Dostojevskis Fjodors

Baltās naktis

Fjodors Dostojevskis

Baltās naktis

BALTĀS naktis

sentimentāls romāns

Tulkojusi Anna Ozola- Sakse

No sapņotāja atmiņām… Varbūt viņš tālab radīts, lai Te pabūtu ar sirdi savu Kaut mirkli līdzās tavējai?

I. Turgeņevs

PIRMĀ NAKTS

Bija brīnišķīga nakts — tāda nakts, kāda laikam var būt tikai tad, kad mēs esam jauni, laipno lasītāj. Debesis bija tik zvaigžņotas, tik gaišas debesis, ka, palūkojoties vien uz tām, neviļus vajadzēja sev jautāt: vai tiešām zem šādām debesīm var dzīvot dažādi nīgri un untumaini cilvēki? Arī tas ir jauneklīgs jautājums, laipno lasītāj, ļoti jauneklīgs, bet lai dievs dod, ka tas biežāk ieskanētos jūsu dvēselē! … Runājot par untumainiem un dažādiem nīgriem kungiem, man bija jāatceras arī sava nevainojamā uzvešanās visu šo dienu. No paša rīta mani sāka mocīt tāda kā dīvaina grūtsirdība. Man pēkšņi šķita, ka mani, vientuli, visi pamet un ka visi no manis atraujas. Ikvienam, protams, tiesības jautāt: kas tad ir šie visi? Jo nu taču jau astoņi gadi, kopš dzīvoju Pēterburgā un neesmu pratis nodibināt gandrīz nekādu pazīšanos. Bet kam gan man būtu vajadzīgas pazīšanās? Es jau tāpat pazīstu vai visu Pēterburgu; lūk, kāpēc man arī šķita, ka visi mani pamet, kad visa Pēterburga cēlās un piepeši izbrauca uz vasarnīcām. Man bija bail palikt vienam pašam, un veselas trīs dienas es klaiņoju pa pilsētu dziļā grūtsirdībā, galīgi nesaprazdams, kas ar mani notiek. Vai eju pa Ņevas prospektu vai iegriežos dārzā, vai klaiņoju pa krastmalu — neviena cilvēka no tiem, ko esmu pieradis sastapt tai pašā vietā zināmā stundā cauru gadu. Viņi, protams, mani nepazīst, bet es jau nu viņus gan pazīstu. Es viņus pazīstu ļoti labi; esmu sīki izpētījis viņu sejas — un ar patiku vēroju, kad tās ir līksmas, un noskumstu, kad tās apmācas. Esmu gandrīz vai sadraudzējies ar kādu vecīti, kuru sastopu katru mīļu dienu  zināmā stundā Fontankā. Seja tāda cienīga, domīga; visu " laiku viņš kaut ko murmina savā nodabā un vicina kreiso roku, bet labajā viņam garš, zarains spieķis ar zelta tverekli. Arī viņš ir mani ievērojis un jūt pret mani sirsnīgu interesi. Ja gadīsies, ka es noteiktā stundā nebūšu tai pašā vietā Fontankā, esmu pārliecināts, ka viņam uzmāksies grūtsirdība. Lūk, kāpēc mēs reizēm tepat vai sasveicināmies — it īpaši, ja abi esam labā omā. Nesen, kad veselas divas dienas nebijām redzējušies un trešajā dienā atkal sastapāmies, mēs jau grasījāmies pacelt platmales, taču, par laimi, vēl laikā attapāmies, nolaidām roku un, klusībā labu vēlēdami, pagājām viens otram garām. Ari nami ir mani paziņas. Kad eju, katrs it kā izskrien uz ielas man priekšā, raugās manī ar visām savām logu acīm un šķiet runājam: «Sveicināti, kā jums ar veselību? Ari es, paldies dievam, esmu vesels, un maijā man piebūvēs vēl vienu stāvu.» Vai arī: «Kā jums ar veselību? Mani rīt nodos labošanā.» Vai arī: «Es tikko nenodegu un turklāt pārbijos,» — un tā joprojām. Man to vidū ir gan mīluļi, gan tuvi paziņas; viens no tiem nodomājis šovasar ārstēties pie arhitekta. Es tieši tālab piestaigāšu katru dienu, lai — dies pas! — nesaārstē šā tā… Taču nekad neaizmirsīšu gadījumu ar kādu brīnum jauku gaiši sārtu namiņu. Tas bija tik jauks mūra namiņš, tik laipnīgi raudzījās uz mani, tik augstprātīgi nolūkojās uz saviem neveiklajiem kaimiņiem, ka sirds man līksmojās, kad gadījās iet tam garām. Te uzreiz viņnedēļ eju pa ielu un, tikko pametis acis uz draugu, dzirdu žēlu saucienu: «Mani taču krāso dzeltenu!» Ļaundari! Barbari! Viņi nebija saudzējuši neko: ne kolonnas, ne dzegas; un mans draugs bija kļuvis dzeltens kā kanārijputniņš. Man taisni sirds aptecējās, to redzot, un es vēl līdz pat šim brīdim neesmu saņēmies aiziet un satikties ar savu izķēmoto nabadziņu, ko izkrāsojuši debesu impērijas krāsā.

Tātad jūs saprotat, lasītāj, kādā veidā esmu pazīstams ar visu Pēterburgu.

Es jau teicu, ka veselas trīs dienas mani mocīja nemiers, līdz atskārtu tā cēloni. Ir uz ielas man bija nelāgi (gan tā nav, gan šā nav; kur palicis tas un tas?), ir mājās jutos kā no laivas izmests. Divus vakarus izmēģinājos tikt skaidrībā: kā īsti trūkst manā kaktā? Kāpēc tik netīkami tajā uzturēties? Es neizpratnē aplūkoju zaļās, nokvēpušas sienas, griestus, no kuriem nokarājas zirnekļu tīkli, ko ar labiem panākumiem kultivēja Matrjona, pārskatīju „ visas savas mēbeles, nopētīju katru krēslu, domādams, vai te nebūs tā vaina (tāpēc, ka līdzko man kaut vai viens krēsls stāv citādi, nekā stāvējis vakar, es nekur nevaru rimties), raudzījos uz logu, bet viss velti… nekļuva ne drusciņas vieglāk. Sadomāju pat pasaukt Matrjonu un uz vietas izteicu viņai tēvišķīgu rājienu par zirnekļu tīkliem un vispār par netīrību; bet viņa tikai ar izbrīnu pavērās manī un gāja projām, neatbildējusi ne vārda, tā ka zirnekļu tīkli vēl šodien netraucēti karājas savā vietā. Beidzot es tikai šorīt attapu, kur tā vaina. Ehē, viņi taču šmauc projām no manis — uz vasarnīcām! Piedodiet man triviālo vārdiņu, bet es patiešām nespēju domāt par augstu stilu… tāpēc ka itin visi, kas vien dzīvoja Pēterburgā, vai nu bija jau aizbraukuši, vai arī nule brauca uz vasarnīcām; tāpēc ka ikviens cienījams solīda izskata kungs, kas līga važoni, manās acīs tūdaļ pārvērtās par cienījamu ģimenes tēvu, kurš pēc dienišķiem amata pienākumiem, izmeties vieglās drēbēs, atgriežas ģimenes klēpī ārpus pilsētas; tāpēc ka ikvienam gājējam tagad jau bija gluži īpašs izskats, kas itin kā uzrunāja katru pretimnācēju: «Mēs, kungi, šeit esam tikai tāpat vien, garām ejot, bet, raugiet, pēc pāris stundām brauksim projām uz vasarnīcu.» Ja tur atvērās logs, pa kuru vispirms pabungoja sīciņi pirkstiņi, balti kā cukurs, un izbāza galvu glīta meitene, kas pasauca pārdevēju ar podu puķēm, — man uzreiz bija skaidrs, ka šīs puķes pērk tikai tāpat vien, proti, nepavisam ne tālab, lai par pavasari un ziediem priecātos smacīgajā pilsētas dzīvoklī, bet ka ļoti drīz visi pārvāksies uz vasarnīcu un puķes vedīs līdzi. Vēl vairāk — es jau biju guvis tādus panākumus savā jaunajā īpaša veida atklājumu jomā, ka varēju nekļūdīgi pēc izskata vien noteikt, kādā vasarnīcu rajonā kurš dzīvo. Akmens un Aptieku salu iemītnieki vai ari tie, kas apmetušies Pēterhofas ceļa tuvumā, izceļas ar iestudētām smalkām manierēm, švītīgiem vasaras tērpiem un lieliskām ekipāžām, kurās viņi atbrauc uz pilsētu. Tie, kas dzīvoja Pargolovā un vēl kaut kur patālāk, no pirmā acu uzmetiena «atstāja iespaidu» ar savu prātīgumu un cienīgo izturēšanos; Krusta salas apmeklētājs izcēlās ar savu nesatricināmi līksmo izskatu. Vai nu man palaimējās satikt garu rindu smago važoņu, kas ar grožiem rokās laiski slāja blakus vezumiem, kuros veseliem kalniem sakrautas daždažādas mēbeles — galdi, krēsli, turku un neturku dīvāni un pārējā mājas iedzīve, uz kuras kā kronis bieži vien pašā vezuma galā sēdēja vientiesīga virēja, sargādama kunga mantu kā savu acuraugu, vai vēroju laivas, kas, smagi piekrautas ar dažādiem saimniecības piederumiem, slīdēja pa Ņevu vai Fontanku līdz Cornajas upītei vai salām, — vezumi un laivas desmitkāršojās, simtkāršojās manās acīs; šķita — viss ir cēlies spārnos un dodas projām, viss veselām karavānām pārceļo uz vasaras mītnēm; šķita — visa Pēterburga draud pārvērsties par tuksnesi, tā ka beidzot es sakaunējos, jutos aizskarts un apbēdināts: man galīgi nebija kurp un nebija iemesla, kālab izbraukt pa vasaru. Es būtu ar mieru sekot jebkuram vezumam, braukt līdzi kuram katram cienījama izskata kungam, kas līga važoni, taču neviens — itin neviens mani neaicināja; it kā būtu mani aizmirsuši, it kā es viņiem patiešām būtu svešs!

Es staigāju daudz un ilgi, tā ka jau biju paspējis, kā tas man parasts, aizmirst, kur atrodos, kad pēkšņi attapos pie pilsētas vārtiem. Man uzreiz kļuva līksmi, es izgāju ārpus barjeras, soļoju starp apsētiem tīrumiem un pļavām, nemanīju noguruma, tikai ar visu savu būtni izjutu, ka no dvēseles man noveļas it kā slogs. Visi garāmbraucēji noraudzījās uz mani tik laipni, ka šķita gandrīz vai sveicinām; visi bija tik priecīgi par kaut ko, visi kā viens smēķēja cigārus. Ari es jutos priecīgs, kas ar mani nekad vēl nebija gadījies. It kā es pēkšņi būtu nokļuvis Itālijā — tik ļoti daba pārsteidza mani, sanīkušu pilsētnieku, pusnosmakušu pilsētas mūros.

Ir kaut kas neizsakāmi aizkustinošs mūsu Pēterburgas dabā, kad tā, pavasarim iestājoties, piepeši parāda visu savu varenumu, visus savus debess dotos spēkus, sakuplo, uzpošas, greznojas ziediem … Kaut kā neviļus tā atgādina meiteni, vārgu un slimīgu, kuru jūs reizēm uzlūkojat ar žēlumu, reizēm ar tādu kā līdzjūtīgu mīlestību, reizēm atkal tīri vienkārši nepamanāt, bet kura pēkšņi it kā nejauši kļūst uz mirkli nepasakāmi, brīnišķīgi daiļa, un jūs pārsteigts, aizgrābts neviļus jautājat sev: kas gan tas par spēku, kas licis tādā kvēlē spulgot šīm skumjajām, domīgajām acīm? Kas sadzinis asinis šais bālajos, iekritušajos vaigos? Kas ielējis kaisli šais maigajos vaibstos? Kāpēc tā cilājas viņas krūtis? Kas tik nejauši izraisījis spēku, dzīvību un daiļumu nabaga meitenes sejā, licis tai iemirdzēties tādā smaidā, atplaukt tik dzirkstošos, sprēgājošos smieklos? Jūs raugāties apkārt, jūs meklējat kādu, jūs minat… Taču mirklis aizrit, un varbūt |.m rit jūs sastapsiet atkal to pašu domīgo un izklaidīgo skatienu kā agrāk, to pašu bālo seju, to pašu padevību iim biklumu kustībās un pat nožēlu, pat tādas kā stindzinošas grūtsirdības ēnu un īgnumu par īslaicīgo aizraušanos … Un jums ir žēl, ka tik ātri, tik neatsaucami novīlis acumirklīgais daiļums, ka tik mānīgi un velti tas pavīdējis jūsu skatienam, žēl tāpēc, ka pat iemīlēt to ļums neiznāca laika.

Un tomēr mana nakts bija labāka par dienu! Lūk, kā tas notika.

Es pārnācu atpakaļ pilsētā ļoti vēlu, pulkstenis jau nosita desmit, kad tuvojos savam dzīvoklim. Mans ceļš veda pa kanāla malu, kur ap šādu laiku vairs nesastop ne dzīvas dvēseles. Tiesa — es dzīvoju visattālākajā pilsētas nomalē. Gāju un dziedāju, jo, kad esmu laimīgs, es noteikti kaut ko dungoju — tāpat kā ikviens laimīgs cilvēks, kuram nav ne draugu, ne labu paziņu un kuram priecīgā brīdī nav ar ko dalīties savā priekā. Piepeši man atgadījās pavisam negaidīts piedzīvojums.

Maliņā, atspiedusies pret kanāla margām, stāvēja sieviete; ar elkoņiem uz treliņiem atbalstījusies, viņa, acīm redzot, ļoti vērīgi lūkojās duļķainajā kanāla ūdenī. Viņai ap pleciem bija koķets melns apmetnītis, ļoti jauka dzeltena cepurīte galvā. «Tā ir jauna meitene — un noteikti tumšmate,» es nodomāju. Viņa, šķiet, nedzirdēja manus soļus, pat nepakustējās, kad es pagāju garām, elpu aizturējis, ar stipri pukstošu sirdi. «Dīvaini!» es domāju. «Droši vien viņa nogrimusi dziļās domās par kaut ko,» — un tad uzreiz apstājos kā zemē iemiets. Šķitu izdzirdējis apslāpētas raudas. Jā gan! Es nebiju maldījies; meitene raudāja, pēc mirkļa atkal atskanēja šņuksti — vēl un vēl. Mans dievs! Sirds man sažņaudzās. Un, lai cik bikls es esmu ar sievietēm, taču šis bija tāds brīdis… Es griezos atpakaļ, devos viņai klāt un noteikti būtu viņu uzrunājis: «Cienītā!» — ja nezinājis, ka šis izsauciens jau tūkstoškārt lietots visos krievu augstāko aprindu romānos. Tikai tas vien mani atturēja. Taču, kamēr es meklēju vārdus, meitene atguvās, palūkojās apkārt, nodūra acis un aizslīdēja man garām pa krastmalu. Es tūdaļ sekoju viņai, bet viņa to noprata, atstāja krastmalu, šķērsoja ielu un gāja tālāk pa ietvi. Es neuzdrošinājos doties pāri ielai. Sirds man trīsēja kā notvertam putniņam. Piepeši nejaušs gadījums nāca man palīgā.

Viņā ietves pusē netālu no manas nepazīstamās pēkšņi parādījās kāds kungs frakā, solīdos gados, taču nevar sacīt, ka solīdu gaitu. Viņš gāja grīļodamies, piesardzīgi balstīdamies pret sienu. Meitene turpretim šāvās kā bulta — steidzīgi un bikli, kā vispār mēdz iet visas meitenes, kas nevēlas, lai kāds piedāvājas pavadīt viņas nakts laikā uz mājām, un, protams, streipulīgais kungs neparko nebūtu viņu panācis, ja mans liktenis viņu neuzvedinājis pameklēt citādus paņēmienus. Uzreiz, nebildis nevienam ne vārda, šis kungs atraujas no sienas un ko kājas nes dzenas manai nepazīstamajai pakaļ. Viņa traucās kā vējš, taču grīļīgais kungs jau bija viņai uz papēžiem, panāca vinu, meitene iekliedzās — un … es svētīju likteni par lielisko zaraino nūju, kas man šoreiz gadījās labajā rokā. Vienā mirklī es biju taipus ietves, nelūgtais kungs vienā mirklī saprata, ko tas nozīmē, ņēma vērā neatvairāmo argumentu, apklusa, atkāpās un, tikai kad mēs jau bijām krietni tālu, izteica man savu protestu diezgan enerģiskiem terminiem. Taču viņa vārdi līdz mūsu ausīm nonāca tikko sadzirdami.

—    Dodiet man roku, — es teicu savai nepazīstamajai, — un viņš vairs neuzdrīkstēsies mums uzmākties.

Viņa klusēdama sniedza man roku, kas vēl drebēja no satraukuma un izbailēm. Ai, neaicinātais kungs, kā es tevi svētīju šai brīdī! Uzmetu acis meitenei: viņa bija ļoti jauka tumšmate — es biju uzminējis; viņas melnajās skropstās vēl mirdzēja asaru lāsītes no nesenajām izbailēm vai arī no pārdzīvotām bēdām — nezinu. Taču lūpās jau plaiksnījās smaids. Viņa zagšus palūkojās manī, piesarka un nodūra acis.

—    Redziet nu, kāpēc jūs pirmīt mani aizdzināt? Bijis es klāt, nekas nebūtu noticis …

—    Es taču jūs nepazinu: domāju, ka jūs arī…

—    Un vai tagad jūs mani pazīstat?

—    Mazliet. Nu, piemēram, kāpēc jūs drebat?

—    Ai, jūs uzreiz uzminējāt! — es iesaucos sajūsmā, ka mana meitene tāda gudriniece: daiļumam tas nekad nenāk par ļaunu. — Jā gan, jūs no pirmā acu uzmetiena uzminējāt, ar ko jums darīšana. Tiešām — esmu bikls ar sievietēm, esmu uztraucies, atzīstos, ne mazāk kā jūs pirms brītiņa, kad šis kungs jūs tā sabiedēja… Esmu Uds kā nobijies patlaban. Tas ir kā sapnis, bet es pat sapnī nebiju iedomājies, ka runāšu kādreiz kaut jel ar kadu sievieti.

—    Kā? Vai tiešām?

—    Jā gan, ja mana roka dreb, tad tas ir tāpēc, ka to nekad vēl nav apskāvusi tik jauka, maza rociņa kā jūsējā. Esmu pavisam atradis no sievietēm, tas ir, nekad vel neesmu bijis pie tām pieradis; esmu taču viens… Es pat nezinu, kā ar tām runāt. Redziet, es arī patlaban nezinu — vai neesmu pateicis jums kādu muļķību? Sakiet man atklāti; varu jau iepriekš teikt, ka nemēdzu apvainoties …

—    Nē, nekas, nekas; taisni otrādi. Un, ja jau jūs prasāt, lai esmu atklāta, tad teikšu, ka sievietēm patīk tāds biklums; un, ja gribat zināt vēl vairāk, arī man tas patīk, un es neraidīšu jūs projām līdz pat mājām.

—    Jūs mani tā iedrošināsiet, — es iesāku bez elpas aiz sajūsmas, — ka es uz vietas atmetīšu biklumu, un tad — ardievu visas manas iespējas! …

—    Iespējas? Kādas iespējas, kādēļ? Tas nu jau ir aplam.

