Dostojevskis Fjodors

Brāļi Karamazovi

F.DOSTOJEVSKIS

Brāļi Karamazovi

Romans četrās daļas

.

.

NO AUTORA

Sākdams sava varoņa Alekseja Fjodoroviča Karamazova dzīves aprakstu, esmu zināmā neizpratnē. Un proti — lai gan es saucu Alekseju Fjodoroviču par savu varoni, tomēr pats zinu, ka viņš nebūt nav liels cilvēks, un tāpēc arī paredzu neizbēgamus jautājumus tādā garā: ar ko tad tik ievērojams jūsu Aleksejs Fjodorovičs, ka esat izvēlējušies viņu par savu varoni? Ko viņš tādu izdarījis? Kam un ar ko pazīstams? Kāpēc man, lasītājam, jātērē laiks, lai studētu faktus no viņa dzīves?

Pēdējais jautājums ir pats liktenīgākais, jo uz to varu tikai atbildēt: «Varbūt redzēsiet paši no romana.» Nu, bet ja romānu izlasīs un neredzēs, nepiekritīs, ka mans Aleksejs Fjodorovičs ir ievērības cienīgs? Saku tā tāpēc, ka bēdīgu prātu to paredzu. Man viņš ir ievērības cienīgs, bet noteikti šaubos, vai spēšu tp pierādīt lasītājam. Lieta tā, ka — jāatzīst — viņš gan ir darbonis, bet nenoteikts, nenoskaidrojies darbonis. Tomēr dīvaini būtu tādā laikā kā mūsējais no cilvēkiem prasīt skaidrību. Viens gan diezgan neapšaubāms: viņš ir dīvains cilvēks, pat savādnieks. Bet dīvainības un savādības drīzāk kaitē nekā dod tiesības apvienot atsevišķus gadījumus un atrast kaut jele kādu kopīgu jēgu vispārīgajā nejēdzībā. Savādnieks taču pa lielākai daļai ir atsevišķs un norobežots gadījums. Vai ne tā?

Ja nu jūs nebūsiet vienis prātis ar šo pēdējo tezi un atbildēsiet: «tā nav» vai arī «ne vienmēr ir tā», tad es, jāatzīst, kļūšu vairāk pārliecināts par sava varoņa Alekseja Fjodoroviča nozīmību. Jo ne tikai savādnieks «ne vienmēr» ir atsevišķs un norobežots gadījums, bet, gluži otrādi, notiek, ka taisni viņā nereti slēpjas veselā kodols, un citi viņa laikmeta cilvēki — visi — ir ar kādu uzkūlušos vēju uz laiku nezin kāpēc no viņa atrāvušies …

Es nemaz neielaistos šajos visai neinteresantajos un miglainajos paskaidrojumos un sāktu gluži vienkārši bez priekšvārda: ja patiks — tik un tā izlasīs; bet nelaime tā, ka dzīves apraksts man ir viens, bet romāni — divi. Galvenais romāns ir otrais — tā ir mana varoņa darbība jau mūsu laikos, taisni mūsu pašreizējā situācijā. Turpretim pirmais romāns norisinājies jau priekš trīspadsmit gadiem, un tas gandrīz nemaz nav romāns, bet tikai viens moments no mūsu varoņa agrās jaunības. Iztikt bez šī pirmā romana man nav iespējams, tāpēc ka daudz kas otrā romānā kļūtu nesaprotams. Bet tādā kārtā vēl vairāk sarežģījas manas sākotnējās grūtības: ja jau es, tas ir, pats biogrāfs, atzīstu, ka pat viena romana varbūt tādam pieticīgam un nenoteiktam varonim būtu par daudz, tad kā man rādīties ar diviem un ar ko izskaidrot tādu iedomību no manas puses?

Mulsdams šo jautājumu risinājumos, izšķīros atstāt tos bez jebkāda atrisinājuma. Saprotams, tālredzīgs lasītājs jau sen nojautis, ka es no paša sākuma uz to esmu virzījis, un tikai pukojies ' uz mani — kāpēc es velti šķiežu neauglīgus vārdus un dārgo laiku. Uz to atbildēšu jau gluži skaidri: es šķiedu neauglīgus vārdus un dārgo laiku, pirmkārt, aiz pieklājības un, otrkārt, aiz viltības — «tomēr, tā sakot, jau iepriekš no kaut kā brīdinājis». Starp citu, es pat priecājos par to, ka mans romāns pats no sevis sašķēlies divos stāstos, «paturot veselā būtisko vienību»: iepazinies ar pirmo stāstu, lasītājs jau pats noteiks, vai viņam vērts ķerties pie otrā. Zināms, neviens ne ar ko nav saistīts, var mest grāmatu pie malas arī no pirmā stāsta divām lappusēm, lai to vairs nekad neatvērtu. Bet ir taču tādi delikāti lasītāji, kas katrā ziņā gribēs izlasīt līdz galam, lai nekļūdītos objektivā spriedumā;

tādi, piemēram, ir visi krievu kritiķi. Tad, lūk, tādu priekšā sirdij tomēr vieglāk: neskatoties uz visu viņu akuratību un apzinīgumu, tomēr es dodu viņiem gluži likumīgu ieganstu mest pie malas stāstījumu ar pašu pirmo romana epj^odi. Tas arī ir viss priekšvārds. Esmu gluži vienis pratis, ka tas ir lieks, bet, tā kā tas jau uzrakstīts, tad lai arī paliek.

Bet nu pie lietas.

PIRMĀ DAĻA

...

PIRMĀ GRĀMATA KĀDAS ĢIMENES STĀSTS

...

I Fjodors Pavlovičs Karamazovs

Aleksejs Fjodorovičs Karamazovs bija mūsu apriņķa muižnieka Fjodora Pavloviča Karamazova trešais dēls. Fjodors Pavlovičs kļuva plaši pazīstams savā laikā (un arī tagad vēl viņu pie mums piemin) sakarā ar viņa traģisko un tumšo galu, kas atgadījās taisni priekš trīspadsmit gadiem un par ko es pastāstīšu citā vietā. Tagad par šo «muižnieku» (tā viņu mūsu pusē sauca, lai gan viņš visu mūžu savā muižā gandrīz nemaz nedzīvoja) teikšu tikai to, ka tas bija savādnieka tips, kādi tomēr diezgan bieži atgadās, proti, cilvēka tips, kas ir ne vien nelietis un izvirtulis, bet reizē ar to arī nejēiga — tomēr viens no tādiem nejēgām, kuri prot lieliski izkārtot savas saimnieciskās darīšanas un, liekas, — arī vienīgi tās. Piemēram, Fjodors Pavlovičs sāka gandrīz no nekā, viņš piederēja pie vissīkākajiem muižniekiem, pusdienās skraidīja ap citu galdiem, tīkoja dzīvot citu maizē, bet izrādījās, ka miršanas brīdī viņam ir pie simt tūkstošu rubļu skaidrā naudā. Un tai pašā laikā viņš tomēr visu mūžu palika viens no visnejēdzīgākajiem aušām visā mūsu apriņķī. Atkārtošu vēl: tā nav muļķība — lielākā daļa no šiem aušām ir diezgan gudri un viltīgi, tomēr īsti nejēgas, turklāt vēl tādi sevišķi, nacionali.

Viņš bija precējies divas reizes, un viņam bija trīs dēli — vecākais, Dmitrijs Fjodorovičs, no pirmās sievas, bet divi jaunākie, Ivans un Aleksejs, no otrās. Fjodora Pavloviča pirmā sieva bija no diezgan bagātas un ievērojamas mūsu apriņķa muižnieku Miusovu ģimenes. Kā tieši gadījās, ka jaunava ar pūru, pie tam vēl skaistule un turklāt izmanīga gudriniece, kādas nereti sastopamas pie mums tagadējā paaudzē, bet kādas bijušas jau arī agrākajos laikos, varēja iet pie tāda nožēlojama «vārguļa», kā viņu visi toreiz saukāja, to izskaidrot es daudz necentlšos. Jo es taču pazinu kādu aizpagājušās «romantiskās» paaudzes jaunavu, kas pēc dažus gadus ilgas noslēpumainas mīlestības pret kādu kungu, ar kuru viņa pie tam katrā laikā varēja apprecēties vismierīgākā garā, tomēr beidza ar to, ka pati piegudroja sev nepārvaramus šķērš|us un vētrainā naktī metās no augsta, klints kraujai līdzīga krasta diezgan dziļā un straujā upē, un dabūja tur galu vienīgi savu untumu dēļ, tikai tāpēc, lai līdzinātos Šekspira Ofelijai; un, ja šī krauja, ko viņa jau sen bija izvēlējusies un iemīlējusi, nebūtu tik gleznaina un ja tās vietā būtu tikai prozaisks zems krasts, tad pašnāvība varbūt nemaz nenotiktu. Šis notikums ir patiess, un jādomā, ka mūsējā krievu dzīvē, divās vai trijās pēdējās paaudzēs, tādu vai tam līdzīgu notikumu nav bijis mazums. Tāpait arī Adelaidas Ivanovnas Mmsovas solis, bez šaubām, bija svešu iespaidu atbalss un piesavinātas domas pārspīlējums. Var būt, ka viņa gribēja uzsvērt sievietes patstāvību, sacelties pret sabiedrības ieskatiem, pret savas ģimenes un dzimtas despotismu, bet pakalpīgā fantazija pārliecināja viņu, pieņemsim, tikai vienu acumirkli, ka Fjodors Pavlovičs, lai gan viņu saukā par liekēdi, tomēr ir viens no drošākajiem un zobgalīgākajiem cilvēkiem šai laikā, kas ir pārejas laiks uz visu labāko, lai gan patiesībā viņš bija tikai ļauns āksts un vairāk nekas. Pikantais izpaudās vēl tai apstāklī, ka neiztika bez slepenas aizvešanas, un tas Adelaidu Ivanovnu ļoti sajūsmināja. Un Fjodors Pavlovičs arī sava sociālā stāvokļa dēļ bija kā radīts tādām trakulībām, jo kaislīgi vēlējās nodrošināt karjeru, un visi ceļi viņam bija labi; bet ielavīties ievērojamos rados un saņemt pūru bija ļoti vilinoši. Ja runā par abpusēju mīlestību, tad, liekas, — tās nemaz nebija ne līgavai, ne arī viņam, lai gan Adelaida Ivanovna bija gluži glīta. Šis gadījums bija varbūt arī vienīgais šinī ziņā Fjodora Pavloviča dzīvē, jo viņš visu mūžu bija ļoti baudkārs cilvēks, katru mirkli gatavs pieglausties jebkuriem brunčiem, ja tik tie viņam pamātu. Un tomēr vienīgi šī sieviete neatstāja uz viņu no kaislību viedokļa nekādu sevišķu iespaidu.

Tūlīt pēc aizvešanas Adelaida Ivanovna uzreiz saprata, ka vrņa savu vīru tikai nicina un vairāk nekā. Tādēļ laulību sekas izpaudās ārkārtīgi drīz. Lai gan ģimene ar notikušo diezgan ātri samierinājās un nodalīja beglei pūru, laulāto starpā sākās visnekārtīgākā dzīve un mūžīgas ķildas. Stāstīja, ka jaunā sieva pie tam izrādījusi daudz vairāk cēluma un augstsirdības nekā Fjodors Pavlovičs, kurš, kā tagad zināms, tūlīt nočiepa visu viņas naudu, pie divdesmit pieci tūkstoši, kolīdz viņa to saņēma, un tā šie tūkstoši viņai iekrita kā ūdeni. Bet sādžiņu un diezgan labu pilsētas namu, ko arī viņa dabūja pūrā, tas ilgu laiku un visiem spēkiem centās pārrakstīt uz sava vārda un droši vien to būtu panācis vienīgi, tā sakot, aiz nicināšanas un riebuma pret sevi, ko ik brīdi sacēla sievā ar bezkaunīgo uzmākšanos un lūgšanām, vienīgi viņas dvēseles noguruma pēc, lai tikai tiktu no tā vaļā. Bet par laimi lietā iejaucās Adelaidas Ivanovnas piederīgie un negausnieku savaldīja. Ir droši zināms, ka laulāto starpā bieži notika sadursmes, bet, kā stāsta, sitējs nebija vis Fjodors Pavlovičs, bet sitēja bija Adelaida Ivanovna, karstasinīga, droša, melnīgsnēja, nepacietīga un ar lielu fizisku spēku apveltīta dāma. Beidzot viņa atstāja māju un aizbēga ar kādu nabadzībā nīkstošu semināristu skolotāju, pametot Fjodora Pavloviča ziņā trīs gadi veco dēliņu Mitju. Fjodors Pavlovičs tūlīt ierīkoja mājā veselu harēmu un nodevās visdelverīgākai dzeršanai, bet pa starpām apbraukāja vai visu guberņu un raudādams sūdzējās ikvienam par Adelaidu ,Ivanovnu, kas viņu pametusi, pie tam stāstīdams dažādus savas laulības dzīves sīkumus, par ko precētam vīram būtu jākaunas runāt. Galvenais, viņam bija it kā patīkami un pat pagodinoši visu priekšā tēlot smieklīgo pieviltā vīra lomu un ar izpušķojumiem pārstāstīt savas nelaimes sīkumus. «Tā vien liekas, Fjodor Pavlovič, ka jūs esat dabūjuši titulu, tik apmierināts jūs esat, lai gan izliekaties sarūgtināts,» tā viņam sacīja zobgali. Daudzi pat piebilda, ka viņš jūtoties laimīgs uzspodrinātā āksta tērpā un ka tīšām, lai smiekli būtu vēl lielāki, izliekoties nemaz neredzam savu komisko stāvokli. Tomēr varbūt viņš to darīja aiz naivuma. Beidzot viņam izdevās sadzīt bēgles pēdas. Izrādījās, ka nabadzīte ir Pēterburgā, kurp viņa bija pārvākusies kopā ar savu semināristu un ar visu dvēseli nodevusies emancipacijai. Fjodors Pavlovičs tūlīt sāka posties, lai dotos uz Pēterburgu; kādēļ? — to viņš pats, saprotams, nezināja. Tiešām, varbūt viņš toreiz arī aizbrauktu; bet, kad to bija izlēmis, uzskatīja, ka viņam ir sevišķas tiesības priekš aizbraukšanas, lai stiprinātu garu, atkal uzsākt vistrakulīgāko žūpošanu. Adelaida Ivanovna bija Pēterburgā pēkšņi mirusi kaut kur pažobelē, pēc vienām ziņām no tifa, pēc citām — badā. Fjodors Pavlovičs dabūja zināt par sievas nāvi, būdams pilnā, un, kā vieni stāsta, sācis skriet pa ielu un kliegt, priekā rokas pret debesīm pacēlis: «Kungs, nu tavs kalps var mierā aiziet,» — bet citi — skaļi raudājis kā mazs bērns un tik gauži, ka žēl bijis viņā skatīties, lai gan visi pret viņu jutuši riebumu. Ļoti var būt, ka taisnība ij vieniem, ij otriem, tas ir, ka viņš ij priecājies par savu atbrīvošanos, ij raudājis par savu atbrīvotāju — viss kopā. Pa lielum lielai daļai cilvēki, pat noziedznieki, ir daudz naivāki un vienkāršāki, nekā mēs vispār par tiem domājam. Un ari mēs paši.

II Ticis vaļā no pirmā dēla

Zināms, var iedomāties, kāds audzinātājs un tēvs varēja būt tāds cilvēks. Ar viņu kā ar tēvu notika taisni tas, kam vajadzēja notikt, proti, viņš pilnīgi pameta savu bērnu, ko bija piedzīvojis ar Adelaidu Ivanovnu, nevis aiz naida pret viņu vai kādām vīra aizvainojuma jūtām, bet vienkārši tāpēc, ka bija to galīgi aizmirsis. Kamēr viņš visiem mācās virsū ar savu žēlošanos un asarām, bet māju pārvērta netiklības bedrē, trīs gadus veco puisēnu Mitju savā gādībā ņēma šī nama uzticamais kalps Grigorijs, un, ja viņš par puisēnu nerūpētos, varbūt nebūtu neviena, kas viņam pārmaina krekliņu. Pie tam iznāca tā, ka arī puisēna mātes radi sākumā bija viņu it kā piemirsuši. Viņa vectēva, tas ir, paša Miusova kunga, Adelaidas Ivanovnas tēva, nebija vairs starp dzīvajiem; viņa atraitne, Mitjas vecmāmuļa, bija aizbraukusi uz Maskavu un stipri saslimusi, māsas bija apprecējušās, un tā Mitjam gandrīz veselu gadu vajadzēja palikt pie kalpa Grigorija un dzīvot ar viņu kopā sētas mājiņā. Un, ja arī tēvs viņu atcerētos (patiesi, viņš taču nevarēja nezināt, ka puisēns ir pasaulē), tad pats būtu to sūtījis atpakaļ uz būdu, lai nemaisās pa kājām un ļauj vaļu ālēties. Bet gadījās, ka no Parizes atgriezās nelaiķes Adelaidas Ivanovnas brālēns Pēteris Aleksandrovičs Miusovs, kas pēc tam ilgus gadus no vietas dzīvoja ārzemēs, bet tad vēl bija jauneklis, turklāt izņēmuma cilvēks Miusovu ģimenē — izglītots, pilsētnieks, ārzemnieks, pie tam visu savu mūžu eiropietis, bet mūža beigās četrdesmito un piecdesmito gadu liberālis. Savas karjeras laikā viņš bija sakaros ar daudziem tā laika visliberālākajiem ļaudīm kā Krievijā, tā arī ārzemēs, personīgi pazina ir Prudonu, ir Bakuņinu un savas klaidonības beigās ar sevišķu patiku atcerējās un stāstīja par četrdesmit astotā gada februara triju dienu revoluciju Parizē, likdams saprast, ka gandrīz vai pats piedalījies cīņās uz barikadēm. Tā bija viena no viņa jaunības visgaišākajām atmiņām. Viņam bija nodrošināts stāvoklis, pēc agrākās proporcijas ap tūkstoš dvēseļu. Viņa lieliskā muiža atradās pie pašas mūsu pilsētiņas un sagāja robežās ar mūsu slaveno klosteri, ar ko Pēteris Aleksandrovičs, kad bija vēl pavisam jauns, kolīdz saņēma mantojumu, sāka bezgalīgu prāvošanos kaut kādu zvejas vai mežu izmantošanas tiesību dēļ, skaidri nezinu, bet sākt procesu ar «klerikaļiem» viņš turēja pat par savu pilsoņa un izglītota cilvēka pienākumu. Uzdzirdis visu par Adelaidu Ivanovnu, kuru, protams, atcerējās un kādreiz pat bija ievērojis, un dabūjis zināt, ka palicis Mitja, viņš, neraugoties uz visu savu jauna cilvēka nicināšanu un riebumu pret Fjodoru Pavloviču, iejaucās šai lietā. Te nu viņš pirmo reizi iepazinās ar Fjodoru Pavloviču. Viņš tieši tam pateica, ka gribētu uzņemties puisēna audzināšanu. Pēteris Aleksandrovičs ilgi pieminēja kā raksturīgu sīkumu to, ka tad, kad viņš sācis runāt ar Fjodoru Pavloviču par Mitju, labu laiku licies, ka tas nemaz nesaprot, par kādu bērnu te runā, viņš pat it kā brīnījies, ka viņam tepat kaut kur mājās ir mazs dēls. Ja Pētera Aleksandroviča stāstā varēja būt kas pārspīlēts, tad tomēr tur vajadzēja būt arī kaut cik taisnības. Bet patiesībā Fjodoram Pavlovičam visu mūžu patika izlikties, pēkšņi jūsu priekšā uzstāties kaut kādā negaidītā lomā un, galvenais, bieži vien bez kādas vajadzības, taisni sev par sliktu, kā, piemēram, šinī gadījumā. Tomēr šī īpašība ir raksturīga ārkārtīgi daudziem cilvēkiem un pat ļoti gudriem, nevis tādiem vien kā Fjodoram Pavlovičam. Pēteris Aleksandrovičs nodevās šai lietai visai dedzīgi, un viņu pat iecēla (kopā ar Fjodoru Pavloviču) par puisēna aizbildni, jo pēc mātes nāves tomēr bija palikušas divas muižiņas un nams pilsētā. Mitja tiešām pārbrauca pie šī tēvoča, mātes brālēna, bet tam pašam ģimenes nebija, un, tā kā viņš pats, tikko nokārtojis un nodrošinājis naudas ienākumus no savām muižām, steidzās tūlīt uz ilgu laiku atpakaļ uz Parizi, tad puisēnu viņš uzticēja kādai savai krustmātei, Maskavas kundzenei. Izgadījās tā, ka, iedzīvojies Parizē, arī viņš aizmirsa puisēnu, it īpaši, kad uznāca tā pati februara revolūcija, kas tā saviļņoja viņa fantaziju un ko viņš vairs nevarēja aizmirst visu mūžu. Bet Maskavas krustmāte nomira, un Mitju pieņēma viena no viņas izprecētajām meitām. Laikam arī pēc tam vēl, jau ceturto reizi, viņš mainīja savu ligzdu. Par to es tagad tuvāk nerunāšu, jo vairāk tāpēc, ka par šo Fjodora Pavloviča pirmdzimto vēl daudz būs jāstāsta, bet tagad pietiks ar dažām visnepieciešamākajām ziņām, bez kurām sākt romānu nemaz nav iespējams.

Pirmkārt, šis Dmitrijs Fjodorovičs bija tikai viens no Fjodora Pavloviča trim dēliem, kurš auga tai pārliecībā, ka viņam tomēr ir zināms mantas stāvoklis un, kad viņš sasniegs pilngadību, tad varēs nostāties pats uz savām kājām. Viņa pusaudža gadi un jaunība pagāja ļoti raibi: ģimnāziju viņš nebeidza, nokļuva pēc tam kādā kara skolā, tad nonāca Kaukāzā, uzdienēja, duelējās,

tika degradēts, atkal uzdienēja, stipri uzdzīvoja un galu galā izšķieda diezgan daudz naudas. Bet to viņš sāka saņemt no Fjodora Pavloviča ne agrāk par pilngadību un tikmēr ietaisīja parādus. Savu tēvu Fjodoru Pavloviču viņš pirmo reizi ieraudzīja tikai tad, kad bija jau pilngadīgs un atbrauca uz mūsu pusi noskaidrot ar tēvu savu mantas stāvokli. Liekas, ka tēvs viņam jau tad nepatika; viņš te pavadīja īsu laiku un ātrāk brauca projām, paspējis tikai saņemt no viņa kādu sumu un panācis ar viņu kādu vienošanos, ka arī uz priekšu saņems ienākumus no muižas, par kuras ienesību un vērtību (ievērības cienīgs fakts) viņš toreiz no Fjodora Pavloviča nekā nedabūja zināt. Fjodors Pavlovičs tad manīja, jau pašā sākumā (un to nevajag aizmirst), ka Mitja par savu mantas stāvokli ir nepareizās un pārspīlētās domās. Fjodors Pavlovičs ar to bija visai apmierināts, paturot prātā savus īpašus aprēķinus. Viņš tikai nāca pie slēdziena, ka jauneklis ir vieglprātīgs, straujš, ar kaislībām, nepacietīgs, plītnieks un tāds, kuram labs, kas rokā, un kurš, lai gan uz īsu laiciņu, tomēr tūlīt apmierināsies. Šo pēdējo īpašību Fjodors Pavlovičs arī sāka ekspluatēt, tas ir, mēģināja tikt vaļā ar mazām žēlastības dāvanām, pagaidu sūtījumiem, un galu galā iznāca tā, ka vēlāk, jau pēc gadiem četriem, Mitja, zaudējis pacietību, ieradās mūsu pilsētiņā otrreiz, lai ar tēvu galīgi nokārtotu visas darīšanas, un te nu pēkšņi viņam par lielu pārsteigumu izrādījās, ka tam nav vairs galīgi it nekā, ka visu pat grūti saskaitīt, ka viņš jau saņēmis no Fjodora Pavloviča vairāk naudas, nekā vērti viņa īpašumi kopā, ka varbūt viņš jau palicis tam parādā, ka, ņemot vērā tādus un tādus līgumus, kurus viņš pats tad un tad vēlējies noslēgt, viņam nav vairs nekādu tiesību kaut ko prasīt utt., utt. Jauneklis bija pārsteigts, nojauta netaisnību, viltību, nespēja vairs savaldīties un gandrīz vai zaudēja prātu. Taisni šis apstāklis ari noveda pie katastrofas, kas būs mana pirmā — ievada romana saturs vai, labāk sakot, tā ārējā puse. Bet, pirms es ķēros pie šā romana, man vēl jāpastāsta par diviem citiem Fjodora Pavloviča dēliem, Mitjas brāļiem, un jāpaskaidro, kur tie cēlušies.

III Otrā laulība un otrie bērni

Kolīdz Fjodors Pavlovičs tika vaļā no četri gadi vecā dēla Mitjas, viņš drīzumā apprecējās otrreiz. Otrā laulībā viņš sadzīvoja gadi astoņi. Savu otro sievu, arī ļoti jauniņu meiteni, Sofiju Ivanovnu, viņš atveda no citas guberņas, kur kopā ar kādu žīdiņu bija aizbraucis kārtot sīku darījumu. Lai gan Fjodors Pavlovičs zaļi uzdzīvoja, dzēra un trakoja, tomēr nekad nerimās domāt par ienesīgu kapitala ieguldīšanu un vienmēr guva panākumus, lai gan, zināms, gandrīz vienmēr blēdīgā ceļā. Sofija Ivanovna bija bārenīte jau no pašas bērnības, kāda tumša diakona meita, uzaugusi bagātā ģimenē pie savas labdares, audzinātājas un mocītājas — augstāko aprindu vecas, ģeneraļa Vorochova atraitnes. Sīkumi man nav zināmi, bet esmu dzirdējis tikai to, ka lēnīgo, labsirdīgo un nevainīgo audžumeitu kādreiz izrāvuši no cilpas, ko tā piekārusi bēniņos pie naglas, — tik grūti viņai bijis panest untumus un mūžīgos pārmetumus, kas tai uz katra soļa bijuši jādzird no šīs acīm redzot ne visai ļaunās, bet slinkumā un izlaidībā sajukušās un neciešamās vecenes. Fjodors Pavlovičs meiteni bildināja, ievāca par viņu ziņas, un viņu padzina, un nu viņš, tāpat kā priekš pirmajām laulībām, sakūdīja bāreni uz bēgšanu. Ļoti ļoti iespējams, ka viņa neparko neietu pie Fjodora Pavloviča, ja laikā par viņu kaut ko tuvāk dabūtu zināt. Bet viņš jau dzīvoja pavisam citā guberņā; un ko gan varēja izdomāt sešpadsmit gadu vecs meitēns kā vienīgi to, ka labāk ielēkt upē niekā palikt pie savas labdares. Un tā nabadzīte aizbēga no labdares pie labdara. Šoreiz Fjodors Pavlovičs nedabūja ne graša, jo ģeneraliene saskaitās, nedeva nekā un turklāt vēl abus divus nolādēja; bet šoreiz viņš arī nemaz necerēja naudu dabūt un jūsmoja vienīgi par nevainīgās jaunavas neredzēto skaistumu un, galvenais, par viņas nevainīgo izskatu, kas viņu, baudkāro un līdz šim tikai rupja sievietes skaistuma netiklu cienītāju, taisni pārsteidza. «Man šīs nevainīgās actiņas kā ar bārdas nazi toreiz dvēselē iedzēla,» viņš pēc tam bieži stāstīja, pa savam paradumam riebīgi ķiķinādams. Bet šim izvirtulim arī tā varēja būt tikai baudkāra tieksme. Nedabūjis nekā pūrā, Fjodors Pavlovičs ar sievu nerēķinājās, un, izmantojot to, ka tā ir, kā saka, viņa priekšā «vainīga» un ka viņš to gandrīz vai «no cilpas izrāvis», turklāt izmantojot tās apbrīnojamo pacietību un padevību, viņš mīdīja kājām pat visparastāko laulības pieklājību. Turpat mājās viņš veda ielasmeitas un sarīkoja orģijas. Pastāstīšu kā raksturīgu sīkumu, ka kalps Grigorijs, drūms, muļķīgs un stūrgalvīgs prātvēderis, kas neieredzēja pirmo kundzi Adelaidu Ivanovnu, šoreiz nostājās jaunās kundzes pusē, aizstāvēja viņu un bārās ar Fjodoru Pavloviču tādiem vārdiem, kādus kalps nepavisam nedrīkstētu pār lūpām laist, bet kādreiz pat ar varu izgaiņāja orģiju un visas sabraukušās palaidnieces. Beigās nelaimīgajai, jau no bērnības iebiedētajai sievietei uznāca kaut kas līdzīgs kādai sieviešu nervu slimībai, kas visbiežāk sastopama vienkāršajos ļaudīs pie lauku sievām, kuras šīs slimības dēļ sauc par velnapsēstām. No šīs slimības ar briesmīgām histērijas lēkmēm slimā dažreiz pat zaudēja prātu. Tomēr viņa dzemdēja Fjodoram Pavlovičam divus dēlus, Ivanu un Alekseju, vienu laulības pirmajā gadā, otru trīs gadus vēlāk. Kad viņa nomira, Aleksejam bija jau ceturtais gads, un, lai cik tas savādi, es zinu, ka viņš māti atcerējās visu mūžu, saprotams, kā pa sapņiem. Pēc mātes nāves ar abiem puisēniem notika gandrīz uz mata tas pats, kas ar pirmo, Mitju: tēvs viņus galīgi aizmirsa un pameta, un viņi nokļuva pie tā paša Grigorija tai pašā sētas mājā. Tur arī viņus atrada vecā despote ģeneraliene, viņu mātes labdare un audzinātāja. Viņa vēl bija dzīva un visu laiku, visus astoņus gadus, nevarēja aizmirst viņai nodarītās pārestības. Par savas «Sofijas» dzīves gaitām viņai visus astoņus gadus vienmēr bija pie rokas visskaidrākās ziņas, un, dzirdēdama, cik tā slima un kāda nejēdzība viņai visapkārt, tā reizi, divas vai trīs skaļi sacīja savām piedzīvotājām: «Tā arī viņai vajadzēja, tas ir dieva sods par viņas nepateicību.»

Taisni trīs mēnešus pēc Sofijas Ivanovnas nāves ģeneraliene pēkšņi ieradās mūsu pilsētā personīgi un taisni Fjodora Pavloviča dzīvoklī; viņa pavadīja pilsētiņā kādu pusstundu, bet daudz padarīja. Bija vakara stunda. Fjodors Pavlovičs, ko viņa visus astoņus gadus nebija redzējusi, iznāca viņai pretī krietni iesilis. Stāsta, ka viņa uzreiz, bez kādas izskaidrošanās, kolīdz to ieraudzījusi, devusi viņam divas pamatīgas un skaļas pļaukas un trīs reizes parāvusi aiz cekula no augšas uz leju, tad, nepiebilstot ne vārda, devusies taisni uz sētas māju pie abiem puisēniem. No pirmā acu uzmetiena manot, ka tie ir nemazgāti un netīrā veļā, viņa uz vietas iecirta pliķi arī pašam Grigorijam un pavēstīja tam, ka vedīs abus bērnus sev līdz, tad izveda bērnus, kādi tie bija, ietina mētelī, iesēdināja karietē un aizveda uz savu pilsētu. Grigorijs panesa šo pliķi kā uzticīgs vergs, neteica neviena rupja vārda un, kad pavadīja veco kundzi līdz karietei, zemu palocījās un apgarotā balsī sacīja, ka «par bāreņiem dievs atmaksās». «Un tomēr tu esi lempis!» atraitne aizbraucot viņam atkliedza. Fjodors Pavlovičs, šo lietu vispusīgi apsvēris, nāca pie slēdziena, ka tā viņām izdevīga, un, kad vēlāk deva ģeneralienei formālu piekrišanu bērnus audzināt, nerunāja pretī nevienā punktā. Bet par dabūtajām pļaukām pats stāstīja, apbraukādams pilsētu.

Notika tā, ka arī ģeneraliene drīz pēc tam nomira, novēlēdama testamentā abiem bāreņiem pa tūkstoš rubļu katrarn «viņu skološanai, un ka lai šī nauda priekš viņiem katra ziņa tiktu izdota, bet tā, lai pietiek līdz pat pilngadībai, tāpēc ka pilnīgi pietiekamas arī šādas žēlastības dāvanas tādiem bērniem, bet, ja kādam tīk, lai ver maku pats», utt., utt. Es pats testamentu netiku lasījis, bet dzirdēju, ka bijis tieši kaut kas dīvains šādā, garā un pārāk īpatnēji izteikts. Vecenes galvenais mantinieks bija tomēr godīgs cilvēks, tās guberņas muižnieku maršalsr Jefims Petrovičs Poļenovs. Sarakstījies ar Fjodoru Pavloviču un uzreiz noģizdams, ka no tā naudas viņa paša bērnu audzināšanai nedabūs (lai gan viņš nekad tieši neatteicās, bet vienmēr šādos gadījumos vilcinājās un kļuva pat sentimentāls), Poļenovs sāka pats par tiem rūpēties un sevišķi iemīlēja jaunāko brāli Alekseju, tā ka tas ilgu laiku pat auga viņa ģimenē. Es lūdzu lasītājus to iegaumēt pašā sākumā. Un, ja vispār kādam jaunekļi visu mūžu bija pateicību parādā par savu audzināšanu un izglītību, tad taisni šim Jefimam Petrovičam, kas bija augstsirdīgs un humāns cilvēks, no tādiem, kādi reti atgadās. Viņš atstāja bāreņiem katram viņa ģeneralienes dāvāto tūkstoti neaizskartu, tā ka tie līdz viņu pilngadībai procentos bija pieauguši katrs līdz diviem, bet audzināja viņus uz sava rēķina un, zināms, izdeva par katru daudz vairāk nekā tūkstoti vien. Sīkā viņu bērnības un jaunības aprakstā es atkal pagaidām neielaidīšos, bet atzīmēšu tikai pašus svarīgākos apstākļus. Par vecāko brāli Ivanu teikšu tikai tik daudz, ka viņš auga kā drūms un sevī noslēdzies pusaudzis, nebija no bailīgajiem, bet jau ar desmit gadiem nojauta, ka viņi tomēr aug svešā ģimenē, dzīvo no svešu žēlastības un ka viņu tēvs ir kāds nekāds, kuru kauns pat pieminēt, utt., utt. Šis zēns ļoti agri, gandrīz jau bērnībā (tā, mazākais, stāstīja), parādījis kādas neparastas un izcilas gara dāvanas mācībās. Sīkumos nezinu, bet kaut kādu iemeslu dēļ iznāca tā, ka no Jefima Petroviča ģimenes viņš šķīrās tepat trīspadsmit gadu vecumā, iestājās kādā Maskavas ģimnāzijā un pansijā pie kāda piedzīvojuša un slavena tā laika pedagoga, Jefima Petroviča bērnības drauga. Pats Ivans vēlāk stāstīja, ka tas viss noticis aiz Jefima Petroviča «tieksmes uz labiem darbiem», jo viņu aizrāvusi ideja, ka zēnam ar ģeniālām spējām jāmācās pie ģeniālā audzinātāja. Bet nebija vairs starp dzīvajiem ne Jefima Petroviča, ne ģeniālā audzinātāja, kad jauneklis, beidzis ģimnāziju, iestājās universitātē. Tā kā Jefims Petrovičs nebija labi izrīkojis un despotes ģeneralienes novēlēto pašu bērnu naudu, kura no tūkstoša bija pieaugusi procentos uz diviem, nevarēja tik drīz dabūt rokā aiz dažādām pie mums neizbēgamām formalitātēm un kavēkļiem, tad jauneklim divus pirmos gadus universitātē gāja ļoti grūti, jo visu šo laiku vajadzēja pelnīt maizi un tai pašā laikā arī mācīties. •Jāpiebilst, ka viņš toreiz negribēja pat mēģināt sarakstīties ar 'tēvu — varbūt aiz lepnuma, aiz riebuma pret to, bet varbūt aiz auksta skaidra prāta, kas lika viņam nojaust, ka viņš no papiņa kaut cik nopietni ņemama pabalsta nedabūs. Lai būtu kā būdams, jauneklis nemaz nezaudēja dūšu un galu galā dabūja darbu, sākumā par divdesmit kapeikām pasniedza stundas, bet pēc tam skraidīja pa avīžu redakcijām un piegādāja tām desmit rindu garus ziņojumus par ielas notikumiem ar parakstu «Aculiecinieks». Stāsta, ka šos rakstiņus viņš tik interesanti un pikanti uzrakstījis, ka drīz vien tie guvuši atzinību, un ar to vien jau jauneklis parādījis savu praktisko un garīgo pārākumu pār to mūžīgā trūkumā smokošo un nelaimīgo abu dzimumu skolu jaunatnes lielum lielo daļu, kas galvaspilsētās parasti no rīta līdz vēlai naktij velti deldē dažādu avīžu un žurnālu redakciju sliekšņus un nevar izgudrot nekā labāka par vienu un to pašu mūžīgo lūgumu, lai tiem dod tulkot no franču valodas vai kaut ko pārrakstīt. Iepazinies ar redakcijām, jauneklis visu laiku palika ar tām sakaros un pēdējos universitātes gados Sāka iespiest visai talantīgus grāmatu iztirzājumus par dažādiem speciāliem tematiem, tā ka pat* kļuva pazīstams literāros pulciņos. Bet tikai pašā pēdējā laikā viņam nejauši izdevās piegriezt sev daudz plašāku lasītāju aprindu sevišķu vērību, un tad viņu ļoti daudzi uzreiz ievēroja un paturēja prātā. Tas bija diezgan interesants gadījums. Kad viņš jau bija beidzis universitāti un ar saviem diviem tūkstošiem taisījās braukt uz ārzemēm, vienā no lielajām avīzēm gluži negaidot parādījās kāds visai dīvains viņa raksts, kam veltīja daudz uzmanības pat nespeciālisti; un, galvenais, šai rakstā bija runa par tādām lietām, kas viņam acīm redzot stāvēja ļoti tālu, jo viņš beidza kursu kā dabas zinātnieks. Raksts bija veltīts tolaik visās malās paceltajam baznīcu tiesu jautājumam. Aplūkojis dažādās par šo jautājumu jau izteiktās domas, viņš izklāstīja arī savus personīgos ieskatus. Galvenais bija raksta tonis un pavisam negaidītais gala slēdziens. Te nu daudzi no baznīcniekiem noturēja autoru par savējo. Un pēkšņi līdz ar viņiem ne vien pilsoniski elementi, bet pat paši ateisti ņēmās arī no savas puses aplaudēt. Galu galā daži apķērīgi ļaudis nāca pie slēdziena, ka viss šis raksts ir tikai pārdrošs farss un izsmiekls. Šo gadījumu pieminu sevišķi tādēļ, ka šis raksts tanī laikā iekļuva arī mūsu piepilsētas slavenajā klosterī, kur vispār daudz interesējās par baznīcu tiesu jautājumu, — nokļuva tur un radīja galīgu apjukumu. Dabūjuši zināt autora vārdu, ieinteresējās arī par to, ka viņš dzimis mūsu pilsētā un ir «šī paša Fjodora Pavloviča» dēls. Un taisni tai laikā pie mums negaidot ieradās arī pats autors.

Kādēļ toreiz Ivans Fjodorovičs brauca šurp, — jau tad, atceros, es jautāju sev un sajutu zināmu nemieru. Šī liktenīgā ierašanās, kam bija tik daudz dažādu seku, man vēl ilgi pēc taru gandrīz vienmēr palika tumša un neizprotama. Vispārīgi spriežot,, bija dīvaini, ka jaunais cilvēks, kas tik augsti mācīts, paskatā tik lepns un uzmanīgs, pēkšņi ierodas tik nejaukā namā, pie tāda tēva, kas visu mūžu viņu ignorējis, neko par viņu nav gribējis zināt un pat neatcerējās viņu, un, lai gan, saprotams, nekad un nekādā gadījumā nedotu naudas, ja dēls to lūgtu, tomēr visu mūžu baidījās, ka arī abi jaunākie dēli, Ivans ar Alekseju, var kādreiz ierasties un palūgt naudu. Un, lūk, — jauneklis apmetas tāda tēva namā, dzīvo pie viņa vienu mēnesi un otru, un abi satiek tā, ka labāk nevajag. Šis pēdējais apstāklis sevišķi pārsteidza ne vien mani, bet arī daudzus citus. Pēteris Aleksandrovičs Miusovs, ko es jau agrāk pieminēju, Fjodora Pavloviča attāls radinieks no viņa pirmās sievas puses, gadījās toreiz atkal pie mums, savā piepilsētas muižā, ieradies no Parizes, kur viņš jau bija apmeties uz pastāvīgu dzīvi. Atceros, ka taisni viņš bija pārsteigts par visiem vairāk, kad bija iepazinies ar jaunekli, par kuru viņš ārkārtīgi ieinteresējās un ar kuru, sajuzdams iekšēju smeldzi, reizēm mērojās zināšanās. «Viņš ir lepns,» toreiz Miusovs mums stāstīja, «viņš arvien iegūs sev kapeiku, viņam jau tagad ir nauda ārzemju braucienam, — ko gan viņš te meklē? Visiem skaidrs, ka viņš nav braucis pie tēva pēc naudas, jo to nekādā gadījumā tēvs viņam nedos. Arī uz dzeršanu un izvirtību viņam tieksmju nav, bet vecis bez viņa nevar vairs dzīvot, tā viņi iedraudzējušies!» — Tas bija tiesa; jauneklim bija pat manāms iespaids uz tēvu; tas reizēm gandrīz sāka viņu it kā paklausīt, lai gan bija ārkārtīgi un dažbrīd pat neciešami patvaļīgs; reizēm sāka pat pieklājīgāk uzvesties …

Tikai vēlāk noskaidrojās, ka IvaVis Fjodorovičs atbraucis pa daļai pēc sava brāļa Dmitrija Fjodoroviča lūguma un viņa darīšanās; arī brāli viņš pirmo reizi iepazina un ieraudzīja gandrīz šinī pašā laikā, ciemodamies pie tēva, lai gan kādā ļoti svarīgā lietā, kas attiecās vairāk uz Dmitriju Fjodoroviču, sarakstījās ar viņu jau priekš atbraukšanas no Maskavas. Kas tā bija par lietu, lasītājs vēlāk dabūs zināt visos sīkumos. Un tomēr arī tad, kad es jau pārzināju šos sevišķos apstākļus, Ivans Fjodorovičs man arvien vēl bija neatminama mīkla un viņa viesošanās neizprotama.

Vēl jāpiebilst, ka Ivans Fjodorovičs uzstājās toreiz starpnieka un samierinātāja lomā starp tēvu un savu vecāko brāli Dmitriju Fjodoroviču, kurš ierosināja lielu strīdu un pat formālu prasību pret tēvu.

Šī ģimenīte, atkārtoju, pilnā sastāvā toreiz sanāca kopā pirmo reizi mūžā, un daži tās locekļi pirmo reizi mūžā ieraudzīja viens otru. Vienīgi jaunākais dēls, Aleksejs Fjodorovičs, bija te ieradies agrāk par citiem brāļiem un jau veselu gadu dzīvoja mūsu pilsētā. Par šo Alekseju visgrūtāk runāt pašreizējā ievada vārdu garā, iekams es viņu izlaižu uz sava romana skatuves. Bet gribot negribot arī par viņu būs jāuzraksta ievads, mazākais, lai papriekš izskaidrotu kādu ļoti savādu lietu, proti, — savu nākošo varoni es esmu spiests rādīt lasītājiem klostera kalpotāja tērpā — un jau pašā pirmajā viņa romana ainā. Jā, jau kādu gadu viņš dzīvoja mūsu klosterī, un likās, ka grib tur ieslēgties uz visu mūžu.

IV Trešais dēls Aļoša

Bija viņam toreiz tikai divdesmit gadu (viņa brālim Ivanam divdesmit ceturtais, bet vecākajam brālim Dmitrijam — divdesmit astotais). Vispirms pavēstīšu, ka šis jauneklis Aļoša nemaz nebija fanatiķis, un, vismaz pēc manām domām, arī mistika viņa dabai bija gluži sveša. Jau laikus teikšu, ka esmu. pilnīgi pārliecināts — viņš bija tikai jauns cilvēku draugs un, ja arī metās uz šo klostera ceļu, tad tikai tāpēc, ka tolaik vienīgi tas pārsteidza un aizrāva viņu un rādīja viņam, tā sakot, ideālu, kā aiziet no pasaules ļaunuma tumsas savas dvēseles mīlestības gaismā. Un šis ceļš viņu aizrāva tikai tāpēc, ka tajā viņš satika, pēc viņa domām, neikdientšķu būtni,— mūsu klostera plaši pazīstamo svētnieku mūku Zosimu, kam viņš pieķērās ar visu iztvīkušās sirds karsto pirmo mīlestību. Tomēr man jāsaka, ka jau toreiz viņš bija savādnieks, no pat bērna kājas. Es jau agrāk pieminēju, ka, būdams pēc mātes nāves tikai ceturtajā gadā, viņš tomēr to atcerējās visu mūžu, viņas seju, viņas glāstus, «it kā viņa dzīva stāvētu manā priekšā». Tādas atmiņas var palikt (un tas katram zināms) pat no agrīnākās bērnības, jau no divu gadu vecuma, bet tikai izceļoties visu mūžu it kā gaišiem punktiem no tumsības; tās ir kā mazs stūrītis, izrauts no milzīgas gleznas, kas visa satumsusi un pazudusi, izņemot vienīgi šo stūrīti. Taisni tāpat bija ar viņu: viņš atcerējās kādu klusu vasaras vakaru, atvērtu logu, rietošās saules slīpos starus (slīpie stari arī visvairāk iespiedušies atmiņā), istabas kaktā svētbildi, tās priekšā degošu lampiņu, bet svētbildes priekšā uz ceļiem kā histērijā raudošu, ar gaudām un kliedzieniem, savu māti, kas viņu sagrābusi abās rokās, apkampusi viņu cieši, līdz sāpēm, un lūdz par viņu dievmāti, stiepj viņu savās rokās pret svētbildi, it kā dievmātes ēnā … un pēkšņi ieskrien aukle un bailēs viņu izrauj mātei no rokām. Lūk, aina! Aļoša atcerējās arī mātes seju tai brīdī: viņš teica, ka tā bijusi ļoti uztraukta, bet skaista, spriežot pēc tā, cik viņš varēja atminēties. Bet šīs atmiņas viņš reti kam uzticēja. Bērnībā un jaunībā viņš nebija ekspansivs un arī runāt runāja maz, nevis aiz neuzticības, ne aiz kautrības vai drūmas noslēgšanās sevī, bet, gluži otrādi, aiz kaut kā cita, aiz kaut kādām it kā iekšējām rūpēm, kas piederēja tikai viņam, gar ko citiem nebija daļas un kas tomēr bija viņam tik svarīgas, ka viņu dēļ tas aizmirsa visu citu. Bet cilvēkus viņš mīlēja: viņš, kā likās, visu mūžu dzīvoja, pilnīgi ticēdams cilvēkiem, un tomēr neviens un nekad neturēja viņu par vientiesīti vai naivu cilvēciņu. Viņā bija kaut kas tāds, kas pauda un pārliecināja (un pēc tam visu viņa mūžu), ka viņš negrib būt cilvēku tiesnesis, ka viņš negribēs uzņemties nosodījuma smagumu un neparko nenosodīs. Likās pat, ka viņš pieļauj visu, nemaz nenopeldams, lai gan bieži ļoti dziļi skumdams. Vēl vairāk, šai ziņā viņš nonāca tik tālu, ka neviens viņu nevarēja ne izbrīnināt, ne nobaidīt, un pat jau savā visagrākajā jaunībā. Ieradies divdesmit gadu vecumā pie tēva, taisni riebīgās izvirtības zaņķī, viņš, nevainīgais un tīrais, tikai klusēdams aizgriezās, kad nespēja ilgāk noskatīties, bet neizrādīja ne mazāko nicināšanu un nenosodīja nevienu. Tēvs, kas pats agrāk dzīvojis žēlastības maizē un tāpēc jūtīgs un ātri aizvainojams cilvēks, sākumā sagaidīja viņu ar neuzticību un īgnumu («par daudz, sacīt, klusē un par daudz pie sevis prāto»), tomēr drīz vien beidza ar to, ka sāka viņu briesmīgi bieži apkampt un skūpstīt, ne vēlāk kā jau pēc kādām pāris nedēļām, tiesa, ar reiboņa asarām un dzērāja jūtelībā, bet redzams, ka iemīlējis viņu dedzīgi un dziļi, un tā, kā vēl nekad tādam cilvēkam kā viņam nav bijis lemts mīlēt„..

Un visi taču šo jaunekli mīlēja, lai kur viņš parādītos, un tā jau no pašiem viņa bērnības gadiem. Nokļuvis sava labdara un audzinātāja Jefima Petroviča Poļenova namā, viņš tā piesaistīja sev visus šai ģimenē, ka viņu turēja pilriīgi kā pašu bērnu. Un viņš taču nonāca šai namā, būdams vēl tīrais bērns, tādos gados, kad nekādi nevar sagaidīt apzinīgu viltību, lišķību, māku pielabināties un patikt, mākslu likt sevi iemīlēt. Šī īpašība — likt visiem just pret sevi sevišķu mīlestību — bija viņā pašā, tā sakot, jau no dabas, nemākslota un tieša. Tas pats ar viņu notika arī skolā; un tomēr likās, ka taisni viņš ir viens no tādiem bērniem, kuri saceļ pret sevi biedru neuzticību, kurus bieži vien izsmej un reizēm pat ienīst. Piemēram, viņš arvien bija domās nogrimis un turējās maliņā. Jau bērnībā viņš bieži nolīda kaktā un lasīja grāmatas, un tomēr biedri viņu tā iemīlēja, ka visu laiku, kamēr viņš gāja skolā, viņu droši varēja saukt par visu mīluli. Viņš reti kad bija draiskulīgs, pat jautru viņu redzēja retu reizi, bet ikviens, kolīdz uzmeta viņam acis, tūlīt redzēja, ka tas nemaz nav no kaut kāda drūmuma, ka, gluži otrādi, viņš ir mierīgs un gaišs. Par tiem zēniem, kas ar viņu bija vienos gados, viņš nekad negribēja būt pārāks. Varbūt taisni tāpēc viņš nekad ne no viena nebijās, un tomēr zēni uzreiz saprata, ka viņš ar savu drosmi nemaz nelepojas, bet izturas tā, it kā nemaz nesaprastu, ka viņš ir drošs un bezbailīgs. Pārestību viņš nekad neņēma ļaunā. Gadījās, ka jau stundu pēc nodarītās pārestības viņš vainīgajam atbildēja vai arī pats sāka ar to sarunu, un viņa skatiens bija tik skaidrs un uzticības pilns, it kā nekas viņu starpā nebūtu noticis. Un nebūt nebija tā, it kā viņš izliktos, ka pārestību nejauši piemirsis vai ar nodomu piedevis, bet gluži vienkārši nemaz neturēja to par pārestību, un tas ļoti patika bērniem un viņus savaldzināja. Viņam bija tikai viena īpašība, kas visās ģimnāzijās klasēs, sākot no pirmās un līdz pat augstākajām, radīja biedros pastāvīgu vēlēšanos ar viņu pakaitēties, nevis aiz ļauna izsmiekla, bet tādēļ, ka tas sacēla jautrību. Šī viņa īpašība bija mežonīgs, nedabīgs kauns un šķīstība. Viņš nespēja klausīties zināmos vārdos un zināmās sarunās par sievietēm. Šie «zināmie» vārdi un sarunas par nelaimi no skolām nav izskaužami. Sirdī un dvēselē skaidrie zēni, gandrīz vēl bērni, klasē ļoti bieži savā starpā un pat skaļi sarunājas par tādām lietām, skatiem un tēliem, par kādiem ne arvien sāktu runāt pat zaldāti, un vēl vairāk — zaldāti daudz ko nemaz nezina un nesaprot, kas gados tik jaunajiem mūsu inteliģences un augstāko aprindu bērniem šais lietās jau zināms. Morāliskās izvirtības te nu gan vēl nav, nav arī īsta, netikla, iekšēja cinisma, bet ir ārējais, un to viņi bieži vien uzskata par kaut ko delikātu, smalku, brašu un pilnīgi atdarināšanas cienīgu. Redzēdami, ka Ajoša Karamazovs, kad sāk «par to» runāt, ātri aizspiež ar pirkstiem ausis, viņi reizēm tīšām sastājās ap viņu barā un, par varēm atrāvuši viņam rokas no ausīm, kliedza abās ausīs bezkaunības, bet viņš rāvās laukā, laidās uz grīdas, gulās zemē, tinās un gainījās, un visu laiku neteica ne vārda, nelamājās, pacieta pārestību klusēdams. Beidzot tomēr viņam lika mieru un nesaukāja vairs par «meiteni», bet šinī ziņā skatījās viņā ar nožēlošanu. Galu galā savā klasē viņš vienmēr bija viens no pirmajiem, bet nekad netika atzīmēts par pirmo.

Kad nomira Jefims Petrovičs, Aļoša vēl divus gadus mācījās guberņas ģimnāzijā. Bēdu salauztā Jefima Petroviča atraitne gandrīz tūlīt pēc vīra nāves uz ilgu laiku devās uz Itāliju ar visu ģimeni, kurā bija tikai sieviešu kārtas personas, un Aļoša nonāca citā namā pie kādām divām dāmām, Jefima Petroviča attālām radiniecēm, kuras viņš vēl nekad nebija redzējis, bet, ar kādiem noteikumiem, to viņš pats nezināja. Viņam bija vēl viena īpašība un pat ļoti raksturīga, proti, viņam nekad nerūpēja, uz kā rēķina dzīvo. Šai ziņā viņš bija pilnīgs pretstats savam vecākajam brālim Ivanam Fjodorovičam, kas divus pirmos universitātes gadus pavadīja galīgā postā, uzturēdams sevi ar savu darbu, un kas jau no pašas bērnības bija rūgti sajutis, ka dzīvo svešā maizē pie labdara. Bet šo Alekseja Fjodoroviča rakstura dīvainību, liekas, nebija pamata visai stingri nosodīt, jo ikviens, kas kaut cik viņu iepazina, kolīdz iznāca runa par šo jautājumu, tūlīt guva pārliecību, ka Aleksejs, bez šaubām, ir viens no tiem jaunekļiem, tādiem kā vientiesīšiem, kas, ja tam piepeši gadītos vai vesela bagātība, nemaz nevilcinātos atdot to pēc pirmā pieprasījuma vai arī cēlam mērķim, vai varbūt pat vienkārši veiklam blēdim, ja vien tas palūgtu. Un bija tā, it kā viņš nemaz nezinātu naudas vērtību, saprotams, ne jau burtiskā nozīmē. Kad viņam iedeva kabatas naudu, kuru viņš pats nekad nelūdza, tad viņš vai nu augas nedēļas nezināja, ko ar to iesākt, vai arī nepavisam netaupīja un tā izkusa acumirklī. Pēteris Aleksandrovičs Miusovs, kas naudas un pilsoniska goda lietās bija ļoti uzmanīgs, kādreiz vēlāk, noskatījies Aleksejā, izteica par viņu šādu aforismu: «Lūk — varbūt vienīgais cilvēks pasaulē, kuru var piepeši atstāt gluži vienu un bez naudas svešas miljonu pilsētas laukumā, un viņš tomēr nekad neies bojā un nenomirs badā un aukstumā, jo viņu acumirklī pabaros, acumirklī paglābs, bet, ja arī nepaglābs, tad viņš acumirklī paglābsies pats un izdarīs to bez kādām pūlēm un bez kāda pazemojuma, un paglābējam tas nesagādās nekādas grūtības, bet varbūt, gluži otrādi, viņš to turēs par lielu godu.»

