Tas bija tik negaidīti, jo mēs ar Luganoviču bijām pavirši pazīstami, tikai oficiālā kārtā, un es ne reizi nebiju pie viņa vēl ciemojies. Tikai uz brīdi es iegriezos viesnīcas numurā pārģērbties un tad gāju līdzi uz pusdienām. Un tā man radās iespēja iepazīties ar Annu Aleksejevnu, Luganoviča sievu. Toreiz viņa bija vēl gluži jauna, gadus divdesmit divus veca, ne vecāka, un pirms pusgada laidusi pasaulē pirmo bērnu. Viss tas ir jau tik sen, un man tagad grūti pateikt, tieši kas viņā man likās tik neikdienišķs, kas man tā patika, kamēr toreiz pie galda viss šķila skaidrāks par skaidru: es ieraudzīju jaunu, daiļu, labu, inteliģentu, apburošu sievieti, kādu agrāk nekad nebiju sastapis; un viņā tūlīt nojautu sev tuvu, it kā jau pazīstamu būtni, it kā šo seju, šīs laipnās, gudrās acis es būtu jau bērnībā skatījis albumā, kas bija nolikts manai mātei uz kumodes.

Dedzināšanā apvainoja četrus ebrejus, tos atzina par bandu, kaut gan, manuprāt, gluži bez pamata. Pusdienu laikā es jutos loti satraukts, man bija smaga sirds, un es vairs neatceros, ko toreiz īsti teicu, tikai Anna Alekse- jevna visu laiku grozīja galvu un vīram vaicāja:

—    Dmitrij, kā tas iespējams?

Luganovičs, šis lādzīgais vīrs, bija viens no tiem nai- vuliom, kas ir tieši pārliecināti, ka ikreiz, kad kādu tiesā, tas nozīmē, ka viņš ir vainīgs, bet apšaubīt sprieduma pareizību var vienīgi likumā noteiktajā kārtībā, uz papīra, un nekādā ziņā pie pusdienu galda, turklāt privātā sarunā.

—    Ne es, ne jūs, mēs neviens neesam dedzinājuši, — viņš laipni aizrādīja, — un mūs jau netiesā, mūs neviens cietumā neliek.

Un viņi abi, kā vīrs, tā sieva, mudināja mani, lai ēdu un dzeru; pēc dažiem sīkumiem, piemēram, pēc tā, kā viņi kopīgi vārīja kafiju un kā saprata viens otru no pusvārda, es secināju, ka viņi dzīvo mierā, labklājībā un priecājas par viesi. Pēc pusdienām viņi četrrocīgi spēlēja klavieres, tad satumsa — un es devos prom. Tas bija agrā pavasarī. Pēc tam es visu vasaru nodzīvoju Sofjino, nekur neizbraukdams, un man nebija ne brīža, kad atcerēties pilsētu, tomēr atmiņas par slaido, gaišmataino sievieti bija manī dzīvas ik dienu; es par viņu nedomāju, bet man sirdī, šķiet, plīvoja viņas liegā ēna.

Vēlu rudenī pilsētā tika rīkota izrāde ar labdarīgu mērķi. Es ieeju gubernatora ložā (biju starpbrīdī turp aicināts), skatos — blakus gubernatora madāmai sēž Anna Aleksejevna, un atkal mani savā varā paņem šis dailes un laipno, glāsaino acu neatvairāmais spēks, un atkal ir šī sajūta, ka mēs abi esam tuvi.

Mēs sēdējām blakus, pēc tam izgājām ārā — foajē.

—    Jūs esat novājējis, — viņa teica. — Vai jūs nebijāt slims?

—   Jā, es apsaldēju plecu un, kad laiks lietains, slikti gulu.

—    Jūs izskatāties noguris. Toreiz, pavasari, kad jūs atnācāt uz pusdienām, jūs bijāt jaunāks, možāks. Toreiz jūs bijāt tik apgarots un runīgs, likātics man ļoti interesants un, atzīšos, es pat jūsos mazlietiņ iemīlējos. Nezinu, kāpēc, es jūs visu vasaru bieži atcerējos un šodien, kad posos uz teātri, man bija tāda sajūta, ka jūs sastapšu.

Un viņa iesmējās. *

—    Bet šodien jūs izskatāties noguris, — viņa atkārtoja. — Tas jūs padara vecāku.

Nākamajā dienā es ēdu pie Luganovičiem brokastis; pēc brokastīm viņi brauca uz savu vasaras mītni, lai nodotu rīkojumus sakarā ar tuvo ziemu, un es braucu viņiem līdzi. Tāpat kopā ar viņiem atgriezos pilsētā un klusā ģimenes lokā dzēru pie viņiem tēju pusnaktī, kad kurējās kamīns un jaunā māte ik pa brīdim gāja apraudzīt vai viņas meitiņa gul. Un kopš tās reizes es, pilsētā iebraucis, katrā ziņā gāju ciemos pie Luganovičiem. Pie manis pierada — tāpat kā es pie viņiem. Es parasti ierados bez pieteikuma kā pašu cilvēks.

—   Kas tur ir? — kaut kur tālākās istabās atskanēja gari stieptā balss, kas man šķita tik jauka.

—    Pāvels Konstantiničs, — vai nu istabene, vai aukle atbildēja.

Anna Aleksejevna iznāca ārā pie manis noraizējusies un vienmēr noprasīja:

—   Kur jūs tik ilgi bijāt? Vai kaut kas noticis?

Viņas acu skatiens, smalkā, aristokrātiskā roka, ko viņa man pasniedza, viņas mājas tērps, frizūra, balss, soli man ik reizes uzbūra sajūtu, ka manā dzīvē ir sācies kas jauns, neparasts, nozīmīgs. Mēs ilgi risinājām sarunas un ilgi cietām klusu, domādami katrs savu domu, vai arī viņa spēlēja klavieres. Bet, ja saimnieku nebija mājās, es negāju prom un gaidīju, sarunājos ar aukli, rotaļājos ar bērnu vai zvilnēju kabinetā uz turku dīvāna un lasīju avīzi, bet, kad Anna Aleksejevna pārradās, es viņu priekštelpā sagaidīju, paņēmu visus viņas iepirkumus un nezinu, kāpēc, allaž šos iepirkumus nesu ar tādu prieku un tik svinīgi kā mazs puišelis.

Ir tāda paruna: ja zemnieka sievai trūkst rūpju un raižu, tad viņa sev nopērk sivēnu; Luganovičiem nebija ne rūpju, ne raižu, un viņi iedraudzējās ar mani. Ja es ilgi neatbraucu uz pilsētu, tad tas nozīmēja, ka esmu slims vai ka man kaut kas nelabs lēcies, un viņi stipri uztraucās. Viņi uztraucās, ka es, skolots cilvēks, valodu pratējs, nenodarbojos ar zinātni vai kaut ko nerakstu, bet dzīvoju laukos, griežos kā vāvere ritenī, daudz strādāju, tomēr man nav pat ne graša kabatā. Viņiem likās, ka es ciešu un, ja runāju, smejos, ēdu, tad vienīgi tāpēc, lai noslēptu savas ciešanas, un pat prieka brīžos, kad man bija labi, es jutu sev pievērstus viņu pētošos skatienus. Viņi kļuva jo īpaši.aizkustinoši tad, kad man patiešām klājās grūti, kad mani vajāja kāds no kreditoriem vai kad man aptrū- kās naudas steidzīgam maksājumam. Viņi abi, vīrs un sieva, pie loga sačukstējās, pēc tam viņš pats pienāca man klāt un ar nopietnu seju teica:

—    Ja jums, Pāvel Konstantinovič, ir pašreiz vajadzīga nauda, mēs ar sievu lūdzam jūs nekautrēties un aizņemties no mums.

Un viņam ausis aiz uztraukuma svila. Bet gadījās arī, ka pēc tam, kad viņi bija tādā pašā veidā pie loga sačukstējušies, viņš pienāca pie manis, līdz ausu galiem nosarcis, un teica:

—    Mēs ar sievu gauži lūdzam pieņemt no mums šo te dāvanu.

Un pasniedza aproču pogas, portsigāru vai lampu; bet es par to viņiem piegādāju no laukiem kautus putnus, sviestu un puķes. Jāteic, viņi abi bija pārtikuši ļaudis. Pirmajā laikā es bieži mēdzu aizņemties naudu, turklāt nebiju izvēlīgs, ņēmu, kur varēju, bet nekas mani nebūtu spējis piespiest naudu aizņemties no Luganovičiem. Par to nevarēja būt pat runas!

Es biju nelaimīgs cilvēks. Gan istabā, gan tīrumā, gan šķūnī es visu laiku domāju par viņu, pūlējos atminēt, kādu noslēpumu glabā jaunā, daiļā, gudrā sieviete, kura izgājusi par sievu pie neinteresanta vīra, gandrīz veca cilvēka (vīram bija jau pāri četrdesmit gadiem), kurai no viņa ir bērni, — pūlējos atminēt arī, kādu noslēpumu glabā šis neinteresantais cilvēks, šis labsirdīgais vientiesis, kura spriedumi ir tik apnicīgi gudri, kurš ballēs un viesībās turas solīdu laužu pulkā, ir noguris, nevienam nevajadzīgs, ar padevīgu, bezkaislīgu sejas izteiksmi, it kā būtu atvests šurp iztirgošanai, bet kurš tomēr tic, ka viņam ir tiesības uz laimi būt viņas bērnu tēvam; un es visu laiku pūlējos saprast, kāpēc vina ir satikusi tieši viņu, bet ne mani un kam tas bijis vajadzīgs, ka mūsu dzīvē atgadījusies tik briesmīga kļūda.

Bet, pilsētā iebraucis, es vienmēr viņas acīs izlasīju, ka viņa mani gaidījusi; un viņa pati man atzinās, ka jau no rīta viņai bijusi tāda īpaša sajūta, viņa noģiduši, ka es atbraukšot. Mēs abi ilgi sarunājāmies, cietām klusu, tomēr neatklājām viens otram savu mīlestību un to bikli, greizsirdīgi slēpām. Mēs baidījāmies no visa, kas varētu atklat mums pašiem šo noslēpumu. Es mīlēju maigi, no visas sirds, tomēr es nezaudēju saprātu, es jautaju sev, kurp mūs aizvedis mūsu mīlestība, ja mums nepietiks spēka tai turēties pretim; man šķita neticami, ka šī mana klusā, skumjā mīlestība pēkšņi nežēlīgā kārtā izjauks viņas vīra, bērnu, visas šīs mājas, kur mani tā mīlēja un kur man tā uzticējās, dzīves laimīgo ritējumu. Vai tas būtu godīgi? Viņa nāktu man līdzi, jā, bet uz kurieni? Kurp lai es viņu vedu? Pavisam cita lieta, ja man pašam būtu skaista, interesanta dzīve, ja es, piemēram, būtu cīnītājs par savas tēvzemes atbrīvošanu vai ja būtu slavens zinātnieks, aktieris, mākslinieks, bet man īstenībā nāktos viņu pārmā- nīt pāri no vienas triviālas, ikdienišķas dzīvītes tādā pašā otrā, bet varbūt vēl ikdienišķākā. Un cik ilgi gan turpinātos mūsu laime? Kas notiktu, ja es saslimtu, nomirtu vai ja mēs gluži vienkārši beigtu viens otru mīlēt?

Un viņa, domājams, sprieda gluži tāpat. Viņa domāja par vīru, par bērniem, par savu māti, kas mīlēja viņas viru kā dēlu. Ja viņa dotu savām jūtām vaļu, tad būtu spiesta melot vai pasacīt patiesību, bet viņas stāvoklī darīt gan vienu, gan otru būtu vienlīdz briesmīgi un neērti. Un viņu nomocīja jautājums: vai viņas mīlestība darītu māņi laimīgu, vai tā nesarežģītu vēl vairāk manu dzīvi, kas jau tāpat ir grūta, visvisādu likstu pilna? Viņai likās, ka viņa priekš manis vairs nav pietiekami jauna, nav pietiekami čakla un darbīga, lai iesāktu jaunu dzīvi, un viņa bieži teica vīram: man vajagot apprecēt saprātīgu, krietnu jaunavu, kas būtu laba saimniece, man piepalīgs dzīvē, — un tūdaļ piebilda, ka nez vai visā pilsētā tādu jaunavu būtu iespējams atrast.

Bet tikmēr pagāja gadi. Annai Aleksejevnai bija jau divi bērni. Kad es ierados pie Luganovičiem, kalpotāji man laipni uzsmaidīja, bērni sauca: atnācis tēvocis Pāvels Konstantiničs, — un kārās man kaklā; visi priecājās. Viņi nesaprata, kas noris manā sirdī, un domāja, ka arī es esmu priecīgs. Visi redzēja manī cēlu cilvēku. Kā pieaugušie, tā bērni juta, ka pa istabu staigā cēls cilvēks, un tas piešķīra viņu attieksmei pret mani īpašu burvību, it kā manā klātbūtnē arī viņu dzīve būtu kļuvusi šķīstāka un skaistāka. Es kopā ar Annu Aleksejevnu apmeklēju teātri, mēs turp devāmies kājām; sēdējām blakus krēslos, mūsu pleci saskārās, es klusēdams paņēmu no viņas rokām binokli un visu laiku jutu, cik viņa man tuva, ka viņa ir mana, ka mēs nespējam viens bez otra dzīvot, tomēr nez kāda dīvaina pārpratuma dēļ, no teātra iznākuši ārā, mēs vienmēr atvadījāmies un šķīrāmies kā svešinieki. Pilsētā par mums jau diezin ko mēļoja, bet tai visā, ko melsa, nebija ne vārda patiesības.

Pēdējos gados Anna Aleksejevna sāka biežāk braukt gan pie mātes, gan māsas; viņa mocījās ar sliktu omu, saprata, cik viņas dzīve nepilnvērtīga, sagandēta, viņai negribējās redzēt ne vīru, ne bērnus. Tolaik viņa jau ārstēja nervus.

Mēs joprojām klusējām, un citu klātbūtnē viņa juta pret mani tādu kā dīvainu nepatiku; lai es teicu ko teikdams, viņa to apstrīdēja, bet, ja es sāku ar kādu ķīvēties, viņa allaž nostājās mana pretinieka pusē. Kad man kaut kas bija izkritis no rokām, viņa salti noteica:

—   Apsveicu.

Ja, ejot kopā ar viņu uz teātri, es biju aizmirsis paņemt līdzi binokli, tad viņa vēlāk man teica:

—   Es jau skaidri zināju, ka jūs aizmirsīsit.

Vai nu mums par laimi vai nelaimi, cilvēku dzīvē nav nekā tāda, kam agri vai vēlu nebūtu beigas. Pienāca šķiršanās brīdis, tālab ka Luganoviču iecēla par tiesas priekšsēdētāju kādā no rietumu guberņām. Vajadzēja pārdot mēbeles, zirgus, vasaras māju. Kad mēs aizbraucām uz vasaras māju un atgriezdamies pametām skatienu atpakaļ, lai paraudzītos pēdējo reizi uz dārzu, uz zaļo jumtu, tad visiem kļuva skumji un es sapratu, ka ir pienācis laiks sacīt ardievas ne tikai šai vasaras mājai. Bija nolemts, ka augusta beigās mēs izvadīsim Annu Aleksejevnu ceļā uz Krimu, kurp viņu sūtīja ārsti, bet Luganovičs nedaudz vēlāk kopā ar bērniem dosies uz savu rietumu guberņu.

Prāvā pulkā gājām pavadīt Annu Aleksejevnu. Kad viņa bija jau atvadījusies no vīra un bērniem un līdz trešajam zvanam bija vairs palicis mirklis, es iedrāžos pie viņas kupejā, lai uzliktu uz plaukta kādu no viņas groziņiem, ko viņa būtu gandrīz aizmirsusi; un nu bija jāatvadās. Kad te, kupejā, mūsu skatieni satikās, mūsu dvēseles spēki bija izsmelti, es viņu apskāvu, viņa piespieda seju man pie krūtīm, un viņai no acīm sāka plūst asaras. Skūpstīdams viņai seju, plecus, rokas, kas bija no asarām valgas, — ak, cik mēs abi tobrīd jutāmies nelaimīgi! — es atzinos, ka viņu mīlu, un ar sāpēs sažņaugtu sirdi sapratu, cik lieks, cik nenozīmīgs un māņpilns ir bijis tas viss, kas mums liedzis vienam otru mīlēt. Es sapratu, ka cilvēkam, ja viņš mīl, par šo mīlestību domājot, ir jāizjūt, kaut kas cēlāks, daudz nozīmīgāks nekā laime vai nelaime, grēks vai bez- prēcība šo vārdu parastajā nozimē vai, vēl pareizāk, — vispār nav nekas jādomā.

Es viņu noskūpstīju pēdējo reizi, paspiedu roku, un mēs šķīrāmies — uz mūžu. Vilciens jau kustējās. Es apsēdos blakus kupejā — tā izrādījās tukša — un līdz pirmajai pjestātnei paliku tur sēžam un raudam. Tad es devos kājām uz savu Sofjino …

Ajohinam stāstot, lietus bija mitējies un uzspīdēja saule. Burkins un Ivans Ivaničs izgāja uz balkona; no turienes pavērās brīnumjauks skats uz dārzu un dzirnavu dīķi, kas tagad kā spogulis laistījās saules staros. Viņi jūsmoja par šo ainu, un tai pašā laikā viņiem bija žēl, ka šis cilvēks ar labsirdīgajām, gudrajām acīm, kurš bija tik atklāti viņu priekšā izkratījis savu sirdi, patiešām te, šai milzu muižā, griežas kā vāvere ritenī, bet nekalpo zinātnei vai vēl kaut kam citam, kas viņa dzīvi vērstu daudz tīkamāku; un viņi domās iztēlojās, cik gauži skumja droši vien bija jaunās sievietes seja, kad viņš no tās kupejā atvadījās, skūpstot tai seju un plecus. Viņi abi bija viņu sastapuši pilsētā, bet Burkins pat personīgi bija pazinis, un tā viņam likusies skaista.

Gadījums praksē

Profesors saņēma telegrammu no Ļajikovu fabrikas: viņu lūdza atbraukt pēc iespējas drīzāk. Bija saslimusi kādas Ļajiko- vas kundzes — laikam fabrikas īpašnieces — meita, un vairāk neko nevarēja saprast no garās, juceklīgi sastādītās telegrammas. Profesors pats nebrauca un savā vietā aizsūtīja savu ordinatoru Korolovu.

No Maskavas bija jābrauc pa dzelzceļu līdz trešajai stacijai un pēc tam ar zirgiem kādas četras verstis. Koro- lovam pretī uz staciju bija aizsūtīts trijjūgs; kučierim galvā bija cepure ar pāva spalvu, un uz visiem jautājumiem viņš atbildēja slcali gluži kā kareivis: «Nebūt nē!», «Tieši tā!». Bija sestdienas vakars, saule rietēja. No fabrikas uz dzelzceļa staciju bariem gāja strādnieki un sveicināja zirgus, ar kuriem brauca Korolovs. Arī viņu savaldzināja vakars, lauku mājas, vasarnīcas abpus ceļa, bērzi, šī klusā vispārējā noskaņa, kad, šķiet, kopā ar strādniekiem tagad, svētku priekšvakarā, posās atpūsties gan lauki, gan meži, gan saule — atpūsties un varbūt noskaitīt lūgsnu …

Korolovs bija dzimis un uzaudzis Maskavā, laukus nepazina, par fabrikām nekad nebija interesējies un nebija tās tuvāk iepazinis. Taču viņam bija gadījies lasīt par fabrikām, ciemoties pie fabrikantiem un runāt ar viņiem; kad Korolovs redzēja kādu fabriku notālēm vai tuvumā, viņš ikreiz domāja, ka, lūk, ārpusē viss ir kluss un rāms, bet iekšpusē droši vien īpašnieku lielā tumsonība, truls egoisms, garlaicīgs, neveselīgs strādnieku darbs, ķildas, degvīns, kukaiņi. Un tagad, kad strādnieki godbijīgi un bažīgi deva ceļu karietei, viņš pēc strādnieku sejām, cepurēm, gaitas noskārta fizisku netīrību, žūpību, nervozitāti, apjukumu.

Trijjūgs iebrauca pa fabrikas vārtiem. Abās pusēs vīdēja strādnieku mājiņas, sieviešu sejas, uz lievenīšiem sakārta veļa un segas. «Piesargās!» kučieris kliedza, zirgus nemaz neapvaldīdams. Lūk, plašs pagalms bez zāles zajuma, pagalmā pieci milzīgi korpusi ar dūmeņiem, cits no cita diezgan attālu, preču noliktavas, barakas, un visu to klāj dīvains pelēks apsūbējums — gluži kā putekli. Gan šur, gan tur kā oāzes tuksnesī nožēlojami dārziņi, zaļi vai sarkani administrācijas māju jumti. Kučieris pēkšņi vienā rāvienā apturēja zirgus, kariete apstājās pie pelēkā krāsā pārkrāsotas mājas; te bija puķu dārziņš ar apputējušiem ceriņu krūmiem, un dzeltenais lievenis sīvi oda pēc krāsas.

— Lūdzu, ārsta kungs, — sieviešu balsis skanēja priekštelpā un priekšnamā; bija dzirdamas ari nopūtas un čuksti. — Lūdzu, esam nogaidījušies . .. tīrā nelaime. Lūdzu, nāciet šeit!

Ļaļikovas kundze, tukla pusmūža dāma melnā zīda kleitā ar modernām piedurknēm, bet, spriežot pēc sejas, vienkārša, neizglītota, satraukti skatījās uz ārstu un neuzdrošinājās sniegt viņam roku, nedrīkstēja. Viņai blakus stāvēja persona ar īsiem matiem, ar pince-nez, raibā, krāsainā jaciņā, kalsena un jau gados. Apkalpotāji godāja viņu par Kristīni Dmitrijevnu, un Koroļovs noskārta, ka tā ir guvernante. Droši vien viņai, šās mājas visvairāk izglītotai personai, bija uzdots sagaidīt un pieņemt ārstu, jo guvernante tūliņ pat steigšus sāka klāstīt slimības cēloņus ar sīkām jo sīkām, apnicīgām dētajām, taču nepateikdama, kas ir slims un kāda ir slimība.

Ārsts un guvernante sēdēja un runāja, bet mājasmāte nepakustēdamās stāvēja pie durvīm un gaidīja. No stāstītā Koroļovs saprata, ka saslimusi Liza, gadus divdesmit veca jaunava, Ļaļikovas kundzes vienīgā meita, mantiniece; viņa sirgstot jau sen, ārstējusies pie dažādiem ārstiem, bet pēdējā naktī no vakara līdz rītam viņai bijušas tādas sirdsklauves, ka visā mājā neviens neesot dabūjis gulēt: baidījušies, ka tik viņa nenomirstot.

—    Viņa mums, var teikt, no bērna kājas ir vārga, — Kristīne Dmitrijevna stāstīja dziedošā balsī, atkal un atkal ar roku slaucīdama lūpas. — Ārsti saka — nervi, bet, kad viņa bija maziņa, dakteri viņai skrofulozi sadzina iekšā, un, manuprāt, slimošana varbūt no tā.

Viņi iegāja slimnieces istabā. Slimniece bija liela, gara meita ar labu augumu, bet neglīta, līdzīga mātei, ar tādām pašām mazām actiņām un platu, nesamērīgi attīstītu sojas apakšdaļu, nesasukājusies, apsegusies līdz zodam un pirmajā mirklī radīja Koroļovā iespaidu, ka viņa ir nelaimīga, nespēcīga būtne, kuru šeit aiz līdzcietības apmīļojuši, kurai devuši pajumti, un negribējās ticēt, ka viņa ir piecu milzīgo korpusu mantiniece.

—    Ieradāmies pie jums, — Koroļovs teica, — atnācām jūs ārstēt. Labdien!

Koroļovs minēja savu vārdu un paspieda slimnieces roku — lielu, saltu, neglītu roku. Viņa piecēlās sēdus un, kā redzams, jau sen bija pieradusi pie ārstiem un, nekautrēdamās par saviem kailajiem pleciem un krūtīm, Jāva sevi izklausīt.

—    Man ir sirdsklauves, — viņa teica. — Visu nakti tik trakas šausmas… Es gandrīz nomiru aiz šausmām! Parakstiet man kaut. ko!

—    Parakstīšu, parakstīšu! Neuztraucieties!

Koroļovs izmeklēja slimnieci un paraustīja plecus.

—    Sirds ir tāda, kādai tai jābūt, — viņš teica, — viss ir labi, viss kārtibā. Nervi varbūt mazliet saniķojušies, bet tā jau parasti mēdz būt. Lēkme, jādomā, jau beigusies — liecieties gulēt!

Tobrīd guļamistabā ienesa lampu. Slimniece gaismā piemiedza acis, pēkšņi sakampa abām rokām galvu un sāka skali raudāt. Iespaids, ka viņa ir nespēcīga un neglīta būtne, uzreiz izzuda, un Koroļovs vairs neredzēja ne mazās acis, ne rupji veidoto sejas apakšējo dalu; viņš redzēja tikai maigu cietējas seju, kura bija loti saprātīga un aizkustinoša, un Korolovam viņa tagad šķita smuidra, sievišķīga, vienkārša un jau gribējās viņu mierināt nevis

ar zālēm, nevis ar padomu, bet ar vienkāršiem, laipniem vārdiem. Māte apskāva meitas galvu, piekļāva sev klāt. Cik daudz izmisuma, cik daudz bēdu bija vecās sievas sejā! Viņa, māte, ar savu krūti izzīdījusi, izaudzinājusi meitu, neko nav žēlojusi, visu savu mūžu veltījusi, lai iemācītu meitai franču valodu, dejas, mūziku, aicinājusi viņai kādus desmit skolotājus, vislabākos ārstus, algojusi guvernanti, bet tagad .nesaprata, kāpēc plūst šīs asaras, kāpēc tik daudz moku, nesaprata, apmulsa, un viņai bija satraukta, izmisusi, vainīga cilvēka seja, it kā viņa būtu palaidusi garām vēl kaut ko ļoti svarīgu, vēl kaut ko nebūtu izdarījusi, vēl kaut ko nebūtu ataicinājusi, bet, ko — tas nav zināms.

—    Liza, tu atkal… tu atkal, — māte teica,pieklaudama sev meitu. — Mana mīļā, labiņā, manu bērniņ, saki — kas tev kaiš? Pažēlo mani, saki!

Viņas abas rūgti raudāja. Korolovs apsēdās uz gultas malas un saņēma Lizas roku.

—    Nu jau ir gana, vai vērts raudāt? — Koroļovs laipni sacīja. — Pasaulē taču nav nekā tāda, kas būtu vērts šādu asaru. Nu, neraudiet, tas nav vajadzīgs .. .