—    Piedodiet, nē jau, nē, man tikai tā paspruka; taču ko jūs gan gribat, lai šādā brīdī nebūtu vēlēšanās…

—    Patikt, vai?

—     Nu jā; bet esiet, dieva dēļ, esiet jel laba! Padomājiet pati, kas es esmu! Man taču ir jau divdesmit seši gadi, bet es nevienas nekad neesmu saticis. Nu, kā gan lai es mācētu labi, veikli un īstajā laikā runāt? Jums pašai būs patīkamāk, ja viss būs atklāts, izteikts… Es neprotu klusēt, kad sirds manī runā. N*u, bet vienalga … Vai ticēsiet — nevienas sievietes nekad, nekad! Nekādu paziņu! Tikai sapņoju mūždien, ka beidzot reiz kādu sastapšu. Ak, ja jūs zinātu, cik reižu esmu šādā veidā iemīlējies!…

—    Bet kā tad, kāmī tad? …

—    Nevienā, tikai ideālā, sapņu tēlā. Sapņos es radu veselus romānus. Ai, jūs mani nepazīstat! Tiesa, bez tā taču nevar, esmu sastapis divas trīs sievietes — bet kas tās nu par sievietēm! Tās visas ir tādas mājsaimnieces, ka… Taču es jūs sasmīdināšu, pastāstīšu jums, ka vairākkārt esmu domājis tāpat vien — bez kādām ceremonijām uzrunāt uz ielas kādu aristokrāti, protams, kad viņa ir viena pati; uzrunāt, zināms, bikli, goddevīgi, kvēli; sacīt viņai, ka vientulībā eju bojā, lai viņa nedzen mani no sevis projām, ka man nav iespējas iepazīt kaut jel kādu sievieti; iedvest viņai, ka tas ir pat sievietes pienākums — neatraidīt tik nelaimīga cilvēka kautro lūgumu. Ka galu galā viss, ko es prasu, ir tikai pateikt man dažus vārdus līdzjūtīgi — kā brālim, neaizraidīt mani ar pirmo soli, noticēt man uz vārda, uzklausīt, ko teikšu, pasmieties par mani, ja patīk, dot man cerību, pasacīt man pāris vārdu, tikai pāris vārdu, lai pēc tam kaut vai nekad vairs ar viņu nesatiekamies … Taču jūs smejaties … Kaut gan es tālab arī runāju …

—    Nedusmojieties; es smejos par to, ka jūs esat pats sev ienaidnieks, un, būtu jūs mēģinājis, varbūt jums būtu arī izdevies, pat ja tas notiktu uz ielas; jo vienkāršāk, jo labāk… Neviena krietna sieviete, ja vien tā nav mujķe vai tobrīd par kaut ko sevišķi noskaitusies, neņemsies raidīt jūs projām bez šiem pāris vārdiem, kurus jūs tik kautri no viņas izlūdzaties … Bet ko es saku! Protams, viņa jūs uzskatītu par prātā jukušu. Es taču spriedu pēc sevis. Vai gan es pati daudz zinu, kā cilvēki pasaulē dzīvo!?

—    Ai, pateicos jums, — es iesaucos, — jūs nezināt, ko nupat manā labā izdarījāt!

—    Labi, labi! Taču pasakiet man, kā jūs uzzinājāt, ka es esmu tāda sieviete, ar kuru … nu, kuru jūs uzskatījāt par… uzmanības un draudzības cienīgu … vārdu sakot, ka neesmu mājsaimniece, kā jūs dēvējat. Kāpēc jūs nolēmāt man tuvoties?

—    Kāpēc? Kāpēc? Bet jūs taču bijāt viena, tas kungs izturējās pārāk droši, ir nakts; atzīstiet pati, ka mans pienākums…

—    Nē, nē, bet iepriekš tur, viņā pusē. Jūs taču gribējāt nākt man klāt?

—    Tur, viņā pusē? Es tiešām nezinu, ko atbildēt; baidos … Vai zināt — es šodien jutos laimīgs; es gāju, dziedāju; es biju ārpus pilsētas; man nekad vēl nebija gadījies piedzīvot tik laimīgus brīžus. Jūs… man varbūt likās… Nu piedodiet, ja jums atgādināšu: man likās, ka jūs raudājāt; un es… es to nespēju klausīties… man sažņaudzās sirds… Ak mans dievs! Nu, vai tiešām es nedrīkstēju paskumt jūsu dēļ? Vai tiešām bija grēks just pret jums brālīgu līdzcietību?… Atvainojiet, es teicu līdzcietību… Nu jā, vārdu sakot, vai tiešām es varēju jūs aizvainot ar to, ka neviļus iedomājos pieiet jums klāt? …

—    Beidziet, pietiek, nerunājiet… — sacīja meitene, acis nodūrusi, un saspieda manu roku. — Es pati esmu vainīga, ka par to ierunājos; taču priecājos, ka neesmu jūsos vīlusies… Bet, rau, esmu jau mājās; man jāgriežas šinī šķērsieliņā; te pāris soļu … Palieciet sveiki, pateicos jums . ..

—    Vai tad tiešām, vai tiešām mēs nekad vairs neredzēsimies? … Vai tiešām tas tā arī paliks?

—    Redziet nu, — meitene smiedamās sacīja, — sākumā jūs gribējāt tikai pāris vārdu un tagad … Tomēr es jums nekā neteikšu … Varbūt arī tiksimies…

—    Atnākšu šurp rīt, — es teicu. — Ai, piedodiet man, es jau prasu …

—    Jā, jūs esat nepacietīgs … Jūs gandrīz prasāt…

—     Paklausieties, paklausieties! — es viņu pārtraucu. — Piedodiet, ja es jums atkal pateikšu kaut ko tādu… Bet ziniet: es nevaru rīt neatnākt šurp. Es esmu sapņotājs; man ir tik maz īstas dzīves, un tādus brīžus kā patlaban piedzīvoju tik reti, ka man vajag šos brīžus atkārtot savos ilgu sapņos. Es sapņošu par jums cauru nakti, augu nedēļu, visu gadu. Es noteikti atnākšu šurp rīt, tieši šurp, šinī pašā vietā, tieši šinī stundā un būšu laimīgs, atcerēdamies vakardienu. Šī vieta man jau ir mīļa. Man jau ir divas trīs tādas vietas Pēterburgā. Reiz es pat apraudājos no atmiņām tāpat kā jūs… Kas zina, varbūt ari jūs pirms desmit minūtēm raudājāt, kavēdamās atmiņās… Taču piedodiet man, es atkal aizmirsos; jūs varbūt kādreiz esat šeit bijusi sevišķi laimīga …

—     Labi, — meitene sacīja, — es varbūt atnākšu šurp rīt, tāpat pulksten desmitos. Redzu, ka jau nespēju jums liegt… Zināt, man šeit jābūt; nedomājiet, ka nolieku jums satikšanos; brīdinu, ka man šeit jābūt manis pašas dēļ. Bet, lūk… nu, teikšu jums atklāti: tas nekas, ja ari jūs atnāksiet; pirmkārt, var atkal gadīties nepatikšanas tāpat kā šodien, bet lai tas paliek… vārdu sakot, man tīri vienkārši gribētos jūs redzēt… lai pateiktu jums pāris vārdu. Tikai — vai jūs mani tagad nenosodīsiet? Nedomājiet, ka tik viegli nolieku satikšanos… Es ari nenoliktu, ja vien. . Taču lai tas paliek mans noslēpums. Tikai ar iepriekšēju norunu …

—    Norunu! Runājiet, sakiet jel, sakiet visu iepriekš! Es ar visu esmu mierā, uz visu esmu gatavs, — es sajūsmā iesaucos, — es atbildu par sevi — būšu paklausīgs, goddevīgs … jūs mani pazīstat…

—     Taisni tāpēc, ka jūs pazīstu, aicinu jūs rīt atnākt, — meitene smiedamās teica. — Es jūs pilnīgi pazīstu. Bet — nāciet ar tādu noteikumu: pirmkārt (tikai esiet tik labs un izpildiet, ko lūgšu, — vai redzat, es runāju atklāti), neiemīlieties manī… To nedrīkst, ticiet man! Draudzību es pieņemu, te jums mana roka … Bet iemīlēties nedrīkst, es jūs lūdzu!

—    Zvēru, — es iesaucos, satvēris viņas rociņu …

—    Nē jel, nezvēriet, eš taču zinu — jūs esat spējīgs uzliesmot kā pulveris. Nepārmetiet man, ka es tā saku. Ja jūs zinātu… Arī man nav neviena, ar ko vārdu pārmīt, kam prasīt padomu. Protams, nevar jau uz ielas meklēt padomdevējus, bet jūs esat izņēmums. Es jūs tik labi pazīstu, it kā mēs jau divdesmit gadu būtu bijuši draugi… Vai nav tiesa, jūs nepievilsiet? …

—    Redzēsiet… tikai es nezinu, kā izturēšu kaut vai dienu.

—    Guliet cieši, cieši; ar labu nakti — un atcerieties, ka esmu jums jau uzticējusies. Bet jūs pirmīt tik jauki iesaucāties: vai tiešām jānorēķinās par jebkurām jūtām, pat par brālīgu līdzcietību! Vai zināt, tas bija tik labi teikts, ka man tūlīt pazibēja doma uzticēt jums..,

—    Dieva dēļ, bet ko tad īsti, ko?

—    Līdz rītam. Lai tas pagaidām paliek noslēpums. Jo labāk jums; kaut iztālēm izskatīsies pēc romāna. Varbūt es rīt pat jums pateikšu, bet varbūt arī ne… Es vēl iepriekš ar jums parunāšos, mēs iepazīsimies tuvāk…

—    Ai, bet es jums rīt pat izstāstīšu visu par sevi! Taču ko gan tas nozīmē? It kā brīnums notiek ar mani… Kur es esmu, mans dievs? Nu, sakiet — vai tiešām jūs esat nemierā ar to, ka nesadusmojāties, kā būtu darījusi cita, neaizdzināt mani pašā sākumā? īss brīdis — un jūs darījāt mani laimīgu uz visiem laikiem. Jā gan, laimīgu! Kā lai zina, varbūt jūs mani samierinājāt ar mani pašu, izkliedējāt manas šaubas … Varbūt man uznāk tādi brīži… Nu, bet rīt es jums visu izstāstīšu, jūs dabūsiet visu zināt, visu …

—    Labi, pieņemu; jūs tad arī sāksiet..,

—     Esmu ar mieru.

—     Uz redzēšanos! — Uz redzēšanos!

Un mēs šķīrāmies. Es klaiņoju cauru nakti: nevarēju saņemties atgriezties mājās. Es biju tik laimīgs… līdz rītam!

OTRA NAKTS

—    Nu redziet, nu, izturējāt gan! — viņa sacīja smiedamās, spiezdama man abas rokas.

—     Esmu šeit jau divas stundas; jūs nezināt, kā es jutos visu dienu!

—     Zinu, zinu . . taču pie lietas! Zināt, kādēļ es atnācu? Ne jau niekus pļāpāt kā vakar. Nu tad tā: turpmāk mums jārīkojas prātīgāk. Es par to visu vakar ilgi domāju.

—     Kādā ziņā tad — kādā ziņā mums jābūt prātīgākiem? No savas puses esmu ar mieru; taču nudien ne savu mūžu neesmu piedzīvojis nekā prātīgāka kā pašlaik.

—     Tiešām? Pirmkārt, lūdzu, nespiediet tā manas rokas; otrkārt, apgalvoju jums, ka es šodien daudz par jums domāju.

—     Nu, un ar ko tas beidzās?

—     Ar ko beidzās? Beidzās ar to, ka viss atkal jāsāk no jauna, tāpēc ka, visu pārdomājusi, šodien nolēmu, ka es par jums vēl gluži nekā nezinu, ka vakar esmu rīkojusies kā bērns, kā maza meitene, un, protams, iznāca tā, ka pie visa vainīga mana labā sirds, tas ir, es sevi paslavēju, kā jau tas parasti beidzas, kad sākam sevi izvērtēt. Un tāpēc, lai kļūdu labotu, nolēmu izdibināt par jums visu līdz pēdējam sīkumam. Bet, tā kā nav neviena, no kā par jums ko uzzināt, tad jums pašam vajadzēs man visu izstāstīt, itin visu. Nu, kas jūs esat par cilvēku? Drīzāk — sāciet jel, stāstiet savu dzīves stāstu!

—     Dzīves stāstu! — es izbijies iesaucos. — Dzīves stāstu! Bet kas jums teica, ka man ir savs dzīves stāsts? Man nav dzīves stāsta …

—    Bet kā tad jūs dzīvojat, ja nav dzīves stāsta? — viņa smiedamās mani pārtrauca.

—     Pilnīgi bez kādiem stāstiem! Dzīvoju tā, kā pie mums mēdz sacīt, pats par sevi, tas ir, gluži viens pats, viens, pilnīgi viens, — vai jūs saprotat, ko tas nozīmē — viens?

—    Nu kā — viens? Tas ir, jūs nekad neviena nesatiekat?

—    Ai nē, satikt jau satieku — un tomēr esmu viens.

—    Kā tad, vai jūs nerunājat ne ar vienu?

—    Stingri ņemot, ne ar vienu.

—     Bet kas tad jūs tāds esat, paskaidrojiet! Pagaidiet, es sāku noprast: jums droši vien ir vecmāmiņa — tāpat kā man. Manējā ir neredzīga un nu jau veselu mūžību nekur mani nelaiž, tā ka es gandrīz pilnīgi esmu atradinājusies runāt. Un, kad es pirms pāris gadiem izdarīju blēņas, viņa, redzēdama, ka nevar mani noturēt, paaicināja mani sev klāt un ar spraužamo adatu piesprauda manas drēbes pie savējām — un tā nu mēs kopš tā laika sēžam augām dienām; viņa ada zeķi, kaut gan ir neredzīga, bet es lai sēžu līdzās, šuju vai lasu viņai priekšā — tāds dīvains paradums —, tā ka jau divus gadus esmu piesprausta …

—    Ak mans dievs, kāda nelaime! Nē, nē, man tādas vecmāmiņas nav.

—    Bet, ja nav, kā tad jūs tā varat sēdēt mājās? …

—    Paklausieties — jūs gribat zināt, kas es tāds esmu?

—    Nu jā, jā!

—    Vārda īstā nozīmē?

—    Vārda visīstākajā nozīmē!

—    Lūdzu, es esmu tips.

—     Tips, tips! Kas tas par tipu? — meitene skaļi iesaucās un sāka tā smieties, it kā veselu gadu viņai nebūtu izdevies pasmieties. — Ar jums taču ir brīnum jautri! Palūk, te ir sols; apsēdīsimies! Šeit neviens nestaigā, neviens nedzirdēs, un — sāciet savu dzīves stāstu! Tāpēc ka jūs jau nu mani nepārliecināsiet, ko stāstīt jums ir, jūs tikai slēpjat. Pirmkārt, kas tas ir — tips?

—    Tips? Tips — tas ir īpatnis, tas ir tāds smieklīgs cilvēks, — es atbildēju, pievienodamies viņas bērnišķīgajiem smiekliem. — Tas ir tāds raksturs. Klausieties: vai jūs zināt, kas tas ir — sapņotājs?

—    Sapņotājs! Atvainojiet, kā gan lai nezinātu? Es pati esmu sapņotāja! Sēžu dažkārt blakus vecmāmiņai — un kas tikai viss neienāk prātā! Nu, un tad arī sāku sapņot un tiktāl aizdomājos, ka tīri vai pie Ķīnas prinča izeju par sievu… Bet tas taču dažu labu reizi ir tik jauki — sapņot! Nē, kaut gan — dievs zina! It īpaši, ja ml Im tā pietiek, par ko domāt, — meitene piebilda šoreiz diezgan nopietni.

lieliski! Ja jau jūs esat izgājusi par sievu pie Ķīnas BogdIitiana, tad, jādomā, pilnīgi sapratīsiet mani. Tātad klaus ieties … Bet piedodiet — es taču vēl nezinu, kā jūs sauc.

— Beidzot! Agri gan jūs attapāties!

Ak mans dievs! Man taču ne prātā neienāca, ari t.ipat bija tik labi…

—    Mani sauc par Nastjeņķu.

—    Nastjeņku! Un tikai tā?

Tikai! Vai tiešām jums ar to par maz, ak jūs, nepiepildāmais!

Par maz? Gluži otrādi, tas ir daudz, ļoti, ļoti daudz, N.isl jeņķa, jūs, labā meitene, ja jau ar pirmo reizi esat man kļuvusi Nastjeņka!

—    Nu redziet, nu!

—    Tātad, Nastjeņka, klausieties, kāds te iznāk jocīgs stāsts.

es apsēdos viņai līdzās pedantiski nopietnā pozā un Iesaku tikpat kā pēc grāmatas:

—     Ir, Nastjeņka, ja jūs to vēl nezināt, ir Pēterburgā diezgan dīvaini kaktiņi. Šais vietās it kā nekad neielūkojas tā pati saule, kas spīd visiem Pēterburgas ļaudīm, bet ielūkojas kaut kāda cita — jauna, it kā tīšām pasūhta šiem nostūriem un apspīd visu ar citādu — īpašu gaismu. Šais kaktos, mīļā Nastjeņka, rit it kā pavisam cita dzīve, kas nav līdzīga tai, kura kūsā ap mums, bet (ada, kada varētu būt aiz trejdeviņām zemēm kādā nezibāmā valsti, nevis pie mums mūsu nopietnajā, pārlieku nopietnajā laikā. Lūk, šai dzīvē tad ari jaucas kopā kaut kas tīri fantastisks, kvēli ideāls un tai pašā reizē (diemžēl, Nastjeņka!) pelēcīgi prozaisks un ikdienišķīgs, lai neteiktu — neticami banāls.

—    Phe! — ak tu kungs un dievs, kas par ievadu! Ko tad es īsti dabūšu dzirdēt?