Ģimnāzijās kursu viņš nebeidza; vēl palika vesels gads, kad viņš negaidot paziņoja savām dāmām, ka gribot braukt pie tēva kādā lietā, kas tam iešāvusies prātā. Dāmām Aļošas bija ļoti žēl, un viņas to negribēja laist. Ceļš nemaksāja daudz, un dāmas tam neļāva ieķīlāt viņa pulksteni — labdara ģimenes dāvanu pirms aizbraukšanas uz ārzemēm, bet bagātīgi to apveltīja ar līdzekļiem un pat ar drēbēm un veļu. Pusi naudas viņš tūlīt atdeva atpakaļ un pateica, ka katrā ziņā gribot braukt trešajā klasē. Iebraucis mūsu pilsētiņā, viņš uz pirmo tēva jautājumu: «Kādēļ īsteni brauci šurp, nepabeidzis kursu?» — nekā noteikta nav atbildējis, bet, kā stāsta, bijis domīgs kā arvien. Drīz kļuva zināms, ka viņš meklē savas mātes kapu. Viņš pats toreiz gandrīz atzinās, ka tikai tādēļ šurp braucis. Bet diezin vai ar to vien bija izsmelts viss viņa atbraukšanas iemesls. Visticamākais, ka viņš toreiz arī pats nezināja un nevarētu nekādi izskaidrot: kas īsti pēkšņi it kā uzbangojis viņa dvēselē un neatvairāmi velk viņu uz kāda jauna, nezināma, bet nu jau neizbēgama ceļa. Fjodors Pavlovičs nevarēja viņam norādīt, kur apglabājis savu otro sievu, jo no tā laika, kad uzbēra zemes viņas šķirstam, viņš nekad nebija pie viņas kapa bijis un pēc ilgiem gadiem bija pavisam aizmirsis, kur viņu toreiz apglabāja …

Pie tās pašas reizes par Fjodoru Pavloviču. Ilgu laiku priekš tam viņš mūsu pilsētā nedzīvoja. Gadi trīs četri pēc otrās sievas nāves viņš aizbrauca uz Krievijas dienvidiem un beigās nokļuva Odesā, kur dzīvoja vairākus gadus no vietas. Tur viņš vispirms iepazinies, runājot viņa paša vārdiem, «ar daudziem žīdiem, žīdiņiem, žīdeļiem un žīdukiem» un beidzis ar to, ka galu galā pat ne vien pie žīdiem, bet «arī pie ebrejiem ticis uzņemts». Jādomā, ka taisni šinī savā mūža periodā viņš arī izveidoja sevišķu prasmi ieraut un uzkrāt naudiņu. Mūsu pilsētiņā viņš galīgi atgriezās tikai gadi trīs priekš Aļošas atbraukšanas. Agrākajiem paziņām viņš likās briesmīgi novecojis, lai gan nepavisam tāds vecis vēl nebija. Uzvesties viņš uzvedās nevis cēlāk, bet kaut kā nekaunīgāk. Agrākajā ākstā, piemēram, bija radusies bezkaunīga prasība — citus pataisīt par ākstiem. Ālēties ar sieviešu dzimumu viņam patika ne vien tāpat kā agrāk, bet itin kā vēl riebīgāk. Drīz vien viņš kļuva par daudzu jaunu krogu nodibinātāju apriņķī. Bija redzams, ka viņam ir varbūt pie simt tūkstošu vai tikai drusku mazāk. Daudzi no pilsētas un apriņķa iedzīvotājiem tūlīt viņam aizdeva — pret visudrošākajām ķīlām, saprotams.

Bet pašā pēdējā laikā viņš kaut kā izplūda miesās, it kā zaudēja nosvērtību, pašatbildību, ieslīga pat kaut kādā vieglprātībā, sāka ar vienu un beidza ar citu, kaut kā izsvaidījās un arvien biežāk un biežāk pavisam piedzērās, un, ja nebūtu tā paša sulaiņa Grigorija, kas ari bija kļuvis krietni vecāks un uzraudzīja viņu dažreiz gluži kā audzinātājs, tad varbūt Fjodors Pavlovičs nemaz nevarētu izdzīvot bez sevišķām raizēm. Aļošas atbraukšana it kā ietekmēja viņu pat morāliski, šajā priekšlaicīgi par veci kļuvušajā vīrā it kā pamodās kaut kas no tā, kas jau sen bija apklusis viņa dvēselē. «Vai tu zini,» sāka viņš bieži vien sacīt Aļošam, ieskatīdamies viņā, «ka tu esi līdzīgs viņai, velnapsēstajai?» Tā viņš sauca savu nelaiķi sievu, Aļošas māti. «Velnapsēstās» kapiņu Aļošam beidzot parādīja sulainis Grigorijs. Tas aizveda viņu uz mūsu pilsētas kapiem un tur nomaļā stūrītī parādīja viņam lētu, bet pieklājīgu čuguna plāksni, uz kuras bija pat uzraksts ar nelaiķes vārdu, kārtu, vecumu un miršanas gadu, bet zemāk pat iezīmēts kaut kas līdzīgs četrrindai no senlaicīgiem, uz vidusšķiru kapiem vispār lietojamiem kapsētu pantiem. Kā par brīnumu izrādījās, ka šī plāksne ir Grigorija darbs. To viņš pats te bija uzlicis uz nabaga «velnapsēstās» kapa un par paša līdzekļiem, pēc tam kad Fjodors Pavlovičs, kam viņš, atgādinādams šo kapiņu, tik daudzas reizes bija aizdevis dusmas, beidzot aizbrauca uz Odesu, atmezdams ar roku ne vien kapiem, bet arī visām atmiņām. Pie mātes kapiņa Aļoša neizrādīja nekādas sevišķas jūtelības; viņš tikai noklausījās Grigorija svarīgajā un nopietnajā stāstā par to, kā šī plāksne uzstādīta, pastāvēja nodurtu galvu un aizgāja, neteicis ne vārda. Pēc tam varbūt veselu gadu viņš kapos nemaz netika bijis. Bet uz Fjodoru Pavloviču šī mazā epizode arī darīja savu iespaidu un gaužām oriģinālu. Negaidot viņš paņēma tūkstoš rubļu un aizveda tos uz mūsu klosteri savas sievas dvēseles aizlūgumam, taču nevis otrās sievas, nevis Aļošas mātes, «velnapsēstās», bet pirmās sievas — Adelaidas Ivanovnas, kas viņu dauzīja. Tai pašā dienā pievakarē viņš piedzērās un lamāja Aļošas klātbūtnē mūkus. Viņš pats ne tuvu nebija reliģiozs cilvēks; viņš varbūt nekad nebija nolicis svētbildes priekšā pieckapeiku svecīti. Negaidītu jūtu un negaidītu domu dīvainas brāzmas piemīt tādiem subjektiem.

Es jau pieminēju, ka viņš bija ļoti uzblīdis miesās. Viņa seja ap to laiku jau spilgti liecināja par visu viņa mūža raksturu un būtību. Bez garajiem un gaļainajiem maisiņiem zem viņa mazajām acīm, kas bija mūžam nekaunīgas, aizdomīgas un zobgalīgas, bez liela daudzuma dziļu krunciņu viņa mazajā, bet tuklajā sejiņā, zem viņa asā zoda vēl karājās liels gāmurs, gaļains un iegarens kā naudas maks, kas piešķīra viņam riebīgi baudkāru izskatu. Iedomājieties vēl rijīgu, platu muti ar uzpampušām lūpām, no kurām lien laukā mazas melnu, gandrīz sapuvušu zobu drumslas. Viņš purkšķīja siekalas katrreiz, kad sāka runāt. Un arī viņam pašam tikās smieties par savu seju, lai gan, liekas, viņš bija ar to apmierināts. Sevišķi viņš norādīja uz savu degunu, kas nebija visai liels, bet ļoti plāns, ar stipri lielu kūkumu. «īsts romiešu deguns,» viņš mēdza teikt, «kopā ar gāmuru īsta senās Romas pagrimšanas laika patricieša fizionomija.» Ar to viņš, šķita, lepojās.

Un, lūk, — diezgan drīz pēc tam, kad viņš bija atradis mātes kapu, Aļoša pēkšņi paziņoja tēvam, ka gribot iestāties klosterī un ka mūki esot ar mieru viņu uzņemt par klostera kalpotāju. Turklāt viņš paskaidroja, ka šī esot viņa ārkārtīga vēlēšanās un ka viņš no tā kā no tēva lūdzot svinīgu atļauju. Fjodors Pavlovičs jau zināja, ka vecais mūks Zosima, kas meklēja pestīšanu klostera skitā, ir atstājis uz viņa «kluso zēnu» sevišķu iespaidu.

— Šis svētnieks, zināms, starp viņiem pats godīgākais mūks, — noteica viņš, klusēdams un iejūtīgi noklausījies Aļošā, tomēr gandrīz nemaz nebrīnīdamies par viņa lūgumu. — Hm … tad, lūk, kurp tu vēlies, manu kluso puisīti! — viņš bija pusē piedzēries un pēkšņi pasmaidīja savu garo, skurbuma pilno smaidu, kas pauda labu tiesu viltīguma un dzērāja šķelmības. — Hm . .. un es taču to jau nojautu, ka tu ar kaut ko tādu beigsi, vai tu vari iedomāties? Tu taisni turp vien tīkoji. Nu, ko tur, tev taču ir savi divi taukšķīši, tie tev būs pūrā, bet es tevi, manu eņģei, nekad neatstāšu un arī tagad iemaksāšu par tevi, cik tur pienākas, ja pieprasīs. Nu, un, ja neprasīs, kam tad mums uzbāzties, vai nav tiesa? Tev taču naudas tik vien vajag kā kanarijputniņam, pa divi graudiņi nedēļā … Hm … Vai zini ko, kādam klosterim ir tāds piepilsētas ciems, nu, un katram zināms, ka tajā dzīvo vienīgi «klostera sievas», tā viņas tur arī sauc, tās sievas — gabali trīsdesmit, man šķiet… Es tur esmu bijis, un, vai zini, interesanti savā ziņā, saprotams, pārmaiņas pēc. Tikai viena nelaime, ka šausmīgs rusicisms, nav vēl nevienas francūzietes, bet varētu būt, līdzekļi plaši. Dabūs zināt — atbrauks. Nu, bet te nekā, klostera sievu nav, mūku gan būs pie divi simti. Godīgi. Ievēro gavēni. Jāatzīstas … Hm … Tad tu gribi pie mūkiem? Bet man taču tevis žēl, Aļoša, patiesi, tici vai ne, es tevi esmu iemīlējis… Pag, tas tomēr izdevīgs gadījums: tu aizlūgsi par mums, grēciniekiem; pārlieku jau mēs, šeit sēdēdami, esam piegrēkojuši. Es visu laiku domāju: kas gan kādureiz aizlūgs par mani? Vai visā pasaulē ir tāds cilvēks. Manu mīļo puisīti, es taču šais lietās esmu briesmīgi liels muļķis, tu varbūt netici? Briesmīgi. Vai redzi: par to es, lai cik liels muļķis būdams, arvien domāju un domāju, paretam, saprotams, ne jau vienmēr. Jo nevar taču būt, es domāju, ka velni mani ar ķekšiem aizmirstu aizraut pie sevis, kad es nomiršu. Nu, tad es domāju: ķekši? Kur gan viņi tos ņem? No kā tie ir? No dzelzs? Kur tad tos kaļ? Vai tad viņiem tur kāda fabrika, vai? Jo tur klosterī mūki droši vien domā, ka ellei, piemēram, ir griesti. Bet es esmu ar mieru noticēt ellei, tikai bez griestiem; tad iznāk tā kā delikatāk, nav tik tumši, tas ir, pa luterāņu modei. Bet būtībā — vai nav vienalga: ar griestiem vai bez griestiem? Jo, lūk, kas par nolādētu jautājumu! Ja jau nav griestu, tad, saprotams, nav arī ķekšu. Bet, ja nav ķekšu un viss iet gludi, tātad — atkal neticami: kas tad mani ar tiem ķekšiem aizraus, un, ja jau mani neaizraus, kas tad galu galā būs, kur tad taisnība pasaulē? II faudrait Ies inventer, [1] šie ķekši ir tieši priekš manis, tikai man vienīgam, jo kaut tu zinātu, Aļoša, kas es esmu par nekauņu! …

—   Tur taču nav ķekšu, — Aļoša teica klusi un nopietni, raudzīdamies tēvā.

—   Tā, tā, tikai ķekšu ēnas. Zinu, zinu. Tas ir kā viens francūzis elli aprakstījis: J'ai vu l'ombre d'un cocher, qui avec l'ombre d'une brosse frottait l'ombre d'une carosse.** Kā tu, balodīt, zini, ka nav ķekšu? Padzīvosi pie mūkiem, vilksi citu dziesmu. Bet nu ej ar, izdibini tur patiesību un tad atnāc pastāstīt: tomēr doties uz viņpasauli būs vieglāk, ja skaidri zini, kas tur īsti ir. Arī pieklājīgāk tev būs pie mūkiem nekā pie manis, ar piedzērušu večuku un ar skuķiem … lai gan tevi kā eņģeli nekas neskar. Nu, varbūt arī tur tevi nekas neskars, tāpēc jau es arī tev atļauju, ka uz to paļaujos. Ne jau velns tev prātu paņēmis. Pakvēlosi un izdzisīsi, izveseļosies un atnāksi atpakaļ. Bet es tevi gaidīšu: jo es taču jūtu, ka tu esi vienīgais cilvēks zemes virsū, kas nav mani nosodījis, manu mīļo puisīti, es taču to jūtu, es taču nevaru to nejust! …

Un viņš sāka pat šņukstēt. Viņš bija sentimentāls. Viņš bija ļauns un sentimentāls.

V Svetnieki

Varbūt dažs labs lasītājs nodomās, ka mans jauneklis bija slimīgas, ekstāzes pilnas un vāji attīstītas dabas cilvēks, bāls sapņotājs, nonīcis un izdēdējis cilvēciņš. Gluži otrādi, tolaik Aļoša bija stalts sārtvaidzis gaišu skatienu, veselīgs deviņpadsmit gadus vecs jaunietis. Tolaik viņš bija pat ļoti skaists, brašs, vidēja auguma, tumšbrūniem matiem, pareizu, lai gan drusku iegarenu sejas ovālu, spožām tumšpelēkām acīm, kas bija patālu viena no otras, visai domīgs un acīm redzot visai mierīgs. Varbūt sacīs, ka sārti vaigi nevar būt par šķērsli ne fanatismam, ne misticismam; bet man liekas, ka Aļoša bija pat lielāks reālists nekā dažs labs. Ak jā, zināms, klosterī viņš pilnīgi ticēja brīnumiem, taču, manuprāt, brīnumi reālistu nekad nesatrauks. Ne jau brīnumi pievērš reālistu ticībai. Patiess reālists, ja viņš ir neticīgs, vienmēr atradīs sevī spēku un spēju nenoticēt arī brīnumam, bet, ja brīnums nostāsies viņa priekšā kā neapgāžams fakts, tad viņš drīzāk nenoticēs saviem jutekļiem nekā atzīs faktu. Bet, ja to atzīs, tad atzīs kā faktu, kas ir dabisks, tikai līdz šim viņam nav bijis zināms. Reālistā nevis brīnums rada ticību, bet ticība brīnumu. Ja reālists reiz būs noticējis, tad taisni sava reālismā dēļ viņam katrā ziņā jāpieļauj arī brīnums. Apustulis Toms sacījis, ka neticēs tikmēr, kamēr redzēs savām acīm, bet, kad redzēja, tad teica: «Mans kungs ir mans dievs!» Vai viņu par ticīgu padarīja brīnums? Visdrīzāk gan, ka ne, bet viņš kļuva ticīgs vienīgi tādēļ, ka gribēja kļūt ticīgs un varbūt dvēseles dziļumos jau pilnīgi ticēja, pat tad, kad teica: «Es neticēšu, kamēr redzēšu savām acīm.»

Sacīs varbūt, ka Aļoša bija truls, neattīstīts, nav beidzis kursu utt. Ka viņš nenobeidza kursu, tas ir tiesa, bet būtu ļoti netaisni sacīt, ka viņš ir truls vai muļķis. Te es atkārtošu, ko jau agrāk teicu: šo ceļu viņš uzsāka tikai tādēļ, ka tobrīd vienīgi tas viņu aizrāva un visā pilnībā rādīja ideālu, kā dzīvot dvēselei, kas lauzās laukā no tumsas uz gaismu. Piemetināsim vēl, ka viņš bija gandrīz mūsu beidzamā laika jauneklis, tas ir, godīgs jau no dabas, tāds, kas prasa taisnību, meklē to un tic tai, bet noticējis alkst tūlītējas līdzdalības ar visiem dvēseles spēkiem, alkst ātra varoņdarba, vēlēdamies katrā ziņā ziedot visu šim varoņdarbam, pat dzīvību. Lai gan kā par nelaimi šie jaunekļi bieži vien nesaprot, ka dzīvības ziedošana ir varbūt pats vieglākais ziedojums vairumā tādu gadījumu un ka ziedot, piemēram, piecus sešus gadus no sava aiz jaunības kūsājošā mūža smagajām, grūtajām mācībām, zinātnei, kaut tikai tādēļ, lai sevī desmitkārt vairotu spēkus kalpot tai pašai patiesībai un tai pašai varonībai, ko viņš tā iemīlējis un ko sev uzlicis par pienākumu piepildīt, — ka tāda ziedošanās daudziem no viņiem gandrīz nav pa spēkam. Aļoša bija izvēlējies tikai visiem pretējo ceļu, bet viņu vadīja tās pašas alkas pēc drīza varoņdarba. Kolīdz viņš, nopietni padomājis, guva pārsteidzošo pārliecību, ka ir nemirstība un dievs, tūlīt viņš gluži dabiski teica sev: «Es gribu dzīvot nemirstībai un nekādos puskompromisos neielaižos.» Un gluži tāpat, ja viņš gūtu pārliecību, ka nemirstības un dieva nav, Aļoša tūdaļ piegrieztos ateistiem un sociālistiem (jo sociālisms ir ne vien strādnieku vai tā saucamās ceturtās šķiras jautājums, bet vispirmām kārtām ateistisks jautājums, šolaiku ateisma iemiesojuma jautājums, Bābeles torņa jautājums — torņa, ko ceļ tieši bez dieva, nevis lai aizsniegtu debesis no zemes, bet lai radītu debesis zemes virsū). Dzīvot tāpat kā agrāk Aļošam likās pat aplam un neiespējami. Stāv rakstīts: «Atdod visu un nāc man līdzi, ja gribi kļūt pilnīgs.» Aļoša tad arī sacīja sev: «Es taču nevaru «visa» vietā atdod divi rubļi un «nāc man līdzi» vietā iet tikai uz mesi.» No viņa bērnības atmiņām varbūt šis tas bija saglabājies par mūsu piepilsētas klosteri, kur laikam māte veda viņu uz dievkalpojumiem. Varbūt savu iespaidu darīja arī slīpie saules stari svētbildes priekšā, pret ko viņu cēla «velnapsēstā» māte. Toreiz viņš atbrauca pie mums, domās nogrimis, varbūt gribēja tikai paskatīties, vai te ir viss, vai tikai divi rubļi, un — klosterī satika šo svētnieku …

Šis svētnieks, kā es jau iepriekš paskaidroju, bija svētnieks Zosima, bet te nu vajadzētu teikt dažus vārdus par to, kas vispār ir «svētnieks» mūsu klosteros, un žēl tikai, ka nejūtos šinī ceļā pietiekami kompetents un drošs. Mēģināšu tomēr paskaidrot nedaudz vārdos un paviršā izklāstā. Un, pirmām kārtām, speciālisti un kompetenti cilvēki apgalvo, ka svētnieki un svētniecība parādījušies pie mums, mūsu Krievzemes klosteros, tikai visai nesen, nav pat simt gadu, lai gan visos pareizticīgajos Austrumos, sevišķi Sinajā un Atonā, pastāvot jau daudz ilgāk nekā tūkstoš gadu. Apgalvo, ka svētniecība pastāvējusi arī pie mums Krievzemē vissenākajos laikos vai katrā ziņā tai vajadzētu būt bijušai, bet sakarā ar Krievzemes likstām, tataru jūgu, juku laikiem, agrāko sakaru pārtraukšanu ar Austrumiem pēc Konstantinopoles iekarošanas šis iestādījums* pie mums aizmirsts un svētnieki izbeigušies. Bet to pie mums atkal atdzemdinājis kopš pagājušā gadsimta beigām kāds no lielajiem ticības cīnītājiem (kā viņu sauc) — Veļičkovas Paisijs un viņa mācekļi, bet pat līdz 5im, gandrīz pēc simt gadiem, tas pastāv vēl tikai nedaudz klosteros, un dažreiz tas bijis pakļauts gandrīz vai vajāšanām kā Krievzemē nedzirdēts jauninājums. Sevišķus ziedu laikus pie mums Krievzemē tas sasniedzis kādā slavenā vientuļā klosterī, Kozeļskas Optinā. Kad un kas to ieviesis mūsu piepilsētas klosterī — nevaru pasacīt, bet tajā jau varēja saskaitīt svētnieku trešo pēctecību, un svētnieks Zosima bija no viņiem pēdējais, pie kam arī viņš gandrīz jau mira nost aiz vājuma un slimībām, un neviens nezināja, ko likt viņa vietā. Šis jautājums mūsu klosterim bija svarīgs, jo līdz tam laikam mūsu klosteris ne ar ko sevišķu slavens nebija: tajā nebija ne svēto dieva kalpu relikviju, ne debesu sūtītu brīnumdarītāju svētbilžu, nebija pat slavenu nostāstu, kam būtu kāds sakars ar mūsu vēsturi, tas nevarēja lepoties ar vēsturiskiem varoņdarbiem un pakalpojumiem tēvijai. Tas uzplauka un kļuva slavens visā Krievijā taisni šo svētnieku dēļ, jo tikai tādēļ, lai tos redzētu un dzirdētu, pie mums bariem plūda svētceļnieki no visas Krievijas pār tūkstoš verstīm. Un nu — kas gan ir svētnieks? Svētnieks — tas ir jūsu dvēseles, jūsu gribas iekļāvējs savā dvēselē un savā gribā. Izvēlējušies svētnieku, jūs atsakāties no savas gribas un pašaizliedzībā un paļāvībā atdodat to viņa pilnā klausībā. Šo pārbaudījumu, šo grūto dzīves skolu tas, kas sevi pakļauj, uzņemas labprātīgi, cerībā pēc ilga pārbaudījuma sevi uzvarēt, tiktāl sevi uzveikt, lai beidzot, nodevis visu savu mūžu klausībā, sasniegtu pilnīgu brīvību, tas ir, lai kļūtu brīvs no sevis paša, lai izbēgtu to liktenim, kuri visu mūžu nodzīvojuši un sevi sevī nav atraduši. Šis izgudrojums, tas ir, svētniecība, — nav teoretisks, bet izrietējis Austrumos no prakses, kas mūsdienās jau ir tūkstošgadīga. Pienākums pret svētnieku nav tikai parastā «paklausība», kas vienmēr bijusi arī mūsējos — krievu klosteros. Te atzīst visu svētniekam pakļauto mūžīgu grēksūdzi un nesaraujamas saites starp saistītāju un sasaistīto. Stāsta, piemēram, ka kādreiz, kristiānismā vissenākajos laikos, viens tāds klausinieks, neizpildījis klausības, ko viņam uzlicis viņa svētnieks, aizgājis no tā klostera un nonācis citā zemē, devies no Sirijas uz Ēģipti. Tur pēc ilgiem un lieliem varoņdarbiem viņš beidzot izpelnījies godu izciest spīdzināšanas un iet mocekļa nāvē par ticību. Kad nu baznīca apglabājusi viņa miesas, godinot jau viņu par svēto, tad pēkšņi, atskanot diakona saucienam: «Nešķīstie, izejiet!» — šķirsts ar tajā dusošajām mocekļa miesām sakustējies no savas vietas un ticis izsviests no tempļa — un tā līdz trīs lāgi. Un tikai beigās dabūjuši zināt, ka šis svētais moceklis ir pārkāpis klausību un aizgājis no sava svētnieka, un tāpēc bez svētnieka atļaujas viņam nevarēja tikt piedots, pat neraugoties uz viņa lielajiem varoņdarbiem. Bet, kad atsauktais svētnieks viņu atbrīvojis no klausības, tikai tad arī varējusi notikt viņa apglabāšana. Zināms, tā ir tikai senlaiku leģenda, bet te būs arī jaunāka teika: kāds mūsdienu mūks paglābies Atonā, un pēkšņi viņa svētnieks 'tam licis atstāt Atonu, kuru viņš līdz sirds dziļumiem iemīlējis kā svētumu, kā mierīgu ostu, un iet papriekš uz Jeruzalemi pielūgt svētās vietas, bet pēc tam atpakaļ uz Krievijas ziemeļiem, uz Sibiriju: «Tava vieta ir tur, nevis šeit.» Pārsteigtais un bēdu satriektais mūks ieradies Konstantinopolē pie patriarcha un lūdzis atbrīvot viņu no klausības, un, lūk, — baznīcas galva viņam atbildējis, ka ne vien viņš, augstais patriarchs, to darīt nespējot, bet ka pat visā pasaulē neesot un nevarot būt tādas varas, kas varētu viņu atbrīvot no klausības, ja jau to uzlicis svētnieks, un ka tas esot vienīgi tā svētnieka varā, kas to uzlicis. Tādējādi svētnieki dažos gadījumos ir apveltīti ar bezgalīgu un neaptveramu varu. Lūk, kāpēc daudzos klosteros pie mums sākumā svētniecību uzņēma gandrīz ar vajāšanām. Taču svētniekus tūlīt sāka augstu godāt tautā. Pie mūsu klostera svētniekiem saplūda, piemēram, ij vienkāršie ļautiņi, ij paši ievērojamākie cilvēki tai nolūkā, lai, zemojoties viņu priekšā, izsūdzētu savas šaubas, savus grēkus, savas ciešanas un izlūgtos padomus un aizrādījumus. To redzēdami, svētnieku pretinieki reizē ar citiem apvainojumiem kliedza, ka te patvarīgi un vieglprātīgi tiekot pazemots grēksūdzes sakraments, — lai gan pastāvīga savas dvēseles atklāsme svētniekam, lai to darītu klausinieks vai pasaulīgais, nepavisam nenotiek kā sakraments. Beidzās tomēr ar to, ka svētniecība noturējās un pamazām ieviešas krievu klosteros. Patiesība gan būs tā, ka šis pārbaudītais un jau tūkstošgadīgais ierocis cilvēka tikumiskai atdzimšanai no verdzības uz brīvību un uz tikumisku pilnestību var pārvērsties par abpusēji griezīgu zobenu, tā ka dažu labu varbūt novedīs pazemības un galīgas pašsavaldīšanās vietā pie pašas sātaniskākās lepnības, tas ir, pie važām, nevis pie brīvības.

Svētniekam Zosimam varēja būt ap sešdesmit pieci gadi, viņš bija cēlies .no muižniekiem, kādreiz agrā jaunībā bijis karavīrs un dienējis Kaukāzā par štaba virsnieku. Bez šaubām, Aļošu aizrāva kādas sevišķas viņa dvēseles īpašības. Aļoša dzīvoja tieši svētnieka cellē, tas viņu bija ļoti iemīlējis un ļāva viņam būt savā tuvumā. Jāpiebilst, ka Aļoša, dzīvodams tolaik klosterī, vēl nebija ne ar ko saistīts, varēja iziet, kurp vien vēlējās, kaut uz veselām dienām, un, ja arī valkāja savu pustalaru, tad labprātīgi, lai ne no viena klosterī neatšķirtos. Bet, zināms, tas viņam arī pašam ļoti patika. Varbūt Aļošas jauneklīgo iztēli stipri ietekmēja tas spēks un slava, kas pastāvīgi aplidoja viņa svētnieku. Par svētnieku Zosimu daudzi runāja, ka viņš, pielaižot pie sevis tik ilgus gadus visus, kas vien nāca pie viņa atvieglināt sirdi un alka viņa padoma un dziedinoša vārda, uzņēmis savā dvēselē tik daudz atklāsmju, izmisuma, atzīšanās, ka beigu beigās ieguvis jau tik smalku gaišredzību, ka, pirmoreiz uzmetot acis pie viņa atnākuša nepazīstama cilvēka sejai, varējis uzminēt, kādēļ viņš atnācis, ko viņam vajag un pat kāda veida mokas plosa viņa sirdsapziņu, un izbrīninājis, samulsinājis un dažreiz gandrīz nobaidījis apmeklētāju ar tādu viņa noslēpumu zināšanu, pirms vēl tas paspējis vārdu bilst. Pie tam Aļoša gandrīz vienmēr ievēroja, ka daudzi, gandrīz visi, kas pirmo reizi devās pie svētnieka uz sarunu vienatnē, iegāja bailēs un satraukumā,' bet iznāca no viņa gandrīz vienmēr gaiši un priecīgi un pati drūmākā seja bija pārvērtusies laimīgā. Aļošu neparasti pārsteidza arī tas, ka svētnieks nemaz nelikās bargs; gluži otrādi, bija gandrīz vienmēr jautrs satiksmē. Mūki par viņu runāja, ka viņš pieķeroties ar sirdi un dvēseli tieši tam, kas vairāk grēcīgs, un, kas par visiem vairāk grēcīgs, to viņš par visiem vairāk arī iemīlējot. Starp mūkiem gadījās, pat jau pie svētnieka pašām mūža beigām, viņa nīdēji un skauģi, bet to jau palika nedaudz, un viņi cieta klusu, lai gan bija viņu vidū dažas klosterī visai ievērojamas un svarīgas personas, kā, piemēram, viens no vissenākajiem vientuļniekiem, liels klusētājs un neparasts gavētājs. Tomēr lielum lielais vairums turējās jau nešaubīgi svētnieka Zosimas pusē, un no tiem ļoti daudzi pat mīlēja viņu ar visu sirdi, kvēli un dedzīgi; bet daži bija viņam pieķērušies gandrīz fanatiski. Tādi atklāti runāja, tomēr ne gluži skaļā balsī, ka viņš ir svētais, ka par to vairs nemaz nevar šaubīties, un, paredzot viņa drīzu galu, sagaidīja no šī aizgājēja pat tūlītējus brīnumus un lielu slavu klosterim vistuvākajā nākotnē. Svētnieka brīnumdarītājam spēkam nešaubīgi ticēja arī Aļoša, tāpat kā viņš nešaubīgi ticēja stāstam par šķirstu, kas izlidojis no baznīcas. Viņš redzēja, ka daudzi no tiem, kas nāca šurp ar slimiem bērniem vai pieaugušiem radiniekiem un lūdza, lai svētnieks uzliek viņiem rokas un noskaita par viņiem lūgšanu, drīzumā, un daži jau otrā dienā, atgriezās un, asarām acīs krizdami ce|os sirmgalvja priekšā, pateicās tam par slimnieku dziedināšanu. Vai tā tiešām bija dziedināšana vai tikai dabiska uzlabošanās slimības gaitā — par to Aļoša negribēja domāt, jo viņš jau pilnīgi ticēja sava skolotāja garīgajam spēkam, un tā slava bija jau it kā viņa paša triumfs. Bet sevišķi viņam drebēja sirds un viņš it kā staroja, kad svētnieks iznāca laukā pie dievlūdzēju bara, kur redzēja tikai vienkāršus ļautiņus, kas bija sanākuši no visām Krievijas malām un nu stāvēja klostera vārtu priekšā, gaidīdami iznākam svētnieku, lai viņu redzētu un izlūgtos no viņa svētību. Tie krita ceļos viņa priekšā, raudāja, skūpstīja viņa kājas, skūpstīja zemi, uz kuras viņš stāvēja, vaimanāja, sievietes stiepa tam pretī savus bērniņus, veda klāt slimās «apsēstās». Svētnieks ar viņiem sarunājās, noskaitīja īsu lūgšanu, deva svētību un atlaida. Beidzamajā laikā no slimības lēkmēm viņš dažreiz kļuva tik vājš, ka tikko spēja iziet no savas celles, un dažreiz klosterī dievlūdzēji gaidīja viņu iznākam vairākas dienas. Aļoša nedomāja arī par to, kādēļ tie viņu tā mīl, kādēļ viņa priekšā krīt uz vaiga un aizgrābtībā raud, kolīdz ierauga viņa seju. Ai, viņš ļoti labi saprata, ka vienkārša krievu cilvēka pazemīgajai dvēselei, grūtu pūļu un skumju, bet, galvenais, mūžīgas netaisnības un mūžīgu savu, kā arī visas pasaules grēku izmocītai, nav lielākas vajadzības un mierinājuma kā iegūt svētumu vai svēto, krist zemē viņa priekšā un pielūgt viņu: «Ja mums pielīp grēks, netaisnība un kārdinājums, tad tomēr kaut kur zemes virsū ir svētais un augstākais; tam toties ir taisnība, tas toties zina patiesību: tātad taisnība nemirst zemes virsū un tātad kādreiz pārnāks arī pie mums un valdīs visā zemē, kā apsolīts.» Aļoša zināja, ka ļaudis taisni tā jūt un pat spriež, viņš saprata to, ka svētnieks tieši ir šis pats svētais, šis dieva patiesības glabātājs ļaužu acīs, — par to arī viņš pats nemaz nešaubījās, tāpat kā šie raudošie zemnieki ar slimajām sievām, kas stiepa svētniekam pretī savus bērniņus. Bet pārliecība, ka svētnieks mirdams sagādās klosterim neparastu slavu, valdīja Aļošas dvēselē varbūt vēl stiprāk nekā jebkuram citam klosterī. Un vispār — visu šo pēdējo laiku kāda dziļa, kvēlojoša iekšēja līksmība arvienu stiprāk un stiprāk iedegās viņa sirdī. Viņš nebūt neapmulsa tādēļ, ka šis svētnieks viņa priekšā ir tomēr tikai viens: «Vienalga, viņš ir svēts, viņa sirds glabā atjaunotnes noslēpumu visiem, to varu, kas beidzot nodibinās taisnību zemes virsū, — un visi būs svēti, un mīlēs viens otru, un nebūs ne bagātu, ne nabagu, ne paaugstināto, ne pazemoto, bet visi būs kā dieva bērni, un pienāks īstenā Kristus valstība.» Lūk, par ko sapņoja Aļošas sirds.

Liekas, ka uz Aļošu visdzi|āko iespaidu darīja arī tas, ka bija atbraukuši abi viņa brāļi, kurus viņš līdz šim nemaz nepazina. Ar brāli Dmitriju Fjodoroviču viņš sadraudzējās drīzāk un tuvāk, lai gan tas atbrauca vēlāk, nekā ar otru brāli Ivanu Fjodoroviču (ar ko viņi bija no vienas mātes). Viņam ļoti gribējās tuvāk iepazīties ar brāli Ivanu, kas te dzīvoja jau divus mēnešus, bet viņi, lai gan satikās diezgan bieži, tomēr nekādi nevarēja saprasties. Aļoša jau no dabas bija kluss un it kā kaut ko gaidīja, it kā no kaut kā kaunējās, bet brālis Ivans, lai gan sākumā Aļoša juta viņa ilgos un ziņkārīgos skatienus, drīz vien, liekas, par viņu nepavisam vairs nedomāja. Aļoša nomanīja to mazliet samulsis. Viņš nodomāja, ka brālis pret viņu tik vienaldzīgs tāpēc, ka viņiem liela starpība gados un sevišķi izglītībā. Bet Aļošam nāca prātā arī cits kas: varbūt šai gluži niecīgajai Ivana interesei un līdzjūtībai pret viņu bija par iemeslu kaut kas tāds, ko Aļoša nepavisam nezināja. Diezin kāpēc viņam arvien likās, ka Ivans kaut kam nodevies, kaut kam iekšējam un svarīgam, ka viņš tiecas uz kādu mērķi, varbūt ļoti grūti sasniedzamu, tā ka viņam nenāk prātā Aļoša, un ka te, lūk, arī slēpjas tas vienīgais iemesls, kāpēc viņš raugās Aļošā tik izklaidīgi. Aļoša domāja arī par to, vai tikai mācītais ateists nenicina viņu, muļķīti klostera kalpotāju. Viņš droši zināja, ka viņa brālis ir ateists. Šī nicināšana, ja tāda arī būtu, viņu nevarēja apvainot, tomēr viņš pašam neizprotamā un nemiera pilnā samulsumā gaidīja, kad brālis gribēs viņam tuvoties. Brālis Dmitrijs Fjodorovičs arvien atsaucās par brāli Ivanu ar visdziļāko cienību, runāja par viņu ar sevišķu iejūtu. No viņa Aļoša tad arī visos sīkumos dabūja zināt par to svarīgo lietu, kas beidzamā laikā saistīja abus brāļus ciešām un nesaraujamām saitēm. Dmitrija jūsmīgās atsauksmes par brāli Ivanu Aļošam likās sevišķi raksturīgas tāpēc, ka brālis Dmitrijs, salīdzinot ar Ivanu, bija gandrīz pavisam neizglītots cilvēks, un viņi abi, nostādīti viens otram blakus kā personības un kā raksturi, likās, bija tik spilgtā pretstatā, ka varbūt nevarēja pat iedomāties divu cilvēku, kuri tik maz līdzinātos viens otram.

Lūk, taisni šai laikā svētnieka cellē notika visu šīs nesaskanīgās ģimenes locekļu satikšanās jeb, labāk sakot, sapulce, kas Aļošu dziļi ietekmēja. Šīs sapulces iegansts patiesībā bija liekulīgs. Taisni šai laikā Dmitrija Fjodoroviča domstarpības mantojuma un īpašumu jautājumos ar tēvu Fjodoru Pavloviču acīm redzot nonāca līdz neciešamam stāvoklim. Attiecības saasinājās un kļuva nepanesamas. Liekas, Fjodors Pavlovičs pirmais un laikam pa jokam izteica domu sapulcēties visiem svētnieka Zosimas cellē un, nemaz nelūdzot no viņa tiešu starpniecību, tomēr kaut kā pa godam vienoties, pie tam svētnieka augstais amats un personība varētu būt zināmā mērā par pamudinātāju un samierinātāju. Dmitrijs Fjodorovičs, kas nekad nebija pie svētnieka bijis, ne viņu redzējis, saprotams, nodomāja, ka viņu grib it kā ar svētnieku iebaidīt; bet, tā kā viņš pats klusībā pārmeta sev, ka beidzamā laikā atļāvies daudzus sevišķi asus izlēcienus strīdā ar tēvu, tad arī pieņēma uzaicinājumu. Te nu jāsaka, ka viņš dzīvoja nevis tēva namā kā Ivans Fjodorovičs, bet šķirti, otrā pilsētas malā. Notika, ka Pēteris Aleksandrovičs Miusovs, kas tolaik dzīvoja mūsu pusē, sevišķi pieķērās šai Fjodora Pavloviča idejai. Šis četrdesmito un piecdesmito gadu liberālis, brīvdomātājs ateists, varbūt aiz garlaicības, bet varbūt vieglprātīgas uzjautrināšanās dēļ pievērsa šai lietai sevišķu uzmanību. Viņam piepeši uznāca kāre apskatīt klosteri un «svēto». Tā kā vēl arvien turpinājās viņu vecu vecie strīdi ar klosteri un vilkās garumā prāva par zemes īpašumu robežām, par kaut kādām mežu ciršanas tiesībām un zivju zveju upītē, tad arī viņš pasteidzās izmantot šo apstākli ar to ieganstu, ka viņš pats gribētu vienoties ar igumena tēvu: vai viņi nevarētu šos strīdus kaut kā izbeigt miera ceļā? Viesi ar tādiem labiem nolūkiem, zināms, varēja sagaidīt klosterī ar lielāku uzmanību un laipnību nekā vienkāršu ziņkārīgo. Sakarā ar visiem šiem apsvērumiem arī varēja rasties klosterī zināma iekšēja ietekme uz slimo svētnieku, kas beidzamajā laikā gandrīz nemaz vairs nepameta celli un slimības pēc atteica pat parastajiem apmeklētājiem. Beidzās ar to, ka svētnieks deva piekrišanu, un diena tika noteikta. «Kas man lika būt viņiem par šķīrēju?» viņš tikai smaidīdams sacīja Aļošam.

Dabūjis zināt par satikšanos, Aļoša ļoti samulsa. Ja jele viens no šiem strīdniekiem un prāvniekiem varēja skatīties uz šo sapulci nopietni, tad, bez šaubām, vienīgi brālis Dmitrijs; visi citi atbrauks vieglprātīgos nolūkos un svētnieku varbūt apvainos, — lūk, ko saprata Aļoša. Brālis Ivans un Miusovs atbrauks aiz ziņkārības, varbūt visrupjākās, bet viņa tēvs varbūt nodomājis uzstāties āksta un aktiera lomā. Ai, lai gan Aļoša klusēja, bet jau diezgan labi pazina savu tēvu. Atkārtoju, šis jauneklis nemaz nebija tik vientiesīgs, par kādu to visi turēja. Ar smagām nojautām viņš gaidīja nolikto dienu. Bez šaubām, viņš sevī, savā sirdī bija ļoti norūpējies par to, lai kaut kā visas šīs ģimenes nesaskaņas beigtos. Un tomēr vislielākās rūpes viņam bija par svētnieku: viņš drebēja par viņu, par viņa slavu, baidījās no apvainojumiem, sevišķi no Miusova smalkā, pieklājīgā izsmiekla un no izglītotā Ivana augstprātīgajiem noklusējumiem, — tā viņš visu to iztēlojās. Viņš pat gribēja riskēt un brīdināt svētnieku, pasacīt viņam šo to par personām, kas varēja ierasties, bet apdomājās un cieta klusu. Tikai noteiktās dienas priekšvakarā lika kādam pazīstamam pateikt brālim Drnitrijam, ka ļoti mīl viņu un cer, ka viņš pildīs solījumu. Dmitrijs nogrima domās, jo nekā nevarēja atminēties, ko viņš varētu būt solījis, un tikai atbildēja vēstulē, ka visiem spēkiem centīsies sevi savaldīt «zemiskuma priekšā» un, lai gan ļoti cienī svētnieku un brāli Ivanu, tomēr ir pārliecināts, ka te vai nu viņam izlikts kāds slazds, vai tā ir necienīga komēdija. «Tomēr drīzāk norīšu sev mēli nekā izturēšos necienīgi pret svēto vīru, kuru tu tik ļoti cienī,» nobeidza Dmitrijs savu vēstulīti. Aļošu tā ne visai uzmundrināja.

OTRĀ GRĀMATA NEKAUTRĪGI VIESI

..

I Klosteri

Bija silta, skaidra un jauka diena augusta beigās. Satikšanās ar svētnieku bija norunāta tūlīt pēc vēlīnās liturģijas, ap pulksten pusdivpadsmitiem. Mūsu viesi uz liturģiju tomēr neieradās, bet atbrauca taisni uz pašām beigām. Viņi atbrauca divās ekipāžās: pirmajā ekipāžā, elegantā karietē, kurā bija iejūgts pāris dārgu zirgu, ieradās Pēteris Aleksandrovičs Miusovs ar savu attālu radinieku, visai jaunu cilvēku, kam bija gadu divdesmit, Pēteri Fomiču Kalganovu. Šis jauneklis gatavojās iestāties universitātē, bet Miusovs, pie kura viņš diezin kādēļ pašlaik dzīvoja, vedināja viņu līdzi uz ārzemēm, uz Cirichi vai Jenu, lai tur iestātos universitātē un beigtu kursu. Jauneklis vēl nebija izšķīries. Viņš bija domīgs un it kā izklaidīgs, patīkams no vaiga, spēcīgu stāvu, pagara auguma. Dažkārt viņa skatiens kļuva dīvaini nekustīgs: kā visi ļoti izklaidīgi cilvēki, viņš reizēm skatījās uz jums cieši un ilgi un tomēr nemaz jūs neredzēja. Viņš bija kluss un mazliet neveikls, bet gadījās, — tomēr tikai esot ar kādu divatā, — ka piepeši viņš kļuva briesmīgi runīgs, straujš, viegli sasmīdināms un smējās dažreiz nezin par ko. Bet viņa dedzība tikpat ātri un negaidot izdzisa, cik ātri un negaidot radās. Viņš arvienu bija ģērbies labi un pat smalki; viņam jau bija savs neatkarīgs mantas stāvoklis, un viņš sagaidīja vēl daudz vairāk. Ar Aļošu viņš bija draugos.

Ļoti vecā, čīkstošā, bet ērtā važoņa karietē, ko vilka divi veci salnrudi zirgi un kas stipri atpalika no Miusova karietes, piebrauca arī Fjodors Pavlovičs ar savu dēliņu Ivanu Fjodoroviču. Dmitrijam Fjodorovičam jau vakar bija paziņota ir stunda, ir laiks, bet viņš nokavējās. Viesi atstāja ekipāžās aiz klostera mūriem, viesnīcā, un gāja pa*klosetra vārtiem kājām. Izņemot Fjodoru Pavloviču, pārējie trīs, liekas, nekad nebija redzējuši nekāda klostera, bet Miusovs varbūt jau gadu trīsdesmit nebija bijis pat baznīcā. Viņš raudzījās apkārt ar zināmu ziņkārību, ne bez zināmas nekautrīgas izlikšanās un gribēja būt veikls un attapīgs. Bet viņam ar viņa vērīgo prātu bez baznīcu un saimniecības celtnēm, arī visai parastām, klostera iekšpusē nekas acīs nedūrās. Garām gāja beidzamie baznīcēni, noņemot cepures un metot krustus. Starp vienkāršajiem ļaudīm gadījās arī vairāk vai mazāk augstākas sabiedrības atbraucēji, divas trīs dāmas, kāds ļoti vecs ģenerālis; tie visi bija apmetušies viesnīcā. Mūsu viesus uz vietas apstāja ubagi, bet neviens nekā tiem nedeva. Tikai Pēteris Kalganovs izņēma no portmoneja desmitkapeiku gabalu un, diezin kādēļ uztraucies un samulsis, steidzīgi iedeva kādai vecenei, aši nomurminādams: «Izdalīt līdzīgi!» Neviens no viņa ceļa biedriem par to nekā neteica, tā ka viņam nebija ko kaunēties; bet, to ievērojis, viņš sakaunējās vēl vairāk.

Tomēr iznāca diezgan ērmoti; īsteni ņemot, viņus vajadzētu sagaidīt un varbūt pat ar zināmu godu: viens vēl nesen bija ziedojis tūkstoš rubļu, bet otrs bija bagātākais muižnieks un, tā sakot, izglītotākais cilvēks, no kura viņi visi te pa daļai bija atkarīgi sakarā ar zvejas vietām upē un ievērojot to, kādu virzienu varēja ņemt prāva. Un tomēr neviena no oficialajām personām viņus nesagaidīja. Miusovs izklaidīgi apskatīja kapakmeņus ap baznīcu un jau gribēja piezīmēt, ka šie kapiņi droši vien visai dārgi izmaksājusi glabātājiem par tiesību apglabāt tik «svētā» vietā, bet nocietās, — vienkārša liberālā ironija viņā pārvērtās gandrīz jau vai dusmās.

—  Velns, kam gan lai te galu galā uzprasa šai jezgā … Par to būtu jāpadomā, jo laiks paiet, — viņš negaidot izgrūda, it kā runādams pie sevis.

Piepeši pie viņiem pienāca kāds padzīvojis kungs gandrīz pliku pauri, platā vasaras mētelī un saldām ačelēm. Pacēlis cepuri un medaini svepstēdams, viņš visiem uzreiz stādījās priekšā par Tulas muižnieku Maksimovu. Viņš vienā mirklī iejutās mūsu ceļinieku rūpēs.

—   Svētnieks Zosima dzīvo skitā, viens pats skitā, kādus četrdesmit soļus no klostera, caur mežiņu, caur mežiņu …

—   To es arī zinu, ka caur mežiņu, — Fjodors Pavlovičs viņam atbildēja, — tikai ceļa mēs diezin kā neatceramies, ilgi neesam bijuši.

—   Lūk — pa šiem vārtiņiem un taisni caur mežiņu… caur mežiņu. Iesim. Ar jūsu atļauju … es pats … man pašam … Lūk — šeit, šeit…

Viņi izgāja pa vārtiem un devās mežā. Muižniekam Maksimovam varēja būt ap sešdesmit gadu, tas nevis gāja, bet, labāk sakot, gandrīz skrēja viņiem blakus, aplūkodams viņus visus ar drudžainu, gandrīz neiedomājamu ziņkārību, acis bolīdams.

—   Redziet, mums ar šo svētnieku pašiem savas darīšanas, — Miusovs stingri sacīja, — mēs, tā sakot, pie šīs personas dabūjām audienci un tādēļ, lai gan pateicamies par to, ka parādījāt ceļu, nekādā ziņā nelūgsim jūs ieiet ar mums reizē.

—   Es biju, biju, es jau biju… Un chevalier parfait! [2] — un muižnieks uzsita knipi gaisā.

—   Kas par chevalier? — Miusovs jautāja.

—   Svētnieks, lieliskais svētnieks, svētnieks … Gods un slava klosterim. Zosima. Tas ir tāds svētnieks…

Bet gājējus panāca un muižnieka nesakarīgo runu pārtrauca kāds neliela auguma ļoti bāls un izdēdējis mūks kapucē. Fjodors Pavlovičs un Miusovs apstājās. Mūks, ārkārtīgi pieklājīgi, gandrīz vai līdz jostas vietai palocīdamies, sacīja:

—   Igumena tēvs, kad jūs būsiet apmeklējuši skitu, pazemīgi ielūdz jūs visus, kungi, pie sevis pusdienās. Pulksten vienos, ne vēlāk. Un arī jūs, — viņš uzrunāja Maksimovu.

—   To es katrā ziņā darīšu! — Fjodors Pavlovičs iesaucās briesmīgi priecīgs par ielūgumu, — katrā ziņā. Un, vai zināt, mēs visi solījāmies uzvesties šeitan kārtīgi… Bet vai jūs, Pēteri Aleksandrovič, nāksiet?

—   Un kā gan ne? Jo kā gan cita dēļ es braucu šurp, ja ne vienīgi redzēt visas viņu šejienes paražas. Mani tikai viens dara nemierīgu, proti, ka es pašlaik ar jums, Fjodor Pavlovič…

—  Jā, Dmitrija Fjodoroviča vēl nav.

—   Un labāk būtu, ja viņš nemaz arī neierastos, vai tad man patīkami — visa šī jūsu jezga un jūs pats vēl piedevām. Tātad pusdienās ieradīsimies, pateicieties igumena tēvam, — viņš griezās pie mūka.

—   Nē, mans pienākums ir novest jūs pie paša svētnieka, — atbildēja mūks.

—   Bet es, ja jau tā, taisni pie igumena tēva, es pa to laiku taisni pie igumena tēva, — muižnieks Maksimovs vīteroja.

—   Igumena tēvs acumirklī aizņemts, bet kā jums tīk… — mūks nedroši sacīja.

—   Cik uzbāzīgs večuks! — Miusovs skaļi teica, kad muižnieks Maksimovs bija aizskrējis atpakaļ uz klosteri.

—   Līdzīgs fon Zonām,.— Fjodors Pavlovičs negaidot teica.

—  To vien tikai jūs zināt… Kādā ziņā viņš līdzīgs fon Zonām? Vai tad jūs esat redzējuši fon Zonu?

—   Redzēju viņa kartīti. Ja ne ar sejas vaibstiem, tad ar kaut ko neizskaidrojamu. Vistīrākais fon Zona otrs eksemplārs. To es vienmēr jau no fizionomijas pazīšu.

—   Varbūt gan; šai lietā jūs esat pazinējs. Bet, lūk, ko, Fjodor Pavlovič, jūs pats tikko pieminējāt, ka mēs esam devuši vārdu uzvesties, kā pienākas, atcerieties. Es jums lieku pie sirds, saturieties! Bet, ja sāksiet tēlot ākstu, — es nebūt negribu, lai mani ar jums te nostādītu blakus … Redziet, kāds cilvēks, — viņš griezās pie mūka, — man bailes ar viņu reizē iet pie kārtīgiem cilvēkiem.

Uz mūķeļa bālajām bezasiņu lūpām parādījās smalks, kluss smaidiņš, ne bez viltības savā ziņā, bet viņš nekā neatbildēja, un bija pārāk skaidrs, ka viņš klusēja aiz pašapziņas. Miusovs vēl vairāk saviebās.

«O, velns lai viņus visus parauj, tikai gadu simteņiem izkoptā āriene, bet būtībā šarlatani un dulburi,» viņam iešāvās prātā.

—  Te nu arī skits, esam klāt! — Fjodors Pavlovičs iesaucās, — sētas vārti aizslēgti.

Un viņš sāka mest lielus krustus svēto priekšā, kas bija uzgleznoti ir virs vārtiem, ir blakus.

—   Neej svešā klosterī ar savu bauslību! — viņš teica. — Pavisam te skitā divdesmit pieci svētie paglābušies, skatās viens otrā un ēd kāpostus. Un neviena sieviete neieies pa šiem vārtiem, lūk, tas ir sevišķi ievērības cienīgs. Un tas taču patiešām tā ir. Bet pag, kā tad es dzirdēju, ka svētnieks pieņemot dāmas? — viņš piepeši uzrunāja mūķeli.

—  No vienkāršajiem ļaudīm sieviešu dzimums arī tagad te, skataities šu', sēž pie galerijas, gaida. Bet augstākām dāmu personām tepat galerijā, tikai ārpus sētas, piebūvētas divas istabiņas, lūk, — šie paši logi, un svētnieks iziet pie viņām pa iekšējo eju, kad vesels, tas ir, tomēr aiz sētas. Tagad arī viena lielmāte, Charkovaš muižniece, Chochlakova kundze, gaida viņu ar savu vājinieci meitu. Droši vien ir solījies pie viņām iznākt, lai gan beidzamā laikā palicis tik vārgs, ka pat ļaudīm tikko parādās.

—   Tad tomēr, skat, iztaisīts ložņājamais caurums no skita pie kundzenēm. Tikai nedomājiet, svēto tēv, ka es kaut ko, es tikai tāpat. Ziniet, Atonā, jūs gan to būsiet dzirdējuši, ne tikai sieviešu apmeklējumi nav pieļauti, bet arī nepavisam nav pieļautas sievietes un pat nekādi sieviešu kārtas radījumi: vistiņas, tītaru titiņas, telītes …

—   Fjodor Pavlovič, es griezīšos atpakaļ un atstāšu jūs te vienu, bet bez manis jūs no šejienes izvedīs aiz rokām, to es jums iepriekš pasaku.