Bet klusībā Koroļovs domāja:

«Viņai vajadzētu precēties …»

—   Mūsu fabrikas ārsts deva viņai kali bromati, — guvernante stāstīja, — bet slimniecei no tā, cik es redzu, kļūst tikai sliktāk. Manuprāt, ja jau dod kaut ko sirdij, tad tikai… aizmirsu, kā sauc tos pilienus … Laikam īnaij- puķīšu pilienus.

Atkal sākās visvisādu sīkumu .klāstīšana. Guvernante pārtrauca ārstu, neļāva viņam runāt, un guvernantes seja pauda centību, it kā viņa domātu, ka viņai, visvairāk izglītotajai sievietei šajā mājā, ir pienākums nepārtraukti risināt ar ārstu valodas un katrā ziņā par medicīnas jautājumiem.

Koroļovam kļuva garlaicīgi.

—   Es nekā sevišķa nevaru konstatēt, — viņš teica, iznākdams no guļamistabas un vērsdamies pie mātes. — Ja jūsu meitu ārstējis fabrikas ārsts, lai viņš ārstē arī turpmāk. Līdz šim ārstēšana ir bijusi pareiza, un, pēc manām domām, nav nepieciešamības meklēt citu ārstu. Kāpēc meklēt citu? Slimība ir visai parasta, nekā nopietna nav. ..

Viņš runāja bez steigas, vilkdams rokā cimdus, bet Ļaļikovas kundze stāvēja nepakustēdamās un ar saraudātam acīm skatījās uz viņu.

—    Līdz vilcienam, kas atiet desmitos, vēl ir pusstunda, — viņš teica, — ceru, ka nenokavēšos.

—    Bet vai nevarat palikt pie mums? — Ļaļikova iejautājās, un asaras atkal ritēja pa viņas vaigiem. — Man neērti jūs apgrūtināt, bet esiet nu tik labs ., . dieva dēļ, — viņa paklusām turpināja, atskatīdamās uz durvīm, — pārnakšņojiet pie mums. Viņa man ir viena pati… vienīgā meita .. . Pagājušajā naktī nobiedēja, nevaru vēl attapties .., Nebrauciet prom, dieva dēļ…

Koroļovs gribēja sacīt Ļaļikovai, ka Maskavā viņam daudz darba, ka mājās viņu gaida ģimene; Koroļovam bija grūti pavadīt svešā mājā bez vajadzības visu vakaru un visu nakti, bet viņš paskatījās uz Ļaļikovas seju, nopūtās un, ne vārda neteikdams, vilka nost cimdus.

Zālē un viesistabā viņam par godu aizdedzināja visas lampas un sveces. Koroļovs sēdēja pie flīģeļa, lēnām šķirstīja notis, pēc tam apskatīja pie sienām piekārtās gleznas, ģīmetnes. Eļļas gleznās ar apzeltītajiem rāmjiem bija tēlotas Krimas ainavas, vētraina jūra ar kuģīti, katoļu mūks ar glāzi, tas viss bija neizteiksmīgs, it kā nolaizīts, netalantīgs … Ģīmetnēs nevienas glītas, interesantas sejas, tikai plati ģīmji, izbrīnā ieplestas acis; Ļaļi- kovam, Lizas tēvam, zema piere, pašapmierināta seja, mundieris kā maiss karājās uz viņa lielā, smagnējā auguma, pie krūtīm medaļa un Sarkanā Krusta nozīme. Nabadzīga kultūra, salasīta greznība — bez dziļāka satura, neērta kā šis mundieris; spožās grīdas viesa ārstā īgnumu, arī lustra viesa viņā īgnumu; prātā nez kāpēc iošāvās stāsts par tirgoni, kas pirtī mazgājies ar medāli kaklā…

Priekšnamā skanēja čuksti, kāds klusītēm krāca. Pēkšņi no pagalma iebrāzās spalgas, aprautas metāliskas skaņas, kādas Koroļovs nekad nebija dzirdējis, un neizprotamas tās bija arī tagad; tās atbalsojās viņa sirdī dīvaini, nepatīkami.

«Šķiet, es gan neparko nepaliktu šeit dzīvot…» Koroļovs domāja un atkal pievērsās notīm.

—   Ārsta kungs, lūdzu, mazliet iebaudiet! — paklusām aicināja guvernante.

Viņš gāja vakariņot. Galds bija liels, ar daudziem uzkožamiem un vīniem, bet ēdēji tikai divi: Koroļovs un Kristīne Dmitrijevna. Viņa dzēra madeiru, ātri ēda un runāja, paraudzīdamās uz ārstu caur pince-nez.

—   Strādnieki ar mums ļoti apmierināti. Fabrikā katru ziemu rīko teātra izrādes, tēlo paši strādnieki, ir ari priekšlasījumi ar burvju lukturi, lieliska tējnīca, un, liekas, ko vēl vairāk vajag. Viņi mums ir Joti pieķērušies un, uzzinājuši, ka Liza jūtas sliktāk, likuši noturēt dievkalpojumu. Neizglītoti, bet sava saprašana viņiem tomēr ir.

—   Šķiet, jūsu mājās nav neviena vīrieša, — Korolovs sacīja.

—   Neviena. Pjotrs Nikanoričs nomira pirms pusotra gada, un mēs palikām vienas. Un tā nu dzīvojam trijatā. Vasarā — šeit. ziemā — Maskavā, Pojankā. Es pie viņām dzīvoju jau vienpadsmit gadu. Gluži kā saviete:

Vakariņās pasniedza sterletu, vistas kotletes un kompotu; vīni bija dārgi, franču.

—   Ārsta kungs, lūdzu, nekautrējieties, — Kristīne Dmitrijevna sacīja ēzdama, slaucīdama muti ar dūrīti, un bija redzams, ka viņa šeit dzīvo kā niere taukos. — Lūdzu, ēdiet!

Pēc vakariņām ārstu aizveda uz istabu, kurā viņam bija iekārtota guļvieta. Bet viņam nenāca miegs, gaiss bija sasmacis, un istabā oda pēc krāsas; Korojovs uzvilka mēteli un izgāja laukā.

Ārā laiks bija dzestrs; jau svīda rītausma, un miklajā gaisā skaidri iezīmējās visi pieci korpusi ar garajiem dūmeņiem, barakas un noliktavas. Sakarā ar svinamu dienu fabrika nestrādāja, logi bija tumši, un tikai vienā korpusā vēl liesmoja krāsns, divi logi zaigoja asinssarkani, un no skursteņa reizē ar dūmiem retumis izbrāzās liesma. Tālu aiz pagalma kurca vardes un pogoja lakstīgalas.

Skatīdamies uz korpusiem un barakām, kurās gulēja strādnieki, Korolovs atkal domāja par to, par ko bija domājis vienmēr, redzēdams fabrikas. Kaut arī strādniekiem ir teātra izrādes, burvju lukturi, fabrikas ārsti, dažādi uzlabojumi, tomēr strādnieki, kurus viņš šodien sastapa, braukdams no stacijas, pēc izskata ne ar ko neatšķīrās no tiem strādniekiem, kurus viņš bija redzējis sendienās bērnībā, kad fabrikās vēl nebija izrāžu un uzlabojumu. Korojovs kā mediķis, kas pareizi sprieda par hroniskām ciešanām, kuru galvenais cēlonis bija neizprotams un kuras bija nedziedināmas, arī uz fabrikām raudzījās kā uz pārpratumu, kura cēlonis arī ir neskaidrs un nenovēršams, un visus uzlabojumus fabrikas strād

nieku dzīvē viņš uzskatīja par nevajadzīgiem un pielīdzināja nedziedināmu slimību ārstēšanai.

«Te, protams, ir pārpratums…» viņš domāja, skatīdamies uz asinssarkanajiem logiem. «Apmēram pusotra vai divi tūkstoši fabrikas strādnieku strādā bez atpūtas, neveselīgos apstākļos, auzdami sliktu katūnu, dzīvo pusbadā un tikai retumis krogā atbrīvojas no šiem murgiem; kāds simts cilvēku uzrauga darbu, un šā simta dzīve paiet, pierakstot naudas sodus, lamājoties, darot netaisnības, un tikai divi vai trīs tā saucamie saimnieki izmanto labumus, lai gan paši nemaz nestrādā un slikto katūnu nicina. Bet kādi ir šie labumi, un kā viņi tos izmanto? f,aļikova un viņas meita ir nelaimīgas, uz viņām žēl paskatīties, kā niere laukos dzīvo vienīgi Kristīne Dmitri- levna, paveca, padumja jaunava ar pince-nez. Un tātad iznāk, ka visi šie pieci korpusi strādā un austrumu tirgos ^iek pārdots slikts katūns vienīgi tādēļ, lai Kristīne Dmit- ijevna varētu ēst sterletu un dzert madeiru.»

Pēkšņi kļuva dzirdamas dīvainas skaņas, tādas pašas, kādas Koroļovs bija dzirdējis pirms vakariņām. Pie viena korpusa kāds dauzīja metāla plāksni, dauzīja un tad uzreiz apvaldīja skaņu, un radās īsas, spalgas, netīras skaņas, līdzīgas zilbei «der… der… cler…». Pēc īsa klupuma brīža no cita korpusa tāpat plūda skaņas, arī spalgas un nepatīkamas, bet jau zemākas — «drin … drin … drin…». Vienpadsmit reižu. Laikam sargi sita vienpadsmito stundu.

Pie trešā korpusa skanēja — «žak… žak… žak…». Un tā pie visiem korpusiem un pēc tam aiz barakām un «iz vārtiem. Šķita, it kā nakts klusumā šīs skaņas raidītu pats nelabais ar asinssarkanām acīm, pats sātans, kas te valdīja gan pār saimniekiem, gan pār strādniekiem un krāpa tiklab vienus, kā arī otrus.

Koroļovs izgāja no pagalma kla jā laukā.

— Kas tur nāk? — pie vārtiem viņam uzsauca rupja balss.

«Gluži kā cietumā…» Koroļovs domāja, bet neko neatbildēja.

Lakstīgalas un vardes šeit bija labāk sadzirdamas; varēja just, ka šī ir maija nakts. No .stacijas atplūda. vilciena dunoņa; kaut kur dziedāja samiegojušies gaiļi, bet nakts tomēr bija klusa, visi mierīgi gulēja. Laukā netālu no fabrikas atradās puscelta baļķu ēka, tepat bija sakrauti arī būvmateriāli. Korojovs apsēdās uz dējiem un joprojām domāja:

«Seit labi jūtas tikai guvernante, un fabrika strādā viņas labklājībai. Taču tas tikai tā šķiet, viņa šeit ir tikai fiktīva persona. Bet galvenais, kura labā šeit viss notiek, — ir sātans.»

Viņš domāja par sātanu, kura eksistencei neticēja, un lāgiem paraudzījās atpakaļ uz diviem logiem, kuros spī dēja uguns. Viņam šķita, ka ar šīm asinssarkanajām acīm uz viņu glūn pats sātans, tas nezināmais spēks, kas radījis attiecības starp spēcīgajiem un vājajiem, radījis šo rupjo kļūdu, kura tagad ne ar ko vairs nav labojama. Vajag, lai stiprais traucētu dzīvot vājajam, tāds ir dabas likums, bet tas ir saprotams un viegli ietilpināms tikai avīzes rakstā vai mācību grāmatās, vai domās, bet tanī burzmā, kāda ir ikdienišķā dzīve, visu sīkumu juceklī, no kuriem saaustas cilvēku attiecības, tas vairs nav likums, bet loģiska neatbilstība, kad stiprais un vājais abi vienlīdz krīt par upuri savām savstarpējām attiecībām, neviļus pakļaudamies kādam virzošam spēkam — nezināmam, ārpus dzīves stāvošam, cilvēkiem svešam spēkam. Tā domāja Korojovs, sēdēdams uz dēļiem, un pamazām viņu pārņēma noskaņojums, it kā šis nezināmais, noslēpumainais spēks patiešām būtu tuvu un skatītos viņā. Bet pa to laiku austrumu puse kļuva arvien bālāka, laiks steidzas ātri. Pieci korpusi un dūmeņi uz rītausmas pelēkā fona, kad visapkārt nav ne dvēselītes, kad viss ir it kā izmiris, izskatījās gauži īpatnēji, citādi nekā dienā; pavisam bija izzudis no atmiņas, ka tur iekšā ir tvaika dzinēji, elektrība, telefoni, bet visu laiku neviļus gribējās domāt par pāļu būvēm, par akmens laikmetu, bija jūtama rupja, neapzināta spēka klātbūtne…

Un atkal skanēja: «der… der… der… der…».

Divpadsmit reižu. Pēc tam brītiņu pavisam, pavisam kluss — un pagalma otrā galā skan: «drin… drin… drin …».

«Šausmīgi nepatīkami!» Koroļovs domāja.

«2ak… žak…» — vēl kaut kur citur skanēja aprauti, spalgi, gluži kā ar īgnumu, «žak … žak…».

Kamēr noskandināja divpadsmit reižu, pagāja kādas četras minūtes. Pēc tam skaņas apklusa un atkal radās tāds iespaids, it kā visapkārt viss būtu izmiris.

Koroļovs pasēdēja vēl kādu brīdi, tad atgriezās mājā, taču vēl ilgi negāja gulēt. Blakus istabā bija dzirdami čuksti, tur staigājot plakšķēja tupeles un basas kājas.

«Vai tikai slimniecei atkal nav lēkme?» Koroļovs iedomājās.

Viņš gāja, lai paskatītos uz slimnieci. Istabas bija jau pavisam gaišas, zālē uz sienām un uz grīdas trīcēja vārās saules gaismas strēles, izspraukušās cauri rīta miglai. Lizas istabas durvis bija atvērtas, viņa pati sēdēja atzveltnes krēslā blakus gultai ritasvārkos, satuntu]ota lakatā, nesasukājusies. Logu štoras bija nolaistas.

—    Kā jūtaties? — Koroļovs jautāja.

—    Pateicos jums.

Viņš pataustīja pulsu, pēc tam atglauda viņai uz pieres noslīdējušos matus.

—     Jūs neguļat, — Koroļovs teica. — Arā lielisks laiks — pavasaris, pogo lakstīgalas, bet jūs sēžat tumsā un kaut ko domājat.

Viņa klausījās un skatījās ārstam sejā; acis sērīgas, gudras, un bija redzams, ka viņa grib Korolovam kaut ko sacīt.

—    Vai jums tas bieži gadās? — ārsts vaicāja.

Viņa pakustināja lūpas un atbildēja:

—    Bieži. Gandrīz katru nakti man ir grūti.

Tobrīd sargi pagalmā sāka skandināt otro stundu. Bija dzirdams «der.. der …», un viņa sarāvās.

—    Vai jūs šī dauzīšana uztrauc? — Koroļovs jautāja.

—     Nezinu. Šeit mani uztrauc viss, — viņa atbildējā un iegrima domās. — Uztrauc viss. Jūsu balsī es sadzirdu līdzjūtību, jau pirmoreiz jūs uzlūkojot, man nez kāpēc šķita, ka ar jums var runāt par visu.

—    Runājiet, es jūs lūdzu!

—     Gribu jums pateikt savas domas. Man šķiet, ka slima neesmu, bet es uztraucos un jūtos baismīgi tāpēc, ka tā jābūt un citādi nemaz nevar būt. Pat visveselīgākais cilvēks nevar neuztraukties, ja gar viņa logu staigā, piemēram, laupītājs. Mani bieži ārstē, — viņa turpināja, skatīdamās uz saviem ceļgaļiem, un bikli pasmaidīja, — es, protams, esmu loti pateicīga un nenoliedzu, ka ārstēšana sagādā labumu, taču man gribētos parunāties nevis ar ārstu, bet ar tuvu cilvēku, ar draugu, kas mani saprastu, mani pārliecinātu, ka man vai nu ir, vai nav taisnība,

—    Vai tad jums nav draugu? — Koroļovs vaicāja.

—     Esmu vientuļa. Man ir māte, es viņu mīlu, bet tomēr esmu vientuļa. Dzīve tā iegrozījusies… Vientuļie cilvēki daudz lasa, bet maz runā un maz dzird, dzive viņiem ir noslēpumaina; viņi ir mistiķi un bieži redz salanu tur, kur tā nav, Ļermontova Tamāra bija vientuļa un redzēja sātanu.

—   Bet vai jūs daudz lasāt?

—    Daudz. Es taču vienmēr esmu brīva — no rīta līdz vakaram. Dienā lasu, bet naktīs — tukša galva, domu vietā neskaidras ēnas.

—   Vai naktīs jūs kaut ko redzat? — Korojovs jautāja.

—   Nē, bet es jūtu …

Viņa atkal pasmaidīja, pacēla acis uz ārstu un skatījās Joti sērīgi, Joti gudri; ārstam šķita, ka viņa tam tic, grib runāt ar to atklāti un ka viņa domā tāpat kā viņš pats. Bet viņa klusēja un varbūt gaidīja, ka viņš sāks runāt.

Un ārsts zināja, ko viņai sacīt; viņam bija skaidrs, ka viņai drīzāk jāatstāj šie pieci korpusi un miljons, ja tāds viņai ir, jāatstāj šis sātans, kas pa naktīm glūn; ārstam bija skaidrs ari tas, ka tā domā ari viņa pati un tikai gaida, lai kāds cits, kuram viņa tic, to apliecinātu.

Bet ārsts nezināja, kā to lai pasaka. Kā? Notiesātajiem citi kautrējas jautāt, kāpēc viņi notiesāti; tāpat neveikli ir vaicāt arī Joti bagātiem cilvēkiem, kālab viņiem tik daudz naudas, kādēļ viņi tik slikti rīkojas ar savu bagātību, kāpēc neatsakās no tās pat tad, ja bagātībā saskata savu nelaimi; un, ja sāk par to runāt, saruna parasti iznāk kautrīga, neveikla, gara.

«Kā lai pasaka?» Korolovs prātoja. «Un vai vispār vajadzīgs teikt?»

Un viņš pasacīja, ko gribēja, nevis tieši, bet aplinkus:

—    Jūs, būdama fabrikas īpašniece un bagāta mantiniece, esat neapmierināta, neticat savām tiesībām un ta- g?d, lūk, neguļat, tas, protams, ir labāk, nekā jūs būtu apmierināta, cieši gulētu un domātu, ka viss ir jauki. Jums ir cienījams bezmiegs; lai nu būtu kā būdams, bet tā ir laba zīme. Patiešām, ar mūsu vecākiem nebūtu iedomājama šāda saruna kā starp mums tagad; naktīs viņi nesarunājās, bet gulēja dzijā miegā, taču mēs, mūsu paaudze, slikti guļam, tvīkstam gaidās, daudz runājam un visu laiku spriežam — vai mums ir taisnība vai nav. Bet mūsu bērniem vai mazbērniem šis jautājums — vai mums ir taisnība vai nav — jau būs izšķirts. Viņi visu labāk izpratīs nekā mēs Laba būs dzīve pēc gadiem piecdesmit, tikai žēl, ka mēs tik ilgi nenodzīvosim, interesanti būtu paskatīties.

—   Ko tad darīs bērni un mazbērni? — Liza jautāja.

—   Nezinu… Droši vien visu pametīs un ies prom.

—   Uz kurieni?

—   Uz kurieni?… Kur vien vēlēsies, — Koroļovs teica un sāka smieties. — Vai nu mazums vietu, kur var aiziet labs, gudrs cilvēks.

Viņš paskatījās pulksteni.

—    Saule taču jau uzlēkusi, — viņš sacīja. — Jums jāliekas gulēt. Izģērbieties un guliet saldu miegu. Ļoti priecājos, ka iepazinos ar jums, — Koroļovs turpināja, spiezdams viņai roku. — Jūs esat. jauks, interesants cilvēks. Ar labu nakti!

Koroļovs gāja uz savu istabu un apgūlās.

No rīta, kad ekipāža bija piebraukta, visi. iznāca uz lieveņa viņu pavadīt. Liza, kā jau svinamā dienā, bija uzvilkusi baltu kleitu, iespraudusi matos ziedu, viņa bija bāla, gurdena; viņa skatījās uz Korolovu tāpat kā vakar — sērīgi un gudri, smaidīja, runāja un visu laiku tādā balss noskaņā, it kā gribētu viņam pateikt kaut ko sevišķu, svarīgu — tikai viņam vienīgajam. Dziedāja cīruli, baznīcā zvanīja. Fabrikas korpusos logi līksmi mirdzēja, un, braucot cauri pagalmam un pēc tam pa ceļu uz staciju, Koroļovs vairs nedomāja ne par strādniekiem, ne par pāļu būvēm, ne par sātanu, bet domāja par to laiku, kas varbūt nav vairs tālu, kad dzīve būs tikpat gaiša un priecīga kā šis rāmais svētdienas rīts; viņš domāja ari par to, cik patīkami šādā rītā, pavasarī, braukt ar trijjūgu ērtā karietē un sildīties saulītē..

SIRSNIŅA

OĻA atvaļināta kolēģijas asesora Plemjapņikova meita, sēdēja, domās iegrimusi, savā pagalmā uz lieveņa. Laiks bija

karsts, neatlaidīgi uzplijās .mušas, un bija tik patīkami, ka drīz pienāks vakars. No austrumu puses šurpu virzījās lietus mākoņi, un lāgiem uzpūta valga vēsma.

Pagalmā stāvēja Kukins, antreprenieris un izpriecu dārza «Tivoli» nomnieks, kurš dzīvoja tepat sētas mājiņā, un skatījās debesīs.

— Atkal! — viņš izmisumā iesaucās. — Atkal būs lietus! Katru dienu lietus, katru dienu lietus, gluži kā par spīti! Tā taču man ir tikpat kā cilpa! Tā ir izputēšanai Katru dienu briesmīgi zaudējumi!

Viņš sasita rokas un turpināja, vērsdamies pie Olas:

—    Olga Semjonovna, tāda ir mūsu dzīve. Tīri vai jāraud! Es strādāju, cenšos, mokos, negulu caurām naktīm, visu laiku domāju, kā būtu labāk, — un kas notiek? Vienā pusē publika, tumsonīga, mežonīga, Es gādāju tai vislabāko opereti, feeriju, lieliskus kupletistus, bet vai publikai tas vajadzīgs? Vai tad publika no tā kaut ko saprot? Publikai vajadzīgs balagāns! Publikai jārāda banalitātes! Bet, no otras puses, — paskatieties, kāds tagad laiks. Gandrīz katru vakaru lietus. Kā sāka žurāt no desmitā maija, tā visu maiju un jūniju, taisni šausmas! Publika nenāk, bet nomu es taču maksāju. Māksliniekiem es taču maksāju?

Nākamās dienas pievakarē atkal nāca virsū padebeši, un Kukins, histēriski un skali smiedamies, sacīja:

—    Nu, un kas par to? Lai jau! Lai applūst kaut vai viss «Tivoli» dārzs, lai noslīcina kaut vai mani pašu! Lai man nav laimes ne šajā saulē, ne viņsaulē! Lai aktieri iesūdz mani tiesā! Tiesā? Lai mani aizsūta kaut uz Sibīriju katorgā! Kaut uz ešafotu! Ha-ha-ha!

Un nākamajā dienā tas pats …

Oļa klausījās Kukinā klusēdama, nopietni, un dažreiz viņai acīs sariesās asaras. Galu galā Kukina nelaimes OJu aizkustināja, viņa Kukinu iemīlēja. Kukins bija maza auguma, kalsens, ar dzeltenu seju, deniņos pieglaustiem matiem, runāja nevarīgā, smalkā balsī un runājot vaibstīja lūpas; viņa sejā vienmēr bija vērojams izmisums, bet viņš tomēr bija modinājis Oļā īstas, dzijas jūtas. Ola allaž kādu mīlēja un bez iemīlēšanās nespēja dzīvot. Senāk viņa mīlēja savu tēti, kas tagad, slims būdams, sēdēja tumšā istabā mīkstā atzveltnes krēslā un smagi elsa; mīlēja savu krustmāti, kas šad tad — pa diviem gadiem reizi atbrauca no Brjanskas; un vēl senāk, mācīdamās proģimnāzijā, Oļa mīlēja savu franču valodas skolotāju. OJa bija rāma, labsirdīga, raudulīga jaunkundze ar lēnīgu, maigu skatienu, Joti veselīga. Raudzīdamies uz viņas apaļajiem, sārtenajiem vaigiem, uz mīksto, balto kaklu ar tumšu dzimumzīmīti, redzot labsirdīgo, naivo smaidu, kas rotājās sejā, kad viņa klausījās kaut ko patīkamu, vīrieši domāja: «Jā, tīri glīta…» — un arī smaidīja, bet viesos atnākušās dāmas nespēja nociesties un sarunas vidū viņu pēkšņi sakampa aiz rokas un, labpatikas skubinātas, iesaucās:

—    Sirsniņ!

Māja, kurā Oļa dzīvoja kopš dzimšanas un kura testamentā bija viņai novēlēta, atradās pilsētas nomalē, Čigānu ciematā netālu no «Tivoli» dārza; vakaros un naktīs viņa dzirdēja, kā dārzā spēlēja mūzika, kā sprakšķēdamas sprāga raķetes, un viņai šķita — Kukins tur karo pret savu likteni un pēkšņā uzbrukumā pieveic savu galveno ienaidnieku — vienaldzīgo publiku; sirds viņai saldi sažņaudzās, miegs nemaz vairs nenāca, un, kad rīta pusē Kukins atgriezās mājās, viņa klusi klauvēja savā guļamistabā pie loga rūts un, rādīdama Kukinam caur aizkariem tikai seju un vienu plecu, laipni smaidīja…

Kukins Oļu bildināja, un viņi salaulājās. Kad viņš, kā jau tas pienākas, redzēja sievas kaklu un apaļos, veselīgos plecus, viņš sasita rokas un iesaucās:

—    Sirsniņ!

Kukins jutās laimīgs, bet laulību dienā un pēc tam naktī lija lietus, un tāpēc no viņa sejas neizzuda izmisums.

Pēc kāzām viņi dzīvoja labi. Oļa sēdēja Kukina kasē, uzraudzīja, lai dārzā būtu kārtība, pierakstīja izdevumus, izmaksāja algas, un Oļas sārtie vaigi, mīļais, naivais, spulgojumam līdzīgais smaids pavīdēja gan kases lodziņā, gan aiz kulisēm, gan buletē. Un Oļa jau stāstīja saviem paziņām, ka pats ievērojamākais, pats svarīgākais un vajadzīgākais visā pasaulē esot teātris un ka cilvēks varot gūt patiesu baudu un kļūt izglītots un humāns tikai teātrī.