—     Dzirdēsiet, Nastjeņka (man šķiet, es nekad nepiekusīšu saukt jūs par Nastjeņku), dzirdēsiet, ka šais kaktos dzīvo dīvaini cilvēki — sapņotāji. Sapņotājs — ja vajadzīgs tā sīks apzīmējums — nav cilvēks, bet, zināt, kaut kāda vidējās kārtas būtne. Apmetas viņš pa lielākai daļai kaut kur nepieejamā kaktā, it kā slēpjas tajā pat no dienas gaismas un, ja jau ieraujas savā čaulā, tad it kā ieaug savā miteklī kā gliemezis vai vismaz šai ziņā ir ļoti līdzīgs tam interesantajam dzīvniekam, kas reizē ir dzīvnieks un māja, proti, bruņurupucim. Kā jūs domājat — kāpēc viņš tā mīl savas četras sienas, kas noteikti krāsotas zaļas, ir nokvēpušas, drūmas un neiedomājami apsvēpušas smēķa dūmos? Kāpēc šis ērmotais kungs, ja kāds no viņa retajiem paziņām atnāk viņu apciemot (beigu beigās paziņas viņam izsīkst), — kāpēc šis jocīgais cilvēks sagaida viesi tik nokaunējies, ar tik mulsu seju un tā apjucis, it kā viņš nule savās četrās sienās būtu izdarījis noziegumu, it kā viņš būtu taisījis viltotu naudu vai sacerējis nez kādus pantiņus, ko nosūtīt žurnālam kopā ar anonīmu vēstuli, kurā paskaidrots, ka īstais dzejnieks jau miris un ka viņa draugs uzskata par svētu pienākumu publicēt viņa vārsmas? Kāpēc gan — sakiet man, Nastjeņka, — šiem diviem sarunu biedriem valodas tā nevedas? Kāpēc nedz smiekli, nedz kāds atjautīgs vārdiņš nepasprūk nejauši ienākušajam un apmulsušajam draugam, kam citā reizē tik viegli padodas gan smiekli, gan atjautīgs vārdiņš, gan valodas par daiļo dzimumu un citi jautri temati? Kāpēc gan galu galā šis draugs, jādomā, nesens paziņa, savā pirmajā apmeklējumā — jo otra jau tādā gadījumā nebūs un draugs otrreiz vairs nerādīsies, — kāpēc draugs pats tā sakaunas, kļūst tik stīvs ar visu savu asprātību (ja vien viņam tā ir), redzēdams pārsteigto namatēva seju, bet tas savukārt ir galīgi samulsis un zaudējis galvu pēc milzīgajām, taču veltajām pūlēm izlīdzināt un dažādot sarunu, parādīt arī no savas puses prasmi smalki uzvesties, tērzēt par daiļo dzimumu un kaut vai ar šādu padevību izpatikt nabaga cilvēkam, kas nokļuvis nepareizā vietā, aiz pārskatīšanās atnākdams pie viņa viesos? Kāpēc galu galā viesis pēkšņi tver cepuri un steigšus aiziet, piepeši atcerējies par visai neatliekamu darbu, kura nekad nav bijis, un ar pūlēm atbrīvojis savu roku no namatēva dedzīgā spiediena, kamēr tas visādi cenšas izrādīt savu nožēlu un izlabot zaudēto? Kāpēc aizejošais draugs, ticis ārpus durvīm, tūdaļ ļauj smiekliem vaļu un uz vietas dod pats sev solījumu nekad vairs neiegriezties pie šā savādnieka, kaut gan šis savādnieks īstenībā ir brīnum jauks puisis, bet tai pašā laikā nespēj liegt savai iztēlei nelielu iegribu: salīdzināt kaut vai aptuveni sava nupatējā sarunu biedra seju, kāda tā bija visu satikšanās laiku, ar nelaimīgu kaķēn-

tiņu, ko bērni noņurcījuši, ietramdījuši, visvisādi piemocljuši, nodevīgi sagūstījuši, nonerrojuši pie nabaga un kas beidzot viņiem izsprucis un palīdis zem krēsla tumsā, kur, savā vaļā pamests, vēl veselu stundu nevar rimt bozties, sprauslāt un ar abām ķepiņām mazgāt savu apvainoto purniņu — un vēl ilgi pēc tam naidīgi lūkojas uz apkārtni un uz dzīvi, un pat uz to kumosu no kungu galda, ko viņam pataupījusi līdzcietīgā saimniecības pārzine.

—    Paklausieties, — mani pārtrauca Nastjeņķa, kura visu laiku bija manī klausījusies izbrīnā pavērtu mutīti un platām acīm, — paklausieties: es nepavisam nezinu, kāpēc tas viss noticis un kādēļ īsti jūs man uzdodat tik smieklīgus jautājumus; taču, ko es droši zinu, tas ir, ka visi šie piedzīvojumi gadījušies noteikti jums — no sākuma līdz beigām.

—    Bez šaubām, — es atbildēju ar visnopietnāko sejas izteiksmi.

—    Nu, ja «bez šaubām», tad turpiniet, — attrauca Nastjeņķa, — jo man ļoti gribas zināt, ar ko tas beigsies.

—    Jūs gribat zināt, Nast jeņķa, ko savā kaktā darīja mūsu varonis vai, labāk sakot, es, jo visa notikušā varonis esmu es pats savā necilajā personā; jūs gribat zināt, kāpēc mani tik ļoti satrauca un izsita no sliedēm negaidītais drauga apciemojums? Jūs gribat zināt, kāpēc es tā uztrūkos, tā nosarku, kad viesis atvēra manas istabas durvis, kāpēc es nepratu viņu uzņemt un tik apkaunojošā kārtā saļimu zem paša viesmīlības smaguma?

—     Nu jā, jā! — Nast jeņķa atsaucās. — Taisni tā tas ir! Paklausieties: jūs ļoti skaisti stāstāt, bet vai nevarētu stāstīt kaut kā — ne tik skaisti? Jūs runājat tā, it kā lasītu grāmatu.

—     Nast jeņķa! — es stingrā un noteiktā balsī atbildēju, tikko valdīdams smieklus. — Mīļā Nastjeņka, es zinu, ka stāstu ļoti skaisti, taču, atvainojiet, citādi stāstīt neprotu. Tagad, mīļā Nastjeņka, tagad es esmu līdzīgs ķēniņa Zālamana garam, kas tūkstoš gadu bijis ieslēgts māla krūkā aiz septiņiem zieģeļiem, no kuras pēdīgi visi šie septiņi zieģeļi noņemti. Tagad, mīļā Nastjeņka, kad mēs atkal esam satikušies pēc tik ilgas šķiršanās, — tāpēc ka es jūs jau sen pazinu, Nastjeņka, tāpēc ka es jau sen kādu meklēju, un tā ir zīme, ka esmu meklējis tieši jūs un ka mums bija lemts tagad satikties, — tagad manā galvā ir atvērusies tūkstošiem vārstuļu un man jāizlīst vārdu straumē, citādi es nosmakšu. Tātad, lūdzu, nepārtrauciet mani, Nastjeņka, bet klausieties ir padevīgi, ir uzmanīgi, citādi — es apklusīšu.

—    Nē-nē-nē! Neparko! Runājiet! Tagad es neteikšu ne vārda.

—    Turpinu: ir, mans draugs Nastjeņka, manā dienā viena stunda, kuru es ārkārtīgi mīlu. Tā ir tā pati stunda, kad beidzas visi darbi, amata darīšanas un pienākumi un ikviens steidzas uz mājām paēst pusdienas, atlaisties un atpūsties un jau pa ceļam sagudro arī citus jautrus pasākumus, ko darīt pa vakaru, nakti un visu atlikušo brīvo laiku. Šai stundā arī mūsu varonis — atļaujiet jau nu man, Nastjeņka, stāstīt trešajā personā, tāpēc ka pirmajā personā briesmīgs kauns visu to stāstīt, — tātad šai stundā arī mūsu varonis, kurš tāpat nebija bez sava darba, soļo līdz ar citiem. Taču dīvaina tīksme rotājas viņa bālajā, it kā mazliet nogurušajā sejā. Viņš nevar vienaldzīgi lūkoties rieta blāzmā, kas lēnām dziest pie saltajām Pēterburgas debesīm. Kad es saku — lūkoties, tad meloju: viņš nelūkojas, viņš vēro tā kā neapzināti, it kā būtu piekusis vai arī tai pašā laikā nodarbināts ar ko citu — interesantāku, tā ka varbūt tikai garām ejot, gandrīz neviļus var veltīt laiku savai apkārtnei. Viņš ir apmierināts, tāpēc ka līdz rītam nav jāķeras pie viņam nepatīkamām darīšanām, un priecīgs kā skolas puika, kuru palaiduši no klases sola uz patīkamām rotaļām un draiskulībām. Paskatieties uz viņu no sāniem, Nastjeņka: jūs tūliņ pamanīsiet, ka priecīgās jūtas jau labvēlīgi ietekmējušas viņa vājos nervus un slimīgi sakairināto fantāziju. Lūk, par ko viņš nogrimis domās … Jums šķiet — par pusdienām, par šovakaru? Uz ko viņš tā raugās? Vai uz to cienījama izskata kungu, kas tik izmeklēti glīti pasveicināja dāmu, kura ar straujiem zirgiem un spožā karietē aizvizinājās viņam garām? Nē, Nastjeņka, kas viņam tagad daļas gar visiem šiem sīkumiem! Viņš tagad ir jau bagāts, jo viņam ir sava īpaša dzīve; viņš kaut kā pēkšņi kļuvis bagāts, un ne velti pēdējais dziestošās saules stars tik jautri iedzirkstījās viņa acu priekšā un izraisīja iesilušajā sirdi veselu iespaidu gūzmu. Tagad viņš tikko vairs mana to ceļu, uz kura iepriekš ik sīkums varēja viņu pārsteigt. Tagad «fantāzijas dieve» (ja jūs esat lasījusi Zukovski, mīļā Nastjeņka) jau ar kaprīzu roku aizaudusi savus zelta metus un viņa acu priekšā sāk ievīt audumā neredzētas, brīnumainas dzīves rakstus, un, kas zina, varbūt ar to pašu kaprīzo roku paceļ viņu no lieliskās granīta ietves, pa kuru viņš patlaban soļo uz mājām, un aiznes kristāldzidrajās septītajās debesis. Pamēģiniet viņu tagad apturēt, pajautājiet viņam piepeši: kur viņš pašlaik atrodas, pa kādām ielām nule gājis? Viņš droši vien nekā neatcerēsies: ne kur staigājis, ne kur pašreiz stāv; un, aiz īgnuma piesarcis, noteikti kaut ko samelsīs, lai tikai paliktu godprātības robežās. Lūk, kāpēc viņš tā sarāvās, tikko neiekliedzās un satrūcies pavērās apkārt, kad kāda visai cienījama vecīte viņu pieklājīgi apturēja ietves vidū un sāka viņam taujāt ceļu, no kura nomaldījusies. īgni sabozies, viņš soļo tālāk, lāgā pat nepamanījis, ka dažs labs garāmgājējs pavīpsnā, viņu uzlūkodams, un noraugās viņam pakaļ un kāda maza meitene, bailīgi pagriezusi viņam ceļu, skaļi iesmejas, ar lielām acīm noskatījusi viņa plato, apcerīgo smaidu un roku vēzienus. Taču tā pati fantāzija savā rotaļīgajā lidojumā ir jau aiznesusi līdzi gan vecenīti, gan ziņkārīgos garāmgājējus, gan smejošo meitenīti, gan tēvaiņus, kuri turpat vakarē savās barkās, kas aizsprostojušas Fontanku (pieņemsim, ka tobrīd pa to gāja mūsu varonis), draiski ieaudusi visus un visu savos metos kā mušas zirnekļa tīklos, un savādnieks ar jaunu guvumu jau iegājis savā tīkamajā aliņā, jau sēdies pie pusdienu maltītes, sen jau paēdis un attopas tikai tad, kad domīgā un mūžam skumjā Matrjona, kas viņu apkalpo, jau visu novākusi no galda un padevusi viņam pīpi, — attopas un ar izbrīnu atceras, ka ir jau paēdis pusdienas, nepavisam nemanīdams, kā tas notika. Istabā iestājusies tumsa; dvēselē viņš jūt tukšumu un skumjas; vesela sapņu valstība sairusi ap viņu — sairusi bez pēdām, bez trokšņa un skaļuma, aiztraukusies kā sapnis naktī, un viņš arī pats neatceras, kas viņam sapņos rādījies. Taču kaut kāda neskaidra sajūta, no kuras viegli smeldz un cilājas viņa krūtis, kaut kāda jauna vēlēšanās kārdinoši urda un kairina viņa iztēli un nemanāmi sasauc kopā veselu spietu jaunu maldu tēlu. Mazajā istabiņā valda klusums; vientulība un laiskums aijā iztēli; tā vāri uzliesmo, vieglītēm uzmutuļo kā ūdens vecās Matrjonas kafijkannā, kad viņa rāmi rosās tepat blakus pa virtuvi, vārīdama savu vienkāršo kafiju. Skat, ta jau sāk mest vieglus burbuļus, skat, nu jau arī grāmata, ko mans sapņotājs paņēmis bez kāda nolūka — uz labu laimi, izkrīt viņam no rokām, kad viņš vēl nav ticis ne līdz trešajai lappusei. Viņa iztēle tiek no jauna uzskaņota, satraukta, un piepeši atkal jauna pasaule, jauna brīnišķīga dzīve ar savu spožo perspektīvu pazib viņa acu priekšā. Jauns sapnis — jauna laime! Jauna izsmalcinātas, saldkairas indes deva! Ai, ko gan viņam nozīmē mūsu dzīves allažība! Savā apmātībā viņš uzskata, ka mēs abi, Nastjeņka, dzīvojam tik kūtri, gausi, gļēvi; viņš uzskata, ka mēs visi esam tik neapmierināti ar savu likteni, savu dzīvi velkam kā slogu. Un ir jau tiesa — paraugieties tikai, cik no pirmā acu uzmetiena viss starp mums ir salts, drūms, it kā īgnuma pilns. .. «Nabadziņi!» domā mans sapņotājs. Un nav nekāds brīnums, ka viņš tā domā. Palūkojieties uz šiem pasakainajiem maldu tēliem, kas tik valdzinoši, tik fantastiski, ar tādu neaptveramu plašumu saplūst vienā burvīgā, apgarotā ainā, kur pirmajā vietā un galvenais jau nu ir viņš pats, mūsu sapņotājs savā nenovērtējamajā personā! Paraugieties, kādi daždažādi piedzīvojumi, kāds bezgalīgs, jūsmas pilns sapņu spiets! Jūs varbūt jautāsiet, par ko viņš sapņo? Kālab gan jautāt? Par visu ko .. . par sākumā neatzīta, bet vēlāk slavas vainagota dzejnieka lomu; par draudzību ar Hofmani; Bērtuļa nakts, Diāna Vernona, varoņloma kaujā, kur Ivans Vasiļjevičs ieņem Kazaņu, Klāra Movbreja, Džēfija Densa, Huss prelātu sapulces priekšā, miroņu sacelšanās Robertā (atceraties mūziku? Kapsētas dvesma!), Mina un Brenda, kauja pie Berezinas, poēmas lasīšana pie grāfienes V. D., Dantons, Kleopatra e i suoi amanti, namiņš Kolomnā, savs kaktiņš un blakus mīļa būtne, kas ziemas vakarā klausās tevī, mutīti un actiņas pavērusi, kā patlaban jūs klausāties manī, manu mazo eņģelīt… Nē, Nastjeņka, kas viņam, kas gan viņam, baudkārajam sliņķim, no tādas dzīves, pēc kādas mēs abi tik ļoti ilgojamies? Viņš domā, ka tā ir nabadzīga, nožēlojama dzīve, nenojauzdams, ka arī viņam varbūt kādreiz sitīs skumju stunda, kad viņš par vienu šīs nožēlojamās dzīves dienu atdos visus savus fantāzijas spārnotos gadus, turklāt atdos nevis par prieku, nevis par laimi, bet pat izvēlēties negribēs tanī skumju, nožēlas un neremdināmu bēdu stundā. Taču, kamēr tas vēl nav pienācis — šis baigais laiks, viņš nekā nevēlas, jo stāv pāri visām vēlmēm, tāpēc ka viņam ir viss, tāpēc ka viņš ir pārsātināts, tāpēc ka viņš ir pats savas dzīves veidotājs un rada to sev ik brīdi ar jaunu patvaļu. Un tik viegli taču, tik dabiski tiek radīta šī pasakainā, fantastiskā pasaule! It kā patiešām tas viss nebūtu tikai māns! Nudien, dažbrīd vedas ticēt, ka visa šī dzīve nav jūtu satraukums, nav ilūzija, nav iztēles malds, bet patiešām ir reāla, īsta, esoša. Kāpēc gan — sakiet, Nastjeņka, — kāpēc gan tādos brīžos sažņaudzas sirds? Kāpēc gan it kā ar kādu burvestību — pēc kādas neizprotamas patvaļas paātrinās pulss, asaras aumaļām līst no sapņotāja acīm, kvēlo viņa bālie, savilgušie vaigi un ar tādu neatvairāmu prieku pildās visa viņa būtne? Kāpēc gan veselas bezmiega naktis paiet kā viens mirklis neizsīkstošā līksmē un laimē un, kad rīta blāzma ar sārtu staru iemirdzas logā un austošais rīts pielej drūmo istabu ar savu nedrošo fantastisko gaismu — kā pie mums, Pēterburgā, — mūsu sapņotājs gurds un nomocījies iekrīt gultā un iemieg, pamirdams no savas slimīgi saviļņotās dvēseles jūsmas, ar tādu mokpilnu un saldu smeldzi sirdī? Jā, Nastjeņka, var aloties un, no malas skatoties, neviļus noticēt, ka īsta, patiesa kaisle bango viņa dvēselē, neviļus noticēt, ka ir kas dzīvs, taustāms viņa neskaidrajos ilgu sapņos. Un tomēr — kāda maldīšanās! Lūk, piemēram, mīla ir ņēmusi mājasvietu viņa krūtīs ar visu neizsīkstošo prieku un ar visām grūtajām mokām … Tikai paskatieties uz viņu un pārliecinieties! Vai jūs, mīļā Nastjeņka, viņā lūkodamās, ticat, ka viņš tiešām nekad nav pazinis to, kuru tik ļoti mīlēja savos neprātīgajos sapņos? Vai tiešām viņš to skatījis vienīgi valdzinošos maldu tēlos un tikai sapņos viņam rādījusies šī kaisle? Vai tiešām tiesa, ka viņi nav nostaigājuši roku rokā tik daudzus savas dzīves gadus — vieni paši, divatā, atmetuši visu pasauli un savienojuši ikviens savu pasauli, savu dzīvi ar drauga dzīvi? Vai tiešām tā nebija viņa, kura vēlā stundā, kad pienāca šķiršanās brīdis, raudādama dziļās skumjās dusēja viņam pie krūtīm, nejuzdama vētru, kas trakoja zem skarbajām debesīm, nejuzdama vēju, kas notrauca un nesa projām asaras no viņas melnajām skropstām? Vai tiešām tas viss bija sapnis — gan šis dārzs, sērīgs, pamests un aizlaists, ar sūnu aizaugušiem celiņiem, vientuļš, drūms, kur viņi tik bieži staigāja divatā, cerēja, ilgojās, mīlēja, mīlēja viens otru tik ilgi, «tik ilgi un maigi»! Un šī dīvainā vecvectēvu māja, kurā viņa tik ilgi dzīvoja vientulīgi un skumji ar vecu, īgnu, mūžīgi nerunīgu un žultainu vīru, kas biedēja viņus, biklus kā bērnus, kuri bezcerīgi un bailīgi slēpa viens no otra savu mīlu. Kā viņi mocījās, kā viņi baidījās, cik nevainīga, tīra bija viņu mīla, un cik (protams, Nastjeņķa) ļauni bija cilvēki! Un, mans dievs, vai tiešām viņš vēlāk nesatika viņu tālu no savas dzimtās zemes krastiem zem svešām, karstām dienvidu debesīm brīnumainajā mūžīgajā pilsētā balles spožumā, mūzikai dārdot, pilī (noteikti pilī), kas grima uguns jūrā, uz šā mirtēm un rozēm apvītā balkona, kur viņa, pazinusi viņu, tādā steigā noņēma savu masku un, nočukstējusi: «Es esmu brīva,» — drebēdama metās viņa skavās, un, ar sajūsmas saucienu piekļāvušies viens otram, viņi vienā mirklī aizmirsa gan bēdas, gan šķiršanos, gan visas mokas, gan drūmo māju, gan veco vīru, gan nemīlīgo dārzu tālajā dzimtenē, gan solu, uz kura ar pēdējo kvēlo skūpstu viņa bija izrāvusies no viņa izmisuma mokās sastingušajām skavām … Ai, ticiet, Nast jeņķa, kurš katrs satrūksies, apjuks un nosarks kā skolas puika, kas tikko iebāzis kabatā kaimiņu dārzā zagtu ābolu, kad kāds garš, zaļoksnējs puisis, liels jokotājs un balamute, jūsu neaicinātais paziņa, atvērs durvis un uzsauks, it kā nekas nebūtu noticis: «Es, brāl, tikko no Pavlovskas!» Mans dievs! Vecais grāfs ir nomiris, sākas neizsakāma laime, — un te cilvēki atbrauc no Pavlovskas!