—   Vai es jūs aiztieku, Pēteri Aleksandrovič. Skatieties šurp! — viņš pēkšņi iesaucās, ieiedams pa sētas vārtiņiem, — skatieties, kādā rožu lejā viņi dzīvo!

Tiešām, lai gan rožu pašlaik nebija, te auga milzums retu un skaistu rudens puķu visur, kur vien tās varēja iedēstīt. Acīm redzot tās loloja piedzīvojusi roka. Puķu dobes bija ierīkotas baznīcu iežogojumos un starp kapu kopiņām. Arī ap vienstāva koka namiņu ar galeriju ieejas pusē, kurā atradās svētnieku celle, bija sadēstītas puķes.

—   Bet vai tā bija iepriekšējā svētnieka Varsonofija laikā? Stāsta, ka tas vis krāšņuma nav cienījis, kad trūcies kājās, sitis ar nūju pat dāmu dzimumam, — piebilda Fjodors Pavlovičs, kāpdams uz lievenīša.

—   Svētnieks Varsonofijs tiešām reizēm likās kā nepilnīgs, bet stāsta jau arī daudz aplamību. Ar nūju gan viņš nekad nevienam nav sitis, — atbildēja mūķelis. — Tagad, kungi, brītiņu uzgaidiet, es jūs pieteikšu.

—   Fjodor Pavlovič, beidzamo reizi es jums saku, dzirdiet! Uzvedieties labi, citādi es jums atmaksāšu, — vēlreiz paspēja nomurmināt Miusovs.

—   Nepavisam nav zināms, no kā jums tāds liels satraukums, — zobgalīgi piezīmēja Fjodors Pavlovičs, — varbūt grēciņu bīstaties? Viņš taču, kā runā, jau no acīm nolasot, kādēļ kurais nācis. Un cik augstu jūs vērtējat viņa domas, jūs, tāds parizietis un izcils cilvēks; es pat brīnos par jums, patiesi!

Bet Miusovs nepaguva uz šo sarkasmu atbildēt, jo viņus lūdza iekšā. Viņš kāpa pār slieksni drusku aizkaitināts …

«Nu, tagad jau iepriekš sevi pazīstu, aizkaitināts sākšu strīdu … iekarsīšu un sevi un ideju pazemošu,» viņam iešāvās prātā.

II Vecais āksts

Viņi iegāja istabā gandrīz reizē ar svētnieku, kas, viņiem parādoties, tūlīt iznāca no savas guļamistabiņas. Cellē vēl agrāk par viņiem gaidīja svētnieku iznākam skita hieromonachi, viens — tēvs bibliotekārs, otrs — Paisija tēvs, slims, lai gan ne visai vecs, bet ļoti (tā par viņu runāja) gudrs cilvēks. Bez tam vēl, stāvēdams kaktā (un visu laiku pēc tam palikdams stāvot), — svētnieku gaidīja jauns puisis, pēc izskata gadi divdesmit divi, civilsvārkos, seminārists un nākošais garīdznieks, ko diezin kādēļ klosteris un mūki protežēja. Viņš bija pagara auguma, ar svaigu seju, platiem vaigu kauliem, gudrām un uzmanīgām, šaurām, brūnām acīm. Sejā atspoguļojās pilnīga godbijība, taču pieklājīga, ne iztapīga. Ienākušos viesus viņš pat neapsveica palocīdamies, kā persona, kas nav tiem līdzīga, bet, gluži otrādi, pakļauta un atkarīga.

Svētnieks Zosima iznāca klostera kalpotāja un Aļošas pavadībā. Hieromonaehi piecēlās un apsveica viņu, ļoti zemu palocīdamies, pirkstiem skardami zemi, pēc tam, saņēmuši svētību, noskūpstīja viņam roku. Svētījis viņus, svētnieks katram atbildēja ar tikpat zemu palocīšanos, skardams pirkstiem zemi, un katram no tiem lūdza svētību arī sev. Visa šī ceremonija norisinājās ļoti nopietni, nevis kā kaut kāda ikdienišķa izdarība, bet gandrīz aizgrābtībā. Tomēr Miusovam likās, ka visu to dara ar tīšu iedvesmu. Viņš stāvēja priekšā visiem ar viņu reizē ienākušajiem biedriem. Vajadzētu, — un viņš pat pārlika to jau vakar vakarā, — neraugoties ne uz kādām idejām, tikai aiz vienkāršas pieklājības (jo te bija tādas parašas) pieiet pie svētnieka un saņemt svētību, mazākais jele saņemt svētību, ja arī neskūpstītu roku. Bet tagad, redzēdams šo hieromonachu locīšanos un skūpstīšanos, viņš acumirklī šo nodomu atmeta: cienīgi un nopietni viņš diezgan zemu augstmanīgi palocījās un atgāja pie krēsla. Taisni tāpat rīkojās arī Fjodors Pavlovičs, šoreiz kā pērtiķis galīgi izķēmodamies pakaļ Miusovam. Ivans Fjodorovičs palocījās ļoti cienīgi un pieklājīgi, arī turēdams rokas gar sāniem, bet Kalganovs tik ļoti sakaunējās, ka nemaz nepalocījās. Svētnieks nolaida svētīšanai jau pacelto roku un, palocījies viņiem otrreiz, lūdza visus apsēsties. Asinis pieplūda Aļošam vaigos; viņam bija kauns. Viņa ļaunās nojautas sāka piepildīties.

Svētnieks apsēdās uz sarkankoka ādas dīvaniņa, ļoti veclaicīga izstrādājuma, bet viesus, izņemot abus hieromonachus, nosēdināja pie pretējās sienas visus četrus rindiņā uz četriem sarkankoka krēsliem, kas bija apvilkti ar melnu, stipri nodilušu ādu. Hieromonaehi nosēdās abās pusēs, viens pie durvīm, otrs pie loga. Seminārists, Aļoša un kalpotājs palika kājās stāvot. Istaba bija diezgan pašaura un izskatījās it kā izbalējusi. Visas lietas un mēbeles bija rupjas, nabadzīgas un tikai visnepieciešamākās. Uz loga bija divi puķu podi, bet kaktā daudz svētbilžu — starp tām milzīgi liela dievmātes svētbilde, gleznota droši vien sen pirms ticības šķelšanās. Tai priekšā dega lampiņa. Līdzās šai divas citas svētbildes mirdzošās rizās, tām apkārt darināti ķerubiņi, porcelānā oliņas, ziloņkaula katoļu krusts ar Mater dolorosa, kura to apkampusi, un daži asējumi no pagājušo gadsimtu lielo itāļu meistaru gleznām. Līdzās šiem daiļajiem un dārgajiem asējumiem rēgojās vairākas lapas pašu vienkāršāko krievu litogrāfiju ar svētajiem, mocekļiem, augstajiem priesteriem un citiem, kādas par kapeiku var dabūt pirkt visos gada tirgos. Pie citām sienām bija arī dažas tagadējo un agrāko krievu biskapu litografētas ģīmetnes. Miusovs pavirši apskatīja visu šo «kroņa mantu» un ciešu skatienu uzlūkoja svētnieku. Viņš cienīja savu skatienu, viņam piemita šī vājība, kas viņam tomēr piedodama, ja ņem vērā, ka Miusovam bija jau piecdesmit gadu, — tas ir vecums, kurā gudrs un nodrošināts augstas kārtas cilvēks sajūt pret sevi arvien lielāku cienību, dažreiz gluži negribot.

Jau no pirmā acu uzmetiena svētnieks viņam nepatika. Patiesi, viņa sejā bija kaut kas tāds, kas nepatiktu arī daudziem citiem, ne vien Miusovam. Tas bija pazems, salīcis vīriņš ļoti vājām kājām, tikai sešdesmit pieci gadi vecs, bet slimības dēļ viņš izlikās daudz vecāks, vismaz par gadiem desmit. Visa viņa ļoti kalsnā seja bija kā sētin nosēta smalkām krunciņām, un sevišķi daudz to bija ap acīm. Acis bija nelielas, pagaišas, manīgas un mirdzošas, it kā divi mirdzoši punkti. Sirmie matiņi bija palikuši tikai uz deniņiem, bārdele maziņa un reta, ķīļveidīga, bet lūpas, bieži vīpsnājošas, — plānas kā divi aukliņas. Deguns gan nebija nekāds garais, bet smalks kā putniņam.

«Pēc visām zīmēm spriežot — ļauns un sekli uzpūtīgs gariņš,» Miusovam iešāvās prātā. Vispār — viņš bija ar sevi ļoti neapmierināts.

Pulksteņa sitieni palīdzēja iesākt sarunu. Mazais un lētais sienas pulkstenis ar bumbām ātri nosita tieši divpadsmit.

—   Uz mata īstais laiks, — iesaucās Fjodors Pavlovičs, — bet mana dēla Dmitrija Fjodoroviča vēl arvien nav. Atvainojos viņa vietā, svētīgo tēv! (Aļoša no šī «svētīgā tēva» nodrebēja līdz pirkstu galiņiem.) Bet es vienmēr esmu akurats, uz minūti, neaizmirstot, ka noteiktība ir karaļa pieklājība …

—   Bet jūs taču vismaz neesat karalis, — Miusovs uzreiz nenocietās un norūca.

—   Jā, tas tiesa, karalis neesmu. Un iedomājieties, Pēteri Aleksandrovič, šito jau es pats zināju, dievvārds! Un vienmēr es tā kaut ko pasacīšu nevietā! Jūsu godība! — viņš iesaucās it kā acumirklīgā aizrautībā. — Jūs redzat savā priekšā ākstu, patiesu ākstu! Tā arī rekomendējos. Vecs ieradums, ai jā! Bet, ja dažreiz nevietā samelojos, tad tas ir pat ar nolūku, lai izsmīdinātu un būtu patīkams. Ir taču jābūt patīkamam, vai nav tiesa? Priekš gadiem septiņiem iebraucu kādā pilsētiņā, tur bija darīšanas, un ar šādiem tādiem uzpircējiem gandrīz jau sasitos kompānijā. Ejam pie apriņķa priekšnieka, jo šo to no viņa vajadzēja palūgt un pasaukt ieturēt kopā ar mums pusdienas. Iznāk apriņķa priekšnieks, garš, resns, gaišmatains un drūms cilvēks, — tādās reizēs visbīstamākie subjekti: viņiem ir aknas. Es šim tieši un, zināt, ar smalka cilvēka sirsnību: «Ispravņika kungs, esiet,» saku, «mūsu tā sakot, Napravņiks!» — «Kas tas,» šis saka, «par Napravņiku?» Es jau pirmā pussekundē redzu, ka nav izdevies, šis stāv nopietns, iecirties. «Es,» tā šim saku, «gribēju pajokot — vispārējas jautrības labad, jo Napravņika kungs ir slavens mūsu krievu kapelmeistars, bet mūsu nodomu harmonijai arī vajag taisni kaut ko tādu gluži kā kapelmeistaru …» Nu, es taču prātīgi izskaidroju un salīdzināju, vai nav tiesa? «Atvainojiet,» šis saka, «es esmu ispravņiks, un taisīt no sava titula kalamburus nepieļaušu.» Apgriezās un gāja projām. Bet es saucu viņam pakaļ: «Jā, jā, jūs esat ispravņiks, nevis Napravņiks.» — «Nē,» šis atbild, «ja jau tā sacīts, tad, zināms, esmu Napravņiks.» Un ko jūs domājat — tomēr visi mūsu nodomi izjuka! Un visur man tā iziet, vienmēr tā. Katrreiz es ar savu laipnību pats sev kaitēju! — Kādreiz, nu jau priekš ilgiem gadiem, saku kādai pat ļoti ietekmīgai personai: «Jūsu kundze ir kutelīga sieviete,» tas ir, godīguma, tā sakot, morālisku īpašību ziņā, bet uz to viņš man pēkšņi tā: «Vai jūs esat viņu kutinājuši?» Nevarēju savaldīties, domāju, kas ir, paamizēšos. «Jā,» es saku, «kutināju.» Nu, tad viņš mani arī pakutināja … Bet tas jau notika sen, tā ka nav vairs neērti stāstīt; tā es mūžīgi sev kaitēju!

—  To jūs darāt arī tagad, — Miusovs ar riebumu nomurmināja.

Svētnieks klusēdams raudzījās vienā un otrā.

—   Nu kā tad! Iedomājieties, es taču arī to zināju, Plēteri Aleksandrovič, un vēl turklāt jutu, ka daru, tikko sāku runāt, un, vai zināt, pat paredzēju, ka jūs pirmais man par to bildīsiet. Tai brīdī, kad redzu, ka mani joki nepadodas, man, jūsu godība, abi vaigi sāk piekalst pie apakšējām smaganām, gandrīz vai krampji sāk raut; tas man jau no jaunības, kad es staigāju apkārt pie muižniekiem par liekēdi piedzīvotāju un tā maizi pelnīju. Es esmu īsts āksts, jau no dzimšanas, gluži, jūsu godība, kā plānprātiņš;

nestrīdos, ka arī nešķīsts gars manī varbūt iemājo, tomēr neliela kalibra, — ja būtu lielāka, izvēlētos citu mājokli, tikai ne jūsu, Pēteri Aleksandrovič, arī jūs taču neesat ievērojams mājoklis. Toties esmu ticīgs, ticu dievam. Tikai beidzamā laikā esmu sācis šaubīties, toties tagad sēžu un gaidu ievērojamus vārdus. Es, jūsu godība, gluži kā filozofs Diderots. Vai jūs arī zināt, visusvēto tēv, kā filozofs Diderots ieradies pie metropolita Platona ķeizarienes Katrīnas laikā. Ieiet un tūlīt uz vietas: «Dieva nav!» Uz to augstais priesteris paceļ pirkstu un atbild: «Tie ģeķi saka savā sirdī: dieva nevaid!» Tas kā stāvējis, tā krīt pie kājām. «Es ticu,» kliedz, «un kristību pieņemu.» Tā viņu arī kristīja — turpat uz vietas. Par krustmāti bijusi kņaziene Daškova, bet Potjomkins par krusttēvu!…

—   Fjodor Pavlovič, tas ir neciešami! Jūs taču pats zināt, ka melšat un ka šī muļķīgā anekdote nav patiesa, ko tad jūs ākstāties? — drebošā balsī izsacīja Miusovs, vairs nevarēdams valdīties.

—   Visu mūžu jutu, ka nav patiesa, — aizrautībā iesaucās Fjodors Pavlovičs. — Bet es jums, kungi, pastāstīšu tīru patiesību. Dižo svētniek! Piedodiet, ko es nupat teicu par Diderota kristīšanu, es pats tikko izgudroju, taisni šai brītiņā, taisni kad stāstīju, bet agrāk man tas nebija ne prātā nācis. Izgudroju, lai būtu pikantāk. Taisni tādēļ es ākstos, Pēteri Aleksandrovič, lai būtu mīlīgāks. Tomēr reizēm pats nezinu, kādēļ. Bet, ja runā par Diderotu, tad šo «ģeķi saka» es savās jaunības dienās reižu divdesmit tiku dzirdējis no šejienes muižniekiem, kad pie tiem uzturējos; no jūsu krustmāmiņas, Pēteri Aleksandrovič, no Mavras Fominišnas, arī tiku dzirdējis. Viņi visi līdz pašam pēdējam laikam ir pārliecināti, ka bezdievis Diderots gājis pie metropolita Platona strīdēties par dievu …

Miusovs piecēlās, ne vien zaudējis pacietību, bet pat it kā aizmirsdamies. Viņš bija traki saniknots un apzinājās, ka tāpēc pats kļūst smieklīgs. Patiesi, cellē norisinājās kaut kas pavisam neiespējams. Šai pašā cellē varbūt jau gadu četrdesmit vai piecdesmit, jau agrāko svētnieku laikā, pulcējās apmeklētāji, bet vienmēr visdziļākā godbijībā, ne citādi. Gandrīz visi, kurus te ielaida, ienākdami cellē, saprata, ka ar to viņiem tiek parādīta liela vēlība. Daudzi krita ceļos un necēlās augšā visu laiku, kamēr te palika. Daudzi pat no «augstākajām» aprindām un no visizglītotākajiem cilvēkiem, vēl vairāk, pat daži no brīvdomātājiem, kuri nāca tikai aiz ziņkārības vai citu iemeslu dēļ, ienākdami cellē reizē ar citiem vaf izlūguši satikšanos vienatnē, turēja par vissvarīgāko pienākumu, visi līdz beidzamajam, ievērot vislielāko godbijību un smalkjūtību visu satikšanās laiku, jo vairāk tāpēc, ka naudu te neņēma, bet te bija tikai mīlestība un laipnība vienā pusē, un otrā — grēku nožēlošana un alkas izšķirt grūtu jautājumu dvēseles dzīvē un darīt vieglāku savas sirds grūtuma brīdi. Tā ka pēkšņi tāda ālēšanās, ko uzsāka Fjodors Pavlovičs un kas izpauda necieņu pret vietu, kurā viņš atradās, klātesošos, vismaz dažus no viņiem, samulsināja un radīja viņos izbrīnu. Hieromonachi, kuru sejas tomēr ne drusciņ nemainījās, nopietnā uzmanībā vēroja, ko teiks svētnieks, bet, likās, arī taisījās celties augšā, tāpat kā Miusovs. Aļoša bija tuvu raudām un stāvēja, nodūris galvu. Visdīvainākais viņam šķita tas, ka viņa brālis Ivans Fjodorovičs, uz kuru vienīgo viņš cerēja un paļāvās un kuram vienīgajam uz tēvu bija tāds iespaids, ka viņš varētu to savaldīt, sēdēja tagad pavisam nekustīgs savā krēslā, acis nolaidis, un, kā redzams, ar kādu kairu ziņkārību gaidīja, kā tas viss beigsies, it kā viņš pats te būtu pilnīgi lieks. Uz Rakitinu (semināristu), arī Aļošas ļoti labu paziņu un gandrīz tuvu cilvēku, viņš nespēja ne acu pacelt: viņš zināja, ko tas domā (lai gan to zināja vienīgi Aļoša visā klosterī).

—   Piedodiet… — iesāka Miusovs, griezdamies pie svētnieka, — ja arī es varbūt jums liekos līdzdalībnieks šais necienīgajos jokos. Mana kļūda ir tā, ka es noticēju, ka pat tāds cilvēks kā Fjodors Pavlovičs, apmeklēdams tik godājamu vīru, gribēs saprast savu pienākumu… Man nenāca ne prātā, ka būs jālūdz piedošana taisni par to, ka nācu ar viņu reizē…

Pēteris Aleksandrovičs aprāvās un galīgi samulsis gribēja jau iziet no istabas.

—   Neuztraucieties, es jūs lūdzu, — svētnieks pēkšņi piecēlās no savas vietas uz savām vārgajām kājām un, saņēmis Pēteri Aleksandroviču aiz abām rokām, nosēdināja viņu atkal krēslā. — Apmierinieties, es jūs lūdzu. Sevišķi jūs es lūdzu būt par manu viesi. — Un palocījies viņš apgriezās un atkal nosēdās uz sava dīvaniņa.

—   Dižo svētniek, izsakiet, — vai es apvainoju jūs ar savu mundrumu vai ne? — pēkšņi iesaucās Fjodors Pavlovičs, ieķēries ar abi roki krēsla balstos un it kā taisīdamies no tiem izlēkt saskaņā ar atbildi.

—   Arī jūs es pārliecinoši lūdzu, neuztraucieties un nekautrējieties! — svētnieks viņam pamudinoši sacīja. — Nekautrējieties, jūtieties gluži kā mājās! Bet, galvenais, nekaunieties tik daudz no sevis paša, jo tikai no tā viss izriet.

—   Gluži kā mājās? Tātad dabiskā izskatā? O, tas ir pārāk daudz, tas ir pārāk daudz, taču — aizkustināts pieņemu! Vai zināt, svētīto tēv, uz dabisku izskatu jūs mani neizaiciniet, neriskējiet … līdz dabiskajam izskatam arī es pats nenonākšu. To es, lai jūs pasargātu, jau iepriekš pasaku. Nu, bet viss cits vēl pakļauts neziņas tumsībai, kaut arī daži gribētu mani izpušķot. To es saku, zīmēdams uz jums, Pēteri Aleksandrovič, bet jums, visusvētā būtne, lūk, ko jums: vislielāko sajūsmu! — Viņš piecēlās un, izstiepis rokas uz augšu, sacīja: — «Svētītas lai ir mātes miesas, kas tevi dzemdējušas, un pupi, kas tevi barojuši,» sevišķi pupi! Tikko jūs ar saviem vārdiem: «Nekaunieties tik daudz no sevis paša, jo tikai no tā viss izriet,» — ar šiem vārdiem man kā cauri izdūrāt un izlasījāt visu, kas bija apslēpts. Patiesi, man tā vien liekas, kad eju pie cilvēkiem, ka es esmu par visiem nekrietnāks un ka visi mani tur par ākstu, — nu tad «lai notiek, es patiesi uzstāšos āksta lomā, jūsu domas man nekrīt svarā, jo jūs visi līdz beidzamajam esat nekrietnāki par mani!». Lūk, tādēļ es esmu āksts, ākstos aiz kauna, dižo svētniek, aiz kauna. Tikai aizdomu pēc arī trakoju. Jo, kolīdz es būtu pārliecināts, ka, tikko es ienāku, tūlīt visi mani tur par laipnāko cilvēku, — ak dievs, cik tad es būtu labs cilvēks! Skolotāj! — Viņš pēkšņi noslīga ceļos. — Ko man darīt, lai iegūtu mūžīgu dzīvošanu?

Grūti bija arī tagad pateikt: vai viņš ākstās vai patiesi tik aizgrābts?

Svētnieks pacēla uz viņu acis un smaidīdams sacīja:

—   Jūs pats sen zināt, kas jādara, prāta jums diezgan: nenododieties žūpībai un liekām runām, nenododieties miesas kārībai, it īpaši naudas dievināšanai, un veriet ciet savus krogus, — ja nevarat visus, tad jele divus vai trīs. Bet galvenais, pats galvenais — nemelojiet!

—   Tas ir, par Diderotu, vai?

—   Nē, ne par Diderotu. Galvenais, nemelojiet pats sev! Tas, kas melo pats sev un klausās pats savos melos, nonāk tik tālu, ka vairs nekādas taisnības ne sevī, ne sev apkārt neizšķir un tātad krīt necieņā ir savā, ir citu priekšā. Un, neviena necienīdams, mitējas mīlēt, bet, lai, neviena nemīlot, pakavētu sev laiku un uzjautrinātos, nododas kaislībām un rupjai saldkairei un savos netikumos nonāk līdz lopiskumam; un tas viss no pastāvīgiem meliem ij cilvēku, ij paša priekšā. Tas, kas melo pats sev, spēj arī visātrāk apvainoties. Jo apvainoties reizēm ir ļoti patīkami, vai nav tiesa? Un cilvēks taču zina, ka neviens viņu nav apvainojis, bet ka viņš pats apVainojumu izdomājis un samelojies jaukuma dēļ, pats pārspīlējis, lai būtu gleznaināk, pieķēries pie vārda un no mušas izpūtis ziloni, — pats to zina, tomēr pats pirmais apvainojas, apvainojas līdz tīksmei, līdz liela prieka sajūtai, bet ar to pašu nonāk arī līdz īstenam naidam … Celieties taču augšā, sēdiet, ļoti jūs lūdzu, šie taču arī ir neīsti žesti…

—    Svētlaimīgo cilvēk! Ļaujiet noskūpstīt rociņu! — Fjodors Pavlovičs pielēca klāt un šmakstinot ātri nobučoja svētnieka kalsno roku. — Patiesi, patiesi, ir patīkami apvainoties. To jūs tik labi pasacījāt, kā es vēl nebiju dzirdējis. Patiesi, patiesi, visu mūžu es apvainojos līdz tīksmei, aiz estetikas apvainojos, jo ir ne vien patīkami, bet dažreiz pat skaisti būt apvainotam; lūk, to jūs aizmirsāt, svēto tēv, — skaisti! To es pierakstīšu kabatas grāmatiņā! Bet es meloju, jā, meloju visu cauru mūžu, katru dienu un katru stundu. Patiesi, meli ir arī melu tēvi! Tomēr varbūt nevis melu tēvi, man arvien šie teksti sajūk, nu, kaut melu dēli, ar to jau arī pietiek. Tikai… manu eņģei… par Diderotu kādreiz var! Diderots neko nekaitēs, bet dažs cits vārds gan var kaitēt. Svēto tēv, gandrīz aizmirsu, bet jau sen biju nodomājis, jau priekš gadiem trim, dabūt šeit zināt, atbraukt taisni šurp un pamatīgi izdibināt un jautāt: tikai neļaujiet Pēterim Aleksandrovičam jaukties starpā! Lūk, ko es jautāšu: vai tas ir tiesa, svēto tēv, ka Svēto dzīves gājumos kādā vietā stāsta par vienu svētu brīnumdari, ko mocījuši ticības dēļ, un, kad viņam beigās nocirtuši galvu, tad viņš piecēlies, pacēlis savu galvu, mīlīgi to skūpstījis un ilgi staigājis, turēdams to rokās un «mīlīgi skūpstīdams». Vai tas ir tiesa vai nav, godājamie tēvi?

—   Nē, nav tiesa, — sacīja svētnieks.

—   Nevienā Svēto dzīves grāmatā nekas tamlīdzīgs nav rakstīts. Par kādu svēto, sakiet man, tā rakstīts? — jautāja hieromonachs, mūks-bibliotekars.

—   Es pats nezinu, par kādu. Nezinu un nesaprotu. Esmu maldināts, tā stāstīja. To es dzirdēju, bet vai zināt, kas stāstīja? Pēteris Aleksandrovičs Miusovs, kas nupat noskaitās par Diderotu; viņš ir tas stāstītājs.

—   Es nekad to jums neesmu stāstījis, es ar jums vispār nekad nerunāju.

—   Tiesa, jūs to nestāstījāt man; bet jūs stāstījāt kompānijā, kurā biju arī es; tas būs priekš gadiem četriem. Tikai tādēļ es to pieminēju, ka ar šo smieklīgo stāstu jūs sašķobījāt manu ticību, Pēteri Aleksandrovič. Jūs to nemaz nezinājāt un negaidījāt, bet es pārnācu mājās ar satricinātu ticību un no tā laika šaubos ar vien vairāk un vairāk. Jā, Pēteri AleksandroviČ, jūsu dēļ notika liela grēkā krišana. Tas nav vis kaut kāds Diderots!

Fjodors Pavlovičs patētiski iekarsa, lai gan visiem jau bija pilnīgi skaidrs, ka viņš atkal izliekas. Bet Miusovu tas tomēr sāpīgi aizvainoja.

—   Kas par muļķībām, tas viss muļķības, — viņš murmināja. — Varbūt patiešām es esmu kādreiz tā teicis … tikai ne jums. Man pašam to stāstīja. To es dzirdēju Parizē, kāds francūzis man teica, it kā pie mums to no Svēto dzīves gājumiem lasot pa dievkalpojuma laiku … Tas bija ļoti mācīts cilvēks, kas speciāli pētījis Krievijas statistiku… ilgus gadus dzīvojis Krievijā … Es pats Svēto dzīves gājumus neesmu lasījis … un arī nedomāju lasīt… Vai nu mazumu pļāpā pie pusdienu galda? … Mēs tad ieturējām pusdienas …

—   Jā, jūs tad ieturējāt pusdienas, bet es, lūk, pazaudēju ticību! — Fjodors Pavlovičs kaitināja.

—   Kāda man daļa par jūsu ticību! — Miusovs tikko neiekliedzās, bet pēkšņi savaldījās un nicinoši teica: — Jūs burtiski padarāt netīru visu, kam vien pieduraties.

Svētnieks piepeši piecēlās no savas vietas.

—   Piedodiet, kungi, ka es pagaidām jūs atstāšu vienus, tikai dažas minūtes, — viņš sacīja, griezdamies pie visiem apmeklētājiem, — bet mani gaida tie, kas ieradušies agrāk par jums. Bet nemelojiet gan! — viņš vēl piebilda, ar jautru seju vērsdamie.s pie Fjodora Pavloviča.

Viņš gāja laukā no celles, Aļoša un kalpotājs metās tam pakaļ, lai novestu pa kāpnēm. Aļošam trūka elpas, viņš bija priecīgs, ka tiek projām, bija priecīgs arī par to, ka svētnieks nav apvainojies un ir jautrs. Svētnieks devās uz galeriju, lai svētītu tos, kas viņu gaidīja. Bet Fjodors Pavlovičs tomēr apturēja viņu celles durvīs.

—   Svētlaimīgo cilvēk! — viņš jūsmīgi iesaucās. — Ļaujiet vēlreiz nobučot jūsu rociņu! Nē, ar jums vēl var runāt, var dzīvot! Vai jūs domājat, ka es vienmēr tā meloju un ākstos? Tadf ziniet, ka visu laiku es to darīju tīšām, lai jūs pārbaudītu. Es visu laiku ap jums taustījos, vai var ar jums sadzīvot. Vai manai pazemībai ir vieta jūsu lepnības tuvumā? Izsniedzu jums uzslavas rakstu: ar jums var dzīvot! Bet nu ciešu klusu, uz visiem laikiem apklustu. Nosēdīšos krēslā un apklusīšu. Nu jums, Pēteri AleksandroviČ, laiks runāt, nu jūs te būsiet ievērojamākais vīrs … uz desmit minūtēm.

III Ticīgās sieviņas

Lejā pie koka galerijas, kas bija piebūvēta sētas sienas ārpusē, šoreiz pulcējās tikai sievietes, skaitā ap divdesmit. Viņām paziņoja, ka svētnieks beidzot nāks, un viņas sapulcējās gaidīt. Galerijā izgāja arī muižnieces Chochlakovas, kuras tāpat gaidīja svētnieku, tikai augstākās kārtas viešņām ierādītā telpā. Viņas bija divas: māte ar meitu. Chochlakova kundze, bagāta un arvien gaumīgi ģērbusies dāma, bija vēl diezgan jauna un ļoti piemīlīga, pabāla, ļoti dzīvām un gandrīz pilnīgi melnām acīm. Viņai nebija vairāk par trīsdesmit trim gadiem, un jau gadi pieci viņa bija atraitne. Viņas četrpadsmit gadus vecā meita slimoja ar kāju paralizi. Nabaga meitene jau vairāk nekā pusgadu nevarēja staigāt, un viņu vadāja garā ērtā krēslā uz riteņiem. Tā bija daiļa sejiņa, slimībā mazliet novājējusi, bet jautra. Viņas lielās, tumšās acis ar garajām skropstām likās spīdam nerātnībā. Māte jau no pavasara taisījās viņu vest uz ārzemēm, bet nokavēja vasaru, jo nevarēja vien nokārtot muižas darīšanas. Viņas jau kādu nedēļu dzīvoja mūsu pilsētā, vairāk gan darīšanu nekā dievlūgšanas dēļ, bet jau reiz, prieks dienām trim, apmeklēja svētnieku. Tagad viņas pēkšņi atkal bija atbraukušas, lai gan zināja, ka svētnieks gandrīz vairs nespēj nevienu pieņemt, un neatlaidīgi lūdza vēlreiz piešķirt viņām «laimi redzēt lielo dziedinātāju». Gaidīdama iznākam svētnieku, māte sēdēja krēslā līdzās meitas krēslam, bet divi soļi no viņas stāvēja vecs mūks, — tas nebija šejienietis, bet ceļa gājējs no kādas maz pazīstamas tālas ziemeļu mītnes. Arī viņš gribēja saņemt svētnieka svētību. Bet svētnieks, kas tikko parādījās galerijā, papriekš gāja S taisni pie tautas. Pūlis spiedās pie lievenīša ar trim kāpšļiem, kas savienoja zemo galeriju ar pagalmu. Nostājās uz augšējā kāpšļa, uzlika epitrachilu un svētīja sievietes, kas viņam spiedās klāt. Aiz abām rokām pievilka pie viņa kādu apsēsto. Tā, tikko ieraudzījusi svētnieku, pēkšņi sāka, kaut kā nelāgi smilkstēdama, stostīties un raustīties kā krītamā kaitē. Uzlicis tai uz galvas epitrachilu, svētnieks noskaitīja īsu lūgšanu, un viņa uzreiz apklusa un nomierinājās. Nezinu, kā tagad, bet bērnībā man bieži gadījās sādžās un klosteros redzēt un dzirdēt šīs apsēstās. Viņas veda uz dievkalpojumu, viņas gaudoja un rēja kā suņi pa visu baznīcu, bet, kad iznesa svētos sakramentus un pieveda viņas pie tiem, trakošana tūlīt beidzās un slimā uz kādu laiku vienmēr nomierinājās. Mani, bērnu, tas vienmēr ļoti pārsteidza un izbrīnināja. Bet jau tad kā atbildi uz saviem jautājumiem es dzirdēju no citiem muižniekiem un sevišķi no saviem pilsētas skolotājiem, ka tas viss esot izlikšanās, lai nebūtu jāstrādā, un ka to vienmēr varot iznīdēt pašos pamatos ar pienācīgu stingrību, kam par apstiprinājumu stāstīja dažādas anekdotes. Bet pēc tam es pārsteigts dabūju zināt no speciālistiem mediķiem, ka te nav nekādas izlikšanās, bet tā ir briesmīga sieviešu slimība, kas, liekas, sastopama galvenokārt pie mums Krievzemē un liecina par mūsu sādžas sievietes grūto likteni, slimība, kas ceļas no pārlieku nogurdinošiem darbiem, pārlieku drīz pēc grūtām un nenormālām dzemdībām bez jebkādas mediciniskas palīdzības; bez tam no neizciešamām bēdām, no sitieniem un cita, ko no visa lielā vairuma dažas sievietes tomēr nevar izturēt. Bet trakojošās un plosīgās sievietes savādā un acumirklīgā dziedināšana, tiklīdz viņu pieveda pie sakramentiem, ko man izskaidroja ar izlikšanos un turklāt vēl ar fokusiem, kurus taisot gandrīz vai paši «klerikaļi», droši vien arī notika visdabiskākā kārtā, un sieviņas, kuras viņu veda pie sakramentiem, bet, galvenais, arī pati slimā droši ticēja kā pārbaudītai un neapgāžamai patiesībai, ka nešķīstais gars, kas apsēdis slimo, mūždien nespēs izciest, ja viņu, slimo, pievedīs pie sakramentiem un liks palocīties to priekšā. Un tādēļ arī nervozajā un, saprotams, arī psichiski slimajā sievietē vienmēr radās it kā visa viņas organisma satricinājums (un tam vajadzēja rasties) tai momentā, kad viņa noliecās svēto sakramentu priekšā, satricinājums, ko radīja neatvairāmā dziedinošā brīnuma gaidas un vislielākā ticība, ka tas notiks. Un tas arī notika, kaut tikai uz vienu brīdi. Gluži tāpat tas notika arī tagad, kolīdz svētnieks uzsedza slimajai epitrachilu.

Daudzas no sievietēm, kas drūzmējās ap viņu, raudāja aizgrābtības un līksmības asaras, ko radīja šī brīža efekts; citas lauzās noskūpstīt jele viņa drēbju vīli, dažas kaut ko dudināja. Viņš svētīja visas, bet ar dažām sarunājās. Apsēsto viņš jau pazina, tā nebija atvesta no tālienes, viņas sādža bija tikai verstis sešas no klostera, un arī agrāk viņu jau veda šurp.

—   Tā gan būs no tālienes! — viņš norādīja uz kādu vēl diezgan pajaunu, bet ļoti vāju un izdēdējušu sievieti, kuras seja izskatījās gluži melna, lai gan nebija saulē iedegusi. Viņa bija nokritusi ceļos un nekustīgām acīm raudzījās svētniekā. Viņas skatienā bija kaut kas līdzīgs fanatismam.

—   No tālienes, tētiņ, no tālienes, trīs simti verstu no šejienes. No tālienes, tētiņ, no tālienes, — sieviete runāja dziedošā balsī, viegli šūpodama galvu no vienas puses uz otru un atspiedusi vaigu delnā. Viņa runāja kā vaimanādama. Ļaudīm ir klusas un panesīgas bēdas: tās nogrimst sevī un klusē. Bet ir arī histēriski slimīgas bēdas: tās reiz izlaužas asarās un no tā brīža noslīgst vaimanās. Tas sevišķi vērojams pie sievietēm. Bet tās.nav vieglākas par klusajām bēdām. Vaimanas atvieglina tikai ar to, ka vēl vairāk plosa un kairina sirdi. Tādas bēdas arī negrib mierinājuma, tās dzīvo no savas neremdināmības sajūtas. Vaimanāšana ir tikai nepieciešamība nemitīgi kairināt brūci.

—   Pilsētniece, jādomā, — ziņkārīgi viņā ieskatīdamies, turpināja svētnieks.

—   Pilsētnieki, tēv, pilsētnieki, no zemēm nākuši, bet pilsētnieki, dzīvojam pilsētā. Tevi redzēt atnācu, tēv. Dzirdējām par tevi, tētiņ, dzirdējām. Maziņo puisīti apglabāju, devos dievu lūgt. Trīs klosteros jau pabiju, tad norādīja man: «Iegriezies, Nastasiņ, arī te, tas ir, pie jums, balodīt, pie jums.» Atnācu, vakar biju baznīcā, bet šodien pie jums.

—   Ko tu apraudi?

—   Dēliņa žēl, tētiņ, trīs gadiņi bija, tik divi mēneši trūka, un trīs gadiņi būtu. Dēliņa dēļ mokos, tēv, dēliņa dēļ. Pēdējais dēliņš palika, četri mums ar Ņikitušu bija, bet neturas mums bērniņi, neturas, mīļais, jaukais, neturas. Trīs pirmos jau paglabāju, to nebija tik stipri žēl, bet šo beidzamo paglabāju un nevaru viņu aizmirst. Lūk, viņš kā stāvēt stāv manā priekšā, neiet projām. Izkaltējis manu dvēseli. Paskatos viņa drēbītēs, krekliņā vai zābaciņos un sāku kaukt. Izklāju, kas no viņa man palicis, katru viņa lietiņu, skatos un smilkstu. Saku Ņikitušam, savam vīram: atlaid tu mani, saimniek, doties dievu lūgt. Viņš ir važonis, mēs neesam nabagi, tēv, neesam nabagi, paši uz savu roku važonību piekopjam, mums ir viss savs, ir zirgi, ir rati. Bet kam gan mums nu visa manta? Iemest viņš sācis bez manis, mans Ņikituša, tas jau nu droši vien, un arī agrāk tā bija, tiklīdz es aizgriežos, un viņš jau pagurst. Bet tagad arī par viņu nedomāju. Jau trešo mēnesi no mājas projām. Aizmirsusi esmu, visu esmu aizmirsusi un ne atcerēties negribu; un ko gan es ar viņu tagad? Galā es ar viņu, galā, ar visiem galā. Un nu arī neskatītos virsū savai mājai, savai mantai un negribētu neko redzēt!

—   Uzklausies, māmiņ, — svētnieks sacīja, — kādureiz senos laikos dižens svētais ieraudzīja baznīcā tādu pašu māmiņu kā tu, kura arī raudāja pēc sava bērniņa, pēc sava vienīgā, ko arī bija pieņēmis dievs kungs. «Jeb vai tu nezini,» svētais viņai teica, «cik šie bērniņi dieva troņa priekšā drosmīgi? Un nav pat neviena drosmīgāka par viņiem debesu valstībā. Tu, kungs, dāvāji mums dzīvību, viņi saka dievam, un, tikko mēs to ieraudzījām, tā tu to mums atņēmi atpakaļ. Un tik drosmīgi viņi lūdz un prasa, ka dievs kungs nekavējoties piešķir viņiem eņģeļu titulu. Un tādēļ,» svētais teica, «priecājies arī tu, sieva, un neraudi, un tavs bērniņš dzīvo tagad pie dieva kunga viņa eņģeļu pulkos.» Lūk, ko sacīja svētais raudošajai sievai senajos laikos. Bet viņš bija liels svētais un nepatiesību tai nebūtu stāstījis. Tad nu zini, tu māmiņ, ka arī tavs bērniņš droši vien tagad stāv dieva kunga troņa priekšā un priecājas, un līksmojas, un par tevi dievu lūdz. Un tādēļ arī tev nebūs raudāt, bet priecāties.

Sieviņa viņā klausījās, atspiedusi delnā vaigu un nodūrusi acis. Viņa dziļi nopūtās.

—   Tāpat mani mierināja arī Ņikituša, vārdu pa vārdam runāja tāpat kā tu: «Negudrā,» viņš saka, «kam tu raudi, mūsu dēliņš tagad droši vien dzied pie dieva kunga kopā ar eņģeļiem.» Tā gan viņš saka man, bet pats raud, es redzu, tāpat kā es raud. «Zinu, zinu,» es saku, «Ņikituša, kur gan viņš citur, ja ne pie dieva kunga, tikai te vien, pie mums vien tagad viņa, Ņikituša, nav, līdzās mums, rau, kā agrāk sēdēja!» Un kaut es varētu viņā palūkoties tikai vienu reizīti, tikai vienu reizīti man gribētos palūkoties viņā; es neietu viņam klāt, ne vārdiņa neteiktu, iespiestos kaktiņā, kaut jele vienu vienīgu brītiņu viņu redzēt, dzirdēt, kā viņš rotājas sētā, ienāk kā kādreiz un sauc savā balstiņā: «Māmiņ, kur tu esi?» Kaut tikai vēl dzirdētu, kā viņa kājiņas pārtek pār istabu, vienu reizīti, tikai vienu reizīti, kā dip viņa kājiņas tip-tap, un tik bieži bieži atceros — viņš skrēja man klāt, kliedza un smējās; kaut tikai dzirdētu viņa kājiņas tekam, dzirdētu — un pazītu! Bet nav viņa, tētiņ, nav, un nedzirdēšu viņu vairs nekad! Te viņa jostiņa, bet viņa paša nav, un nekad, nekad vairs es viņu neredzēšu un nedzirdēšu! …

Viņa izvilka no paduses mazu, bārkstainu sava puisēna jostiņu un, tiklīdz paskatījās tajā, tā sāka raustīties raudās, spiezdama pie acīm pirkstus, pa kuru starpām pēkšņi sāka straumēm plūst asaras.

—   Tā jau, — svētnieks sacīja, — tā jau seno laiku «Raele raud par saviem bērniem Un nerod iepriecinājuma, jo viņu nav», — un tāds jums, mātēm, liktenis nolemts zemes virsū. Un nemeklē iepriecinājuma, un tev nevajag iepriecinājuma, neiepriecinies un raudi, tikai ik rejzes, kad raudi, nemitīgi piemini, ka tavs dēliņš — viens no dieva eņģeļiem — no turienes noskatās tevī un redz tevi, un par tavām asarām priecājas, un rāda tās dievam kungam. Un ilgi vēl tu raudāsi šīs lielās mātes raudas, bet beigās tās pārvērtīsies klusā priekā, un tavas asaras tad būs vienīgi klusa piemīlīguma un sirds skaidrības asaras, kas paglābj no grēkiem. Bet tavu bērniņu pieminēšu aizlūgšanā: kā saucāt vārdā?

—   Par Alekseju, tētiņ.

•— Mīļš vārdiņš. Pēc Alekseja dieva ļauža?

—   Dieva, tētiņ, dieva, Alekseja dieva ļauža!

—   Kāds svēts vīrs! Pieminēšu, māt, pieminēšu un arī tavas bēdas lūgšanā pieminēšu un tavu vīru, lai veselība, pieminēšu. Tikai grēks tev viņu atstāt. Ej atpakaļ pie vīra un sargi viņu! Ieraudzīs no augšienes tavs puisītis, ka tu esi pametusi viņa tēvu, un raudās par jums; kādēļ tu traucē viņu svētlaimībā? Jo dzīvs viņš ir, dzīvs, tālab ka cilvēka dvēsele dzīvo mūžīgi mūžam, un, kaut nav viņa mājās, bet viņš neredzams ir jums blakus. Kā gan lai viņš nāk mājās, ja tu sakies ienīduši savu māju? Pie kā gan viņš nāks, ja jūs, tēvu un māti, neredzēs kopā? Lūk, viņš tev tagad rādās sapņos, un tu mokies, bet tad viņš tev sūtīs maigus sapņus. Ej pie vīra, māt, ej jau šodien pat!

—    Iešu, dārgais, kā tu teici, tā iešu. Tu aizkustināji manu sirdi. Ņikituša, tu mans Ņikituša, tu gaidi mani, balodīt, gaidi! — sieva sāka vaimanāt, bet svētnieks jau pagriezās pret kādu ļoti vecu māmiņu, kas bija ģērbusies nevis kā svētceļniece, bet kā pilsētniece. No viņas acīm varēja manīt, ka viņai kāda darīšana un ka viņa nākusi ko pastāstīt. Viņa nosaucās par apakšoficiera atraitni, neesot no tālienes, bet no mūsu pašu pilsētas. Viņas dēliņš Vasilītis dienējis kaut kur komisariatā un aizbraucis uz Sibiriju, uz Irkutsku. Divas reizes no turienes atrakstījis, bet nu jau veselu gadu neesot nekādas vēsts. Viņa taujājusi pēc viņa, bet īsteni nemaz nezinot, kur taujāt.

—   To vien saka man priekš dažām dienām Stepanida Iļjiņišna Bedrjagina, viņa ir tirgone un bagāta: «Ņem tu,» viņa saka, «Prochorovna, un pieraksti tu,» saka, «savu dēliņu aizlūgšanai, aiznes uz baznīcu un aizlūdz par viņa dvēseli. Viņa dvēsele,» šī saka, «sāks sēroties, un tad viņš atrakstīs vēstuli. Un tas,» Stepanida Iļjiņišna saka, «ir tīra patiesība, daudzkārtīgi pārbaudīta.» Bet mani māc šaubas!… Mūsu gaišumiņ, vai tas ir tiesa vai nav tiesa, un vai tik tā būs labi?

—    Pat nedomā par to. Kauns tā pat jautāt. Un kā tas iespējams, ka par dzīvu dvēseli, pie tam vēl miesīga māte, aizlūgtu kā par mirušu! — Tas ir liels grēks, līdzīgs burvestībai, piedodams tikai tavas nesaprašanas dēļ. Bet labāk tu lūdzies debesu valdniecei, ātrajai aizstāvei un palīdzei, lai tā viņam piešķir veselību un lai arī tev piedod tavu aplamo domāšanu. Un, klau, ko es vēl teikšu tev, Prochorovna: vai nu viņš pats drīzā laikā atgriezīsies pie tevis, tavs dēliņš, vai arī katrā ziņā atsūtīs vēstuli. Tā tas būs. Ej un no šī brīža dzīvo mierā! Tavs dēliņš ir sveiks un vesels, patiesi es tev saku.

—  Tu mūsu mīļais, lai dievs tev atmaksā, tu mūsu labdaris, aizlūdzējs par visiem mums un par mūsu grēkiem …

Bef svētnieks jau bija ievērojis barā vārgas, pēc izskata diloņslimas, lai gan vēl jaunas zemnieces degošu, uz viņu vērstu acu pāri. Viņa raudzījās.klusēdama, skatiens kaut ko lūdza, bet viņa it kā baidījās tuvoties.

—   Kas tev, dārgā?

—  Atvieglini manu dvēseli, dārgais! — viņa teica klusu un nesteigdamās, nometās ceļos un palocījās viņa priekšā līdz zemei.

—   Grēkā esmu kritusi, dārgo tēv, sava grēka bīstos.

Svētnieks nosēdās uz apakšējā kāpšļa, sieviete tam pierāpās

klāt, neceldamās augšā.

—   Esmu atraitne, trešo gadu, — viņa iesāka pusčukstus, pati kā drebēdama. — Grūti bija pie vīra, viņš bija vecs, briesmīgi mani sita. Viņš gulēja slims; es skatos viņā un domāju: ja nu izveseļosies, atkal celsies augšā, ko tad? Un tad prātā iešāvās šī doma …

—   Pagaidi! — sacīja svētnieks un pagrieza ausi taisni pie viņas lūpām. Sieviete runāja tālāk, klusu čukstēdama, tā ka gandrīz it nekā nevarēja saklausīt. Viņa drīz beidza.

—   Trešais gads? — jautāja svētnieks.

—  Trešais gads. Sākumā nedomāju, bet nu sāku slimot, piestāja bēdas.

—  Vai no tālienes?

—   Pieci simti verstu no šejienes.

—   Grēkus sūdzēdama, teici?

—   Teicu, pa divi lāgi teicu.

—  Atļāva iet pie dievgalda?

—   Atļāva. Bailes, no nāves bailes.

—   Ne no kā nebīsties un nekad nebīsties, un nebedājies! Ja vien grēku nožēla tevī neapsīks — dievs visu piedos. Jo zemes virsū nav un nevar būt tāda grēka, ko dievs nepiedotu tam, kas no visas sirds nožēlo. Un cilvēks nemaz nespēj nodarīt tik lielu grēku, kas pārspētu dieva bezgalīgo mīlestību. Jeb vai var būt tāds grēks, kas pārspētu dieva mīlestību? Rūpējies tikai par nemitīgu grēku nožēlošanu, bet bailes atmet pavisam! Tici, ka dievs tevi tik ļoti mīlē, kā tu nevari nemaz iedomāties, un mīl viņš tevi ar tavu grēku un tavā grēkā. Bet par vienu atgriezto vairāk līksmības debesīs nekā par desmit taisnīgajiem — sacīts jau sen. Tad ej un nebīsties! Uz cilvēkiem neļaunojies, par pārestībām nedusmojies! Nelaiķim savā sirdī piedod visu, ar ko viņš tevi aizvainojis, salabsti ar viņu garā un patiesībā. Ja jau tu nožēlo, tad arī mīli. Bet, ja tu mīli, tad tu jau piederi dievam … Ar mīlestību var visu izpirkt, visu glābt. Un, ja jau es, tāds pats grēcīgs cilvēks kā tu, esmu aizkustināts par tevi un jūtu tev līdz, tad gan jo vairāk dievs. Mīlestība ir tik dārga manta, ka ar to var nopirkt visu pasauli un vēl izpirkt ne vien savus, bet arī citu grēkus. Ej un nebīsties!

Viņš tai trīs reizes pārmeta krustu, nomauca no sava kakla svētbildīti un aplika viņai. Viņa klusēdama palocījās viņam līdz zemei. Viņš piecēlās un jautri paskatījās kādā veselīgā sievā ar zīdaini uz rokas.

—   No Višegorjas, mīļais.

—   Sešas verstis no šenes, ar bērniņu bija grūti. Kas tev?

—   Nācu tevī paraudzīties. Es jau esmu pie tevis bijusi, vai esi aizmirsis? Nav gan diez cik gaiša tava atmiņa, ja jau mani esi aizmirsis. Pie mums runā, ka tu esot sanīcis; tad es nodomāju, sak, jāatnāk un pašai jāredz; nu es tevi redzu, bet kas gan tu par slimnieku? Vēl divdesmit gadu nodzīvosi, patiesi, lai dievs tev stāv klāt! Un vai tad mazums tev to lūdzēju, kur nu laiks slimot?

—   Paldies tev par visu, mīļā.

—   Man būtu tāds mazs lūgumiņš: te ir sešdesmit kapeikas, atdod tās, mīļais, tādai, kura par mani nabagāka. Es nācu šurp un domāju: labāk nodošu caur viņu, gan viņš zinās, kurai atdot.

—   Paldies, mīļā, paldies, labā! Mīlu tevi. Katrā ziņā izpildīšu. Vai meitiņa klēpī?

—   Meitiņa, gaišumiņ, Līzbete.

—   Lai dievs jums abām žēlīgs, ir tev, ir bērniņam Līzbetei. Tu iepriecināji manu sirdi, sieva. Ardievu, labās, ardievu, dārgās, mīļās!

Viņš visas svētīja un visām zemu palocījās.

IV Mazticīga daina

Iebraucēja muižnieku dāma, raudzīdamās, kā svētnieks sarunājās ar vienkāršajām sieviņām un svētīja viņas, lēja klusas asaras un slaucīja tās lakatiņā. Tā bija jūtīga smalka dāma ar daudzējādā ziņā patiesi labām tieksmēm. Kad svētnieks beidzot pienāca arī pie viņas, viņa saņēma to aizgrābtībā.

—   Es tik daudz, tik daudz pārdzīvoju, raudzīdamās šai aizkustinošajā ainā … — viņa uztraukumā aprāvās. — Ai, es saprotu, ka ļaudis jūs mīl, es pati mīlu ļaudis, es gribu tos mīlēt, un kā gan lai nemīl mūsu jaukos un savā dižumā sirsnīgos krievu ļaudis!

—   Kā jūsu meitai ar veselību? Jūs atkal vēlējāties ar mani parunāt?

—   Ai, es neatlaidīgi lūdzu, es lūgdamās lūdzos, es biju ar mieru mesties ceļos un stāvēt uz ceļiem kaut trīs dienas jūsu loga priekšā, kamēr jūs mani ielaistu. Mēs atbraucām pie jums, lielo dziedinātāj, lai jums izteiktu visu mūsu jūsmīgo pateicību. Jo jūs esat manu Līziņu izdziedinājuši, pilnīgi izdziedinājuši, un ar ko — ar to, ka ceturtdien lūdzāt par viņu, ka uzlikāt viņai savas rokas. Mēs steidzāmies skūpstīt šīs rokas, izteikt mūsu jūtas un mūsu godbijību!

—   Kā tā — izdziedinājis? Viņa taču vēl arvien guļ krēslā?

—   Bet nakts drudzis galīgi pārgājis, nu jau divas dienas, taisni no ceturtdienas, — dāma nervozi un ātri teica. — Vēl vairāk: viņas kājas kļuvušas stiprākas. Šorīt viņa piecēlās vesela, viņa gulēja visu nakti, ieskatieties viņas sārtajos vaidziņos, viņas mirdzošajās actiņās! Tad tikai raudāja, bet nu smejas, ir jautra, priecīga. Šodien neatlaidīgi prasīja, lai ļaujot viņai pastāvēt kājās, un veselu minūti viņa nostāvēja pati, bez kādas palīdzības. Viņa grib ar mani vai saderēt, ka pēc divām nedēļām dejošot kadriļu. Es atsaucu šejienes Hercenštūbi; viņš paraustīja plecus un teica: brīnos, nesaprotu. Un jūs gribat, lai mēs jūs netraucētu, varētu netraukties šurp, nepateikties? Līziņ, pateicies taču, pateicies!

Mīļā, smaidošā Līziņas sejiņa pēkšņi kļuva nopietna, viņa piecēlās krēslā, cik varēja, un, skatīdamās svētniekā, salika rociņas, taču neizturēja un pēkšņi sāka smieties …

—   Es jau par viņu, par viņu! — viņa rādīja uz Aļošu bērnišķās dusmās uz sevi, ka nevarēja izturēt un iesmējās. Ja kāds paskatītos Aļošā, kurš stāvēja soli aiz svētnieka, tas manītu viņa sejā pēkšņu sārtumu, kas acumirklī ielija viņam vaigos. Acis viņam iezibējās, un viņš tās nodūra.