—    Bet vai tad publika to saprot? — Oļa teica. — Publikai vajadzīgs balagāns! Vakar mēs izrādījām «Ačgārno Faustu» — un gandrīz visas ložas bija tukšas, bet, ja mēs ar Vaņu inscenētu kaut ko banālu, ticiet, teātris būtu stāvgrūdām pilns. Rītdien mēs ar Vaņu rādīsim «Orfeju ellē», atnāciet.

Ko par teātri un aktieriem runāja Kukins, to atkārtoja arī Oļa. Publiku vina, tāpat kā Kukins, nicināja par tās vienaldzību pret mākslu un par tumsonību, mēģinājumos iejaucās aktieru darbā, deva ti^m norādījumus, uzraudzīja mūziķu uzvešanos, un, kad vietējā avīze neatzinīgi izteicās par teātri. Oļa raudāja un pēc tam gāja uz. redakciju izskaidroties.

Aktieriem viņa patika, tie viņu sauca par «mās ar Vaņu» un par «Sirsniņu»; viņa tos žēloja un izsniedza tiem sīkus aizdevumus, bet, ja dažreiz aktieri viņu piekrāpa, viņa tikai klusītēm raudāja un vīram neko neteica.

Arī ziemā viņi dzīvoja labi. Nomāja pilsētas teātri uz visu ziemu un tālāk iznomāja teātri uz īsu laiku gan maz- krievu ansamblim, gan burvju māksliniekam, gan vietējiem amatieriem. Oļa kļuva tuklāka un starot staroja aiz labpatikas, bet Kukins kļuva arvien kalsenāks, dzeltenāks un sūrojās par briesmīgiem zaudējumiem, lai gan visu ziemu ienākumi bija tīri labi. Naktīs viņš klepoja, Oļa dzirdīja vīru ar aveņu un liepziedu tēju, rīvēja ar odekolonu, tīstīja savās pūkainajās šallēs.

—    Cik tu man esi labiņš! — viņa teica no visas sirds, saglauzdama gludāk vīra matus. — Cik tu man esi jauks!

Lielajā gavēnī Kukins aizbrauca uz Maskavu angažēt aktieru ansambli, Oļa bez viņa nespēja aizmigt, nemitīgi sēdēja pie loga un skatījās uz zvaigznēm. Sinī laikā viņa sevi salīdzināja ar vistām, kuras arī neaizmiegot visu nakti un jūtoties satrauktas, ja vistu kūtī neesot gaiļa. Kukins Maskavā aizkavējās, rakstīja, ka atgriezīšoties uz lieldienām, un vēstulēs jau šo to izrīkoja par «Tivoli». Bet pūpolsvētdienā vēlu vakarā pēkšņi kāds sāka baismīgi klauvēt pie vārtiem; kāds dauzīja vārtiņus kā mucu: bum, bum, bum! Samiegojusies virēja, basām kājām plakšķinot pa peļķēm, steidzās atvērt vārtiņus.

—    Attaisiet, esiet tik žēlīgi! — kāds aiz vārtiem runāja dobjā, rupjā balsī. — Jums telegramma!

Oļa arī senāk bija saņēmusi no vīra telegrammas, bet tagad nez kāpēc kļuva gluži vai mēma. Drebošiem pirkstiem viņa atplēsa telegrammu un lasīja:

«Ivans Petrovičs nomira šodien ātrā nāvē rakumā gaidām rīkojumus babedīšana otrdien.»

Telegrammā tā arī bija rakstīts «babedīšana» un vēl viens nesaprotams vārds «rākurnā»; parakstījis operetes ansambļa režisors.

—    Mans labiņais! — Oļa skaļi raudāja. — Vaņa, mans mīļais, mans labiņais! Kāpēc tu gadījies manā dzīves ceļā? Kāpēc es tevi iepazinu un iemīļoju? Kam tu pameti savu nelaimīgo Oļu, nabaga nelaimīgo Oļu? …

Kukinu apbedīja otrdien Maskavā Vagaņkas kapsētā; Oļa atgriezās mājās trešdien un, tiklīdz ienāca dzīvoklī, iekrita gultā un raudāja tik skaļi, ka varēja dzirdēt uz ielas un kaimiņu pagalmos.

—    Sirsniņa! — kaimiņienes teica, krustus mezdamas. — Sirsniņa Olga Semjonovna, cik ļoti bēdājas!

Pēc trim mēnešiem Oļa nāca mājās no dievkalpojuma — skumīga, dziļās sērās. Gadījās, ka viņai blakus nāca, arī atgriezdamies no baznīcas, viens no viņas kaimiņiem Vasilijs Andrej evičs Pūstovalovs, tirgoņa Baba- lcajeva kokmateriālu noliktavas pārzinis. Puslovalovam galvā bija salmu platmale, zem svārkiem balta veste ar zelta važiņu, un viņš vairāk izskatījās pēc muižtura nekā pēc tirgoņa.

—   Visam dzīvē ir sava kārtība, Olga Semjonovna, — viņš prātīgā, līdzjūtīgā balsī sacīja, — un, ja kāds no mūsu tuviniekiem nomirst, tas ir bijis dieva prāts, un šādā reizē mums jāatceras arī pašiem sevi un sāpes pazemīgi jāpārcieš.

Aizvadījis Olgu līdz dārza vārtiņiem, Pūsto valovs atsveicinājās un gāja tālāk. Pēc tam Oļai visu dienu skanēja ausīs Pustovalova prātīgā balss, un, tiklīdz viņa pievēra acis, tūlīt redzēja viņa tumšo bārdu. Pustovalovs viņai ļoti patika. Šķiet, arī kaimiņš nebija vienaldzīgs pret Oļu, jo pēc kāda laika pie Oļas atnāca dzert kafiju kāda Oļai maz pazīstama pusmūža dāma un, kolīdz apsēdās pie galda, tūlīt sāka runāt par Pustovalovu, par to, ka viņš esot labs, solīds cilvēks un ka ar viņu labprāt precētos jebkura līgava. Pēc trim dienām atnāca vizītē arī pats Pustovalovs; viņš pasēdēja īsu laiciņu, minūtes desmit, runāja maz, bet Oļa viņu iemīļoja, tik ļoti iemīļoja, ka visu nakti nevarēja aizmigt, dega kā drudzī un no rīta aizsūtīja pēc pusmūža dāmas. Drīz Pustovalovs Oļu bildināja, pēc tam bija kāzas.

Pustovalovs un Oļa apprecējās un dzīvoja labi. Parasti viņš uzturējās kokmateriālu noliktavā līdz pusdienai, tad gāja dienesta darīšanās, un viņa vietā stājās Oļa, kura sēdēja kantorī līdz vakaram, rakstīja tur rēķinus un izsniedza preci.

—   Tagad kokmateriāli katru gadu kļūst dārgāki par divdesmit procentiem, — Oļa stāstīja pircējiem un paziņām. — Apžēliņ, senāk mēs pirkām un pārdevām šejienes būvkokus, bet tagad Vasjam katru gadu jābrauc pēc būvkokiem uz Mogiļevas guberņu. Un cik augsts tarifs! — viņa teica, šausmās ar abām rokām aizsegdama vaigus. — Cik augsts tarifs!

Oļai šķita, ka viņa pārdod būvmateriālus jau sen, sen, ka dzīvē pats galvenais un vajadzīgākais ir būvkoki, un kaut. kas tuvs, aizkustinošs viņai likās skanam vārdos: tijas, kluči, dēļi, spundētie dēji, dēlīši, latas, brusas, nomaļi… Naktīs, miegā, Oļai sapņos rādījās veseli kalni dēļu un dēlīšu, garas, bezgalīgas vezumu rindas veda kokmateriālus tālu ārpus pilsētas; sapņos viņa redzēja, ka vesels pulks divpadsmit aršīnu, piecu veršoku baļķu nāca uzbrukumā kokmateriālu noliktavai, ka baļķi, sijas un nomaļi klaudzēja, skanēdami dobji, kā jau sausa koksne, tas viss gāzās un atkal slējās augšup, biīvējās cits uz cita; Oļa miegā iekliedzās, un Pustovalovs viņai maigi sacīja:

—   Ola, mīļā, kas tad tev? Pārmet krustu!

Kādas domas bija vīram, tādas bija arī sievai. Ja vīrs domāja, ka istabā ir karsti vai ka veikalā apgrozība samazinājusies, tāpat domāja arī sieva. Oļas vīram nepatika nekādas izpriecas, svinamās dienās viņš sēdēja mājās, un mājas sēdēja arī viņa.

—   Jūs vienmēr tikai mājās vai kantorī, — paziņas runāja. — Sirsniņ, būtu nu aizgājusi uz teātri vai uz cirku.

—   Mums ar Vasju nav laika staigāt pa teātriem, — Oļa prātīgi atbildēja. — Mēs esam darba cilvēki, ar blēņām neaizraujamies. Kas tad labs ir tajos teātros?

Sestdienās Oļa un Pustovalovs gāja uz nakts dievkalpojumu; svētku dienās uz rīta dievkalpojumu, un, nākot mājās no baznīcas cieši blakus ar jūsmīgām sejām, no abiem plūda jauka smarža, un Oļas zīda kleita patīkami čaukstēja, bet mājās viņi dzēra tēju ar smalkmaizītēm un dažādiem ievārījumiem, pēc tam ēda pīrāgu. Katru dienu pusdienlaikā pagalmā, aiz vārtiem un uz ielas garšīgi smaržoja borščs un aitas vai pīles cepetis, bet gavēņa dienās smaržoja pēc zivīm, un nevarēja paiet garām vārtiem, lai nesagribētos ēst. Kantorī vienmēr mutuļoja patvāris, un Oļa pircējus cienāja ar tēju un barankām. Reizi nedēļā laulātie draugi gāja uz pirti un nāca ctpakaļ cieši blakus, abi piesarkuši.

—    Dzīvojam tīri labi, — Oļa teica paziņām, — paldies dievam! Lai dievs dod visiem dzīvot tā, kā dzīvojam mēs ar Vasju!

Kad Pustovalovs aizbrauca uz Mogiļevas guberņu pēc būvkokiem, Oļa garlaikojās, naktīs neaizmiga, raudāja. Dažreiz vakaros pie viņas atnāca pulka veterinārārsts Smirņins, jauns cilvēks, kas dzīvoja Olas sētas namiņā. Viņš Oļai kaut ko stāstīja vai spēlēja ar viņu kārtis, un las Olu izklaidēja. Sevišķi interesanti bija veterinārārsta stāsti par viņa paša ģimenes dzīvi — viņš bija precējies, viņam bija dēis, bet no sievas veterinārārsts bija šķīries, jo tā viņam kļuvusi neuzticīga, tagad viņš to nīstot un sūtot ik mēnesi četrdesmit rubļus dēla uzturēšanai. To dzirdēdama, Oļa nopūtās, pagrozīja galvu, jo viņai bija žēl veterinārārsta.

—    Nu, lai dievs jūs sargā, — viņa teica, atsveicinādamās un ar sveci pavadīdama veterinārārstu līdz kāpnēm. — Paldies, ka pagarlaikojāties kopā ar mani, lai dievs un debesu valdniece dod jums veselibu …

Un vienmēr Oļa runāja tik cienīgi, tik prātīgi, atdarinādama vīru; veterinārārsts jau gāja lejā laukā pa durvīm, bet viņa tam vēl uzsauca un teica:

—    Vai zināt, Vladimir Platonič, labāk salīgstiet mieru ar savu sievu. Piedodiet viņai kaut vai dēla dēļ! … Pui- kiņš, kazi, visu saprot.

Bet, kad atgriezās Pustovalovs, viņa paklusām stāstīja vīram par veterinārārstu un tā nelaimīgo ģimenes dzīvi, viņi abi nopūtās, pagrozīja galvu un runāja par zēnu, kurš droši vien ilgojas pēc tēva, bet pēc tam, paklausīdami dīvainai domu gaitai, abi nostājās pretim svētbildēm, klanījās līdz zemei un lūdza dievu, lai tas viņiem dodot bērniņus.

Un tā Pustovalovi nodzīvoja klusi un rāmi, mīlestībā un pilnīgā vienprātībā sešus gadus. Bet tad reiz ziemā Vasilijs Andrejičs būvkoku noliktavā sadzērās karstu tēju, bez cepures izgāja laukā izsniegt preci, saaukstējās un saslima. Viņu ārstēja labākie ārsti, bet slimība guva virsroku, un Pustovalovs nomira, noslimojis četrus mēnešus. Oļa atkal kļuva atraitne.

—   Mans labiņais, kam tu mani atstāji? — viņa skaļi raudāja, apbedījusi vīru. — Kā es tagad dzīvošu bez tevis, ak es sērdiene nelaimīgā! Labie ļaudis, pažēlojiet mani, bārenīti…

Viņa valkāja melnas drānas ar sēru lentēm un jau uz visiem laikiem atteicās no cepurītēm un cimdiem, ārpus mājas gāja reti, tikai uz baznīcu vai uz vīra kapu, un dzīvoja mājās kā mūķene. Un tikai tad, kad apritēja seši mēneši, viņa noārdīja sēru lentes un reizēm atgrūda logu aizvirtņus. Dažreiz rītos jau bija redzams, ka viņa kopā ar savu virēju iet uz tirgu iepirkties, bet par to, kā viņa tagad dzīvoja savā mājā un kas tur notika, varēja tikai nojaust. To, piemēram, kaimiņi nojauta pēc tā, ka viņa savā dārziņā dzēra tēju kopā ar veterinārārstu, bet tas viņai lasīja priekšā avīzi, nojauta ari pēc tā, ka, sastap- etamās pastā ar kādu pazīstamu dāmu, Oļa teica:

—    Mūsu pilsētā nav īstas veterinārās uzraudzības — un tāpēc ir daudz slimību. Atkal un atkal jādzird, ka cilvēki saslimuši no piena vai aplipuši no zirgiem vai govīm. Par mājdzīvnieku veselību, patiesību sakot, jārūpējas tāpat kā par cilvēku veselību.

Oļa atkārtoja veterinārārsta teikto, un tagad viņa par visu ko domāja tāpat kā viņš. Bija skaidrs, ka viņa nespēj dzīvot bez iemīlēšanās pat vienu gadu un ka tagad savu jauno laimi viņa atradusi savā sētas mājiņā. Citu sievieti par to būtu pēluši, bet par Oļu neviens nespēja domāt ļauni, un viņas dzīvē viss bija tik saprotams. Oļa un veterinārārsts nevienam neko neteica par pārmaiņām, kas notikušas viņu attiecībās, un centās tās slēpt, bet tas viņiem neizdevās, jo Oļai "noslēpumu nevarēja būt. Kad pie veterinārārsta nāca ciemiņi, viņa pulka biedri, Oļa, liedama viņiem tēju vai pasniegdama vakariņas, runāja par liellopu mēri, par tuberkulozes pērļu formu, par pilsētas lopkautuvēm, bet veterinārārsts briesmīgi mulsa un, kad ciemiņi aizgāja, satvēra Oļas roku un dusmīgi šņāca:

—    Es taču tevi esmu lūdzis nerunāt par to, ko tu nesaproti! Kad mēs, veterinārārsti, runājamies, tu, lūdzu, nejaucies valodās. Galu galā tas ir garlaicīgi!

Bet Oļa skatījās uz viņu ar izbrīnu un satraukumu un jautāja:

—    Volodja, par ko tad lai es runāju?

Ar asarām acīs viņa to apskāva, gauži lūdza nedusmoties, un abi jutās laimīgi.

Taču šī laime nebija ilga. Veterinārārsts aizbrauca kopā ar pulku, aizbrauca uz visiem laikiem, jo pulku pārvietoja kaut kur ļoti tālu, gandrīz vai uz Sibīriju. Un Oļa palika viena.

Tagad nu viņa bija pavisam viena. Tēvs sen kā miris, viņa atzveltnes krēsls nosviests bēniņos, apputējis, viena kāja nolūzusi. Oļa kļuva vājāka, neglītāka, uz ielas pretimnācēji vairs nelūkojās uz viņu kā senāk un neuzsmaidīja viņai; kā redzams, labākie gadi jau aizsteigušies, jau ir garām, un tagad sākās jauna dzīve, nezināma, par kuru labāk nedomāt. Vakaros Oļa sēdēja uz lievenīša, viņa dzirdēja, kā «Tivoli» dārzā spēlēja mūzika, sprāga raķetes, bet tas vairs neizraisīja nekādas domas. Oļa vienaldzīgi skatījās uz savu tukšo pagalmu, ne par ko nedomāja, neko negribēja, bet vēlāk, kad iestājās nakts, gāja gulēt un sapņos redzēja savu tukšo pagalmu. Viņa ēda un dzēra it kā negribēdama.

Bet galvenais — un tas bija visļaunākais — Oļai vairs nebija nekādu domu. Viņa redzēja savā apkārtnē priekšmetus un saprata visu, kas tur notiek, bet nespēja neko domāt un nezināja, par ko lai runā. Cik tas ir briesmīgi — palikt bez jebkādām domām! Cilvēks redz, piemēram, ka stāv pudele vai līst lietus, vai zemnieks brauc ratos, bet, kālab šī pudele vai lietus, vai zemnieks, kāda tam jēga, — to viņa nespēj pateikt un pat par tūkstoš rubjiem neko nepateiktu. Kukina un Pustovalova laikā un pēc tam veterinārārsta laikā OJa spēja izskaidrot visu un būtu klāstījusi savus uzskatus par visu, bet tagad gan viņas domās, gan sirdi bija tāds pats tukšums kā pagalmā. Un bija tik baismīgi un rūgti, it kā viņa butu vērmeles saēdusies.

Pilsēta pamazām pletās uz visām pusēm; Čigānu ciematu jau dēvēja par ielu, un tur, kur senāk bija «Tivoli» dārzs un kokmateriālu noliktavas, jau sacelti nami un saradušās vairākas šķērsielas. Cik ātri steidzas laiks! Oļeņkas māja nomelnējusi, jumts sarūsējis, šķūnis sašķiebies, viss pagalms pieaudzis ar lielām nezālēm un dzēlīgām nātrēm. Pati Oļa novecojusi, kļuvusi neglītāka; vasarā viņa sēž uz lievenīša, sirdī viņai joprojām gan tukšums, gan apnikums, gan vērmeļu sūrums, bet ziemā viņa sēž pie loga un skatās uz sniegu. Bet, kad uzdveš pavasara elpa, kad vējš atnes baznīcas zvanu dunoņu, pēkšņi uzšalc atmiņas par pagātni, sirds saldi sažņaudzas, no acīm plūstin plūst asaras, bet tas tikai uz brīdi, pēc tam atkal tukšums un nav zināms, kādēļ viņa dzīvo. Melnā kaķenīte Briska mīlinās un maigi ņurrā, bet Oļai šie kaķenes glāsti vienaldzīgi. Vai tad tie viņai vajadzīgi? Viņai vajadzētu tādu mīlestību, kas pārņemtu visu viņas būtni, visu sirdi, saprātu, dotu viņai domas, dzīves mērķī, sasildītu viņas asinis, kas kļūst arvien vecākas. Oļa nopurināja no klēpja melno Brisku un īgni uzkliedza kaķenei:

— Ej… ej… Ko tu te!

Un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada — un nekāda prieka un nekādu domu. Ko pasaka virēja Mavra, tas ir labi.

Kādā karstas jūlija dienas pievakarē, kad pa ielu dzina pilsētas ganampulku un viss pagalms pievilnlja pilns ar putekļu mākuļiem, pēkšņi kāds klauvēja pie vārtiņiem. Oļa pati gāja tos attaisīt un, tiklīdz paskatījās, sastinga: aiz vārtiem stāvēja veterinārārsts Smirņins — jau sirms un privātā apģērbā. Viņai pēkšņi viss uznira atmiņā, viņa nesavaldījās, sāka raudāt, piekļāva galvu pie atnācēja krūtīm un, neteikdama ne vārda, lielā satraukumā neatskārta, kā viņi abi iegāja iekšā, kā apsēdās tēju dzert.

—    Mans labiņais! — viņa murmināja, trīcēdama aiz prieka. — Vladimir Platonič! No kurienes tad jūs?

—    Gribu šeit apmesties uz visiem laikiem, — viņš teica. — Iesniedzu atlūgumu, atbraucu meklēt laimi brīvē dzīvē, gribu padzīvot bez klaiņāšanas. Arī dēls jau jāsūta ģimnāzijā. Izaudzis. Es, vai ziniet, salīgu mieru ar sievu.

—    Kur tad viņa ir? — Oļa jautāja.

—    Viņa ir kopā ar dēlu viesnīcā, bet es staigāju un meklēju dzīvokli.

—    Ak dievs, draudziņ, ņemiet manu māju! Vai tad šis nav dzīvoklis? Ak dievs, es taču no jums neko neprasīšu, — Oja uztraucās un atkal sāka raudāt. — Dzīvojiet šeit, man pietiks ar sētas mājiņu! Ak dievs, kādi prieki!

Nākamajā dienā jau krāsoja mājai jumtu, balsināja sienas un Oļa, rokas sānos iespriedusi, staigāja pa pagalmu un izrīkoja amatniekus. Viņas sejā staroja kādreizējais smaids, viņa atkal bija rosīga, mundra, it kā pamodusies no ilga miega. Atbrauca veterinārārsta sieva, kalsena, neglīta dāma ar īsiem matiem, kaprīzu seju, un viņai līdzi zēns Saša, pārāk maza auguma (viņam jau bija desmitais gads), paresns, ar skaidrām gaišzilām acīm un bedrītēm vaigos. Tiklīdz zēns ienāca pagalmā, viņš joza pakaļ kaķim, un tūlīt jau skanēja viņa jautrie, priecīgie smiekli.

—    Krustmāmiņ, vai tas jūsu kaķis? — viņš jautāja Oļai. — Kad kaķim būs bērni, lūdzu, uzdāviniet man vienu kaķēniņu. Māte dikti baidās no pelēm.

Oļa aprunājās ar zēnu, padzirdināja viņu ar tēju, un krūtīs sirds pēkšņi kļuva silta, saldi sažņaudzās, it kā šis puisēns būtu viņas pašas dēls. Kad vakarā puisēns, sēdēdams ēdamistabā, atkārtoja skolā uzdoto, Oļa jūsmīgi un ar žēlumu lūkojās puisēnā un čukstēja:

—    Manu labiņo, manu jaukumiņ… Manu bērniņ, tu esi tik gudrs, tik tīrs un balts.

—    Par salu sauc, — zēns lasīja, — sauszemes daļu, kurai visapkārt ir ūdens.

—       Par salu sauc sauszemes dalu… — Oļa atkārtoja, un tā bija viņas pirmā doma, ko viņa droši izteica pčr. tik daudziem klusēšanas gadiem, kad galvā nebija nevienas clomas.

Oļai nu jau bija savas domas, un, vakariņas ēdot, viņa runāja ar Sašas vecākiem: cik tagad bērniem grūti mācīties .ģimnāzijās, bet ka klasiskā izglītība tomēr labāka par reālo, jo no ģimnāzijas ceļš vaļā uz visu: ja grib, var mācīties par ārstu, ja grib — par inženieri.

Saša sāka mācīties ģimnāzijā. Viņa māte aizbrauca uz Harkovu pie māsas un nebrauca vairs atpakaļ; Sašas tēvs katru dienu brauca apskatīt lopu barus, dažreiz nerādījās mājās veselas trīs dienas, un Oļai šķita, ka Saša ir pavisam pamests, ka viņš mājās nevienam nav vajadzīgs, ka viņš mirst badā; tāpēc Oļa aizveda zēnu uz savu sētas mājiņu un novietoja tur mazajā istabiņā.

Pagājis jau pusgads, kopš Saša dzīvo pie viņas sētas mājā. Katru rītu Oļa ieiet zēna istabā; puisēns cieši aizmidzis, palicis roku zem vaiga, šķiet nemaz neelpo. Oļai žēl viņu modināt.

—    Saša, — Oļa skumīgi saka, — celies, labiņais! Jāiet uz ģimnāziju.

Saša pieceļas, apģērbjas, pielūdz dievu, pēc tam apsēžas un dzer tēju, izdzer trīs glāzes tējas, apēd divas lielas barankas un pusi frančmaizes ar sviestu. Saša vēl nav īsti atģidies pēc pamošanās un tāpēc ir sliktā omā.

—    Saša, tu lāgā neesi iemācījies fabulu, — Oļa saka un skatās uz zēnu tā, it kā izvadītu viņu tālā ceļā. — Rūpes man ar tevi. Labiņais, tu nu gan pacenties, mācies… Klausi skolotājus!

—    Eh, lieciet nu mani mierā! — Saša saka.

Pēc tam viņš iet pa ielu uz ģimnāziju — pats mazs, bet lielu cepuri galvā un somu uz muguras. Viņam klusiem soļiem seko Oļa.

—    Saša! — viņa uzsauc.

Zēns paskatās atpakaļ, bet Oļa iespiež Sašam rokā dateli vai karameli. Iegriežoties ieliņā, kur atrodas ģimnāzija, Sašam kļūst neveikli, ka viņu pavada liela, resna sieviete; viņš atskatās un saka:

—    Krustmāt, ejiet nu mājās, tagad es aiziešu viens pats.

Oļa apstājas un skatās viņam pakaļ, acis nepamirkšķinādama, kamēr Saša pazūd ģimnāzijas durvīs. Ai, cik ļoti viņa mīl Sašu! No Oļas līdzšinējām mīlestībām neviena nav bijusi tik dziļa, nekad līdz šim viņas sirds nav pakļāvusies tik pašaizliedzīgi, nesavtīgi un ar tik lielu prieku kā tagad, kad Oļā arvien vairāk un vairāk iekvēlojās mātes jūtas. Par šo svešo zēnu, par viņa vaigu bedrītēm, par viņa cepuri Oļa atdotu visu savu dzīvi, atdotu ar prieku, ar jūsmīgām asarām. Kāpēc? Kas to var zināt — kāpēc?

Pavadījusi Sašu uz ģimnāziju, Oļa klusu atgriežas mājās — ļoti apmierināta, rāma, mīlestības pārpilna; viņas seja, kas pēdējā pusgadā kļuvusi jaunāka, smaida, staro; pretimnācēji, Oļā raudzīdamies, priecājas un viņai saka:

—   Labdien, sirsniņ Olga Semjonovna! Kā klājas, sirsniņ?

—   Tagad ģimnāzijā grūti mācīties, — Oļa stāsta tirgū. — Nav jau nekāds joks — vakar pirmajā klasē lika iemācīties no galvas fabulu, bez tam latīņu tulkojums, uzdevums… Vai tad mazs bērns to var?

Viņa sāka stāstīt par skolotājiem, par mācībām, par mācību grāmatām — to pašu, ko par visu stāsta Saša.