Es patētiski apklusu, beidzis savus patētiskos izsaucienus. Atceros, ka man briesmīgi gribējās kaut kā ar varēm skaļi iesmieties, jo es jau jutu, ka manī sarosās tāds kā naidīgs velnēns, ka man jau sažņaudzas kakls, sāk drebēt zods un acis kļūst aizvien valgākas un valgākas… Es gaidīju, ka Nast jeņķa, kas klausījās, vērdamās manī platām, gudrām acīm, sāks smieties savus bērnišķīgos, nevaldāmi jautros smieklus, un jau nožēloju, ka esmu aizgājis tik tālu, ka velti esmu izstāstījis to, kas jau sen bija sakrājies manā sirdī, par ko es varēju runāt kā pēc grāmatas, tāpēc ka jau sen biju sagatavojis sev spriedumu un tagad nenoturējos to nenolasījis, negaidīdams, ka mani sapratīs, — taču, man par brīnumu, viņa klusēja, brītiņu vilcinājusies, viegli paspieda man roku un ar tādu kā biklu līdzjūtību vaicāja:

—    Vai tiešām jūs tā arī esat nodzīvojis visu savu mūžu?

—    Visu mūžu, Nastjeņka, — es atbildēju, — visu mūžu un; liekas, tāpat arī beigšu.

—    Nē, tā nedrīkst, — viņa satraukta iesaucās, — tā nebūs; tā varbūt arī es nodzīvošu visu mūžu pie vecmāmiņas. Paklausieties — vai jūs zināt, ka tas ir pavisam nelāgi — tā dzīvot?

—    Zinu, Nastjeņka, zinu! — es iesaucos, vairs necenzdamies apvaldīt savas jūtas. — Un tagad es zinu skaidrāk nekā jebkad, ka esmu velti zaudējis visus savus labākos gadus. Tagad es to zinu un jo sāpīgāka man ir šāda atziņa, tāpēc ka pats dievs man ir sūtījis jūs, manu labo eņģeli, lai man to pateiktu un pierādītu. Tagad, kad es sēžu jums līdzās un runāju ar jums, man jau ir pat bail iedomāties par nākotni, tāpēc ka nākotnē — atkal vientulība, atkal šī sasmakusi, nevajadzīgā dzīve; un par ko man vairs sapņot, ja jau nomodā esmu jums blakus bijis tik laimīgs! Ai, esiet svētīta jūs, mīļā meitene, par to, ka neatraidījāt mani pirmajā brīdī, par to, ka es jau varu sacīt, ka esmu dzīvojis kaut divus vakarus mūžā!

—    Ak nē jel, nē! — Nastjeņka iesaucās, un asaru lāsītes iemirdzējās viņas acīs. — Nē, tā vairs nebūs; mēs tā nešķirsimies! Kas gan ir divi vakari!

—    Ak, Nastjeņka, Nastjeņka! Vai jūs maz zināt, uz cik ilgu laiku esat mani samierinājusi ar mani pašu? Vai zināt, ka tagad es vairs nedomāšu par sevi tik slikti, kā esmu domājisdažu labu reizi? Vai zināt, ka es varbūt vairs neskumšu par to, ka esmu savā dzīvē noziedzies un nogrēkojies, jo tāda dzīve ir grēks un noziegums? Un nedomājiet, ka es, jums stāstot, kaut ko pārspīlēju, dieva dēļ, nedomājiet tā, Nastjeņka, tāpēc ka man brīžam uznāk tādas skumjas, tādas skumjas. . . Tāpēc ka tādos brīžos man jau sāk likties, ka es nekad nespēšu dzīvot īstu dzīvi, tāpēc ka man jau šķita — es esmu zaudējis jebkādu īstenības ritmu, jebkādu nojautu par patieso, reālo; beigu beigās tāpēc, ka daudzkārt esmu pats sevi lādējis; tāpēc ka pēc manām fantastiskajām naktīm man reizēm jau uznāk atskurbuma brīži — un tie ir baismīgi. Tai pašā reizē dzirdu, kā ap mani dimd un dzīves virpulī griežas ļaužu drūzma, dzirdu, redzu, kā dzīvo cilvēki — dzīvo nomodā, redzu, ka viņiem dzīve nav liegta, ka viņu dzīve neizgaisīs kā sapnis, kā vīzija, ka viņu dzīve ir mūžīga atjaunotne, ir mūžam jauna un neviena tās stunda nav līdzīga otrai, kamēr drūma un līdz nejēdzībai vienmuļa ir bailīgā fantāzija, ēnas, idejas verdzene, atkarīga no pirmā mākoņa, kas piepeši aizsedz sauli un liek skumjās sažņaugties īsta pēterburdzieša sirdij, kura tik dārgu tur savu sauli, — bet kas nu skumjās vairs par fantāziju! Jūtu, ka tā beidzot kļūst gurda, izsīkst mūžīgā sasprindzinājumā — šī neizsīkstošā fantāzija, jo pats taču nobriestu, izaugu ārā no saviem agrākajiem ideāliem: tie sairst pīšļos, sašķīst drumslās; ja nav citas dzīves, tad nākas to celt no šīm pašām drumslām. Un tomēr dvēsele lūdzas un vēlas ko citu. Un velti sapņotājs rakņājas savos senējos sapņo jumos kā pelnos, meklēdams šais pelnos kaut vai sīku dzirkstelīti, lai uzpūstu to un ar iedegušos uguni atsildītu sastingušo sirdi, un no jauna atdzīvinātu tanī visu, kas agrāk bija tik mīļš, kas aizkustināja dvēseli, kas lika asinīm kūsāt, kas raisīja asaras no acīm un — tik skaisti vīla. Vai zināt, Nastjeņķa, cik tālu es esmu nonācis? Vai zināt, ka esmu jau spiests svinēt gadadienu savām izjūtām, gadadienu tam, kas agrāk bija tik mīļš, bet kā patiesībā nekad nav bijis — jo šī gadadiena tiek svinēta aizvien tiem pašiem muļķīgajiem, nereālajiem sapņiem —, un esmu spiests to darīt tāpēc, ka arī pašu šo muļķīgo sapņu nav, tāpēc ka nav nekā, ar ko tos izlolot, — arī sapņi taču ir lolojami! Vai zināt, ka man tagad tīkas atcerēties un zināmā laikā apmeklēt tās vietas, kur kādreiz esmu bijis laimīgs, kaut arī savā īpašā veidā, man tīkas savu tagadējo dzīvi pieskaņot vairs neatgūstamajai pagājībai, un es bieži vien — grūtsirdīgs un skumjš — bez mērķa un vajadzības kā ēna klīstu apkārt pa Pēterburgas ielām, pa tās kaktu kaktiem. Kādu tikai te nav atmiņu! Nāk prātā, piemēram, ka, lūk, šepat tieši pirms gada — tieši šai pašā laikā, šai pašā stundā pa šo ielu klaiņoju tikpat vientuļš, tikpat grūtsirdīgs kā patlaban. Un atceros, ka arī tolaik sapņi bija skumji, un, kaut arī agrāk nemaz nebija labāk, tomēr jūtu, ka tolaik dzīve bija tāda kā vieglāka, tāda kā mierīgāka, šķiet, nebija šās melnās domas, kas man tagad piesitusies; nebija šo sirdsapziņas pārmetumu, tumšo, drūmo pārmetumu, kas nu vairs ne dienu, ne nakti nedod miera. Un es jautāju sev: kur gan ir tavi ilgu sapņi? Un pakratu galvu un saku: cik gan ātri steidzas gadi! Un atkal jautāju sev: ko gan tu esi izdarījis ar saviem gadiem? Kur tu esi apglabājis savu labāko laiku? Vai tu esi vai neesi dzīvojis? Skaties, es sev saku, skaties jel, cik pasaulē kļūst salti. Paies vēl gadi, un tiem sekos drūma vientulība, trīcēdams ar ķeģīti atklidzinās vecums, un tam līdzi nāks skumjas un grūtsirdība. Nobālēs tava fantastiskā pasaule, norims, novītīs tavi ilgu sapņi un nobirs, kā dzeltenas lapas birst no kokiem … Ai, Nastjeņka! Bēdīgi taču būs palikt vienam, gluži vienam, un nebūs pat ko žēlot — nekā, itin nekā … tāpēc ka viss, ko būšu zaudējis, — tas viss ir bijis nulle, muļķīga apaļa nulle, ir bijis viens vienīgs sapņojums.

—    Nu, nežēliniet jel mani vairāk! — izdvesa Nastjeņka, noslaucīdama asariņas, kas noritēja viņai pār vaigiem.

—    Tagad tas ir garām! Tagad mēs būsim divatā; tagad, lai ar mani notiek kas notikdams, mēs nekad vairs nešķirsimies! Paklausieties! Es esmu vienkārša meitene, maz esmu mācījusies, kaut gan vecmāmiņa pieņēma man skolotāju; taču, ticiet, es jūs saprotu, jo visu, ko jūs man stāstījāt, esmu pati pārdzīvojusi, kad vecmāmiņa mani piesprauda pie savām drēbēm. Protams, es nebūtu izstāstījusi tik labi, kā stāstījāt jūs, es neesmu mācījusies, — viņa kautri piebilda, aizvien vēl juzdama tādu kā cienību pret manu patētisko runu un manu augsto stilu, — taču esmu ļoti priecīga, ka jūs man tik pilnīgi visu atklājāt. Tagad es jūs pazīstu — pavisam, caur un cauri pazīstu. Un zināt ko? Es gribu jums izstāstīt arī savu dzīves gājumu — visu, nekā neslēpjot; un pēc tam dodiet man padomu! Jūs esat ļoti gudrs cilvēks — vai apsolāt, ka dosiet man padomu?

—    Ak, Nastjeņka, — es atbildēju, — kaut arī nekad neesmu bijis padomdevējs un jo mazāk — gudrs padomdevējs, taču tagad redzu — ja mēs vienmēr tā dzīvosim, tad tas būs ļoti gudri un mēs abi sadosim viens otram daudz jo daudz gudru padomu. Nu, mana labiņā Nastjeņka, kāds padoms jums vajadzīgs? Sakiet man tieši; es patlaban esmu tik līksms, laimīgs, drošs un gudrs, ka atbilde man nebūs tālu jāmeklē.

—     Nē, nē! — Nastjeņka smiedamās mani pārtrauca.

—    Man vajadzīgs ne vien gudrs padoms, man vajadzīgs sirsnīgs, brālīgs padoms, tā, it kā jūs visu savu mūžu būtu mani mīlējis.

—    Lai notiek, Nastjeņka, lai notiek! — es sajūsmā iesaucos. — Un, ja es jau divdesmit gadus būtu jūs mīlējis, tad tomēr nevarētu mīlēt vairāk kā patlaban!

—    Dodiet man savu roku! — sacīja Nastjeņka.

—    Te tā ir! — es atbildēju, sniegdams viņai roku.

—    Tātad sāksim manu dzīves stāstu!

NASTJENKAS STĀSTS

Pusi no mana stāsta jūs jau zināt, tas ir, jus zināt, ka man ir veca vecmāmiņa …

—    Ja otra puse ir tikpat īsa kā šī… — es iesmējies dzīros pārtraukt.

—    Klusējiet un klausieties! Vispirms norunāsim tā: nepārtrauciet mani, citādi man droši vien sajuks. Nu, tātad klausieties mierīgi!

Man ir veca vecmāmiņa. Es pie viņas nokļuvu, kad biju vēl pavisam maza meitene, tāpēc ka ir māte, ir tēvs man nomira. Jādomā, ka vecmāmiņa agrāk bijusi bagātāka, jo viņa vēl tagad bieži jo bieži piemin labākas dienas. Viņa arī iemācīja mani runāt franciski un vēlāk pieņēma man mājskolotāju. Kad man palika piecpadsmit gadu (tagad man ir septiņpadsmit), mēs mācīšanos beidzām. Lūk, toreiz tad es pastrādāju nedarbus: ko īsti izdarīju — to es jums neteikšu; pietiek ar to, ka pārkāpums nebija nekāds lielais. Tikai vienurīt vecmāmiņa piesauca mani sev klāt un pateica, ka, tā kā viņa esot neredzīga, tad nevarot mani pieskatīt, paņēma spraužamo adatu un piesprauda manas drēbes pie savējām, un tūliņ arī paziņoja, ka tā mēs sēdēšot visu mūžu, protams, ja vien es nelabošoties. Vārdu sakot, pirmajā laikā nekādi nebija iespējams atkustēt nost: ir strādā, ir lasi, ir mācies — visu vecmāmiņai blakus. Reiz lūkoju izblēdīties un pierunāju Fjoklu apsēsties manā vietā. Fjokla ir mūsu māj strādniece, viņa slikti dzird. Fjokla apsēdās manā vietā; vecmāmiņa tobrīd atzveltnī bija piemiguši, un es aizgāju tepat netālu pie draudzenes. Nu, tas beidzās bēdīgi. Vecmāmiņa, man prom esot, bija pamodusies un kaut ko jautājusi, domādama, ka es aizvien vēl rātni sēžu savā vietā. Fjokla mana gan, ka vecmāmiņa kaut ko jautā, taču nedzird, ko īsti; domājusi, domājusi, ko darīt, izvilkusi adatu un laidusies mukt…

Nastjeņka apklusa un sāka skaļi smieties. Es iesmējos viņai līdzi. Viņa tūdaļ aprāvās.

—    Nesmejieties par vecmāmiņu! Es smejos tāpēc, ka jocīgi… Ko lai dara, ja vecmāmiņa patiešām tāda ir, bet es viņu tomēr mazdrusciņ mīlu. Nu, toreiz es gan pamatīgi dabūju: mani tūliņ atkal nosēdināja vecajā vietā, un nu jau neparko vairs nedrīkstēju kustēties.

Jā, cienītais, es vēl aizmirsu jums pateikt, ka mums, tas ir, vecmāmiņai, pieder sava māja, tas ir, mazs namiņš, pavisam ar trim logiem, viscaur no koka un tikpat vecs kā vecmāmiņa pati; un augšā ir mezonīns; un tā nu mūsu mezonīnā ievācās jauns īrnieks . ..

—    Tātad bija ari vecais īrnieks? — es nevērīgi ievaicājos.

—     Jā, protams, bija, — Nastjeņka atsaucās, — un prata klusēt labāk nekā jūs. Tiesa, viņš tikko vairs spēja mēli kustināt. Tas bija kalsns vecītis, mēms, akls, klibs, tā ka pēdīgi viņam kļuva par grūtu dzīvot pasaulē — un viņš nomira; tāpēc arī bija vajadzīgs jauns īrnieks, jo bez īrnieka mēs nevaram dzīvot: tie kopā ar vecmāmiņas pensiju ir gandrīz visi mūsu ienākumi. Jaunais īrnieks, kā par spīti, bija jauns cilvēks, nevis šejienietis, bet iebraucējs. Tā kā viņš nekaulējās, tad vecmāmiņa viņu ielaida, bet vēlāk man vaicā: «Kā ir, Nastjeņka, vai mūsu īrnieks ir jauns vai vecs?» Melot es negribēju. «Tā,» saku, «vecmāmiņ, ne jau nu gluži jauns, bet nekāds vecais arī nav.» — «Un vai patīkams no vaiga?» vecmāmiņa taujā.

Es atkal negribu melot. «Jā,» saku, «patīkama izskata, vecmāmiņ!» Bet vecmāmiņa gaužas: «Ak tavu sodību, tavu sodību! To es tev, mazmeitiņ, tālabad saku, lai tu viņā aplam daudz neskaties. Ak tu mūžs, kas tie par laikiem! Pavei tik, šitāds nieka īrnieciņš, bet tak esot patīkams no vaiga; vecos laikos tā vis nebija!»

Bet vecmāmiņai lai tik viss bijis kā vecos laikos! Ir jaunāka viņa vecos laikos bijusi, ir saule vecos laikos bijusi siltāka, ir krējums vecos laikos neesot tik ātri sarūdzis — viss vecos laikos! Un tā nu es sēžu un nesaku ne vārda, bet savā prātā domāju: nez ko tā vecmāmiņa pati mani uzvedina, taujā, vai īrnieks glīts, vai jauns? Tikai tāpat vien nodomāju un tūliņ atkal sāku skaitīt valdziņus, adīt zeķi un pēc tam pavisam aizmirsu.

Te kādu rītu īrnieks ienāk pie mums atgādināt, ka viņam esot solīts istabu iztapsēt. Vārds pa vārdam — vecmāmiņa jau ir valodīga —, pēdīgi viņa saka: «Ieej, Nastjeņka, manā guļamistabā, atnes rēķinus.» Es tūliņ uzlēcu kājās, nez kāpēc gluži nosarkusi, un aizmirsu, ka sēžu piesprausta; būtu varējusi klusītēm izvilkt adatu, lai īrnieks nepamana, bet nē — uzlēcu tik strauji, ka vecmāmiņas krēsls pabrauca līdzi. Ieraudzījusi, ka īrniekam tagad viss par mani zināms, nosarku, paliku stāvam kā sastingusi un piepeši apraudājos; man tobrīd kļuva tik sāpīgi, bija tāds kauns, ka varētu vai zemē ielīst. Vecmāmiņa baras: «Ko tu vēl stāvi?» — bet es kaucu jo stiprāk … īrnieks, pamanījis, ka esmu no viņa sakaunējusies, atvadījās un tūliņ aizgāja.

Kopš tā laika, līdzko priekšnamā kas nogrāb, es vai pamirstu. Nupat, domāju, nāk īrnieks, un klusītēm — drošs paliek drošs — attaisu spraužamo adatu. Taču tas nebija viņš — viņš nenāca. Pagāja divas nedēļas; īrnieks atsūta ar Fjoklu ziņu, ka viņam esot daudz grāmatu franču valodā — un visas labas vien, tā ka varot lasīt; vai vecmāmiņa negribētu, ka es tās palasu priekšā, lai viņai nav garš laiks? Vecmāmiņa piedāvājumu ar pateicību pieņēma, tikai gan klaušināja, vai tās esot tikumīgas grāmatas vai ne, tāpēc ka grāmatas var būt arī netikumīgas; un tad, Nast.jeņķa, viņa saka, tās tu nemaz nedrīksti lasīt, samācīsies vēl ko sliktu.

«Ko tad es samācīšos, vecmāmiņ? Kas tur ir rakstīts?»

«A!» viņa saka. «Tanīs aprakstīts, kā jauni cilvēki samaitā tikumīgas jaunavas, kā tie, solīdamies precēt, aizved viņas no vecāku mājām, kā pēc tam pamet likteņa varā un šīs nelaimīgās aiziet bojā visai nožēlojamā kārtā. Es,» vecmāmiņa saka, «daudz tādu grāmatu esmu lasījusi, un tanīs viss,» saka, «tik jauki aprakstīts, ka var sēdēt cauru nakti un paslepus lasīt. Bet tu gan, Nastjeņķa, pielūko, tādas nelasi. Kādas,» saka, «grāmatas viņš atsūtījis?»

«Tie visi ir Valtera Skota romāni, vecmāmiņ.»

«Valtera Skota romāni? Bet, pag, vai tikai tur nav kāda blēdība? Paskaties — vai viņš tajos nav ielicis kādu mīlestības vēstulīti?»

«Nē,» saku, «vecmāmiņ, vēstulītes nav.»