—  Viņai priekš jums, Aleksej Fjodorovič, kaut kas uzticēts … Kā jums klājas? — turpināja māmiņa, pēkšņi uzrunādama Aļošu un sniegdama viņam savu skaisti cimdoto rociņu. Svētnieks atskatījās un pēkšņi vērīgi noraudzījās Aļošā. Tas nāca Lizai klāt un, kaut kā savādi un neveikli smaidīdams, sniedza arī viņai roku. Liza svarīgi savilka seju.

—   Katerina Ivanovna sūta jums caur mani, lūk, šo. — Un viņa tam iedeva mazu vēstulīti. — Viņa sevišķi lūdza, lai jūs iegriežoties pie viņas — un drīzāk drīzāk — un tā ka lai nepiemānot, bet katrā ziņā aizejot.

—   Viņa mani lūdza aiziet? Pie sevis, mani… Kādēļ gan? — Aļoša dziļi pārsteigts nomurmināja. Pēkšņi viņa seja kļuva pavisam norūpējusies.

—  Ai, tas viss sakarā ar Dmitriju Fjodoroviču un … visiem šiem beidzamā laika notikumiem, — aši paskaidroja māmuļa. — Katerina Ivanovna palikusi tagad pie viena lēmuma… bet tādēļ viņai katrā ziņā vajag jūs redzēt… Kādēļ? Saprotams, es nezinu, bet viņa lūdza cik vien iespējams drīz. Un jūs to darīsiet, katrā ziņā darīsiet, to pat kristīga cilvēka jūtas liek.

—   Es viņu esmu redzējis tikai vienu reizi, — turpināja Aļoša vēl arvien tai pašā neizpratnē.

—  Ai, viņa ir tik cēla, tik neaizsniedzama būtne! … Jau tikai savu ciešanu dēļ … Padomājiet, ko viņa pārcietusi, ko viņa tagad pārcieš, padomājiet, kas viņu sagaida … tas viss ir briesmīgi, briesmīgi!

—   Labi, es aiziešu, — nolēma Aļoša, pārlasīdams mazo un noslēpumaino zīmīti, kurā, izņemot pārliecinošu lūgumu aiziet, nebija nekādu paskaidrojumu.

—   Ai, cik tas no jūsu puses būs mīļi un lieliski, — pēkšņi, visa iekvēlodamās, iesaucās Liza. — Bet es taču māmiņai sacīju: neparko viņš neies, viņš vairās. Cik jauks, cik jauks jūs esat! Es taču vienmēr esmu domājusi, ka jūs esat jauks, un man prieks jums tagad to pasacīt!

—   Līziņ! — iespaidīgi noteica māmuļa, tomēr pati tūliņ pasmaidīdama.

—  Jūs arī mūs esat aizmirsuši, Aleksej Fjodorovič, jūs nemaz negribat atnākt pie mums, bet Līziņa jau divas reizes man ir teikusi, ka tikai ar jums viņai labi. — Aļoša pacēla nodurtās acis, atkal pēkšņi pietvīka un atkal pēkšņi, pats nezinādams, kādēļ, iesmējās. Bet svētnieks vairs viņu nenovēroja. Viņš sāka sarunu ar svešo mūku, kurš, kā jau mēs teicām, blakus Lizas krēslam gaidīja viņu iznākam. Acīm redzot tas bija no visvienkāršākajiem mūkiem, tas ir, viszemākās kārtas, ar šauriņu, nesatricināmu pasaules uzskatu, bet dievticīgs un savā ziņā stūrgalvīgs. Viņš teicās nākam kaut kur no tāliem ziemeļiem, no Obdorskas, no svētā Silvestra, kāda nabadzīga klostera, kurā tikai desmit mūku. Svētnieks svētīja mūku un aicināja ienākt pie viņa cellē, kad tas vēlēsies.

—   Kā jūs iedrošināties darīt tādas lietas? — mūks pēkšņi jautāja, iespaidīgi un svinīgi norādīdams uz Lizu. Viņš domāja par viņas «izdziedināšanu».

—   Par to, saprotams, vēl agri spriest. Ka viņai palicis labāk, tas nenozīmē to, ka viņa ir dziedināta, un tas varēja notikt aiz citiem iemesliem. Bet, ja kas ir bijis, tad ne ar manu spēku, bet vienīgi ar dieva gribu. Viss nāk no dieva. Atnāciet pie manis, tēvs, — viņš piebilda, — jo es katrā laikā nevaru: slimoju un jūtu, ka manas dienas skaitītas.

—  Ai nē, nē, dievs jūs mums neatņems, jūs dzīvosiet vēl ilgi ilgi, — iesaucās Lizas māte. — Un, ar ko tad jūs slimojat? Jūs izskatāties tik jautrs, vesels, laimīgs.

—   Šodien man daudz vieglāk, bet es zinu, ka tas tikai brītiņu. Es savu slimību tagad nekļūdīgi pazīstu. Bet, ja es jums liekos tik jautrs, tad nekad un ne ar ko jūs mani nevarētu tā iepriecināt kā ar šiem vārdiem. Jo cilvēki radīti laimei, un, kas ir pilnīgi laimīgs, tas droši cienīgs sacīt sev: «Es esmu piepildījis dieva bauslību zemes virsū.» Visi taisnīgie, visi svētie, visi svētie mocekļi — visi bija laimīgi.

—   Ai, kā jūs runājat, kādi drosmes pilni un cēli vārdi, — iesaucās māmuļa. — Jūs runājat un it kā cauri redzat. Un tomēr laime, laime — kur gan tā ir? Kas var sacīt par sevi, ka viņš ir laimīgs? Ai, ja jau jūs bijāt tik labs, ka ļāvāt mums šodien vēlreiz jūs redzēt, tad uzklausieties visu, ko es pagājušo reizi jums neizteicu, nedrīkstēju sacīt, visu, kādēļ man tā jācieš un jau tik ilgi ilgi! Es ciešu, piedodiet man, es ciešu … — Un viņa dedzīgā, straujā jūsmā salika rokas svētnieka priekšā.

—   Kāpēc īpaši?

—   Es ciešu … no neticības …

—   Dievam neticat?

—   Ai nē, nē, par to es nedrīkstu ne domāt, bet nākamā dzīve — tā ir tik liela mrkla! Un neviens, neviens taču uz to neatbild! Paklausieties, jūs dziedinātāj, jūs cilvēka dvēseles pazinēj; es, zināms, nedrīkstu pretendēt uz to, lai jūs man pilnīgi ticētu, bet apgalvoju vispatiesākiem vārdiem, ka es nerunāju tagad aiz vieglprātības, ka šī doma par nākamo dzīvi aiz kapa līdz ciešanām uztrauc mani, līdz bailēm un šausmām … Un es nezinu, pie kā griezties, es nedrīkstēju visu mūžu… Un nu es iedrošinos griezties pie jums… Ak dievs, par ko gan jūs mani tagad noturēsiet! — Viņa sasita plaukstas.

—   Nebēdājiet par manām domām! — atbildēja svētnieks. — Es pilnīgi ticu, ka jūsu bēdas ir patiesas.

—  Ai, kā es jums pateicos! Redziet — es aizveru acis un domāju: ja visi tic, no kā gan tas ceļas? Bet te nu apgalvo, ka sākumā tas viss cēlies aiz bailēm no bargajiem dabas spēkiem un ka visa tā nemaz nav. Nu ko, es domāju, visu mūžu esmu ticējusi — nomiršu, un pēkšņi nekā nav, tikai «izaugs dadzis tev uz kapa», kā es izlasīju kāda rakstnieka darbā. Tas ir briesmīgi! Kā, kā lai atgūstu ticību? Bet es gan ticēju tikai tad, kad biju mazs bērns, mechaniski, ne par ko nedomādama … Kā, kā gan lai to pierāda, es tagad nācu krist pie jūsu kājām un jautāt jums. Ja nu es palaidīšu garām arī šo gadījumu — tad vairs neviens man visu mūžu neatbildēs. Kā gan pierādīt, kā iegūt pārliecību? Ai, es nelaimīgā! Es stāvu un redzu visapkārt, ka visiem tas vienalga, gandrīz visiem, neviens par to tagad nerūpējas, bet tikai es viena pati to nevaru pārciest. Tas ir briesmīgi, briesmīgi!

—   Bez šaubām, briesmīgi. Un te nekā nevar pierādīt, bet pārliecību iegūt var.

—   Kā? Ar ko?

—   Darbīgas mīlestības ceļā. Centieties mīlēt savus tuvākus darbīgi un nemitīgi. Un, jo lielākus panākumus jūs gūsiet šai mīlestības ceļā, jo vairāk pārliecināsieties par dieva esamību, par savas dvēseles nemirstību. Un, ja jūs mīlestībā uz tuvāku nonāksiet līdz pilnīgai pašaizliedzībai, tad jau nešaubīgi ticēsiet un nekādas šaubas pat nespēs iezagties jūsu dvēselē. Tas ir pārbaudīts, tas tā ir.

—   Ar darbīgu mīlestību? Nu ir atkal jautājums — un tāds jautājums, tāds jautājums! Redziet: es tā mīlu cilvēkus, ka, ticiet man, reizēm domāju pamest visu, kas man ir, pamest Līziņu un kļūt par žēlsirdīgo māsu. Es aizveru acis, domāju un sapņoju, un šais brīžos es jūtu sevī nepārvaramu spēku. Nekādas brūces, nekādas strutainas vātis nevarētu mani iebaidīt. Es pārsietu un mazgātu pašas rokām, es sēdētu pie šiem cietējiem, es būtu gatava skūpstīt šīs vātis …

—  Arī tas jau ir daudz un teicami, ka jūsu prāti sapņo par to, nevis par ko citu. Tikmēr, tikmēr, kamēr nejauši patiešām izdarīsiet kādu labu darbu.

—  Jā, bet vai es ilgi varētu paciest tādu dzīvi? — dedzīgi un gandrīz kā fanatiski turpināja dāma. — Tas ir pats galvenais jautājums! Tas ir pats mocošākais no maniem jautājumiem. Es aizveru acis un jautāju pati sev: vai tu ilgi varētu paciest, iedama šo ceļu? Un ja nu slimais, kura vātis tu mazgā, neatbildētu tev tūlīt ar pateicību, bet, gluži otrādi, sāktu tevi mocīt ar kaprizēm, neturēdams ne par ko un pat nemanīdams tavu cilvēku mīlestības darbu, sāktu tev uzkliegt, rupji pieprasīt, pat žēloties kaut kādai tur priekšniecībai (kā bieži notiek ar tiem, kas grūti cieš) — ko tad? Vai tava mīlestība pastāvēs vai ne? Un, lūk, — iedomājieties, es jau drēbēdama nācu pie skaidrības: ja ir kaut kas, kas varētu tūlīt atdzisināt manu «darbīgo» mīlestību pret cilvēci, tad vienīgi nepateicība. Vārdu sakot, es spēju darboties pret samaksu, es tūlīt pieprasu samaksu, tas ir, lai mani liela un dod pret mīlestību mīlestību. Citādi es nevienu neesmu spējīga mīlēt!

Viņa pārdzīvoja visdedzīgāko pašmocības lēkmi un beigusi izaicinošā apņēmībā paskatījās svētniekā.

—   Tas ir uz mata tā, kā man stāstīja, nu jau priekš ilgiem gadiem, kāds ārsts, — piebilda svētnieks. — Tas bija padzīvojis cilvēks un, bez šaubām, gudrs. Viņš runāja tikpat atklāti kā jūs, lai gan jokodams, bet sāpēs jokodams; es, viņš saka, mīlu cilvēci, bet brīnos pats par sevi: jo vairāk es mīlu cilvēci vispār, jo mazāk es mīlu cilvēkus par sevi, tas ir, pa vienam, kā atsevišķas personas. Domās, viņš saka, es bieži nonācu līdz kaislīgai iecerei kalpot cilvēcei un tiešām varbūt būtu gājis krusta nāvē cilvēku dēļ, ja piepeši tas tā vai citādi būtu vajadzīgs, bet īstenībā es ne ar vienu neesmu spējīgs pat divas dienas nodzīvot kopā vienā istabā, un to es zinu no piedzīvojumiem. Kolīdz viņš man tuvu, tā viņa personība aizskar manu patmīlību un ierobežo manu brīvību. Vienā dienā es varu ienīst pat vislabāko cilvēku: vienu par to, ka viņš ilgi ēd pusdienas; otru par to, ka viņam iesnas un ka viņš nemitīgi šņaukājas. Es, viņš saka, kļūstu par cilvēku naidnieku, tiklīdz tie man pieduras. Toties arvien notika tā, ka, jo vairāk es ienīdu cilvēkus atsevišķi, jo karstāka kļuva mana mīlestība pret cilvēci vispār.

—   Bet ko tad lai dara? Ko gan lai tādā gadījumā dara? Te jau jākrīt izmisumā.

—   Nē, jo diezgan arī tā,-ka jūs par to esat sagrauzta. Dariet, kas ir jūsu spēkos, un jums tas netiks aizmirsts. Bet jūs jau esat daudz darījusi, jo spējat tik dziļi un no visas sirds apzināties pati sevi! Ja tomēr jūs ar mani nupat tik sirsnīgi runājāt vienīgi tādēļ, lai kā tagad no manis tikai saņemtu uzslavu par savu patiesīgumu, tad, zināms, darbīgās mīlestības ceļā ne pie kā nenonāksiet; tā viss paliks tikai jūsu sapņos, un visa dzīve nozibēs kā parādība. Tā, saprotams, aizmirsīsiet arī par nākamo dzīvi, un beigās pati ar sevi šā vai tā samierināsieties.

—  Jūs mani satriecāt! Tikai tagad, nupat šai brītiņā, kad jūs runājāt, es sapratu, ka patiešām gaidīju tikai jūsu uzslavu par savu vaļsirdību, — kad es jums stāstīju par to, ka nevarēšu paciest nepateicību. Jūs man pašai atgādinājāt mani, jūs nojautāt mani un pašai izskaidrojāt mani!

—   Vai tas tiešām tiesa? Nu tagad, pēc šīs jūsu atzīšanās, es ticu, ka jūs esat patiesa un ar labu sirdi. Ja jūs neaizsniegsiet laimi, tad arvien atcerieties, ka esat uz īstā ceļa un centieties no tā nenoklīst. Galvenais, vairieties no meliem, no visādiem meliem, sevišķi no meliem sev pašai. Vērojiet savus melus un mācieties tos pazīt katru stundu, katru minūti. Vairieties arī no nicības kā pret citiem, tāpat pret sevi: tas, kas jums pašai sevī liekas nejauks jau tāpēc vien, ka jūs to pati sevī ievērojat, kļūst tīrs. Vairieties arī no bailēm, lai gan bailes ir tikai visu melu sekas. Nekad nebīstieties no savas mazdūšības mīlestības sasniegšanā, te pat savu ļauno darbu visai nebīstieties. Man žēl, ka nevaru jums pasacīt nekā priecīgāka, jo darbīgā mīlestība, salīdzinot ar sapņaino mīlestību, ir nežēlīga un šausminoša. Sapņainā mīlestība alkst drīza un aši izpildāma varoņdarba, grib, lai visi tajā skatās. Te nu tiešām nonāk tik tālu, ka atdod pat dzīvību, lai tikai tas nevilktos ilgi, bet notiktu drīzāk, it kā uz skatuves, lai visi skatītos un slavētu. Bet darbīgā mīlestība — tās ir pūles un izturība, taču dažam labam pat vesela zinātne. Un es jums iepriekš pasaku, ka taisni tajā brīdī, kad jūs šausmās redzēsiet, ka, neraugoties uz visām jūsu pūlēm, jūs ne vien neesat tikuši mērķim tuvāk, bet pat it kā no tā attālinājušies, — taisni tajā brīdī, es jums to iepriekš pasaku, jūs pēkšņi sasniegsiet mērķi un skaidri redzēsiet savā priekšā dieva brīnumdarītāja spēku, dieva, kas jūs visu laiku mīlējis un visu laiku jūs neizprotami vadījis. Piedodiet, ka nevaru palikt pie jums ilgāk, mani gaida. Uz redzēšanos.

Dāma raudāja.

—   Liza, Liza, dodiet jel viņai svētību, dodiet svētību! — viņa pēkšņi it kā uzspurdza.

—   Bet viņa nemaz nav mīlestību pelnījusi. Es redzēju, ka viņa visu laiku draiskojās, — pa jokam sacīja svētnieks. — Kādēļ jūs visu laiku smējāties par Alekseju?

Bet Līziņa patiesi visu laiku nodevās šai nerātnībai. Viņa jau sen, jau pagājušo reizi ievēroja, ka Aļoša no viņas it kā kaunas un cenšas viņā neskatīties, un taisni tas viņu briesmīgi uzjautrināja. Viņa sasprindzināti gaidīja un tvēra viņa skatienu: nevarēdams izturēt cieši sev pievērsto skatienu, Aļoša valdījās, valdījās un pēkšņi negribot, nepārvarama spēka dzīts, paskatījās viņā pats, un tūliņ viņa uzsmaidīja gaviļpilnu smaidu viņam taisni acīs. Aļoša samulsa un dusmojās vēl vairāk. Beidzot pavisam no viņas aizgriezās un noslēpās svētniekam aiz muguras. Pēc dažām minūtēm viņš atkal, tā paša nepārvaramā spēka dzīts, atgriezās paskatīties, vai viņā raugās vai ne, un redzēja, ka Līziņa, pavisam pārliekusies pār krēsla malu, raudzījās viņā no sāniem un visiem spēkiem gaidīja, kad viņš paskatīsies; bet, notvērusi viņa skatienu, tik skaļi iesmējās, ka pat svētnieks neizturēja:

—   Kam jūs, nerātne, viņu tā kaunināt?

Liza piepeši un gluži negaidot nosarka, nozibsnīja actiņas, viņas seja kļuva briesmīgi nopietna, un viņa ar dedzīgām, sašutuma pilnām žēlabām sāka runāt ātri, nervozi:

—   Bet kādēļ tad viņš visu aizmirsis? Viņš mani mazu nēsāja uz rokām, mēs ar viņu gājām rotaļās. Viņš taču nāca un mācīja mani lasīt, vai jūs to nezinājāt? Priekš diviem gadiem šķirdamies viņš teica, ka nekad neaizmirsīšot un ka mēs esam mūžīgi draugi, mūžīgi, mūžīgi! Un nu viņš pēkšņi no manis bīstas, vai tad es viņu apēdīšu, vai! Kādēļ viņš negrib nākt tuvāk, kādēļ viņš nerunā? Kādēļ viņš negrib atnākt pie mums? Vai tad jūs vrņu nelaižat: mēs taču zinām, ka viņš visur kur iet. Man neklājas viņu lūgt, viņam pirmajam vajadzēja atcerēties, ja nav aizmirsis. Nē, nu viņš vairās! Kam jūs viņu esat ietērpuši šais svārkos ar garajām stērbelēm… Sāks skriet un pakritīs…

Un pēkšņi viņa neizturējusi aizsedza ar rokām seju un sāka briesmīgi, nevaldāmi smiet savus garos, nervozos, trīcošos un nedzirdamos smieklus. Svētnieks klausījās viņā smaidīdams un maigi viņu svētīja; bet, kad viņa sāka skūpstīt tam roku, viņa pēkšņi piespieda to pie acīm un sāka šņukstēt:

—   Nedusmojieties uz mani, esmu muļķe, nekam nederu… un Aļošam varbūt taisnība, pilnīga taisnība, ka viņš negrib pie tādas smieklīgas meitenes nākt.

—   Katrā ziņā viņu aizsūtīšu, — izlēma svētnieks.

Tā bus, tā būs!

Svētnieka nebija cellē kādas divdesmit piecas minūtes. Pulkstenis jau rādīja pāri pusvienam, bet Dmitrijs Fjodorovičs, kura dēļ visi bija sapulcējušies, arvien vēl neieradās. Bet viņu gandrīz it kā bija piemirsuši, un, kad svētnieks atkal ienāca cellē, viņš atrada viesus nogrimušus vispārējās dzīvās sarunās. Sarunās piedalījās pirmām kārtām Ivans Fjodorovičs ar abiem hieromonachiem. Jaucās starpā, un acīm redzot ļoti dedzīgi, arī Miusovs, bet viņam atkal nebija laimes; viņš, redzams, bija otrā vietā, un viņam pat maz atbildēja, tā ka šis jaunais apstāklis arvien vairāk viņu uzbudināja un sadusmoja. Lieta tā, ka viņš jau agrāk ar Ivanu Fjodoroviču dažkārt sacentās zināšanās un zināmu viņa nevērību pret sevi nevarēja aukstasinīgi panest. «Līdz šim, mazākais, stāvēju Eiropas vadošās domas augstumos, bet šī jaunā paaudze mūs pilnīgi ignorē,» viņš domāja pie sevis. Fjodors Pavlovičs, kas pats deva vārdu nosēsties krēslā un klusēt, tiešām kādu laiku klusēja, taču, zobgalīgi smaidīdams, vēroja savu kaimiņu Pēteri Aleksandroviču un acīm redzot priecājās par viņa uztraukumu. Viņš jau sen taisījās par šo to tam atmaksāt un nu negribēja palaist garām gadījumu. Beidzot viņš nenocietās, noliecās kaimiņam pie pleca un pusbalsī viņu paķircināja vēlreiz:

—   Kam tad jūs nupat pēc «maigi skūpstīdams» neaizgājāt un bijāt ar mieru palikt tik nepieklājīgā kompānijā? Nu tāpēc, ka jutāties pazemots un apvainots, un palikāt, lai revanšam parādītu savu gudrību. Nu jau jūs projām neiesiet, kamēr viņiem savas gudrības neparādīsiet.

—  Jūs atkal? Gluži otrādi, es tūlīt iešu.

—   Pats beidzamais, pats beidzamais dosieties prom! — Fjodors Pavlovičs vēlreiz iedzēla. Gandrīz taisni tajā brīdī ienāca svētnieks.

Strīds uz mazu brītiņu apklusa, bet svētnieks, nosēdies agrākajā vietā, visos noraudzījās, it kā laipni pamudinādams runāt tālāk. Aļoša, kas pazina gandrīz katru viņa sejas vaibstu, skaidri redzēja, ka viņš ir šausmīgi noguris un pārvar pats sevi. Beidzamajā slimības laikā gadījās, ka aiz nespēka viņam uznāca ģībonis. Gandrīz tāds pats bālums kā priekš ģīboņa arī tagad pamazām pārņēma viņa seju, viņa lūpas kļuva baltas. Bet viņš acīm redzot negribēja, lai sapulcējušies izklīst; likās, ka viņam pie tam ir savi nolūki — kādi? Aļoša uzmanīgi viņam sekoja.

—   Pārspriežam viņa ļoti interesanto rakstu, — sacīja hieromonachs Jozefs, bibliotekārs, griezdamies pie svētnieka un norādīdams uz Ivanu Fjodoroviču. — Viņš nonāk pie daudz kā jauna, bet, liekas, — ideja ir divkosīga. Jautājumā par sabiedriskajām baznīcas tiesām un to tiesību robežām atbildējis avīžu rakstā kādam garīdzniekam, kas par šo jautājumu uzrakstījis veselu grāmatu…

—   Par nožēlošanu jūsu rakstu neesmu lasījis, bet esmu par to dzirdējis, — atbildēja svētnieks, cieši un vērīgi skatīdamies Ivanam Fjodorovičam acīs.

—  Viņš aizstāv ļoti interesantu viedokli, — tēvs bibliotekārs runāja tālāk, — acīm redzot sabiedrisko baznīcas tiesu jautājumā pilnīgi noliedz baznīcas šķiršanu no valsts.

—   Tas ir interesanti, bet kā gan tas saprotams? — svētnieks jautāja Ivanam Fjodorovičam.

Tas viņam beidzot atbildēja, bet ne augstprātīgā padevībā, no kā vēl vakar baidījās Aļoša, bet pieklājīgi un atturīgi, ar jūtamu iztapību un acīm redzot bez kādām blakus domām.

—   Es izeju no viedokļa, ka šo elementu, tas ir, atsevišķi ņemtu baznīcas un valsts būtību sajaukums paliks, saprotams, mūžīgi, lai gan tas nav iespējams un to nekad nevarēs dabūt ne vien normālā, bet pat kaut cik saskanīgā stāvoklī, jo meli ir pašā lietas pamatā. Valsts un baznīcas kompromiss tādos jautājumos kā, piemēram, tiesa, manuprāt, pēc savas pilnīgās un tīrās būtības nav iespējams. Garīdznieks, pret kuru es uzstājos, apgalvo, ka baznīca ieņem skaidru un noteiktu vietu valstī. Bet es viņam atbildēju, ka, gluži otrādi, baznīcai pašai jāietver sevī visa valsts, nevis jāieņem tajā tikai kāds stūrītis, un, ja tas pašlaik kaut kādu iemeslu dēļ nav iespējams, tad, īsteni ņemot, tas ir jāuzstāda par kristīgās sabiedrības tālākās attīstības tiešo un galveno mērķi.

—   Pilnīgi pareizi, — stingri un nervozi atteica Paisija tēvs, mazrunīgs un mācīts hieromonachs.

—  Vistīrākais ultramontanismsl — iesaucās Miusovs, nepacietībā pārlikdams vienu kāju pār otru.

—   E, pie mums jau pat kalnu nav! — iesaucās Jozefa tēvs un, griezdamies pie svētnieka, turpināja: — Starp citu, viņš atbild uz sava pretinieka, kas, ņemiet vērā, nāk no garīdznieku aprindām, šādām «galvenajām pamata» tēzēm. Pirmais: ka «neviena sabiedriska kopa nevar un nedrīkst piesavināties varu rīkoties ar savu locekļu pilsoniskām un politiskām tiesībām». Otrais: ka «kriminālā un civiltiesu vara nedrīkst piederēt baznīcai un nav saskaņā ar tās dabu ne kā ar dievišķīgu iestādījumu, ne kā ar ļaužu savienību reliģioziem mērķiem», un, beidzot, trešais: ka «baznīca ir valsts ne no šīspasaules» …

—   Tā ir garīdznieka necienīga vārdu spēle! — Paisija tēvs atkal nenocietās un iejaucās vidū. — Es lasīju šo grāmatu, pret kuru jūs rakstījāt, — viņš teica Ivanam Fjodorovičam, — un biju pārsteigts par garīdznieka vārdiem, ka «baznīca ir valsts ne no šīspasaules». Ja tā nav no šīspasaules, tad, skaidra lieta, tās nemaz nevar būt zemes virsū. Svētā evaņģelijā vārdi: «ne no šīspasaules» nav lietoti tādā nozīmē. Ar tādiem vārdiem spēlēties nedrīkst. Mūsu kungs Jēzus Kristus taisni tādēļ nāca, lai nodibinātu baznīcu zemes virsū. Debesu valstība, saprotams, nav no šīspasaules, bet gan debesīs, bet tajā nevar ietikt citādi kā caur baznīcu, kas nodibināta un noteikta zemes virsū. Un tādēļ pasaulīgie kalamburi tādā nozīmē ir nejēdzīgi un necienīgi. Bet baznīca patiesi ir valsts, un tai ir lemts valdīt, un, beidzot, tā, bez šaubām, būs valsts pār visu zemi, — kas mums ir apsolīts .. .

Viņš pēkšņi apklusa, it kā savaldīdams sevi. Ivans Fjodorovičs, goddevīgi un uzmanīgi viņā noklausījies, ārkārtīgi mierīgi, bet tāpat kā iepriekš labprāt un neliekuļoti turpināja, griezdamies pie svētnieka:

—   Visa mana raksta doma ir tā, ka senos laikos, trīs pirmajos kristietības gadsimtos, kristietība izplatījās zemes virsū tikai kā baznīca un bija kā baznīca. Bet, kad Romas pagāniskā valsts gribēja kļūt par kristīgu valsti, tad katrā ziņā vajadzēja notikt tam, ka, kļuvusi kristīga, tā tikai ietvēra sevī baznīcu, bet pati, tāpat kā agrāk, joprojām palika pagāniska valsts savās ārkārtīgi daudzajās funkcijās. Bez šaubām, pēc būtības tam tā arī vajadzēja notikt. Bet Romā kā valstī ļoti daudz kas palika no pagāniskās civilizācijās un gudrības, piemēram, paši valsts mērķi un pamati. Bet kristīgā baznīca, ieiedama valstī, bez šaubām, nevarēja atdot nekā no saviem pamatiem, no tā akmens, uz kura tā stāvēja, un varēja censties vienīgi pēc saviem mērķiem, kurus bija stingri noteicis un norādījis pats kungs, starp citu, — piegriezt visu pasauli un tātad arī seno pagānisko valsti baznīcai. Tādā kārtā (tas ir, nākotnes labā) nevis baznīcai jāmeklē sev noteikta vieta valstī kā «katrai sabiedriskai kopai» vai kā «ļaužu savienībai reliģioziem mērķiem» (kā izsakās par baznīcu autors, pret kuru es ceļu iebildumus), bet, gluži otrādi, katrai valstij zemes virsū ir beigās pilnīgi jāpārvēršas baznīcā un jātop ne par ko citu kā vienīgi par baznīcu, atmetot visus savus ar baznīciskajiem nesaskanīgos mērķus. Tas viss valsti nebūt nepazemos, neatņems tai ne godu, ne slavu, kas pienākas lielai valstij, nedz arī tās valdnieku slavu, bet tikai no aplamā, vēl pagāniskā un kļūdīgā ceļa uzvedīs uz īstā un patiesā ceļa, kas vienīgais ved pretī mūžīgiem mērķiem. Lūk, kādēļ grāmatas autors par sabiedrisko baznīcas tiesu pamatiem spriestu pareizi, ja, uzmeklējis un noteicis šos pamatus, skatītos uz tiem kā uz pagaidu kompromisu, kas mūsu grēcīgajā un vēl nenobriedušajā laikā ir nepieciešams, bet ne vairāk. Bet, tiklīdz šo pamatu sacerētājs uzdrošinās apgalvot, ka pamati, kurus viņš tagad iesaka un no kuriem daļu tikko minēja Jozefa tēvs, ir nesatricināmi, stichiski un mūžīgi, tad viņš tieši saceļas pret baznīcu un tās iepriekš noteiktiem mūžīgiem un nesatricināmiem svētiem uzdevumiem. Tas ir viss mans raksts, pilnīgs tā konspekts.

—   Tas ir, divos vārdos, — Paisija tēvs atkal iebilda, uzsvērdams katru vārdu, — pēc citām teorijām, kas mūsu deviņpadsmitajā gadsimtā jau pārāk noskaidrojušās, baznīcai jāpārveidojas valstī, it kā no zemāka veida augstākajā, lai pēc tam tajā pazustu, piekāpjoties zinātnes, laika gara un civilizācijās priekšā. Bet, ja tā nevēlas un pretojas, tad tai nosaka valstī it kā mazu stūrīti un to pašu zem uzraudzības — un tā it visur šais laikos mūsdienu Eiropas zemēs. Bet pēc krievu saprašanas un paļāvības nevis baznīcai jāpārveidojas valstī kā no zemākā tipa augstākajā, bet, otrādi, valstij jānonāk tik tālu, lai tā būtu cienīga kļūt vienīgi par baznīcu un ne par ko citu. Tā arī būs, tā būs!

—   Nu, jāatzīstas, jūs mani nupat mazliet uzmundrinājāt, — Miusovs pavīpsnāja, atkal pārceldams vienu kāju pār'otru. — Cik es saprotu, tā ir tātad kāda ideala piepildīšana — bezgalīgi tāla, pēc otrās Kristus atnākšanas. Kā jūs vēlaties. Skaists utopisks sapnis par karu, diplomātu, banku utt. izbeigšanos. Pat kaut kas līdzīgs socialismam. Bet es domāju, ka tas viss ir nopietnība un ka baznīca tagad, piemēram, tiesās kriminālnoziegumus un piespriedīs pērienu un katorgu un, manis pēc, arī nāves sodu.

—   Un, ja tagad būtu kaut vai tikai viena sabiedriska baznīcas tiesa, tad arī tagad baznīca nesūtītu katorgā un nepiespriestu nāves sodu. Noziegumam un uzskatiem par to tad neapšaubāmi vajadzētu mainīties, zināms, pamazām, ne pēkšņi un ne tūlīt, tomēr diezgan ātri… — Ivans Fjodorovičs sacīja mierīgi un ne acu nepamirkšķinādams.

—   Jūs runājat nopietni? — Miusovs viņa cieši paskatījās.

—   Ja viss kļūtu par baznīcu, tad baznīca izstumtu no sevis noziedzīgos un nepaklausīgos, nevis cirstu galvas, — Ivans Fjodorovičs runāja tālāk. — Es jums jautāšu: kurp gan ietu izstumtais? Jo tad viņam būtu jāaiziet ne vien no cilvēkiem kā tagad, bet ari no Kristus. Tad viņš ar savu noziegumu saceltos ne vien pret cilvēkiem, bet arī pret Kristus baznīcu. Saprotams, stingrā nozīmē tas arī tagad ir tā, tomēr tas nav pasludināts, un šolaiku noziedznieka sirdsapziņa ļoti ļoti bieži slēdz ar sevi veikalus. «Zagu gan, bet nesacēlos pret baznīcu, neesmu Kristus ienaidnieks,» — lūk, kā uz katra soļa mierina sevi šolaiku noziedznieks, bet tad, kad baznīca nostāsies valsts vietā, tad viņam būs grūti tā sacīt, varbūt vienīgi noliedzot baznīcu visā zemes virsū: «Sak, visi kļūdās, visi izvairās, visi — viltus baznīca, vienīgi es, slepkava un zaglis, — īstenā kristīgā baznīca.» Bet to taču ļoti grūti sev pateikt, tas prasa milzīgi daudz priekšnoteikumu, apstākļu, kādi ne arvien gadās. Tagad, no otras puses, ņemsim pašas baznīcas uzskatus par noziegumu: vai tiem nav jāmainās, salīdzinot ar tagadējiem, gandrīz pagāniskajiem, un no mechaniskas slima locekļa nogriešanas, kā to tagad dara sabiedrības apsardzībai, jāpārveidojas — un jau pilnīgi un neviltoti — idejā par cilvēka jaunu atdzimšanu, par viņa augšāmcelšanos un mūžīgu dzīvošanu …

—   Kas tad tas? Es atkal vairs nesaprotu, — Miusovs viņu pārtrauca, — atkal kaut kāds sapnis. Kaut kas bezveidīgs, nevar ne saprast. Kāda izstumšana, kas par izstumšanu? Man tā vien liekas, jūs vienkārši zobojaties, Ivan Fjodorovič.

—   Un patiesībā gluži tāpat ir jau tagad, — svētnieks pēkšņi ierunājās, un visi pagriezās pret viņu. — Jo, ja tagad nebūtu Kristus baznīcas, tad nebūtu nekā, kas atturētu ļaundari no nozieguma, un nebūtu pat soda pēc tam, tas ir, īstena soda, nevis mechaniska, kā viņš nupat izteicās, kurš pa lielum lielai daļai tikai uzbudina sirdi, — bet īstena soda, kas vienīgais ir iedarbīgs, kas vienīgais iebaida un nomierina, kas izriet no savas paša sirdsapziņas.

—   Kā tad tā, atļaujiet jautāt! — Miusovs teica dedzīgā ziņkārībā.

—   Tas ir tā, — svētnieks iesāka. — Visas šīs izsūtīšanas spaidu darbos — un agrāk ar pērienu — nevienu nelabo, bet, galvenais, — gandrīz nevienu noziedznieku pat neiebaida, un noziegumu skaits ne vien nemazinās, bet, jo dzīvojam, jo pieņemas. Ar to taču jūs būsiet vienis prātLs. Un iznāk, ka tādā kārtā sabiedrība nemaz nav aizsargāta, jo, lai gan kaitīgo locekli nocērt mechaniski un aizsūta tālu prom, nost no acīm, viņa vietā tūlīt rodas otrs noziedznieks un varbūt pat divi. Ja ir kaut kas, kas pat mūsu laikos apsargā sabiedrību un izlabo pat pašu noziedznieku un padara to par citu cilvēku, tad tā ir vienīgi Kristus mācība, kas izpaužas savā paša sirdsapziņā. Tikai apzinādamies savu vainu kā Kristus sabiedrības, tas ir, baznīcas dēls, viņš apzinās arī savu vainu pret pašu sabiedrību, tas ir, pret baznīcu. Tādā kārtā mūsu laiku noziedznieks ir spējīgs atzīt savu vainu vienīgi pret baznīcu, nevis pret valsti. Nu, lūk, — ja tiesa piederētu sabiedrībai kā baznīcai, tad tā zinātu, kuru no izraidītajiem saukt atpakaļ un atkal piesaistīt sev. Taču patlaban baznīca, kurai nav nekādas aktivas tiesas, bet ir vienīgi tikai morāliskās nopelšanas iespēja, no noziedznieka aktivas sodīšanas pati atiet. Tā viņu neizstumj no sevis, bet vienīgi neatstāj viņu bez tēvišķām pamācībām. Vēl vairāk, pat cenšas uzturēt ar noziedznieku visu kristīgās baznīcas kopību: pielaiž dievkalpojumos, pie svētā vakarēdiena, pasniedz dāvanas un izturas pret viņu vairāk kā pret kaislību vergu nekā pret vainīgo. Un kas gan notikti^ ar noziedznieku — ak kungs! — ja arī kristīgā sabiedrība, tas ir, baznīca, viņu atstumtu tāpat, kā to atstumj un atgrūž valsts likumi? Kas gan notiktu, ja arī baznīca to atstumdama sodītu tūlīt un katru reizi ar valsts likuma sodu? Lielāka izmisuma nevarētu būt, mazākais, krievu noziedzniekam, jo krievu noziedznieki vēl tic. Un tomēr — kas var zināt: varbūt tad notiktu kaut kas briesmīgs, — varbūt pazustu ticība izmisušajā noziedznieka sirdī, un ko tad? Bet baznīca kā maiga un mīloša māte pati vairās aktivi sodīt, jo arī bez tās soda vainīgo pārlieku smagi notiesājusi valsts tiesa, un vajag taču kādam viņu pažēlot. Un galvenokārt vairās tādēļ, ka baznīcas tiesa ir vienīgā, kas ietver sevī patiesību, un tādēļ pēc būtības un morāliski ne ar kādu citu tiesu nevar vienoties pat pagaidu kompromisā. Šai ziņā darījumos ielaisties nevar. Stāsta, ka svešu zemju noziedznieks reti kad nožēlojot padarīto, jo pat šolaiku zinātne stiprina viņa domu, ka noziegums nav noziegums, bet tikai sacelšanās pret netaisniem apspiedējiem spēkiem. Sabiedrība to izstumj no sava vidus pilnīgi mechaniski, triumfējot pār viņu ar savu varu, un pavada viņu naidīgi (tā, mazākais, viņi Eiropā paši par sevi saka) — naidīgi un pilnīgi vienaldzīgi par viņa kā sava brāļa tālāko likteni un drīz vien pavisam aizmirst. Tādā kārtā viss notiek bez mazākās nožēlošanas no baznīcas puses, jo bieži vien tur baznīcu nemaz vairs nav, bet palikuši tikai baznīckungi un krāšņas baznīcu ēkas, un pašas baznīcas tur jau sen tiecas pāriet no zemāka veida — baznīcas augstākajā veidā — valstī lai tajā galīgi izzustu. Tā, šķiet, vismaz ir luteraniskās zemēs. Bet Romā jau priekš tūkstoš gadiem baznīcas vietā pasludināta valsts. Un tādēļ pats noziedznieks vairs sevi neapzinās par baznīcas locekli un, izstumts no sabiedrības, krīt izmisumā. Bet, ja atgriežas sabiedrībā, tad bieži vien ar tādu ienaidu, ka pašu sabiedrību jau it kā atstumj no sevis. Ar ko tas beigsies, varat paši spriest. Daudzos gadījumos, liekas, pie mums ir tāpat; bet starpība tā, ka bez noteiktajām tiesām pie mums vēl pāri tām ir arī baznīca, kas nekad nezaudē sakaru ar noziedznieku kā ar savu mīļo un arvien vēl dārgo dēlu, un bez tam ir un tiek saglabāta, kaut vai pat tikai domās, baznīcas tiesa, kura, lai gan pašlaik nav aktiva, tomēr dzīvo nākotnei, kaut arī tikai sapņos, un to neapšaubāmi atzīst arī paši noziedznieki ar savu dvēseles instinktu. Taisnība arī tā, kā to nupat sacīja, ka, ja tiešām pienāktu baznīcas tiesu laiks un visā savā spēkā, tas ir, ja visa sabiedrība kļūtu tikai baznīca, tad ne vien baznīcas tiesas ietekme noziedznieku labošanā būtu tik liela, kā nekādā gadījumā nav tagad, bet varbūt patiesi arī noziegumu skaits mazinātos neticamā kārtā. Un baznīca, bez šaubām, saprastu nākamo noziedznieku un nākamo noziegumu daudzos gadījumos pavisam citādi nekā tagad un prastu atgriezt izstumto, brīdināt ļaunu nodomu un atdzemdināt kritušo. Tiesa, — pasmaidīja svētnieks, — patlaban kristīgā sabiedrība pati vēl nav nobriedusi un dibinās tikai uz septiņiem taisnīgajiem; bet, tā kā viņi nepagurst, tad tā arī pastāv tālāk nesatricināma, gaidot savu pilnīgu pārveidošanos no sabiedrības kā gandrīz vēl pagāniskas vienības vienā vispārējā un valdošā baznīcā. Tā arī būs, tā būs, kaut arī pēc mūžības, jo tikai tam ir iepriekš nolikts piepildīties! Un nav ko samulst, domājot par laikiem un termiņiem, jo laiku un termiņu noslēpums ir dieva gudrībā, viņa providencē un viņa mīlestībā. Un, kas pēc cilvēka saprāta varbūt vēl visai tālu, tas pēc dieva lēmuma varbūt jau ir piepildīšanās priekšvakarā, durvju priekšā. Un tā arī būs, tā būs!

—    Tā būs, tā būs! — godbijīgi un bargi apstiprināja Paisija tēvs.

—    Dīvaini, augstākā mērā dīvaini! — sacīja Miusovs un nevis dedzīgi, bet it kā ar apslēptu īgnumu.

—    Kas gan jums liekas tik dīvaini? — Jozefa tēvs uzmanīgi iejautājās.

—    Nu kas gan tas, īsteni ņemot, ir? — Miusovs iesaucās, it kā pēkšņi uztrūkdamies. — Noslaucīt no zemes virsas valsti un paaugstināt baznīcu par valsti! Tas nav tikai ultramontanisms, tas ir archiultramontanisms! Tas pat pāvestam Gregoram Septītajam ne sapnī nav rādījies!

—    Jūs esat sapratuši pavisam ačgārni! — Paisija tēvs stingri noteica. — Ne jau baznīca pārvēršas valstī, saprotiet to! Tā ir Roma un tās ilgas. Tas ir trešais sātana kārdinājums! Bet, otrādi, valsts pārvēršas baznīcā, paceļas līdz baznīcai un kļūst par baznīcu zemes virsū, — un tas jau ir kas gluži pretējs ij ultramontanismam, ij Romai, ij jūsu iztulkojumam un ir tikai lielā pareizticības misija zemes virsū. No Austrumiem šī zvaigzne atmirdzēs.

Miusovs iespaidīgi klusēja. Viss viņa stāvs pauda neparastu pašcieņu. Augstprātīgi laipns smaids parādījās uz viņa lūpām. Aļoša visam sekoja ar strauji pukstošu sirdi. Visa šī saruna satrauca viņu līdz pašiem pamatiem. Viņš nejauši paskatījās Rakitinā; tas nekustēdamies stāvēja savā agrākajā vietā pie durvīm, uzmanīgi ieklausīdamies un ieskatīdamies, kaut arī acis nolaidis. Bet no mundrā sārtuma uz viņa vaigiem Aļoša nojauta, ka arī Rakitins uztraukts, liekas, ne mazāk par viņu; Aļoša zināja, kādēļ viņš uztraukts.

— Atļaujiet pastāstīt jums kādu mazu anekdoti, kungi! — iespaidīgi un ar kādu sevišķi cienīgu iznesību sacīja pēkšņi Miusovs. — Parizē jau priekš dažiem gadiem, drīz pēc decembra apvērsuma, kādreiz, ierodoties ar viziti pie kādas pazīstamas ļoti ļoti svarīgas un toreiz vadošas personas, man gadījās satikt pie tās kādu visai interesantu kungu. Šis individums bija ne tikvien kā slepenpolicists, bet itin kā veselas politisko slepenpolicistu komandas priekšnieks, — savā ziņā diezgan iespaidīgs amats. Izlietodams gadījumu, es aiz ārkārtīgas ziņkārības sāku ar viņu sarunu; bet, tā kā viņš bija pieņemts nevis pazīšanās dēļ, bet kā pakļauts ierēdnis, kas nācis ar attiecīga veida raportu, tad, redzēdams no savas puses, kā mani pieņēmis viņa priekšnieks, viņš pagodināja mani ar zināmu vaļsirdību, — nu, saprotams, tikai zināmā mērā, tas ir, drīzāk bija pieklājīgs nekā vaļsirdīgs, taisni tā, kā franči prot būt pieklājīgi, jo vairāk tāpēc, ka redzēja manī ārzemnieku. Bet es viņu ļoti labi sapratu. Runa bija par socialistiem-revolucionariem, kurus tolaik, starp citu, vajāja. Atmetot galveno sarunas kodolu, minēšu tikai kādu ļoti interesantu piezīmi, kas šim kungam nejauši paspruka: «Mēs,» viņš teica, «patiesībā no visiem šiem socialistiem-anarchistiem, bezdievjiem un revolucionāriem ne visai bīstamies; mēs viņiem sekojam, un viņu ceļi mums zināmi. Bet viņu starpā ir, lai gan nelielā skaitā, daži sevišķi cilvēki: tie ir dievticīgi un kristīgi un tai pašā laikā arī sociālisti. Lūk, no šiem mēs visvairāk bīstamies, tie ir briesmīgi ļaudis! Socialists-kristīgais ir briesmīgāks par socialistubezdievi!» — Šie vārdi jau toreiz mani pārsteidza, bet tagad pie jums, kungi, man atkal tie ienāca prātā …

— Tas ir, jūs viņus pielīdzināt mums un turat mūs par sociālistiem? — tieši un vaļsirdīgi jautāja Paisija tēvs. Bet, pirms Pēteris Aleksandrovičs paspēja apsvērt atbildi, atvērās durvis un ienāca tik ļoti nokavējies Dmitrijs Fjodorovičs. Viņu patiesībā vairs nemaz negaidīja, un viņa pēkšņā ierašanās sākumā radīja pat izbrīnu.

VI Kādēļ tāds cilvēks dzīvo!

Dmitrijs Fjodorovičs, divdesmit astoņi gadi vecs jaunietis vidēju augumu un patīkamu seju, tomēr likās daudz vecāks par saviem gadiem. Viņš bija muskuļains, un viņā varēja nojaust ievērojamu fizisku spēku, un tomēr viņa sejā izpaudās kaut kas slimīgs. Viņa .seja bija kalsnēja, vaigi iekrituši, un to krāsā plaiksnījās kāds neveselīgs dzēlganums. Diezgan lielās un tumšās, uz āru izspiedušās acis raudzījās gan, kā šķita, cieši un stūrgalvīgi un tomēr kaut kā nenoteikti. Pat tad, kad viņš uztraucās un runāja uzbudinājumā, viņa skatiens it kā nepakļāvās viņa iekšējai noskaņai un pauda kaut ko citu, kas dažbrīd nepavisam nesaskanēja ar pašreizējo brīdi. «Grūti saprast, par ko viņš domā,» reizēm par viņu atsaucās sarunu biedri. Dažus, kuri redzēja viņa skatienā kaut ko domīgu un drūmu, dažreiz negaidot pārsteidza viņa pēkšņie smiekli, kas liecināja par jautrām un rotaļīgām domām taisni tajā brīdī, kad viņš raudzījās tik drūmi. Tomēr mazliet slimīgā sejas izteiksme patlaban varēja būt saprotama: visi zināja vai bija dzirdējuši par ārkārtīgi straujo un «plītniecisko» dzīvi, kādai viņš taisni beidzamajā laikā pie mums nodevās, un tāpat katram bija zināms tas neparastais satraukums, līdz kādam viņš nonācis ķildās ar savu tēvu apstrīdētās naudas lietā. Pilsētā jau klīda par to vairākas anekdotes. Tiesa, viņš jau no dabas bija viegli uzbudināms, «saraustītu un nepareizu prātu», kā raksturīgi par viņu pie mums kādā sanāksmē izteicās mūsu miertiesnesis Semjons Ivanovičs Kačaļņikovs. Dmitrijs Fjodorovičs ienāca nevainojami un eleganti ģērbies, aizpogātos svārkos, melnos cimdos un ar cilindru rokā. Kā nesen atvaļināts karavīrs viņš nēsāja ūsas un pagaidām dzina bārdu. Viņa gaišbrūnie mati bija īsi apcirpti un pār deniņiem sasukāti uz priekšu. Viņš soļoja noteikti, plaši, kā ierindā. Mazu brītiņu viņš apstājās uz sliekšņa un, uzmetis visiem skatienu, devās tieši pie svētnieka, nojautis viņā saimnieku. Viņš tam zemu palocījās un lūdza svētību. Svētnieks piecēlās un svētīja viņu; Dmitrijs Fjodorovičs godbijīgi noskūpstīja viņam roku un uzbudināts sacīja:

—   Augstsirdīgi piedodiet, ka liku jums tik ilgi gaidīt. Bet sulainis Smerdjakovs, ko papiņš bija sūtījis, uz manu neatlaidīgo jautājumu, cikos ierasties, divas reizes noteikti atbildēja, ka nolikts pulksten vienos. Tagad es pēkšņi dabūju zināt…

—   Neuztraucieties, — pārtrauca svētnieks, — nekas, drusku nokavējāt, nav nekāda nelaime…

—   Es jums ļoti pateicos un no jūsu labsirdības mazāk nevarēju sagaidīt. — To atcirtis, Dmitrijs Fjodorovičs vēlreiz palocījās, tad pēkšņi pagriezās pret savu «papiņu» un tikpat godbijīgi un zemu palocījās arī viņam. Bija redzams, ka šo palocīšanos viņš apdomājis jau agrāk un apdomājis to sirsnīgi, turēdams par savu pienākumu izteikt ar to savu godbijību un labos nodomus. Fjodoru Pavloviču tas gan negaidīti pārsteidza, tomēr viņš sev īpatnēji tūlīt attapās: uz Dmitrija Fjodoroviča palocīšanos viņš-pietrūkās no krēsla un atbildēja dēlam, tikpat zemu palocīdamies. Viņa seja pēkšņi kļuva cienīga un iespaidīga, kas viņam tomēr piešķīra noteikti ļaunu izskatu. Pēc tam klusēdams palocījies visiem pārējiem, kas bija šai istabā, Dmitrijs Fjodorovičs saviem plašajiem un noteiktajiem soļiem piegāja pie loga, nosēdās vienīgajā brīvajā krēslā netālu no Paisija tēva un, noliecies krēslā pavisam uz priekšu, tūlīt taisījās klausīties sarunā, ko viņš bija pārtraucis.

Dmitrija Fjodoroviča ierašanās aizņēma ne vairāk kā pāris minušu, un saruna nevarēja neatsākties. Bet šoreiz uz Paisija tēva neatlaidīgo un gandrīz sirdīgo jautājumu Pēteris Aleksandrovičs neturēja par vajadzīgu atbildēt.

—   Atļaujiet man šo tematu noraidīt! — viņš teica ar zināmu smalku nevērību. — Pie tam šis temats ir ļoti sarežģīts. Lūk, Ivans Fjodorovičs par mums vīpsnā; droši vien viņam kas interesants padomā arī šim gadījumam. Pajautājiet viņam!

—   Nekā sevišķa, izņemot mazu piezīmi, — Ivans Fjodorovičs tūlīt atbildēja, — par to, ka vispār Eiropas liberālisms un pat mūsu krieviskais liberalais diletantisms bieži un jau sen sajauc sociālismā un kristiānismā galējos rezultātus. Šis mežonīgais secinājums, saprotams, ir ļoti raksturīgs. Tomēr izrādās, ka sociālismu ar kristiānismu sajauc ne vien liberāļi un diletanti, bet līdz ar tiem nereti arī žandarmi, tas ir, saprotams, ārzemju žandarmi. Jūsu Parizes anekdote ir diezgan raksturīga, Pēteri Aleksandrovič.

—    Vispār, šo tematu es atkal lūdzu atlikt, — Pēteris Aleksandrovičs atkārtoja, — bet tai vietā es jums, kungi, pastāstīšu citu anekdoti par pašu Ivanu Fjodoroviču, visinteresantāko un raksturīgāko. Ne vairāk kā priekš dienām piecām kādā šejienes, pa lielākai daļai dāmu, sabiedrībā, viņš strīdā svinīgi paziņoja, ka visā zemes virsū nav galīgi nekā, kas liktu cilvēkiem mīlēt sev līdzīgus, ka tāda dabas likuma, lai cilvēks mīl cilvēci, nepavisam nav, un, ja mīlestība ir un līdz šim bijusi zemes virsū, tad nevis aiz dabas likuma, bet vienīgi tādēļ, ka cilvēki ticējuši savai nemirstībai. Ivans Fjodorovičs pie tam piebilda iekavās, ka tur arī pastāv viss dabas likums, un, ja cilvēkā iznīcinātu ticību nemirstībai, tad viņā tūlīt izsīktu ne vien mīlestība, bet arī katrs dzīvinošs spēks, kas liek dzīvot tālāk pasaulē. Vēl vairāk: tad vairs nebūs nekā netikumīga, viss būs atļauts, pat antropofagija. Bet arī tā par maz, viņš beidza ar apgalvojumu, ka katrai privatai personai, piemēram, kā tagad mums, kas netic ne dievam, ne savai nemirstībai, dabiskajam tikumības likumam tūlīt jāpārvēršas pilnīgi pretējā agrākajam, reliģiozajam, un ka egoisms pat līdz noziedzībai ir ne vien cilvēkam pieļaujams, bet pat jāatzīst par nepieciešamu, par visprātīgāko un gandrīz vai viscēlāko izeju viņa stāvoklī. Pēc šī paradoksa jūs, kungi, varat spriest arī par visu pārējo, ko labpatikas izteikt un ko vēl varbūt nodomājis izteikt mūsu mīļais ekscentriķis un paradoksalists Ivans Fjodorovičs.

—   Atļaujiet, — Dmitrijs Fjodorovičs negaidot pēkšņi iesaucās, — vai neesmu pārklausījies: «Noziegums ir ne vien pieļaujams, bet pat atzīstams par katra bezdievja visnepieciešamāko un visprātīgāko izeju no viņa stāvokļa!» Vai tā bija vai nebija?

—   Taisni tā, — teica Paisija tēvs.

—   To es ievērošu.

To pateicis, Dmitrijs Fjodorovičs tikpat piepeši apklusa, cik piepeši iejaucās sarunā. Visi ziņkārīgi viņā noskatījās.

—   Vai jūs tiešām esat tādos uzskatos par sekām, kādas sagaidāmas, ja cilvēkos izsīks ticība viņu dvēseles nemirstībai? — pēkšņi jautāja svētnieks Ivanam Fjodorovičam.

—   Jā, to es apgalvoju. Nav tikuma, ja nav nemirstības.