Pirms pulksten trijiem viņi abi kopā ēd pusdienas, vakarā abi kopā mācās uzdoto un raud. Likdama zēnu gultā, Oļa ilgi met tam krusta zīmes, čukst lūgsnu, pēc tam, iedama gulēt, sapņo par nākotni, tālu un neskaidru, kad Saša, beidzis universitāti, kļūs par ārstu vai inženieri, kad viņam būs sava liela māja, zirgi, kariete, kad Saša apprecēsies un viņam būs bērni… Oļa aizmieg un visu laiku domā par to pašu, asaras plūst viņai pa vaigiem no aizvērtām acīm. Bel melnā kaķenīte snauž turpat pie sāniem un ņurrā:

—   Murr … murr … murr …

Pēkšņi stipri klauvējieni pie vārtiņiem. Oļeņka pamostas un bailēs aiztur elpu; sirds stipri pukst. Paiet brītiņš — un klauvē atkal.

«Tā būs telegramma no Harkovas,» viņa domā un sāk trīcēt no galvas līdz kājām. «Māte laikam uzstāj, lai Saša brauc pie viņas uz Harkovu … Ak dievs!»

Oļa ir izmisusi; salta kļūst galva, dreb kājas, rokas, šķiet, ka viņa ir visnelaimīgākais cilvēks visā pasaulē. Bet paiet vēl brīdis — un dzirdamas balsis: veterinārārsts atgriezies mājās no kluba.

«Nu, paldies dievam,» viņa domā.

No sirds pamazām «i/plūst smagums, atkal kļūst viegli; viņa apgulstas un rlomā par Sašu, kas dziļā miegā guļ blakus istabā un brīžam pa sapņiem runā:

—   Es t-t-tev! Vācies prom! Nekaujies!

DĀMA AR SUNĪTI

I

Klīda valodas, ka jūras krastā esot uzradusies jauna sieviete: dāma ar sunīti. Dmitrijs Dmitričs Gurovs, kas dzīvoja šeit jau otro nedēļu un jau bija te pieradis, arī bija pa- sācis interesēties par jaunajiem atbraucējiem. Sēdēdams paviljonā pie Vernes, viņš redzēja, kā gar krastmalu garām pagāja neliela auguma jauna sieviete gaišiem matiem, bereti galvā; viņai nopakaļ skrēja balts špics.

Vēlāk Gurovs sastapa viņu pilsētas dārzā un skvērā vairakas reizes dienā. Viņa pastaigājās viena, allaž ar to pašu bereti galvā un kopā ar balto špicu; neviens nezināja, kā viņu sauc, un dēvēja tikai par dāmu ar sunīti.

«Ja viņa šeit atbraukusi bez vīra un paziņām,» Gurovs pārlika prātā, «tad ar viņu derētu iepazīties.»

Gurovam vēl nebija pilni četrdesmit, taču pūrā jau divpadsmitgadīga meita un divi dēli ģimnāzistu vecumā. Viņš bija agri apprecināts — kad vēl studēja otrajā kursā; bet tagad viņa sieva izskatījās pusotras reizes vecāka par viņu. Tā bija gara auguma sieviete tumšām uzacīm, kura turējās stalti, cienīgi un nosvērti un lepojās ar savu prātu. Viņa daudz lasīja, vēstulēs reizumis izlaida burtus, vīru sauca nevis par Dmitriju, bet Dimit- riju, un sirds dziļumos viņš sievu uzskatīja par aprobežotu radījumu, neaptēstu un necilu būtni, baidījās no viņas un pie pirmās izdevības bēga no mājām. Viņai neuzticīgs Gurovs bija kļuvis jau sen un krāpa it bieži — un droši vien tādēļ par sievietēm parasti izteicās nicīgi un, kad, tam klātesot, kāds ierunājās par viņām, tad viņas apzīmēja ar vārdiem:

— Zemākā rase!

Pārliecināts, ka dabūjis gana rūgtu mācību, lai drīkstētu tās saukt, kā nu kuro reiz tik, bez šīs «zemākās rases» viņš tomēr nespēja iztikt ilgāk par pāris dienām. Vīriešu sabiedrībā viņu mocīja garlaicība un slikta pašsajūta, viņš bija nerunīgs un salts, taču, nokļuvis sieviešu vidū, atkal sasparojās un uzreiz zināja, par ko runāt un kā uzvesties; turklāt sieviešu klātbūtnē pat klusēt viņam bija viegli. Viņa izskatā, raksturā, visā viņa būtībā jautās kaut kas valdzinošs un netverams, kas sievietēm patika un tās vilināja; viņš to zināja, un noslēpumains spēks arī viņu pašu vilkšus vilka pie tām.

Ilggadīgā un, taisnību sakot, diezgan rūgtā pieredze jau sensenis bija viņam mācījusi, ka jebkura tuvība, kas iesākumā tik gaužām tīkami dažādo dzīvi un šķiet jauks un nesaistošs piedzīvojums, kārtīgiem cilvēkiem, īpaši maskaviešiem, kuri ir grūti iekustināmi un smagnēji, agri vai vēlu izvēršas par veselu problēmu, un galu galā stāvoklis stipri sarežģās. Taču ikreiz, kad viņš atkal no jauna sastapās ar valdzinošu sievieti, šī pieredze viņam nez kāpēc izkūpēja no prāta un viņu sagrāba alkas dzīvot, un viss likās vienkārši un uzjautrinoši.

Un, rau, kādudien vakara pusē viņš dārzā pusdienoja, un dāma ar bereti galvā nesteidzīgi tuvojās viņam, lai apsēstos pie blakus galda. Pēc sievietes sejas izteiksmes, gaitas, tērpa un matu sakārtojuma varēja jaust, ka tā pieder pie labas sabiedrības ļaudīm, ir precējusies, Jaltā ieradusies pirmoreiz un ir viena, ka tai šeit garlaicīgi… Nostāstos par šejienes vaļīgajiem tikumiem ir daudz nepatiesības, viņš tos necieta, zinādams, ka šādus nostāstus sacer cilvēki, kas labprāt pagrēkotu, ja vien mācētu; taču, kad dāma apsēdās pie blakus galda triju soļu atstatumā no viņa, Gurovs atcerējās nostāstus par vieglām uzvarām, par izbraukumiem kalnos, un piepeši viņu sagrāba alkas pēc drīza un īslaicīga sakara, pēc romāna ar šo nepazīstamo sievieti, kurai viņš nezināja ne vārdu, ne uzvārdu.

Gurovs vēlīgi pamāja ar roku špicam un, kad tas pienāca klāt, padraudēja tam ar pirkstu. Spics ierūcās. Gurovs no jauna pakratīja pirkstu.

Dāma uzlūkoja Gurovu un spēji nodūra acis.

—    Suns nekož, — viņa sacīja pietvīkdama.

—   Vai drīkst tam iedot kaulu? — un, kad sieviete piekrītoši pamāja ar galvu, viņš laipni apjautājās: — Vai jau sen, kopš esat ieradusies Jaltā?

—    Kādas piecas dienas.

—    Bet. es te kvernu jau otro nedēļu.

Brīdi abi klusēja.

—   Laiks skrien ātri, un tomēr šeit ir garlaicīgi! — viņa teica, neskatīdamās uz Gurovu.

—   Tā tikai pieņemts sacīt, ka šeit esot garlaicīgi. Dzīvo tāds vidusmēra cilvēciņš savā Beļovā vai Žizdra — un nemaz negarlaikojas, bet, līdzko atbrauc šurp, tā uz

reiz sākas: «Ak, cik garlaicīgi! Ak, kādi putekli!» Varētu domāt, ka šis ieradies no Granadas.

Viņa iesmējās. Pēc tam abi ēda klusējot, it kā nebūtu pazīstami; taču paēduši projām devās kopā — un sāka tērzēt jautri un nepiespiesti, kā jau divi brīvi, apmierināti cilvēki, kam vienalga, kurp doties un par ko runāt. Viņi pastaigājās un tērzēja par to, cik dīvaini apgaismota jūra; ūdens zvīļoja maigā un siltā ceriņkrāsā, un pāri tam mēness bija pārmetis zelta svēdru. Runāja par to, cik tveicīgi ir pēc karstās dienas. Gurovs pastāstīja, ka esot maskavietis, pēc izglītības filologs, bet strādājot bankā, kādreiz taisījies dziedāt privātā operā, taču nodomu atmetis, ka viņam Maskavā piederot divi nami… No viņas Gurovs savukārt uzzināja, ka viņa uzaugusi Pēterburgā, bet aizprecējusies uz S., kur dzīvojot jau divus gadus, ka palikšot Jaltā vēl mēnesi un ka viņai pakal varbūt atbraukšot, virs, kas arī gribot atpūsties. Viņa nekādi nemācēja paskaidrot, kur viņas vīrs strādā — ne īsti guberņas valdē, ne īsti guberņas zemstes pārvaldē, un viņai pašai par to nāca smiekli. Gurovs uzzināja vē! arī to, ka viņu saucot par Annu Sergejevnu.

Vēlāk, atgriezies savā istabā, Gurovs domāja par viņu, pārlikdams prātā, ka rīt abi droši vien sastapsies. Tā vajadzētu notikt. Atlaidies gultā, viņš atminējās, ka pavisam nesen viņa bijusi skolniece un mācījusies, tāpat kā tagad mācās viņa meita, atcerējās, cik daudz nedrošības un kokainības viedās viņas smieklos, sarunā ar nepazīstamu vīrieti — droši vien pirmoreiz dzīvē viņa bija viena šādos apstākļos, kur viņai sekoja un viņu vēroja, sarunājoties ar vienu vienīgu nodomu, ko viņa nevarēja neuzminēt. Gurovs atcerējās viņas tievo, vājo kaklu, skaistās pelēkās acis,

«Viņai tomēr piemīt kaut kas nožēlojams,» tas nodomāja, laizdamies miegā.

II

Kopš iepazīšanās bija pagājusi nedēļa. Pienāca svētdiena. Istabās nevarēja ne paelpot, un ielās vējš grieza putekļu vērpetes, rāva no galvām platmales. Visus mocīja slāpes, un Gurovs bieži iegriezās paviljonā un piedāvāja Annai Sergejevnai gan ūdeni ar sīrupu, gan saldējumu. Nebija nekāda glābiņa.

Vakarā, kad laiks kļuva rēnāks, viņi devās uz molu, lai paskatītos, kā pienāks kuģis. Piestātnē drūzmējās daudz ļaužu; tie bija sapulcējušies ar puķu pušķiem rokās, lai kādu sagaidītu. Un šeit visai skaidri varēja sazīmēt Jaltas lepnās publikas divas īpatnības: pusmūža dāmas bija ģērbušās kā jaunas sievietes, un bija arī daudz ģenerāļu.

Tā kā jūra stipri viļņojās, kuģis ieradās vēlu — kad saule jau bija norietējusi, un, nespēdams uzreiz piestāt pie mola, ilgi manevrēja ap to. Anna Sergejevna lūkojās uz kuģi ar lorneti, un, kad viņa pievērsās Gurovam, viņas acis mirdzēja. Viņa runāja aizgūtnēm, aprautie jautājumi bira cits pēc cita, taču viņa pati uzreiz aizmirsa, par ko nule vaicājusi; pēc tam burzmā nozaudēja lorneti.

Lepnā publika pamazām izklīda, notumsā sejas vairs nebija izšķiramas, iestājās bezvējš, taču Gurovs un Anna Sergejevna stāvēja, itin kā gaidīdami, vai no kuģa nenokāps vēl kāds cilvēks. Anna Sergejevna jau bija apklususi un tikai elpoja ziedu smaržu, nepaceldama acis uz Gurovu.

—    Uz vakara pusi laiks kļuvis labāks, — viņš sacīja. — Uz kurieni tagad lai dodamies? Vai kaut kur neaizbrauksim?

Anna Sergejevna neko neatbildēja.

Tad Gurovs cieši paraudzījās tai sejā un, piepeši apskāvis, noskūpstīja uz lūpām, un viņam uzvēdīja ziedu aromāts un valgme, taču tūdaļ pat viņš aplaida apkārt bailīgu skatienu: vai kāds nav redzējis?

Un abi ātrā solī devās prom.

—   Iesim pie jums… — viņš klusi teica.

Viņas istabā bija smacīgi, vēsmoja pēc japāņu veikalā pirktajām smaržām. Gurovs, skatīdamies uz viņu, domāja: «Kādas tik sastapšanās neatgadās dzīvē!» Pagātne viņa atmiņās saistījās ar bezrūpīgām, labsirdīgām sievietēm, līksmām mīlētājām, kas bija pateicīgas viņam par sniegto, lai arī gaužām īslaicīgo laimi; un vēl ar tādām kā, piemēram, viņa sieva, kas neprata mīlēt bez izlikšanās, bez garas spriedelēšanas un klīrēšanās, bez histērijas un izturējās ar tādu svinīgumu, itin kā tā būtu nevis mīlestība un nevis kaisle, bet kaut kas nesalīdzināmi svarīgāks; un arī ar tādām divām vai trim ļoti skaistām un vēsām būtnēm, kuru sejās reizumis atvīdēja plēsonīga izteiksme, stūrgalvīga dziņa par varēm paņemt no dzīves, raušus izraut vairāk, nekā dzīve spēj sniegt, un tās bija jau pārziedējušas, untumainas, ne pārāk gudras dā- miņas, kas nenodevās prātošanai, bet tiecās tikai valdīt, un, kad Gurovs pret tām atsala, šo sieviešu aukstais skaistums iesvēla viņā naidu un veļas mežģīnes tad viņam atgādināja zvīņas.

Bet šeit vēl aizvien viedās tas pats nepieredzējušas jaunības biklums, stūrainība, neveiklības sajūta un apjukums, itin kā negaidot būtu atskanējis klauvējiens pie durvīm. Anna Sergejevna, šī «dāma ar sunīti», pret notikušo izturējās kā pret kaut ko sevišķu, loti nopietni, gluži kā pret savu krišanu, — tas bija skaidri jaušams un šķita dīvaini un pavisam nevietā. Viņas seja apmācās un novīta un garie mati skumīgi nokarājās gar vaigiem, viņa iegrima domās grūtsirdīgā pozā kā grēciniece veclaicīgā gleznā.

—   Nelāgi, — viņa sacīja, — Jūs pats tagad vairs necienīsiet mani.

Istabā uz galda stāvēja arbūzs. Gurovs nogrieza sev šķēli un nesteigdamies sāka ēst. Vismaz pusstunda pagāja klusējot.

Anna Sergejevna bija aizkustinoša, no viņas staroja kārtīgas, naivas, mazpieredzējušas sievietes skaidrība: vientulīgā svece, kas dega uz galda, tik tikko apgaismoja viņas seju, bet bija redzams, ka ap sirdi viņai ir smagi.

—   Kādēļ lai es vairs necienītu tevi? — vaicāja Gurovs. — Tu pati neapjēdz, ko runā.

—    Lai dievs man piedod! — viņa teica, un viņas acīs sariesās asaras. — Tas ir šausmīgi.

—    Izklausās, ka tu taisnotos.

—    Ar ko gan es varu attaisnoties? Esmu pretīga, zemiska sieviete, nicinu sevi un pat nedomāju taisnoties. Nevis vīru esmu piekrāpusi, bet pati sevi. Un ne tikai tagad, bet krāpju jau sen. Mans vīrs varbūt ir godīgs un labs cilvēks, bet viņš ir sulainis! Nezinu, ko viņš tur dara un kā strādā, zinu tikai to, ka viņš ir sulainis. Kad ar viņu apprecējos, man bija divdesmit gadu, mani mocīja ziņkārība, es kāroju pēc kaut kā labāka; ir taču jābūt — domāju — arī citai dzīvei. Man gribējās baudīt dzīvi! Baudīt līdz nēsātam… Es degtin degu aiz ziņkārības… jums to grūti saprast, bet, dievs mans liecinieks, es vairs nevaldīju pār sevi, ar mani kaut kas bija noticis, nebiju noturama, teicu vīram, ka jūtos slima, un atbraucu šurp… Un klīdu te apkārt kā noreibuši, kā prātu zaudējusi…

un tagad esmu kļuvusi vulgāra draņķe, kuru ikviens drīkst nonievāt.

Gurovam jau bija apnicis klausīties, viņu kaitināja naivais tonis, šī tik negaidītā un nevienam nevajadzīgā grēku nožēlošana; ja acīs viņai nebūtu asaras, varētu domāt, ka viņa jokojas vai tēlo kādu lomu.

—   Es patiešām nesaprotu, — viņš klusi sacīja, — ko tu īsti gribi?

Viņa paslēpa seju Gurovam pie krūtīm un piekļāvās klāt.

—   Ticiet, ticiet man, es jūs lūdzu… — viņa teica. — Es augstu vērtēju godīgu, tiklu dzīvi, un grēks man derdzas, pati nezinu, ko daru. Vienkāršie ļaudis sacītu: nelabā apsēsta. Arī par sevi es tagad varētu sacīt, ka mani apsēdis nelabais.

—   Diezgan, diezgan… — viņš purpināja.

Gurovs raudzījās viņas stingajās, baijpilnajās acīs, skūpstīja viņu, runāja klusi un maigi, un viņa pamazām nomierinājās un atkal kļuva jautra; abi sāka smieties.

Kad vēlāk viņi izgāja laukā, krastmalā nebija ne dzīvas dvēseles, pilsēta ar slaidajām cipresēm izskatījās gluži izmirusi, bet jūra joprojām šalca un skalojās pret krastu; viļņos šūpojās laiva, un tajā miegaini spīgoja lukturītis.

Viņi sameklēja ormani un devās uz Oreandu.

—   Nule lejā vestibilā es dabūju zināt tavu uzvārdu: uz dēla rakstīts fon Diderica, — teica Gurovs, — Vai tavs vīrs ir vācietis?

—   Nē, vācietis, šķiet, bija viņa vectēvs, taču viņš pats ir pareizticīgs.

Oreandā viņi apsēdās uz soliņa netālu no baznīcas, raudzījās lejā uz jūru un klusēja. Cauri rīta gaismai Jalta bija tik tikko saskatāma, pāri kalnu virsotnēm nekustīgi klājās balti mākoņi. Kokiem nekustējās neviena lapa, čirkstēja cikādes, un ritmiskā, dobjā jūras šalkoņa, at- plūzdama no lejas, stāstīja par mieru, par mūžīgo mieru, kas mūs gaida. Tā bija šalkusi tur, lejā, kad vēl nebija nedz Jaltas, nedz Oreandas, šalc tagad un tikpat vienaldzīgi un dobji šalks, kad mūsu vairs nebūs. Un šis pastā- vīgums, pilnīgā vienaldzība pret katra atsevišķa cilvēka dzīvi un nāvi varbūt ir mūsu mūžīgais patvērums, ķīla dzīvības nemitīgajai kustībai zemes virsū un nemitīgajai attīstībai, Sēdēdams blakus jaunajai sievietei, kas rītausmā šķita tik daija, apmierināts un sajūsmināts par pasakaino ainavu ar jūru, kalniem, mākoņiem un plašo debesjumu, Gurovs klusi apcerēja, cik būtībā skaists, ja tā labi padomā, ir viss uz šīs pasaules, viss, atskaitot to, ko mēs paši domājam un darām, kad aizmirstam esamības augstāko jēgu un savu cilvēka sūtību.

Pienāca svešs cilvēks — droši vien sargs —, uzmeta viņiem skatienu un atkal aizgāja, Un arī šis sīkums likās tik noslēpumains un skaists. Bija redzams, kā, nākdams no Feodosijas, tuvojas kuģis, rīta saules apspīdēts, jau izdzēstām ugunīm.

—   Zālē ir rasa, — pēc klusuma brīža sacīja Anna Ser- gejevna.

—   Jā. Laiks doties mājās.

Viņi atgriezās pilsētā.

Pēc tam katru pusdienas laiku viņi satikās krastmalā, kopā brokastoja un ēda pusdienas, pastaigājās un jūsmoja par jūru. Viņa sūdzējās, ka mokoties ar bezmiegu un ka viņai nemierīgi dauzoties sirds, un, brīžam greizsirdības, brīžam baiļu pārņemta, satraukti uzplijās viņam ar vienu un to pašu jautājumu — vai viņš joprojām viņu cienot. Un it bieži skvērā vai dārzā, kad tuvumā neviena nebija, Gurovs pēkšņi pievilka viņu sev klāt un kaisli skūpstīja. Caurcaurēm bezrūpīgā dzīve, šie skūpsti gaišā dienas laikā, metot apkārt skatienus un raizējoties, lai kāds tos neierauga, tveice, jūras aromāts un bezbēdīgo, grezni ģērbto un labi paēdušo cilvēku pastāvīgā klātbūtne Gurovu itin kā pārvērta; viņš stāstīja Annai Sergejevnai, cik viņa daija, cik kairinoša, bija nepacietīgi kaisls, neatstāja viņu vienu ne uz mirkli, taču viņa it bieži iegrima grūtsirdībā un joprojām lūdza, lai viņš apgalvo, ka viņu neciena, it nemaz nemīl, bet redz viņā tikai vulgāru sievieti. Gandrīz katru dienu vēlu vakarā viņi devās kaut kur ārpus pilsētas, uz Oreandu vai ūdenskritumu; tās bija jaukas ekskursijas un atstāja nemainīgi skaistus un diženus iespaidus.

Bija gaidāms, ka atbrauks vīrs. Taču pienāca vēstule, kurā viņš rakstīja, ka esot apsāpējušās acis, un lūdza sievu, lai drīzāk atgriežas mājās. Anna Sergejevna sarosījās.

—   Tas ir labi, ka man jābrauc prom, — viņa Gurovam teica. — Tas ir likteņa pirksts.

Ceļā viņa devās ar zirgiem, un Gurovs viņu pavadīja. Viņi brauca veselu dienu. Iekāpusi ātrvilciena vagonā, pēc otrā zvana viņa sacīja:

—    Ļaujiet, es palūkošos uz jums vēlreiz… Palūkošos vēl vienu reizi. Tieši sejā.

Viņa neraudāja, taču izskatījās tik skumīga, it kā būtu slima, un viņas seja raustījās:

—   Es domāšu par jums… paturēšu jūs atmiņā, — viņa teica. — Lai dievs stāv jums klāt, palieciet sveikil Nepieminiet ar ļaunu. Mēs šķiramies uz visiem laikiem, tā būs vispareizāk, jo mums vispār nevajadzēja tikties. Nu, lai dievs stāv jums klāt!

Vilciens ātri uzņēma gaitu, ugunis drīz pagaisa, un pēc brīža nebija sadzirdama pat riteņu rīboņa, itin kā visi tīšuprāt būtu norunājuši cik iespējams drīzāk izbeigt šo saldo aizmiršanos, šo neprātu. Un, palicis viens uz platformas, lūkodamies tumšajā tālē, Gurovs ieklausījās sienāžu sisināšanā un telegrāfa stiepju dūkoņā ar dīvainu sajūtu, it kā būtu tik tikko pamodies. Un viņš domāja, ka viņa mūžā atkal nupat bijis viens piedzīvojums vai atgadījums un arī tas jau ir beidzies, un tagad palikušas vienīgi atmiņas … Viņš bija aizkustināts, viņu māca skumjas un viegla nožēla; šī jaunā sieviete, ar kuru viņš vairs nekad nesastapsies, nejutās ar viņu laimīga; viņš bija pret to laipns un sirsnīgs, taču viņa izturēšanās veidā, viņa balsī un glāstos jautās gandrīz netverams izsmiekls, paraupja augstprātība, ko atļaujas vīrietis, kad ir laimīgs un turklāt gandrīz divas reizes vecāks par sievieti. Visu laiku tā viņu dēvēja par labsirdīgu, neikdienišķu un cildenu; acīmredzot viņš tai likās citāds, nekā īstenībā bija, tātad neviļus viņš bija to krāpis…

Seit, stacijā, varēja jau samanīt rudens tuvumu, vakars bija dzestrs.

«Arī man pienācis laiks posties ceļā uz ziemeļiem,» domāja Gurovs, nokāpdams no platformas. «Laiks posties ceļā!»

III

Maskavā jau valdīja ziema, mājās tika kurinātas krāsnis, un no rītiem, kad bērni, posdamies uz ģimnāziju, dzēra tēju, bija vēl tumšs, un aukle uz īsu brīdi tad iededza uguni. Sāka piesalt. Kad krīt pirmais sniegs, kad pirmoreiz var pavizināties kamanās, ir tik tīkami skatīt balto zemi un baltos jumtus, dvaša plūst krūtīs viegla un spirgta un prātā uzreiz ataust jaunības dienas. Balti apsarmojušās vecās liepas un bērzi izskatās jaukāki un ir sirdij mīļāki nekā cipreses un palmas, un, kad tie slienas visapkārt pavisam tuvu, domas par kalniem un jūru šķiet nebūtiskas.

Gurovs bija maskavietis, Maskavā viņš atgriezās saulainā, saltā dienā, un, kad, uzvilcis kažoku un siltus cimdus, pagājās pa Petrovku un kad sestdienas vakarā dzirdēja zvanu skaņas, nesenais brauciens un vietas, kuras viņš tika apmeklējis, zaudēja viņa acīs visu burvību. Maz- pamazām iejuzdamies Maskavas dzīvē, viņš atkal kāri lasīja pa trim avīzēm dienā, taču apzvērēja, ka Maskavas avīzes nelasot principa pēc. Viņu atkal vilkšus vilka uz restorāniem, klubiem, banketiem, jubilejām, un viņam atkal glaimoja, ka pie viņa mājās^viesojas ievērojami advokāti un mākslinieki un ka Ārstu klubā viņš spēlē kārtis ar profesoru. Viņš atkal spēja apēst veselu porciju solankas…

Paies kāds mēnesis — un Anna Sergejevna, kā viņam šķita, iegrims atmiņu miglā un ar savu aizkustinošo smaidu tikai retumis rādīsies sapņos, tāpat, kā sapņos reizēm rādījās citas. Taču pagāja vairāk nekā mēnesis, iestājās dziļa ziema, bet viņš joprojām visu atcerējās ar tādu skaidrību, it kā no Annas Sergejevnas būtu šķīries tikai vakar. Un atmiņas iekvēlojās aizvien stiprāk. Vienalga, vai vakara klusumā viņa kabinetā ielauzās balsis no istabas, kur mācījās bērni, vai viņš dzirdēja dziedam romanci vai restorānā spēlējam mūzikas kasti, vai kamīnā gaudojam vēju, — piepeši prātā viņam atdzīvojās viss: gan tas, kas notika uz mola, gan dūmakainā rītausma kalnos, gan kuģis, kurš nāca no Feodosijas, gan skūpsti. Viņš ilgi staigāja pa istabu, kavēdamies atmiņās, un smaidīja, un pēc tam viņa atmiņas pārtapa alkās un iztēlē pagātne saplūda ar nākamību. Anna Sergejevna viņam nerādījās sapņos, bet sekoja kā ēna, visu laiku vērojot viņu. Aiztaisījis acis, viņš to redzēja kā dzīvu, un tā šķita daiļāka, jaunāka un maigāka, nekā bija bijusi; un arī pats sev viņš likās labāks nekā toreiz Jaltā. Pa vakariem tā lūkojās uz viņu no grāmatu skapja, no kamīna, no kakta, viņš sajuta tās dvašu un dzirdēja apģērba liego čaukstoņu. Uz ielas ar skatienu viņš pavadīja sievietes, meklēdams, vai kāda nav līdzīga Annai Sergejevnai…

Un viņu sagrāba karsta vēlme izkratīt kādam sirdi. Taču mājās par savu mīlestību viņš nedrīkstēja pat ieminēties, bet ārpus mājas viņam nebija ar ko runāt. Nevarēja taču to apspriest nedz ar nama īrniekiem, nedz bankā.