«Bet tu paskaties aiz vākiem: viņi, negantnieki, dažkārt aizbāž aiz vākiem! …»

«Nē, vecmāmiņ, arī aiz vākiem nav.»

«Nu, pielūko tik!»

Tā nu mēs sākām lasīt Valteru Skotu un kāda mēneša laikā gandrīz pusi izlasījām. Pēc tam viņš sūtīja vēl un vēl, Puškinu sūtīja, tā ka pēdīgi es bez grāmatām pat dzīvot nevarēju un vairs nedomāju, kā iziet pie Ķīnas prinča.

Tāds bija stāvoklis, kad reiz man gadījās mūsu īrnieku sastapt uz kāpnēm. Vecmāmiņa bija mani sūtījusi kaut ko atnest. Viņš apstājās, es nosarku, un ari viņš nosarka; tomēr iesmējās, pasveicināja, apjautājās par vecmāmiņas veselību un vaicāja: «Nu, vai grāmatas izlasījāt?» Es atbildēju: «Izlasīju.» — «Kas tad,» viņš jautā, «jums vislabāk patika?» Es saku: ««Aivenho» un Puškins patika par visiem labāk.» Šoreiz tas tā arī beidzās.

Pēc nedēļas es atkal uz kāpnēm pagadījos viņam ceļā. Šoreiz vecmāmiņa nesūtīja, man pašai bija kaut kā ievajadzējies. Bija pāri diviem, ap to laiku īrnieks parasti nāca mājās. «Labdien!» viņš saka. Es viņam tāpat: «Labdien!»

«Sakiet,» viņš vaicā, «vai jums nav garlaicīgi augu dienu sēdēt blakus vecmāmiņai?»

Kad viņš man tā ievaicājās, es, pati nezinu, kāpēc, nosarku, sakaunējos un atkal jutos aizskarta — laikam tāpēc, ka nu jau sveši cilvēki sāk par to iztaujāt. Jau gribēju nemaz neatbildēt, bet iet projām, taču pietrūka spēka.

«Paklausieties,» viņš saka, «jūs esat laba meitene! Atvainojiet, ka ar jums tā runāju, bet ticiet man — es vairāk nekā jūsu vecmāmiņa vēlu jums labu. Vai jums nav nekādu draudzeņu, pie kurām varētu aiziet ciemos?»

Es atbildu, ka nav nevienas, ka viena bija, Mašeņka, bet tā aizbrauca uz Pleskavu.

«Paklausieties,» viņš saka, «vai gribat ar mani kopā aizbraukt uz teātri?»

«Uz teātri? Bet kā tad vecmāmiņa?»

«Paslepšus,» saka, «no vecmāmiņas …»

«Nē,» atsaku, «vecmāmiņu krāpt es negribu. Palieciet sveiki!»

«Nu, palieciet sveiki!» viņš saka un pats nekā vairāk nepiebilst.

Tikai pēc pusdienas viņš ienāca pie mums; apsēdās, ilgi tērzēja ar vecmāmiņu, iztaujāja, vai viņa kaut kur izbraucot arī, vai paziņas mums esot, un tad uzreiz saka: «Es šodien noīrēju ložu operā; izrāda «Seviļas bārddzini»; paziņas gribēja braukt, bet pēc tam atteicās, man palika lieka biļete.»

««Seviļas bārddzini»!» vecmāmiņa iesaucās. «Tas taču ir tas pats bārddzinis, ko izrādīja vecos laikos?»

«Jā gan,» viņš saka, «tas ir tas pats bārddzinis,» — un paskatās uz mani. Bet es jau visu sapratu, nosarku, un sirds man aiz gaidām sāka strauji pukstēt.

«Nu kā tad,» vecmāmiņa saka, «kā nu nezināšu! Es pati vecos laikos mājas teātrī tiku spēlējusi Rozīņu!»

«Vai jūs negribētu šodien aizbraukt?» īrnieks vaicā. «Man taču biļete tik un tā aiziet zudumā.»

«Jā, varbūt gan, brauksim,» saka vecmāmiņa, «kālab gan lai nebrauktu? Rau, mana Nastjeņķa teātrī nekad vēl nav bijusi.»

Mans dievs, kas par prieku! Mēs uz vietas sataisījāmies, saposāmies un braucām. Vecmāmiņai, kaut arī viņa neredzīga, tomēr gribējās klausīties mūziku, turklāt viņa ir labsirdīga vecīte: vēlējās sagādāt man prieku, pašas jau mēs nekad nebūtu sataisījušās. Kāds iespaids man palika no «Seviļas bārddziņa», es jums pat izteikt nevaru, tikai mūsu īrnieks visu vakaru tik laipni uz mani lūkojās, tik jauki runāja, ka es tūdaļ nomanīju, ka no rīta viņš ir gribējis mani pārbaudīt, piedāvādams, lai braucu kopā ar viņu viena pati. Ai, tas tik bija prieks! Gulēt es aizgāju tik lepna, tik līksma, sirds man tā pukstēja, ka uznāca pat viegls drudzis — un visu nakti sapņos rādījās «Seviļas bārddzinis».

Es cerēju, ka pēc tam mūsu īrnieks iegriezīsies pie mums aizvien biežāk un biežāk, bet tā vis nebija. Viņš gandrīz nekad vairs neienāca. Tā — reizi mēnesī parasti ienāk — arī tikai tālab, lai uzaicinātu uz teātri. Reizes divas mēs pēc tam atkal aizbraucām. Bet ar to nu es biju pavisam nemierā. Redzēju, ka viņam tīri vienkārši manis žēl, tāpēc ka es pie vecmāmiņas esmu kā ieslodzīta, un tas arī viss. Tā tas gāja tālāk un tālāk, un man uznāca tīri vai apmātība: ne vairs varu mierā nosēdēt, ne ko lasīt, strādāt nestrādāju, reizēm smejos un šo to daru vecmāmiņai par spīti, citreiz ne par šo, ne par to raudu. Pēdīgi novājēju un tikko nesaslimu. Operu sezona bija garām, un mūsu īrnieks pie mums nekad vairs nerādījās; bet, kad mēs sastapāmies — aizvien uz tām pašām kāpnēm —, viņš, protams, klusēdams pasveicina tik nopietni, it kā pat runāt negribētu, un ir jau nokāpis uz lievenēm, kad es joprojām vēl stāvu puskāpnēs, nosarkusi kā biete, jo visas asinis man saplūda galvā ikreiz, kad ar viņu sastapos.

Tūliņ arī būs beigas. Taisni pirms gada, maija mēnesī, īrnieks ienāk pie mums un saka vecmāmiņai, ka viņš šeit savu uzdevumu izpildījis un viņam atkal uz vienu gadu jābraucot uz Maskavu. Līdz es to izdzirdēju, tā nobālu un atkritu uz krēsla kā bez dzīvības. Vecmāmiņa nekā nepamanīja, bet viņš, paziņojis, ka aizbrauc no mums, atvadījās un aizgāja.

Ko lai iesāku? Es domāju, domāju, bēdājos, bēdājos un pēdīgi sadūšojos. Rīt viņam jābrauc projām, un es nolēmu visu nodarīt šovakar, kad vecmāmiņa būs aizgājusi gulēt. Tā arī notika. Sasēju sainītī visas savas drēbes, vajadzīgo veļu un ar sainīti rokās ne dzīva, ne mirusi devos uz mezonīnu pie mūsu īrnieka. Laikam gan gāju pa kāpnēm veselu stundu. Kad atvēru viņa istabas durvis, viņš pēkšņi iekliedzās, mani ieraudzījis. Viņš domāja, ka redz rēgu, bet tad tūdaļ metās pasniegt man ūdeni, jo es tikko turējos kājās. Sirds man tā dauzījās, ka galvā iesitās sāpe un prāts aptumsa. Kad atžirbu, uzreiz noliku savu sainīti uz viņa gultas, pati apsēdos līdzās, ar rokām aizsedzu seju un ļāvu asarām vaļu. Viņš laikam vienā mirklī bija visu sapratis un stāvēja manā priekšā tik bāls un tik skumji raudzījās manī, ka sirds man vai lūza.

«Paklausieties,» viņš iesāka, «paklausieties, Nastjeņka, es nekādi nevaru; esmu nabaga cilvēks, man pagaidām nav nekā, pat ne kārtīgas vietas; kā tad mēs dzīvosim, ja arī apprecētos?»

Mēs ilgi runājām, beidzot es vairs nevaldīju pār sevi, teicu, ka nevaru dzīvot pie vecmāmiņas, ka aizbēgšu no viņas, jo negribu, ka mani piesprauž ar adatu; lai viņš dara, ko grib, bet es braukšu viņam līdzi uz Maskavu, tāpēc ka nevaru bez vina dzīvot. Gan kauns, gan mīla, gan lepnums — viss reizē runāja manī, un es gandrīz vai krampjos nokritu uz gultas. Es tik ļoti baidījos, ka mani atraidīs.

Labu brīdi viņš sēdēja klusēdams, tad piecēlās, pienāca man klāt un saņēma mani aiz rokas.

«Paklausieties jel, mana labā, mana mīļā Nastjeņka!» viņš iesāka — ari caur asarām. «Paklausieties! Es jums zvēru, ja vien man kādreiz būs iespējams precēties, tad noteikti jūs būsiet mana laime; ticiet man, tagad vienīgi jūs varat sniegt man laimi. Klausieties: es braucu uz Maskavu un palikšu tur taisni gadu. Es ceru nokārtot savas lietas. Kad atgriezīšos, ja jūs mani vēl mīlēsiet zvēru jums — mēs būsim laimīgi. Taču patlaban tas nav iespējams, es nevaru, man nav tiesību kaut vai ko apsolīt. Taču atkārtoju: ja tas nenotiks pēc gada, tad kādreiz tas noteikti būs, protams, tai gadījumā, ja jūs nedosiet priekšroku citam, jo saistīt jūs ar kādu solījumu es nevaru un nedrīkstu.»

Lūk, ko viņš man teica — un otrā rītā aizbrauca. Mēs vienojāmies vecmāmiņai par to nesacīt ne vārda. Tā viņš gribēja. Tagad nu mans stāsts ir gandrīz galā. Pagājis taisni gads. Viņš ir atbraucis, viņš atrodas šeit jau veselas trīs dienas un, un …

—    Un kas tad ir? — es nepacietīgi iesaucos, gribēdams dzirdēt beigas.

—    Un līdz šim nav rādījies! — Nastjeņķa atbildēja, it kā saņemdama spēkus. — Ne ziņas, ne miņas …

Viņa aprāvās, brītiņu klusēja, nolieca galvu un piepeši, aizsegusi ar rokām seju, sāka gauži raudāt, tā ka sirds man sažņaudzās, dzirdot šīs raudas.

Es nekādi nebiju gaidījis šādu iznākumu.

—    Nastjeņka, — es ierunājos biklā un pieglaudīgā balsī.

—    Nastjeņka, dieva dēļ, neraudiet! Kā jūs zināt, varbūt viņš vēl nav atbraucis …

—     Ir, ir! — Nastjeņka uztvēra. — Viņš ir šeit, es zinu. Mums bija norunāts jau toreiz — tai vakarā pirms viņa aizbraukšanas; kad bijām visu izrunājuši, ko es jums stāstīju, un par visu vienojušies, mēs iznācām pastaigāties tieši pa šo krastmalu. Pulkstenis bija desmit; mēs sēdējām uz šā paša sola; es vairs neraudāju, man bija tik patīkami klausīties, ko viņš runāja… Viņš teica, ka tūliņ pēc atbraukšanas atnāks pie mums — un, ja es no viņa neatsacīšos, tad visu pastāstīsim vecmāmiņai. Tagad viņš ir atbraucis, es to zinu, un viņa nav, nav!

Un Nastjeņka no jauna izplūda asarās.

—    Mans dievs! Vai tad nekā nevar palīdzēt jūsu bēdās? — es iesaucos un pilnīgi izmisis pietrūkos kājās.

—      Sakiet, Nastjeņka, — vai es nevarētu aiziet pie viņa? …

—    Vai tad tas ir iespējams? — viņa ievaicājās, spēji pacēlusi galvu.

—    Nē, protams, ne! — es attapies piebildu. — Bet zināt ko: uzrakstiet vēstuli!

—    Nē, tas nav iespējams, to nevar! — viņa noteikti atbildēja, taču jau galvu nodūrusi, uz mani neskatīdamās.

—    Kā nevar? Kāpēc tad nevar? — es turpināju, pieķēries savai idejai. — Un zināt, Nastjeņka, kas tā būs par vēstuli! Ir dažādas vēstules un… Ai, Nastjeņka, tā tas ir! Uzticieties man, uzticieties! Es jums nedošu slikta padoma. To visu var nokārtot. Jūs taču spērāt pirmo soli — kāpēc tad tagad …

—    Nevar, nevar! Tad es it kā uzbāžos…

—    Ak, mana labiņā Nastjeņka! — es viņu pārtraucu, neslēpdams smaidu. — Nē taču, nē; jums galu galā ir tiesības, jo viņš taču jums apsolījis. Un no visa es redzu, ka viņš ir smalkjūtīgs cilvēks, ka viņš rīkojies cildeni, — es turpināju, aizvien vairāk aizraudamies ar paša argumentu un pierādījumu loģiskumu. — Kā tad viņš rīkojās? Viņš sevi saistīja ar solījumu. Viņš teica, ka nevienu citu neprecēs kā vien jūs, ja vispār precēsies; jums turpretim viņš atstāja pilnīgu brīvību kaut vai tūliņ no viņa atteikties … Tādā gadījumā jūs varat spert pirmo soli, jums ir tiesības, jums salīdzinājumā ar viņu ir kaut vai tā priekšrocība — ja jūs, piemēram, gribētu viņu atbrīvot no dotā vārda …

—    Paklausieties — kā jūs būtu rakstījis?

—    Ko tad?

—    Šo vēstuli.

—    Es rakstītu tā: «Cienītais kungs …»

—    Vai tā katrā ziņā vajag — cienītais kungs?

—    Katrā ziņā! Kaut gan — kādēļ? Es domāju …

—    Nu, nu! Tālāk!

—     «Cienītais kungs!

Atvainojiet, ka es .. .» Tomēr nē, nevajag nekādu atvainošanos. Pats fakts te visu attaisno, rakstiet vienkārši:

«Rakstu Jums. Piedodiet manu nepacietību; bet veselu gadu es dzīvoju ar to laimi, ko man deva cerība; vai gan esmu vainīga, ka tagad nevaru panest pat dienu neziņas? Tagad, kad Jūs jau esat atbraucis, varbūt Jūsu nodomi mainījušies. Tad šī vēstule pateiks Jums, ka es nekurnu un Jūs nevainoju. Es nevainoju Jūs par to, ka man nav varas pār Jūsu sirdi; tāds jau mans liktenis.

Jūs esat cēlsirdīgs cilvēks. Jūs nesmīnēsiet un nedusmosieties par manām nepacietīgajām rindiņām. Atcerieties, ka tās raksta nabaga meitene, ka viņa ir gluži viena, ka viņai nav neviena, kas viņu pamācītu, kas dotu viņai padomu, un ka viņa pati nekad nav pratusi tikt galā ar savu sirdi. Taču piedodiet man, ka manā sirdī kaut uz mirkli iezagās šaubas. Jūs neesat spējīgs pat domās nodarīt pāri tai, kura Jūs tik ļoti mīlēja un mīl.»

—     Jā, jā! Tas ir taisni tā, kā es domāju! — Nastjeņka iesaucās, un prieks iedzirkstījās viņas acīs. — Ai, jūs izkliedējāt manas šaubas, pats dievs man jūs sūtījis! Pateicos, pateicos jums!

—     Par ko? Par to, ka dievs mani sūtījis? — es atbildēju, ar sajūsmu vērodams viņas priecīgo sejiņu.

—    Jā, kaut vai par to.

—    Ak, Nastjeņka! Mēs taču pateicamies dažiem cilvēkiem kaut vai par to, ka viņi dzīvo reizē ar mums. Es jums pateicos par to, ka man gadījās jūs sastapt, par to, ka visu savu mūžu jūs atcerēšos!

—     Nu pietiek, pietiek! Un tagad tā, klausieties: toreiz mēs norunājām, ka, tiklīdz viņš pārbrauks, tā tūliņ man paziņos, atstās man vēstuli vienā vietā — pie kādiem maniem paziņām, labiem un vienkāršiem cilvēkiem, kuri nekā par to nezina; vai arī, ja nebūs iespējams uzrakstīt vēstuli, jo vēstulē jau ikreiz nevar visu izstāstīt, tad tai pašā dienā, kad atbrauks, viņš taisni desmitos vakarā būs šeit, šinī vietā, kur mēs norunājām satikties. Ka viņš atbraucis, to es zinu; bet nu jau trešo dienu nav ne vēstules, ne viņa paša. Rīta pusē es no vecmāmiņas nekādi projām netieku. Atdodiet rītdien manu vēstuli tiem labajiem ļaudīm, par kuriem jums minēju; viņi jau gan aizsūtīs; un, ja būs atbilde, tad pats atnesiet to rītvakar desmitos.

—    Bet vēstule, vēstule! Vispirms taču jāuzraksta vēstule! Tad tas varbūt būs tikai parīt.

—    Vēstule… — Nastjeņka mazliet samulsusi atbildēja, — vēstule … bet…

Viņa neizteica līdz galam. Viņa vispirms novērsās, pietvīka sārta kā roze, un piepeši es jutu savā rokā ieslīdam vēstuli, acīm redzot, jau sen uzrakstītu, aizlīmētu un aizzīmogotu. Tāda kā pazīstama, mīļa, gracioza atmiņa pavīdēja man prātā.

—    Ro-ro, sī-sī, na-na, — es iedziedājos.

—    Rosīna! — mēs abi sākām dziedāt, es — gandrīz vai apskāvis viņu aiz sajūsmas, viņa — piesarkusi, cik vien tumši iespējams piesarkt, smiedamās caur asarām, kas gluži kā pērlītes trīsoja viņas melnajās skropstās.

—          Nu pietiek, pietiek! Tagad palieciet sveiki! — viņa aši nobēra. — Te jums ir vēstule, te ari adrese, kurp tā jāaiznes. Ardievu! Uz redzēšanos! Līdz rītam!

Viņa cieši saspieda abas manas rokas, pamāja ar galvu un kā bulta aizzibēja pa savu šķērsieliņu. Es ilgi stāvēju uz vietas, pavadīdams viņu ar acīm.

«Līdz rītam! Līdz rītam!» pavīdēja man prātā, kad viņa nozuda skatienam.

TREŠĀ NAKTS

Šodien bija skumja, lietaina diena, bez gaismas stara, gluži kā mans nākamais vecums. Mani māc tik dīvainas domas, tik tumšas nojautas, tādi pašam vēl neskaidri jautājumi drūzmējas galvā — un it kā nav ne spēka, ne gribas tos atrisināt. Kur nu es lai to visu varētu atrisināt!

Šodien mēs neredzēsimies. Vakar, kad atvadījāmies, mākoņi sāka aizvilkt debesis un cēlās migla. Es teicu, ka rīt būs nelāga diena, viņa neatbildēja, negribēja runāt sev pretim; viņai šī diena ir gaiša un skaidra, un neviens mākonītis neaizēnos viņas laimi.

— Ja būs lietus, tad mēs neredzēsimies, — viņa sacīja, — es tad nenākšu.

Es domāju, ka viņa nebūs pat pamanījusi, ka šodien līst, un tomēr viņa neatnāca.