—   Svētlaimīgs jūs esat, ja tam ticat, vai arī ļoti nelaimīgs!

—   Kāpēc nelaimīgs? — pasmaidīja Ivans Fjodorovičs.

—   Tāpēc, ka droši vien paši neticat ne savas dvēseles nemirstībai, nedz arī pat tam, ko esat uzrakstījuši par baznīcu un par baznīcas jautājumu.

—   Varbūt jums taisnība! … Un tomēr tie nebija joki vien … — pēkšņi dīvaini atzinās, turklāt ātri nosarkdams, Ivans Fjodorovičs.

—   Ne jau joki vien, tas tiesa. ŠI ideja vēl nav noskaidrojusies jūsu sirdī un moka to. Bet arī moceklim dažreiz tīk pajautrināties ar savu izmisumu, it kā arī aiz izmisuma. Pagaidām arī jūs uzjautrināties aiz izmisuma — ir ar rakstiem žurnālos, ir ar sabiedriskiem strīdiņiem, paši neticēdami savai dialektikai un sirdssāpēs paši pie sevis par to smaidīdami… Jūsos šis jautājums nav izšķirts, un tādēļ jūsu lielās sāpes, jo tas neatlaidīgi prasa, lai to izšķirtu …

—   Bet vai tas var tikt manī izšķirts? Izšķirts pozitivā nozīmē? — Ivans Fjodorovičs dīvaini jautāja tālāk, joprojām ar kādu neizskaidrojamu smaidu raudzīdamies svētniekā.

—   Ja tas neizšķirsies pozitivi, tad nekad neizšķirsies arī negativi, jūs paši pazīstat šo savās sirds īpašību; un no tam visas viņas ciešanas. Bet pateicieties radītājam, ka tas devis jums cēlāku sirdi, kas spējīga šīs ciešanas ciest, domājiet šķīsti un meklējiet ceļus uz debesīm, jo mūsu dzīvošana ir nolikta debesīs! Lai dievs jums palīdz, ka jūsu sirds skaidrība sastop jūs vēl zemes virsū, un lai dievs svētī jūsu ceļus!

Svētnieks pacēla roku un gribēja no savas vietas pārkrustīt Ivanu Fjodoroviču. Bet tas pēkšņi pietrūkās no krēsla, piegāja viņam klāt, saņēma svētību un, noskūpstījis viņam roku, klusēdams atgriezās savā vietā. Tā seja bija stingra un nopietna. Šis solis un arī visa iepriekšējā, no Ivana Fjodoroviča negaidītā saruna ar svētnieku visus kaut kā pārsteidza ar savu noslēpumainību un pat kādu svinīgumu, tā ka visi uz brītiņu apklusa, bet Aļošas seja pauda gandrīz bailes. Bet Miusovs pēkšņi paraustīja plecus, un tai pašā brīdī Fjodors Pavlovičs pietrūkās no krēsla.

—   Dievišķo un visusvēto tēv! — viņš iesaucās, norādīdams uz Ivanu Fjodoroviču. — Tas ir mans dēls, miesa no manas miesas, mana vismīļākā miesa! Tas ir mans visgodbijīgākais, tā sakot, Kārlis Moors, bet, lūk, šis dēls, Dmitrijs Fjodorovičs, kurš tikko ienāca un pret kuru lūdzos no jums aizstāvību, — tas ir visnegodbijīgākais Francis Moors, — abi no Šillera Laupītājiem, bet es, es pats tādā gadījumā būšu Regierender Graf von Moor! Izspriediet un glābiet! Mums vajadzīgas ne vien jūsu lūgšanas, bet arī pravietojumi.

—    Nerunājiet kā aplamnieks un neapvainojiet savus piederīgos! — svētnieks atbildēja vājā, nogurušā balsi. Viņš redzami pagura ar katru brīdi vairāk un manāmi zaudēja spēkus.

—   Necienīga komēdija, ko es nojautu, jau nākdams šurp! — Dmitrijs Fjodorovičs īgni iesaucās un arī pietrūkās kājās. — Piedodiet,, svētīgo tēv, — viņš uzrunāja svētnieku, — es esmu neizglītots cilvēks un pat nezinu, kā jūs godāt, bet jūs esat piemānīts, un jūs esat bijis pārāk labs, atļaudams mums šeitan sapulcēties. Tēvam vajadzīgs tikai skandals, kādēļ, — tur viņam savs aprēķins. Viņam vienmēr savi aprēķini. Bet, liekas, tagad es zinu, kādēļ…

—   Apvaino mani visi, viņi visi! — savukārt kliedza Fjodors Pavlovičs. — Lūk, arī Pēteris Aleksandrovičs apvaino. Apvainojāt, Pēteri Aleksandrovič, apvainojāt! — Viņš pēkšņi pagriezās pret Miusovu, lai gan tam ne prātā nenāca viņu pārtraukt. — Apvaino par to, ka es bērnu naudu esot noslēpis aiz zābaka un paņēmis visu līdz beidzamam; bet, atļaujiet, vai tad tiesu vairs nav? Tur jums saskaitīs, Dmitrij Fjodorovič, pēc jūsu pašu kvitējumiem, vēstulēm un līgumiem, cik jums ir bijis, cik jūs esat izšķērdējuši un cik jums vēl palicis! Kādēļ Pēteris Aleksandrovičs izvairās izteikt savu spriedumu? Dmitrijs Fjodorovičs viņam nav svešs cilvēks. Tādēļ, ka visi ir pret mani, bet Dmitrijs Fjodorovičs, savelkot galus, vēl man pašam ir parādā un nevis kādu nieciņu, bet vairākus tūkstošus, ko varu pierādīt ar dokumentiem! Pilsēta taču brīkšķ un brākšķ no viņa uzdzīves! Bet, kur viņš agrāk dienējis, tur maksājis pa tūkstotim un pa diviem par nevainīgu jaunavu pavešanu; tas, Dmitrij Fjodorovič, mums ir zināms pat visslepenākajos sīkumos, un es pierādīšu… Visusvēto tēv, ticat vai ne: iemīlinājis sevī viscēlāko jaunavu no labas ģimenes, ar lielu pūru, sava agrākā priekšnieka, drošsirdīga un nopelniem bagāta pulkveža meitu, kuram kaklā Anna ar šķēpiem, sakompromitējis meiteni, lūgdams viņas roku, tagad viņa ir šeit, tagad viņa ir bārene, viņa līgava, bet viņš viņas acu priekšā iet pie kādas šejienes pavedējas. Un, lai gan šī pavedēja dzīvoja, tā sakot, civillaulībā ar kādu cienījamu cilvēku, bet viņa ir patstāvīga rakstura, nevienam neieņemams cietoksnis, gluži kā likumīga sieva, jo ir tikumīga, — jā, svētie tēvi, viņa ir tikumīga! Bet Dmitrijs Fjodorovičs grib šo cietoksni ar zelta atslēgu atvērt, tādēļ vien viņš tagad te ar mani plātās, grib no manis izspiest naudu un jau tūkstošus šīs pavedējas dēļ ir izputinājis; un tālab viņš arī naudu aizņemas nepārtraukti, bet, starp citu, no kā, kā jūs domājat? Teikt vai neteikt, Mitja?

—    Klusu! — iekliedzās Dmitrijs Fjodorovičs. — Pagaidiet, kamēr es izeju, bet manā klātbūtnē neiedrošinieties nogānīt viscēlāko jaunavu… Jau tas vien, ka jūs iedrošināties par viņu bilst pušplēstu vārdu, viņai dara negodu… Es nepieļaušu!

Viņš grūti elsoja.

—   Mitja! Mitja! — it kā nervozi un ar varu spiezdams no acīm asaras, iesaucās Fjodors Pavlovičs. — Bet kur gan paliek vecāku svētība? Ja nu nolādēšu, kas tad būs?

—   Bezkauņa un liekulis! — nevaldāmi iebļāvās Dmitrijs Fjodorovičs.

—   To viņš saka tēvam, tēvam! Ko tad vēl citiem! Kungi, apdomājiet: šeit ir kāds nabadzīgs, bet cienījams cilvēks, atvaļināts kapteinis, kritis nelaimē, atlaists no dienesta, bet ne atklāti, ne ar tiesas lēmumu, nezaudējot savu godu, un viņam uz kakla liela ģimene. Bet priekš trim nedēļām mūsu Dmitrijs Fjodorovičs sagrābis viņu traktierī aiz bārdas, izrāvis aiz šīs pašas bārdas uz ielas un uz ielas piekāvis ļaužu priekšā — un visu to tikai tādēļ, ka viņš ir pilnvarotais kādā manā lietā.

—   Tas viss ir meli! No ārpuses patiesība, būtībā meli! — lielās dusmās drebēja Dmitrijs Fjodorovičs. — Tēv, es savu izturēšanos neattaisnoju; jā, visu priekšā atzīstos: pret šo kapteini es izturējos kā zvērs un tagad to nožēloju un nicinu sevi šo zvērisko dusmu dēļ, bet šis jūsu kapteinis, jūsu pilnvarotais, gāja pie tās pašas dāmas, par kuru jūs izteicāties, ka viņa ir pavedēja, ar priekšlikumu jūsu vārdā, lai tā pieņem manus vekseļus, kas atrodas pie jums, un iesūdz mani, lai šo vekseļu dēļ varētu mani ietupināt, ja jau es pārāk jums uzbāztos ar mantiskajiem norēķiniem. Un nu jūs man pārmetat to, it kā es būtu pieķēries šai jaunkundzei, kaut gan pats viņu kūdījāt, lai mani ievilina! To taču viņa taisni acīs saka, pati man to teica, smiedamās par jums! Bet ietupināt jūs mani gribat tikai tādēļ, ka viņas dēļ esat uz mani greizsirdīgs, ka jūs pats šai sievietei sākat uzbāzties ar savu mīlestību, arī tas man ir zināms, un par to arī viņa smējās, — dzirdiet — smiedamās par jums stāstīja! Tad nu redziet, svētie vīri, šo cilvēku, šo tēvu, kas izsaka pārmetumus savam netiklajam dēlam! Liecinieku kungi, piedodiet manas dusmas, bet es paredzēju, ka šis viltīgais vecis jūs visus šurp sasaucis skandalam. Es nācu šurp, lai piedotu, ja viņš man sniegtu roku, lai piedotu un lūgtu piedošanu! Bet, tā kā šinī brīdī viņš apvainoja ne vien mani, bet arī viscēlāko jaunavu, kuras vārdu vien es nedrīkstu velti izrunāt aiz godbijības pret viņu, tad es apņēmos visu viņa spēli publiski celt dienas gaismā, kaut arī viņš ir mans tēvs …

Viņš nespēja runāt tālāk. Viņa acis zvēroja, viņš grūti elpoja. Bet arī visi pārējie cellē bija uztraukti. Visi, izņemot svētnieku, uzbudināti piecēlās kājās. Hieromonachu tēvi raudzījās bargi, tomēr gaidīja svētnieka gribas izpaudumu. Viņš sēdēja jau pavisam bāls, nevis no uztraukuma, bet no slimīga nespēka. Uz viņa lūpām plaiksnījās lūdzošs smaids; reižu reizēm viņš pacēla roku, it kā gribēdams savaldīt satracinātos, un, zināms, pietiktu viena viņa žesta, lai šis skats izbeigtos; bet viņš pats it kā kaut ko vēl gaidīja un vērīgi noskatījās, kā gribēdams kaut ko vēl izprast, it kā nebūtu vēl ko noskaidrojis. Beidzot Pēteris Aleksandrovičs Miusovs galīgi jutās pazemots un apkaunots.

—  Mēs visi esam notikušā skandala vaininieki, — viņš dedzīgi teica, — un tomēr es taču nenojautu, nākdams šurp, lai gan es zināju, ar ko man darīšana … Tas ir tūlīt jāizbeidz! Jūsu godība, ticiet, ka es visus šeit izklāstītos sīkumus skaidri nezināju, negribēju tiem ticēt un tikai tagad pirmo reizi dabūju zināt … Tēvs ir greizsirdīgs uz dēlu paklīdušas sievietes dē| un pats ar šo riebekli norunā iesēdināt dēlu cietumā. Un tādā kompānijā mani piespieda šeit ierasties … Es esmu pievilts, es paziņoju visiem, ka esmu pievilts ne mazāk par citiem …

—   Dmitrij Fjodorovič! — iegaudojās pēkšņi svešādā balsī Fjodors Pavlovičs. — Ja jūs nebūtu mans dēls, es uz vietas izsauktu jūs uz divkauju … ar pistolēm, no trīs soļu attāluma … caur lakatiņu, caur lakatiņu! — viņš beidza, mīdīdamies abām kājām.

Veciem meļiem, kas visu mūžu nospēlējuši kā aktieri, uznāk brīži, kad viņi tik tālu iedzīvojušies lomā, ka uztraukumā patiesi dreb un raud, lai gan šai pašā acumirklī (vai tikai sekundi vēlāk) varētu paši sev iečukstēt: «Tu taču melo, vecais bezkauņa, tu arī tagad esi tikai aktieris, neraugoties uz tavām «svētajām» dusmām un «svēto» dusmu brīdi.»

Dmitrijs Fjodorovičs briesmīgi sadrūma un ar neizsakāmu riebumu paskatījās tēvā.

—   Es domāju … es domāju, — viņš sacīja kaut kā klusi un atturīgi, — ka atbraukšu dzimtenē ar savas dvēseles eņģeli, ar savu līgavu, lai lolotu viņa vecumu, bet ieraudzīju tikai izvirtušu, baudkāru un pavisam neģēlīgu komediantu!

—   Uz divkauju! — večuks atkal ierēcās, zaudēdams elpu un pie katra vārda šļākdams siekalas. — Bet jūs, Pēteri Aleksandrovič Miusov, ziniet, kungs, ka varbūt visā jūsu dzimtā nav un nav bijis augstākas un godīgākas — dzirdiet — godīgākas sievietes par šo, pēc jūsu domām, riebekli, kā jūs iedrošinājāties

viņu tikko nosaukt! Bet jūs, Dmitrij Fjodorovič, ar šo pašu «riebekli» savu līgavu apmainījāt, tātad paši apstiprinājāt, ka arī jūsu līgava nav viņas kāju pamesla vērts, re, kāda ir šī riebekle!

—   Kauns! — Jozefa tēvs pēkšņi nenocietās.

—   Kauns un negods! — savā pusaudža balsī, drebošā no uztraukuma, un gluži nosarkdams, iekliedzās pēkšņi Kalganovs, kas visu laiku bija klusējis.

—   Kādēļ tāds cilvēks dzīvo! — dobji norūca Dmitrijs Fjodorovičs gandrīz jau dusmu trakumā, kaut kā ārkārtīgi sarāvis plecus uz augšu un tāpēc gandrīz salīcis. — Nē, sakiet man, vai viņam vēl var ļaut apgānīt zemi. — Viņš noraudzījās visos, norādīdams uz veci ar roku. Viņš runāja lēni un nopietni.

—   Dzirdiet, dzirdiet, mūki, ko saka tēva slepkava, — Fjodors Pavlovičs uzkrita Jozefa tēvam. — Tā ir atbilde uz jūsu «kauns»! No kā kauns? Sī «riebekle», šī «paklīdušā sieviete» varbūt ir svētāka par jums pašiem, hieromonachu kungi, pestīšanas meklētāji! Viņa varbūt jaunībā ir kritusi — vides ietekmē, bet viņa ir «daudz mīlējusi», un tai, kas daudz mīlējusi, arī Kristus ir piedevis …

—   Kristus nav vis par tādu mīlestību piedevis… — lēnīgajam Jozefa tēvam nepacietībā paspruka.

—   Nē, tādu, tādu, mūki, taisni tādu. Jūs te meklējat pestīšanu pie kāpostiem un domājat, ka esat taisnīgie! Grundulīšus ēdat, ik dienas pa grundulītim, un gribat ar grundulīšiem piekukuļot dievu!

—   Neiespējami, neiespējami! — atskanēja cellē no visām pusēm.

Bet viss šis līdz nejēdzībai nonākušais skats izbeidzās visnegaidītākā kārtā. Pēkšņi no savas vietas piecēlās svētnieks. Aļoša, kas bailēs par viņu un par visiem bija vai jēgu zaudējis, tomēr paspēja atbalstīt viņu aiz rokas. Svētnieks spēra soļus uz Dmitrija Fjodoroviča pusi un, pienācis viņam gluži klāt, nometās ceļos viņa priekšā. Aļoša jau nodomāja, ka viņš pakritis aiz nespēka, bet tā nebija. Nometies ceļos, svētnieks zemu palocījās Dmitrijam Fjodorovičam pilnīgi, noteikti un apzinīgi un pat ar pieri pieskārās grīdai. Aļoša bija tā pārsteigts, ka pat nepaguva viņu pieturēt, kad tas cēlās augšā. Uz viņa lūpām tikko nomanāmi rotājās kluss smaids.

—   Piedodiet! Piedodiet visi! — sacīja viņš, palocīdamies saviem viesiem uz visām pusēm.

Dmitrijs Fjodorovičs stāvēja dažus mirkļus kā satriekts: svētnieks ceļos viņam palocījās līdz zemei — kas tas? Beidzot pēkšņi iekliedzās: «Ak dievs!» — un, paslēpis seju rokās, metās laukā no istabas. Viņam pakaļ drūzmēdamies devās arī visi viesi, apjukumā pat neatvadījušies no svētnieka. Tikai hieromonachi atkal piegāja tam klāt, lai saņemtu svētību.

—   Kādēļ gan viņš krita ceļos, vai tā kāda emblema? — mēģināja uzsākt sarunu pēkšņi nezin kādēļ apklusušais Fjodors Pavlovičs, tomēr neuzdrošinādamies nevienu uzrunāt personīgi. Viņi visi šai brīdī nāca laukā no skita atžogojuma.

—   Par trako namu un par trakiem es neatbildu, — Miusovs dusmās tūlīt atcirta, — bet par to es tikšu vaļā no jūsu sabiedrības, Fjodor Pavlovič, un, ticiet, — uz visiem laikiem. Kur tas pirmītējais mūks? …

Bet šis mūks, tas ir, kurš pirmīt viņus aicināja pusdienās pie igumena, nelika uz sevi gaidīt. Viņš tepat saņēma viesus, kolīdz viņi nokāpa no lievenīša, nākdami no svētnieka celles, it kā visu laiku būtu viņus gaidījis.

—   Godājamo tēv, esiet tik laipni, aplieciniet igumena tēvam manu visdziļāko cienību un aizbildiniet personīgi mani, Miusovu, viņa eminences priekšā, ka nejauši atgadījušos, neparedzētu apstākļu dēļ nekādā ziņā nevaru atļauties godu piedalīties viņa mielastā, neraugoties uz manu vissirsnīgāko vēlēšanos, — uzbudinājumā sacīja mūkam Pēteris Aleksandrovičs.

—   Un šis neparedzētais apstāklis — tas taču esmu es! — Fjodors Pavlovičs tūlīt uzķēra. — Dzirdiet, tēv, Pēteris Aleksandrovičs negrib palikt ar mani kopā, citādi viņš ietu tūlīt. Un jūs iesiet, Pēteri Aleksandrovič, esiet tik laipni, ejiet pie igumena tēva, un — labu apetiti! Saprotiet, es izvairos, nevis jūs. Mājup, mājup, paēdīsim mājās, bet šeitan es nejūtos spējīgs, Pēteri Aleksandrovič, manu vismīļo radiņ.

—   Es neesmu jums radinieks un nekad neesmu bijis, jūs nekrietno cilvēk!

—   Es to tīšām sacīju, lai jūs satracinātu, jo jūs no radniecības izvairāties, lai gan tomēr esat radinieks, locieties, kā gribat, to es pierādīšu pēc baznīcas grāmatām; tev, Ivan Fjodorovič, es laikā atsūtīšu pakaļ zirgus, ja gribi, paliec arī tu! Bet jums, Pēteri Aleksandrovič, jau pieklājības dēļ jāierodas pie igumena tēva un jāatvainojas par to, ko mēs abi tur savārījām …

—   Bet vai jūs patiesi brauksiet projām? Vai jūs nemelojat?

—   Pēteri Aleksandrovič, kā gan es iedrošinātos pēc visa tā, kas noticis! Aizrāvos, piedodiet, kungi, aizrāvos! Un bez tam esmu satriekts! Un arī kaunos. Kungi, vienam ir tāda sirds kā

Maķedonijas Aleksandram, bet otram — kā mazajam taksltim. Man — kā mazajam taksltim. Nav dušas! Nu, ka lai pec tadas eskapades tūdaļ pusdienās un vēl klostera mērces lakt? Kauns, nespēju, atvainojiet!

«Velns viņu sazina, bet ja nu piemānīs!» Miusovs pārdomājot apstājās un šaubu pilnām acīm raudzījās pakaļ aizejošajam ākstam. Tas apgriezās un, nomanījis, ka Pēteris Aleksandrovičs viņam noskatās pakaļ, sūtīja tam gaisa bučiņu.

—  Un jūs iesiet pie igumena? — Miusovs aprauti jautāja Ivanam Fjodorovičam.

—   Kādēļ gan ne? Turklāt igumens jau vakar mani sevišķi ielūdza.

—   Par nelaimi es tiešām jūtos gandrīz spiests ierasties šais nolādētajās pusdienās, — vēl arvien tai pašā rūgtajā uzbudinājumā turpināja Miusovs, pat nelikdamies zinis, ka muks klausās. — Kaut tur vajadzētu atvainoties par to, ko mēs te savārījām, un paskaidrot, ka ne jau mēs … Kā jūs domājat?

—  Jā, jāpaskaidro, ka ne jau mēs. Pie tam tēva taču nebūs, — piebilda Ivans Fjodorovičs.

—   Nu, tā tik trūka, ka būtu vēl jūsu tēvs! Šīs nolādētās pusdienas!

Un viņi tomēr gāja. Mūks klusēja un klausījās. Tikai ceļa caur mežiņu viņš reiz ieminējās, ka igumena tēvs jau sen gaida un ka viņi nokavējušies vairāk nekā pusstundu. Viņam neatbildēja. Miusovs naidīgi paskatījās Ivanā Fjodorovičā.

«Un tomēr iet pusdienās, it kā nekas nebūtu noticis!» viņš nodomāja. «Vara pauris un Karamazovu sirdsapziņa.»

VII Seminarists-karjerists

Aļoša ieveda savu svētnieku guļamistabiņā un nosēdināja uz gultas. Tā bija ļoti maza istabiņa ar nepieciešamām mēbelēm, dzelzs gulta bija šauriņa, un tajā matrača vietā tikai tūba. Kaktā zem svētbildēm stāvēja lasāmais galdiņš un uz tā krusts ar evaņģeliju. Svētnieks nespēkā atlaidās gultā; viņa acis spī-dēja, un viņš elpoja grūti. Nosēdies viņš cieši un it kā apdomā-, dams paskatījās Aļošā.

— Ej, mīļais, ej, es izttkšu ar Porfiriju, bet tu pasteidzies! Tu tur esi vajadzīgs, ej pie igumena teva, pakalpo pie galda!

—  Atļaujiet palikt te! — Aļoša teica lūdzošā balsī.

—   Tur tu esi vairāk vajadzīgs. Tur nav miera. Pakalposi un būsi noderīgs. Sacelsies velni, noskaiti lūgšanu. Un zini, dēliņ (tā svētnieks aizvien viņu sauca), ka arī uz priekšu tava vieta nav šeit. Paturi to prātā, jaunekli! Tiklīdz dievs mani turēs par cienīgu aizsaukt no šīs pasaules — ej prom no klostera! Pavisam aizej!

Aļoša nodrebēja.

—   Kas tev? Tava vieta pagaidām nav te. Dodu tev svētību lieliem pienākumiem pasaulīgajā dzīvē. Daudz tev vēl jāceļo. Un tev vajadzēs apprecēties, vajadzēs. Viss būs jāpārcieš, kamēr atkal ieradīsies. Un daudz darba būs. Bet par tevi nešaubos, tādēļ arī sūtu tevi. Ar tevi ir Kristus. Sargi viņu, un viņš sargās tevi. Lielas ciešanas tu pieredzēsi un šais ciešanās laimīgs būsi. Lūk, tev novēlējums: ciešanās meklē laimi. Strādā, nepagurdams strādā! Piemini manus vārdus no šī brīža, jo, lai gan es vēl runāšu ar tevi, taču ne vien manas dienas, arī manas stundas ir skaitītas.

Aļošas sejā atkal bija manāms liels saviļņojums. Viņa lūpu kaktiņi drebēja.

—   Kas gan tev atkal? — klusi smaidīja svētnieks. — Lai pasaulīgie ar asarām pavada savus nelaiķus, bet mēs te par aizgājēju tēvu priecājamies. Priecājamies un lūdzam par viņu. Tad atstāj jele mani! Gribu lūgties. Ej un pasteidzies! Esi pie brāļiem! Un nevis pie viena vien, bet pie abiem.

Svētnieks pacēla roku, lai svētītu. Pretim runāt nebija iespējams, lai gan Aļošam ārkārtīgi gribējās palikt. Viņam gribējās arī pavaicāt, un šis jautājums ar varu lauzās pār lūpām, — ko nozīmē ceļos krišana brāļa Dmitrija priekšā, bet viņš neiedrošinājās jautāt. Viņš saprata, ka svētnieks pats bez vaicāšanas viņam to izskaidrotu, ja tas būtu iespējams. Bet skaidrs: tāda nebija viņa griba. Tomēr šī ceļos krišana briesmīgi pārsteidza Aļošu; viņš akli ticēja, ka tam ir kāda noslēpumaina jēga. Noslēpumaina, bet varbūt arī briesmīga. Kad viņš izgāja ārpus skita sētas, lai pagūtu laikā ierasties klosterī pie igumena uz pusdienu sākumu (zināms, lai tikai pakalpotu pie galda), viņam pēkšņi sāpīgi sažņaudzās sirds, un viņš palika stāvot: ausīs it kā no jauna ieskanējās svētnieka vārdi, kas pasludināja tik drīzu viņa galu. Ko svētnieks pareģoja, pie tam tik noteikti, tam, bez šaubām, vajadzēja notikt, Aļoša tam svēti ticēja. Bet kā gan lai dzīvo bez viņa, kā var neredzēt viņu, nedzirdēt viņu? Un kurp lai iet? Viņš liek neraudāt un iet projām no klostera, ai dievs!

Sen jau Aļoša nebija izjutis tādas bēdas. Viņš steidzīgi devās caur mežu, kas šķīra skitu no klostera, un, nespēdams panest grūto domu, kas viņu tā nospieda, skatījās simtgadējās priedēs abās pusēs meža celiņam. Attālums nebija lielais, ap pieci simti soļu, ne vairāk; šinī stundā te neviens nevarēja gadīties ceļā, bet pēkšņi pirmajā taciņas līkumā viņš ieraudzīja Rakitinu. Tas kādu gaidīja.

—   Vai tu mani gaidi? — Aļoša jautāja, pienācis tam klāt.

—   Taisni tevi, — pavīpsnāja Rakitins. — Tu steidzies pie igumena tēva. Zinu; tur ir klāts galds. No tā laika, kad viņš pieņēma archiereju un ģenerāli Pachatovu, atceries, tāda galda vēl nav bijis. Manis tur nebūs, bet tu ej, pasniedz mērces! Saki tu man, Aleksej, vienu lietu: ko nozīmē šis sapnis? To es tev gribēju jautāt.

—   Kāds sapnis?

—   Nu, šī palocīšanās līdz zemei tava brālīša Dmitrija Fjodoroviča priekšā. Un kā vēl pieri piesita!

—   To tu par Zosimas tēvu?

—  Jā, par Zosimas tēvu.

—   Pieri?

—  A, necienīgi izteicos! Nu, lai arī necienīgi. Tātad ko gan šis sapnis nozīmē?

—   Nezinu, Miša, ko nozīmē!

—   Tā jau es domāju, ka viņš tev nepaskaidros. Nekā sevišķa tur, saprotams, nav, liekas, — tā pati ikdienišķā svētā muļķība. Bet šo fokusu viņš izdarīja tīšām. Drīz vien sāks runāt visi pilsētas svētuļi un izdaudzinās guberņā: «Ko gan, tā sakot, šis sapnis nozīmē?» Pēc manām domām, vecais tiešām ir tālredzīgs: uzodis krimināllietu. Pie jums smird.

—   Kas par krimināllietu?

Rakitinam acīm redzot gribējās kaut ko sacīt.

—   Tā būs jūsu ģimenītē, šī krimināllietā. Notiks tā starp taviem brālīšiem un tavu bagāto papiņu. Lūk, Zosimas tēvs arī piedauzīja pieri katram nākamajam gadījumam. Vēlāk, ja kas notiksies: «Ak, svētais tēvs taču to pareģoja, pravietoja,» — lai gan kas tas par pravietojumu, ka viņš piedauzīja pieri? Nē, sacīs, tā bija emblema, alegorija un velns sazin kas! Izdaudzinās, atminēsies: noziegumu, tā sakot, paredzēja, noziedznieku iezīmēja. Pie plānprātiņiem viss ačgārni: met krustu kroga priekšā, bet dievnamam sviež ar akmeņiem. Tā arī tavs svētnieks: dod ar nūju taisnīgam, bet metas ceļos slepkavas priekšā.

—   Kāds noziegums? Kāda slepkavas? Ko tu runā? — Aļoša palika stāvot kā pie zemes pieaudzis; apstājās ari Rakitins.

—   Kāda? It kā pats nezinātu? JEs varu derēt, ka tu pats par to jau esi domājis. Starp citu, tas ir interesanti. Klausies, Aļoša, tu vienmēr runā patiesību, lai gan vienmēr sēdies starp diviem krēsliem: vai tu esi par to domājis vai neesi, atbildi!

—   Esmu, — klusu atbildēja Aļoša. Pat Rakitins samulsa.

—   Ko tu saki? Vai tiešām arī tu jau esi domājis? — viņš iesaucās.

—   Es … es nu gluži nedomāju, — Aļoša murmināja, — bet, kad tu tikko sāki par to tik dīvaini runāt, tad arī man likās, it kā es pats būtu par to domājis.

—   Redzi nu (un cik skaidri tu to izteici), redzi nu! Vai šodien, raudzīdamies tētiņā un brālī Mitjā, par noziegumu domāji? Tātad es nemaldos?

—   Jel pagaidi, pagaidi, — Aļoša nemiera pilns viņu pārtrauca, — no kā gan tu visu to redzi? … Kāpēc tas tevi tā nodarbina, tas ir svarīgākais.

—   Divi šķirti, bet dabiski jautājumi. Atbildēšu uz katru atsevišķi. No kā to redzu? Nekā es te neredzētu, ja šodien pēkšņi pilnīgi neizprastu tavu brāli Dmitriju Fjodoroviču, uzreiz un pēkšņi — caur un cauri. Pēc viena vienīga vaibsta es viņu aptvēru visu uzreiz. Šo visugodīgo, bet baudkāro cilvēku raksturā ir vietiņas, ko nedrīkst aizskart. Citādi — citādi viņš pat savam papiņam dūci iegrūdīs. Bet papiņš, piedzērušais un nevaldāmais vazaņķiis, nekad un nevienā lietā nav zinājis mēra — abi nespēs savaldīties, un — bladāc! — abi grāvī…

—   Nē, Miša, nē, ja vienīgi tas, tad tu mani iedrošināji. Tik tālu viņi nenonāks …

—   Bet kam tu viscaur drebi? Vai zini ko? Lai arī viņš ir godīgs cilvēks, tavs Mitja (viņš ir muļķis, bet godīgs), tomēr viņš ir baudkārs. Tas ir viņa izskaidrojums un visa viņa būtība. Viņam no tēva iedzimusi tā zemiskā baudkāre. Un es brīnīdamies brīnos par tevi, Aļoša, ka tu esi šķīsts jauneklis. Tu taču arī esi Karamazovs! Jo jūsu ģimenē baudkāre attīstīta līdz slimīgumam! Un, lūk, — tagad šie trīs baudkārie seko viens otram — ar dūčiem aiz zābaku stulma. Trīs jau ieķērušies viens otram krūtīs, un tu būsi ceturtais.

—   Par šo sievieti tu esi maldīgās domās. Dmitrijs viņu … nicina, — Aļoša teica, apspiezdams drebuļus.

Par Grušiņu? Nē, brālīt, nenicina vis. Ja viņas dēļ jau atklāti pametis savu līgavu, tad nenicina vis. Te … te, brālīt, ir kaut kas, ko tu tagad nesapratīsi. Ja cilvēks iemīlēs kādu skaistumu, sievietes miesu vai pat tikai kādu sievietes miesas daļu (baudkārais to sapratīs), tad viņš atdos par to savus paša bērnus, pārdos tēvu un māti, Krieviju un tēviju; būdams godīgs — ies un zags; būdams lēnprātīgs — nokaus; būdams uzticīgs — pievils. Sieviešu kājiņu dzejnieks Puškins apdziedāja kājiņas dziesmās; citi neapdzied, bet noraudzīties kājiņās nespēj bez krampjiem. Bet ne jau vienīgi kājiņās … Te, brālīt, nicināšana nelīdz, kaut arī viņš nicinātu Grušiņu. Lai nicina, bet atrauties nespēj.

—   Es to saprotu, — Aļoša pēkšņi izgrūda.

—   Tā? Jā, tiešām, to tu saproti, ja jau uzreiz izgrūdi, ka saproti, — Rakitins sacīja ļaunā priekā. — To tu izgrūdi nejauši, tev paspruka. Tādēļ jo vērtīgāka atzīšanās: tātad temats tev jau pazīstams, par to jau esi domājis, par baudkāri! Ai tu šķīsto jaunekli! Tu, Aļoša, esi lēnīgs, tu esi svētais, tam es piekrītu, taču tu esi lēnīgs un, velns sazina, par ko jau neēsi domājis, velns sazina, kas tev jau nav zināms! Nevainīgs, bet jau tādos dziļumos nokāpis, es tevi sen vēroju. Tu esi pats Karamazovs, tu esi pilnīgs Karamazovs — tātad suga un izlase kaut ko taču nozīmē. No tēva puses — baudkārs, no mātes — vientiesītis. Ko tu drebi? Ka es runāju patiesību? Zini ko: Grušiņa man lūdzās: «Atved viņu (tas ir, tevi), es viņam noraušu mūka svārkus.» Un kā viņa lūdzās: atved un atved! Es tikai nodomāju: kādēļ gan tu viņai tā patīc? Zini, arī viņa ir neikdienišķa sieviete!

—   Sveicini, saki, ka es neiešu, — Aļoša šķībi nosmīnēja. — Stāsti tālāk, Michail, ko iesāki, pēc tam es pateikšu savas domas.

—   Ko tur vēl lai stāsta, viss jau ir skaidrs. Tā jau, brālīt, veca dziesma. Ja jau arī tu slēp sevī baudkāro, ko tad runāt par tavu brāli Ivanu, ar kuru jūs no vienas mātes? Arī viņš ir Karamazovs. Te ir viss jūsu Karamazovu jautājums: baudkāri, ierāvēji, plānprātiņi! Tavs brālis Ivans tagad pagaidām pa jokam iespiež teoloģiskus raksteļus kaut kādu pagalam muļķīgu nezināmu aprēķinu dēļ, lai gan pats ir ateists un pats atzīstas šai zemiskumā — šis tavs brālis Ivans. Bez tam ar varu grib atņemt brālītim Mitjam līgavu, un šo mērķi viņš acīm redzot arī sasniegs. Un kā vēl: ar paša Mitjas piekrišanu, jo pats Mitja viņam līgavu atdod, lai tikai tiktu no tās vaļā un drīzāk iegūtu Grušiņu. Un to visu viņš dara savā krietnumā un nesavtībā, ņem to vērā! Lūk, — šie ļaudis ir visliktenīgākie! Velns lai tad jūs saprot: pats atzīst savu neģēlību, un pats šai neģēlībā lien! Klausies tālāk: patlaban Mitjam stājas ceļā večuks — tēvs. Šis taču Grušiņas dēļ pēkšņi zaudējis prātu, šim taču siekalas tek, kad tikai viņā paskatās. Jo tikai viņas vienīgās dēļ viņš nupat cellē sarīkoja tādu skandalu, tikai tādēļ, ka Miusovs to iedrošinājās nosaukt par nožēlojamu radījumu. Iemīlējies kā runcis. Agrāk viņa tam te pakalpoja tikai kaut kādās tumšās un krodznieciskās būšanās par algu, bet nu viņš pēkšņi atjēdzies un ieskatījies, zaudējis vai jēgu, uzbāžas ar priekšlikumiem, zināms, ne jau ar godīgiem. Nu, un šai ceļā viņiem, papiņam ar dēliņu, arī jāsaduras. Bet Grušiņa — ne pie viena, ne pie otra, vēl tikai luncinās un abus kairina, noskatās, kurš tai ienesīgāks, jo, lai gan no papiņa var ieraut daudz naudas, toties viņš taču neprecēs, bet varbūt beigās paliks vēl par žīdu un taisīs maku ciet. Tādā gadījumā sava vērtība arī Mitjam: naudas gan viņam nav, toties viņš spējīgs apprecēties. Jā, spējīgs apprecēties! Pamest līgavu, nesalīdzināmu skaistuli, Katerinu Ivanovnu, bagātu muižnieci un pulkveža meitu un apprecēt Grušiņu, veca tirgonīša, izvirtuša mužika un pilsētas galvas Samsonova bijušo mīļāko. No visa tā patiesi var iznākt kriminālā sadursme. Bet tavs brālis Ivans to vien gaida, tad viņš būs labi pārticis: iegūs Katerinu Ivanovnu, pēc kuras viņam tā svilst, un paķepēs sešdesmit tūkstošu pūra naudas. Mazam cilvēciņam un plikadīdam, kāds ir viņš, sākumā tas ir tīri kārdinoši. Un ņem to vērā: viņš ne vien neaizvainos Mitju, bet tas viņam būs līdz kapam pateicīgs. Jo es droši zinu, ka pats Mitja atklāti vēl pagājušajā nedēļā, traktierī piedzēries, pie čigānietēm, kliedza, ka viņš neesot savas līgavas Katiņas cienīgs, bet brālis Ivans, jā, tas esot cienīgs. Un saprotams, ka pati Katerina Ivanovna tik apburošu jaunekli kā Ivans Fjodorovičs galu galā neatraidīs; viņa jau tagad svārstās starp abiem. Un ar ko gan šis Ivans jūs visus tā apbūris, ka jūs jūtat pret viņu tādu godbijību? Bet viņš par jums smejas: dzīvoju, tā sakot, kā pa taukiem un mielojos uz jūsu rēķina.

—   Kā tu to visu zini? Kā tu vari to tik droši apgalvot? — asi, saraucis pieri, Aļoša pēkšņi jautāja.

—   Bet kādēļ tu tagad jautā un jau iepriekš baidies no manas atbildes? Tātad tu pats piekriti, ka es teicu patiesību.

—   Tu nemīli Ivanu. Nauda viņu nekārdina.

—   Tā? Bet Katerinas Ivanovnas skaistums? Ne jau nauda vien te, lai gan arī sešdesmit tūkstošu — kārdinoša lieta.

—    Ivans skatās augstāk, Ivanu arī tūkstoši nekārdina. Ne naudas meklē Ivans, ne arī miera. Varbūt viņš meklē ciešanas.

—   Kas nu vēl par murgiem? Ak jūs … muižnieki!

—   Ai Miša, viņa dvēsele ir aukaina. Viņa prāti — gūstā. Viņā mājo liela un neatrisināta doma. Viņš ir no tiem, kam nevajag miljonu, bet vajag atrisināt domu.

—   Literārā zādzība, Aļošiņ. Tu savu svētnieku pārfrāzēji. Tad ir gan šis Ivans jums uzdevis mīklu! — ar neslēptu naidu iesaucās Rakitins. Viņš pat pārvērtās sejā, un viņa lūpas saviebās.

—   Un šī mīkla ir muļķīga, tur nav ko minēt. Padomā vien — un sapratīsi. Viņa raksts ir smieklīgs un nejēdzīgs. Vai dzirdēji pirmīt viņa muļķīgo teoriju: «Ja nav dvēseles nemirstības, nav arī tikumības, tātad viss ir atļauts.» (Un brālītis Mitja, atceries, kā iesaucās: «Ievērošu!») Kārdinoša teorija neliešiem… Es lamājos, tas ir muļķīgi… Nevis neliešiem, bet lielībniekiem skolas bērniem ar «neapjaušamiem domu dziļumiem». Lielībiņa, bet būtībā: «No vienas puses, nevar neatzīt, bet, no otras, — nevar neatzīties!» Visa viņa teorija — neģēlība! Cilvēce pati sevī atradīs spēku dzīvot tikumam un labiem darbiem, nemaz neticot dvēseles nemirstībai! Mīlestībā uz brīvību, vienlīdzību, brālību atradīs …

Rakitins iekarsa, gandrīz nespēja savaldīties. Bet pēkšņi, it kā kaut ko atcerējies, aprāvās.

—   Nu, pietiks, — viņš vēl grejzāk pasmaidīja nekā agrāk.

—   Ko tu smejies? Domā, ka es esmu apdauzīts?

—   Nē, man ne prātā nenāk domāt, ka tu esi apdauzīts. Tu esi gudrs, bet… lai paliek, es pasmīnēju aiz muļķības. Es saprotu, Miša, ka tu spēj iekarst. No tavas aizrautības es nojautu, ka tu pats pret Katerinu Ivanovnu neesi vienaldzīgs, tā man, brālīt, jau sen likās, un tāpēc arī nemīli brāli Ivanu. Tu esi uz viņu greizsirdīgs?

—   Un greizsirdīgs arī viņas naudas dēļ? Tas arī vēl, jā?

—   Nē, es nekā nepiebildīšu par naudu, es negribu tevi apvainot.

—   Ticu, jo tu tā saki, tomēr lai vēlreiz velns jus parauj ar to tavu brāli Ivanu! Neviens jūs nesaprotat, ka arī bez Katerinas Ivanovnas viņu nekādi nevar mīlēt. Un kādēļ lai es viņu mīlu, velns parauj! Viņš taču pats pagodina mani ar lamu vārdiem. Kādēļ gan man nebūtu tiesības lamāt viņu?

—   Nekad neesmu dzirdējis, ka viņš vispār par tevi runātu kaut vārdu, ne labu, ne sliktu; viņš nemaz par tevi nerunā.

—   Bet es tā dzirdēju, ka priekš trim dienām pie Katerinas Ivanovnas Viņš mani apstrādājis lupatu dranskās, — tik tālu viņš ieinteresējies par jūsu padevīgo kalpu. Un kurš gan, brālīt, uz kuru pēc tam ir greizsirdīgs — to es nezinu! Viņam labpaticis izteikt domu, — ja visdrīzākajā laikā es nesākšot archimandrita karjeru un neiestāšoties mūku kārtā, tad katrā ziņā aizbraukšot uz Pēterburgu un piestāšoties biezam žurnalam, katrā ziņā kritikas noda|ā, rakstīšot gadu desmit un galu galā pārvedīšot žurnālu uz sava vārda. Pēc tam es to atkal izdošot, katrā ziņā liberālā un ateistiskā garā ar sociālistisku nokrāsu, pat ar nelielu sociālismā slavinājumu, bet visai uzmanīgi, tas ir, patiesībā glaimojot ir mūsējiem, ir jūsējiem un muļķiem laižot miglu acīs. Manas karjeras beigas, pēc tava brālīša pareģojuma, būšot tādas, ka sociālismā nokrāsa man nebūt neliegšot noguldīt uz tekoša rēķina abonēšanas naudiņu un pie gadījuma laist to apgrozībā kāda žīdeļa vadībā līdz tam laikam, kamēr es uzcelšot Pēterburgā lielu namu, pārvietošot tajā redakciju, bet citos stāvos ielaidīšot īrniekus. Viņš noteicis pat namam vietu: pie Jaunā Akmens tilta, kuru, kā stāsta, projektē celt Pēterburgā pāri Ņevai, no Lietuves ielas uz Viborgas …

—  Ai Miša, tas taču droši vien visos sīkumos piepildīsies, līdz pat pēdējam vārdam! — Aļoša pēkšņi iesaucās, nenocieties un jautri smiedamies.

—  Arī jūs ķeraties pie sarkasmiem, Aleksej Fjodorovič!

—   Nē, nē, es jokoju, piedod! Man stāv prātā pavisam kas cits. Un tomēr, atļauj, — kas gan tev varēja atstāstīt tādus sīkumus, no kā tu tos varētu būt dzirdējis? Tu taču nevarēji būt pie Katerinas Ivanovnas personīgi, kad viņš par tevi runāja?

—   Es nebiju, toties bija Dmitrijs Fjodorovičs, un to es pats savām ausīm dzirdēju no Dmitrija Fjodoroviča, tas ir, patiesību sakot, viņš to sacīja nevis man, bet es noklausījos, saprotams, pret paša gribu, jo es sēdēju pie Grušiņas viņas guļamistabā un visu laiku, kamēr Dmitrijs Fjodorovičs atradās blakus istabā, nevarēju tikt laukā.

—  Ak jā, es aizmirsu, viņa taču tev radiniece…

—   Radiniece? Grušiņa man radiniece? — Rākitins pēkšņi iesaucās un pavisam notvīka. — Vai tu esi nepilnīgs, vai? Prātiņš nav kārtībā.

—   Kā tā? Vai tad viņa nav tev radiniece? Es tā dzirdēju …

—   Kur tu to varēji dzirdēt? Nē, jūs, Karamazovu kungi, ar varu lienat slavenu un senu muižnieku ādā, lai gan tavs tēvs skraidījis par ākstu ap svešiem galdiem un turēts virtuvēs žēlastības maizē. Teiksim, es esmu tikai popa dēliņš un nieks' priekš jums, muižniekiem, bet neapvainojiet taču mani tik jautri un nebēdīgi! Arī man ir savs gods, Aleksej Fjodorovič. Es nevaru būt radinieks Grušiņai, ielasmeitai, lūdzu to ņemt vērā!

Rakitins bija stipri uztraukts.

—   Piedod man, dieva dēļ, man tas ne prātā nenāca, un pie tam kas gan viņa par ielasmeitu? Vai tad viņa … tāda? — Aļoša pēkšņi nosarka. — Vēlreiz saku tev: es dzirdēju, ka radiniece. Tu viņu bieži apciemo un pats man teici, ka mīlestības sakaru jums neesot… Un es nekādi nevarēju iedomāties, ka taisni tu viņu tik ļoti nicini! Vai tad tiešām viņa to pelnījusi?

—   Ja es viņu apciemoju, tad man varbūt ir savi iemesli, un ar to beigas. Bet, ja runājam par radniecību, tad drīzāk tavs brālītis vai varbūt pats tētiņš uzspiedīs viņu tev, bet ne man par radinieci. Nu, lūk, — esam klāt. Ej labāk virtuvē! Ai! Kas tad te notiek, kas tas? Vai esam nokavējušies? Bet viņi taču nevarēja tik drīz beigt pusdienot? Vai te atkal Karamazovi būs traci sacēluši? Droši vien tā. Skat, kur skrien tavs tētiņš, bet Ivans Fjodorovičs viņam pakaļ. Viņi būs izsprukuši no igumena. Lūk, kur Isidora tēvs no lieveņa kliedz kaut ko viņiem pakaļ. Un arī tavs tētiņš kliedz un plātās ar rokām, laikam baras. A-ū, re, kur karietē aizbrauc arī Miusovs, redzi, brauc. Un, rau, kur skrien arī muižnieks Maksimovs — te ir skandals; tātad pusdienas izjukušas! Vai tikai viņi nav igumenu piekāvuši? Vai varbūt viņi paši piekauti? Tā viņiem vajadzētu! …

Ne velti Rakitins tā iesaucās. Skandals patiešām notika, nedzirdēts un negaidīts. Viss notika «pēc iedvesmas».

VIII Skandals

Kad Miusovs ar Ivanu Fjodoroviču jau gāja iekšā pie igumena, Pēterī Aleksandrovičā kā patiesi pieklājīgā un smalkjūtīgā cilvēkā ātri norisinājās kāds savā ziņā delikāts process: viņš sāka kaunēties skaisties. Viņš sajuta, ka nekrietno Fjodoru Pavloviču viņam patiesībā vajadzēja tā nicināt, ka svētnieka cellē bija pavisam nevietā zaudēt aukstasinību un pašam tā samulst, kā tas iznāca. «Vismaz taču mūki šai lietā nekādā ziņā nav vainīgi,» viņš pēkšņi nosprieda uz igumena lieveņa, «bet, ja viņi ir godīgi ļaudis (šis igumens Nikolaja tēvs arī, liekas, ir no muižniekiem), tad kādēļ gan lai es nebūtu *pret viņiem mīļš, laipns un pieklājīgs? … Strīdēties nestrīdēšos, pat piebalsošu viņiem, aizkustināšu ar laipnību un … un … beidzot viņiem pierādīšu, ka es neesmu nekādos draugos ar šo Ezopu, šo ākstu, šo pjero, un ka esmu nokļuvis neveiklā stāvoklī gluži tāpat kā viņi visi…»

No strīdīgajām meža cirsmām un zvejas tiesībām (kur tas viss atrodas, viņš pats nezināja) viņš nolēma galīgi atteikties, uz visiem laikiem, šodien pat, jo vairāk tāpēc, ka tas neko daudz nemaksāja, un visas savas prasības pret klosteri izbeigt.

Visi šie labie nodomi viņā vēl vairāk nostiprinājās, kad viņi iegāja igumena tēva ēdamistabā. Patiesībā ēdamistabas viņam nemaz nebija, jo visā namā viņam īsteni bija tikai divi istabas, tiesa, daudz plašākas un ērtākas nekā svētniekam. Bet arī istabu iekārta neizcēlās ar sevišķu komfortu: ar ādu pārvilktās sarkankoka mēbeles bija vecajā divdesmito gadu gaumē; pat grīda nebija krāsota; toties viss tīrs un spodrs, uz logiem daudz dārgu puķu; bet šobrīd, gluži dabiski, galvenais krāšņums bija lieliski servētais galds, lai gan arī te runājot relativi: galdauts bija balts, trauki spoži, trejāda ļoti labi izcepta maize, divi pudeles vīna, divi pudeles lieliska klostera medus dzēriena un liela stikla krūze ar visā apkārtnē izslavēto klostera kvasu. Degvīna nemaz nebija. Vēlāk Rakitins stāstīja, ka šoreiz pusdienām gatavoti pieci ēdieni: sterletu zupa ar zivju pīrādziņiem; pēc tam vārītas zivis, kaut kā visai teicami un sevišķi sagatavotas; pēc tam sarkano zivju kotletes, saldējums un kompots un, beidzot, blanmanžē veida ķīselītis. To visu uzoda Rakitins, kas nevarēja nociesties un tīši ieskatījās igumena virtuvē, ar ko arī viņam bija savi sakari. Viņam visur bija sakari, un visur viņš sameklēja «mēli». Viņam bija visai nemierīga un skaudīga sirds. Savas ievērojamās spējas viņš pilnīgi apzinājās, bet savā pašapziņā tās nervozi pārspīlēja. Viņš droši zināja, ka kļūs par savā ziņā ievērojamu darbinieku, bet Aļošu, kas viņam ļoti pieķērās, mocīja tas, ka viņa draugs Rakitins ir negodīgs un pats to nepavisam nenojauš, gluži otrādi, zinādams, ka viņš nekad nenozags naudu no galda, pilnīgi notur sevi par visgodīgāko cilvēku. Šai ziņā ne tikai Aļoša, bet arī neviens cits nekā nespētu līdzēt.

Rakitins kā neievērojama persona pusdienās nevarēja tikt ielūgts, toties bija ielūgts Jozefa tēvs ar Paisija tēvu un līdz ar viņiem vēl kāds hieromonachs. Viņi jau gaidīja igumena ēdamistabā, kad ienāca Pēteris Aleksandrovičs, Kalganovs un Ivans Fjodorovičs. Nomaļus no citiem stāvēja muižnieks Maksimovs. Igumena tēvs, lai saņemtu viesus, bija iznācis uz priekšu istabas vidū. Tas bija garš, kalsnējs, bet vēl spēcīgs vīrs melniem, vietām jau sirmiem matiem, ar garenu, drūmu un cienīgu seju. Viņš sasveicinājās ar visiem klusēdams, bet šoreiz viņi piegāja klāt saņemt svētību. Miusovs pat taisījās skūpstīt viņam roku, bet igumens laikus to atrāva un nodomu izjauca. Toties Ivans Fjodorovičs ar Kalganovu saņēma šoreiz svētību pilnīgi, tas ir, vienkāršā sirsnībā un pa tautas paradumam nobučojot roku.

—   Mums ļoti jāatvainojas, jūsu eminence, — iesāka Pēteris Aleksandrovičs, aiz laipnības plati smaidīdams, tomēr svarīgā un cieņas pilnā tonī, — jāatvainojas, ka ierodamies vieni, bez jūsu aicinātā mūsu ceļa biedra Fjodora Pavloviča; viņš bija spiests no jūsu mielasta atteikties un ne bez iemesla. Cellē pie godājamā Zosimas tēva viņš par daudz aizrāvās nelaimīgajā ķildā ar savu dēlu un izteica dažus vārdus pavisam nevietā … vārdu sakot, pavisam nepieklājīgus … kas, kā liekas (viņš paskatījās hieromonachos), jūsu eminencei arī jau zināms. Un tāpēc, pats sevi apzinādamies par vainīgu un no sirds nožēlodams, viņš sajuta kaunu un, nespēdams to panest, lūdza mūs, mani un savu dēlu Ivanu Fjodoroviču, apliecināt jūsu priekšā savu sirsnīgāko nožēlu, izmisumu un grēksūdzi… Vārdu sakot, viņš cer un grib vēlāk visu griezt par labu, bet tagad, izlūgdamies jūsu svētību, lūdz jūs aizmirst notikušo …

Miusovs apklusa. Runādams savas tirādes beidzamos vārdus, viņš palika ar sevi pilnīgi apmierināts, tik tālu, ka no nesenā uzbudinājuma viņa dvēselē nepalika ne pēdas. Viņš atkal pilnīgi un no visas sirds mīlēja cilvēci. Igumens, cienīgi viņā noklausījies, mazliet nolieca galvu un atbildēja:

—  Aizkustināts nožēloju viņa aiziešanu. Varbūt pie mūsu mielasta viņš mūs iemīlētu, tāpat arī mēs viņu. Laipni lūdzu kungus pie galda.

Viņš nostājās svētbildes priekšā un balsī skaitīja lūgšanu. Visi godbijīgi nolieca galvas, bet muižnieks Maksimovs pat tā īpaši izvirzījās, salikdams sev priekšā ar delnām kopā rociņas aiz sevišķas bijāšanas.