Un par ko gan lai viņš būtu runājis? Vai tad viņš toreiz mīlēja? Vai tad viņa attiecībās ar Annu Sergejevnu bija kas skaists, poētisks, kaut vai pamācošs, vai vismaz cik necik interesants? Un gribot negribot viņš runāja riņķī un apkārt par mīlestību un sievietēm vispār, un neviens nenojauta īstenību, un tikai sieva rauca tumšās uzacis, sacīdama:

—    Tev, Dimitrij, galīgi nepiestāv donžuāna loma.

Kādreiz naktī, iedams laukā no Ārstu kluba kopā ar

savu partneri, ierēdni, viņš nenocietās un sacīja:

—   Ja jūs zinātu, ar kādu brīnišķīgu sievieti es iepazinos Jaltā!

Ierēdnis iesēdās kamanās, taču, braukdams prom, piepeši atskatījās un uzsauca:

—   Dmitrij Dmitrič!

—   Ko?

—   Bet pirmīt jums bija taisnība: store patiešām smakoja!

Šie tik ikdienišķīgie vārdi nez kāpēc saniknoja Gurovu, šķita viņam pazemojoši un neķītri. Kādi mežonīgi tikumi, kādi truli ģīmji! Kādas bezjēdzīgas naktis, kādas vienmuļas, pelēkas dienas! Trakulīgā kāršu spēle, nesā- tīgā rīšana, bezgalīgā tarkšķēšana par vienu un to pašu. Malšanās tukšgaitā un bezjēdzīgā tarkšķēšana par vienu un to pašu paņem laika labāko daļu, labākos spēkus, un pāri paliek tikai kusla dzīvības vilkšana bez lidojuma, nožēlojama nīkšana, no kuras nevar nedz aiziet, nedz aizbēgt kā no trako nama vai arestantu rotas!

Gurovs negulēja visu nakti, juzdamies sašutis, un pēc tam visu dienu mocījās ar galvas sāpēm. Un arī turpmākajās naktīs viņš gulēja slikti, tikai sēdēja gultā un domāja vai arī staigāja pa istabu turp un atpakaļ. Bērni viņam bija apnikuši, banka apnikusi, negribējās nekur iet, ne par ko runāt.

Decembrī īsi pirms svētkiem viņš saposās ceļā un sacīja sievai, ka braucot uz Pēterburgu, lai aizliktu labu vārdu par kādu jaunu cilvēku, — un devās uz S. Kālab? Īsti to nezināja arī viņš pats. Viņam gribējās redzēt. Annu Sergejevnu un aprunāties, tikties ar viņu divatnē, ja vien būtu iespējams.

Viņš ieradās S. no rīta un apmetās viesnīcas labākajā istabā, kur grīda bija izklāta ar pelēku šineļa vadmalu un uz galda stāvēja galīgi noputējusi tintnīca, ko rotāja zirgā sēdošs jātnieks ar platmali paceltā rokā un nodau- 7itu galvu. Šveicars sniedza viņam vajadzīgās zinas: (on Diderics dzīvojot Vecajā Gončarnajas ielā, paša namā — tas esot netālu no viesnīcas, dzīvojot labi, pārticīgi, pašam savi zirgi, pilsētā visi viņu pazīstot. Viņa uzvārdu šveicars izrunāja šādi: Dridirics.

Gurovs nesteigdamies devās uz Veco Gončarnajas ielu, uzmeklēja namu. Tieši iepretim namam stiepās pelēka, gara, rupji naglota sēta.

«No tādas sētas jāturas pa gabalu,» nodomāja Gurovs, aplūkodams brīžam logus, brīžam sētu.

Viņš pārlika prātā: šodien iestādes nestrādā un vīrs droši vien ir mājās. Un šā vai tā nebūtu taktiski lauzties iekšā un sagādāt viņai uztraukumu. Bet, ja sūtītu zīmīti, tā, diespas, varēja nokļūt vīra rokās, un ar to pašu viss būtu pagalam. Pats labākais bija paļauties uz nejaušību. Un viņš staigāja šurpu turpu pa ielu un gar žogu un gaidīja šo nejaušību. Viņš redzēja, kā pa vārtiem iegāja ubags un tam uzklupa suņi, kādu stundu vēlāk izdzirda spēlējam klavieres, un skaņas līdz viņam atplūda paklusas un neskaidras. Droši vien spēlēja Anna Sergejevna. Pēkšņi atvērās parādes durvis, pa tām iznāca kaut kāda vecīte, un tai nopakaļ skrēja jau pazīstamais baltais špic.s. Gurovs gribēja suni pasaukt, taču viņam sāka dauzīties sirds un no uztraukuma viņš nespēja atcerēties, kā špicu sauc.

Viņš staigāja šurp un turp, aizvien vairāk un vairāk ienīzdams pelēko sētu un jau ar īgnumu domādams, ka Anna Sergejevna viņu aizmirsusi un droši vien izklaidējas ar kādu citu, un tas bija tik dabiski jaunai sievietei, kas spiesta no rīta līdz vakaram raudzīties uz šo nolādēto sētu. Viņš atgriezās viesnīcā un ilgi sēdēja uz dīvāna, nezinādams, ko iesākt, pēc tam paēda pusdienas, pēc tam ilgi gulēja.

«Cik tas viss muļķīgi un satraucoši,» viņš pamodies domāja, ieraudzījis, ka logi jau tumši: bija iestājies vakars. «Tagad sazin kāpēc esmu arī izgulējies. Ko darīšu naktī?»

Viņš sēdēja uz gultas, kas bija pārklāta ar pelēku, lētu, tādu kā slimnīcas segu, un īgdams kaitināja sevi:

«Te tev nu bija dāma ar sunīti… Te tev nu bija piedzīvojums… Tagad te varēsi pakvernēt.»

Jau no rīta, stacijā, Gurovs bija ievērojis afišu, kur loti lieliem burtiem bija rakstīts: pirmoreiz tikšot izrādīta «Geiša». Viņš atcerējās to un devās uz teātri.

«Ļoti iespējams, ka viņa apmeklēs pirmizrādi,» Gurovs nosprieda. .

Teātris bija pārpildīts. Arī šeit, tāpat kā visos guberņu teātros, līdz pat kroņlukturim cēlās dūmaka, trokšņaini rosījās galerija; pašā priekšā, gaidot izrādes sākumu, dižojās šejienes švīti, rokas aiz muguras saņēmuši; arī šeit, gubernatora ložā, priekšplānā sēdēja gubernatora meita, aplikusi ap kaklu boa, kamēr pats gubernators kautrīgi slēpās portjeru aizsegā un bija redzamas tikai viņa rokas; priekškars šūpojās, orķestris ilgi uzskaņoja instrumentus. Visu laiku, kamēr publika plūda iekšā un ieņēma vietas, Gurovs no ienācējiem nenolaida acis.

Pēkšņi parādījās arī Anna Sergejevna. Tā nosēdās trešajā rindā, un, kad Gurovs to uzlūkoja, viņa sirds sažņaudzās un viņš skaidri saprata, ka visā pasaulē nav tuvāka, dārgāka un vajadzīgāka cilvēka; šī provinces pūlī iejukusi, ne ar ko neievērojamā mazā sieviete ar vulgāro lorneti rokā tagad aizpildīja visu viņa dzīvi, bija viņa posts, prieks un vienīgā laime, kādu viņš sev vēlējās; un, bezjēdzīgam orķestrim grandot, lētām vijolēm banāli smilkstot, viņš domāja par to, cik viņa daiļa. Domāja un lāvās ilgām.

Kopā ar Annu Sergejevnu ienāca un viņai blaktis apsēdās jauns vīrietis ar nelielu vaigubārdu, augumā stipri garš un mugurā sakucies; ik soli sperot, viņš klanīja galvu, itin kā visu laiku kādu sveicinādams. Tas droši vien bija vīrs, kuru toreiz Jaltā sarūgtinājuma brīdī Anna Sergejevna nosauca par sulaini. Un tik tiešām — viņa garajā stāvā un vaigubārdā, un šķetrajā galvvidū jautās kaut kāda sulainiska pazemība, viņa smaids bija iztapīgs, un pogcaurumā viņam mirdzēja kaut kāda krūšu nozīme, kura atgādināja sulaiņa numuru.

Pirmajā starpbrīdī vīrs devās uzsmēķēt, viņa palika sēžam. Gurovs, kas arī sēdēja parterā, piegāja viņai klāt un, samocīti smaidīdams, drebošā balsī sacīja:

— Esiet sveicināta!

Viņa uzmeta Gurovam skatienu un nobālēja, pēc tam ar šausmām paskatījās uz viņu vēlreiz, neticot savām acīm, un cieši sažņaudza rokās vēdekli un lorneti, acīmredzot cīnoties ar sevi, lai nepaģībtu. Abi klusēja. Viņa sēdēja, viņš stāvēja, izbijies par viņas apjukumu, neiedrošinājās apsēsties blakus. Iedzinkstējās uzskaņojamās vijoles, iesvelpās flauta, pēkšņi kjuva baismi, šķita, ka no visām ložām cilvēki raugās šurp. Taču piepeši viņa piecēlās un strauji devās uz izeju; Gurovs viņai sekoja, un abi bez jēgas staigāja pa gaiteņiem turp un atpakaļ, pa kāpnēm augšup un lejup, un viņu acu priekšā zibēja kaut kādi ļaudis tiesnešu, skolotāju un ierēdņu mundieros, pie kuriem mirdzēja krūšu nozīmes; zibēja dāmas, kažoki uz pakaramajiem, vilka caurvējš, uzvēdīdams tabakas dūmu dvaku. Un Gurovs, kam stipri dauzījās sirds, nodomāja: «Ak kungs! Kādam jodam šie cilvēki, šis orķestris …»

Sajā mirkli viņš pēkšņi atminējās, kā tovakar stacijā, pavadījis Annu Sergejevnu, bija domājis, ka viss beidzies un viņi nekad vairs neredzēsies. Taču cik tālu vēl bija līdz beigām!

Šaurajās, drūmajās kāpnēs, kur rēgojās uzraksts — «uz amfiteātri», viņa apstājās.

—    Kā jūs mani pārbiedējāt! — viņa sacīja, smagi elpodama, joprojām bāla, vēl neatjēgdamās no pārsteiguma. — Ak, kā jūs mani pārbiedējāt! Esmu tik tikko dzīva. Kāpēc jūs braucāt šurp? Kāpēc?

—    Bet saprotiet, Anna, saprotiet… — viņš aizgūtnēm ieteicās pusbalsī. — Ļoti lūdzu jūs, saprotiet. . .

Anna Sergejevna raudzījās uz viņu ar izbailēm, ar lūgumu,*ar mīlestību, raudzījās vērīgi, alkdama ciešāk paturēt atmiņā viņa vaibstus.

—    Es loti mokos! — viņa turpināja, neklausīdamās Gu- rovā. — Visu laiku domāju tikai par jums, dzīvoju vienīgi ar domām par jums. Un man gribējās vienīgi aizmirst jūs, bet kāpēc, kāpēc jūs atbraucāt?

Uz augšējā kāpņu laukumiņa smēķēja divi ģimnāzisti un skatījās lejup, taču Gurovam viss bija vienalga, viņš pievilka Annu Sergejevnu sev klāt un sāka tai skūpstīt seju, vaigus, rokas.

—    Ko jūs darāt, ko jūs darāt! — Anna Sergejevna šausmās atkārtoja, viņu atvairīdama. — Mēs abi esam zaudējuši prātu. Brauciet prom šodien pat, brauciet tūlīt… Pie visa, kas jums svēts, lūgšus lūdzu jūs … Kāds nāk šurp!

No lejas kāds kāpa augšā pa trepēm.

—    Jums jābrauc prom… — Anna Sergejevna čukstus turpināja. — Dzirdat, Dmilrij Dmitrič? Es aizbraukšu pie jums uz Maskavu. Nekad neesmu bijusi laimīga, arī tagad jūtos nelaimīga un nekad, nekad nebūšu laimīga, nekad! Nemociet mani vēl vairāk! Zvēru, ka aizbraukšu uz Maskavu. Bet tagad šķirsimies! Mans mīļais, labais, mans dārgais, šķirsimies!

Viņa paspieda Gurovam roku un strauji devās pa kāpnēm lejup, brīdi pa brīdim atskatīdamās, un no viņas acīm bija redzams, ka viga patiesi nejūtas laimīga .. Gurovs vēl mazliet pastāvēja ieklausīdamies un, kad visur iestājās klusums, sameklēja savu drēbju pakaramo un aizgāja no teātra.

IV

Un Anna Sergejevna sāka braukāt pie viņa uz Maskavu. Reizi divos trijos mēnešos viņa aizbrauca no S., sacīdama vīram, ka dodoties pie profesora ārstēt savu sieviešu kaiti, — un vīrs tam ticēja un neticēja. Ieradusies Maskavā, viņa apmetās «Slāvu bazārā» un tūlīt sūtīja pie Gu- rova cilvēku ar sarkanu cepuri galvā. Gurovs apmeklēja viņu, un neviens Maskavā to nezināja.

Reiz viņš atkal, kā parasti, devās pie Annas Sergejev- nas kādā ziemas rītā. (Kurjers bija ieradies pie viņa iepriekšējā vakarā un nebija viņu sastapis.) Kopā ar viņu gāja meita, kuru viņam gribējās pavadīt uz ģimnāziju, tas arī bija pa ceļam. Lielām, slapjām pārslām krita sniegs.

—    Pašlaik ir trīs grādi silts, taču snieg, — Gurovs sacīja meitai. — Bet silts ir tikai pie pašas zemes, kamēi atmosfēras augšējos slāņos pieturas pavisam cita temne- ratūra.

—   Tēt, bet kāpēc ziemā nav pērkona?

Gurovs paskaidroja arī to. Runādams viņš domāja, ka pašlaik dodas uz satikšanos un ka neviens vienīgs cilvēks to nezina un, iespējams, neuzzinās nekad. Viņš dzīvoja dubultu dzīvi: vienu atklātu, kuru redzēja un zināja visi, kas vien gribēja zināt, pilnu nosacītas patiesības un nosacītu melu, gaužām līdzīgu viņa paziņu un draugu dzīvēm, un otru, kura ritēja paslepen. Un kaut kādas dīvainas, varbūt nejaušas apstākļu sagadīšanās dēļ viss, kas viņam likās svarīgs, interesants, nepieciešams, kur viņš bija patiess un nekrāpa pats sevi, kas bija viņa dzīves kodols, norisa dziļā slepenībā, kamēr viss, kas bija meli, vjņa čaula, kurā viņš tvērās, lai noslēptu patiesību, kā, piemēram, viņa darbs bankā, strīdi klubā, viņa «zemākā rase», staigāšana kopā ar sievu uz jubilejām, — tas viss notika atklāti. Un pēc sevis Gurovs sprieda par citiem, neticēja tam, ko redzēja, un vienmēr iedomājās, ka ikkatram cilvēkam noslēpuma aizsegā kā aiz cietokšņa vaļņa rit viņa īstā, pati interesantākā dzīve. Katras personas esamība balstās uz noslēpumu, un varbūt daļēji tāpēc kulturāls cilvēks ir tik nervozi norūpējies par personiskā noslēpuma neaizskaramību.

Pavadījis meitu uz ģimnāziju, Gurovs devās uz «Slāvu bazāru». Kažoku viņš novilka jau lejā, uzkāpa augšā un klusi pieklaudzināja pie durvīm. Anna Sergejevna, ģērbusies pelēkajā kleitā, kas viņam tik ļoti patika, nogurusi no ceļa un ilgām, gaidīja viņu jau kopš iepriekšējā vakara; viņa izskatījās bāla, raudzījās uz viņu bez smaida un, līdzko viņš ienāca, pieplaka viņam pie krūtīm. Viņu lūpas ilgi nespēja šķirties, it kā abi nebūtu tikušies vismaz pāris gadu.

—    Nu, kā tev tur klājas? — viņš vaicāja. — Kas jauns?

—    Pagaidi, tūlīt pateikšu … Es nevaru.

Viņa nespēja parunāt, tāpēc ka raudāja. Novērsās no Gurova un piespieda pie acīm mutautiņu.

«Lai jau nu paraud, bet es tikmēr pasēdēšu,» viņš nosprieda un apsēdās atzveltnī.

Pēc tam viņš piezvanīja un lika, lai viņam atnes tēju; un arī tad, kad viņš tēju jau dzēra, Anna Sergejevna joprojām stāvēja, aizgriezusies pret logu… Viņa raudāja no saviļņojuma, no skumjās atziņas, ka dzīve viņiem nav izdevusies; viņi satiekas tikai slepeni, bēguļodami no ļaužu acīm kā zagļi! Vai tā vispār bija dzīve?

—    Nu, pietiks! — Gurovs sacīja.

Skaidrāk par skaidru viņš saprata, ka viņu mīlestība tik drīz nebeigsies un ka nav pat zināms, kad tā vispār beigsies. Anna Sergejevna pieķērās viņam aizvien stiprāk, dievināja viņu, un bija neiedomājami viņai pasacīt, ka visam taču reiz jābeidzas; un viņa jau ari nenoticētu.

Gurovs piegāja viņai klāt un satvēra viņu aiz pleciem, lai apglāstītu, pajokotos, un tanī brīdī ieraudzīja sevi spogulī.

Viņa galva jau bija sākusi sirmot. Un viņam likās savādi, ka viņš ir tik stipri novecojis pa šiem beidzamajiem gadiem un kļuvis tik neglīts. Pleci, uz kuriem gulēja viņa rokas, bija silti un brīdi pa brīdim nodrebēja. Viņu pārņēma līdzcietība pret šo dzīvību, kura bija vēl silta un daiļa, bet kurai jau tik drīz bija lemts zaudēt krāsas un novīst — gluži tāpat kā viņa dzīvībai. Kāpēc Anna Sergejevna viņu tā mīlēja? Sievietēm viņš allaž šķita citāds nekā īstenībā, un tās viņā mīlēja nevis viņu pašu, bet tādu cilvēku, kādu iztēlojās un kādu savā pasaulē

alkaini meklēja; taču arī vēlāk, jau pamanījušas alošanos, tās viņu tomēr mīlēja. Un neviena no-tam nejutās ar viņu laimīga. Laiks ritēja, viņš iepazinās, satikās, izšķīrās, taču ne reizi nemīlēja; bija viss cits, tikai ne mīlestība.

Un vienīgi tagad, kad galva metas jau sirma, viņš bija sievieti iemīlējis dziji un patiesi — pirmoreiz dzīvē.

Anna Sergejevna un viņš mīlēja viens otru kā loti tuvi cilvēki, kā radinieki, kā vīrs un sieva, kā maigi draugi; viņiem šķita, ka pats liktenis viņus lēmis vienu otram, un bija neizprotami, kāpēc viņš apņēmis sievu un viņa izgājusi pie vīra; nu tiešām viņi jutās kā gājputni, kā tēviņš un mātīte, kuri notverti un iesprostoti katrs savā būrī. Viņi bija piedevuši viens otram to, par ko kaunējās savā pagātnē, viņi piedeva arī visu, kas notika tagad, juzdami, cik stipri šī mīlestība abus pārvērtusi.

Agrāk grūtsirdības brīžos viņš mierināja sevi ar visādu spriedelēšanu, kāda vien iešāvās galvā, toties tagad prāts nemaz nenesās uz spriedelēšanu, viņu bija pārņēmusi dziļa līdzcietība, viņam gribējās būt īstam un maigam …

—   Rimsties, mana labā, — viņš sacīja, — izraudā- jies — un diezgan… Tagad pagudrosim un kaut ko izdomāsim.

Pēc tam viņi sāka apspriesties, pārrunādami, kā izvairīties no slapstīšanās, krāpšanas, dzīvošanas dažādās pilsētās, ilgās neredzēšanās. Kā viņiem tikt vajā no šīm nepanesamajām važām?

—   Kā? Kā? — viņš vaicāja, saķēris galvu rokās. — Kā?

Un šķita, vēl brīdis — un atrisinājums būs rasts, un tad sāksies jauna, debešķīga dzīve; un abiem bija skaidrs, ka līdz beigām bezgala tālu un ka pats sarežģītākais un smagākais vēl tikai sākas,

LĪGAVA

I

Pulkstenis jau rādīja desmito vakara stundu, un pāri dārzam spīdēja pilns mēness. Suminu namā tikko kā bija beidzies vakara dievkalpojums, ko bija pieprasījusi vecmāmuļa Marfa Mihailovna, un tagad Nadja — viņa bija izgājusi uz brītiņu dārzā — varēja redzēt, kā zālē klāja

vakariņu galdu, kā savā krāšņajā zīda tērpā rosījās vecmāmuļa; Andrejtēvs, katedrāles virspriesteris, kaut ko runāja ar Nadjas māti Ņinu Ivanovnu, un māte tagad pa logu vakara apgaismojumā nezin kāpēc izskatījās loti jauna; pie galda stāvēja Andrejtēva dēls Andrejs An- drejičs un uzmanīgi klausījās.

Dārzā bija klusi, vēsi, un tumšas, mierīgas ēnas slīga uz zemes. Bija dzirdams, kā kaut kur tālu, Joti tālu, droši vien aiz pilsētas, kurkstēja vardes. Bija jūtams maijs, mīļais maijs! Varēja dziji ievilkt elpu un gribējās domāt, ka ne šeit, bet kaut kur zem debess, virs kokiem, tālu aiz pilsētas, laukos un mežos tagad mostas cita — pavasara dzīve, noslēpumaina, skaista, krāšņa un svēta, ko vājais, grēcīgais cilvēks nemaz nespēj saprast. Un nezin kāpēc gribējās raudāt.

Viņai, Nadjai, bija jau divdesmit trīs gadi; kopš sešpadsmit gadu vecuma viņa sāka kaisli domāt par precēšanos, un tagad viņa beidzot bija Andreja Andrejiča līgava — tā paša, kas stāvēja pie loga; viņš tai patika, kāzas bija jau paredzētas septītajā jūlijā, tomēr prieka nebija, naktīs viņa nevarēja labi gulēt, jautrība bija izgaisusi … No pagrabstāva, kur atradās virtuve, pa vaļējo logu varēja dzirdēt, kā tur steidzas, kā šķind naži, kā aizcērt trīša durvis; smaržoja cepts tītars un marinēti ķirši. Un nezin kāpēc šķita, ka tā tagad būs visu mūžu — bez pārmaiņām, bez gala!

Rau, kāds iznāca no mājas un apstājās uz lieveņa; tas bija Aleksandrs Timofejičs jeb vienkārši Saša, viesis, kas kopš dienām desmit atbraucis no Maskavas. Reiz senos laikos pie vecmāmuļas nāca lūgt dāvanas viņas tālīnā radiniece Marija Petrovna, trūcīgos apstākļos nokļuvusi muižnieku kārtas atraitne, maziņa, tieviņa, vārga. Viņai bija dēls Saša. Nezin kāpēc par viņu stāstīja, ka viņš esot lielisks mākslinieks, un, kad viņa māte nomira, tad vecmāmuļa, lai glābtu savu dvēseli, nosūtīja viņu uz Maskavu, uz Komisarova skolu; pēc pāris gadiem viņš pārgāja uz glezniecības skolu, apmeklēja to gandrīz vai piecpadsmit gadu un stipri viduvēji beidza arhitektūras nodaļu, tomēr ar arhitektūru nenodarbojās, bet strādāja kādā no Maskavas litogrāfijām. Gandrīz katru vasaru viņš, parasti ļoti vārgs, atbrauca pie vecmāmiņas atpūsties un uzlabot veselību.

Tagad viņš bija ģērbies aizpogātos svārkos un noliesētās, apakšmalās nomīdītās audekla biksēs. Krekls bija negludināts, un viņš pats bija neveselīga izskata, boti vājš, lielām acīm, gariem, tieviem pirkstiem, bārdains, tumšs un tomēr skaists. Pie Šuminiem viņš bija pieradis kā pie saviem tuviniekiem un jutās pie viņiem kā mājās. Istabu, kurā viņš šeit dzīvoja, jau sen sauca par Sašas istabu.

Stāvēdams uz lieveņa, viņš ieraudzīja Nadju un pienāca viņai klāt.

—    Cik labi šeit pie jums! — viņš teica.

—   Protams, labi. Jums vajadzētu šeit nodzīvot līdz rudenim.

—   Jā, droši vien tā arī iznāks. Laikam gan nodzīvošu šeit pie jums līdz septembrim.

Viņš bez iemesla iesmējās un apsēdās meitenei blakus.

—    Es, redziet, sēžu un raugos no šejienes mātē, — Nadja sacīja. — No šejienes viņa izskatās tik jauna. Manai mātei, protams, ir vājības, — viņa, brīdi klusējusi, piebilda, — tomēr viņa ir neparasta sieviete.

—    Jā, laba… — Saša pievienojās. — Jūsu māte savā ziņā, protams, ir joti laba un mīļa sieviete, bet… kā lai jums saka? Šorīt agri iegāju jūsu virtuvē, bet tur četras kalpones guļ tieši uz grīdas, gultu nav, zemē pasviestas skrandas, visur smirdoņa, blaktis, tarakāni… Tāpat, kā bija pirms divdesmit gadiem, — nekādu pārmaiņu. Nu, vecmāmuļa, dievs ar viņu, tāpēc jau viņa ir vecmāmuļa; bet māte droši vien runā franciski, piedalās teātra izrādēs. Varētu, liekas, saprast.

Kad Saša runāja, viņš izstiepa klausītāja acu priekšā divus garus, vājus pirkstus.

—    Man viss šeit liekas aplam, neesmu pieradis, — viņš turpināja. — Velns parauj, neviens nekā nedara! Māmuļa visu dienu tikai staigā kā tāda hercogiene, vecmāmuļa ari nekā nedara, jūs arī ne. Un līgavainis Andrejs Andrejičs arī nekā nedara.