Vakar bija mūsu trešā satikšanās, mūsu trešā baltā nakts …

Cik skaistu dara cilvēku prieks un laime! Kā sirds plūst pāri no mīlestības! Liekas — gribētos visu savu sirdi ieliel otra sirdi, gribētos, lai viss būtu līksms, lai visur skan smiekli. Un kā šis prieks aizrauj otru cilvēku! Vakar viņas vārdos bija tik daudz maiguma, viņas sirdī tik daudz labvēlības pret mani… Cik viņa bija uzmanīga pret mani, cik glāsmīga, kā mundrināja un tīksmināja manu sirdi! Ai, cik daudz koķetības aiz laimes! Bet es… Es visu pieņēmu par skaidru zeltu; domāju, ka viņa …

Bet, mans dievs, kā gan es varēju tā domāt? Kā gan es varēju būt tik akls, kad viss jau piederēja citam, nekas nebija mans; kad galu galā pat šis viņas maigums, viņas rūpes, viņas mīlestība … jā gan, mīlestība pret mani — nebija nekas vairāk kā prieks par drīzo tikšanos ar citu, vēlēšanās arī man uztiept savu laimi… Kad viņš neatnāca, kad mēs izgaidījāmies velti, viņa taču sadrūrna, viņa taču kļuva nedroša, viņu pārņēma bailes. Visas viņas kustības, visi viņas vārdi nebija vairs tik viegli, rotaļīgi un līksmi. Un tas tik dīvaini — viņa kļuva divkārt uzmanīgāka pret mani, it kā instinktīvi vēlēdamās izliet pār mani to, ko vēlējās pati sev, par ko pati baiļojās, ka tas varētu nepiepildīties. Mana Nastjeņka kļuva tik bikla, izskatījās tik nobijusies, kad, šķiet, beidzot bija atskārtusi, ka es viņu mīlu, un apžēlojās par manu nabaga mīlestību. Kad esam nelaimīgi, mēs dziļāk izjūtam citu cilvēku nelaimi; jūtas nesaskaldās, bet koncentrējas …

Es atnācu pie viņas ar pilnu sirdi un gandrīz nespēju sagaidīt tikšanos. Es vēl nenojautu, ko nupat sajutīšu, nenojautu, ka tas viss beigsies citādi. Viņa staroja priekā, viņa gaidīja atbildi.

Atbilde bija viņš pats. Viņam bija jāatnāk, jāatsteidzas uz viņas aicinājumu. Viņa bija atnākusi veselu stundu agrāk par mani. Sākumā viņa par visu skaļi smējās — smējās par katru manu vārdu. Es gribēju sākt runāt, taču aprāvos.

—    Vai zināt, kāpēc man tāds prieks, — viņa vaicāja, — tāds prieks jūs uzlūkot? Kāpēc jūs man šodien esat tik mīļš?

—    Nu? — es jautāju, un sirds man notrīsēja.

—     Jūs man esat tik mīļš tāpēc, ka neiemīlējāties manī. Dažs cits jūsu vietā nebūtu licis man miera, būtu sācis uzmākties, činkstēt un gausties, bet jūs esat tik jauks.

Un viņa tik stipri saspieda manu roku, ka es gandrīz iekliedzos. Viņa sāka smieties.

—    Mans dievs! Cik gan jūs man esat labs draugs! — viņa pēc brītiņa ļoti nopietni atsāka. — Pats dievs man jūs atsūtījis! Kas gan ar mani notiktu, ja jūs tagad nebūtu pie manis? Cik jūs esat nesavtīgs! Cik skaisti jūs mani mīlat! Kad es apprecēšos, mēs paliksim labi draugi, it kā jūs būtu mans brālis, nē, vēl vairāk. Es jūs mīlēšu gandrīz tikpat stipri kā viņu …

Man kļuva neizsakāmi skumji šai brīdī; tomēr kaut kas līdzīgs smiekliem sakustējās manā dvēselē.

—    Jūs esat satraukta, — es sacīju, — jūs baiļojaties; jūs domājat, ka viņš neatnāks.

—    Dievs ar jums! — viņa attrauca. — Ja es nebūtu tik laimīga, tad laikam gan sāktu raudāt no jūsu neticības, no jūsu pārmetumiem, kaut gan — jūs uzvedinājāt mani uz domām, un man būs ilgi jāgudro; taču to es darīšu vēlāk, bet patlaban atzīšos jums, ka sakāt taisnību. Jā gan! Esmu kā apmāta; esmu it kā vienas vienīgas gaidas un visu uztveru kaut kā pārāk viegli. Bet lai paliek — nerunāsim par jūtām! …

Tobrīd atskanēja soļi — un no tumsas iznira gājējs, kas nāca mums pretim. Mēs abi nodrebējām; viņa gandrīz iekliedzās. Es palaidu vaļā viņas roku un sakustējos, it kā gribēdams paiet nost. Taču mēs bijām maldījušies: tas nebija viņš.

—    No kā jūs baidāties? Kādēļ atlaidāt manu roku? — viņa jautāja, sniegdama man to atkal. — Nu, kas par to? Mēs sagaidīsim viņu kopā. Es gribu, lai viņš redz, kā mēs mīlam viens otru.

—    Kā mēs mīlam viens otru! — es iesaucos.

«Ai, Nastjeņķa, Nastjeņka!» es nodomāju. «Cik daudz tu pateici ar šo vārdu! No šādas mīlas, Nastjeņka, dažkārt sirds sastingst un smagums uzgulst dvēselei. Tava roka ir salta, manējā karsta kā uguns. Cik gan tu esi akla, Nastjeņka! . . . Ai, cik nepanesams dažbrīd var būt laimīgs cilvēks! Taču es nespēju uz tevi dusmoties …»

Beidzot sirds man plūda pāri.

—    Paklausieties, Nastjeņka! — es iesaucos. — Vai jūs zināt, kā es jutos visu dienu?

—    Nu, kā tad, kā? Stāstiet ātrāk! Ko tad jūs ,yisu laiku klusējāt?

—          Pirmkārt, Nastjeņka, kad biju izpildījis visus jūsu uzdevumus, nodevis vēstuli, bijis pie jūsu lāga ļautiņiem, pēc tam .. . pēc tam es aizgāju mājās un likos gulēt.

—    Un tas ir viss? — viņa smiedamās mani pārtrauca.

—     Jā, gandrīz viss, — es atteicu ar smagu sirdi, jo acīs man jau riesās muļķīgas asaras. — Es pamodos stundu pirms mūsu satikšanās, bet šķita, it kā nebūtu gulējis. Nezinu, kas ar mani notika. Es nācu, lai jums visu to izstāstītu — it kā laiks man būtu apstājies, it kā vienai sajūtai, vienām jūtām būtu jāpaliek manī no šā brīža mūžīgi, it kā vienam mirklim vajadzētu ilgt veselu mūžību un it kā visa dzīve man būtu apstājusies … Kad pamodos, man likās, ka dzirdu ieskanamies atmiņā kādu mūzikas motīvu — sen pazīstamu, kaut kur agrāk dzirdētu, aizmirstu un tīksmu. Man šķita, ka tas visu mūžu lauzies man no dvēseles un tikai tagad…

—    Ak mans dievs, mans dievs! — Nastjeņka mani pārtrauca. — Kā gan tas viss īsti ir? Es ne vārda nesaprotu.

—    Ak, Nastjeņka! Man gribējās pastāstīt jums par šo dīvaino izjūtu … — es iesāku žēlā balsī, kurā vēl slēpās cerība, kaut arī visai niecīga.

—    Diezgan, beidziet jel, diezgan! — viņa ierunājās un vienā mirklī, šķelme, visu atskārta.

Viņa piepeši kļuva neparasti runīga, jautra, draiska. Viņa saņēma mani zem rokas, smējās, gribēja, lai arī es smietos, un ikviens mans mulsais vārds atbalsojās viņā ar tik skanīgiem, tik ilgiem smiekliem … Es sāku skaisties, viņa pēkšņi kļuva koķeta.

—    Paklausieties, — viņa iesāka, — man tomēr mazliet žēl, ka jūs manī neiemīlējāties. Tiec nu pēc tam gudrs, kas cilvēkam aiz ādas. Bet, lai nu kā, nelokāmais kungs, jums gan vajadzētu mani paslavēt par to, ka esmu tik vientiesīga. Es jums saku visu, itin visu, lai kāda muļķība iešautos man prātā.

—    Klau! Laikam vienpadsmit! — es teicu, kad iedūcās ritmiskas zvana skaņas no attāla pilsētas torņa. Viņa uzreiz aprāvās, mitējās smieties un sāka skaitīt.

—    Jā, vienpadsmit, — viņa pēdīgi noteica biklā, bezgala nedrošā balsī.

Es tūliņ nožēloju, ka biju viņu sabiedējis, licis skaitīt pulksteņa sitienus, un klusībā lādējos par savu dusmu lēkmi. Man kļuva skumji viņas dēļ, un es nezināju, kā izpirkt savu pārkāpumu. Sāku viņu mierināt, meklēt cēloņus, kāpēc viņš nav atnācis, meklēt dažādus argumentus, pierādījumus. Nevienu gan nebūtu vieglāk apmānīt kā viņu šai brīdī, un šādā brīdī jau arī kurš katrs labprāt uzklausa lai vai kādu mierinājumu un ir no sirds priecīgs, ja rodas kaut visniecīgākais attaisnojums.

—     Un ir jau arī jocīgi, — es iesāku, aizvien vairāk un vairāk iekarsdams un tīksminādamies ar savu pierādījumu neparasto skaidrību, — viņš taču nemaz nevarēja atnākt; jūs arī mani samulsinājāt un ievedāt maldā, Nastjeņka, tā ka man pavisam sajuka laika rēķins … Padomājiet vien: viņš tikai nule varēja saņemt vēstuli; pieņemsim — viņam nav iespējams atnākt, pieņemsim —viņš rakstīs atbildi, tad vēstule var pienākt ne agrāk kā rīt. Es rīt no paša rīta pēc tās aiziešu un tūliņ jums paziņošu. Iedomājieties beidzot tūkstoš varbūtību: nu, viņa nebija mājās, kad vēstule pienāca; un viņš to varbūt līdz pat šim laikam nav vēl lasījis? Visādi taču var gadīties.

—    Jā, jā! — Nastjeņķa uztvēra. — Es pat nebiju padomājusi; protams, viss kas var gadīties, — viņa turpipināja visai pieļāvīgā balsī, kurā tomēr kā nepatīkama disonanse skanēja kāda cita attāla doma. — Ziniet, ko jūs izdariet, — viņa turpināja, — ejiet rīt cik iespējams agri un, ja kaut ko saņemsiet, tūliņ paziņojiet man! Jūs taču zināt, kur es dzīvoju? — Un viņa vēlreiz atkārtoja man savu adresi.

Tad viņa piepeši kļuva tik bikla, tik maiga pret mani… Viņa šķita uzmanīgi klausāmies, ko viņai stāstīju; taču, kad es viņai ko iejautājos, viņa neatbildēja, apjuka un novērsās. Es ielūkojos viņai acīs — jā gan: viņa raudāja.

—    Kā nu tā var, kā tā var? Ai, kāds jūs esat bērns! Kas par bērnišķībām! … Rimstieties jel!

Viņa raudzīja pasmaidīt, nomierināties, taču zods viņai drebēja un krūtis aizvien vēl cilājās.

—    Es domāju par jums, — viņa, brītiņu klusējusi, man sacīja, — jūs esat tik labs, ka es būtu no akmens, ja to nejustu … Vai zināt, kas man nupat ienāca prātā? Es jūs abus salīdzināju. Kāpēc viņš nav — jūs? Kāpēc viņš nav tāds kā jūs? Viņš nav tik labs kā jūs, kaut gan es viņu mīlu vairāk par jums.

Es nekā neatbildēju. Viņa, šķiet, gaidīja, lai es ko teiktu.

—    Protams, es varbūt viņu vēl pilnīgi nesaprotu, pietiekami nepazīstu. Zināt, es vienmēr esmu no viņa mazliet baidījusies; viņš vienmēr bija tik nopietns, tāds kā lepns. Protams, es zinu, ka viņam tikai tāds izskats, ka viņa sirdī ir vairāk maiguma nekā manējā… Es atceros, kā viņš uz mani paraudzījās toreiz, kad es, atcerieties, aizgāju pie viņa ar sainīti; tomēr es viņu pārāk stipri cienu; un tas taču ir tā, it kā mēs nesaderētu kopā?

—    Nē, Nast jeņķa, nē, — es atbildēju, — tas nozīmē, ka jūs viņu mīlat vairāk par visu pasaulē un turklāt mīlat daudz vairāk nekā sevi pašu.

—    Jā, pieņemsim, ka tā, — naivā Nast jeņķa atbildēja, — bet vai zināt, kas man nupat ienāca prātā? Tikai tagad es nerunāšu par viņu, bet tā — vispār; man jau sen tas viss daudzkārt ir ienācis prātā. Paklausieties — kāpēc mēs visi neesam kā brāļi? Kāpēc vislabākais cilvēks vienmēr it kā slēpj kaut ko no otra un sevi neatklāj? Kāpēc tūliņ uz vietas klaji nepateikt, kas ir uz sirds, ja zini, ka savus vārdus nekaisīsi vējā? Bet ikviens pūlas izlikties daudz skarbāks, nekā patiesībā ir, visi it kā baidās aizvainot savas jūtas, ja tūliņ tās izrādīs …

—    Ak, Nastjeņka! Tā jau tas ir; bet tam taču ir daudz cēloņu, — es viņu pārtraucu, pats šai brīdī vairāk nekā jebkad apspiezdams savas jūtas.

—     Nē, nē! — viņa atbildēja, dziļi aizkustināta. — Redziet, jūs, piemēram, neesat tāds kā citi. Es tiešām nezinu, kā lai jums izsaku, ko es jūtu; taču man liekas, nu, piemēram, jūs… kaut vai pašlaik… man liekas, jūs kaut ko manā labā ziedojat, — viņa bikli piebilda, uzmetusi man ašu skatienu. — Piedodiet man, ka es jums tā saku; es taču esmu vienkārša meitene; es taču maz ko vēl esmu redzējusi pasaulē un patiešām dažreiz neprotu runāt, — viņa piemetināja, balsij drebot aiz kaut kādām slēptām jūtām, tomēr pūlēdamās pasmaidīt, — bet man tikai gribējās jums pasacīt, ka esmu jums pateicīga, jo arī es visu to jūtu… Ai, lai dievs jums par to atmaksā ar laimi! Bet tas, ko jūs man stāstījāt par savu sapņotāju, nemaz nav tiesa, tas ir, es gribu teikt — nepavisam jūs neskar. Jūs atveseļojaties, jūs patiešām esat gluži cits cilvēks, nevis tāds, kādu sevi attēlojāt. Ja jūs kādreiz iemīlēsiet, lai dievs jums dod laimi ar viņu! Viņai es nekā nevēlu, jo viņa būs laimīga ar jums. Es zinu — es pati esmu sieviete, un jūs varat man ticēt, ja es jums to saku . ..

Viņa apklusa un cieši paspieda man roku. Arī es aiz saviļņojuma nespēju izteikt ne vārda. Pagāja labs brīdis.

—    Jā, kā redzams, viņš šodien neatnāks, — viņa beidzot sacīja, galvu pacēlusi. — Ir jau vēls …

—    Viņš atnāks rītvakar, — es teicu visai pārliecinātā un stingrā balsī.

—    Jā, — viņa piebilda, kļuvusi jautrāka, — tagad es arī pati redzu, ka viņš atnāks tikai rīt. Nu, tātad uz redzēšanos! Līdz rītam! Ja būs lietus, es varbūt nenākšu. Bet parīt atnākšu, noteikti atnākšu, lai kas ar mani notiktu; esiet šeit katrā ziņā; es gribu jūs satikt, es jums visu izstāstīšu.

Un vēlāk, kad atvadījāmies, viņa sniedza man roku un, skaidrām acīm manī pavērusies, sacīja:

—    Mēs taču tagad vienmēr būsim kopā — vai nav tiesa?

Ai! Nastjeņka, Nastjeņka! Ja tu zinātu, cik gan es tagad esmu vientuļš!

Kad pulkstenis nosita deviņi, es nespēju nosēdēt istabā, apģērbos un izgāju, kaut gan laiks bija nejauks. Es biju tur, sēdēju uz mūsu sola.

Gandrīz jau gribēju iet uz viņu ieliņu, taču man sametās kauns, un es griezos atpakaļ pāris soļu no viņu mājas, nepalūkojies uz logiem. Es pārnācu mājās tik dziļu skumju pārņemts kā vēl nekad. Kāds slapjš, nemīlīgs laiks! Ja bijis labs laiks, es tur būtu nostaigājis visu cauru nakti…

Taču līdz rītam, līdz rītam! Rīt viņa man visu izstāstīs.

Tomēr vēstules šodien nebija. Kaut gan tā tam arī vajadzēja būt. Viņi ir jau kopā …

CETURTĀ NAKTS

Ak dievs, kā tas viss beidzās! Ar ko tas viss beidzās!

Es aizgāju pulksten deviņos. Viņa jau bija tur. Pamanīju viņu jau iztālēm; viņa stāvēja tāpat kā tad, pirmajā reizē, ar elkoņiem atspiedusies uz krastmalas margām, un nedzirdēja mani pienākam.

—           Nastjeņka! — es viņai uzsaucu, par varēm klusinādams savu satraukumu.

Viņa strauji pagriezās pret mani.

—    Nu, — viņa steidzināja. — Nu! Drīzāk!

Es neizpratnē raudzījos uz viņu.

—           Nu, kur tad ir vēstule? Jūs atnesāt vēstuli? — viņa atkārtoja, ar roku pieķērusies pie margām.

—           Nē, man nav vēstules, — es beidzot izdabūju, — vai tad viņš nav vēl bijis?

Viņa spēji nobāla un labu brīdi nekustīgi vērās manī. Es biju satriecis viņas pēdējo cerību.

—           Nu, dievs ar viņu! — viņa beidzot, balsij aiztrūkstot, izgrūda. — Dievs ar viņu, ja viņš mani tā atstāj!

Viņa nodūra acis, tad gribēja paskatīties uz mani, taču nejaudāja. Vēl kādu brīdi viņa pūlējās uzveikt savu satraukumu, tad pēkšņi aizgriezās un, ar elkoņiem atspiedusies uz krastmalas balustrādes, izplūda asarās.

—           Apmierinieties, apmierinieties jel! — es ierunājos, taču, raugoties viņā, man nepietika spēka turpināt; un ko gan es viņai varēju teikt?

—     Nemieriniet mani, — viņa raudādama sacīja, — nerunājiet par viņu, nestāstiet, ka viņš atnāks, ka viņš nav mani atstājis tik nežēlīgi, tik necilvēcīgi, kā viņš to dara! Par ko gan, par ko? Vai tiešām manā vēstulē — šai nelaimīgajā vēstulē ir bijis kaut kas? …

Raudas apslāpēja viņas balsi; sirds man vai lūza, uz viņu skatoties.