Un nu šai brīdī Fjodors Pavlovičs nāca ar savu beidzamo izlēcienu. Jāsaka, ka viņš tiešām gribēja aizbraukt un pēc apkaunojošās uzvešanās svētnieka cellē tiešām jutās neveikli un nespēja doties pie igumena pusdienās, it kā nekas nebūtu noticis. Ne jau nu viņš tik ļoti kaunējās no sevis vai arī sevi vainoja; varbūt pat gluži otrādi; un tomēr viņam bija tāda sajūta, ka palikt te pusdienās nu vairs nav pieklājīgi. Bet, tiklīdz pie viesnīcas lieveņa piebrauca viņa čīkstošo karieti, Fjodors Pavlovičs, jau kāpdams iekšā, pēkšņi apstājās. Viņam iešāvās prātā paša vārdi pie svēt; nieka: «Arvien man tā vien liekas, kad es kur ierodos, ka es esmu nekrietnāks par visiem un ka visi mani tur par ākstu, — nu tad es patiesi nospēlēšu ākstu, jo jūs visi līdz beidzamajam esat lielāki muļķi un nekrietnāki par mani.» Viņam uznāca vēlēšanās visiem atriebties par savām paša cūcībām. Un pēkšņi viņš atcerējās, ka kādreiz, agrākus laikus, viņam kāds jautāja: «Kādēļ jūs to un to tā_ neieredzat?» Un tad viņš atbildēja savā āksta bezkaunībā: «Lūk, kāpēc: viņš gan man nekā nav darījis, toties es viņam nodarīju visbezkaunīgāko cūcību un, kolīdz to nodarīju, tūlīt par to viņu ienīdu.» Tagad, to atcerēdamies, viņš klusi un ļauni pasmīnēja, acumirkli nogrimis domās. Viņa acis iezvērojās un pat lūpas sāka raustīties. «Ja jau esmu iesācis, tad arī jānobeidz,» viņš pēkšņi nolēma. Viņa visapslēptākās jūtas šai mirklī varētu izteikt tādiem vārdiem: «Nu vairs nav iespējams sevi reabilitēt, nu tad, lai notiek, es viņiem vēl piespļaušu līdz nekaunībai: sak, nekaunos es no jums, un diezgan!» Kučierim viņš lika uzgaidīt un pats ātriem soļiem atgriezās klosterī un devās taisni pie igumena. Viņš vēl skaidri nezināja, ko darīs, bet zināja, ka vairs nav par sevi kungs un — vēl mazs grūdiens — acumirklī nonāks tagad pie kādas neģēlības beidzamās robežas, — tomēr tikai neģēlības, bet nekādā ziņā ne nozieguma vai tāda izlēciena, par ko var tiesāt. Šinī ziņā viņš vienmēr prata sevi savaldīt un dažreiz pats par to brīnījās. Viņš parādījās igumena ēdamistabā taisni tai brīdī, kad beidza lūgšanu un visi devās pie galda. Apstājies uz sliekšņa, apskatīja kompāniju un iesmējās garus, bezkaunīgus, ļaunus smiekliņus, visiem droši skatīdamies acīs.

—   Viņi gan nodomājuši, ka es aizbraucu, bet te es esmu! — viņš iesaucās pār visu zāli.

Vienu acumirkli visi viņā cieši skatījās un klusēja, un pēkšņi visi sajuta, ka tūlīt notiks kaut kas riebīgs, nejēdzīgs, ar neizbēgamu skandalu. Pētera Aleksandroviča garastāvoklis no vislabsirdīgākā pārgāja tūlīt uz visnegantāko. Viss, kas viņa sirdī bija jau nodzisis un noklusis, uzreiz atmodās un sacēlās.

—    Nē, to es nevaru paciest! — viņš izsaucās. — Nepavisam nevaru … nekādi nevaru!

Asinis viņam sakāpa galvā. Viņš pat apjuka, bet nebija jau vairs ko runāt, un viņš paķēra savu platmali.

—   Ko tad viņš īsti nevar? — iekliedzās Fjodors Pavlovičs,

—   Nekādi nevar un neparko nevar? Jūsu godība, vai man iet iekšā vai neiet? Vai pieņemat galda biedru?

—   Laipni lūdzam, no visas sirds, — igumens atbildēja,

—  Kungi! Es atļaujos, — viņš pēkšņi piebilda, — lūgt jūs no visas sirds, aizmirstiet savas nejaušās ķildas, vienojieties mīlestībā

un radinieku saticībā, ar lūgšanu tam kungam pie musu pazemīgā mielasta …

—   Nē, nē, neiespējami, — iesaucās, gandrīz nevaldīdams par sevi, Pēteris Aleksandrovičs.

—   Bet, ja Pēterim Aleksandrovičam nav iespejams, tad arī man nav iespējams, un es nepalikšu. Tikai tādēļ arī nācu. Tagad es visur turēšos pie Pētera Aleksandroviča: ja jūs iesiet, Pēteri Aleksandrovič, arī es iešu, paliksiet — arī es palikšu. Ar radinieku saticību jūs viņam vissāpīgāk iedzēlāt, igumena tēv; viņš sevi neatzīst par manu radinieku. Pareizi, fon Zon? Lūk, kur stāv fon Zons. Sveiki, fon Zon.

—Jūs … man to sakāt? — pārsteigtais muižnieks Maksimovs murmināja.

—  Zināms, ka tev, — iekliedzās Fjodors Pavlovičs. — Kam gan citam? Ne jau igumena tēvs lai būtu fon Zons.

—   Bet arī es taču neesmu fon Zons, es esmu Maksimovs.

—   Nē, tu esi fon Zons. Jūsu godība, vai jūs zināt, kas ir fon Zons? Bija tāds kriminālprocess: viņu bija nosituši nešķīstības bedrē — liekas, tā pie jums šīs vietas dēvē, — nosituši un aplaupījuši, un, lai gan viņš bija cienījamos gados, iebāzuši lādē, aizspundējuši un no Pēterburgas uz Maskavu nosūtījuši bagažas vagonā, ar numuru. Bet, kad aiznaglojuši, tad netiklās lēkātājas dziedājušas dziesmas un spēlējušas kokles, tas ir, fortodančus. , Nu, lūk, — šis ir tas pats fon Zons. Viņš piecēlies no miroņiem, vai nav tiesa, fon Zon?

—   Kas tad tas? Kā tad tā? — atskanēja balsis hieromonachu grupā.

—   Iesim! — iesaucās Pēteris Aleksandrovičs, griezdamies pie Kalganova.

—   Nē, atļaujiet! — spiedzīgi pārtrauca Fjodors Pavlovičs, sperdams vēl soli tālāk istabā. — Atļaujiet arī man nobeigt. Tur, cellē, mani nopaļāja, it kā es nepieklājīgi būtu uzvedies, īpaši tādēļ, ka par grundulīšiem kliedzis. Pēterim Aleksandrovičam Miusovam, manam radiniekam, patīk, lai runā būtu plus de noblesse que de sincйritй *, bet man patīk otrādi, lai manā runā būtu plus de sincйritй que de noblesse **, un — uzspļaut uz noblesse! Vai nav tiesa, fon Zon? Atļaujiet, igumena tēv, lai gan esmu āksts un izliekos par ākstu, bet es — goda bruņinieks un gribu izteikties. Jā, es esmu goda bruņinieks, bet Pēterī Aleksandrovičā mīt apspiesta patmīlība un vairāk nekas. Tādēļ vien var-

* Vairāk dižciltības nekā vaļsirdības (franču vai.).

** Vairāk vaļsirdības nekā dižciltības (franču vai.).

būt pirmīt šurpu atbraucu, lai redzētu un izteiktos. Te atradis patvērumu mans dēls Aleksejs; es esmu tēvs, es par viņa likteni rūpējos, un man pienākas rūpēties. Es visu laiku klausījos un izlikos, un ari paklusām skatījos, un nu gribu jums rādīt beidzamo izrādes ainu. Kā tad iet pie mums? Pie mums — kas krīt, tas arī paliek guļot. Pie mums — kas reiz ir kritis, tas guļ mūžīgi mūžam. Kā tad tā! Es gribu piecelties. Svētie tēvi, es par jums esmu sašutis. Grēku sūdzēšana ir liels sakraments, pret ko arī es jūtu godbijību un esmu gatavs krist pie zemes, bet te nu pēkšņi tur, tanī cellē, visi metas ceļos un sūdz grēkus pilnā balsī. Vai tad balsī atļauts grēkus sūdzēt? Svētie tēvi noteikuši, ka grēki jāizsūdz ausī, tikai tad jūsu grēku sūdzēšana būs sakraments, un tas jau no senlaikiem. Bet citādi — kā gan lai es viņam izskaidroju visu priekšā, ka es tā un tā… nu, tas ir, tā un tā, saprotat? Reizēm taču pat sacīt nav pieklājīgi. Nu tas taču ir skandals! Nē, tēvi, ar jums te vēl chlistu sektē var iepiņķēties… Es pie pirmās izdevības aizrakstīšu sinodei, bet savu dēlu Alekseju vedīšu mājās…

Šeit nota bene [3] . fjodors Pavlovičs bija dzirdējis, kur zvani zvana. Kādreiz gāja ļaunas valodas un nonāca pat līdz archierejam (ne vien par mūsu, bet arī par citiem klosteriem, kur nodibinājās svētniecība), it kā svētniekus par daudz godājot un ar to pat mazinot igumena cieņu un ka, starp citu, svētnieki it kā nelietīgi valkājot grēksūdzes sakramentu utt., utt. Aplami apvainojumi, kas arī sabruka savā laikā paši no sevis ir pie mums, ir visur citur. Bet muļķības velns, kas sagrāba un rāva Fjodoru Pavloviču uz viņa paša nerviem kaut kur arvien tālāk un tālāk kauna, pilnos dziļumos, iečukstēja viņam šo izbijušo apvainojumu, no kura Fjodors Pavlovičs pats nenieka nesaprata. Un pat izteikt jēdzīgi neprata, jo vairāk tāpēc, ka šoreiz neviens pats svētnieka cellē ceļos nemetās un balsī grēkus nesūdzēja, tā ka Fjodors Pavlovičs nekā līdzīga pats nevarēja būt redzējis un runāja tikai pēc vecām baumām un pļāpām, kuras pa druskai atcerējās. Bet, izteicis savu muļķību, viņš juta, ka samelsis nejēdzīgus niekus, un pēkšņi viņam uznāca vēlēšanās tūlīt uz vietas pierādīt klausītājiem un par visām lietām pašam sev, ka nebūt nav runājis niekus. Un, lai gan viņš ļoti labi zināja, ka ar katru nākamo vārdu būs arvien grūtāk un aplamāk pielikt pie izteiktās muļķības vēl tādu pašu klāt, — tomēr noturēties viņš vairs nespēja un sāka laisties kā no kalna.

—   Kāda neģēlība! — iesaucās Pēteris Aleksandrovičs.

—    Piedodiet! — igumens pēkšņi sacīja. — No senlaikiem stāv rakstīts: «Un viņš runāja par mani daudz ko un pat zaimojošus vārdus. Bet es, visu dzirdēdams, sacīju sev: tā ir Kristus dziedināšana, un to viņš man sūtījis, lai darītu veselu manu lepno dvēseli!» Un tāpēc arī mēs jums pazemīgi pateicamies, dārgo viesi!

Un viņš zemu palocījās Fjodoram Pavlovičam.

—   Te-te-te! Liekulība un vecas frāzes! Vecas frāzes un veci žesti! Veci meli un zema locīšanās kā veca kroņa manta! Pazīstam mēs šo locīšanos! «Skūpsts uz lūpām un dūcis sirdī!» — kā Šillera Laupītājos. Es negribu, tēvi, liekulību, bet gribu patiesību! Bet patiesība nav vis grundulīšos, un to es pasludināju! Tēvi mūki, kādēļ jūs gavējat? Kādēļ jūs par to gaidāt sev algu debesīs? Par tādu algu jau arī es varu sākt gavēt! Nē, svētais mūk, esi labdarīgs dzīvē, dari labu sabiedrībai, neieslēdzies klosterī pie gatavas maizes un negaidi algu tur, augstībā, — tad gan būs drusku grūtāk. Es taču arī, igumena tēv, protu prātīgi runāt. Kas te viņiem sataisīts? — Viņš piegāja pie galda. — Vecais Faktori portvīns, brāļu Jeļisejevu pildījuma medutiņš, ai-ai, tēvi! Tie vis nav šādi tādi grundulīši. Skat, tēvi salikuši pudelītes, he-he-he! Bet kas to visu šeit sagādāja? Krievu zemnieks, darba cilvēks, savās tulznainajās rokās stiepj šurp nopelnīto grasīti, atraujot to ģimenei un valsts vajadzībām! Jūs taču, svētie tēvi, izsūcat tautu!

— Tas nu gan pavisam necienīgi no jūsu puses, — nosacīja Jozefa tēvs. Paisija tēvs stūrgalvīgi klusēja. Miusovs metās laukā no istabas un Kalganovs viņam pakaļ.

—    Nu, tēvi, ja Pēteris Aleksandrovičs, tad arī es! Vairs es pie jums nenākšu, lūdzieties, vai ceļos mezdamies, nenākšu. Tūkstoš rublīšu es jums atsūtīju, un jūs jau atkal blisināt ačeles, he-he-he! Nē, vairāk nepielikšu. Atriebjos par savu aizgājušo jaunību, par visiem saviem pazemojumiem! — Viņš sāka dauzīt ar dūrēm galdu liekulīgā uzbudinājuma lēkmē. — Tik daudz šis klosterītis nozīmē manā mūžā! Daudz rūgtu asaru esmu lējis tā dēļ! Jūs manu apsēsto sievu sakūdījāt pret mani. Jūs mani septiņos konsilos nolādējāt, visā apkārtnē izdaudzinājāt! Diezgan, tēvi, tagad ir liberālismā gadsimts, tvaikoņu un dzelzceļu gadsimts! Ne tūkstoš, ne simt rubļu, ir simt kapeiku, nekā no manis nedabūsiet!

Atkal nota bene. Nekad nekādas sevišķas nozīmes mūsu klosterim viņa dzīvē nebija bijis, un tā dēļ viņš nekādu rūgtu asaru nebija lējis. Bet viņš tik tālu aizrāvās ar savām liekulīgajām asarām, ka kādu mirkli gandrīz pats sev noticēja; gandrīz sāka raudāt aizgrābtībā; bet tai pašā mirklī juta, ka laiks griezt ilksis atpakaļ. Igumens, klausoties viņa ļaunajos melos, nodūra galvu un atkal svinīgi sacīja:

—   Tālāk stāv rakstīts: «Apdomīgi un ar prieku panes tevim lemto nepelnīto negodu, lai tas tevi neuztrauc un lai tavā sirdī neceļas ienaids pret nievātāju.» Tā arī mēs darīsim.

—   Te-te-te, nievātāju! Un citi pātari! Pātarojiet vien, tēvi, bet es iešu. Un savu dēlu Alekseju vecāku varas vārdā ņemu no šenes uz visiem laikiem. Ivan Fjodorovič, mans godbijīgākais dēls, atļaujiet jums pavēlēt nākt man līdz! Fon Zon, kas tev par prieku te palikt! Nāc, tūlīt man līdz uz pilsētu! Pie manis iet jautri. Te tikai kāda versts, gavēņu eļļas vietā pasniegšu sivēnu ar biezputru; ieturēsimies; uzlikšu konjaciņu, pēc tam liķierīti; ir ari mamurovka … Ei, fon Zon, nepalaid garām savu laimi!

Viņš izgāja kliegdams un žestikulēdams. Taisni šai brīdī ari Rakitins ieraudzīja viņu iznākam un rādīja Aļošam.

—   Aleksej! — tēvs iztālēm kliedza, viņu ieraudzījis. — Šodien pat pārbrauc pie manis pavisam, stiep līdzi spilvenu un matraci, un lai no tevis te ne smakas nepaliktu!

Aļoša apstājās, kā pie zemes pieaudzis, un klusēdams uzmanīgi vēroja notiekošo. Fjodors Pavlovičs jau iekāpa karietē, un viņam līdzi, pat nepagriezies pret Aļošu, lai atsveicinātos, drūms un kluss pašlaik taisījās kāpt Ivans Fjodorovičs. Bet te norisinājās vēl viens ākstīgs un gandrīz neticams skats, kas papildināja epizodi. Pēkšņi pie karietes kāpšļa parādījās muižnieks Maksimovs. Viņš atskrēja gluži aizelsies, lai nenokavētu. Rakitins un Aļoša redzēja, kā viņš skrēja. Viņš tā steidzās, ka nepacietībā jau spēra kāju uz kāpšļa, kur vēl bija Ivana Fjodoroviča kreisā kāja, un, ieķēries virsos, pašlaik taisījās lēkt karietē.

—   Es arī, es arī ar jums! — viņš sauca, uz augšu palēkdamies, smiedams sīkus, jautrus smiekliņus, ar svētlaimīgu seju un uz visu gatavs. — Ņemiet mani līdz!

—   Nu, vai es neteicu, — līksmi iesaucās Fjodors Pavlovičs, — ka tas ir fon Zons! Ka tas ir īsts, no miroņiem uzcēlies fon Zons! Nu, kā tu no turienes izspruki? Ko tad tu tur safonzonierēji, un kā tu drīkstēji aiziet no pusdienu galda? Tev taču jābūt vara paurim! Arī man ir pauris, bet es, brālīt, brīnos par tavējo! Lec, lec ātrāk! Palaidviņu, Vaņa, būs jautrāk. Gan jau viņš kaut kā ietupsies pie kājām. Ietupsies, fon Zon? Vai arī novietot viņu uz bukas pie kučiera? … Lec uz bukas, fon Zon!

Bet Ivans Fjodorovičs, jau nosēdies savā vietā, klusēdams un no visa spēka pēkšņi iegrūda Maksimovam krūtīs, un tas atlēca asi atpakaļ. Ja nepaklupa, tad tikai gadījuma pēc.

—   Brauc! — Ivans Fjodorovičs nikni uzbļāva kučierim.

—   Nu ko gan tu? Ko tu? Kāpēc tu ar viņu tā? — uztrūkās Fjodors Pavlovičs, bet kariete jau ripoja. Ivans Fjodorovičs neatbildēja.

—  Re, kāds tu! — divas minutes klusējis, Fjodors Pavlovičs atkal ierunājās, šķielēdams uz dēliņu. — Tu taču pats šo klosteri sagudroji, pats uzkūdīji, pats piekriti, ko tad nu skaisties?

—   Beidziet tukšus salmus kult, ļele tagad drusku atpūtieties! — drūmi atcirta Ivans Fjodorovičs.

Fjodors Pavlovičs atkal pāris minušu klusēja.

—   Konjaciņš tagad ietu pie sirds, — viņš sentenciozi piebilda. Bet Ivans Fjodorovičs neatbildēja.

—   Pārbrauksim, arī tu iemetīsi.

Ivans Fjodorovičs joprojām klusēja.

Fjodors Pavlovičs pagaidīja vēl pāris minušu:

—   Bet Aļošiņu es tomēr no klostera izņemšu, neraugoties uz to, ka tas jums būs ļoti nepatīkami, visupadevīgais Kārli fon Moor.

Ivans Fjodorovičs nicinoši paraustīja plecus un aizgriezies sāka vērot ceļu. Līdz pašai mājai viņi vairs nerunāja ne vārda.

TREŠA GRĀMATA BAUDKĀRIE

..

I Kalpu galā

Fjodora Pavloviča Karamazova nams atradās gan patālu no pilsētas centra, bet ari ne gluži nomalē. Tas bija diezgan vecs, bet patīkams no ārpuses: vienstāva, ar mezoninu, nokrāsots iepelēkā krāsā un ar sarkanu skārda jumtu. Tas bija plašs un ērts, un tam varēja paredzēt vēl ilgu mūžu. Tajā bija daudz dažādu pieliekamo, paslēptuvju un negaidītu kāpnīšu. Viņā mājoja daudz žurku, bet Fjodors Pavlovičs uz tām ne visai skaitās: «Tomēr nav tik garlaicīgi vakaros, kad paliec viens.» Viņam tiešām bija paradums atlaist kalpotājus pa nakti sētas mājā, un namā viņš ieslēdzās viens uz visu nakti. Sētas māja bija plaša un jauna; tur Fjodors Pavlovičs lika ierīkot arī virtuvi, lai gan virtuve bija arī namā; viņam nepatika virtuves smaržas, un ēdienu viņam nesa pār pagalmu ziemu un vasaru. Vispār nams bija celts lielai ģimenei, un kungu un kalpu tur varēja saiet piecreiz vairāk. Bet mūsu stāsta laikā tur dzīvoja tikai Fjodors Pavlovičs ar Ivanu Fjodoroviču un sētas mājā pavisam tikai trīs cilvēki no kalpu kārtas: vecais Grigorijs, vecā Marfa, viņa sieva, un sulainis Smerdjakovs, vēl jaunekļa gados. Jāsaka daži vārdi sīkāk par šiem trim kalpotājiem. Par veco Grigoriju Vasiļjeviču Kutuzovu mēs tomēr jau diezgan esam runājuši. Tas bija stingrs un nepiekāpīgs cilvēks, kas stūrgalvīgi un tieši gāja uz izvēlēto punktu, ja vien šis punkts kādu iemeslu dēļ (bieži vien apbrīnojami neloģisku) nostājās viņa priekšā kā neapgāžama patiesība. Vispār ņemot, viņš bija godīgs un nenopērkams. Viņa sieva Marfa Ignatjevna, lai gan visu mūžu bez vārda runas padevās vīra gribai, nereti viņam stipri uzmācās, piemēram, tūlīt pēc zemnieku brīvlaišanas, aiziet no Fjodora Pavloviča un uzsākt Maskavā kādu nelielu veikaliņu (viņiem drusku turējās nauda); bet Grigorijs tūlīt un uz visiem laikiem nosprieda, ka meitiešiem nevar ticēt, «tāpēc ka katrs meitietis ir nešķists», un ka pamest bijušo kungu viņam neklājas, lai arī viņš būtu kāds būdams, «jo tas tagad ir viņu pienākums».

—   Vai tu saproti, kas ir pienākums? — viņš jautāja Marfai Ignatjevnai.

—   Kas ir pienākums, to es saprotu, Grigorij Vasiļjevič, bet, kas tas par pienākumu, ka mums jāpaliek te, no tā es nekā nesaprotu, — Marfa Ignatjevna svarīgi atbildēja.

—   Un nesaproti arī, bet tā tas paliks. Un ciet klusu!

Tā arī notika: projām viņi neaizgāja, bet Fjodors Pavlovičs viņiem noteica algu, lai gan nelielu, un šo algu arī izmaksāja. Grigorijs turklāt zināja, ka viņam uz kungu ir neapstrīdams iespaids. Viņš to sajuta, un tas bija tiesa: viltīgajam un stūrgalvīgajam ākstam Fjodoram Pavlovičam bija ļoti stingrs raksturs «dažos dzīves jautājumos», kā viņš pats mēdza teikt, bet pašam par brīnumu dažos citos «dzīves jautājumos» viņa raksturs bija pat ļoti pavājš. Un viņš pats zināja, kādos, zināja un no daudz kā baidījās. Dažos dzīves jautājumos vajadzēja ļoti uzmanīties, un tas bija grūti panākams bez uzticama cilvēka, bet Grigorijs bija neapšaubāmi uzticams. Gadījās pat tā, ka Fjodors Pavlovičs savas karjeras laikā bieži vien būtu dabūjis kāvienu un pie tam niknu kāvienu, bet vienmēr izglāba Grigorijs, lai gan katrreiz pēc tam noskaitīja tam priekšā labas pamācības. Bet kāvieni vien Fjodoru Pavloviču nevarētu iebaidīt: bija riskantāki gadījumi un pat ļoti smalki un sarežģīti, kad arī pats Fjodors Pavlovičs nebija varbūt spējīgs izprast to neparasto vajadzību pēc uzticama un tuva cilvēka, ko viņš momentāni un neaptverami dažreiz sevī pēkšņi sajuta. Tie bija gandrīz slimīgi gadījumi: pagalam netiklais un savā miesas kārībā bieži vien cietsirdīgais, ļaunam kukainim līdzīgais Fjodors Pavlovičs dažreiz, dzēruma brīžos, pēkšņi sajuta sevī garīgas bailes un tikumisku satricinājumu, kas gandrīz, tā sakot, pat fiziski atbalsojās viņa dvēselē. «Dvēsele man gluži kā rīkles galā dreb šādās reizēs,» viņš dažkārt sacīja. Taisni šādos brīžos viņam tikās, ka līdzās, tuvumā — un kaut arī ne tajā pašā istabā, bet sētas mājā — būtu tāds cilvēks, padevīgs, stingrs, pavisam citāds nekā viņš pats, ne izvirtulis, kurš, kaut gan visas šīs palaidnības redzētu un zinātu visus noslēpumus, tomēr aiz padevības visu to pieļautu, nepretotos un, galvenais, nepārmestu, un ne ar ko nedraudētu — ne šajā dzīvē, ne viņpasaulē; bet vajadzības gadījumā viņš to arī aizsargātu, — no kā? No kaut kā nezināma, bet šausmīga un bīstama.

Vajadzība bija tieši tā, lai katrā ziņā būtu cits cilvēks, vecs paziņa, draudzīgs, kuru grūtā brīdī var pasaukt — un kaut tikai tādēļ, lai ieskatītos viņam sejā, varbūt pārmītu kādu vārdu, pavisam nenozīmīgu vārdu, un, ja viņš nekā nesaka, neskaišas, tad tā kā vieglāk sirdij, bet, ja skaišas, nu, tad ir bēdīgāk. Gadījās (tomēr ārkārtīgi reti), ka Fjodors Pavlovičs pat nakts laikā devās uz sētas māju modināt Grigoriju, lai tas uz brītiņu ienāk pie viņa. Tas arī atnāca, bet Fjodors Pavlovičs sāka runāt par beidzamajiem niekiem un drīz to atlaida, reizēm pat ar zobgalībām un jokiem, bet pats nospļāvās, likās gultā un gulēja kā nosists. Kaut kas līdzīgs ar Fjodoru Pavloviču gadījās arī pēc Aļošas atbraukšanas. Aļoša «satrieca viņa sirdi» ar to, ka «dzīvoja, visu redzēja un nekā nenosodīja». Vēl vairāk, tas izrādīja nedzirdētu iecietību: nemaz viņu nenicināja, gluži otrādi, vienmēr bija laipns un pieķērās viņam gluži dabiski un vaļsirdīgi, ko viņš tik maz bija pelnījis. Viss tas vecajam vazaņķim, kas dzīvoja bez ģimenes, bija liels pārsteigums, ko viņš, kas līdz šim bija mīlējis tikai «zemisko», ne sapnī nebija sagaidījis. Kad Aļoša aizgāja, viņš atzinās, ka nu ir kaut ko sapratis, ko līdz šim nav gribējis saprast.

Es jau pieminēju sava stāsta sākumā, kā Grigorijs neieredzēja Adelaidu Ivanovnu, Fjodora Pavloviča pirmo sievu un pirmā dēla — Dmitrija Fjodoroviča māti, un kā turpretim aizstāvēja viņa otro sievu, apsēsto, Sofiju Ivanovnu, pat pret savu kungu un pret visiem, kam vien varēja ienākt prātā teikt par viņu ļaunu vai vieglprātīgu vārdu. Viņa simpātijās pret šo nelaimīgo izvērtās par kaut ko svētu, tā ka vēl divdesmit gadu vēlāk viņš nevarētu paciest pat slikta mājiena par viņu, lai tas nāktu no kurienes nākdams, un tūlīt vainīgo norātu. Pēc savas ārienes Grigorijs bija atturīgs un cienīgs cilvēks, kas nepļāpāja, bet izrunāja tikai svarīgus un nopietnus vārdus. Gluži tāpat nebūtu iespējams noskaidrot no pirmā acu uzmetiena, vai viņš mīlēja savu pacietīgo, padevīgo sievu vai ne, un tomēr viņš to patiesi mīlēja, un viņa, zināms, to saprata. Šī Marfa Ignatjevna nemaz nebija muļķa sieviete, bet varbūt pat gudrāka par savu vīru, vismaz prātīgāka par viņu sadzīves lietās, un tomēr viņa tam padevās pazemīgi un bez kurnēšanas no paša kopdzīves sākuma un nenoliedzami cienīja viņu par garīgo pārākumu. Vērā liekams, ka viņi visu mūžu ārkārtīgi maz runāja viens ar otru vai arī runāja vienīgi par visnepieciešamākām ikdienas darīšanām. Cienīgais un dižais Grigorijs vienmēr visas savas darīšanas un rūpes pārdomāja viens, tā ka Marfa Ignatjevna jau sen uz visiem laikiem bija sapratusi, ka viņas padomi tam nepavisam nav vajadzīgi.

Viņa juta, ka virs augstu vērtē viņas klusēšanu un tās dēļ atzīst viņas prātu. Sist viņš nekad to nesita, varbūt pavisam tikai vienu reizi — un to pašu visai viegli. Kādreiz sādžā, pirmajā Fjodora Pavloviča un Adelaidas Ivanovnas laulības gadā, sādžas sievas un meitas, toreiz vēl dzimtļaudis, tika sasauktas kungu sētā padziedāt un padancot. Sākās rotaļas, un pēkšņi Marfa Ignatjevna, tolaik vēl jauna sieviete, izskrēja korim priekšā un nodejoja «krievu deju» sevišķā gaumē, nevis kā sādžas meitas, bet kā viņa dejoja, kad bija par saimes meiteni pie bagātajiem Miusoviem un uzstājās viņu muižā mājas teātrī, kur aktierus apmācīja dejot no Maskavas izrakstīts deju skolotājs. Grigorijs redzēja savas sievas uzstāšanos un pēc stundas, kad viņi pārnāca mājāis, pamācīja viņu, mazliet paraustīdams aiz matiem. Bet ar to sišana arī izbeidzās uz visiem laikiem, un Marfa Ignatjevna nozvērējās no tās reizes vairs nekad nedejot.

Bērnu viņiem dievs nebija devis, bija viens bērniņš, bet arī tas nomira. Taču Grigorijs acīm redzot bērnus mīlēja un pat neslēpa to, tas ir, nekaunējās par to runāt. Dmitriju Fjodoroviču viņš ņēma savā zināšanā, kad aizbēga Adelaida Ivanovna un bērnam bija tikai trīs gadi, nopūlējās ar viņu vai veselu gadu, pats sukāja viņam galviņu un pats mazgāja viņu silītē. Pēc tam viņš nopūlējās ij ar Ivanu Fjodoroviču, ij ar Aļošu, par ko arī dabūja pļauku; bet visu to es jau stāstīju. Viņa paša bērniņš tam sagādāja prieku vienīgi ar cerībām, kad Marfa Ignatjevna vēl bija uz grūtām kājām. Bet, kad piedzima, tad satrieca viņa sirdi ar bēdām un šausmām. Lieta tā, ka šis bērniņš piedzima ar sešiem pirkstiem. To redzēdams, Grigorijs tik tālu izsamisa, ka ne vien nerunāja ne vārda līdz pat kristību dienai, bet pat tīši izgāja dārzā un noslēdzās vientulībā. Bija pavasaris, un visas, trīs dienas viņš raka sakņu dārzā dobes. Trešajā dienā bērniņu vajadzēja kristīt; līdz tam laikam Grigorijs jau šo to bija apsvēris. Iegājis istabā, kur jau bija sapulcējušies baznīcas kalpi un ieradušies viesi un arī pats Fjodors Pavlovičs personīgi kā krusttēvs, viņš pēkšņi pateica, ka bērniņu «nemaz nevajadzētu kristīt», — pateica klusu, nekā tuvāk nepaskaidroja, tik tikko izdabūja pa vārdiņam un tikai truli un cieši visu laiku raudzījās mācītājā.

—   Kādēļ tā? — mācītājs jautrā izbrīnā jautāja.

—   Tādēļ, ka tas… pūķis … — Grigorijs nomurmināja.

—   Kāds pūķis, kas par pūķi?

Grigorijs kādu laiciņu klusēja.

—    Noticis dabas sajaukums … — viņš murmināja, lai gan visai neskaidri, bet ļoti stingri, un acīm redzot negribēja par to vairāk runāt.

Ļaudis pasmējās un, saprotams, nabaga bērniņu nokristīja. Pie kristāmās bļodas Grigorijs lūdza dievu sirsnīgi, bet savus uzskatus par jaunpiedzimušo negrozīja. Tomēr viņš nekam nestājās ceļā, tikai abas nedēļas, kamēr slimīgais puisītis dzīvoja, gandrīz viņā neskatījās, izturējās pat tā, it kā viņa nemaz nebūtu, un lielāko tiesu gāja no mājas prom. Bet, kad pēc divām nedēļām puisītis nomira ar piena sēnīšu slimību, tad pats to ielika šķirstiņā, dziļās bēdās noraudzījās viņā un, kad aizbēra viņa mazo kapiņu, nometās ceļos, un palocījās kapam līdz zemei. No tā laika ilgus gadus viņš ne reizes par savu bērniņu neieminējās, un arī Marfa Ignatjevna viņa klātbūtnē ne reizes to neatgādināja, bet, kad gadījās ar kādu runāt par «maziņo», tad runāja čukstēdama, ja arī Grigorija Vasiļjeviča nemaz nebija klāt. Pēc Marfas Ignatjevnas vērojuma, viņš taisni no šī kapiņa sācis nodoties lielākoties «dievīgajam», lasīja Svēto Dzīves, arvien klusu un vienatnē, katrreiz uzlikdams savas lielās, apaļās sudraba brilles. Retu reizi viņš lasīja arī balsī, gan vienīgi lielajā gavēnī. Viņam patika Ijaba grāmata, kaut kur viņš bija sadabūjis «Dieva apgaismotā tēva Izaka Sirina» sprediķus un vārdu sarakstu, lasīja tos cītīgi un ilgus gadus, gandrīz nekā no tiem nesaprata, bet taisni tādēļ varbūt šo grāmatu visvairāk mīlēja un cienīja. Pašā beidzamajā laikā sāka ieklausīties un iedzīvoties chlistu sektē, jo tepat kaimiņos radās izdevība, bija redzami aizkustināts, bet pāriet jaunā ticībā neatzina par ieteicamu. Ielasīšanās «dievīgajā», saprotams, piešķīra viņa sejai vēl lielāku cienīgumu.

Varbūt viņam piemita tieksme uz misticismu. Bet te nu kā par spīti viņa sešpirkstainā bērniņa nākšana pasaulē un tā nāve iekrita vienā laikā ar citu ļoti dīvainu, negaidītu un oriģinālu gadījumu, kas viņa dvēselē, kā kādreiz vēlāk viņš pats izteicās, atstāja «zīmogu». Notika tā, ka tanī pašā dienā, kad paglabāja sešpirkstaino mazulīti, Marfa Ignatjevna, nakti pamodusies, uzdzirda it kā jaunpiedzimuša bērniņa raudas. Viņa pārbijās un uzmodināja vīru. Tas ieklausījās un piebilda, ka drīzāk gan it kā kāds vaidētu, «gluži kā sieviete». Viņš piecēlās, apģērbās; bija diezgan silta maija nakts. Izgājis uz lieveņa, viņš skaidri sadzirdēja, ka vaidi nāk no dārza. Bet dārza vārtus pa nakti no sētas puses aizslēdza, un iekļūt tur pa kādu citu eju nebija iespējams, jo dārzam visapkārt bija stipra un augsta sēta. Grigorijs atgriezās istabā, aizdedza lukturi, paņēma dārza atslēgu un, nepiegriezdams vērības savas sievas histēriskajām bailēm, pie kam tā arvien vēl iegalvoja, ka dzird bērna raudas un ka tur droši vien raud viņas puisītis un sauc viņu, klusēdams iegāja dārzā. Te viņš skaidri saprata, ka vaidi nāk no viņu pirtiņas, kas atradās dārzā netālu no vārtiņiem, un ka tur patiesi vaid sieviete. Atvēris pirts durvis, viņš ieraudzīja skatu, kura priekšā sastinga: pilsētas vājprātīgā, kura vazājās apkārt pa ielām un kuru pazina visa pilsēta, pēc palamas Smerdeļu Līzbete, iekļuvusi viņu pirtiņā, tikko bija dzemdējusi bērniņu. Bērniņš gulēja viņai līdzās, bet viņa pašlaik mira nost. Runāt nekā nerunāja — jau tāpēc vien, ka neprata runāt. Bet to visu vajadzētu paskaidrot sevišķi…

II Smerdeļu Līzbete

Te bija kāds sevišķs apstāklis, kas Grigoriju dziļi satrieca, galīgi nostiprinot viņā kādas nepatīkamas un riebīgas agrākās aizdomas. Šī Smerdeļu Līzbete bija ļoti maza auguma skuķe, «drusku pāri divām aršinām», kā pēc viņas nāves aizgrābtībā atcerējās daudzas no mūsu pilsētas dievticīgajām vecenītēm. Viņas divdesmitgadīgā seja, veselīga, plata un sārta, bija pilnīgi idiotiska; acu skatiens nekustīgs un nepatīkams, lai gan rāms. Visu mūžu — ir ziemu, ir vasaru — viņa staigāja kailām kājām un vienīgi kaņepāju kreklā. Viņas gandrīz pilnīgi melnie mati, ārkārtīgi biezi un savēlušies, kā avena vilna, turējās viņai uz galvas itin kā kāda milzu cepure. Bez tam tie vienmēr bija notašķīti zemēm un dubļiem un pilni pielipušu lapiņu, skaliņu un ēveļu skaidu, jo viņa vienmēr gulēja uz zemes un dubļos. Viņas tēvs bija klaidonis, izputējis un slims namnieks Iļja, kas stipri dzēra un jau ilgus gadus dzīvoja itin kā par strādnieku pie kādiem turīgiem saimniekiem, arī mūsu namniekiem. Līzbetes māte jau sen bija mirusi. Mūžam slimais un ļaunais Iļja Līzbeti necilvēcīgi sita, kad tā nāca mājās. Bet viņa reti pie tā gāja, jo piemetās visā pilsētā, kā daždien vājprātīgs dieva cilvēciņš. Kā Iļjas saimnieki, tā pats Iļja un pat daudzi no pilsētas līdzcietīgākiem cilvēkiem, tirgotājiem un sevišķi tirgotājām daudzkārt mēģināja Līzbeti apģērbt pieklājīgāk nekā krekliņā vien, bet ziemu vienmēr tai uzvilka aitādas kažoku un kājās uzmauca zābakus; bet parasti viņa, lai gan ļāva visu bez ierunām saģērbt sev virsū, aizgājusi kur tālāk, visbiežāk katedrales priekšiņā, katrā ziņā norāva no sevis visu saziedoto, — vai nu lakatiņu, vai brunčus, kažoku, zābakus, — visu pameta turpat un aizgāja basām kājām un vienā krekliņā tāpat kā agrāk. Kādreiz gadījās, ka mūsu guberņas jaunais gubernators, apskatīdams braucienā mūsu pilsētiņu, bija ļoti aizvainots savās labākajās jūtās, kad ieraudzīja Līzbeti, un, lai gan saprata, ka tā ir vājprātīgā, kā viņam arī ziņoja, tomēr izrīkoja, ka jauns meitēns, kas vazājas vienā krekliņā, pārkāpj labos tikumus, un tāpēc — lai uz priekšu tas nenotiktu. Bet gubernators aizbrauca, un Līzbeti atstāja, kāda viņa bija. Beidzot viņas tēvs nomira, un līdz ar to viņa visām mūsu pilsētiņas dievlūdzējām personām kļuva vēl mīļāka, kā jau bārenīte. Patiesi, likās, ka visi viņu it kā pat mīlētu, pat zēni to nekaitināja un nedarīja tai pāri, bet mūsu zēni, sevišķi skolas gados, ir visai bramanīgi. Viņa gāja svešos namos, un neviens viņu nedzina ārā, gluži otrādi, katrs viņu apmīļo un grasīti iedod. Iedos viņai grasīti, viņa arī paņems un tūlīt iemetīs kādā ziedojumu vācelē, pie baznīcas vai pie cietuma. Ja viņai tirgū iedeva kliņģeri vai veģīti, viņa katrā ziņā gāja un pirmajam mazulim, kas gadījās ceļā, atdeva kliņģeri vai veģīti, bet gadījās pat, ka apturēja kādu no mūsu visbagātākajām kundzēm un atdeva tai; un kundzes pieņēma pat arprieku. Bet viņa pati nekā cita neēda kā vien rupju maizi ar ūdeni. Dažreiz viņa iegāja bagātā tirgotavā, atsēdās, apkārt bija dārgas mantas, tur arī nauda, bet saimnieki nekad no viņas nepiesargājās, jo zināja, ka viņas priekšā var nolikt vai tūkstošiem naudas un to aizmirst, viņa no tās neņems ne kapeikas. Baznīcā viņa reti iegriezās, bet gulēja vai nu baznīcas priekštelpā, vai pārrausās pāri kādiem zedeņiem (pie mums vēl līdz šai dienai daudz zedeņu sētu vietā) un pārgulēja kādā sakņu dārzā. Mājās, tas ir, to saimnieku mājās, kur bija dzīvojis viņas nelaiķa tēvs, viņa ieradās apmēram vienu reizi nedēļā, bet ziemu nāca pat katru dienu, tomēr palika tikai pa nakti un pārnakšņoja vai nu priekšiņā, vai govkūtī. Ļaudis brīnījās, kā viņa var izciest tādu dzīvi, bet tā viņa bija pieradusi; lai gan augumā bija maza, tomēr neparasti spēcīgu stāvu. Dažs labs no mūsu kungiem apgalvoja, ka to visu viņa darot tikai aiz lepnības, bet tas bija maz ticams, — viņa pat neprata ne vārda runāt un tikai paretam kaut ko guldzināja ar mēli un īdēja, — kas nu tā par lepnību! Tā nu gadījās, ka kādreiz (tas jau visai sen) gaišā un siltā septembra naktī, kad spīdēja pilns mēness, pēc mūsu ieražām jau ļoti vēlu, bariņš mūsu piedzērušos kungu, kas bija nodevušies uzdzīvei, kādi pieci vai seši bramaņi, atgriezās pa nomalēm no kluba mājās. Abās pusēs šķērsieliņai bija zedeņi, aiz kuriem stiepās apkārtējo namu sakņu dārzi; šķērsiela izgāja uz steķu laipām pār smirdošu un garu peļķi, kuru pie mums reizēm pieņemts saukt par upīti. Pie zedeņiem nātrēs un dadžos mūsu kompānijā ieraudzīja guļošo Līzbeti. Iedzērušie kungi, skaļi smiedamies, apstājās pie viņas un sāka savas asprātības ar visām iespējamām neķītrībām. Kādam kundziņam pēkšņi iešāvās prātā pilnīgi ekscentrisks jautājums par neiespējamu tematu: «Vai kāds varētu, lai tas būtu kas būdams, tā sakot, uzskatīt šādu zvēru par sievieti, nu kaut tūlīt, utt.» Visi lepnā riebumā nosprieda, ka nevar. Bet šai barā gadījās Fjodors Pavlovičs, un viņš acumirklī izskrēja priekšā un izlēma, ka var gan uzskatīt par sievieti, pat ļoti, un ka tas būtu pat savā ziņā kas pikants utt., utt. Tiesa, tanī laikā viņš pie mums jau pat pārāk uzkrītoši plijās virsū ar savu āksta lomu, viņam patika pārsteigt un uzjautrināt kungus, zināms, kā ārēji līdzīgam, bet patiesībā kā beidzamam plukatam viņu priekšā. Tas notika taisni tolaik, kad viņš bija saņēmis no Pēterburgas ziņu par savas pirmās sievas Adelaidas Ivanovnas nāvi un kad ar krēpu pie platmales dzēra un ālējās tā, ka dažam labam pilsētā, pat no pašiem netiklākajiem, derdzās viņu uzlūkot. Viss bars, saprotams, skaļi iesmējās par negaidīto uzskatu; vienīgi kāds no bara sāka Fjodoru Pavloviču pat pamudināt, bet citi sāka spļaudīties vēl niknāk, lai gan vēl arvien pārliecīgā jautrībā, un beidzot visi izklīda — katrs uz savu pusi. Vēlāk Fjodors Pavlovičs zvērēdams apgalvoja, ka toreiz arī viņš aizgājis reizē ar citiem; varbūt tā arī bija, neviens to skaidri nezina un nekad nav zinājis, bet pēc pieciem vai sešiem mēnešiem pilsētā visi sāka runāt dedzīgā un ārkārtīgā sašutumā, ka Līzbete staigā uz grūtām kājām, prasīja un meklējās: kas darījis pāri, kas tā apgrēkojies? Un te nu pa visu pilsētu izplatījās dīvainas runas, ka vainīgais ir šis pats Fjodors Pavlovičs. Kur cēlās šīs baumas? No tā uzdzīvotāju kungu bara taisni ap to laiku pilsētā bija palicis viens vienīgs dalībnieks, un tas pats jau padzīvojis un cienījams valsts padomnieks, kam bija ģimene un pieaugušas meitas un kas nu gan nekādā ziņā nekā nestāstītu, ja arī kas būtu noticis; citi dalībnieki, kādi pieci cilvēki, toreiz bija aizbraukuši. Bet baumas norādīja tieši uz Fjodoru Pavloviču un no tā neatkāpās. Zināms, tas pat ne visai uz to pretendēja: kādiem nekādiem tirgonīšiem vai namnieķeļiem viņš nemaz neatbildētu. Tad viņš bija lepns un citur nemaz nerunāja kā vienīgi savā kompānijā, ar ierēdņiem un muižniekiem, .kurus viņš tā uzjautrināja. Lūk, šinī laikā Grigorijs enerģiski un visiem spēkiem nostājās sava kunga pusē un ne vien aizstāvēja viņu pret visiem šiem apmelojumiem, bet viņa dēļ atļāvās lamāties, ielaidās strīdiņos un daudzus pārliecināja. «Viņa pati, zemiskā, ir vainīga,» viņš pārliecinoši runāja, bet pavedējs neesot neviens cits kā «Skrūvju Karps» (tā sauca kādu toreiz visā pilsētā pazīstamu briesmīgu arestantu, kurš ap to laiku bija izbēdzis no guberņas cietuma un slepeni uzturējās mūsu pilsētiņā). Šīs aizdomas likās ticamas, Karpu atcerējās un it īpaši atcerējās, ka taisni tanīs naktīs, uz rudens pusi, viņš vazājies pa pilsētu un trijus aplaupījis. Bet šis gadījums un visas šīs baumas ne vien neatrāva nabaga vājprātīgajai vispārējās simpātijās, bet viņu visi vēl vairāk sāka pasargāt un paglābt. Tirgone Kondratjeva, kāda turīga atraitne, izrīkoja pat tā, ka jau apriļa beigās nometināja Līzbeti savā mājā, lai to vairs neizlaistu līdz pašām dzemdībām. Viņu sargāja neapnikuši, bet iznāca tā, ka, neraugoties uz visu neapnicību, Līzbete pašas beidzamās dienas vakarā pēkšņi slepus aizgāja no Kondratjevas un nezin kā nokļuva Fjodora Pavloviča dārzā. Kā viņa, būdama uz grūtām kājām, varēja pārkāpt pār augsto un stipro dārza sētu, tas palika savā ziņā noslēpums. Daži apgalvoja, ka viņu «kāds pārnesis», citi, ka viņa «kādas varas pārnesta». Visticamāk, ka viss notika, lai gan visai sarežģītā, bet dabiskā kārtā un Līzbete, kas prata ložņāt caur zedeņiem svešos dārzos, lai tur pārgulētu nakti, kā nekā uzrāpās arī uz Fjodora Pavloviča sētas un no tās, lai arī sev par ļaunu, nolēca dārzā, neraugoties uz savu stāvokli. Grigorijs steigšus devās pie Marfas Ignatjevnas un sūtīja to Līzbetei palīgā, bet pats aizskrēja pie vecenes bērnu saņēmējas, namnieces, kas dzīvoja netālu. Bērniņu izglāba, bet Līzbete rīta pusē nomira. Grigorijs paņēma bērniņu, ienesa istabā, nosēdināja sievu un ielika bērniņu viņai klēpī, taisni pie krūts. «Dieva bērniņš — bārenītis ir visiem rada, bet mums abiem jo vairāk. Šo mūsu nelaiķītis atsūtījis, bet radies šis no velna dēla un no taisnīgās. Baro un vairs neraudi!» Un tā Marfa Ignatjevna šo puisīti audzināja. Nokristīja un nosauca par Pāvelu, bet tēva vārdā visi to bez kāda pamudinājuma sāka saukt par Fjodoroviču. Fjodors Pavlovičs nepretojās nekam, un tas viss viņam šķita pat amizanti, lai gan joprojām viņš visiem spēkiem centās visu noliegt. Pilsētā visiem patika, ka viņš pieņēmis atradeni. Vēlāk Fjodors Pavlovičs atradenim izgudroja arī uzvārdu: viņš to nosauca par Smerdjakovu, pēc viņa mātes — Smerdeļu Līzbetes palamas. No šī paša Smerdjakova arī izauga Fjodoram Pavlovičam otrs sulainis, un viņš mušu stāsta sākumā dzīvoja sētas mājā kopā ar veco Grigoriju un veco Marfu. Izlietoja viņu par pavāru. Ļoti vajadzētu bilst ko neko ari par viņu īpaši, bet man neērti tik ilgi pievērst lasītāja uzmanību tik parastiem sulaiņiem, un tāpēc es ķēros atkal pie sava stāsta — paļāvībā, ka par Smerdjakovu šis tas atklāsies pats no sevis tālākajā notikumu gaitā.

III Dedzīgās sirds grēksūdze Pantos

Aļoša, uzklausījis tēva pavēli, ko tas uzkliedza viņam no karietes, aizbraukdams no klostera, palika kādu laiku uz vietas lielā neizpratnē. Viņš gan nestāvēja kā stabs, tas ar viņu nekad nenotika. Gluži otrādi, viņš, lai gan sajuta lielu nemieru, pamanījās tūlīt aiziet uz igumena virtuvi un izdibināt, ko viņa tētiņš tur augšā izstrādājis. Pēc tam tomēr devās projām, cerēdams, ka ceļā uz pilsētu paspēs atrisināt uzdevumu, kas viņu tā mocīja. Teikšu jau iepriekš: tēva kliedzieni un pavēle atgriezties mājās «ar spilveniem un matraci» viņu nemaz neiebiedēja. Viņš ļoti labi saprata, ka šo pavēli, pie tam tik skaļā un artistiskā balsī, tēvs bija izkliedzis «aizrautībā», tā sakot, pat smukuma pēc, — gluži tāpat, kā nesen mūsu pilsētiņā kāds iedzēries namnieks savā paša vārda dienā un viesu klātbūtnē, saskaities par to, ka viņam vairs nedod degvīnu, pēkšņi sāka dauzīt pats savus traukus, plēst savas un sievas drēbes, lauzt savas mēbeles un, beidzot, sist rūtis, un visu to viņš darīja tikai smukuma pēc; un gluži tāpat, zināms, tagad notika ar papiņu. Otrā rītā, protams, iekarsušais namnieks atžirba un viņam kļuva žēl sasisto krūzīšu un šķīvju. Aļoša zināja, ka arī viņa tēvs droši vien rīt to laidīs atpakaļ uz klosteri un varbūt pat šodien laidīs. Un viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tēvs lai nu kam, bet viņam pāri darīt negribēs. Aļoša bija pārliecināts, ka visā pasaulē viņam neviens un nekad negribēs pāri darīt un ne vien negribēs, bet arī nespēs. Viņam tā bija aksioma, pieņemta uz visiem laikiem, bez spriedelējumiem, un šādā pārliecībā viņš gāja uz priekšu bez mazākajām šaubām.

Bet šinī mirklī viņā perinājās kādas citas bailes, pavisam citādas, un jo mocošākas tāpēc, ka viņš pats to lāgā nevarēja izprast, un tās bija bailes no sievietes, tieši no Katerinas Ivanovnas, kura ar Chochlakova kundzi atsūtītā zīmītē tik uzstājīgi viņu lūdza nezin kādēļ to apmeklēt. Šī prasība un nepieciešamība katrā ziņā aiziet iedvesa tūlīt viņa sirdī kādu mocošu sajūtu, un visu rītu, augdama augumā, šī sajūta arvienu vairāk un vairāk smeldza, neraugoties uz visiem tālākajiem skatiem un notikumiem klosterī, tikko pie igumena utt., utt. Viņš baidījās nevis no tā, ka nezināja, par ko viņa sāks sarunu un ko viņš tai atbildēs. Un nevis kā no sievietes vispār viņš baidījās no tās; sievietes viņš pazina, saprotams, maz, tomēr visu mūžu, no pašas bērnības un līdz aiziešanai klosterī, tikai ar viņām vien bija dzīvojis kopā. Viņš baidījās taisni no šīs sievietes, tieši no pašas Katerinas Ivanovnas. Viņš baidījās no tās jau kopš tā laika, kad pirmo reizi to ieraudzīja. Bet viņš to bija redzējis tikai vienu vai divas reizes, varbūt pat trīs un kādreiz nejauši pat pārmijis ar to dažus vārdus. Viņa tam rādījās acu priekšā kā skaista, lepna un valdonīga jaunava. Tas nebija viņas skaistums, kas to mocīja, bet kas cits. Un taisni šī baiļu neizskaidrojamība tagad darīja lielākas viņa bailes. Šīs jaunavas nolūki bija viscēlākie, to viņš zināja, — viņa centās glābt viņa brāli Dmitriju, kas jau bija vainīgs viņas priekšā, un centās vienīgi aiz augstsirdības. Un, lūk, neraugoties uz atzinību un paitiesīgumu, ko viņš taču nevarēja noliegt šīm skaistajām un augstsirdīgajām jūtām, pa viņa muguru skrēja drebuļi, kad viņš tuvojās tās namam.

Viņš apsvēra, ka brāli Ivanu Fjodoroviču, ar kuru tā bija tik tuvās attiecībās, viņš pie tās nesastaps; brālis Ivans droši vien pašlaik ir pie tēva. Bet bija vēl ticamāk, ka viņš nesastaps Dmitriju, un viņš nojauta, kāpēc. Tātad viņu saruna notiks divatā. Viņam gan ļoti gribējās priekš šīs liktenīgās sarunas tikties ar brāli Dmitriju un uz brītiņu ieskriet pie viņa. Nemaz nerādot vēstuli, viņš varētu ar to šo to pārrunāt. Bet brālis Dmitrijs dzīvoja tālu un droši vien pašlaik arī nebija mājās. Brītiņu pastāvējis uz vietas, viņš beidzot galīgi izšķīrās. Pārmetis ierasto un steidzīgo krustu un tūlīt nezin kādēļ pasmaidījis, viņš drošiem soļiem devās pie savas briesmīgās dāmas.