Nadja bija to dzirdējusi jau pagājušajā gadā, šķiet, arī aizpagājušajā un zināja, ka Saša citādi nevar runāt, un tas agrāk viņu smīdināja, bet tagad viņa nezin kāpēc saīga.

—   Tas viss jau dzirdēts un sen apnicis, — viņa teica un piecēlās. — Būtu izgudrojis kaut ko jaunāku.

Viņš iesmējās un arī piecēlās, un abi devās uz mājas pusi. Viņa, gara, skaista, slaida, tagad līdzās Sašam likās ļoti veselīga un grezna; viņa juta to, un viņai bija žēl Sašas un nezin kāpēc neveikli.

—    Un jūs runājāt daradz lieka, — viņa sacīja. — Tikko jūs runājāt par manu Andreju, bet jūs taču viņu nepazīstat.

—   Manu Andreju-.. Dievs ar viņu, ar jūsu Andreju! Man tikai žēl jūsu jaunības.

Kad viņi iegāja zālē, tur jau sēdās pie vakariņām. Vecmāmuļa jeb, kā mājās, viņu sauca, veculīte, ļoti tukla, neglīta, biezām uzacīm un ūsiņām, runāja skaļi, un jau no viņas balss un runas veida bija jūtams, ka viņa šai namā ir noteicēja. Viņai tirgū piederēja tirgotavu rindas un senlaicīgs nams ar kolonnām un dārzu, bet ik rītus viņa lūdza dievu, lai tas viņu glābj no izputēšanas, un pie tam raudāja. Un viņas vedekla, Nadjas māte Ņina Ivanovna, gaišmataina, stipri sažņaugtu vidukli, ar pensneju uz deguna un briljantiem uz katra pirksta; un Andrejtēvs, vecs, kalsns, bezzobains vīrs ar tādu izteiksmi sejā, it kā viņš gatavotos stāstīt kaut ko jocīgu; un viņa dēls Andrejs Andrejičs, Nadjas līgavainis, pilnīgs un skaists, cirtainiem matiem, līdzīgs aktierim vai māksliniekam, — visi trīs. runāja par hipnotismu.

—    Tu te atlabosies vienā nedēļā, — pievērsdamās Sašam, teica veculīte, — tev tikai vairāk jāēd. Un pēc kā tu izskaties! — viņa nopūtās. — Briesmīgs esi kļuvis! Nu tik tiešām īsts pazudušais dēls!

—   Kad viņš sava tēva mantu bija noplītējis, — lēni teica Andrejtēvs smejošām acīm, — tad gāja uz tīrumu cūkas ganīt…

—    Es mīlu savu tētiņu, — Andrejs Andrejičs teica un pieskārās tēva plecam. — Jauks vecītis. Labs vecītis.

Visi kādu brīdi klusēja. Saša pēkšņi iesmējās un piespieda pie mutes servjeti.

—   Tātad jūs ticat hipnotismam? — Andrejtēvs jautāja Ņinai Ivanovnai.

—    Nevaru, protams, apgalvot, ka ticu, — Ņina Ivanovna atbildēja ar ļoti nopietnu, pat bargu sejas izteiksmi, — bet man jāatzīst, ka dabā ir daudz kā noslēpumaina un nesaprotama.

—    Esmu pilnīgi vienisprātis ar jums, kaut gan man savukārt jāpiebilst, ka ticība mums ievērojami sašaurina noslēpumainības sfēru.

Pasniedza lielu, ļoti treknu tītaru. Andrejtēvs un Ņina Ivanovna turpināja savu sarunu. Ņinai Ivanovnai zaigoja pirkstos briljanti, tad acīs iemirdzējās asaras, viņa uztraucās.

—      Kaut ari nedrīkstu ar jums strīdēties, — viņa sacīja, — tomēr, atzīstieties, dzīvē ir tik daudz neatrisināmu mīklu!

—     Nevienas, uzdrošinos jums ap'galvot.

Pēc vakariņām Andrejs Andrejičs spēlēja vijoli un Ņina Ivanovna pavadīja uz klavierēm. Pirms desmit gadiem viņš bija beidzis universitātē filoloģijas fakultāti, bet nekur nestrādāja, noteikta darba viņam nebija, un tikai retumis viņš piedalījās Jetbdarības koncertos; pilsētā viņu dēvēja par mākslinieku.

Andrejs Andrejičs spēlēja; visi klusēdami klausījās. Uz galda lēni vārījās patvāris, un tikai Saša viens pats dzēra tēju. Pēc tam kad nosita divpadsmit, vijolei pēkšņi pārtrūka stīga; visi sāka smieties, rosīties un atvadīties.

Pavadījusi līgavaini, Nadja uzgāja augšā, kur dzīvoja kopa ar māti apakšējo stāvu apdzīvoja vecmāmuļa). Lejā zālē dzēsa nost ugunis, bet Saša vēl vienmēr sēdēja un dzēra tēju. Tēju viņš aizvien dzēra ilgi, pēc Maskavas paraduma, glāzes septiņas vienā reizē. Kad Nadja bija jau izģērbusies un ielikusies gultā, viņa vēl ilgi dzirdēja, kā kalpones lejā vāca nost traukus, kā veculīte piktojās. Beidzot viss apklusa, un tikai retumis bija dzirdams, kā lejā savā istabā basā kāsē Saša.

II

Kad Nadja pamodās, droši vien jau bija divi, sāka aust gaisma. Kaut kur tālumā klabināja naktssargs. Miegs nenāca, gulta bija pārāk mīksta, neērta. Tāpat kā visās aizvadītajās maija naktīs, Nadja apsēdās gultā un sāka domāt. Bet domas bija tās pašas, kas iepriekšējā naktī, vienmuļas, nevajadzīgas, uzbāzīgas, — domas par to, kā Andrejs Andrejičs sāka ap viņu lakstoties un viņu bildināja, kā viņa deva jāvārdu un pēc tam pamazām novērtēja šo labo, gudro cilvēku. Bet nezin kāpēc tagad, kad līdz kāzām bija atlicis ne vairāk par mēnesi, viņai uzmācās bailes, nemiers, it kā viņu sagaidītu kaut kas nenoteikts, smags.

«Tik-tak, tik-tak…» laiski klabināja naktssargs. «Tik- tak…»

Pa lielo, veco logu bija redzams dārzs, tālāk kupli ziedoši ceriņkrūmi, kas vēsumā šķita miegaini un gurdi;

un balta, bieza migla klusi uzpland ceriņiem, grib tos aizsegt. Tālajos kokos brēc miegainie krauķi.

—   Mans dievs, kāpēc man tik grūti!

Varbūt to pašu pirms kāzām izjūt katra līgava. Kas zina? Vai tā būtu Sašas ietekme? Bet Saša taču jau vairākus gadus runā vienu un to pašu, kā no grāmatas, un, kad runā, liekas naivs un savāds. Bet kāpēc tomēr Saša neiziet no prāta? Kāpēc?

Naktssargs sen vairs neklabina. Zem loga un dārzā sāka čivināt putni, migla aizklīdusi no dārza, apkārt visu kā smaids apstaroja pavasara gaisma. Drīz vien viss saules sasildītais, apmīļotais dārzs atdzīvojās un rasas lāses iezaigojās lapās kā dimanti; un vecais, sen nolaistais dārzs šķita šai rītā tik jauns un krāšņs.

Veculīte jau bija uzmodusies. Zemā basā sāka kāsēt Saša. Bija dzirdams, kā lejā pasniedza patvāri, kā stūma krēslus.

Stundas rit lēnām. Nadja sen jau piecēlusies un sen jau staigā pa dārzu, bet vēl aizvien ir rīts.

Lūk, Ņina Ivanovna, noraudājusies, ar glāzi minerālūdens rokā. Viņa nodarbojās ar spiritismu, homeopātiju, daudz lasīja, viņai tikās parunāties par šaubām, kas viņai uzmācās, un visam tam, kā Nadjai likās, bija dziļa, noslēpumaina jēga. Tagad Nadja noskūpstīja māti un sāka iet tai blakus.

—   Kāpēc tu raudāji, māmiņ? — viņa vaicāja.

—    Vēlu vakarā sāku lasīt stāstu, kurā tēlots kāds vecs vīrs un viņa meita. Vecais kaut kur strādā, nu, un viņa meitā iemīlējies priekšnieks. Es neizlasīju līdz beigām, bet tur bija viena tāda vieta, ka bija grūti valdīt asaras, — Ņina Ivanovna sacīja un iedzēra malku no glāzes. — Šorīt atcerējos un arī noraudājos.

—    Bet man visas šīs dienas nemaz nav līksms prāts, — Nadja, brītiņa klusējusi, teica. — Kāpēc es naktīs neguļu?

—   Nezinu, mīļā. Bet, kad es naktīs nevaru gulēt, tad aizveru acis cieši, cieši, lūk, tā un iedomājos Annu Ka- reņinu — kā viņa staigā un kā runā, vai arī iztēlojos kaut ko vēsturisku, no senlaikiem…

Nadja juta, ka māte viņu nesaprot un nespēj saprast. Sajuta to pirmoreiz mūžā, un viņai pat kļuva baigi, iegribējās paslēpties; viņa aizgāja uz savu istabu.

Pulksten divos viņi sēdās pie pusdienu galda. Blļn trešdiena, gavēņa diena, un tāpēc vecmāmuļai pasniedza gavēņa boršču un plaudi ar biezputru.

Lai pakaitinātu vecmāmuļu, Sņša ēda kā savu gaļas zupu, tā gavēņa boršču. Viņš jokoja visu pusdienu laiku, bet viņa joki bija drūmi, katrā ziņā ar morāles pieskaņu, un nemaz nenāca smiekli, kad viņš, pirms izteica asprātību, pacēla augšup savus ļoti garos, izdēdējušos, it kā nedzīvos pirkstus; un, kad ienāca prātā, ka viņš ir ļoti slims un droši vien vairs ilgi nedzīvos šai pasaulē, tad tik ļoti kļuva viņa žēl, ka gribējās raudāt.

Pēc pusdienām vecmāmuļa aizgāja savā istabā atpūsties. Ņina Ivanovna brītiņu paspēlēja klavieres un arī aizgāja.

—   Ak, mīļā Nadja, — Saša iesāka savu parasto pēcpusdienas sarunu, — kaut jūs paklausītu mani! Kaut jel!

Viņa sēdēja, dziļi ieslīgusi senlaicīgā atzveltnī, aizvērusi acis, bet viņš klusi staigāja pa istabu no viena kakta uz otru.

—    Kaut jūs brauktu mācīties! — viņš sacīja. — Tikai izglītoti un svēti cilvēki ir interesanti, tikai tie ir vajadzīgi. Jo vairāk būs tādu cilvēku, jo ātrāk zemes virsū nodibināsies dieva valstība. No jūsu pilsētas tad pamazām nepaliks akmens uz akmens — viss apgriezīsies otrādi, viss pārvērtīsies kā uz burvja mājienu. Un šeit tad būs milzīgas, lieliskas celtnes, brīnišķīgi dārzi, neredzētas strūklakas, ievērojami cilvēki… Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka tad pūļa mūsu izpratnē, kāds tas ir tagad, — šā ļaunuma nebūs, jo katrs cilvēks ticēs un katrs zinās, kādēļ viņš dzīvo, un neviens nemeklēs atbalstu pūlī. Mīļā sirsniņ, brauciet! Parādiet visiem, ka šī sastingusi, pelēkā, grēcīgā dzīve jums apnikusi. Parādiet kaut vai sev pašai!

—    Nav iespējams, Saša. Es precos.

—   Ejiet nu! Kam tas vajadzīgs?

Viņš izgāja dārzā, mazliet pastaigāja.

—    Un, lai būtu kā būdams, mana mīļā, jāpadomā, jāsaprot, cik nejauka, cik netikumiska šī jūsu dīkā dzīve, — Saša turpināja. — Saprotiet jel, ja, piemēram, jūs un jūsu māte, un jūsu veculite nekā nedarāt, tātad jūsu vietā strādā kāds cits, jūs sagandējat kāda cita cilvēka dzīvi, bet vai tas ir labi, vai tas nav nekrietni?

Nad)a gribēja sacīt: «Jā, tas ir tiesa,» — gribēja sacīt, ka viņa saprot; bet viņai sariesās acīs asaras, viņa pēkšņi apklusa, saduga un aizgāja uz savu istabu.

Pievakarē atnāca Andrejs Andrejičs un, kā parasti, ilgi spēlēja vijoii. Viņš vispār bija nerunīgs, un viņam patika vijole varbūt tāpēc, ka spēlējot varēja klusēt. Pēc pulksten desmitiem viņš gāja mājās; jau uzvilcis mēteli, viņš apskāva Nadju un sāka kāri skūpstīt viņas seju, plecus, rokas,

—    Dārgā, mīlā mana, daiļā!… — viņš murmināja. — Ai, cik es esmu laimīgs! Esmu neprātīgs aiz līksmes!

Un viņai likās, ka viņa to jau sen dzirdējusi, loti sen, vai kaut kur lasījusi… romānā, vecā, saplēstā, jau sen aizmirstā romānā.

Zālē pie galda sēdēja Saša un dzēra tēju, paņēmis apakštasi savos garajos pirkstos; veculīte lika pasjansu, Ņina Ivanovna lasīja. Svētbildes lampiņā sprēgāja gun- tiņa, un viss, šķiet, bija klusi, labā kārtībā. Nadja atvadījās un uzgāja augšā savā istabā, apgūlās un tūlīt aizmiga. Bet, tāpat kā iepriekšējā naktī, tikko sāka aust gaisma, viņa jau uzmodās. Miegs nenāca, ap sirdi bija nemierīgi, smagi. Viņa sēdēja, uzlikusi galvu uz ceļgaliem, un domāja par līgavaini, par kāzām… Nezin kāpēc viņai ienāca prātā, ka viņas māte nav mīlējusi savu nelaiķa vīru un ka tagad viņai nekas nepieder, viņa dzīvo pilnīgā atkarībā no savas vīramātes, veculītes. Un, lai Nadja domāja cik domādama, viņa nekādi nevarēja aptvert, kāpēc līdz šim saskatījusi savā mātē kaut ko sevišķu, neparastu, kāpēc nav pamanījusi vienkāršu, ikdienišķu, nelaimīgu sievieti.

Arī Saša lejā negulēja — bija dzirdams, kā viņš kāsē. Dīvains, naivs cilvēks, Nadja domāja, un viņa sapņos, visos šais brīnišķīgajos dārzos, neredzētajās strūklakās jūtams kaut kas aplams; bet nezin kāpēc viņa naivitātē, pat šai aplamībā ir tik daudz daiļa, ka, tiklīdz viņai nupat ienāca prātā, vai nebraukt mācīties, tūdaj sirdi, krūtis pārņēma drebuli, piepildīja prieks, līksmas jūtas.

—    Bet labāk nedomāt, labāk nedomāt… — viņa čukstēja. -— Nevajag par to domāt.

«Tik-tak…» kaut kur tālumā klabināja naktssargs. «Tik-tak … tik-tak …».

Jūnija vidū Sašu pēkšņi pārņēma grūtsirdība, un viņš taisi jās braukt, uz Maskavu.

—     Es nevaru dzīvot šai pilsētā, — viņš drūmi sacīja. — Ne ūdensvada, ne kanalizācijas! Man derdzas ēst pusdienas: virtuvē visneiespējamākā netīrība…

—     Pagaidi jel, pazudušais dēls, — vecmāmuļa, nezin kāpēc čukstēdama, gribēja pierunāt, — septītajā kāzas!

—      Nevēlos.

—     Gribēji taču pie mums nodzīvot līdz septembrim.

—     Bet tagad nevēlos. Man jāstrādā!

Vasara bija padevusies mitra un auksta, koki stāvēja slapji, dārzā viss izskatījās nemīlīgs, skumīgs, tiešām gribējās strādāt. Istabās, lejā un augšā, skanēja nepazīstamu sieviešu balsis, pie vecmāmuļas klabēja šujmašīna; tur steidza šūt pūru. Kažokus vien Nadjai darināja sešus gabalus, un vislētākais no tiem, kā vecmāmuļa izteicās, maksājot trīssimt rubļu! Sī jezga kaitināja Sašu; viņš sēdēja savā istabā un dusmojās; viņu tomēr pierunāja palikt, un viņš apsolījās, ka aizbrauks pirmajā jūlijā, ne agrāk.

Laiks ritēja ātri. Pēterdienā pēc pusdienām Andrejs Andrejičs devās ar Nadju uz Maskavas ielu, lai vēlreiz apskatītu māju, kas bija noīrēta un sen jau sagatavota jaunajam pārim. Tā bija divstāvu ēka, bet pagaidām bija iekārtots tikai augšstāvs. Zālē spīdoša grīda, kas krāsota parketa veidā, Vīnes krēsli, klavieres, pults vijolei. Smaržoja pēc krāsas. Pie sienas zelta ietvarā karājās liela glezna, kas bija gleznota eļļas krāsām: kaila dāma un viņai blakus ceriņkrāsas vāze ar apdauzītu rokturi.

—     Brīnišķīga glezna, — Andrejs Andrejičs noteica un aiz cieņas nopūtās. — Mākslinieka Sišmačevska darbs.

Tālāk bija viesistaba ar apaļu galdu, koši zilu dīvānu un koši ziliem atzveltnes krēsliem. Virs dīvāna karājās liela Andrejtēva ģīmetne, kurā viņš bija redzams ar melnti cepurīti galvā, ordeņiem pie krūtīm. Tad viņi iegāja ēdamistabā, kur bija bufete, pēc tam guļamistabā; te puskrēslā līdzās stāvēja divas gultas, un šķita: iekārtojot guļamistabu, domāts, ka šeit allaž būs ļoti labi un citādi nemaz nevar būt. Andrejs Andrejičs vadāja Nadju pa istabām un visu laiku bija aplicis roku viņai ap vidu;

bet viņa jutās vārga, vainīga, ienīda visas šīs istabas, gultas, krēslus, viņai kļuva nelabi, skatoties uz kailo dāmu. Nadjai bija jau skaidrs, ka viņa vairs nemīl Andreju Andrejiču vai varbūt nekad nav viņu mīlējusi; bet, kā to pasacīt, kam pasacīt un kādēļ, viņa nesaprata un nevarēja saprast, kaut gan domāja par to augas dienas, augas r.aktis… Viņš bija tai aplicis roku ap vidu, runāja tīk laipni, pieklājīgi, jutās tik laimīgs, pastaigādamies pa šo savu dzīvokli; bet viņa redzēja visā tikai banalitāti, muļķīgu, naivu, neciešamu banalitāti, un viņa roka, kas skāva tās viduci, likās cieta un salta kā stīpa. Ik brīdi viņa bija ar mieru aizbēgt, sākt raudāt, mesties ārā pa logu. Andrejs Andrejičs ieveda viņu vannasis- tabā, pieskārās pie sienā iestiprināta krāna, un piepeši sāka tecēt ūdens.

—    Kā tev patīk? — viņš sacīja un iesmējās. — Es liku bēniņos ierīkot tvertni ar simt spaiņu tilpumu, un, skat, mums tagad būs ūdens.

Viņi pastaigāja pa pagalmu, pēc tam izgāja uz ielas, paņēma važoni. Putekļi virmoja bieziem mākuļiem, un likās, nupat, nupat sāks līt.

—   Vai tev nesalst? — jautāja Andrejs Andrejičs, miegdams putekļos acis.

Viņa neatbildēja.

—    Vakar Saša, atceries, pārmeta man, ka es nekā nedarot, — viņš teica, brītiņu klusējis. — Ko lai saka, viņam taisnība! Bezgala daudz taisnības! Es nekā nedaru un nevaru darīt. Mana dārgā, kāpēc tā? Kāpēc man tik pretīga pat doma, ka reiz piespraudīšu pie pieres kokardi un sākšu kalpot? Kāpēc man kļūst tik nelabi, kad redzu advokātu vai latīņu valodas skolotāju, vai pilsētas valdes locekli? Ai, māmuļa Krievija! Ai, māmuļa Krievija, cik daudz dīkdieņu un nederīgu cilvēku vēl staigā pa tavu zemi! Cik daudz uz tavas zemes tādu kā es, tu, daudz- cietusī!

Un to, ka viņš dzīvoja dīkā, viņš vispārināja, redzēja šai apstāklī laika garu.

—   Kad apprecēsimies, — viņš turpināja, — aizbrauksim abi uz laukiem, mana dārgā, strādāsim tur! Nopirksim sev nelielu zemes gabaliņu ar dārzu, upi, pūlēsimies, vērosim dzīvi… Ai, cik tas būs labi!

Viņš noņēma cepuri, un mati viņam plīvoja vējā, bet Nadja klausījās viņā un domāja: «Ak dievs, gribas uz

mājām! Ak dievs!» Gandrīz pie pašas mājas viņi panāca Andrejtēvu.

—      Redz, kur iet tēvs! — Adrejs Andrejičs nopriecājās un sāka vicināt cepuri. — Es mīlu savu tētiņu, tiešām, — viņš sacīja, norēķinādamies ar važoni. — Jauks vecītis. Labs vecītis.

Nadja iegāja mājā īgna, savārgusi, domādama par to, ka visu vakaru būs viesi, ka tiem jākavē laiks, jāsmaida, jāklausās vijole, jādzird visādas muļķības un jārunā tikai par kāzām. Vecmāmuļa, lepna, krāšņa savā zīda tērpā, augstprātīga, kāda viņa vienmēr likās, kad bija viesi, sēdēja pie patvāra. Ienāca Andrejtēvs ar savu viltīgo smaidu sejā.

—      Man ir prieks un laimīgs gandarījums redzēt jūs pie" labas veselības, — viņš teica vecmāmuļai, un bija grūti izprast, vai viņš joko vai runā nopietni.

IV

Vējš sitās logos un jumtā; bija dzirdami svilpieni, un krāsnī mājas gars žēli un drūmi dainoja savu dziesmiņu.

Bija pāri pusnaktij. Mājā visi jau bija nolikušies gulēt, bet neviens nebija aizmidzis, un Nadjai visu laiku šķita, ka lejā spēlē vijoli. Atskanēja spējš klaudziens, laikam bija norāvies aizvērtnis. Pēc brītiņa ienāca Ņina Iva- novna vienā kreklā, ar sveci rokā.

—      Kas tur klaudzināja, Nadja? — viņa vaicāja.

Vienā bizē sapītiem matiem, bikli smaidīdama, māte šai

vētrainajā naktī likās vecāka, neglītāka, augumā mazāka. Nadjai ienāca prātā, ka nesen māte viņai šķita neikdienišķa un ka viņa ar lepnumu klausījās vārdos, ko tā runāja; bet tagad viņa nekādi nevarēja atcerēties šos vārdus; viss, kas atausa atmiņā, bija tik sīks, nevajadzīgs.

Krāsnī atskanēja vairāku basu dziedāšana un pat ieskanējās vārdi: «Vai-ai manu die-ie-niņu!» Nadja atsēdās gultā, pēkšņi ieķērās cieši sev matos un sāka raudāt.

—      Mamiņ, māmiņ, — viņai izlauzās, — mana mīļā, kaut tu zinātu, kas ar mani noliek! Lūdzu tevi, no visas sirds lūdzu — atļauj man braukt prom! No visas sirds lūdzu!

—      Uz kurieni? — Ņina Ivanovna nesapratnē jautāja un atsēdās uz gultas. — Uz kurieni?

Nadja ilgi raudāja un nevarēja izrunāt ne vārda.

—    Atļauj man braukt prom no pilsētas! — viņa beidzot izteica. — Kāzu nevajag, un to nebūs, — saproti! Es nemīlu šo cilvēku.,. Pat runāt par viņu nevaru._

—    Nē, mana mīļā, nē? — Ņina Ivanovna, briesmīgi izbijusies, sāka ātri runāt, — Apmierinies, — tas tev no nelāgas omas. Tas pāries. Tā mēdz būt. Droši vien esi saķildojusies ar Andreju; bet, kas mīlējās, tie ķīvējas.

—   Nu, ej projām, māmiņ, ej projām! — Nadja atkal sāka raudāt.

—    Jā, — Ņina Ivanovna, brītiņu klusējusi, teica. — Cik nesen vēl tu biji bērns, meitene, bet tagad jau līgava. Dabā pastāvīgi noris vielmaiņa. Un nemaz nepamanīsi, kā pati kļūsi par māti un novecosi un tev būs tāda pati ietiepīga meita kā man.

-— Mīļa, mana lat>a, tu tacu esi gudra, iu esi nelaimīga, — Nadja iesaucās, — tu esi loti nelaimīga, — kāpēc tad tu runā tik banāli? Dieva dēļ, kāpēc?

Ņina Ivanovna gribēja kaut ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda, iešņukstējās un aizgāja. Krāsnī atkal iedūcās basi, piepeši kļuva baigi. Nadja pielēca no gultas un ātri devās pie mātes. Ņina Ivanovna noraudājusies gulēja gultā, apsegusies ar gaišzilu segu, un turēja rokās grāmatu.

—    Māmiņ, uzklausi mani! — Nadja sacīja. — Es lūdzu tevi — apdomā un saproti! Saproti jel, cik sekla un pazemojoša ir mūsu dzīve. Man atvērušās acis, un tagad es redzu visu. Kas ir tavs Andrejs Andrejičs? Viņš taču nav gudrs, māmiņ! Kungs dievs! Saproti, māmiņ, viņš ir muļķis!

Ņina Ivanovna strauji piecēlās sēdus.

—    Tu un tava vecmāmuļa, jūs abas, mokāt mani! — viņa iešņukstēdamās teica. — Man gribas dzīvot! Dzīvot! — viņa atkārtoja un reļzes divas iesita ar dūrīti pa krūtīrm — Dodiet jel man brīvību! Esmu vēl jauna, gribu dzīvot, bet jūs mani esat padarījušas par vecu sievu! …

Viņa sāka rūgti raudāt, atgulās un saritinājās zem segas — un likās tik maziņa, nožēlojama, gluži kā niek- kalbīte. Nadja iegāja savā istabā, apģērbās un, apsēdusies pie loga, sāka gaidīt rītu. Viņa visu nakti sēdēja un domāja, bet kāds ārā nemitīgi dauzīja pa aizvērtņiem un svilpoja.

No rīta vecmāmuļa sūrojās, ka naktī dārzā vējš notriecis visus ābolus un nolauzis vecu plūmi. Diena bija pelēka, tumša, nemīlīga, gandrīz vai jāaizdedz gaisma; visi žēlojās par aukstumu, un lietus cirtās logos. Padzērusi tēju, Nadja iegāja pie Sašas. Un, neteikusi ne vāida, nometās pie atzveltņa ceļos un aizsedza seju rokām.