—     Ai, cik tas ir necilvēcīgi, cietsirdīgi! — viņa vēlreiz atsāka. — Un ne rindiņas, nevienas rindiņas! Kaut vai būtu atbildējis, ka neesmu viņam vajadzīga, ka viņš atstumj mani; bet tā — nevienas vienīgas rindiņas veselas trīs dienas! Cik gan viegli viņam aizvainot nabaga neaizsargātu meiteni, nodarīt pāri tai, kura tik vien noziegusies, ka mīl viņu! Ai, cik gan es neesmu izcietusies šais trīs dienās! Mans dievs, mans dievs! Kad atceros, ka es pirmoreiz pati aizgāju pie viņa, ka es pazemojos viņa priekšā, raudāju, ka es lūdzos no viņa kaut kripatiņu mīlas… Un pēc tam! … Paklausieties, — viņa turpināja, pievērsdamās man, un viņas melnās acis iedzirkstījās,

—    bet tā taču nav! Tā nevar būt; tas būtu nedabiski. Vai nu jūs, vai es — mēs esam maldījušies; varbūt viņš nav saņēmis vēstuli? Varbūt viņš līdz šim nekā nezina? Kā tad var — spriediet pats, sakiet man, dieva dēļ, paskaidrojiet man, es nespēju to aptvert —, kā var rīkoties tik barbariski, rupji, kā viņš rīkojas ar mani! Neviena vārda! Pret pašu pēdīgo cilvēku pasaulē taču mēdz izturēties līdzjūtīgāk. Varbūt viņš ir kaut ko dzirdējis, varbūt viņam kāds par mani ko satenkojis? — viņa iesaucās, vērsdamas pie manis ar jautājumu. — Kā jūs domājat?

—    Klausieties, Nastjeņka, es rīt aiziešu pie viņa jūsu uzdevumā.

—    Nu!

—    Es viņam par visu pajautāšu, izstāstīšu viņam visu.

—    Nu, nu!

—     Jūs uzrakstīsiet vēstuli. Nesakiet nē, Nastjeņka, nesakiet nē! Es piespiedīšu viņu cienīt jūsu rīcību, viņš visu dabūs zināt un ja …

—    Nē, mans draugs, nē, — viņa mani pārtrauca.

—    Pietiek! Ne vārda vairāk, neviena paša vārda no manis, ne rindiņas — pietiek! Es viņu nepazīstu, es viņu vairs nemīlu, es viņu aiz … mir … sīšu …

Viņa neizteica līdz galam.

—    Apmierinieties, apmierinieties! Apsēdieties šeit, Nastjeņka, — es sacīju, apsēdinādams viņu uz sola.

—    Es taču esmu mierīga. Nieki! Tā tas ir. Šīs asaras — tās nožūs. Ko jūs domājat — ka es padarīšu sev galu, ka es noslīcināšos? …

Sirds man bija pilna; es gribēju runāt, taču nespēju.

—    Paklausieties! — viņa turpināja, satvērusi manu roku. — Sakiet: jūs tā nebūtu rīkojies? Jūs nebūtu atstājis to, kura pati pie jums atnākusi, jūs nebūtu metis viņai acīs nekaunīgo izsmieklu par viņas vājo, muļķīgo sirdi? Jūs būtu viņu saudzējis? Jūs būtu iedomājies, ka viņa bijusi viena, ka viņa nav pratusi sevi savaldīt, ka viņa nav pratusi sevi nosargāt no mīlas pret jums, ka viņa nav vainīga, ka viņa beigu beigās nav vainīga … ka viņa nekā nav nodarījusi! … Ak mans dievs, mans dievs…

—    Nastjeņka! — es iesaucos, beidzot nespēdams vairs uzveikt savu satraukumu. — Nastjeņka! Jūs mani mokāt. Jūs plosāt manu sirdi, jūs mani nogalināt, Nastjeņka! Es nevaru klusēt! Man beidzot jārunā, jāizsaka viss, kas man sakrājies šeit, sirdī…

Runādams es piecēlos no sola. Viņa saņēma mani aiz rokas un ar izbrīnu raudzījās manī.

—    Kas jums noticis? — viņa beidzot sacīja.

—    Klausieties! — es nedroši ierunājos. — Uzklausiet mani, Nastjeņka! Tas, ko es tagad teikšu, viss ir blēņas, viss ir nepiepildāms, viss aplam! Es zinu, ka tas nekad nevar notikt, taču nespēju klusēt. Tā vārdā, par ko jūs patlaban ciešat, jau iepriekš lūdzu jūs — piedodiet man! …

—    Nu kas ir, kas? — viņa jautāja, mitējusies raudāt, vērīgi manī lūkodamās ar dīvainu ziņkāri un izbrīnu acīs.

—   Kas jums notika?

—    Tas ir neiespējami, taču es jūs mīlu, Nastjeņka! Tā tas ir! Nu, tagad viss pateikts! — es sacīju, atmetis ar roku. — Tagad jūs redzēsiet, vai drīkstat tā runāt ar mani, kā nupat runājāt, vai jūs galu galā drīkstat klausīties to, ko es jums teikšu …

—    Nu un tad, un tad? — Nastjeņka mani pārtrauca.

—    Kas tad par to? Es taču jau sen zināju, ka jūs mani mīlat, bet man tikai visu laiku likās, ka jūs mani tāpat vien — kaut kā tāpat vien mīlat… Ak mans dievs, mans dievs!

—    Sākumā bija tāpat vien, Nastjeņķa, bet tagad, tagad … es gluži tāpat kā jūs toreiz, kad aizgājāt pie viņa ar savu sainīti. Sliktāk nekā jūs, Nastjeņka, jo viņš tolaik nevienu nemīlēja, bet jūs mīlat…

—     Ko jūs man stāstāt! Es galu galā it nemaz jūs nesaprotu. Taču paklausieties — kādēļ tad tā, tas ir, nevis kādēļ, bet kāpēc jūs tā un tik pēkšņi… Ak dievs, kādas aplamības es runāju! Bet jūs …

Un Nastjeņka galīgi samulsa. Vaigi viņai iekvēlojās; viņa nodūra acis.

—     Ko lai daru, Nastjeņka, ko tad lai es daru! Esmu vainīgs, es ļaunprātīgi izmantoju … Taču nē, nē, es neesmu vainīgs, Nastjeņka; es to jaušu, jūtu, jo mana sirds man saka, ka man ir taisnība, tāpēc es nemaz nevaru jūs aizvainot, nekādi nevaru nodarīt jums pāri. Es biju jūsu draugs; arī tagad esmu jūsu draugs; neesmu kļuvis neuzticīgs. Redziet, man līst asaras, Nastjeņka! Lai jau līst, lai līst — tās nevienu netraucē. Tās nožūs, Nastjeņka.

—    Bet sēdieties taču, apsēdieties, — viņa aicināja, raudzīdama apsēdināt mani uz sola, — ak mans dievs!

—    Nē, Nastjeņka, es nesēdēšu, es vairs ilgāk nevaru šeit palikt, jums vairs nevajag mani redzēt; es izteikšu visu un aiziešu. Es tikai gribu pasacīt, ka jūs nekad nebūtu dabūjusi zināt, ka es jūs mīlu. Es būtu paglabājis savu noslēpumu. Es nebūtu jūs mocījis patlaban, šai brīdī, ar savu egoismu. Nē! Taču tagad es nevarēju izturēt: jūs pati sākāt runāt par to, jūs esat vainīga, jūs pie visa esat vainīga, bet es neesmu vainīgs. Jūs nevarat dzīt mani projām …

—     Tad nē taču, nē, es nedzenu jūs, nē! — atteica Nastjeņka, slēpdama, nabadzīte, savu apjukumu kā vien spēdama.

—    Jūs mani nedzenāt projām? Nē! Un es pats gribēju bēgt no jums. Es arī aiziešu, tikai iepriekš visu pateikšu, jo, kad jūs šeit runājāt, es nejaudāju nosēdēt, kad jūs šeit raudājāt, kad jūs mocījāties par to, nu, par to (es saukšu to vārdā, Nastjeņka), par to, ka jūs atstumj, par to, ka atgrūž jūsu mīlu, es nojautu, es sajutu, ka manā sirdī ir tik daudz mīlas pret jums. Tik daudz mīlas, Nastjeņka! … Un mani pārņēma tāds rūgtums, ka nevaru ar šo mīlu jums palīdzēt… ka sirds man lūza pušu, un es — es nevarēju klusēt, man bija jārunā, Nastjeņka, man vajadzēja runāt!…

F. M. Dostojevskis. Favorska gravira. 1929.

—     Jā, jā! Runājiet vien, runājiet ar mani tā! — Nastjeņķa, kaut kā dīvaini sakustēdamās, sacīja. — Jums varbūt šķiet savādi, ka es jums tā saku, taču… runājiet! Es jums vēlāk pateikšu! Es jums visu izstāstīšu!

—    Jums manis žēl, Nastjeņka, jums tīri vienkārši manis žēl, manu draudziņ! .Taču — kas pagalam, tas pagalam! Kas jau nu pateikts, to atpakaļ atņemt vairs nevar! Vai tā nav? Nu tā, tagad jūs zināt visu. Šis tad nu būtu izejas punkts. Nu labi! Tagad tas viss ir brīnišķīgi; tikai paklausieties! Kad jūs sēdējāt un raudā jāt, es klusībā domāju (ai, ļaujiet taču man pasacīt, ko domāju!) — es domāju, ka (protams, tas jau nekad nevar notikt, Nastjeņka) … es domāju, ka jūs … es domāju, ka jūs kaut kā . .. nu, kaut kā gluži neizskaidrojamā kārtā … viņu vairs nemīlētu. Tad — par to es, Nastjeņka, domāju jau vakar un aizvakar —, tad es izdarītu tā, visādā ziņā izdarītu tā, ka jūs mani iemīlētu: jūs taču teicāt, jūs pati, Nastjeņka, taču teicāt, ka esat mani gandrīz jau iemīlējusi. Nu, ko tad vēl? Tā, tas nu ir gandrīz viss, ko es jums gribēju sacīt; atliek tikai piebilst, kas notiktu, ja jūs mani iemīlētu, — tikai to un nekā vairāk! Paklausieties jel, mans draugs, — jo jūs tomēr esat mans draugs, — es, protams, esmu vienkāršs nabaga cilvēks, pavisam nenozīmīgs, bet tas nav tas svarīgākais (es nez kāpēc visu laiku runāju ko citu, tas, Nastjeņka, ir aiz samulsuma), taču es jūs tā mīlētu, tā mīlētu, ka pat tad, ja jūs vēl mīlētu viņu, ja jūs joprojām mīlētu to, kuru es nepazīstu, — jūs tomēr nemanītu, ka mana mīlestība kaut kādā veidā būtu jums par nastu. Jūs tikai nojaustu, jūs tikai uz brīdi justu, ka jums līdzās pukst pateicības pilna sirds, kvēla, pateicības pilna sirds, kura jūsu dēļ… Ai, Nastjeņka, Nastjeņka! Ko jūs ar mani esat izdarījusi! …

—     Neraudiet taču, es negribu, ka jūs raudat, — sacīja Nastjeņka, strauji pieceldamās no sola, — iesim, nāciet, iesim projām, neraudiet taču, neraudiet! — viņa atkārtoja, slaucīdama man asaras savā mutautiņā. — Nu, iesim tagad; es varbūt jums kaut ko pateikšu… Jā, ja jau tagad viņš mani atstājis, ja viņš mani aizmirsis, kaut arī es viņu vēl mīlu (negribu jūs mānīt) … taču paklausieties, atbildiet man! Ja es, piemēram, jūs iemīlētu, tas ir, ļa vien… Ai, mans draugs, mans draugs! Ja es tikai Iedomājos, ja es iedomājos, ka toreiz jūs aizvainoju, ka

smējos par jūsu mīlu, kad slavēju jūs par to, ka neesat manī iemīlējies! … Ak dievs! Un kā gan es to nenojautu, kā es nenojautu, kāda es biju muļķe, bet… nu, nu esmu apņēmusies, es visu pateikšu …

—    Paklausieties, Nastjeņķa, vai zināt ko? Es aiziešu no jums, tā gan! Es jūs tikai moku. Arī patlaban jūs kremt sirdsapziņa par to, ka mani izsmējāt, bet es negribu, jā gan, negribu, ka jums bez jūsu bēdām … es, protams, esmu vainīgs, Nast jeņķa, bet — ardievu!

—    Pag, uzklausiet mani: vai jūs varat gaidīt?

—    Ko gaidīt, kā?

—     Es viņu mīlu; taču tas pāries, tam jāpāriet, tas nevar nepāriet; tas jau sāk pāriet, es jūtu … Kā lai zina, varbūt tas beigsies šodien pat, tāpēc ka es viņu nīstu, tāpēc ka viņš par mani smējās, kamēr jūs šeit ar mani kopā raudā jāt, tāpēc ka jūs nebūtu mani atstūmis tā kā viņš, tāpēc ka jūs mīlat, bet viņš nav mani mīlējis, tāpēc ka galu galā arī es pati jūs mīlu … jā gan, mīlu! Mīlu tāpat, kā jūs mani mīlat; es taču pati jums jau agrāk to teicu, jūs pats dzirdējāt, — mīlu, tāpēc ka jūs esat labāks par viņu, tāpēc ka esat cēlsirdīgāks par viņu, tāpēc, tāpēc ka viņš …

Nabadzīte, viņa bija tik stipri satraukta, ka nepabeidza, nolieca galvu man uz pleca, tad pie krūtīm un sāka rūgti raudāt. Es viņu mierināju, raudzīju pierunāt, taču viņa nevarēja rimties; viņa visu laiku spieda man roku un caur elsām runāja: — Pagaidiet, pagaidiet, es tūliņ mitēšos! Es gribu jums pateikt… nedomājiet, ka šīs asaras ir tāpat vien — aiz vājuma, pagaidiet, kamēr pāries … — Pēdīgi viņa aprima, noslaucīja asaras, un mēs gājām tālāk. Es jau dzīros ko ierunāties, bet viņa aizvien vēl lūdza mani pagaidīt. Mēs apklusām … Beidzot viņa saņēmās un sāka runāt…

—     Redziet, — viņa iesāka klusā un drebošā balsī, kurā piepeši ieskanējās kaut kas tāds, kas man iedūrās taisni sirdī un tur saldi iesmeldzās, — nedomājiet, ka es esmu tik nepastāvīga un gaisīga, nedomājiet, ka es varu tik viegli un ātri aizmirst un kļūt neuzticīga … Es mīlēju viņu visu cauru gadu un zvēru pie dieva, ka nekad, nekad pat domās neesmu viņu vīlusi. Viņš to nonicināja, viņš pasmējās par mani — dievs ar viņu! Taču viņš ir mani aizvainojis un nonievājis manu sirdi. Es — es nemīlu viņu, jo varu mīlēt tikai to, kas ir augstsirdīgs, kas mani sa

prot, kas ir cildens, tāpēc ka pati esmu tāda un viņš nav manis cienīgs — nu, dievs ar viņu! Tā ir labāk nekā vēlāk vilties savās cerībās un uzzināt, kas viņš īstenībā tāds ir… Nu, protams! Bet kā lai zina, mans labais draugs, — viņa turpināja, spiezdama man roku, — kā lai zina, varbūt ari visa mana mīlestība bija jūtu malds, iztēles malds, varbūt tā sākās ar draiskošanos, ar niekiem, tāpēc ka es taču biju vecmāmiņas uzraudzībā? Varbūt man vajadzēja mīlēt citu, nevis viņu, ne tādu cilvēku, bet citu, kas būtu mani pažēlojis un, un … Nu, izbeigsim, izbeigsim, — Nastjeņka aprāvās, palikusi bez elpas aiz satraukuma, — es jums tikai gribēju pateikt… gribēju jums pateikt, ka, lai arī es viņu mīlu (nē, mīlēju), ja jūs, neraugoties uz to, vēl teiksiet… ja jūs jūtat, ka jūsu mīla ir tik liela, ka var galu galā izstumt no manas sirds iepriekšējo… ja jūs gribēsiet iežēloties par mani, ja jūs negribēsiet pamest mani vienu manam liktenim bez mierinājuma, bez cerības, ja jūs gribēsiet mīlēt mani vienmēr, kā mīlat tagad, tad zvēru, ka pateicība … ka mana mīla beidzot būs jūsu mīlas cienīga … Vai jūs tagad ņemsiet manu roku?

—     Nastjeņka, — es iesaucos, elsodams raudās, — Nastjeņka! … Ai, Nastjeņka! …

—     Nu pietiek, pietiek! Tagad nu pilnīgi pietiek! — viņa iesaucās, ar mokām saņemdamās. — Nu, tagad jau viss pateikts; vai nav tiesa? Tā ir. Jūs esat laimīgs, ari es esmu laimīga; ne vārda vairāk par to; pagaidiet, saudzējiet mani… Runājiet par ko citu, dieva dēļ!…

—     Jā, Nastjeņka, jā! Diezgan par to, tagad es esmu laimīgs, es… Nu, Nastjeņka, nu, runāsim par ko citu dnzāk, drīzāk, jā! Esmu gatavs …

Mēs nezinājām, ko runāt, mēs smējāmies, mēs raudājām, mēs runājām tūkstošiem vārdu bez sakara un bez jēgas; mēs drīz staigājām pa ietvi, drīz piepeši griezāmies atpakaļ un šķērsojām ielu; tad apstājāmies un atkal gājām pāri uz krastmalu; mēs bijām kā bērni…

—     Es tagad dzīvoju viens, Nastjeņka, — es ieminējos, — bet rīt… Nu, protams, es, zināt, Nastjeņka, esmu nabags, man ir pavisam tūkstoš divi simti, bet tas nekas …

—      Saprotams, nē, bet vecmāmiņai ir pensija; tā ka viņa mums nebūs par nastu. Vajadzēs ņemt vecmāmiņu pie sevis.

—           Protams, vecmāmiņa būs jāņem … Tikai, rau, Matrjona . ..

—    Ak, un mums taču ir ari Fjokla!

—           Matrjona ir laba, viņai tikai viena vaina: nav iztēles, Nastjeņķa, pilnīgi nekādas iztēles; bet tas nekas …

—           Vienalga, viņas abas var dzīvot kopā; tikai jūs rīt pat pārvācieties pie mums!

—    Kā tas ir? Pie jums! Labi, esmu ar mieru…

—           Jūs noīrējiet pie mums istabu. Mums tur augšā ir mezonīns; tas stāv tukšs; bija īrniece, veca muižniece, tā izvācās, un vecmāmiņa, es zinu, grib istabu izdot jaunam cilvēkam; es viņai saku: «Kādēļ tad jaunam?» Bet viņa atbild: «Nu tāpat, es jau esmu veca, tu tikai neiedomājies, Nastjeņka, ka es gribu viņam tevi izprecināt.» Es arī atskārtu, ka tas ir tālab …

—    Ak, Nastjeņka! …

Un mēs abi iesmējāmies.

—           Lai nu, lai! Bet kur jūs dzīvojat? Esmu jau piemirsusi.

—    Tur, pie … skas tilta, Baraņņikova mājā.

—    Vai tā ir tāda liela māja?

—    Jā, tāda liela māja.

—           Ak, es zinu, laba māja; tikai, zināt, atstājiet to un iabi drīz pārcelieties pie mums …

—           Rīt pat, Nastjeņka, rīt pat; es tur mazliet esmu parādā par dzīvokli, bet tas nekas… Drīz es saņemšu algu…

—           Un, zināt, es varbūt sakšu pasniegt stundas; pati iemācīšos un tad pasniegšu stundas …

—           Lieliski… bet es, Nastjeņka, drīz saņemšu apbalvojumu …

—    Tātad jau rīt jūs būsiet mans īrnieks …

—           Jā, un mēs brauksim uz «Seviļas bārddzini», jo to tagad atkal drīz uzvedīs.

—           Jā, brauksim, — Nastjeņka smiedamās atteica, — nē, labāk klausīsimies nevis «Bārddzini», bet kaut ko citu…

—           Nu labi, kaut ko citu; protams, tā būs labāk, bet man neienāca prātā.