Viņas māju tas zināja. Bet, ja būtu jāiet pa Lielo ielu, pēc tam pāri laukumam utt., tad ceļš iznāktu diezgan tāls. Mūsu nelielā pilsētiņa ir ārkārtīgi izsvaidīta, un tajā attālumi diezgan lieli. Turklāt viņu gaidīja tēvs, varbūt tas vēl nebija paguvis aizmirst savas pavēles, tam varēja uznākt untumi, un tāpēc vajadzēja pasteigties, lai paspētu turp un atpakaļ. Aiz visiem šiem apstākļiem viņš arī nolēma saīsināt ceļu, ejot pa aizsētām, bet šīs ejas viņš pilsētiņā pazina tikpat labi kā savus piecus pirkstus. Pa aizsētām — tas nozīmēja gandrīz bez ceļa, gar vientuļām sētām, reizēm pat kāpjot pāri svešiem žogiem, ejot gar svešiem pagalmiem, kur gan viņu visi pazina un visi ar viņu sasveicinājās. Tādā kārtā viņš varēja nokļūt Lielajā ielā pa otrtik īsāku ceļu. Te kādā vietā viņam nācās iet pat diezgan tuvu garām tēva namam, tieši gar kaimiņu dārzu, kas piederēja pie kādas vecas, mazas un sašķiebušās mājeles ar četriem logiem. Šīs mājeles īpašniece, kā Aļošam bija zināms, bija kāda pilsētas namniece, vecenīte uz gaudenām kājām, kura te dzīvoja ar savu meitu, bijušo civilizēto galvaspilsētas istabeni, kas nesen vēl kalpoja tikai pie ģenerāļiem, bet nu jau kādu gadu vecenītes slimības dēļ palika mājās un staigāja uzcirtusies greznos tērpos. Bet šī vecenīte un viņas meita tomēr bija nonākušas šausmīgā nabadzībā un pat gāja katru dienu uz Fjodora Pavloviča virtuvi pēc zupas un maizes. Marfa Ignatjevna viņām labprāt arī ielēja. Taču meita, lai gan nāca pēc zupas, nevienu no saviem tērpiem nepārdeva, bet viens no tiem bija pat ar ļoti garu šlepi. Par šo pēdējo apstākli Aļoša dabūja zināt un, protams, pilnīgi nejauši no sava drauga Rakitina, kam bija zināms absolūti viss, kas notika mūsu pilsētiņā, un, dabūjis zināt, saprotams, tūlīt aizmirsa. Bet, iedams tagad garām kaimiņienes dārzam, viņš pēkšņi atcerējās taisni šo šlepi, aši pacēla nodurto un domās nogrimušo galvu un … piepeši viņam iznāca visnegaidītākā satikšanās.

Kaimiņu dārzā aiz žoga, uz kaut kā pakāpies, līdz krūtīm pārliecies pāri, stāvēja viņa brālis Dmitrijs Fjodorovičs un visiem spēkiem deva tam ar rokām zīmes, sauca viņu un vilināja, acīm redzot baidīdamies ne vien iekliegties, bet pat skaļi izteikt jel vienu vārdu, lai to kāds nedzirdētu. Aļoša tūlīt pieskrēja pie žoga.

—   Labi, ka tu pats atskatījies, citādi es gandrīz būtu tev uzsaucis, — Dmitrijs Fjodorovičs priecīgi un steidzīgi viņam iečukstēja. — Lien pāri! Ātrāk! Ai, cik labi, ka tu atnāci. Es tikko par tevi domāju …

Arī Aļoša bija priecīgs un tikai nevarēja tikt gudrs, kā pārkāpt pāri žogam. Bet Mitja ar spēcīgu roku satvēra viņa elkoni un palīdzēja pārlēkt. Pacēlis mūka svārkus, Aļoša pārlēca ar baskāja ielas puikas veiklību.

—   Nu, lai notiek, iesim! — Mitjam izlauzās līksmā čukstā.

—   Kurp tad? — čukstēja arī Aļoša, raudzīdamies uz visām pusēm un redzēdams sevi pilnīgi tukšā dārzā, kurā, izņemot viņus, neviena cita nebija. Dārzs bija maziņš, tomēr saimnieku mājele viņiem bija ne tuvāk par soļiem piecdesmit. — Te taču neviena nav, kādēļ tu čuksti?

—   Kādēļ čukstu? Ai, velns parauj! — Dmitrijs Fjodorovičs pēkšņi iekliedzās pilnā balsī. — Kādēļ gan es čukstēju? Nu, lūk, tu pats redzi, ka reizēm var uzbrukt dabas aušības. Es te stāvu slēpnī un sargāju noslēpumu. Izskaidrojums sekos, bet, zinādams, ka tas noslēpums, es piepeši arī sāku runāt noslēpumaini un čukstu kā muļķis, lai gan tas nepavisam nav vajadzīgs. Iesim! Lūk — turp! Bet līdz tam laikam ciet klusu! Gribu tevi noskūpstīt!

Slava dievam manā sirdī, Slava dievam pasaulē!

Es to tikko priekš tavas atnākšanas, šeit sēdēdams, atkārtoju…

Dārzs bija labas desetīnas lielumā, bet koki tam bija apstādīti tikai apkārt, gar visiem četriem žogiem, — ābeles, kļavas, liepas, bērzi. Dārza vidus bija tukšs, atstāts pļaviņā, kur vasaru ievāca vairākus pudus siena. Pavasarī saimniece dārzu par dažiem rubļiem iznomāja. Bija arī aveņu, ērkšķogu un jāņogu krūmi, arī vienīgi gar žogiem; sakņu dobes atradās pie pašas mājas, un tās bija ierīkotas tikai nesen. Dmitrijs Fjodorovičs viesi veda uz kādu mājas visattālāko stūri. Starp biezoknī augošām liepām, veciem jāņogulājiem un pliederiem, irbenājiem un ceriņiem tur pēkšņi skatienam atklājās kaut kas līdzīgs ļoti vecas zaļas lapenes paliekām, nomelnojušām un sašķiebtām, ar sietainām līkstiņu sienām, bet ar jumtu virsū, tā ka tajā vēl varēja paglābties no lietus. Šo lapeni cēlis diezin kad, pēc veciem stāstiem, priekš gadiem piecdesmit, kāds toreizējais namiņa īpašnieks — Aleksandrs Karlovičs fon Šmidts, atvaļināts apakšpulkvedis. Bet viss jau bija izdēdējis, grīda sapuvusi, visi grīdas dēļi cilājās, koks izgaroja mitrumu. Lapenē bija zemē ierakts zaļš koka galds, bet apkārt tam soli, arī zaļi, uz kuriem vēl varēja sēdēt. Aļoša jau sākumā ievēroja brāļa jautro garastāvokli, bet, iegājis lapenē, ieraudzīja uz galda puspudeli konjaka un glāzīti.

— Tas ir konjaks! — Mitja skaļi smējās. — Bet tu jau skaties: «Atkal žūpo?» Netici fantomam.

Jel netici šim tukšam pūlim Un savas šaubas aizmirsti…

Es nežūpoju, bet tikai «nobaudu», kā saka tavs cūka Rakitins, kurš dienās būs valsts padomnieks un vienmēr sacīs «nobaudu». Sēdies! Es tevi grābtu, Aļoša, un spiestu pie krūts — un tā, ka vai gals, jo visā pasaulē … īsteni… īs-te-ni… (ievēro! ievēro!) mīlu vienīgi tevi!

Beidzamos vārdus viņš izrunāja gandrīz afekta stāvoklī.

—   Vienīgi tevi un vēl vienu «nekrietno», kurā iemīlējos un tādēļ arī gāju bojā. Bet iemīlēties vēl nenozīmē mīlēt. Iemīlēties var arī nīstot. Paturi prātā! Patlaban vēl es runāju jautri! Sēdies še pie galda, bet es tev līdzās, un es skatīšos tevī un visu laiku runāšu. Tu tikai cietīsi klusu, bet es tikai runāšu, jo laiks ir klāt. Tomēr, vai zini, es apsvēru, ka tiešām būtu jārunā klusu, jo šeit… šeit… var gadīties visnegaidītākās ausis. Visu izskaidrošu, ir sacīts: turpinājums sekos. Kādēļ traucos uz tevi, alku nupat pēc tevis, visas šīs dienas un arī nupat? (Jau piecas dienas, kamēr es te izmetu enkuru.) Visas šīs dienas? Tādēļ, ka tev vienīgajam visu pateikšu, tādēļ, ka vajag, tādēļ, ka tu esi vajadzīgs, tādēļ, ka rīt kritīšu no mākoņiem, tādēļ, ka rīt dzīve beigsies un iesāksies. Vai tu esi jutis, redzējis sapnī, kā no kalna veļas bedrē? Nu, tā es tagad krītu, bet ne sapnī. Es nebīstos, un nebīsties arī tu! Tas ir, es bīstos, bet man ir saldi. Tas ir, nevis saldi, bet līksmi… Nu, pie velna, vienalga, lai ir kā būdams. Spēcīgs gars, vājš gars, sievišķa gars, — lai ir kas būdams! Slavēsim dabu: redzi, cik daudz'saules, cik skaidra debess, lapas zaļas, vēl krāšņa vasara, ceturtā pēcpusdienas stunda, klusums! Kurp tu gāji?

—   Gāju pie tēva, bet vispirms gribēju iegriezties pie Katerinas Ivanovnas.

—   Pie viņas un pie tēva! Uh! Sagadīšanās! Un kādēļ tad es tevi saucu, kādēļ tevi gribēju, kādēļ slāpu un alku ar visiem dvēseles lokumiem un pat ar ribām? Lai manā vārdā sūtītu tevi taisni pie tēva un pēc tam pie viņas, pie Katerinas Ivanovnas, un ar to arī izbeigtu visu ar viņu un ar tēvu. Lai sūtītu eņģeli. Es varētu sūtīt kuru katru, bet man vajadzēja sūtīt eņģeli. Un, lūk, tu jau pats ej pie viņas un pie tēva.

—   Vai tiešām tu mani gribēji sūtīt? — ar sāpīgu izteiksmi sejā paspruka Aļošam.

—   Pag, to tu zināji. Es redzu, ka tu visu uzreiz esi sapratis. Bet ciet klusu, pagaidām ciet klusu! Nežēlo un neraudi!

Dmitrijs Fjodorovičs piecēlās, nogrima domās un pielika pirkstu pie pieres:

—   Viņa pati tevi ir lūgusi, viņa tev ir rakstījusi vēstuli vai kā citādi, tādēļ tu arī pie viņas ej, vai tad citādi tu būtu gājis?

—  Te ir zīmīte, — Aļoša to izvilka no kabatas. Mitja to aši izlasīja.

—   Un tu gāji pa aizsētām! Ai dievi! Es jums pateicos, ka likāt viņam iet pa aizsētām un viņš uzdūrās man, kā pasakā zelta zivtiņa vecajam muļķa zvejniekam. Klausies, Aļoša, klausies, brāli! Tagad esmu nodomājis izteikt jau visu. Jo kādam taču vajag izteikt. Eņģelim debesīs es jau "teicu, nu jāsaka ari eņģelim zemes virsū. Tu esi eņģelis zemes virsū. Tu uzklausīsi, tu pārdomāsi, un tu piedosi… Bet man tā vien vajag, lai kāds augstāks man piedotu. Klausies: ja divas būtnes pēkšņi atraujas no visām zemes lietām un traucas neikdienībā — vai, mazākais, viena no tām — un pirms tam aizlaizdamās vai pazuzdama atnāk pie otras un saka: izdari man to un to, kaut ko tādu, ko neviens nekad no otra neprasa, bet ko var lūgt tikai uz nāves cisām, — vai tad tiešām tas nepaklausīs … ja viņš ir draugs, ja viņš ir brālis?

—  Es izpildīšu, bet saki, ko īsti, un saki ātrāk! — Aļoša teica.

—   Ātrāk … Hm. Nesteidzies, Aļoša; tu steidzies un paliec nemierīgs. Tagad nav kur steigties. Tagad pasaule uzgājusi uz jauna ceļa. Ak Aļoša, žēl, ka tu neesi aizdomājies līdz līksmībai! Bet ko tad īsti es viņam saku? Tu neesi aizdomājies! Ko gan es, mūlāps, runāju:

Cilvēk, esi cēls un godīgs!

Kā rinda tā ir?

Aļoša nolēma gaidīt. Viņš saprata, ka viss viņa uzdevums tiešām varbūt pašlaik ir tikai palikt te. Mitja brītiņu nogrima domās, atspiedis elkoni pret galdu un noliecis galvu uz delnas. Abi klusēja.

—   Ļoša, — sacīja Mitja, — tikai tu vienīgais nesmiesies! Es gribētu sākt… savu grēksūdzi… ar Šillera himnu priekam. An die Freude! Bet es vāciski neprotu, zinu tikai, ka ir An die Freude. Un nedomā arī, ka es muldu dzērumā. Es nemaz neesmu piedzēries. Konjaks paliek konjaks, bet man vajag divu pudeļu, lai piedzertos, —

Un Silens ar sārtiem vaigiem

Paklupušā ēzelī, —

bet es neesmu izdzēris ne ceturtdaļu pudeles un neesmu ari Silens. Neesmu Silens, bet esmu stiprs, jo esmu izlēmis uz visiem laikiem. Piedod man kalamburu, šodien tev daudz ko man vajag piedot, ne tikai kalamburu. Neuztraucies, es netēloju, es runāju par lietu un acumirklī ķeršos pie lietas. Nedomāju sev dvēseli pa dzīsliņai vilkt laukā. Pag, kā tur bija …

Viņš pacēla galvu, padomāja un pēkšņi pacilāti iesāka:

Bikls un kails, un drausmīgs līda Klinšu alās troglodīts. Nomads lauku laukos klīda, Kamēr viss bij izpostīts…

Un ar bultām, loku mežos Skrēja mednieks nikns un brašs … Vai tiem, kurus krastos svešos Trieca viļņu brāziens ašs!

No Olimpa blāzmā tīta Nonāk māte Cerera: Prozerpina nolaupīta, Zeme pilna nemiera. Velti meklēt viesmīlību, Neiet apkārt dzīru trauks, Un nekur par dievbijību Neliecina templis jauks.

Augļi saldi, ķekaraini Glezni nespīd mielastos, Tikai līķi asiņaini Dūmo uguns altaros. Un, kurp pagriež acis drūmās Dievs Cerera, — tās tumst: Visur cilvēks gaitās kļūmās Pazemots līdz nāvei skumst!

Skaļas raudas pēkšņi izlauzās no Mitjas krūts. Viņš satvēra Aļošu aiz rokas.

— Draugs, draugs, pazemots, pazemots arī tagad. Briesmīgi daudz jācieš cilvēkam zemes virsū, briesmīgi daudz nelaimju viņam uzbrūk! Nedomā, ka es esmu tikai plukata ar virsnieka dienesta pakāpi, kurš dzer konjaku un netikli dzīvo. Es, brāl, gandrīz par to vien domāju, par šo pazemoto cilvēku, ja tikai nemeloju. Dievs, palīdzi man tagad nemelot un sevi nelielīt! Tādēļ domāju par šo cilvēku, ka pats esmu tāds cilvēks.

Lai no netiklības prāti Cilvēkam spēj pacelties, Viņš ar*seno zemi-māti Ir uz mūžiem saistījies.

Bet tikai redzi, kas par lietu: kā lai es uz mūžu saistos ar zemi? Es neskūpstu zemi, neuzgriežu viņas krūti; vai tad lai es palieku par zemnieku vai par ganiņu? Es eju un nesaprotu: vai esmu nokļuvis smirdoņā un negodā vai gaismā un līksmībā? Lūk, kas par nelaimi, jo viss pasaulē ir mīkla! Un, kad man gadījās krist visdziļākajā, visdziļākajā netiklības kaunā (un man vienīgi tas ir gadījies), tad es vienmēr skaitīju šos pantus par Cereru un cilvēku. Vai tas mani laboja? Nekad! Jo es esmu Karamazovs. Jo, kolīdz es krītu bezdibenī, tad tikai taisni, ar galvu uz leju un kājām uz augšu, un es esmu pat apmierināts, ka krītu taisni tādā pazemojošā stāvoklī, un uzskatu to par skaistu. Un nu tieši šai negodā es pēkšņi iesāku himnu. Lai esmu nolādēts, lai esmu zemisks un neģēlis, bet lai arī man ir ļauts skūpstīt maliņu tai rizai, kurā tērpies mans dievs; lai arī es tanī pašā laikā eju pakaļ velnam, bet es tomēr esmu arī tavs dēls, ak kungs, un mīlu tevi, un sajutu prieku, bez kura pasaule nevar būt un pastāvēt.

Dieva kunga radībiņai Sirdī kvēlo mūžīgs prieks. Jauniem spēkiem, laimes dziņai Kas gan briest un plesties liegs? Priekā zāle laužas gaismā, Chaosā dzimst sauļu pulks; Rautas bezgalības baismā Viņas vēro zvaigžņu tulks.

Dabas klēpī saulainajā Visu prieks un tīksme skauj. Visas būtnes, tautas šajā Dzīvē prieks kā spārnos rauj.

Prieks mums skumjās piešķir draugus, Mūzas, vīnu, laimību; Kukainīšiem — mīlas priekus, Eņģļiem — dieva mīlību!

Bet diezgan pantu! Es leju asaras, un tu ļauj man paraudāt. Lai tā būtu muļķība, par ko visi smiesies, bet tu ne. Skat, arī tev actiņas iezibsnās. Diezgan pantu! Tagad es tev gribu stāstīt par «kukainīšiem», lūk, par tiem, kurus dievs apveltījis ar mīlas priekiem:

Kukainīšiem — mīlas priekus!

Es, brāl, pats arī esmu šis kukainītis, un tas ir sacīts speciāli par mani. Un mēs, visi Karamazovi, esam tādi paši, un arī tevī, eņģelī,. dzīvo šis kukainītis un saceļ vētru tavās asinīs! Tās ir vētras, jo baudkāre — tā ir vētra, vairāk nekā vētra! Skaistums — tā ir briesmīga un šausmīga lieta! Briesmīga tāpēc, ka neizdibināma, un neizdibināma tāpēc, ka dievs mums uzdevis tikai mīklas. Te krasti saiet kopā, te visas pretrunas mājo vienkopus. Es, brāl, esmu ļoti neizglītots, bet es daudz par to esmu domājis. Briesmīgi daudz noslēpumu! Pārlieku daudz mīklu nomāc cilvēku zemes virsū. Mini, kā proti, un lien ar sausu ādu no ūdens. Skaistums! Un turklāt es nevaru paciest, ka dažs labs cilvēks, sirdī pat skaidrāks un ar gaišu prātu, sāk ar madonnas un beidz ar Sodomas ideālu. Un vēl briesmīgāk, ja kāds ar Sodomas ideālu dvēselē nenoliedz arī madonnas ideālu un viņa sirds kvēlo šai ideālā — un patiesi, patiesi kvēlo kā nevainīgajos jaunības gados. Nē, cilvēks ir pārāk plašs, par daudz plašs, es to būtu saraucis. Velns sazina, kas tas ir, patiesi! Kas prātam izliekas negodīgs, tas sirdij — tīrais skaistums. Vai Sodomā ir skaistums? Tici, ka tikai Sodomā tas mājo lielum lielam ļaužu vairumam, — vai šo noslēpumu tu zināji vai ne? Šausmīgi tas, ka skaistums ir ne vien briesmīga, bet arī noslēpumaina lieta. Te cīnās velns ar dievu, un kaujas lauks ir cilvēku sirdis. Bet, kas kuram sāp, par to viņš runā. Klausies, tagad pie pašas lietas.

IV Dedzīgās sirds grēksūdze Anekdotēs

— Tur es plītēju. Pirmīt tēvs teica, ka es maksājis vairākus tūkstošus par jaunavu pavešanu. Tas ir cūcisks fantoms, un tā nekad nav bijis, bet, ja kas ir bijis, tad tieši «tam» naudas nevajadzēja. Nauda man — aksesuars, sirdsdedze, dzīves iekārta. Šodien mana dāma ir tā, bet jau rīt viņas vietā ielasmeita. Es uzjautrinu ir vienu, ir otru, šķiežu naudu riekšavām, muziķa, troksnis, čigānietes. Ja vajag, es viņai dodu, jo ņem, ar aizraušanos ņem, tur man jāatzīstas, un ir apmierinātas un pateicīgas. Kundzītes ir mani mīlējušas, ne visas, tomēr ir gadījies, ir gadījies; bet man arvien ir patikušas šķērsieliņas, tukšas un tumšas sānieliņas aiz laukuma, — tur ir piedzīvojumi, tur — pārsteigumi, tur tīrradņi dubļos. Es, brāl, runāju alegoriski. Mūsu pilsētiņā tādu materialu šķērsieliņu nebija, toties bija morāliskās. Bet, ja tu būtu tāds kā es, tu saprastu, ko tas nozīmē. Es mīlēju izvirtību, mīlēju arī izvirtības negodu. Mīlēju nežēlību: vai tad es neesmu blakts, ļauns kukainis? Ir teikts — Karamazovs! Kādreiz izbrauca piknikā vai visa pilsēta, braucām septiņos trijjūgos; tumsā, ziemu, kamanās, es spiedu kādas kaimiņienes jaunavīgo rociņu un piedabūju uz skūpstiem šo skuķēnu, ierēdņa meitu, mīļo, maigo, kautro nabadzīti. Viņa ļāvās, tumsā daudz ko ļāva. Nabadzīte, viņa domāja, ka es rīt aizbraukšu pie viņas un bildināšu (jo mani galvenokārt cienīja kā precinieku); bet pēc tam es viņai neteicu ne vārdiņa, pieci mēneši ne pušplēsta vārdiņa. Redzēju, kā viņas acis man sekoja no zāles kakta, kad citi griezās dejās (bet pie mums to vien zina kā dejot); redzēju, ka tajās spīdēja liesmiņa — maiga īgnuma liesmiņa. Šī rotaļa tikai uzjautrināja manu kukaiņa baudkāri, ko es sevī baroju. Pēc pieciem mēnešiem viņa apprecējās ar ierēdni un aizbrauca … dusmodamās un varbūt arvien vēl mīlēdama. Tagad viņi dzīvo laimīgi. Ņem vērā, ka es nevienam neteicu, necēlu neslavu; lai gan esmu zemisks iegribās un mīlu zemiskumu, tomēr neesmu negodīgs. Tu nosarksti, tev iezibsnās acis. Tev jau diezgan šo dubļu. Un tas viss vēl nav nekas, puķītes a la Paul de Cock, lai gan nežēlīgais kukainis jau augtin auga, jau izpletās dvēselē. Te, brāl, vesels atmiņu albums. Lai viņām, mīļajām, jaukajām, dievs dod veselību. Es šķiroties nemīlēju strīdu. Un nekad nenodevu, nekad nevienai nesacēlu neslavu. Bet pietiks. Vai tiešām tu domāji, ka es tevi šeit iesaucu tikai vienīgi šo mēslu dēļ? Nē, es tev pastāstīšu ko interesantāku; tikai nebrīnies, ka no tevis nekaunos, bet esmu pat it kā priecīgs.

—  To tu tāpēc, ka es nosarku, — pēkšņi piebilda Aļoša. — Es sarku nevis par taviem vārdiem un arī ne par taviem darbiem, bet par to, ka esmu tāds pats kā tu.

—   Tu? Nu gan ķēri drusku par tālu.

—   Nē, ne par tālu, — Aļoša dedzīgi teica. (Redzams, šo domu viņš jau sen bija domājis.) — Tie ir vieni un tie paši kāpieni. Es esmu uz paša zemākā, bet tu — augšā, kaut kur uz trīspadsmitā. Tā es domāju par šo lietu, bet tas ir viens un tas pats, pilnīgi viendabīgs. Kas ir uzkāpis uz zemākā kāpiena, tas katrā ziņā uzkāps arī uz augšējā.

—   Tātad nemaz nekāpt?

—   Kas var — lai nemaz nekāpj.

—   Un tu — vari?

—   Laikam ne.

—  Ciet klusu, Aļoša, ciet klusu, mīļais, man gribas noskūtus silt tev rociņu, tā, no aizgrābtības. Šī šķelme Grušiņa ir cilvēku pazinēja, viņa man viendien teica, ka kādreiz viņa tevi aprīšot… Klusēju, klusēju! No nešķīstības, no mušu pieķēzītā lauka pāriesim uz manu traģēdiju, kas arī ir mušu, tas ir, visāda zemiskuma pieķēzīts lauks. Lieta jau ir tā, ka, lai gan vecais samelojās par nevainības pavešanu, bet patiesībā mana traģēdija taisni tā arī bija, kaut arī tikai reizi, un ir tad nenotika. Vecais, kas man pārmeta nebijušas lietas, šo joku nemaz nezina: es nevienam nekad neesmu stāstījis, tev pirmajam tūlīt pastāstīšu, zināms, izņemot Ivanu, Ivans visu zina. Agrāk par tevi, sen jau zina. Bet Ivans klusē kā kaps.

—   Ivans klusē kā kaps?

—   Jā.

Aļoša klausījas ārkārtīgi uzmanīgi.

—    Es taču tanī bataljonā, līnijas bataljonā, kaut arī biju praporščiks, tomēr it kā zem uzraudzības, gluži kā tāds trimdinieks. Bet pilsētiņā mani saņēma briesmīgi labi. Naudas es izšķiedu daudz, visi ticēja, ka esmu bagāts, es arī pats tam ticēju. Bet, jādomā, es viņiem patiku arī kā cita dēļ. Lai gan grozīja galvas, tomēr patiesi mīlēja. Mans apakšpalkavnieks, jau vecis, pēkšņi sāka mani neieredzēt. Ieēdās manī; bet man bija dūre, un arī visa pilsēta stāvēja manā pusē, nevarēja vis tā piesieties. Arī es pats biju vainīgs, pats tīšām neparādīju pienācīgo godu. Lepojos. Šim vecajam stūrgalvim, kas nemaz nebija Jauns, bet gan vislabsirdīgākais un vismīlīgākais namatēvs, kādreiz bijušas divas sievas, abas mirušas. Pirmā sieva bijusi no kādiem vienkāršiem ļaudīm un atstājusi viņam meitu, ari vienkāršu. Manā laikā šai jaunavai bija jau ap divdesmit četri gadi, un viņa dzīvoja pie tēva kopā ar krustmāti, nelaiķes mātes māsu. Krustmāte — mēma vienkāršība, bet radiniece — apakšpalkavnieka vecākā meita — nadzīga vienkāršība. Man tīkami atceroties sacīt labu vārdu: nekad vēl, balodīt, nebiju pazinis jaukāka sievietes rakstura kā šai jaunavai, kuru sauca par Agati, iedomājies, par Agati Ivanovnu. Un viņa nemaz nebija neglīta, krievu gaumē — slaida, spēcīga, tuklām miesām, skaistām acīm, seja gan, teiksim, parupja. Precēties negribēja, lai gan divi lūdza roku, atteica un nezaudēja jautrību. Es sagājos ar viņu — nevis tādā veidā, nē, tur viss bija tīrs, bet tā, pa draugam. Es taču bieži vien sagājos ar sievietēm pilnīgi neapgrēcīgi, aiz draudzības. Tērzēju ar viņu tik vaļsirdīgi un par tādām lietām, ka vai! Bet viņa tikai smejas. Daudzām sievietēm patīk vaļsirdība, ņem vērā, bet viņa turklāt bija jaunava, kas mani ļoti uzjautrināja. Un vēl kas: viņu nekādi par jaunkundzi nevarēja saukt. Viņas abas ar krustmāti dzīvoja pie tēva, it kā labprātīgi sevi pazemojot, visai citai sabiedrībai nejūtoties līdzīgas. Viņu visi mīlēja, un visiem viņa bija vajadzīga, jo bija laba šuvēja, ar talantu; par pakalpojumiem naudu neprasīja, darīja aiz laba prāta, bet, kad deva, — neatteicās. Bet apakšpalkavnieks, tas — pavisam kas cits! Apakšpalkavnieks bija viens no visievērojamākajiem vīriem mūsu pusē. Viņš dzīvoja plaši, pieņēma visu pilsētu, rīkoja vakariņas, dejas. Kad es atbraucu un iestājos bataljonā, visā pilsētiņā sāka runāt, ka drīzumā no galvaspilsētas atbraukšot apakšpalkavnieka otra meita, visu skaistuļu skaistule, kas tikko izlaista no kāda aristokrātiskā galvaspilsētas institūta. Šī otrā meita ir šī pati Katerina Ivanovna, un viņa ir no apakšpalkavnieka otrās sievas. Bet šī otrā sieva, jau mirusi, bija no kādas lielas, dižciltīgas ģenerāļu ģimenes, lai gan, kā man droši zināms, naudu apakšpalkavniekam arī nekādu pūrā līdzi neatnesa. Tātad bija ar ievērojamiem radiem, un tas viss, varbūt tikai kādas cerības, bet skaidrā nekā. Un tomēr, kad atbrauca institūta audzēkne (ciemā, bet ne uz visiem laikiem), visa mūsu pilsētiņa kā no jauna piedzima, visas mūsu dižciltīgākās dāmas — divas ekselences, viena palkavnieka sieva — un visas, visas tām līdzi tūlīt iesaistījās, raustīja viņu uz visām pusēm, nodevās jautrībai, viņa ballēs un piknikos karaliene, uzveda dzīvās bildes par labu diezin kādām guvernantēm. Es ciešu klusu, es uzdzīvoju, un taisni tad es palaidu vienu tādu joku, visa pilsēta ierēcās. Redzu, kādreiz viņa manī noskatās no galvas līdz kājām, tas bija pie baterijas komandiera, bet es toreiz negāju klāt: pret iepazīšanos tātad esmu nevērīgs. Es piegāju pie viņas jau kādu laiku vēlāk, arī viesībās, iesāku sarunu, tikko paskatījās, nicinoši savilka lūpiņas; ā, es domāju, pagaidi, atriebšos! Tos laikus pa lielum lielai daļai es biju visbriesmīgākais izlēcējs un pats to jutu. Galvenais, jutu to, ka «Kātiņa» nav vis kaut kāda nevainīga institūta audzēkne, bet persona ar raksturu, lepna un patiesi tikumīga, bet par visām lietām apdāvināta un izglītota, bet man nebija ne šā, ne tā. Vai tu domā, ka es gribēju viņu bildināt? Nepavisam ne, gribēju tikai atriebties par to, ka es esmu tik brašs puisis, bet viņa to nejūt. Un pagaidām — uzdzīve un grautiņi. Beidzot apakšpalkavnieks mani iesēdināja uz trim dienām arestā. Un nu taisni ap šo laiku tēvs man atsūtīja sešus tūkstošus, pēc tam kad es viņam biju aizsūtījis formālu atsacīšanos no visa un visiem, tas ir, mēs, tā sakot, esam norēķinājušies, un es vairāk nekā neprasīšu. Nesapratu es toreiz nekā;

es, brālīt, kamēr atbraucu šurp un pat līdz pašam pēdējam laikam, un pat varbūt līdz šai dienai no visiem šiem strīdiem ar savu tēvu par naudas lietām nesaprotu itin nekā. Bet — to pie velna, par to vēlāk. Un toreiz, saņēmis šos sešus tūkstošus, no kādas drauga vēstulītes es pēkšņi neapšaubāmi uzzināju kādu ļoti interesantu lietu, proti, ka ar mūsu apakšpalkavnieku ir neapmierināti, ka viņu tur aizdomās par nolaidību, vārdu sakot, ka viņa ienaidnieki tam gatavo rūgtu kumosu. Un tiešām, atbrauca divizijas priekšnieks un sadeva viņam tīri karstu. Pēc tam, necik ildzinu, likts atlūgties no amata. Es tev nestāstīšu par to, kā tas viss norisinājās sīkumos: viņam tiešām bija ienaidnieki, tikai pēkšņi visā pilsētā ārkārtīgs vēsums pret viņu un visu ģimeni, visi kā rautin atrāvās. Un tad arī notika mans pirmais joks: es satieku Agati Ivanovnu, ar kuru vienmēr biju draugos, un saku: «Bet papiņam taču nav četru tūkstošu piecsimt rubļu valsts naudas.» — «Ko jūs, kā nu tā var runāt? Nesen bija ģenerālis, visa nauda bija klāt…» — «Toreiz bija, bet tagad nav.» Briesmīgi izbijās: «Nebaidiet, lūdzami, no kā jūs to dzirdējāt?» — «Neuztraucieties,» es saku, «nevienam neteikšu, un jūs zināt, ka šai ziņā es esmu kluss kā kaps, bet, lūk, ko es vēl par šo lietu jums gribēju piebilst, arī, tā sakot, ņemot vērā, kas viss nevar atgadīties, — kad no papiņa pieprasīs tos četrus tūkstošus piecsimt rubļus un viņam to nebūs, tad kādēļ gan iet tiesas priekšā un pēc tam vecuma dienās nokļūt zaldātos, labāk jau tad slepeni atsūtiet pie manis savu institutnieci, man tikko pienāca nauda, gan tad es viņai šos četrus tūkstošus noziedošu un svēti glabāšu noslēpumu.» — «Ai, kāds jūs esat nelietis (tā viņa teica), — kāds jūs ļauns nelietis! Kā jūs iedrošināties!» Viņa aizgāja briesmīgās dusmās, bet es vēlreiz viņai nokliedzu pakaļ, ka noslēpums tiks glabāts svēti un mūžīgi. Šīs abas zemnieku sievas, tas ir, Agate un viņas krustmāte, jau iepriekš pasaku, visos šais notikumos bija un palika tīrie, eņģeļi un šo māsu, iedomīgo Kati, patiesi dievināja, zemojās viņas priekšā, bija viņas istabenes… Tikai Agate šo joku, tas ir, mūsu sarunu, viņai tūlīt atstāstījusi. To es vēlāk dabūju zināt kā piecus pirkstus. Nebija nocietusies, nu, bet man, zināms, tā vien vajadzēja.

Pēkšņi atbrauc jaunais majors pieņemt bataljonu. Pieņem. Vecais apakšpalkavnieks pēkšņi saslimst, nevar ne pakustēties, divas dienas noguļ mājās, valsts sumu nenodod. Mūsu ārsts Kravčenko apgalvoja, ka patiešām esot bijis slims. Tikai to es skaidri zināju kā noslēpumu un jau sen, ka suma, kad to pārbauda priekšniecība, katrreiz pēc tam un tā jau gadus čeHrus no vietas uz laiku pazuda. Apakšpalkavnieks to aizdeva kādam visuzticamākam cilvēkam, mūsu tirgonim, vecam atraitnim Trifonovam, bārdainim ar zelta brillēm. Tas aizbrauc uz gada tirgu, izdara apgrozījumus, kādus viņam vajag, un tūlīt atdod apakšpalkavniekam naudu pilnībā, turklāt atved no gada tirgus dāvanas un līdz ar dāvanām arī procentiņus. Tikai šoreiz (to es gluži nejauši dabūju zināt no pusaudža Trifonova, slienainā žeņķa, viņa dēla un mantinieka, visnetiklākā puikas, kādu vien pasaule radījusi), tikai šoreiz, es saku, Trifonovs, atgriezies no gada tirgus, neatdeva nekā. Apakšpalkavnieks aizskrēja pie viņa. «Nekad un nekā es no jums neesmu saņēmis un arī nevarēju saņemt,» — tāda bija atbilde. Un tā nu mūsu apakšpalkavnieks sēž mājās, apsējis ap galvu dvieli, un šīs visas trīs liek šim ledu uz pakauša; te uzreiz ziņnesis ar grāmatu un pavēli: «Nodot valsts sumu, tūlīt, bez kavēšanās, pēc divām stundām.» Viņš parakstījās, — pēc tam es šo parakstu grāmatā redzēju, — piecēlās, teica, ka iešot apģērbties formas tērpā, ieskrēja savā guļamistabā, paķēra savu medību divstobreni, pielādēja, ielika kara šautenes lodi, noāva no labās kājas zābaku, atspieda bisi pret krūtīm, bet ar kāju sāka taustīt gaili. Bet Agatei jau bija radušās aizdomas, viņa bija paturējusi prātā manus vārdus, pielavījās un laikus noskatījās: ielauzās istabā, no mugurpuses metās tam virsū, apkampa, bise izšāva griestos; neviens netika ievainots; ieskrēja pārējie, satvēra viņu, atņēma bisi, tur aiz rokām … Visu to es vēlāk dabūju zināt sīki jo sīki. Toreiz es sēdēju mājās, tas bija mijkrēslī, un tikko gribēju iziet, apģērbos, safrizējos, iesvaidīju mutautiņu, paņēmu cepuri, kad pēkšņi atvērās durvis un — manā priekšā, manā dzīvoklī — Katerina Ivanovna.

Notiek dīvainas lietas: neviens viņu nebija uz ielas redzējis, ka viņa pie manis ienākusi, un tā pilsētā tas iekrita kā ūdenī. Bet es īrēju dzīvokli pie divām ierēdņu atraitnēm, ļoti vecām sirmgalvēm, viņas mani arī apkalpoja, abas godājamas vecas, visās lietās klausīja man un pēc manas pavēles abas cieta klusu kā čuguna stabi. Zināms, es tūlīt visu sapratu. Viņa ienāk un skatās man taisni virsū, tumšās acis raugās droši, pat izaicinoši, bet lūpās un ap lūpām, es redzu, manāmas šaubas.

«Māsa man sacīja, ka jūs dosiet četri tūkstoši piecsimt rubļu, ja pēc tiem atnākšu… pie jums pati. Es atnācu… dodiet naudu!…» Neizturēja, smaka nost, izbijās, balss pārtrūka, bet lūpu kaktiņi un rieviņas ap lūpām sāka raustīties. — Aļošiņ, vai tu klausies vai guli?

—  Mitja, es zinu, ka tu teiksi tikai patiesību, — Aļoša uztraukts atbildēja.

—   Teikšu tikai patiesību. Ja jau patiesību, tad, lūk, kā bija, sevi netaupīšu. Mana pirmā doma bija — Karamazovu doma.Kādureiz, brāl, man iekoda falanga, no kodiena es divas nedēļas nogulēju karsonī; nu, un tā arī tagad, pēkšņi jutu, ka sirdī iekož falanga, šis ļaunais kukainis, vai saproti? Es noskatījos viņā no galvas līdz kājām. Vai tu esi viņu redzējis? Viņa taču skaistule. Bet ne tādēļ viņa toreiz bija skaista. Tanī brīdī viņa bija skaista tādēļ, ka viņa — cēla, es — nelietis, ka viņa nāk, pazemodamās tēva labā, — augstsirdības lieliskumā, bet es — blakts. Un, lūk, no manis, no blakts, no nelieša, viņa visa ir atkarīga, visa, pilnīgi visa, ar miesu un ar dvēseli. Apzīmēta. Es tev skaidri saku: šī doma, falangas doma, tik cieši sagrāba manu sirdi, ka tā mokās gandrīz vai beidza pukstēt. Likās, te vairs nevar būt nekādu cīņu ar sevi: jādara taisni kā jau blaktij, kā ļaunam tarantulam, bez mazākās līdzcietības … Man pat aizrāvās elpa. Klausies: es taču, saprotams, jau rīt ierastos un lūgtu viņas roku, lai visu to, tā sakot, visgodīgākā kārtā nobeigtu un lai neviens to nedabūtu zināt un nevarētu dabūt zināt. Jo es taču esmu cilvēks, lai gan ar zemiskām iegribām, bet godīgs. Un, lūk, toreiz, pēkšņi taisni tanī acumirklī, man kāds iečukst ausī: «Bet rīt taču šiten tāda, kad tu atbrauksi lūgt viņas roku, nemaz negribēs tevi redzēt, bet pavēlēs kučierim izmest no sētas. Cel neslavu, saproti, visā pilsētā, es no tevis nebīstos!» Es paskatījos jaunavā, mana balss nebija samelojusi, tā notiks, zināms, vienīgi tā. Mani aiztrieks pa galvu pa kaklu, to jau var spriest pēc tagadējā izskata. Manī iedegās dusmas, iešāvās prātā palaist visneģēlīgāko, cūciskāko joku tirgoņu gaumē: izsmejoši viņā paskatīties un uz vietas, kamēr šī stāv tavā priekšā, izāzēt viņu, pateikt ar tādu intonāciju, kā tikai tirgonītis prot sacīt:

«Veselus četrus tūkstošus! Bet es tikai pajokoju, ko gan jūs domājat? Pārāk lētticīgi, cienījamā, esat ņēmusi pie sirds. Pāris simtiņu gan varbūt, pat ar prieku un patikšanu, bet četri tūkstoši, jaunkundz, tā nu gan nav tāda nauda, ko tik vieglprātīgi var nosviest zemē. Gluži veltīgi jums labpaticies sevi apgrūtināt.»

Nu redzi, es, zināms, visu pazaudētu, viņa aizskrietu, toties būtu visai infernali, atriebīgi, un tas atsvērtu visu pārējo. Gaudotu pēc tam visu mūžu nožēlās, taču kaut tikai tagad šo joku palaist! Tici, nekad man tas ne ar vienu nebija atgadījies, ne ar vienu sievieti, ka šādā brīdī es viņā raudzītos ar naidu, — un, rau, es metu krustu: šai sievietē es toreiz raudzījos sekundes trīs vai piecas briesmīgā naidā, — tādā pašā naidā, no kura līdz mīlestībai, līdz visneprātīgākai mīlestībai — vaboles solītis! Es piegāju pie loga, piespiedu pieri pie aizsalušās rūts, un, atceros, ledus man apdedzināja pieri kā uguns. Ilgi es viņu neaizturēju, neuztraucies, apgriezos, piegāju pie galda, atrāvu atvilktni un izņēmu piecu tūkstošu piecprocentīgo zīmi uzrādītājam (tā man glabājās franču leksikonā). Pēc tam klusēdams to parādīju, salocīju, atdevu, pats atvēru viņai durvis uz priekšiņu un, soli atkāpdamies, zemu viņai palocījos pavisam godbijīgi un dziļi izjusti, tici man! Viņa viscaur nodrebēja, acumirkli cieši paskatījās, briesmīgi nobālēja, nu, kaļķis kas kaļķis, un pēkšņi, arī neteikdama ne vārda, nevis aizrautībā, bet tā maigi, dziļi, klusi, noliecās ar visu augumu un taisni man pie kājām ar pieri pie grīdas, nevis kā institutniece, bet īsti krieviski! Pietrūkās un aizskrēja. Kad viņa aizskrēja, man pie sāniem bija zobens; es izrāvu zobenu un uz vietas gribēju nodurties, kādēļ, — nezinu, saprotams, tā būtu briesmīga muļķība, bet, jādomā, no līksmības. Vai tu saproti, ka no dažas līksmības var padarīt sev galu; bet es nenodūros, tikai noskūpstīju zobenu un iebāzu atpakaļ makstī, — par ko tomēr varēju tev nemaz neminēt. Un pat liekas, ka nupat, stāstīdams par visām šīm cīņām, es drusku pārspīlēju, lai sevi palielītu. Bet lai, lai tā arī būtu, un velns lai parauj visus cilvēka sirds spiegus! Tas nu bija viss mans bijušais «gadījums» ar Katerinu Ivanovnu. Tātad tagad brālis Ivans par to zina un tu — cits neviens.

Dmitrijs Fjodorovičs piecēlās, uztraukumā paspēra vienu soli un otru, izņēma kabatas drāniņu, noslaucīja no pieres sviedrus, pēc tam nosēdās atkal, nevis tai pašā vietā, kur bija sēdējis agrāk, bet citā, iepretim uz sola, pie otras sienas, tā ka Aļošam vajadzēja pavisam pagriezties pret viņu.

V Dedzīgās sirds grēksūdze

«Augšpēdu»

—   Tagad, — sacīja Aļoša, — šīs lietas pirmā daļa man ir zināma.

—   Pirmo daļu tu saproti: tā ir drama, un tā norisinājās tur. Bet otrā daļa ir traģēdija, un tā norisināsies šeit.

—   No otrās daļas es līdz šim brīdim nesaprotu nekā, — teica Aļoša.

—   Bet es? Vai tad es ko saprotu?

—   Pagaidi, Dmitrij, te ir viens galvenais punkts. Saki man: tu esi līgavainis, līgavainis arī tagad?

—   Par līgavaini es kļuvu nevis tūlīt, bet tikai trīs mēnešus pēc šiem notikumiem. Jau otrā dienā, kad tas bija noticis, es sev sacīju, ka gadījums ir izsmelts un izbeigts un turpinājuma nebūs. Iet pie viņas un lūgt roku man likās zemiski. Arī viņa visas sešas nedēļas, kamēr dzīvoja mūsu pilsētā, ne ar vienīgu vārdiņu nelika sevi nojaust. Tiesa, izņemot vienu gadījumu: otrā dienā pēc viņas apciemojuma pie manis ielavījās viņu istabene un, ne vārda neteikusi, nodeva aploksni. Uz aploksnes adrese: tādam un tādam. Atplēšu — atlikums no 5000 rubļu zīmes. Vajadzēja tikai četri tūkstoši pieci simti, bet, pārdodot piecu tūkstošu zīmi, bija jācieš pāri par divsimt rubļu zaudējums. Viņa man atsūtīja, liekas, tikai divi simti sešdesmit rublīšu, skaidri neatceros, un vienīgi naudu, — ne zīmītes, ne vārdiņa, nekāda paskaidrojuma. Es meklēju aploksnē jele kādu zīmuļa vilcienu — nekā! Ko tur, pagaidām es sāku uzdzīvot par saviem atlikušajiem rubļiem, un tā arī jaunais majors galu galā bija spiests izteikt man rājienu. Nu, bet apakšpalkavnieks valsts sumu nodeva — laimīgi un visiem par brīnumu, jo neviens vairs neticēja, ka viņam nauda vēl dzīva. Nodeva un tūlīt saslima, likās gultā, nogulēja nedēļas trīs, tad pēkšņi radās smadzeņu pamirums, un piecās dienās viņš nomira. Apbedīja ar militāru godu, nebija vēl paspējis saņemt atvaļinājumu. Katerina Ivanovna, māsa un krustmāte, tikko paglabājušas tēvu, pēc dienām desmit devās uz Maskavu. Un, lūk, tikai priekš aizbraukšanas, taisni tanī dienā, kad aizbrauca (es viņu netiku redzējis un arī pavadīt negāju), saņēmu mazu zīmīti, zilu, cakotu papīrīti, un tur tikai viena rindiņa ar zīmuli: «Es jums rakstīšu, gaidiet. K.» Tas ir viss.

Tagad tev paskaidrošu pāris vārdos. Maskavā viņu stāvoklis pārvērtās zibens ātrumā un negaidīti kā arabu pasakās. Šī ģeneraļa atraitne, viņas galvenā radiniece, pēkšņi uzreiz zaudē divas savas tuvākās mantinieces, divas savas tuvākās radinieces, — abas vienā un tai pašā nedēļā nomirst ar bakām. Satriektā sirmgalve priecājās par Kati kā par miesīgu meitu, kā par glābēju zvaigzni, pieķērās viņai, tūlīt pārrakstīja testamentu viņai par labu, bet tas nākamībā, tagad pagaidām, tieši rokās, — astoņdesmit tūkstošus, še tev, sak, pūra nauda, dari ar to, ko gribi. Histēriska sieviete, vēlāk Maskavā es viņu novēroju. Nu, lūk, tad es ari pēkšņi saņemu pa pastu četri tūkstoši pieci simti rubļu, saprotams, netieku gudrs un brīnos kā apmāts. Pēc trim dienām pienāk arī apsolītā vēstule. Tā arī tagad man klāt, tā vienmēr ir man klāt un arī mirstot būs, — ja gribi, es parādīšu. Katrā ziņā izlasi: piedāvājās par līgavu, pati sevi piedāvā, «es mīlu neprātīgi, lai arī jūs mani nemīlat, — vienalga, esiet tikai mans vīrs! Nebaidieties — nevienā lietā jūs neapgrūtināšu, būšu jūsu mēbele, būšu tā grīdsega, pa ko jūs staigājat… Gribu jūs mīlēt mūžīgi, gribu jūs izglābt no sevis paša .. Aļoša, es pat neesmu cienīgs šīs rindiņas atstāstīt saviem nekrietnajiem vārdiem un savā nekrietnajā balsī, savā parastajā nekrietnajā balsī, no kuras nekad neesmu varējis tikt vaļā! Šī vēstule ir mani satriekusi līdz šai dienai, un vai tad tagad man ir viegli, vai tad šodien man viegli? Toreiz es tūlīt viņai aizrakstīju atbildi (es pats nekādi nevarēju uz Maskavu aizbraukt). Ar asarām to rakstīju; no vienas lietas kaunos mūžīgi — pieminēju, ka tagad viņa ir bagāta un ar pūru, bet es esmu tikai nabaga plikadīda, — naudu pieminēju! To man vajadzēja pārvarēt, bet no spalvas paspruka. Tad tūlīt aizrakstīju uz Maskavu arī Ivanam un vēstulē visu, cik spēju, viņam paskaidroju, uz sešām lapām bija šī vēstule, un sūtīju Ivanu pie viņas. Ko tu skaties, ko tā raugies manī? Nu jā, Ivans viņā iemīlējās, arī tagad ir iemīlējies, to es zinu, es izdarīju muļķību, pēc jūsu, pēc sabiedrības ieskatiem, bet varbūt tagad vienīgi šī muļķība glābs mūs visus! Uh! Vai tad tu neredzi, kā viņa to ciena, kā viņa to godā? Vai tad viņa var, salīdzinājusi mūs abus, mīlēt tādu, kāds esmu es, un vēl pēc visa tā, kas šeit ir noticis?

—   Bet es esmu pārliecināts, ka viņa mīl tādu, kāds esi tu, nevis tādu, kāds ir viņš.

—  Viņa mīl savu tikumību, nevis mani, — negribot, bet gandrīz ļauni izlauzās pēkšņi Dmitrijam Fjodorovičam. Viņš pasmējās, bet pēc mirkļa viņa acis iemirdzējās, viņš spēji nosarka un spēcīgi uzsita ar dūri pa galdu.

—   Es zvēru, Aļoša, — viņš iesaucās briesmīgās un dedzīgās dusmās uz sevi, — tici vai netici, bet, kā dievs debesīs un Kristus ir mūsu kungs, zvēru, ka es, lai gan tikko smējos par viņas augstākajām jūtām, bet es zinu, ka esmu milionu reižu garā par viņu niecīgāks un ka šīs ir viņas labākās jūtas — patiesas un sirsnīgas kā debess eņģelim! Tā jau ir traģēdija,ka es to droši zinu. Kas par to, ka cilvēks mazliet deklamē? Vai tad es nedeklamēju? Taču patiess es esmu, jā, patiess. Bet, ja runājam par Ivanu, tad taču es jau saprotu, ar kādiem lāstiem sirdī viņam tagad jāuzlūko daba, — un turklāt ar viņa prātu! Kam tiek dota priekšroka? Tiek dota necilvēkam, kurš arī šeit, būdams jau līgavainis un kad visi viņā skatījās, nespēja noturēt savas trakulības, — un pie līgavas sāniem, pie līgavas sāniem! Un, lūk, tādam kā man dod priekšroku, bet viņu atraida. Bet kādēļ gan? Tādēļ, ka jaunava aiz pateicības savu mūžu un likteni grib izvarot! Nejēdzība! Ivanam es šādā nozīmē nekad un nekā neesmu teicis, arī Ivans man, saprotams, nekad par to ne pušplēsta vārdiņa, ne mazākā mājiena; bet liktenis piepildīsies, un cienīgais ieņems savu vietu, bet necienīgais pazudīs šķērsielā mūžam — savā netīrajā šķērsielā, iemīlētā un viņam raksturīgā šķērsielā, un tur dubļos un smirdoņā ies bojā labprātīgi un ar baudu. Šķiet, ka esmu samelojies, man visi vārdi nodiluši, saku tos kā uz labu laimi, bet tā, kā es noteicu, tā arī būs. Es noslīgšu šķērsielā, bet viņa izies pie Ivana.

—  Brāli, pagaidi! — ārkārtīgi uztraukts, viņu atkal pārtrauca Aļoša. — Tu tomēr vienu lietu vēl neesi man paskaidrojis: tu taču esi līgavainis, tu tomēr esi līgavainis? Kā tad tu vari viņu pamest, ja viņa, līgava, to negrib?

—  Es esmu līgavainis, formāls un saņēmis svētību, viss notika Maskavā pēc manas atbraukšanas, ar parādi, ar svētbildēm un labākajā stilā. Ģeneraliene deva svētību un, tici man, Katei pat laimes novēlēja: tu esi, viņa saka, labi izvēlējusies, es viņam redzu cauri. Un, tici man, Ivans viņai nepatika, un viņa to neapsveica. Maskavā arī ar Kati es daudz ko pārrunāju, es viņai atklāju sevi visu, godīgi, patiesi, sirsnīgi. Viņa visu noklausījās:

Mīļā mulsā kvēlo vaigi, Maigie vārdi ausīs skan …

Nu, bija arī lepni vārdi. Toreiz viņa man izspieda lielu solījumu laboties. Es devu solījumu. Un, lūk …

—   Nu?

—  Un, luk, es tevi pasaucu un ierāvu šeit šodien, taisni šodien, — paturi prātā! — tādēļ, lai tevi sūtītu un atkal tūlīt šodien pie Katerinas Ivanovnas un…

—   Ko?

—  Lai tu viņai pasacītu, ka es nekad vairs pie viņas neiešu un sūtu tai ardievas.

—   Vai tad tas iespējams?

—   Nu, tādēļ jau es tevi sūtu savā vietā, ka tas nav iespējams, jo kā gan es pats viņai to pasacīšu?

—   Kurp tad tu iesi?

—   Šķērsielā.

—  Tātad pie Grušiņas! — rūgti iesaucās Aļoša un noplātīja rokas. — Vai tad tiešām Rakitins ir sacījis tīru patiesību? Bet es domāju, ka tu tikai tāpat pie viņas reizēm gāji un nu vairs neej.

—   Vai tad līgavainis drīkst tur iet? Vai tas iespējams, turklāt, ja viņam tāda līgava, un vēl ļaudīm redzot? Jo gods taču man, jādomā, ir. Kolīdz es sāku iet pie Grušiņas, tā tūlīt es nebiju vairs līgavainis un godīgs cilvēks, to taču es saprotu. Ko tu tā skaties? Es, saproti, vispirms gāju viņu sist. Es dabūju zināt un zinu tagad droši, ka šis štabkapteinis, tēva pilnvarotais, iedevis Grušiņai manis parakstītu vekseli, lai viņa to piedzen, lai es rimstos un beidzu. Nobiedēt gribēja. Un es devos Grušiņu sist. Arī agrāk es viņu biju tā garām ejot redzējis. Viņa nevar pārsteigt. Zināju par veco tirgoni, kurš tagad turklāt ir slims, guļ uz gultas un viņai tomēr atstās prāvu žūksni. Zināju arī, ka viņa ir kāra uz naudu, iedzīvojas, uz smagiem procentiem aizdod, krāpniece, blēde, nežēlīga. Es gāju viņu sist un tā pie viņas arī paliku. Nodārdēja negaiss, uzbruka mēris, es sasirgu un sirgstu līdz šai dienai, un zinu, ka visam jau beigas, ka nekā cita nekad vairs nebūs. Laika mets ir piepildīts. Tas ir viss mans stāsts. Bet tad pēkšņi kā par spīti man, nabagam, kabatā gadījušies trīs tūkstoši. Mēs ar viņu prom uz Mokroju, tā no šejienes divdesmit piecas verstis, čigānus tur sadabūju, čigānietes, šampanieti, visus mužikus tur ar šampanieti apdzirdīju un arī visas bābas un skuķes, svaidīju tūkstošus. Pēc trim dienām pliks kā zutis, bet brašs kā vanags. Tu domā, ka vanags kaut ko panāca? Pat pa gabalu nerādīja. Es tev saku: lunkanums. Grušiņai, šķelmei, ir tāds sevišķs miesas lunkanums, tas pat viņas kājiņā atstarots, pat kreisās kājiņas mazajā pirkstiņā manāms. Es esmu redzējis un skūpstījis, un vairāk nekā — zvēru!. Viņa saka: «Ja gribi, es iešu pie tevis, tu taču esi nabags. Saki, ka nesitīsi un ļausi man darīt visu, ko vien es gribēšu, tad varbūt es iešu,» — smejas. Un arī tagad smejas!