—    Kas ir? — Saša jautāja.

—   Es nevaru … — viņa izdvesa. — Nesaprotu, nespēju aptvert, kā varēju še agrāk dzīvot! Es nicinu līgavaini, nicinu sevi, nicinu visu šo dīko, bezjēdzīgo dzīvi…

—   Nu, nu … — Saša noteica, vēl nesaprazdams, kas noticis. — Tas nekas … Tas ir labi.

—    Si dzīve man līdz kaklam, — Nadja turpināja, — es šeit neizturēšu pat vienu dienu. Jau rīt aizbraukšu no šejienes. Dieva dēļ, ņemiet mani līdzi!

Saša kādu brīdi izbrīnā vērās viņā; beidzot viņš saprata un kļuva līksms kā bērns. Viņš savicināja rokas un sāka cilāt rītakurpēs ieautās kājas, it kā priekā dejodams.

—   Lieliski! — viņš, rokas berzēdams, teica. — Ak dievs, cik tas labi!

Bet viņa lūkojās Sašā, nemirkšķinādama lielās, mīlas pilnās acis, kā apburta, gaidīdama, ka viņš tūlīt pateiks viņai kaut ko nozīmīgu, bezgalīgi svarīgu; viņš vēl nekā nebija teicis, bet viņai jau šķita, ka priekšā paveraā kaut kas jauns un plašs, ko viņa agrāk nav pazinusi, un Nadja jau raudzījās viņā gaidu pilna, spējīga uz visu, kaut vai mirt.

—    Rīt es aizbraucu, — viņš padomājis sacīja, — un jūs brauksiet uz piestātni mani pavadīt… Jūsu bagāžu es ielikšu savā čemodānā un nopirkšu jums biļeti; trešajam zvanam atskanot, jūs iekāpsiet vagonā — un mēs aizbrauksim. Jūs pavadīsiet mani līdz Maskavai un tad brauksiet viena pati uz Pēterburga. Vai pase jums ir?

—    Ir.

—   Zvēru, jūs nenožēlosiet, — Saša dedzīgi iesaucās. — Aizbrauksiet, mācīsieties, un pārējais lai tad Ir likteņa ziņā. Kad pilnīgi pārveidosiet savu dzīvi, tad viss pārmainīsies. Galvenais ir — pārveidot dzīvi, viss pārējais ir nesvarīgs. Tātad rīt brauksim?

—    Ak jā! Dieva dēļ!

Nadjai likās, ka viņa ir ļoti uztraukta, ka sirds viņai tik smaga kā vēl nekad, ka līdz pašai aizbraukšanai būs jācieš un ar mokām jādomā; bet, tiklīdz viņa uzgāja augšā savā istabā un ielikās gultā, tūdaļ aizmiga un cieši nogulēja ar saraudātu seju, ar smaidu līdz pašam vakaram.

V

Viņi aizsūtīja pēc važoņa. Nadja, jau uzlikusi cepuri galvā un apvilkusi mēteli, uzgāja augšā, lai vēlreiz paskatītos mātē, visās savās lietās; viņa pastāvēja savā istabā pie gultas, kas vēl bija silta, palūkojās visapkārt, tad klusi iegāja pie mātes. Ņina Ivanovna gulēja, istabā bija klusums. Nadja noskūpstīja māti un sakārtoja viņai matus, pastāvēja pāris minūšu … Tad nesteigdamās nokāpa lejā

Ārā stipri lija. Važonis bija uzcēlis ratiem jumtu un

—    Tev nepietiks vietas kopā ar viņu, Nadja, — sacīja vecmāmuļa, kad kalpone sāka novietot čemodānus. — Un kas par prieku tādā laikā pavadīt! Būtu palikusi mājās. Re, kā līst!

Nadja gribēja kaut ko pateikt, bet nevarēja. Saša palīdzēja Nadjai iekāpt, apsedza viņai kājas ar pledu. Un tad arī pats apsēdās blakus.

—    Laimīgu ceļu! Lai dievs svētī! — vecmāmuļa sauca no lieveņa. — Saša, raksti mums no Maskavas!

—    Labi. Ardievu, veculīt!

—    Lai dievmāte tevi sargā!

—    Ir gan laiciņš! — Saša noteica.

Nadja tikai tagad sāka raudāt. Nu jau viņai bija skaidrs, ka katrā ziņā aizbrauks, lai gan viņa tam nebija ticējusi, kad atvadījās no vecmāmuļas, kad raudzījās mātē. Ardievu, pilsēta! Un viss viņai piepeši atausa atmiņā: ir Andrejs, ir viņa tēvs, ir jaunais dzīvoklis, ir kailā dāma ar vāzi; un tas viss vairs nebiedēja, nenomāca, bet šķita naivs, sīks un arvien vairāk un vairāk attālinājās. Kad viņi bija iesēdušies vagonā un vilciens sāka kustēties, tad šī pagātne, tik liela un nopietna, kļuva maziņa un priekšā pletās milzīga, plaša nākotne, kas līdz šim bijusi tik nemanāma. Lietus sitās vagona logos, bija redzami tikai zaļi lauki, garām zibēja telegrāfa stabi un putni uz stieplēm, un pēkšņi viņai priekā aizrāvās elpa: viņa atģida, ka brauc pretī brīvībai, brauc mācīties, un tas ir tas pats, ko kādreiz dēvēja par aiziešanu kazaku kārtā. Viņa reizē smējās, raudāja un lūdza dievu.

—    Nekasi — Saša, plati smaidīdams, sacīja, — Nekasi

Pagāja rudens, pagāja arī ziema. Nadja jau bija stipri noilgojusies un ik dienas domāja par māti un vecmāmuļu, domāja par Sašu. No mājām nāca mierīgas, labsirdīgas vēstules, un šķita, ka viss jau piedots un aizmirsts. Maijā pēc eksāmeniem viņa vesela, līksma brauca uz mājām un pa ceļam apstājās Maskavā, lai satiktos ar Sašu. Viņš bija vēl aizvien tāds pats kā pagājušajā vasarā: bārdains, izpūrušu galvu, vēl vienmēr ģērbies tais pašos svārkos un audekla biksēs, ar tām pašām lielajām, skaistajām acīm; bet izskats viņam bija neveselīgs, vārgs, viņš bij-i arī novecojis un novājējis un visu laiku kāsēja. Nadjai viņš nezin kāpēc likās pelēks, provinciāls.

—    Vai dieviņ, Nadia atbraukusi! — viņš teica un jautri iesmējās. — Mana dārgā, mīļā!

Viņi pasēdēja litogrāfijā, kur bija piepīpēts gaiss un stipri jūtama tušas un krāsu smaka; tad iegāja viņa istabā, kur ari bija piepīpēts, piespļaudīts, uz galda pie atdzisušā patvāra stāvēja apdauzīts šķīvis ar tumšu papīriņu, uz galda un uz grīdas bija ļoti daudz beigtu mušu. No visa bija redzams, ka savu personīgo dzīvi Saša aizvada nevīžīgi, dzīvo, kā pagadās, pilnīgi nicinādams ērtības, un, ja kāds sāktu ar viņu runāt par viņa personīgo laimi, par viņa personīgo dzīvi, par viņam veltītu mīlu, viņš nekā nesaprastu un tikai smietos.

—    Nekas, viss beidzās labi, — Nadja steidzīgi stāstīja. — Māte rudenī atbrauca pie manis uz Pēterburgu, teica, ka vecmāmuļa nedusmojoties, tikai allaž ejot manā istabā un metot pret sienām krustus.

Saša skatījās jautrām acīm, bet kāsēja un runāja aiz- lūzušā balsī, un Nadja visu laiku vērās viņā un nesaprata, vai viņš tiešām nopietni slims jeb vai viņai tikai tā liekas.

—    Saša, mans dārgais, — viņa ieteicās, — jūs taču esat slims!

—    Nē, nekas. Slims gan, bet ne visai…

—   Ak mans dievs, — Nadja uztraucās, — kāpēc jūs neārstējaties, kāpēc nesaudzējat savu veselību? Mans dārgais, mīļais Saša, — viņa sacīja, un asaras sāka plūst viņai no acīm, un nezin kāpēc viņas iztēlē parādījās Andrejs Andrejičs un kailā dāma ar vāzi, un visa viņas pagātne, kas tagad šķita tikpat tāla kā bērnība; un viņa raudāja tāpēc, ka Saša vairs nelikās viņai tik jauns, in- teliģenls, interesants kā pagājušajā gar Jā. — Mīļais Saša, jūs esat ļoti, ļoti slims. Es darītu nezin ko, lai jūs nebūtu tik bāls un vājš. Esmu jums tik daudz pateicības parādā! Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz esat darījis manis labā, mans jaukais Saša! īstenībā jūs tagad esat man vistuvākais, vismīļākais cilvēks.

Vini pasēdēja, parunāja, un tagad, pēc tam kad Nadja bija pavadījusi ziemu Pēterburgā, kā pats Saša, tā viņa vārdi, smaids un viss viņa tēls viņai likās kaut kas savu laiku nodzīvojis, senlaicīgs, sen bijis un varbūt jau kapa aprakts,

—    Parit braukšu uz Volgu, — Saša teica. — Nu, un pēc tam dzert kumisu. Gribu iebaudīt lcumisu. Kopā ar mani brauc draugs un viņa sieva. Sieva ir apbrīnojams cilvēksr visu laikn ianni viņsi prāt"., pierunāju, 12i cSk mācīties. Gribu, lai viņa pilnīgi pārveido savu dzīvi.

Parunājušies viņi brauca uz staciju. Saša cienāja Nadju ar tēju, āboliem; bet, kad vilciens sāka kustēties un viņš smaidīdams vicināja mutautiņu, pat no viņa kājām bija redzams, ka viņš ir ļoti slims un laikam gan ilgi nedzīvos.

Nadja nokļuva savā pilsētā pusdienas laikā. Kad viņa brauca no stacijas mājās, ielas likās ļoti platas, bet mājas maziņas, saplakušas; cilvēku nebija, un pretī nāca tikai vācietis, klavieru skaņotājs, rūsganu mēteli mugurā. Visas mājas bija it kā putekļiem klātas. Vecmāmuļa, jau pavisam veca, tikpat tukla kā agrāk un neglīta, apskāva Nadju un ilgi raudāja, piespiedusi seju pie viņa? pleca, un nevarēja vien atrauties. Arī Ņina Ivanovna bija stipri novecojusi un kļuvusi neglītāka, novājējusi, bet arvien vēl, kā senāk, sažņaugtu vidukli, un pirkstos viņai mirdzēja briljanti.

—    Mana mīļā! — viņa sacīja drebēdama. — Mana mīļā!

Tad viņas sēdēja un klusēdamas raudāja. Bija redzams,

ka tiklab vecmāmuļa, kā ari māte jūt, ka pagātne neglābjami zudusi uz visiem laikiem: nav vairs ne stāvokļa sabiedrībā, ne agrākā goda, ne tiesību ielūgt pie sevis viesos; tā mēdz būt, kad, ritot vieglai, bezrūpīgai dzīvei, nakti pēkšņi ielaužas policija, pārmeklē visu un namatēvs, izrādās, izšķiedis, viltojis, — un ardievu tad uz visiem laikiem, vieglā, bezrūpīgā dzīve!

Nadja uzgāja augšā un ieraudzīja to pašu gultu, tos pašus logus ar baltajiem, vienkāršajiem aizkariem un pa logiem to pašu dārzu, saules apspīdētu, līksmu, trokšņainu.

Viņa pieskārās savain galdam, pasēdēja, padomāja. Tad paēda labas pusdienas, padzēra tēju ar gardu, treknu krējumu, bet kaut kā trūka, istabas likās tukšas un griesti zemi. Vakarā viņa apgūlās, apsedzās, un nezin kāpēc bija jocīgi gulēt šai siltajā, ļoti mīkstajā gultā.

Uz brītiņu ienāca Ņina Ivanovna, atsēdās, ltā atsēžas nogrēkojies cilvēks, bikli atskatīdamās.

—    Nu, kā ir, Nadja? — viņa jautāja, brītiņu klusējusi.

—   Vai esi apmierināta? Ļoti apmierināta?

—   Apmierināta, māmiņ.

Ņina Ivanovna piecēlās un pārmeta krustu Nadjai un logiem.

—   Es, kā redzi, esmu kļuvusi reliģioza, — viņa sacīja.

—    Zini, es tagad nodarbojos ar filozotiju un visu laiku Hnmāiu domāju . . . Un daudz kas man tagad kļuvis skaidrs kā diena. Vispirms, man šķiet, vajadzīgs, lai visa dzīve ritētu it kā caur prizmu.

—    Saki, māmiņ, — kā vecmāmuļai ar veselību?

—    Šķiet, nekas. Kad tu toreiz aizbrauci ar Sašu un no tevis pienāca telegramma, tad vecmāmuļa, tiklīdz izlasīja, tūdaļ nogāzās, trīs dienas gulēja nekustēdamās. Pēc tam vienmēr lūdza dievu un raudāja. Bet tagad nekas.

Viņa piecēlās un pastaigāja pa istabu.

—   Tik-tak …» naktssargs klabināja. «Tik-tak, tik-tak.. ,»

—   Vispirms vajadzīgs, lai visa dzīve ritētu it kā caur prizmu, — viņa teica, — tas ix, citiem vārdiem runājot, vajadzīgs, lai dzīve apziņā sadalītos visvienkāršākos elementos, it kā septiņās pamatkrāsās, un katrs elements jāizpētī atsevišķi.

Ko vēl Ņina Ivanovna teica un kad viņa izgāja, to Nadja nedzirdēja, jo drīz vien iemiga.

Pagāja maijs, atnāca jūnijs. Nadja bija jau pieradusi pie mājām. Vecmāmuļa rosījās ap patvāri, allaž dziļi nopūtās; Ņina Ivanovna vakaros stāstīja par savu filozotiju; viņa, tāpat kā senāk, dzīvoja mājās kā liekēde, un katra kapeika viņai bija jālūdz no vecmāmuļas. Mājās bija daudz mušu, un šķita, ka griesti istabās kļūst aizvien zemāki un zemāki. Veculīte un Ņina Ivanovna negāja uz ielas aiz bailēm sastapt Andrejtēvu un Adreju Andre- jiču. Nadja staigaja pa dārzu, pa ielu, raudzījās mājās, pelēkajos žogos, un viņai šķita, ka pilsētā viss jau sen novecojis, savu laiku nodzīvojis un tikai gaida it kā galu, it kā sākumu kaut kam jaunam, svaigam. Ai, kaut jel drīzāk atnāktu šī jaunā, skaidrā dzīve, kad varēs taisni un droši skatīties acīs savam liktenim, apzināties savu taisnību, justies jautra, garā brīva! Un tāda dzīve agri vai vēlu atnāks! Jo būs taču laiks, kad no vecmāmuļas mājas, kur viss tā iekārtots, ka četras kalpones citādi nevar dzīvot kā tikai vienā istabā pagraba stāvā, netīrībā, — būs taču tāds laiks, kad no šās mājas nepaliks ne pēdas un to aizmirsīs, neviens-to neatcerēsies. Nadju izklaidēja tikai kaimiņu sētas zeņķi: kad viņa pastaigājās dārzā, tie dauzīja pa sētu un ķircināja viņu ar saviem smiekliem.

— Līgava! Līgava!

No Saratovas pienāca Sašas vēstule. Savā līksmajā, rotaļīgajā rokrakstā viņš rakstīja, ka ceļojums pa Volgu viņam labi izdevies, bet ka Saratovā viņš mazliet sasirdzis, zaudējis balsi un jau divas nedēļas pūlot slimnīcā Viņa saprata, ko tas nozīmē, un viņu pārņēma pārliecībai līdzīga nojauta. Viņai bija nepatīkami, ka šī sajūta un domas par Sašu viņu nesatrauc tā kā agrāk. Nadjai kaismīgi gribējās dzīvot, gribējās doties uz Pēterburgu, un pazīšanās ar Sašu šķita gan jauka, bet tāla, tāla pagātne. Viņa negulēja visu nakti un no rīta sēdēja pie loga klausīdamās. Un tiešām — lejā atskanēja balsis, satrauktā vecmāmuļa sāka kaut ko ātri taujāt. Tad kāds ieraudājās … Kad Nadja nogāja lejā, vecmāmuļa stāvēja kaktā un lūdza dievu un viņas seja bija saraudāta. Uz galda bija telegramma.

Nadja ilgi staigāja pa istabu, klausīdamās, kā vecmāmuļa raud, tad paņēma telegrammu, izlasīja. Tur bija ziņots, ka vakarrīt Saratovā ar diloni nomiris Aleksandrs Timofejičs jeb vienkārši Saša.

Vecmāmuļa un Ņina Ivanovna aizgāja uz baznīcu pieteikt dvēseles aizlūgumu, bet Nadja vēl ilgi staigāja pa istabām un domāja. Viņa skaidri apzinājās, ka viņas dzīve pilnīgi pārveidojusies, kā Saša bija gribējis, ka viņa šeit ir vientuļa, sveša, nevajadzīga un ka viņai šeit nekas nav vajadzīgs, viss agrākais zudis un izgaisis, it kā sadedzis, un pelni izkaisīti vējā. Viņa iegāja Sašas istabā, pastāvēja tur.

«Ardievu, mīļais Saša!» viņa nodomāja, un acu priekšā tēlojās jauna, liela, plaša dzīve, un šī dzīve, kas bija vēl neskaidra, pilna noslēpumu, viņu sauca un vilināja.

Viņa uzgāja augšā savā istabā sakravāties, otrā rīta atvadījās no savējiem un rosīga, līksma atstāja pilsētu — kā pati domāja — uz visiem laikiem.

LASOT UN PĀRLASOT ANTONU ČEHOVU

Viņš zināja ceju uz cilvēka cilclemimu, pašcieņu un laimi un atstāja mums visas ši ceļa pazīmes.

K. Paustovska

Kad mēs pirmo reizi iepazīstam rakstnieku Čehovu? Daudziem visagrāk sastapto grāmatu varoņu skaitā ir labsirdīgā Kaštanka, pārdrošais Baltpieris, krietnais Vaņa 2ukovs, lepnais indiāņu virsaitis mūsaina ģimnāzista izskatā. Skolas gados mēs tveram Cehova dzirkstošo humoru, labprāt citējam savos domrakstos: «Cilvēkā visam jābūt skaistam…», cilvēkam nav gana ar trīs aršīnām zemes — viņam «vajadzīga visa zemeslode, visa daba .. .», «cilvēkam jāpūlas, jāstrādā vaiga sviedros, lai viņš būtu kas būdams, un, lūk, tur ir viņa dzīves jēga un mērķis, viņa laime, viņa sajūsmas avots».

Kad garām ātrlasīšanas gadi, no jauna atšķiram šī autora grāmatas, uzrokot jaunus slāņus. Un neapmierinātība ar sevi, kas urda viņa varoņus, pārņem arī mūs. Palikuši vienatnē ar A. Cehovu, daudzi piekritīs M. Gorkija atziņai: «Man liekas, ka jebkurš cilvēks Antona Pavloviča klātbūtnē neviļus sajuta sevī vēlēšanos būt vienkāršākam, patiesākam, būt vēl īstākam.»

A. Cehovs rakstīja iejūtīgam un saprotošam lasītājam. Ar gadiem vēstījums kļuva izteikti objektīvs, humors atturīgāks, sāpes apslēptākas; arī runājot par šausminošo vai traģisko, viņš neatļāva sīkpilsonim iežēlināties, «izvilkt savu nēzdodziņu». J. Rainis dēvēja viņu par «maigo Cehovu», bet viņš prata būt nesaudzīgs un skarbs, izsmējīgs pret «nevaroņiem», kas iemiesoja sevī aizejošo, iznīkstošo. Viņš bija prasīgs un stingrs, kad redzēja vājumu un pasivitāti cilvēkos, kurus cienīja un pat mīlēja. Laikabiedri pilnībā neaptvēra viņa darbu nilzīgo nozīmi ētisko vērtību pārvērtēšanā tieši pirms 1905. gada uzbangojuma. Pēc rakstnieka nāves žurnālus pārplūdināja asaraini nekrologi, trafaretas dzejrindas: «Ar jautriem smiek- 1iem viņš pasaulē nāca, prom gāja ar asaru sūru.» A. Če- hovs nebija ņe vienaldzīgs smējējs, ne gaudens gadsimteņa pēdējo desmitgažu «nelaika» (A. Upīša apzīmējums) iiksētājs. Rakstnieka humānista sapnis bija harmoniska personība, kas spējīga aktīvi iedarboties uz apstākļiem, pārveidot dzīvi, pārraut sastingušo «futrālismu», kam pakļauta gan spaidu notrulinātā tauta, gan vienaldzībā ieslī- gusī inteliģence. Viņa optimismu balstīja ticība darbam, tā radošajam spēkam.

Kritika ir ievērojusi, ka A. Čehova prozas lappuses, pat visdrūmākās, izstaro gaismu gluži kā Rembranta gleznas. Turpinot analoģiju ar glezniecību, varam saskatīt atsevišķus izteiksmīgus triepienus. Tās ir mākslinieciskās detaļas — Čehova prozas lakonisma un lielās ietilpības atslēga. Rakstnieks ir daudzkārt aizstāvējis lakonismu kā rakstī- nas principu, saskatot paraugu bērnu valodas nemākslo- tībā. «Jūra bija liela,» ar sajūsmu rakstnieks citē skolēna sacerējumu. «Maskava Lr liela pilsēta. Tikai kungu mājas vien …» lasām Vaņas 2ulcova vēstulē vectētiņam.

Detaļa kā smalks otas triepiens palīdz radīt noskaņu, raksturu, sociālu tipu. Tā pagasta varasvīru tēlojumā lasām: pat «āda uz viņu sejām bija tāda īpaša — blēdīga» («Ieplakā»). Augstu stāvošs ierēdnis vienmēr mēdz šmakstināt lūpas, kad ierauga glītu sievieti («Anna kaklā»). Kad Nadja atgriežas no Pēterburgas, dzimtās pilsētiņas mājas viņai liekas «saplakušas», «ar putekļiem pārklātas» («Līgava»).

Koncentrētību vēstījumā A. Čehovs panāk, arī ieplūdi- not varoņa redzējumu autora tekstā. Šeit rakstnieks nepazīst nekādu barjeru. Kopā ar Kaštanku viņš ir norūpējies, ka tikai saimnieks neapēd labi noglabāto kauliņu, un kopā ar vecā Jonasa zirģeli domā grūtas domas. Ar «vējagrābsles» Olgas Ivanovnas acīm apmīļo viņas jauno «ligzdiņu» un, tāpat kā jaunais ārsts Dmitrijs Joničs, ar patiku noraugās pabanālajās izdarībās viesībās pie Turkiniem. Pat zārku meistara Jakova Bronzas aprepējušajā dvēselē viņš atšķetina dzīvu nervu un pacel skaudras atklāsmes augstumos. Domas un vārdi drūzmējas smadzenēs smagnēji un neklausīgi, toties vijole izdzied un izraud nepiepildītas ilgas, cilvēku laimi, kas nenovēršami nāks. Liekas, šajā tēlā ir atblāzma no rakstnieka tēva rakstura, kurā sadzīvoja despotisms un talants. Būdams no dzimtļaudīm cēlies sīktirgotājs, viņš aizrautīgi muzicēja, vadīja kori, gleznoja.

A. Čehovs ir prozas isformu virtuozs. Nav šaubu, ka viņa talanta attīstību ietekmējis darbs periodikā, nemitīgas svītrošanas un īsināšanas pieredzē. Jāatzīmē arī viņa fenomenālās novērotāja spējas, atmiņa, kas saglabāja neiedomājamu leksikas, intonāciju, žestu bagātību, Pateicoties tai, kodolīgi un trāpīgi A. Čehovs raksturoja jebkuru tipāžu, ko piedāvāja toreizējā Krievijas īstenība. Prozas īso formu uzplaukumu veicināja arī tas, ka Ļ. Tolstoja un F. Dostojevska konceptuālajiem romāniem, cilvēces glābējas idejas meklējumiem, no jauna sekoja sabiedrības detalizēta izpēte; romānistus nomainīja stāstnieki V. Koroļenko, V. Garšins, I. Euņins un kā visvērienīgākais no tiem — A. Čehovs. Viņa lielo «vētīšanas» darbu pārņēma M. Gorkijs, saukdams visus veselīgos un spirgtos spēkus saliedēties ap proletariātu cīņai pret veco, kroplo dzīves iekārtu.

Atšķirot no jauna A. Čehova stāstu grāmatu, pārliecināmies, ka daudzos no tiem ļaudis spriež par laimi, strīdas, sapņo, meklē ceļus uz laimi, skumst, bezpalīdzīgi atsakās no tās, jūtas kā septītajās debesīs… noliedz laimi kā nevajadzīgu, apkaunojošu, kad tik daudz cilvēku joprojām cieš postu. Priekšstats par laimi, par dzīves piepildījumu rakstniekam humānistam ir personības vērtības kritērijs.

Agrīnie A. Čehova stāsti vēl ir samērā vienplākšņaini. Ačgārna, bezjēdzīga ir pasaule, kur personības apspiešana ir kļuvusi par neatņemamu dzīves iezīmi, kur izdzīvo tādi kā hameleons Očumelovs vai mumificējies unters Prišibejevs. Pat pilsētas nabadzīgo slāņu ļaudis, kuru likteņi tā aizkustina N. Gogoļa, F. Dostojevska darbos, vairs nemodina līdzjūtību. Verdziskuma gars tajos tik iesīkstējis, ka kļūst par despotisma balstu. Laime? Jā, iespējama arī laime: cerība uz jaunu amatu, kaut sprīdi augstāku par līdzšinējo. Vai varbūt vēl: pēkšņa slava, iekļūšana presē, kaut vai skandalozu notikumu hronikā.