Tā runādamies, mēs abi staigājām tādā kā skurbumā, miglā, it kā paši neapjēgdami, kas ar mums notiek. Te apstājāmies un ilgi runājāmies uz vietas, te atkal atsākām staigāšanu un aizklīdām diezin kur, un atkal smiekli, atkal asaras… Te Nastjeņka pēkšņi grib uz mājām, es neuzdrlkstos viņu atturēt un taisos pavadīt līdz pašai mājai; mēs dodamies ceļā un piepeši pēc stundas ceturkšņa atkal esam nonākuši krastmalā pie mūsu sola. Te viņa nopūšas, un asaras no jauna saskrien viņai acis; es mulstu, pamirstu … Taču viņa tūliņ atkal spiež man roku un atkal velk mani staigāt, tērzēt…

—           Nu gan laiks, man laiks uz mājām; liekas, ir ļoti vēls, — Nastjeņķa beidzot sacīja, — pietiek mums šās bērnišķīgās niekošanās!

—           Jā, Nast jeņķa, taču tagad jau nu es vairs neiemigšu; uz mājām neiešu.

—    Arī es laikam neaizmigšu; bet jūs pavadiet mani…

—    Katrā ziņā!

—    Bet nu gan mēs noteikti tiksim līdz mājām.

—    Noteikti, noteikti…

—    Goda vārds? … Vajag taču reiz atgriezties mājās!

—    Goda vārds, — es smiedamies atsaucos.

—    Nu, ejam!

—         Ejam! Palūkojieties uz debesīm, Nastjeņka, palūkojieties jel! Rīt būs brīnišķīga diena; cik zilas debesis, kāds mēness! Paskatieties: rau, tas dzeltenais mākonis, nu tas aizsedz mēnesi, skatieties, skatieties!… Nē, aizslīdēja garām. Skatieties taču, skatieties! …

Taču Nastjeņka neskatījās uz mākoni, viņa stāvēja klusēdama, kā zemē ieaugusi; pēc brītiņa viņa sāka tā kā bikli, cieši kļauties man klāt. Viņas roka nodrebēja manējā; es pavēros viņā. Viņa atbalstījās pret mani vēl ciešāk.

Tobrīd mums garām pagāja jauns cilvēks. Pēkšņi viņš apstājās, vērīgi palūkojās uz mums un paspēra vēl dažus soļus. Sirds man notrīsēja …

—          Nastjeņka, — es pusbalsī jautāju, — kas tas ir, Nastjeņka?

—           Tas ir viņš! — viņa čukstus atbildēja, vēl ciešāk, vēl satrauktāk kļaudamas man klāt… Es tikko noturējos kājās.

—           Nastjeņka! Nastjeņka, tā esi tu! — mums aiz muguras atskanēja balss, un tai pašā brīdī jaunais cilvēks panācās dažus soļus uz mūsu pusi…

Mans dievs, kā viņa iekliedzās! Kā viņa nodrebēja! Kā viņa izrāvās no manām rokām un aizspurdza viņam pretim! … Es stāvēju un raudzījos uz viņiem kā bez atmaņas. Taču viņa, tikko padevusi viņam roku, tikko metusies viņa skavās, piepeši atkal pagriezās pret mani, vienā mirklī jau atradās man līdzās — kā vējš, kā zibens — un, iekām es spēju attapties, abām rokām apvijās man ap kaklu un cieši, karsti noskūpstīja mani. Tad, neteikusi man ne vārda, atkal metās pie viņa, satvēra viņu aiz rokām un vilka sev līdzi.

Es ilgi stāvēju un lūkojos viņiem pakaļ… Beidzot viņi abi nozuda manam skatienam.

RĪTS

Manas naktis beidzās ar ritu. Diena bija nelāga. Lija lietus un apnicīgi grabināja loga rūtīs; istabiņā bija tumšs, ērā apmācies. Galva man sāpēja un reiba; mācās virsū drudzis.

—    Vēstule tev, mīlīt, pa pilsētas pastu, pastnieks atnesa, — pār mani nolīkusi, sacīja Matrjona.

—    Vēstule! No kā? — es iesaucos, pielēkdams kājās.

—    Ta nezinu, mīlīt, paveries, kazi, tur ij būs uzrakstīts, no kā.

Es atlauzu zīmogu. No viņas!

«Ai, piedodiet, piedodiet man!» Nastjeņka rakstīja. «Uz ceļiem lūdzos — piedodiet man! Es pievīlu ir Jūs, ir sevi. Tas bija sapnis, malds … Esmu nomocījusies Jūsu dēļ šodien; piedodiet, piedodiet man! …

Nepārmetiet man, jo es pret Jums neesmu kjuvusi citāda; es teicu, ka mīlēšu Jūs, es arī tagad Jūs mīlu, vairāk nekā mīlu. Ak dievs! Ja es varētu mīlēt Jūs abus reizē! Ai, ja jūs b€itu viņš!»

«Ai, ja viņš būtu jūs!» pazibēja man prātā. Es atceros tavus vārdus, Nastjeņka!

«Dievs vien zina, ko es tagad Jūsu labā būtu darījusi! Es zinu, ka Jums ir smagi un skumji. Es Jūs aizvainoju, taču Jūs zināt — ja mīl, vai gan pāridarījums ilgi paliek prātā? Un Jūs mani milat!

Pateicos! Jā! Pateicos Jums par šo mīlestību! Tāpēc ka manā atmiņā tā ir iespiedusies kā salds sapnis, ko vēl ilgi pēc atmošanās atceras; tāpēc es mūžam neaizmirsīšu to mirkli, kad Jūs tik brālīgi pavērāt man savu sirdi un tik augstsirdīgi pieņēmāt par dāvanu manējo — sagrauzto sirdi, lai to glābtu, lolotu, izdziedinātu… Ja Jūs man piedosiet, tad atmiņu par Jums manā dvēselē darīs cildenu mūžīga pateicība, kura nekad neizgaisīs … Es glabāšu šo atmiņu, būšu tai uzticīga, nekļūšu tai neuzticīga, nekļūšu neuzticīga savai sirdij: tā ir pārāk pastāvīga. Tā jau vakar tik spēji atgriezās atpakaļ pie tā, kuram ir piederējusi vienmēr.

Mēs satiksimies, Jūs atnāksiet pie mums, Jūs neatstāsiet mūs, Jūs mūžam būsiet mans draugs, mans brālis .. Un, kad mēs satiksimies, Jūs sniegsiet man roku… Vai ne? Jūs man to sniegsiet, Jūs esat man piedevis — vai nav liesa? Jūs mani mīlat tāpat kā agrāk?

Ai, mīliet mani, neatstājiet mani, tāpēc ka es Jūs tik ļoti mīlu šobrīd, tāpēc ka es esmu Jūsu mīlas cienīga, tāpēc ka es to izpelnīšos… mans mīļais draugs! Nākamajā nedēļā mēs ar viņu apprecēsimies. Viņš atgriezās iemīlējies, viņš nekad nav mani aizmirsis. Jūs nedusmosieties, ka es Jums par viņu uzrakstīju. Taču es gribu kopā ar viņu aiziet pie Jums; Jūs viņu iemīlēsiet, vai nav tiesa? …

Piedodiet mums, atcerieties un mīliet Jūsu

Nast jeņķu.»

Es vēl un vēl pārlasīju šo vēstuli; asaras tā vien kāpa man acīs. Beidzot vēstule izkrita man no rokām — un es aizklāju seju.

—    Mīlīt! Ei, mīlīt! — ierunājās Matrjona.

—    Kas ir, vecā?

—     Tos zirnekļu tīklus es visus no griestiem novajāju; tagadiņ kauču vai precēties vari, ciemiņus aicināt, vai, būs pašā reizē …

Es paskatījos uz Matrjonu … Tā bija vēl dūšīga, jaunavīga vecene, taču nez kāpēc es viņu uzreiz iedomājos sakumpušu, vārgu, ar apdzisušu skatienu, grumbām sejā… Nezinu, kāpēc, bet man piepeši šķita, ka arī mana istaba ir kļuvusi veca — tāpat kā Matrjona. Sienas un grīdas noplukušas, viss apsūbējis, zirnekļtīklu saviesies vēl vairāk. Nezinu, kāpēc, — kad paskatījos pa logu, man šķita, ka arī nams otrpus ielas savukārt sagrabējis un apsūbējis, ka kolonnām apmetums atlupis un nobiris, ka dzegas nomelnējušas un saplaisājušas un sienas no spilgti gaišdzeltenām pārvērtušās raibās …

Vai tas bija saules stars, kas, pēkšņi palūkojies gar mākoņa malu, atkal paslēpās aiz lietus padebeša, un manās acīs viss atkal apdzisa; vai varbūt tik nemīlīga un skumja pavīdēja visa manas nākotnes perspektīva un es ieraudzīju sevi, kā taisni pēc piecpadsmit gadiem, kļuvis vecs, sēžu, tāpat kā šodien, šai pašā istabā — tikpat vientuļš, kopā ar to pašu Matrjonu, kura pa visiem šiem gadiem it nemaz nav kļuvusi gudrāka.

Bet lai es atcerētos pāridarījumu, Nastjeņķa? Lai es uzdzītu tumšu padebesi tavai skaidrajai, neapēnotajai laimei, lai es ar rūgtu pārmetumu uzdvestu skumjas tavai sirdij, ievainotu to ar slepenu nožēlu un liktu tai svētlaimes brīdī sāpīgi iepukstēties, lai es saburzītu kaut vienu no tiem maigajiem ziediem, kurus tu ievij i savās melnajās cirtās, kad kopā ar viņu gāji pie altāra? … Ai nē, nekad, nekad! Lai paliek skaidras tavas debesis, lai gaišs un bezrūpīgs paliek tavs mīļais smaids, esi svētīta par to laimes, par to svētlaimes mirkli, ko tu sniedzi otrai — vientuļai, pateicīgai sirdij!

Mans dievs! Vesels svētlaimes mirklis! Vai gan ar to nepietiek kaut visam cilvēka mūžam? ..,

BALTĀS NAKTIS

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1848. g. decembra numurā un veltīts dzejniekam A. N. Pļeščejevam. Gatavojot 1860. g. izdevumu, Dostojevskis žurnālā iespiestajā tekstā izdarījis būtiskus labojumus. Starp citu, izņemta šāda frāze: «Stāsta, ka soda tuvums liekot noziedzniekam izjust īstu nožēlu un dažkārt radot nocietinātā sirdī sirdsapziņas ēdas. Stāsta, ka tas notiekot baiļu iedarbībā.» Acīm redzot, pēc katorgas nākamais «Piezīmju no Mirušo nama» autors uzskatījis par nepiedienīgu pavirši pieminēt «noziegumu un sodu» stāstā, kas nepavisam nav saistīts ar šo tematu. Tai pašā laikā Dostojevskis būtiski papildinājis varoņa stāstījumu ar viņa iemīļoto vēsturisko un literāro tēlu uzskaitījumu (no vārdiem «Jūs varbūt jautāsiet — par ko viņš sapņo?» līdz vārdiem «… manu mazo eņģelīt.»). No šī jaunā fragmenta redzams, cik ļoti stāstītāju «Baltajās naktīs» saviļņo heroiski romantiskas tēmas, kas ir krasā kontrastā ar viņa pilnīgo pasivitāti un nevarību reālajā dzīvē. Garo stāstu «Baltās naktis», tāpat ari «Ņetočku Ņezvanovu» Dostojevskis veltījis savai iemīļotajai sapņotāja tēmai. Šī tēma ir valdzinājusi Dostojevski visu mūžu, un 1876. g. viņš pat taisījies rakstīt romānu «Sapņotājs».

«Balto nakšu» varonis ir nabadzīgs Pēterburgas inteliģents, cilvēks ar augstu garīgo kultūru. Viņš rakstniekam dārgs tieši ar to, ka vulgāru, mietpilsonisku interešu pasaulē jūtas svešs, nederīgs. Pats sapņotājs ļoti precīzi raksturo savu dzīvi, kur «jaucas kopā kaut kas tīri fantastisks, kvēli ideāls un tai pašā reizē… pelēcīgi prozaisks un ikdienišķīgs, lai neteiktu — neticami banāls». Sapņainība ir īpatnējs protesta veids pret banalitāti, taču tas ir pasīvs, vājš protests. «Петербургская летопись» (1847) feļetonos Dostojevskis izskaidroja sapņainību ar sociāliem apstākļiem; viņa varonis nespēj atrast tādu nodarbošanos, kas atbilstu augstam cilvēciskam ideālam: «… Vai gan daudziem no mums, krievu cilvēkiem, ir iespējas darīt savu darbu ar mīlestību, kā nākas; tāpēc ka jebkurš darbs prasa darītāja patiku, mīlestību, prasa visu cilvēku. Vai gan daudzi galu galā ir atraduši savu darba lauku? Dažs darbs vēl prasa iepriekšējus līdzekļus, nodrošinājumu, bet uz dažu darbu cilvēks nejūt tieksmi — atmet ar roku, un, paskat vien, darbs jau izslīdējis no rokām. Tad ari raksturos, kuri alkst darboties, taču ir vāji, sievišķīgi, maigi, pamazām rodas tas, ko dēvē par sapņainību, un cilvēks beidzot nav vairs cilvēks, bet kaut kāda dīvaina vidējās dzimtes būtne — sapņotājs.» (Достоевский Ф. M. Поли. собр. художественных произведений. Т. 13, 1930, с. 29—30.) Ieraudamies noslēgtā, fantastiskā pasaulītē, Dostojevska sapņotājs nolemj sevi pilnīgai un traģiskai vientulībai. «… Īstenība rada sapņotāja sirdī smagu, naidīgu iespaidu, un viņš steidzas nolīst savā slepenajā zelta stūrītī, kas patiesībā bieži vien ir pieputējis, neuzposts, nekārtīgs, netīrs kakts. Pamazām mūsu nedarbnieks sāk vairīties no vispārības interesēm, un pakāpeniski, nemanāmi viņā sāk notrulināties patiesās dzīves talants. Viņam, dabiski, sāk likties, ka baudas, ko viņam sagādā patvaļīgā fantāzija, ir pilni);:.ikas, krāšņākas, tīkamākas par īsto dzīvi.» (Turpat, 31. )pp.) Tieši tāds arī ir garā stāsta «Baltās naktis» varonis. «Es esmu sapņotājs, man ir tik maz īstas dzīves,» viņš atzīstas. Raksturīgi, ka garajā stāstā, kas ir paša varoņa atmiņas, tikai vienu reizi garām ejot pieminēts, ka viņš kaut kur kalpo. Dienests, attiecības ar darba biedriem, par kurām nemitīgi un mokoši domā Devuškins, Goļadkins, Proharčins, «Balto nakšu» varoni nepavisam neinteresē. Viņa sapņos dīvaini sasaistās draudzība ar Hofmanu un varoņa loma Kazaņas ieņemšanā, bruņinieka mīlestība un kauja pie Berezinas. Sapņotājs savā dvēselē ir dzejnieks: viņam viegli iedomāties nepazīstama cilvēka raksturu vienīgi pēc tā sejas, pat ar namiem viņš «ievada pazīšanos», izšķirdams tos «pēc balss». Varoņa sarunu valoda romantiski stilizēta. Ne velti Nastjeņka piezīmē, ka viņš runā tā, «it kā lasītu grāmatu». Un arī pats varonis skaidri redz savu nevarību, nepilnvērtību. Visdārgākie brīži viņam bijuši tie, kad viņš iesaistījies dzīves īstenībā. Atšķirībā no Gogoļa sapņotāja mākslinieka Piskareva («Невский проспект», 1835), kuram pirmā sadursme ar dzīvi izrādījās traģiska, jo īstenība rupji piekrāpa sapni, Dostojevska varonis pašā dzīvē saskatīja to, kas ir labāks, augstāks par sapni. Taču šis atklājums neatnesa laimi vientuļniekam «ar vājo sirdi». Viņa liktenis ir atteikšanās un rūgta vientulība. Sapņotāja garīgajā sejā ir vaibsti, kas viņu tuvina

Devuškinara, kaut ari viņš atrodas uz augstākas attīstības pakāpes. Šie vaibsti — morāla skaidrība, maigums un pilnīga pašaizliedzība mīlestībā — raksturīgi pašiem dārgākajiem Dostojevska varoņiem, starp citu, tādam autobiogrāfiskam varonim kā rakstnieks Ivans Petrovičs romānā «Pazemotie un apvainotie» (1861).

7.   lpp. Epigrāfs ņemts no I. S. Turgeņeva dzejoļa «Ziediņš» (1843). Pants nav citēts gluži precīzi.

8.   lpp. … debesu impērijas krāsa. — Domāta dzeltenā krāsa. Līdz 1912. gadam Ķīnas («Debesu impērijas») nacionālais karogs bija drakona attēls uz dzeltena fona.

24. lpp. Hofmans Ernests Teodors Amadejs (1776—1822) — redzamākais vācu romantisma pārstāvis. Viņa darbos («Velna eliksīri», «Mazais Cahess» u. c.) dzīve arvien parādās kā fantastiskā un reālā vienojums.

24. lpp. Bērtuļa nakts. — 1572. g. 24. augusta naktī pirms sv. Bērtuļa dienas katoļi Parīzē sarīkoja hugenotu masu slaktiņu. Šis notikums atainots Prospera Merimē vēsturiskajā romānā «Kārļa IX laiku hronika».

Tālāk nosaukti ievērojamā angļu rakstnieka Valtera Skota (1771— 1832) Krievijā populāro romānu personāži — Diāna Vernona («Robs Rojs»), Klāra Movbreja («Senronānas ūdeņi»), Džēfija Densa («Edinburgas cietums»).

24. lpp. … Huss prelātu sapulces priekšā. — Jans Huss (1369— 1415) — lielais čehu patriots, kas cīnījās par nacionālas, no katolicisma neatkarīgas baznīcas nodibināšanu un iedvesmoja pret vācu feodāļiem vērsto nacionālās atbrīvošanās kustību. 1415. gadā baznīcas sapulce Konstancē piesprieda Husam sadedzināšanu uz sārta pēc tam, kad viņš liedzās atteikties no «ķecerības».

24. lpp. … miroņu sacelšanās Robertā. — «Roberts-Velns» — franču komponista Meierbēra (1791—1864) opera.

Tālāk pieminēti romantiskās poēzijas darbi: «Al» (pēc Gētes) — V. A. Zukovska (1783—1852) dzejolis un «Brenda» — I. I. Kozlova (1779—1840) balāde.

24. lpp. … poēmas lasīšana pie grāfienes V. D. — Runa ir par Aleksandras Kirilovnas Voroncovas-Daškovas (1818—1856) salonu.

24. lpp. Danlons Zoržs 2aks (1759—1794) — ievērojams franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks XVIII gadsimta beigās.

24. lpp. Kleopatra e i suoi amanti — tēma, kas tika uzdota improvizatoram Puškina garajā stāstā «Ēģiptes naktis» (1835).

24. lpp. … namiņš Kolomnā — no Puškina stāsta dzejā «Namiņš Kolomnā» (1830).

33. lpp. Aivenho — Valtera Skota romāns (Ivanhoe).

Content

Dostojevskis Fjodors Baltās naktis

BALTĀS naktis

PIRMĀ NAKTS

OTRA NAKTS

NASTJENKAS STĀSTS

TREŠĀ NAKTS

CETURTĀ NAKTS

RĪTS

BALTĀS NAKTIS