Jau 1883. gadā vēstulē vecākajam brālim Aleksandram Čehovs uzsver, ka ikdienišķības tēlojumam jābūt mērķtiecīgam, ka īstenība jāierauga no augstāka redzes punkta: «Rūtu ņēmis un aprakstījis pusdienas, kā ēda, ko ēda, ķāda bija ķēkša, cik banāls tavs varonis, apmierināts ar savu kūtro laimi, cik banāla tava varone, cik tā ir smieklīga savā mīlestībā pret šo ar salveti apsējušos, pārēdušos zostēviņu …»

A. Čehova meistarība astoņdesmito gadu vidū strauji progresē; nezaudējot formas kompaktumu, tiek panākts arvien plašāks vispārinājums, padziļinās raksturu psiholoģiskā atklāsme. Ne velti Kornejs Čukovskis secina, ka, sākot ar šo posmu, A. Čehovs no talanta pārtop par ģēniju. Viņa radošā atdeve ir apbrīnojama. Paralēli studijām medicīnas fakultātē tiek publicēts tik daudz humoresku, feļetonu, stāstu, ka tāda ražība darītu godu profesionālam literātam. Nemitīgs darbs, nemitīgas rūpes par visu ģimenes locekļu labklājību, rūpes, kuras uzgūla viņam jau sešpadsmit gadu vecumā, kad tēvs bankrotēja. Divdesmit četrus gadus vecajam Antonam jau ir_ ārsta diploms un pirmās plaušu tuberkulozes pazīmes. Arsla prakse kļūst par nozīmīgu viņa plašās sabiedriskās darbības sastāvdaļu līdz mūža galam. Viņš aprūpē plašu paziņu un trūkumcietēju loku Maskavā, ārstē un apgādā ar zālēm Meļihovas zemniekus, pasargā no holeras plašu Mpļihovas iprirk-ni ar 25 sādžām, atbalsta nabadzīgus plaušu slimniekus Jaltā.

Apzināties sava talanta sūtību A. Čehovam palīdz vecā rakstnieka D. Grigoroviča rosinošā vēstule. Čehovu ievēro kritika. Kopš 1886. gada viņš paraksta savus darbus ar īsto vārdu, atmetot jauneklīgo pseidonīmu «Antoša Če- honte». Tomēr iestaigātais ceļš rada iekšēju nemieru ar sevi. Pienāk «daudzrakstīšanas» pēdējais, 1887. gads, kad viena gada laikā publicēti sešdesmit stāsti. To vidū — liriskā, smalki noskaņotā «Laime».

Naksnīgas stepes plašumā deg ugunskurs, un cilvēki pie uguns sapņo par laimi. Tautas iztēlē laime izsenis asociējās ar kurgānos apraktu mantu, un vienkāršie aitu gani neatrod tai cita apzīmējuma. Tomēr aiz vārdiem paliek kas neizteikts, tikai nojaušams: ir vēl kaut kas lielāks, kāda gaiša nākotnes cerība, kas, tāpat kā aprakta manta, jānosargā no nenovīdīgajām kungu rokām. Nakts sarunu atskaņas un saullēkta aina vieš lasītājā optimismu, ticību tam, ka cilvēku dzīve kļūs tikpat plaša, brīva, skaista kā pati daba visapkārt.

Aug augumā lasītāju atzinība un reizē — autora neapmierinātība ar padarīto. «Nē, mēs nerakstām to, kas vajadzīgs!», «Man līdz mielēm apnicis lasīt Čehovu,» sūrojas Čehovs. Iestājas lūzums: desmit, tad trīs, divi stāsti gadā. Stāstu kopskaņa top komplicētāka, polifoniskāka. Arvien valdonīgāks kļūst dramaturģijas aicinājums. Arvien jūtamāka kļūst nepieciešamība noteikt savu sabiedrisko stāju liberālisma, narodņicisma, tolstojisma idejisko virzienu jūklī.

A. Čehovā mostas ilgas pēc kaut kā, viņaprāt, nozīmīgāka nekā literārā darbība. Viņā dzīvo arī dabaszinātnieks, un viņa pozitīvais ideāls ir saistīts ar tādu pašaizliedzīgu un nesavtīgu kalpošanu dzimtenei un cilvēcei, kādu uzņēmās N. Prževaļskis, N. Mikluho-Maklajs, N. Pirogovs, S. Botkins, K. Timirjazevs, kapteinis G. Ņeveļskojs. Beidzot enerģijas saspringums rod atrisinājumu: 1890. gadā rakstnieks nolēmi apmeklēt Sahalīnu, visattālāko Krievijas nostūri, kur mita visapspiestākie tās iedzīvotāji — ieslodzītie un izsūtītie. Ceļojuma mērķis — pateikt sabiedrībai taisnību, pievērst uzmanību izstumto stāvoklim un pēc iespējas to atvieglot.

A. Čehovs sāka ceļojumu uz savu roku, par saviem līdzekļiem. Pavasara izdangātie zemes ceļi, pārcelšanās pāri upēm, nožēlojamās naktsmītnes — tas viss apdraudēja ne vien veselību, bet nereti arī dzīvību. Nonācis galā un saņēmis cietumu priekšniecības atļauju darbam (ar noteikumu nemeklēt kontaktus ar «politiskajiem»), A. Čehovs trīs mēnešu laikā apsekoja Sahalīnas ziemeļu un dienvidu daļu, viens pats paveica iedzīvotāju skaitīšanu, aptaujājot gandrīz desmit tūkstošus cilvēku.

«Sapūdēšu katorgā!» Šo draudu nereti dzirdēja no kunga mutes krievu zemnieks, zaldāts, jebkurš beztiesīgs darbarūķis. Nu varēja redzēt, kā īstenojas šis drauds. Bezjēdzīga nīkuļošana, bezmērķīgs darbs, dzīve bez dzimtenes, bez ģimenes, bez tradīcijām, dzīve, kurā sievietes bieži vien bija nevis sievas, bet piedzīvotājas; bērni — bērni gan bija pats gaišākais šajā izārdītajā pasaulē, un arī tie spēlēja klaidoņus un sardzes kareivjus. Šeit nekas neveicināja cilvēcības atgūšanu. Visu dzīvi pārmāca vietējo varasvīru patvaļa, mantrausība, nolaidība.

Atpakaļceļā Čehovs kuģoja pa dienvidu jūrām un okeāniem, bet tālā ceļa eksotika neaizsedza važās kaltās salas iespaidus. Šo iespaidu apkopojums prasīja vairākus gadus, līdz tapa publicistiska apcere «Sahalīnas sala». Autors ar gandarījumu varēja pateikt: «Esmu priecīgs, ka manā beletristikas garderobē karāsies arī šis raupjais arestanta halāts.»

Sahalīnas motīvi ir ienākuši tikai nedaudzu stāstu sižetos; viens no šiem stāstiem ir, piemēram, «Sievišķi», ar atbaidošu svētuļa tēlu, nelieti, kurš bez sirdēstiem pazudina mīlestību un mīlošu sievieti. Laikabiedru atmiņās saglabājies izteiksmīgs fakts: kad A. Čehovam pajautāja, kāpēc «Sahalīnas stāstu» ir tik maz, viņš atjokoja, tad, brīdi padomājis, piebilda: «Man gan liekas, ka Sahalīnas «sāls» visur jūtams cauri.» Tiešām, Sahalīnas «sāls» piedeva turpmāk manāma visā viņa daiļradē.

A. Čehovs atgriezās mājās ar vēl skaudrāku skatu uz tautas dzīvi, uz inteliģences svaidīšanos starp kūtru bezdarbību, dažkārt pat filozofiski motivētu («Sestā palāta»), un labdarīgu rosīšanos, starp nodošanos fiziskajam darbam un «pakāpenisku» uzlabojumu sludināšanu. «Zemnieki» un «Māja1 ar mezonīnu», «Mana dzīve» un «Ieplakā» lidz pašiem pamatiem sagrauj narodņicisko leģendu par sirdsšķīsto zemniecību. Kapitālistiskās attiecības demoralizē mantīgos un nemantīgos, saasina visas pretišķības, kuras atrisināt ir iespējams, vienīgi pārveidojot dzīvi.

A. Čehova simpātijas pieder tādiem viņa varoņiem kā Dimovs («Vējagrābsle»), kā ārsts Koroļovs un Liza («Gadi- jums praksē»), Nadja un mākslinieks Saša («Līgava»), Aņa un Petja Trofknovs («Ķiršu dārzs»). Godīgums, pašaizliedzīgs darbs, skaidrs skats uz sabiedrības virzību, gatavība cīņai par tautas laimi — šīs īpašības nezūd, A. Čehovs tic, ka tās būs iesakņotas nākamajās audzēs. Viens no viņa paša mīļākajiem stāstiem «Students» ir tieši veltīts vēsturiskās pieredzes pārmantojamībai, cilvēciskā cildenuma nezūdamībai.

Tā, transformējoties gadu gaitā, izkristalizējas rakstnieka priekšstats par laimi. Personiska laime ir dīka un sekla, ja tā nav apgarota ar cilvēkmīlestības ideju, ar kalpošanu tautai. Varoņi, kuriem pieder autora simpātijas, nesasniedz personisko laimi. Svarīga ir viņu tiecība pēc laimes, pēc tīras, godīgas, darbīgas, cilvēka cienīgas dzīves. Čehovs apsveic izlaušanos no sīkpilsoņu garīgās miegainības («Literatūras skolotājs») un bargi vēršas pret nožogošanos uz sava pleķīša zemes, pie sava ērkšķogu krūma. Jo laimīgāks ir cilvēks šajā brīvprātīgajā sprostā, jo Jaunāk; viņš krīt par upuri necienīgai labklājībai. «Ērkšķogās» A. Čehovs atkāpjas no atturīgas objektivitātes; veterinārārsta monologā nepārprotami jaušama paša autora pozīcija: «Manām pārdomām par cilvēka laimi nezin kālab allaž ir jaukušās klāt tādas kā skumjas, bet tagad, ieraugot laimīgu cilvēku, mani nomāca smagums, gandrīz vai izmisums. [••] Laimes nav un nevajag arī, bet, ja dzīvei vispār ir kāda jēga un mērķis, tad šī jēga un mērķis visnotaļ nav mūsu laime, bet kāds daudz saprātīgāks un dižāks cilvēka dzīves uzdevums. Dariet labus darbus!» Ar šiem vārdiem tuvu sasaucas A. Čehova ieraksts piezīmju grāmatiņā: «Vēlmei kalpot vispārējai labklājībai ir noteikti jākļūst par dvēseles vajadzību, par personiskās laimes nosacījumu.»

A. Čehova personība savaldzināja katru, kam laimējis būt ar viņu saskarē. «Viņš bija skaists. Viņam bija liela, atklāta seja ar labsirdīgām, smejošām acīm. [..] Viss viņa augums, atklātā seja, platās krūtis viesa īpašu uzticību — no viņa it kā strāvoja sirsnības un drošības fluīdi. Neraugoties uz jaunību, viņā jau tolaik jautās tāds labsirdīgs vectēvs, pie kura gribējās atnākt un pataujāt par taisnību, par nelaimi, uzticēt pašu svarīgāko, kas katram gul sirds dziļumos,» — tādu mākslinieks Korovins atceras rakstnieku studenta gados. Apveltīts ar stingru gribu, A. Čehovs, pēc paša atzinuma, «pa pilienam izspieda no sevis vergu». Viņš ticēja cilvēka spējai pilnveidoties un atstāja mums ētisko programmu — 1886. gada vēstuli brālim Nikolajam par to, kas ir labi audzināts cilvēks. A Čehovs neieredzēja pozu, neīstumu, bramanību, kas aizskar otra cilvēka pašcieņu, skauda jebkādu banalitātes izpausmi, trulu pašapmierinātību un bezdomu parazitēšanu uz domājošo rēķina. Jo niecīgāks ir cilvēkbūtnes garīguma kodols, jo lielāku šo mazumiņu tā sevī jūt un pašpārliecinoši demonstrē. A. Čehovs ir uzvandījis tādus psiholoģiskos slāņus cilvēkā, kas saglabā dzīvotspēju, arī mainoties laikiem un apstākļiem. Mūsdienu cilvēka ētiskā attīrīšanās un pilnveidošanās nav iedomājama bez A. čehova. Kad mēs šodien spriežam par inteliģenci cilvēkā, par inteliģentu cilvēku «ar un bez diploma», visi argumenti nobāl un kjūst lieki, atceroties, ka mums ir Antons čehovs, absolūts inteliģenta cilvēka etalons, nevainojams savā sabiedriskajā stājā un personiskos kontaktos.

A. Čehovs ir dzimis 1860. gadā — dzimtļaužu brīvlaišanas priekšvakarā — un šķīries no dzīves 1904. gadā — pirms nogranda pirmā proletāriskā revolūcija. Šī laikposma ikdienībā pa graudam uzlasīdams cilvēcisko krietnumu, viņš ticēja pats un stiprināja ticību lasītājos tam, ka «cilvēce iet pretī augstākai taisnībai, augstākai laimei, kāda vien ir iespējama zemes virsū».

o o o

A. Čehova stāstu pirmie tulkojumi latviešu valodā parādās 1890, gadā, un viņš ātri kļūst par visvairāk tulkoto un iemīļoto ciltautu rakstnieku Latvijā. Šis talants palīdzēja latviešu rakstniecībai atbrīvoties no didaktikas un salkanuma, kas ieplūda līdz ar mazvērtīgas mietpilsoniskas lasāmvielas tulkojumiem, galvenokārt no vācu valodas

Mīlestības nn cienās nilnnt vārdu* A ^phmmm ir \roi. lijuši vairāku paaudžu latviešu rakstnieki — J. Rainis un A. Upīts, R. Blaumanis un K. Skalbe, J. Sudrabkalns un M. Ķempe. V. Lācis jūsmoja par viņa «spēkavīra talantu»; «Čehovs palīdz mums karot,» atzina frontinieks A. Grigu- lis, bet G. Priede pēc «Trīs māsu» uzveduma noskatīšanās saklausīja sevī pamostamies interesi par dramaturģiju un teātri.

Kāpēc mēs joprojām sajūtam Antonu Čehovu kā savu laikabiedru? Kāpēc rodas nepieciešamība atkal un alka! atgriezties pie viņa darbiem, katrreiz ieraugot tos jaunā gaismā, nepieciešamība apliecināt rakstniekam cieņu, arī tulkojot viņa stāstus un lugas, kā to savā laikā darīja E. Birznieks-Upītis, J. Poruks, Sudrabu Edžus, M. Ķempe?

Gatavojot šo izlasi, redakcija griezās pie diviem mūsdienu latviešu vārda māksliniekiem ar lūgumu dalīties domās

PAR ANTONU ČEHOVU — CILVĒKU UN MEISTARU.

O O O

Viņš tik bieži un dzēlīgi smējies par cilvēka muļķību, lomēr augstāk par visu vērtējis līdzcietību pret cilvēku, kura allaž ir bijusi deficīts pasaulē, kur pārāk daudzi gribējuši tikai kampt un grābt, kāpt otram pāri un otru patērēt, savu varžaci vērtējot augstāk par asaru otra acī. Un Viņa jau sen apklususī un nekad neapklustošā balss joprojām mudina mūs uz vērīgumu un cilvēcību. Sajust vēja dvesmu, sajust otra pulsu, sajust zāli augam … sajust aprobežotības skribināšanos mizgrauža alā un nodevības šķebinošo līķa dvaku… sajust šķirtni starp esamību un veģetēšanu zemes virsū …

Un vai cauri Viņa varoņu dzīvēm es tik daudzkārt neesmu izdzīvojusi arī pati savējo?

Vai, tāpat kā ormanis Jonass, neesmu uzplijusies citiem ar saprātam pāri kāpjošu vēlmi kādam izstāstīt savu bēdu — un vienīgi zirgs bija ar mieru manī klausīties?

Vai, tāpat kā jauniņā Nadja, nebiju gatava pārvarēt tir- pinošās augstuma bailes, lai tikai cauri slieču švīkstoņai kamaniņu neprātīgā lejuplidojumā dzirdētu čukstu: «Es jūs mīlu!»? Vai arī es atkal un atkal neuzveicu sevī klusās baismas no iespējamā kritiena, lai no jauna dzirdētu tos — un pēc tam atcerētos visu mūžu, tā arī nekad nelikdama skaidrībā, kur beidzās patiesība un sākās jociņš?

Vai kopā ar Agafju es neļāvos īsa mirkja saldumam, kaut jau iepriekš skaidrāk par skaidru zināju, cik dārgi tas man maksās un cik nežēlīgi mani par to sitīs?

Vai ziemas naktī netupēju uz ceļiem tāpat kā izmisušais Vaņka, lai, tāpat, kā viņš, sacerētu vēstuli un visparastākās un ikdienišķīgākās lietas apzeltītu ar atmiņām un iztēli, — un vai nav tā, ka arī manējā nesasniedza adresātu tieši tāpat, kā Vaņkas vēstule nekad nesasniegs «vectētiņu sādžā»?

Un vai, līdzīgi mazajai auklītei Varjai, arī manī reizēm aiz pārpūles kaut kas melni un bīstami nesaduļkojās. vai arī manu bezmiega apmāto acu priekšā dīvaini un grīļīgi tumši stā vi, nākdami nezin no kurienes un dodamies sazin kurp, aiz bezspēka nekrita ceļa dubļos ar vienu vienīgu domu — gulēt, gulēt, gulēt… par visu vari un katru cenu tikai gulēt?

To noliegt nozīmētu melot.

Tas viss tik spilgti ir bijis un noticis arī manā mūžā, tā ka brīnīties man nevajadzētu vairs ne par ko. Bet es joprojām brīnos — kā allaž brīnās par noslēpumaino Balto maģiju, kura visparastāko mirstīgo cilvēku mūžus pārvērš par nekad nemirstīgu mākslu, pie kuras pieder arī Antona Čehova māksla, kas dzīvo vēl nebeidzami ilgi pēc tam, kad paša autora sirds, smadzenes un nervi jau sen sabirzuši par pīšļiem.

Regīna Ezera

O O O

Kā zināms, ir burvju mākslinieki, kas darbojas ar aparātu palīdzību, un ir burvju mākslinieki, kas visu panāk ar roku veiklību. Apgalvot, ka pirmie labāki par otrajiem vai otrie labāki par pirmajiem, nav pamata, tomēr man personiski vairāk patīk tie, kas lietā liek vienīgi dabas dotos piecus pirkstus.

Kaut ko līdzīgu var sacīt arī par rakstniekiem. Ir tādi, kas savu sižetu atslēgu un personu darbības cēloņus meklē intelekta radītās sistēmās, vairāk vai mazāk gudrās teorijās un formulās, un tādi, kas darbojas paša cilvēka cilvēciskuma amplitūdā. Čehovs, manuprāt, ir izteikts otrās grupas pārstāvis. Daudzi to uzskatījuši par Čehova vājumu, bet es domāju, ka tieši šajā apstāklī slēpjas viņa spēks. Katrā gadījumā Čehova darbus jau veselu gadsimtu ne rūsa maitā, ne kodes ēd.

Kad paņemu rokā kādu Čehova grāmatu, mani līksmina iedomu vīzija: re, atnāk oie mums Čehovs kā tāds neparasts ārsts, drusku paspūris, skumīgi smaidošās acis paslēpis aiz nespodrā pensneja. Mēs, kā jau īsteni pārgudra laikmeta pārstāvji, tūdaļ mēģinām savas modernās kaites diktēt viņam priekšā, pieprasot arī ne mazāk modernas zāles, bet viņš, par to visu nelikdamies ne zinis, izvelk no daktera somas koka klausāmo radziņu un pavērš pret mūsu sirdīm.

Un vēl kāda brīnišķīga, tā vien gribētos sacīt — bur- vestīga īpašība — un arī tāpēc Čehovs ir viens 110 maniem tuvākajiem rakstniekiem: viņa uz papīra izliktajiem vārdiem piemīt grūti atšifrējama spēja pieņemt visdažādākos apveidus atkarībā no lasītāja paša uzskatu un sirds bagātības. Čehovs — tas ir daudz vairāk par uzrakstīto, bieži vien — pilnīgi pretējs tam, kas uzrakstīts. Drāmas viņam reizē ir komēdijas un komēdijas — drāmas. Spārnotas, patētiskas frāzes viņa darbos dažkārt deklarē dīkdienīgi, vieglprātīgi ļaudis, savukārt varonīgi un patiešām cēlsirdīgi cilvēki pēkšņi izdara tādas muļķības, kas aprauj elpu un liek karsti nosarkt. Tāpat, ja kāds Čehova personāžs apgalvo, ka pēc trīsdesmit gadiem visas ciešanas nogrims žēlsirdībā un dzīve kļūs maiga kā glāsts, neuztversim to kā rakstnieka naivumu, palūkosimies vērīgāk viņa gudrajā, godīgajā, it kā priekšlaicīga noguruma apēnotajā sejā — vai jums neliekas, ka aiz pensneja stikliem vīd labsirdīgi viltīgs pasmaids? Bez šī smaidiņa jau Čehovs nebūtu Čehovs.

Zigmunds Skujiņš

SATURS

Prieks. Tulk. V. Grēviņš………………………………………………………………………………………. 5

Uzvarētāja triumfs. Tulk. J. Ozols……………………………………………………. - 7

Vēdzele. Tulk. V. Grēviņš……………………………………………………………… 14

Zirdziskais uzvārds. Tulk. V. Grēviņš …. 14

Ierēdņa nāve. Tulk. V. Grēviņš…………………………………………………………….. 17

Albionas meita. Tulk. J. Ozols…………………………………………………………….. 20

Resnais un tievais. Tulk. V. Grēviņš … 23

Hameleons. Tulk. A. Buuga………………………………………………………………….. 25

Maska. Tulk. P. Kalva…………………………………………………………………………………….. 28

Mednieks. Tulk. P Kalva … .33

Unters Prišibejevs. Tulk. V. Grēviņš …. 37

Bēda. Tulk. A. Rudzroga………………………………………………………………………………….. 41

Sirds smeldz. Tulk. R. Ezera…………………………………………………………………………… 46

Apjukums. Tulk. P. Kalva……………………………………………………………………………….. 51

Aņuta. Tulk. R. Ezera………………………………………………………………………………………. 58

Jociņš. Tulk. R. Ezera……………………………………………………………………………………… 62

Agafja. Tulk. R. Ezera……………………………………………………………………………………. 60

Koriste. Tulk. J. Ozols … … 76

Sapņi. Tulk. J. Ozols……………………………………………………………………………… 81

Vanka. Tulk. R. Ezera……………………………………………………………………………………… 88

Ienaidnieki. Tulk. P. Kalva…………………………………………………………………………… C J2

Laime. Tulk. A. Rudzroga…………………………………………………………………………….. 104

Puišeli. Tulk. V. Grēviņš……………………………………………………………………….. 113

Miegs nāk. Tulk. R. Ezera………………………………………………………………………………. 119

Lēkme. Tulk. A. Rudzroga…………………………………………………………………………….. 124

Sievišķi. Tulk. J. Ozols………………………………………………………………………….. 145

Vējagrābsle. Tulk. V; Grēviņš……………………………………………………………… 157

Sestā palāta. Tulk. A. Rudzroga………………………………………………………………….. 180

Rotšilda vijole. Tulk. M. Sūmane…………………………………………………………………. 230

Literatūras skolotājs. Tulk. L. Rūmniece . . 239

Anna kaklā. Tulk. R. Ezera………………………………………………………………………….. 260

Māja ar me-zonīnu. Tulk. A. Karcijs …. 272

Zemnieki. Tulk. P. Kalva………………………………………………………………………………. 288

Joničs. Tulk. J. Ozols…………………………………………………………………………….. 319

Cilvēks futrālī. Tulk. P. Kalva…………………………………………………………………….. 336

Grkšķoļjas. Tulk. P. Kalvu……………………………………………………………………………. 348

Par milestību. Tulk. P. Kalva………………………………………………………………………. 358

Gadījums praksē. Tulk: J. Ozols ….. 366

Sirsniņa. Tulk. J. Ozols…………………………………………………………………………. 376

Dāma ar sunīti. Tulk. R. Ezera……………………………………………………………………. 388

Līgava. Tulk. A. Grēviņa……………………………………………………………………………….. 403

Rugāja V. Lasot un pārlasot Antonu Cehovu . . 421 Ezera R., Skuļiņš Z.

Par Antonu Cehovu — Civēku un Meistaru …………………………………………………………………………………… 428

Tulkojums latviešu valodā, izdevniecība «Liesma», 1985

Antons ČeHovs. STĀSTI

Mākslinieciskais redaktors J. Pelraškevs Tehniska redaktore V. Kuskule Korektore 5. Linir.ia

Nodota salikšanai 20.12.84. Parakstīs iespiešanai fil.09.85. Formāts 81x108/32. Tipogralijas papīrs A 1. lialtlkas garnitūra. Augstspiedums 22.6S uzsk. iespiedi.; 22.8'J uzsk. krāsu nov.: 25.52 izdevu. I Metiens 25 000 cks. Pasiit. NV I'JOI-5. Cena 2 rb|. 60 kap. izdevniecība «Liesma», 220017 Rīgā, Padomju l>nlv. 21 Izdevu Af. I»32071/Dt-109 Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecība. poligrālijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ctim», 220011 riga. Blaumaņa iela 38.10.

Čehovs A.

Če 137 Stāsti / No kr. vai. tulk. V. Grēviņš u. c.; Sasl. V. Rugāja; V. Rugājas, R. Ezeras un Z. Skujiņa pēcv.; 11. V. Selkovs. — R.: Liesma, 1985. — 43! jpp., ģim. — (Klasikas b ka).

Krievu literatūras klasiķa (1800—tnO-l) stāstu izlasē sakopoti gan atmaskojošie, satīriskie stāsti, gan stāsti, kur staro cilvēka dvēsel-s cildenums. Reālistiskais tēlojums, koncenlrētīii t, b konisins, personāžu veidošanas meistarība — tas viss spoži atsedzas Ceiiova isproiā.

470 2010100—133

M8(lt(ll)~8S 85 Jfl~44

2 — 1901

[1] store krievu gaumē (franču valoda: de l'eslurgeon d la msse).

[2] mana dārgā (Ir. vai).

[3] Nākamībā (lai. vai).

[3] Lielais iiņķis, sens kadriļas gājiens (Ir. vai.)

[4] saki, lai mums pasniedz tēju! (Fr. vai.)

Content

Čehovs Antons Stāsti

HIRURĢIJA

ATTIECĪGI PASĀKUMI

PRIEKS

UZVARĒTĀJA TRIUMFS

VĒDZELE

ZIRDZISKAIS UZVĀRDS

IERĒDŅA NĀVE

ALBIONAS MEITA

RESNAIS UN TIEVAIS

HAMELEONS

MASKA

MEDNIEKS

UNTERS PRIŠIBEJEVS

BĒDA

SIRDS SMELDZ

APJUKUMS

AŅUTA

JOCIŅŠ

AGAFJA

KORISTE

SAPŅI

VAŅKA

LAIME

PUIŠEĻI

MIEGS NĀK

LIKME

VEJAGRĀBSLE

SESTĀ PALĀTA

ROTŠILDA VIJOLE

LITERATŪRAS SKOLOTĀJS

ANNA KAKLĀ

MĀJA AR MEZONINU

ZEMNIEKI

Joničs

CILVĒKS FUTRĀLI

Ērkšķogas

PAR MĪLESTĪBU

Gadījums praksē

SIRSNIŅA

DĀMA AR SUNĪTI

LĪGAVA

LASOT UN PĀRLASOT ANTONU ČEHOVU

SATURS