Dmitrijs Fjodorovičs gandrīz it kā piktumā piecēlās kājās, viņš pēkšņi kļuva kā piedzēries. Viņa acis pēkšņi pielija asinīm.

—   Un tu tiešām gribi viņu precēt?

—  Ja gribēs, tad tūlīt, ja negribēs, palikšu tāpat; viņas sētā būšu par sētnieku. Tu… tu Aļoša … — viņš pēkšņi apstājās tā priekšā un, satvēris to aiz pleciem, sāka spēcīgi kratīt, — vai tu io zini, tu nevainīgo zēn, ka tie ir tikai murgi, nejēdzīgi murgi,

jo te ir traģēdija! Tad zini, Aleksej, ka es varu but zemisks cilvēks, ar zemiskām un pazudinošām kaislībām, bet zaglis, kabatzaglis, priekšnamu zaglis, Dmitrijs Karamazovs nevar būt nekad. Nu tad zini, ka es tomēr esmu zaglēns, esmu kabatzaglis un priekšnamu zaglis! Taisni pirms tam, kad es gāju Grušiņu sist, tanī pašā rītā mani sauc pie sevis Katerina Ivanovna un vislielākā noslēpumainībā, lai pagaidām to neviens nezinātu (kādēļ, nezinu, jādomā, viņai tā bija vajadzīgs), lūdz mani aizbraukt uz guberņas pilsētu un no turienes aizsūtīt pa pastu trīs tūkstošus Agatei Ivanovnai uz Maskavu, — uz guberņas pilsētu tādēļ, lai te nemaz nedabūtu zināt. Un nu ar šiem pašiem trim tūkstošiem kabatā es arī nokļuvu toreiz pie Grušiņas, un par šo naudu arī aizbraucām uz Mokroju. Pēc tam es izlikos, ka uz pilsētu esmu aizlaidies, bet pasta kvīti viņai neuzrādīju, teicu, ka aizsūtīju, kvīti atnesīšu, un līdz šim vēl nenesu, esmu aizmirsis. Tagad, kā tu domā, nu tu šodien iesi pie viņas un teiksi: «Viņš lika jūs sveicināt,» — bet viņa tev: «Kur nauda?» Tu vēl varētu viņai sacīt: «Tas ir zemisks, baudkārs cilvēks un nekrietns radījums ar neapvaldāmu jūtelību. Toreiz viņš jūsu naudu neaizsūtīja, bet izšķieda, jo viņš nespēja noturēties, kā zemisks dzīvnieks; tomēr tu varētu piebilst: «Toties zaglis viņš nav, te būs jūsu trīs tūkstoši, viņš tos jums atdod, sūtiet pati Agatei Ivanovnai, bet viņš liek jūs sveicināt.» Tad viņa pēkšņi: «Kur tad nauda?»

—  Mitja, tu esi nelaimīgs, jā! Tomēr ne tik nelaimīgs, kā tu domā, — nebeidz sevi nost aiz izmistfma, nebeidz sevi nost!

—  Bet vai tu domā, ka es nošaušos, ja nedabūšu trīs tūkstošus, ko atdot? Tur jau tā lieta, ka nenošaušos. Tagad nav manos spēkos, varbūt vēlāk, bet tagad es iešu pie Grušiņas … Lai izput pasaule!

—   Un pie viņas?

—  Būšu viņas vīrs, laulāta drauga godā, bet, ja atnāks mīļākais, iziešu otrā istabā. Viņas draugiem tīrīšu dubļainās galošas, pūtīšu patvāri, skraidīšu paL izsūtāmo …

—   Katerina Ivanovna visu sapratīs, — svinīgā balsī pēkšņi sacīja Aļoša, — sapratīs šo ciešanu dziļumu un samierināsies. Viņai ir augstāks prāts, jo nevar būt nelaimīgāka par tevi, viņa pati to redzēs.

—  Nesamierināsies viņa ar visu, — plati pasmaidīja Mitja. — Te, brāl, ir kas tāds, ar ko nevienai sievietei nav iespējams samierināties. Bet vai zini,* ko vislabāk izdarīt?

—   Ko?

—  Atdot viņai trīs tūkstošus.

—   Kur tad tos lai ņem? Klausies, man ir divi tūkstoši, ari Ivans dos tūkstoti, tad būs trīs, ņem un atdod!

—   Kad gan es tos dabūšu, tavus trīs tūkstošus? Un turklāt tu vēl neesi pilngadīgs, bet katrā ziņā, katrā ziņā jau šodien tev vajag no viņas atvadīties, vienalga, ar naudu vai bez naudas, jo ilgāk vilcināties es nevaru, šī lieta nonākusi tik tālu. Rīt jau par vēlu. Es tevi sūtīšu pie tēva.

—   Pie tēva?

—  Jā, papriekšu pie tēva un tad pie viņas. Ej un papraši viņam trīs tūkstošus!

—   Bet, Mitja, viņš taču nedos.

—   Nu saprotams, es zinu, ka nedos. Vai tu zini, Aleksej, kas ir izmisums?

—   Zinu.

—   Klausies: juridiski viņš man nekā nav parādā. Es esmu visu no viņa saņēmis, visu, to es zinu. Bet morāliski viņš taču ir man parādā, vai tā ir vai nav? Jo viņš ar mātes divdesmit astoņiem tūkstošiem ir sācis un iedzīvojies simt tūkstošos. Lai viņš man dod tikai trīs tūkstošus no divdesmit astoņiem, tikai trīs, un ar to viņš manu dvēseli izglābs no elles un izpirks daudzus no saviem grēkiem! Bet es ar šiem trim tūkstošiem — dodu tev goda vārdu — beigšu, un vairs nekad nekā viņš par mani nedzirdēs. Beidzamo reizi es viņam sagādāju izdevību būt kā tēvam. Saki viņam, ka pats dievs tam sūta šo izdevību.

—   Mitja, viņš neparko nedos.

—   Zinu, ka nedos, skaidri zinu. Un tagad it sevišķi. Vēl vairāk, es zinu vēl kaut ko: nupat, šinīs dienās, varbūt .tikai vakar, viņš pirmo reizi dabūja zināt nopietni (ievēro — nopietni), ka Grušiņa tiešām varbūt nemaz nejoko un ka viņa var kļūt par manu sievu. Viņš pazīst šo raksturu, pazīst šo kaķeni. Nu, vai tad tiešām viņš man piedevām vēl naudu dos, lai šādu notikumu pabalstītu, kad viņš pats viņas dēļ vai prātu zaudējis? Bet arī tas nav nekas, es tev varu pasacīt vēl vairāk: es zinu, ka viņam jau priekš dienām piecām izņemti trīs tūkstoši rubļu, samainīti simtniekos un iesaiņoti lielā aploksnē ar pieciem zīmogiem, bet apkārt ar sarkanu lentīti krusteniski pārsieti. Redzi, cik smalki zinu! Bet uz aploksnes uzraksts: «Manam eņģelim Grušiņai, ja gribēs atnākt,» — pats to uzskribelējis, klusiņām un slepeni, un neviens nezina, ka viņam mājās nauda, izņemot sulaini Smerdjakovu, kura godīgumam viņš tic kā pats sev. Un nu viņš jau trešo vai ceturto dienu gaida Grušiņu cerībā, ka viņa

;itnāks pēc aploksnes, viņš tai devis ziņu, un ari šī devusi ziņu: ♦ Varbūt atnākšu.» Ja nu viņa tiešām atnāk pie vecā, vai tad es varu viņu precēt? Nu tu saproti, kāpēc es te sēžu slēpnī un ko īsteni sargāju.

—   Viņu?

—   Viņu. Pie šīm slampam, šejienes saimniecem, īrē istabiņu l oma. Foma ir no mūsu puses, bijis zaldāts. Viņš tās apkalpo, pa nakti apsargā, bet dienu iet rubeņus šaut un no tā arī dzīvo. Es te pie viņa piemetos; ne viņam, ne saimniecēm noslēpums nav zināms, tas ir, ka es te stāvu sargvietā.

—   To zina tikai Srnerdjakovs?

—   Tikai viņš. Viņš arī man paziņos, ja tā ieradīsies pie vecā.

—   Un arī par aploksni tev stāstīja viņš?

—   Viņš. Tas ir vislielākais noslēpums. Pat Ivans nekā nezina ne par naudu, ne par ko citu. Bet vecais sūta Ivanu uz Cermašņu, lai divi trīs dienas pavizinās: birzij pieteicies pircējs, sola par to astoņi tūkstoši, un nu vecais lūdz Ivanu: «Palīdzi man, aizbrauc tu pats,» — tātad uz divām, uz trim dienām. Jo viņš grib> lai Grušiņa ierodas, kad Ivana nav mājās.

—   Tātad viņš arī šodien gaida Grušiņu?

—   Nē, šodien viņa nenāks, ir tādas pazīmes. Droši vien nenāks! — Mitja pēkšņi iesaucās. — Tā domā arī Srnerdjakovs. Tēvs pašlaik žūpo, sēž pie galda ar brāli Ivanu. Aizej, Aleksej, paprasi viņam tos trīs tūkstošus …

—   Mitja, mīļais, kas tev noticis! — Aļoša iesaucās, pietrūkdamies kājās un ieskatīdamies ārkārtīgi satrauktajā Dmitrijā Fjodorovičā. Acumirkli viņam likās, ka brālis zaudējis prātu.

—   Kas tev? Es neesmu prātu zaudējis, — cieši un pat it kā svinīgi skatīdamies, sacīja Dmitrijs Fjodorovičs. — Nebīsties, es tevi sūtu pie tēva un zinu, ko runāju, — es ticu brīnumam.

— Brīnumam?

—   Dieva aizgādības brīnumam. Dievs pazīst manu sirdi, viņš redz visu manu izmisumu. Viņš redz visu šo ainu. Vai tiešām viņš pieļaus, ka notiek šausmas? Aļoša, es ticu brīnumam, ej!

—   Es iešu. Saki, vai tu te gaidīsi?

—   Gaidīšu, es saprotu, ka tas nebūs tik drīz, ka nevar tā ieiet un uzreiz — bac! Viņš tagad piedzēries. Es gaidīšu vai trīs stundas, vai četras, vai piecas, vai sešas, vai septiņas, bet tikai iegaumē, ka šodien, kaut arī pusnaktī, tu ieradīsies pie Katerinas Ivanovnas, ar naudu vai bez naudas, un sacīsi: viņš lika teikt jums ardievas. Es it īpaši gribu, lai tu saki šos vārdus: «Viņš lika teikt jums ardievas.»

—  Mitja! Ja nu Grušiņa pēkšņi atnāk šodien … ja ne šodien, tad rīt vai parīt?

—   Grušiņa? Nolūrēšu, ielauzīšos un neļaušu…

—   Bet ja …

—   Bet, ja tā, tad nositīšu. To es nepārcietīšu.

—   Ko tu nositīsi?

—  Veci. Viņu ne.

—   Brāli, ko tu runā!

—   Es taču nezinu, nezinu… Varbūt nenositīšu, bet varbūt nositīšu. Baidos, ka pēkšņi to ienīdīšu viņa sejas dēļ tai pašā brīdī. Es ienīstu viņa gāmuru, viņa degunu, viņa acis, viņa bezkaunīgo izsmieklu. Man viņš derdzas. Un tādēļ baidos.-Tāpēc nespēšu savaldīties.

—   Es iešu, Mitja. Es ticu, ka dievs darīs, kā vien labāk pratīs, lai nenotiktu šausmas.

—   Es sēdēšu un gaidīšu brīnumu. Bet, ja tas nenotiks, tad …

Aļoša domīgs devās pie tēva.

VI Smerdjakovs

Viņš patiesi vēl sastapa tēvu pie galda. Galds pēc veca paraduma bija klāts zālē, lai gan namā bija arī īsta ēdamistaba. Šī zāle bija visā namā lielākā istaba, mēbelēta ar tādām kā pretenzijām uz senlaicību. Mēbeles bija ļoti vecas, baltas, ar sarkanu, padilušu puszīda apvilkumu. Pie sienas starp logiem bija spoguļi samākslotos rāmjos ar veclaiku griezumiem, arī baltos ar zeltījumiem. Pie sienām, kas bija iztapsētas jau daudzās vietās pārplīsušām baltām papīra tapetēm, rēgojās divas lielas ģīmetnes — diezin kāda tur kņaza, kas priekš gadiem trīsdesmit bija šī apgabala ģenerālgubernators, un kāda archiereja, arī jau sen miruša. Goda stūrī bija novietotas vairākas svētbildes, pie kurām pa nakti iededza lampiņu… ne tik daudz aiz godbijības kā tādēļ, lai istaba pa nakti būtu apgaismota. Fjodors Pavlovičs gāja gulēt ļoti vēlu, ap, pulksten trim .vai četriem rītā, bet līdz tam laikam arvien staigāja pa istabām vai arī sēdēja krēslā un domāja. Tādu paradumu viņš bija ieņēmies. Bieži viņš pārgulēja namā viens pats, aizsūtījis kalpus uz sētas māju, bet pa lielākai daļai pie viņa palika pa nakti sulainis Smerdjakovs, kas gulēja priekšiņā uz sola. Kad ienāca Aļoša, pusdienas jau bija beigušās, bet bija pasniegts ievārījums ar kafiju. Pēc pusdienām Fjodors Pavlovičs cienīja saldumus ar konjaciņu. Arī Ivans Fjodorovičs sēdēja pie galda un dzēra kafiju. Sulaiņi, Grigorijs ar Smerdjakovu, stāvēja pie galda. Kā kungus, tā kalpus acīm redzami bija pārņēmusi neparasti jautra jūsma. Fjodors Pavlovičs skaļi ķērca un smējās; Aļoša jau priekšiņā uzdzirda viņa spiedzīgos, jau agrāk tik labi pazīstamos smieklus un pēc smieklu noskaņas lulīt zināja, ka tēvs vēl ne tuvu nav piedzēries, bet pagaidām tikai labā omā.

—   Viņš ir klāt, viņš ir klāt! — iebļāvās Fjodors Pavlovičs, pēkšņi# briesmīgi iepriecināts par Aļošu. — Nāc šurp tuvāk, sēdies, te ir kafijiņa, — gavēņa jau, gavēņa, bet karsta, bet lieliska! Konjaciņu nepiesolīšu, tu esi gavētājs, bet vai gribi, gribi? Nē, es tev labāk došu liķierīti, ievērojams! — Smerdjakov, ej pie skapja otrā plauktā pa labi, te ir atslēgas, ātrāk!

Aļoša gribēja no liķiera atteikties.

—   Tāpat jau pasniegs, ja ne tev, tad mums, — staroja Fjodors Pavlovičs. — Bet pagaidi, vai tu esi ēdis pusdienas vai ne?

—   Paēdu, — sacīja Aļoša, lai gan patiesībā bija apēdis tikai šķēlīti maizes un izdzēris glāzi kvasa igumena virtuvē. — Bet es labprāt dzeršu glāzi karstas kafijas.

—   Mīļais! Tu esi brašs! Viņš iedzers kafijiņu. Vai nav jāuzsilda? Nu nē, jau tagad mutuļo. Lieliska kafija, Smerdjakova kafija. Kafijas un pildīto pīrāgu ziņā Smerdjakovs man ir meistars, tiesa gan, arī zivju zupas ziņā. Atnāc kādreiz uz zivju zupu, padod iepriekš ziņu .. . Bet pagaidi, pagaidi, es taču pirmīt tev pavēlēju pavisam pārnākt — šodien pat un ar visu matraci un spilveniem? Matraci atstiepi? He-he-he!…

—   Nē, neatnesu, — pasmaidīja Aļoša.

—   A, nobijies, tomēr pirmīt nobijies, nobijies? Ak tu balodīt, vai tad es varu tev nodarīt pāri! Klau, Ivan, es nevaru noskatīties, ka viņš tā raugās acīs un smejas, nevaru. Man visas iekšas sāk par viņu smieties, mīlu viņu! Aļoša, ļauj, es tev došu savu tēva svētību.

Aļoša piecēlās, bet Fjodors Pavlovičs jau domāja citādi.

—   Nē, nē, pašlaik es tev tikai pārmetīšu krustu, lūk, tā, sēdies! Nu, tagad tev būs patīkami un taisni par tavu tematu. Izsmiesies. Pie. mums Bileama ēzeļa māte sākusi runāt un kā runā, kā runā!

Izrādījās, ka Bileama ēzeļa māte ir sulainis Smerdjakovs. Būdams vēl jauns cilvēks, tikai gadi divdesmit četri vecs, viņš bija briesmīgi nesabiedrisks un nerunīgs. Un ka būtu bikls vai no kaut kā kaunētos, nē, gluži otrādi, pēc rakstura viņš bija uzpūtīgs un it kā visus nicināja. Te nu nevar izvairīties, nesakot par viņu kaut pāris vārdu — un taisni tagad. Viņu uzaudzināja Marfa Ignatjevna un Grigorijs Vasiļjevičs, bet zēns auga «bez kādām pateicības jūtām», kā Grigorijs par viņu mēdza teikt, bija dīvaini bikls un kā slepus noraudzījās pasaulē. Bērnībā viņam ļoti patika kārt kaķus un pēc tam apbedīt tos ar ceremoniju. Šim nolūkam viņš ietinās palagā, kas viņam noderēja it kā par mācītāja amata tērpu, dziedāja un kaut ko vicināja pār beigto kaķi kā kvēpināmo trauku. Visu to klusītiņām, vislielākā noslēpumainībā. Grigorijs viņu kādreiz pieķēra šajā nodarbībā un .sāpīgi pārmācīja ar žagariem. Zēns ielīda kaktā un no turienes lūrēja kādu nedēļu. «Nemīl viņš mūs nevienu, šis necilvēks,» Grigorijs sacīja Marfai Ignatjevnai, «un nevienu viņš nemīl. Vai tad tu esi cilvēks,» pēkšņi viņš griezās tieši pie Smerdjakova, «tu neesi cilvēks, tu no pirts mitruma te ieviesies, lūk, kas tu esi…» Smerdjakovs, kā vēlāk kļuva zināms, nekad viņam nevarēja piedot šos vārdus. Grigorijs viņam iemācīja lasīt un, kad tam palika divpadsmit gadu, sāka mācīt svētos rakstus. Bet šī lieta tūlīt izkūpēja. Kādreiz, jau otrajā vai trešajā stundā, zēns pēkšņi sāka smieties.

—   Ko tu smej? — jautāja Grigorijs, bargi viņā noraudzīdamies pa briļļu apakšu.

—  Neko. Gaismu radīja dievs kun; gs pirmajā dienā, bet sauli mēnesi un zvaigznes ceturtajā dienā. No kurienes tad spīdēja gaisma pirmajā dienā?

Grigorijs apstulba. Zēns izsmejoši raudzījās skolotājā. Viņa skatienā bija pat kaut kas augstprātīgs. Grigorijs neizturēja, «Še tev — no kurienes!» viņš iekliedzās un nevaldāmās dusmās iesita skolniekam pa ausi. Zēns pacieta pļauku, neteicis ne vārda, bet atkal ierāvās kaktā uz vairākām dienām. Gadījās taisni tā, ka pēc nedēļas viņam pirmo reizi mūžā parādījās krītamā kaite, no kuras viņš vairs netika vaļā visu mūžu. Dabūjis to zināt, Fjodors Pavlovičs pēkšņi it kā mainīja savus uzskatus par zēnu. Agrāk viņš kaut kā vienaldzīgi noraudzījās viņā, lai gan nekad nebāra un, kad satika, vienmēr deva kapeiciņu. Kad bija labā omā, reizēm no sava galda aizsūtīja zēnam kādu saldumiņu. Bet nu, dabūjis zināt par slimību, viņš sāka cītīgi par viņu rūpēties, ataicināja ārstu, sāka jau ārstēt, bet izrādījās, ka izārstēt nav iespējams. Caurmērā lēkmes uznāca reizi mēnesi un dažādos laikos. Lēkmes arī bija dažāda smaguma — reizēm vieglas, reizēm ļoti grūtas. Fjodors Pavlovičs uz stingrāko aizliedza Grigorijam sodīt zēnu ar miesas sodiem un sāka viņu laist pie sevis augšā. Mācīt viņam jebko arī pagaidām aizliedza. Bet kādreiz, kad zēnam bija jau gadu piecpadsmit, Fjodors Pavlovičs ievēroja, ka šis grozās ap grāmatu skapi un caur stiklu lasa grāmatu nosaukumus. Fjodoram Pavlovičam bija grāmatu diezgan, vairāk par simt sējumu, bet viņu pašu nekad neviens nebija redzējis pie grāmatas. Viņš tūlīt nodeva skapja atslēgu Smerdjakovam: «Nu tad lasi, būsi bibliotekārs, labāk nekā pa sētu dauzīties, sēdi un lasi! Še, izlasi to!» Un Fjodors Pavlovičs izņēma viņam «Vakarus ciematā Dikaņkas tuvumā».

Mazais izlasīja, bet nebija apmierināts, ne reizi nepasmaidīja, gluži otrādi, beidza gluži saīdzis.

—   Ko? Vai nav jocīgi? — jautāja Fjodors Pavlovičs.

Smerdjakovs klusēja.

—   Atbildi, muļķi!

—   Skaidra nepatiesība tur sarakstīta, — pavīpsnādams nočamstināja Smerdjakovs.

—   Nu tad ej pie velna, tu sulaiņa dvēsele. Pag, še tev Smaragdova Vispārējā vēsture, tur viss ir skaidra patiesība, lasi!

Bet Smerdjakovs no Smaragdova neizlasīja ne desmit lappušu, viņam tas likās garlaicīgi. Un tā grāmatu skapis atkal aizvērās. Drīzumā Marfa ar Grigoriju ziņoja Fjodoram Pavlovičam, ka Smerdjakovam pamazām attīstījusies tāda briesmīga šķebība: nosēžas šis pie zupas, paņem karoti un maisa pa zupu, noliecas, skatās un skatās, iesmeļ karoti un paceļ pret gaismu.

—   Prusaks, vai? — dažreiz pajautā Grigorijs.

—   Varbūt muša, — piebilst Marfa.

Tīrīgais jauneklis nekad neatbildēja, bet ir ar maizi, ir gaļu, ir ar visiem ēdieniem notika tas pats: paceļ šis dakšiņā kumosu pret gaismu, aplūko gluži kā mikroskopā, nereti ilgi gudro un beidzot bāž mutē iekšā. «Re, kāds kundziņš grib būt,» Grigorijs rūca, viņā skatīdamies. Fjodors Pavlovičs, uzdzirdis par Smerdjakova jauno īpašību, tūlīt nosprieda, ka tam jākļūst par pavāru, un nodeva to Maskavā mācīties. Mācībā tas sabija vairākus gadus un atgriezās stipri pārvērties sejā. Pēkšņi bija kļuvis daudz vecāks, pat pavisam nesamērīgi ar saviem gadiem, saraucies, nodzeltējis, līdzīgs skopcam. Bet morāliski viņš bija gandrīz tāds pats kā priekš aizbraukšanas uz Maskavu: tāpat vairījās no cilvēkiem un nejuta ne mazāko vajadzību pēc jebkādas sabiedrības. Arī Maskavā, kā vēlāk stāstīja, viņš bijis ļoti kluss; par pašu Maskavu interesējies ārkārtīgi maz, un tā viņš tur redzējis tikai šo to, bet visam pārējam nav piegriezis nekādu vērību. Reiz viņš bijis pat teātrī, bet pārnācis kluss un neapmierināts. Toties no Maskavas viņš atbrauca pie mums labās drēbēs, tīros svārkos un veļā, bez izņēmuma katru dienu pa divi lāgi pats iztīrīja savas drēbes ar suku, bet savus švītīgos teļādas zābakus viņam briesmīgi patika tīrīt ar sevišķu angļu krēmu tā, ka tie spīdēja kā spogulis. No viņa bija iznācis lielisks pavārs. Fjodors Pavlovičs viņam noteica algu, un gandrīz visu šo algu Smerdjakovs izdeva par drēbēm, pomadi, smaržām u. tml. Bet sieviešu dzimumu viņš laikam nicināja tāpat kā vīriešus, izturējās pret to nosvērti, gandrīz nepieejami. Fjodors Pavlovičs sāka uz viņu lūkoties arī no kāda cita viedokļa. Lieta tā, ka viņa krītamās kaites lēkmes kļuva arvien grūtākas, un tanīs dienās ēdienu gatavoja Marfa Ignatjevna, kas Fjodoram Pavlovičam nemaz nebija pa prātam.

— Kādēļ tev tās lēkmes nāk arvien biežāk? — viņš reizēm sirdījās uz jauno pavāru, ieskatīdamies viņam sejā. — Būtu jele apsievojies ar kādu, vai gribi, apprecināšu?

Bet Smerdjakovs par tādām runām tikai dusmās bālēja un neatbildēja nekā. Fjodors Pavlovičs gāja projām, atmezdams ar roku. Galvenais, par viņa godīgumu tas bija pārliecināts un uz visiem laikiem, proti, ka viņš nekā nepakamps un nenozags. Kādreiz notika, ka Fjodors Pavlovičs dzērumā bija izmetis pats savā pagalmā dubļos trīs varavīkšņainus papīrīšus, kurus tikko bija saņēmis, un apķērās tikai otrā dienā; jau trūkās purināt visas kabatas, te varavīkšņainie papīrīši pēkšņi jau visi trīs viņam uz galda. Kur tie radušies? Smerdjakovs tos bija atradis un jau vakar atnesis. «Nu, brāl, tāda kā tu es vēl nebiju redzējis,» atcirta toreiz Fjodors Pavlovičs un iedāvāja viņam desmit rubļu. Jāpiebilst, ka ne vien par Smerdjakova godīgumu viņš bija pārliecināts, bet nezin kādēļ pat mīlēja to, lai gan puisis arī viņā raudzījās tikpat greizi kā citos un arvien klusēja. Tikai retu reizi viņš sāka runāt. Ja tanī brīdī kādam ienāktu prātā jautāt, skatoties viņā, par ko šis jauneklis interesējas un kas visvairāk viņam stāv prātā, tad patiesi, viņā skatoties, to nevarētu izprast. Bet gadījās, ka viņš mājās vai arī sētā, vai ielas vidū pēkšņi apstājās, nogrima domās un nostāvēja tā vai desmit minūtes. Ja viņu novērotu fizionomists, tas teiktu, ka te nav ne domu, ne domu gājiena, ir tikai kāda sastingusi vērošana. Gleznotājam Kramskojam ir ļoti ievērojama glezna ar nosaukumu Vērotājs,

13f> kurā tēlots mežs ziemā, bet meža celiņā noplīsušos svārciņos un vīželēs stāv gluži viens, vislielākajā vientulībā apmaldījies zemnieciņš, stāv, it kā nogrimis domās, bet viņš nedomā, tikai kaut ko «vēro». Ja viņu pagrūstu, viņš nodrebētu un paskatītos uz jums it kā pamodies, bet nekā nesaprazdams. Tiesa, viņš gan tūlīt atgūtos, bet, ja viņam jautātu, kādēļ viņš tā stāvējis un par ko domājis, tad viņš droši vien nekā neatcerētos, bet toties paglabātu sevī to iespaidu, kurā viņš bija visu šo vērošanas laiku. Un šie iespaidi viņam ir mīļi, un viņš tos droši vien sakrāj nemanāmi un pat neapzinādamies, kam un kādēļ, — arī to, saprotams, viņš nezina: varbūt pēkšņi, sakrājis ilgu gadu iespaidus, viņš pametīs visu un aizies uz Jeruzalemi klaiņot un meklēt pestīšanu, bet varbūt pēkšņi pieliks uguni savai dzimtajai sādžai, bet var arī notikt viens un otrs reizē. Šādu vērotāju tautā nav mazums. Un viens no tādiem vērotājiem droši vien bija ari Smerdjakovs, un droši vien arī viņš savus iespaidus alkdams krāja, gandrīz pats vēl nezinādams, kam un kādēļ.

VII Kontroverse

Bet Bileama ēzeļa māte pēkšņi sāka runāt. Temats gadījās dīvains: Grigorijs, no rīta saņemdams veikalā no tirgotāja Lukjanova preces, bija dzirdējis no viņa par kādu krievu zaldātu, ka tas kaut kur tālu uz robežām, pie aziatiem, kritis viņu gūstā un, kad viņi to spieduši atsacīties no kristietības un pāriet islamā, piedraudot tam ar moku pilnu un tūlītēju nāvi, nav bijis ar mieru atkrist no savas ticības un devies mocībās, ļāvis novilkt sev ādu un miris, slavēdams un godādams Kristu, — par šo varoņdarbu tad arī bija rakstīts nupat šodien saņemtajā avīzē. Grigorijs pie pusdienām sāka par to runāt. Fjodoram Pavlovičam patika arī agrāk katrreiz pēc pusdienām pie deserta pajokot un patērzēt kaut vai ar Grigoriju. Bet šoreiz viņš bija jautrā un tīkami pacilātā omā. Iebaudīdams konjaciņu un noklausījies jaunajā ziņā, viņš piebilda, ka tādu zaldātu tūlīt vajadzētu paaugstināt par svēto un viņam nodīrāto ādu nogādāt uz kādu klosteri: «Kas tur plūstu ļaužu un naudas!» Grigorijs viebās, redzēdams, ka Fjodors Pavlovičs nemaz nav aizgrābts, bet kā vienmēr tikai zaimojas. Te-Smerdjakovs, kas stāvēja pie durvīm, pēkšņi pasmīnēja. Smerdjakovarn arī citreiz bieži vien ļāva stāvēt pie galda, tas ir, uz pusdienu beigām. Bet no tā laika, kad mūsu pilsētā ieradās Ivans Fjodorovičs, viņš bija klāt pie pusdienām gandrīz vienmēr.

—  Kas tev? — jautāja Fjodors Pavlovičs, uzreiz pamanījis smīnu un, zināms, saprazdams, ka tas zīmējas uz Grigoriju.

—   Bet es domāju tā, — pēkšņi skaļi un negaidot sāka Smerdjakovs, — ka šī slavējamā zaldāta varoņdarbs bija gan ļoti liels, tomēr, pēc manām domām, nebūtu nekāds grēks, ja šādā gadījumā viņš atkristu, teiksim, no Kristus vārda un savas kristības, lai tādā kārtā glābtu savu dzīvību labiem darbiem, ar ko gadu gaitā izpirktu savu mazdūšību.

—   Kā nu nebūs grēks? Nieki, par to tevi iegrūdis taisni ellē un tur cepinās kā auna gaļu, — uztvēra Fjodors Pavlovičs.

Taisni šinī brīdī ienāca Aļoša. Fjodors Pavlovičs, kā mēs redzējām, par to kļuva briesmīgi priecīgs.

—  Tavs temats, tavs temats! — viņš priecīgi ķiķināja, likdams Aļošam sēsties un klausīties.

—  Ar to auna gaļu gluži tā vis nav, un par to tur arī nekas nebūs un arī nedrīkst būt, ja viss pēc taisnības, — Smerdjakovs solidi iebilda.

—   Kā tā — viss pēc taisnības? — vēl jautrāk iekliedzās Fjodors Pavlovičs, piebikstīdams Aļošam ar celi.

—  Viņš ir nelietis, vairāk nekas! — Grigorijam pēkšņi paspruka. Tas dusmīgi ieskatījās Smerdjakovam taisni acīs.

—    Ar to nelieti tā nesteidzieties, Grigorij Vasiļjevič, — mierīgi un atturīgi atvairīja Smerdjakovs, — bet labāk padomājiet paši, ja jau es esmu kritis gūstā pie kristīgu ļaužu mocītājiem 'un viņi liek man dieva vārdu nolādēt un no savas svētās kristības atkrist, tad man paša saprāts to pilnīgi atļauj, jo nekāda grēka tur nevar būt.

—   Nu, to jau tu teici, tu te neplāties, bet pierādi! — kliedza Fjodors Pavlovičs.

—   Putriķis! — Grigorijs nicinoši nošņāca.

—  Ar to putriķi arī tā nesteidzieties, bet bez visas lamāšanās padomājiet paši, Grigorij Vasiļjevič. Jo, kolīdz es teikšu mocītājiem: «Nē, es neesmu kristīgais un savu vienīgo dievu nolādu,» — tā tūlīt visaugstākā dieva tiesa mani uz vietas un speciāli nolādēs anatemā un izslēgs no svētās baznīcas, un es būšu gluži kā pagāns, pat tai pašā acumirklī, — ne tikai kolīdz to būšu izteicis,, bet tikko kā nodomājis izteikt, te nepaies pat ne ceturtdaļa sekundes, kad es būšu jau izslēgts, — vai tā ir vai nav, Grigorij Vasiļjevič?

Viņš ar neapslēpjamu patiku uzrunāja Grigoriju, lai gan patiesībā atbildēja tikai Fjodora Pavloviča jautājumiem un ļoti labi to saprata, bet tīšām izlikās, it kā šos jautājumus viņam uzdotu Grigorijs.

—   Ivan! — Fjodors Pavlovičs pēkšņi iesaucās. — Pieliecies man pie pašas auss! To visu viņš dara tevis dēļ, grib, lai tu viņu paslavē. Nu tad slavē!

Ivans Fjodorovičs gluži nopietni noklausījās papiņa jūsmīgajā paziņojumā.

—   Pag, Smerdjakov, brītiņu paliec klusu! — sauca atkal Fjodors Pavlovičs. — Ivan, pieliecies vēl man pie pašas auss!

Ivans Fjodorovičs ar visnopietnāko sejas izteiksmi pieliecās atkal.

—   Es tevi mīlu tapat ka Aļošiņu. Nedoma, ka es tevi nemīlu.

Konjaciņu?

—   Dodiet! — «Tomēr pats tu esi kārtīgi piesūcies,» Ivans Fjodorovičs cieši paskatījās tēvā. Bet Smerdjakovu viņš vēroja ar ārkārtīgu interesi.

—  Anatemā arī tagad tu esi nolādēts, — Grigorijs pēkšņi laida vaļā, — un kā gan pēc visa tā tu, nelieti, vēl iedrošinies spriest, ja …

—  Nebaries, Grigorij, nebaries! — pārtrauca Fjodors Pavlovičs.

—  Jūs pagaidiet, Grigorij Vasiļjevič, kaut jele mazu brītiņu, un paklausieties tālāk, es vēl visu neesmu beidzis. Jo tai pašā laikā, kad mani dievs uz vietas nolādēs, tajā pašā, tajā visaugstākajā momentā es jau būšu gluži kā pagāns un manu kristību man atņems un padarīs par neko, — vai tad arī tas nav tiesa?

—   Beidz, brāl, ātrāk, beidz! — paskubināja Fjodors Pavlovičs un kāri iesūca no glāzītes.

—   Bet, ja es vairs neesmu kristīgs cilvēks, tad, zināms, es mocītājiem neesmu samelojis, kad viņi jautāja: «Vai es esmu kristīgais vai neesmu,» — jo pats dievs jau bija man kristīgumu atņēmis vienīgi mana nodoma dēļ, iekams es pat vārdu paspēju bilst mocītājiem. Bet, ja es esmu jau pazemināts, tad kādā kārtā un ar kādiem taisnības iemesliem man var pārmest viņā pasaulē kā kristīgam cilvēkam, ka es atkritis no Kristus, ja man vienīgi nodoma dēļ, jau pirms atteikšanās, svētā kristība atņemta? Ja es vairs neesmu kristīgs cilvēks, es arī no Kristus nevaru atkrist, tāpēc ka tad man nebūs no kā atkrist. Kas gan var pārmest pagāna tataram, Grigorij Vasiļjevič, un kaut arī debesīs, ka viņš nav piedzimis par kristīgu cilvēku, un kas gan viņu par to var sodīt, ja ņem vērā, ka no viena vērša divas ādas neplēš? Un pats visuvarenais dievs, ja arī sodīs tataru, kad tas nomirs, tad, es domāju, uzliks tam kādu no visumazākajiem sodiem (jo nevar taču viņu atstāt pavisam nesodītu), ņemot vērā, ka viņš tak nemaz nav vainīgs, ja no pagāna vecākiem kā pagāns pasaulē nācis. Nevar taču dievs kungs ar varu ņemt tataru un sacīt par viņu, ka arī viņš ir bijis kristīgs cilvēks? Tad jau iznāktu, ka visuvarenais dievs runā tīru nepatiesību. Bet vai tad debess un zemes kungs un valdnieks var melot un kaut vai vienā vienīgā vārdiņā?

Grigorijs stāvēja kā miets un ieplestām acīm skatījās oratorā. Lai gan viņš labi nesaprata, par ko tas runāja, taču no visa šī burkšķa šo to pēkšņi saprata un apstājās kā cilvēks, kas pēkšņi ieskrējis ar pieri sienā. Fjodors Pavlovičs iztukšoja glāzīti un ķērcoši iesmējās pilnā kaklā.

—  Aļošiņ, Aļošiņ, vai tu re! Ak tu kazuist! Viņš būs bijis kaut kur pie jezuitiem, Ivan. Ak tu smerdeļu jezuit, kas gan tevi tā samācījis? Bet tu taču melo, kazuist, melo, melo un melo. Neraudi, Grigorij, mēs viņu tūlīt satrieksim lupatu lēveros. Nu saki tu man, ēzeļu māte: lai gan mocītāju priekšā tu esi taisns, bet pats sevī taču tu tomēr esi atkritis no savas ticības un pats turklāt saki, ka tai pašā brīdī ticis anatemā nolādēts, bet, ja jau anatema, tad par šo anatemu tev ellē galviņu vis neglaudīs. Ko tu saki par to, manu jauko jezuit?

—   Tur nevar būt šaubu, ka pats sevī es atkritu, un tomēr arī te nekāda speciālā grēka nav bijis, bet, ja ir bijis grēciņš, tad pats parastākais!

—   Kā tā — pats parastākais!

—   Muldi, nol-lādētais, — nošņāca Grigorijs.

—   Padomājiet paši, Grigorij Vasiļjevič, — nosvērti un cienīgi, uzvaras apziņā, bet it kā arī parādīdams augstsirdību sakautajam ienaidniekam, turpināja Smerdjakovs, — padomājiet paši, Grigorij Vasiļjevič, — stāv taču rakstīts svētos rakstos: ja jums ir ticība jele visumazākā smilšu graudiņa lielumā un jūs teiksiet šim kalnam, lai tas noslīd jūrā, tad tas arī noslīdēs un bez kavēšanās, tiklīdz jūs būsiet to pavēlējuši. Nu redziet, Grigorij Vasiļjevič, ja es esmu neticīgais, bet jūsu ticība tik liela, ka jus.mani bez mitēšanās lamājat, tad pamēģiniet paši pasacīt šim kalnam, lai tas noslīd, neteiksim nemaz — jūrā (jo jūra no šejienes tālu), bet lai noslīd kaut mūsu sasmirdušajā upītē, kas tepat tek aiz mūsu dārza, un jūs redzēsiet tai pašā brīdī, ka nekas neslīdēs, bet viss paliks, kā bijis, pilnīgā kārtībā, kaut jūs kliegtu diezin cik ilgi. Un tas nozīmē to, ka arī jūs, Grigorij Vasiļjevič, neticat tā, kā pienākas, bet tikai citus par to visādi lamājat. Un, ja vēl ņem vērā to, ka neviens pats mūsu laikos, ne vien jūs, bet arī itin neviens cits, sākot pat ar visaugstākajām personām un beidzot ar pēdējo zemnieciņu, nespēj iegrūst kalnu jūrā, varbūt tikai izņemot vienu cilvēku visā zemes virsū, vislielākais — divus, kuri turklāt varbūt slēpjas no pasaules kaut kur Ēģiptes tuksnesī, tā ka viņus pat meklēdams neatradīsi, — tad, ja nu tā, ja visi citi ir neticīgi, vai tad tiešām visus šos citus, tas ir, visas pasaules iedzīvotājus, izņemot tos divus tuksneša vīrus, dievs kungs nolādēs un savā žēlastībā, kas tik plaši pazīstama, nevienam no tiem nepiedos? Un tādēļ arī es paļaujos, ka, ja esmu šaubījies, man piedos, kad es liešu nožēlošanas asaras.

—  Pag! — Fjodors Pavlovičs iebrēcās sajūsmas apoteozē. — Tad tu tomēr domā, ka ir divi tādi, kas iespēj kustināt kalnus? Ivan, velc strīpu, pieraksti: te pilnīgi izpaudies krievu cilvēks!

—  Jūs gluži pareizi sacījāt, ka tā ir nacionala ticības iezīme, — Ivans Fjodorovičs piekrita, atzinīgi smaidīdams.

—   Tu piekriti! Tātad pareizi, ja jau tu piekriti! Aļošiņ, vai nav tiesa? Jo gluži krieviska ticība taču ir tāda?

—  Nē, Smerdjakova ticība nemaz nav krieviska, — nopietni un stingri atteica Aļoša.

—   Es nerunāju par viņa ticību, bet par šo iezīmi, par šiem diviem tuksneša vīriem, tikai par šo vienu iezīmīti: tā taču ir krieviska, ir krieviska?

—  Jā, šī iezīme ir pilnīgi krieviska, — pasmaidīja Aļoša.

—  Veselu červoncu vērti tavi vārdi, ēzeļa māte, un to es tev šodien pat nosūtīšu, bet par visu citu tu tomēr mels, mels un vēlreiz mels: vai tu saproti, muļķi, ka mēs visi te neticam tikai aiz vieglprātības, jo mums nav vaļas: pirmkārt, darīšanas nomāc, otrkārt, par maz laika dievs devis, dienā nolicis pavisam tikai divdesmit četras stundas, tā ka nav laika pat izgulēties, kur nu vēl grēkus nožēlot. Bet tu tur mocītāju priekšā kļuvi par atkritēju, kad tev nekā cita nebija ko domāt kā tikai par ticību un kad it īpaši vajadzēja savu ticību parādīt! Tā gan laikam, brālīt, būs, tā es domāju.

—   Būtin jau nu būtu, bet padomājiet paši, Grigorij Vasiļjevič, ka tas taču padarītu to lietu vēl vieglāku, ja tā būtu. Ja jau es toreiz būtu ticējis patiesi garā un patiesībā, kā pienākas ticēt, tad nu tiešām tā būtu apgrēcība, ja es par savu ticību nesaņemtu mocību un pārietu pagānu* muhamedaņu ticībā. Bet tad jau mēs līdz mocībām nemaz nenokļūtu, jo tanī brīdī man tikai vajadzētu pateikt šim kalnam: sakusties un nospied mocītāju, tad tas ari sakustētos un tanī pašā brīdī nospiestu to kā prusaku, un es ietu projām, it kā nekas nebūtu noticis, dziedādams un slavēdams to kungu. Bet, ja nu es taisni tanī brīdī visu to izmēģinātu un tīši uzkliegtu šim kalnam: nospied šos mocītājus, bet tas viņus nenospiestu, tad, sakiet, — kā gan lai es tobrīd nesāktu šaubīties un turklāt vēl tik briesmīgā lielu nāves baiļu brīdī? Es jau nu gan bez visa tā zinu, ka pilnīgas debesu valstības neiemantošu (jo kalns taču nesakustējās, kad es teicu vārdu, tātad tur augšā manai ticībai diez kā netic, un viņā pasaulē mani nesagaida nekāds lielais atalgojums), kādēļ tad es vēl turklāt un bez kāda labuma ļaušu sev ādu nodīrāt? Jo arī tad, kad man āda jau līdz pusei būtu no muguras nodīrāta, šis kalns uz manu vārdu vai kliedzienu nesakustētos. Un šādā acumirklī ne vien šaubas var uznākt, bet no bailēm pat prātu var zaudēt, tā ka ari domāt būs pilnīgi neiespējami. Nu, un ar ko tad es te kļūtu par sevišķu vaininieku, ja es, neredzēdams ne še, ne tur sev nekāda labuma, nedz atmaksas, vismaz paglābtu jele savu ādu? Un tādēļ itin droši, palaizdamies uz dieva žēlastību, loloju cerību, ka mani grēki tiks pavisam piedoti.

VIIĪ Pie konjaka glāzītes

Strīds beidzās, bet kā par brīnumu Fjodors Pavlovičs, kas bija tik labā garastāvoklī, beigās pēkšņi saīga. Saīga un iemeta konjaciņu, bet tā jau bija pavisam lieka glāzīte.

—   Nu, jezuiti, taisieties, ka tiekat! — viņš uzbļāva kalpiem. — Vācies, Smerdjakov! Šodien apsolīto červoncu aizsūtīšu, bet tu vācies! Neraudi, Grigorij, ej pie Marfas, viņa tevi nomierinās un apguldīs. Neļauj, nelieši, pēc pusdienām mierīgi pasēdēt, — viņš pēkšņi īgnumā atcirta, kad tūlīt pēc viņa pavēles kalpi devās projām. — Smerdjakovs pusdienas laikā tagad vienmēr lien šurp, taisni par tevi viņš tik stipri ieinteresējies, kā tu viņu esi tā pielabinājis? — viņš piebilda Ivanam Fjodorovičam.

—   Itin nekādi, — tas atbildēja, — iedomājies mani cienīt; viņš ir kalps un verga dvēsele: viņš būs pirmais, zināms, kad pienāks laiks.

—   Pirmais?

—   Būs arī citi, vēl labāki, bet būs arī šādi. Papriekš būs šādi, bet vēlāk labaki.

—   Bet kad pienāks laiks?

—   Iedegsies raķete, bet varbūt nesadegs. Ļaudis šais putriķos pagaidām vēl ne visai labprāt klausās.

—   Tā ir, brāl, šitāda Bileama ēzeļa māte domā un domā un velns sazina ko beidzot pie sevis sadomā.

—   Sakrāj domas, — pasmīnēja Ivans.

—   Redzi, es taču zinu, ka arī mani viņš nevar ne acu galā ieredzēt, gluži kā visus citus, un tevi tāpat, lai gan tev liekas, ka viņš tevi «iedomājies cienīt». Aļošiņu jau ne tik, Aļošiņu viņš nicina. Bet zaglīgs viņš nav un arī netenko, cieš klusu, mēslu no mājas laukā nenes, gaļas pīrādziņus cep lieliski, un galu galā lai velns viņu parauj, patiesību sakot, vai mums maz vērts par viņu runāt?

v— Zināms, ka nav vērts.

—   Bet, kas attiecas uz to, ko viņš tur pie sevis sadomā, tad krievu zemnieku, vispār ņemot, vajag pērt. To es vienmēr esmu sacījis. Mūsu zemnieks ir blēdis, viņu žēlot nav vērts, un labi vien ir, ka kādreiz viņu iekauj arī tagad. Krievzemes spēks slēpjas bērzos. Izskaudīs mežus, un Krievzeme aizies bojā. Es aizstāvu gudrus cilvēkus. Mēs vairs zemnieku neperam — aiz pārgudrības, bet viņi paši sevi per tālāk. Un to viņi dara labi. Ar kādu mēru tu mērīsi, ar tādu tev atmērīs, vai kā nu tur saka … Vārdu sakot, atmaksās. Bet Krievija — tā ir cūcība. Manu draudziņ, ja tu zinātu, kā es ienīstu Krieviju… tas ir, ne Krieviju, bet visus šos netikumus, bet varbūt arī pašu Krieviju. Tout ceļa c'est de la cochonnerie. [4] vai zini, kas man patīk? Man patīk asprātības.

—   Jūs atkal iemetāt glāzīti. Būtu jau diezgan.

—    Pagaidi, es vēl vienu un vēl vienu un tad tikai beigšu. Nē, paklau, tu mani pārtrauci. Braukdams caur Mokroju, es prasu kādam vecim, un tas man atbild: «Vislabāk mums patīk, viņš saka, pērt skuķes uz sprieduma pamata, un pērt xnēs dodam arvien puišiem. Vēlāk to pašu, kuru šodien pēris, jau rīt puisis ņem par līgavu, tā ka pie mums, viņš saka, pēršana pašām skuķēm patīkama.» Lūk, kādi markizi de Sadi, ko? Saki, ko gribi, tas ir asprātīgi. Vai nevajadzētu arī mums aizbraukt un paskatīties, ko? Aļošiņ, tu nosarki? Nekaunies, bērniņ! 2ēl, ka pirmīt pie igumena es nenosēdos pie pusdienām un nepastāstīju mūkiem par Mokrojas skuķiem. Aļošiņ, nedusmojies, ka es tavu igumenu pirmīt tā aizvainoju. Mani, brāl, pārņem niknums. Ja jau dievs patiesi ir, — nu, zināms, tad es esmu vainīgs un atbildēšu, bet, ja nu viņa nemaz nav, kam tad viņu pavisam vajag, to tavu tēvu? Tad vēl būtu par maz viņiem galvas nogriezt, jo viņi kavē attīstību. Tici man, Ivan, ka tas aizskar manas jūtas. Nē, tu netici, to es redzu no tavām acīm. Tu tici ļaudīm, ka es esmu tikai āksts. Aļoša, vai tu tici, ka es neesmu tikai āksts?

—   Es ticu, ka neesi tikai āksts.

—   Un es ticu, ka tu tici un runā no visas sirds. Tev ir vaļsirdīgs skatiens, un tu vaļsirdīgi runā. Bet Ivans ne. Ivans ir augstprātīgs … Un tomēr es tam tavam klosterītim būtu pārvilcis svītru. Ņemt visu šo mistiku un uzreiz visā krievu zemē likvidēt, lai galīgi visus muļķus vestu pie prāta. Un cik daudz sudraba, cik zelta tad ieplūstu naudas kaltuvē!

—   Kādēļ gan likvidēt? — sacīja Ivans.

—   Lai drīzāk atspīdētu patiesība, tikai tādēļ.

—   Bet, ja nu šī patiesība atspīdēs, tad jūs pašu pirmo papriekšu aplaupīs un tad … likvidēs.

—   Tev gan laikam būs taisnība. Ai, es ēzelis, — Fjodors Pavlovičs pēkšņi uztrūkās un viegli iesita sev pa pieri. — Nu tad lai paliek tavs klosterītis, Aļošiņ, ja jau tā. Bet mēs, prātīgie ļaudis, sēdēsim siltumā un iemetīsim konjaciņu. Vai zini, Ivan, ka to pats dievs, jādomā, gluži tīšām tā iestādījis? Ivan, atbildi: vai dievs ir vai nav? Pag: runā droši, runā nopietni! Ko1 tu atkal smejies?

—   Es smejos par to, cik asprātīgi jūs pats pirmīt piebildāt par Smerdjakova ticību, ka vajag būt diviem svētajiem, kuri spēj kalnus kustināt.

—   Vai tad te kāda līdzība?

—   Ļoti liela.

—   Nu tad jau arī es esmu krievu cilvēks, un man ir krieviska iedaba, un arī tevi, filozofu, šinī ziņā var pieķert pie kādas raksturīgas pazīmes. Ja gribi, pieķeršu. Saderēsim, ka jau rīt pieķeršu. Un tomēr, saki man: vai dievs ir vai nav? Tikai nopietni! Man tagad jazina nopietni.

—   Nē, dieva nav.

—  Aļošiņ, vai ir dievs?

—   Dievs ir!

—   Ivan, bet vai nemirstība ir, nu kaut jel kāda nekāda, nu kaut visumaziņākā, visuniecīgākā?

—   Nav arī nemirstības.

—   Nekādas?

—   Nekādas.

—   Tas ir, pilnīga nulle vai nekas. Varbūt kaut jele kas ir? Tomēr tak ne nekas!

—   Pilnīga nulle.

—   Aļošiņ, vai ir nemirstība?

—   Ir.

—   Ij dievs, ij nemirstība?

—   Ij dievs, ij nemirstība. Dievā arī nemirstība.

—   Hm. Ticamāk, ka taisnība Ivanam. Ai dievs, ja padomā vien, cik daudz ticības, cik daudz spēka cilvēks velti izšķiedis par šo sapni, un tas jau notiek tik daudzus tūkstošus gadu! Kas gan tā smejas par cilvēku? Ivan! Beidzamo reizi un noteikti: vai dievs ir vai nav? To es prasu beidzamo reizi!

—   Un beidzamo reizi — nav.

—   Kas gan tā apsmej cilvēkus, Ivan?

—   Jādomā, ka velns, — pavīpsnāja Ivans Fjodorovičs.

—   Vai velns ir?

—   Nē, arī velna nav.

—   2ēl. Velns parauj, ko es vēlāk tam padarītu, kas pirmais izgudrojis dievu! Par maz tādu tikai pakārt līkā apsē.

—   Civilizācijās tad nebūtu nemaz, ja nebūtu izgudrots dievs.

—   Nebūtu? Ja nebūtu dieva?

—   Jā. Un arī konjaciņa nebūtu. Bet konjaku tomēr jums vajadzēs atņemt.

—   Pagaidi, pagaidi, pagaidi, mīļais, vēl vienu glāzīti. Es apvainoju Aļošu. Vai tu nedusmojies, Aleksej? Aleksejiņ, ak tu manu mīļo Aleksejiņ!

—   Nē, nedusmojos. Es jusu domas zinu. Sirds jums ir labaka nekā galva.

—   Sirds man ir labāka nekā galva? Ak kungs, un kas gan to saka? Ivan, vai tu mīli Aļošiņu?

—   Mīlu.

—   Mīli vien (Fjodors Pavlovičs stipri reiba). Klausies, Aļoša, pirmīt es tavam svētniekam sarunāju rupjības. Bet es biju uztraukts. Un tomēr šai svētniekā ir asprātība, kā tu domā, Ivan?

—   Laikam gan ir.

—    Ir, ir, il y a du Piron lā-dedans [5] . tas ir jezuits, tikai krievisks. Kā godprātīgai būtnei viņam šīs apslāpētās dusmas vārās par to, ka vajag izlikties… iztēloties par svēto.

—   Bet viņš taču dievam tic.

—   Ne par grasi. Vai tu to nezināji? Viņš taču pats to visiem saka, tas ir, ne visiem, bet katram prātīgam cilvēkam, kas atbrauc. Gubernatoram Šulcam viņš taisni atcirta: «Credo, tikai nezinu, kam.»

—  Vai tiešām?

—   Taisni tā. Bet es viņu cienu. Viņā ir kaut kas no Mefistofeļa vai, labāk sakot, no Mūsu laiku varoņa… Arbeņins, vai kas tur … tas ir, saproti, viņš ir baudkārs; viņš ir tik baudkārs, ka arī tagad es baidītos par savu meitu vai arī par sievu, ja tā ietu pie viņa grēkus sūdzēt. Vai zini, kad viņš sāk stāstīt… Priekš gadiem trim viņš ieaicināja mūs pie sevis uz tēju un liķierīti (kundzes viņam sūta liķierus) un kā tad sāka klāstīt par bijušajām dienām, mēs smējāmies, vēderus turēdami… It īpaši, kā viņš izdziedinājis kādu triekas ķerto. «Ja man nesāpētu kājas,» viņš saka, «es jums nodejotu kādu deju.» Vai nu tu redzi? «Ne mazumu,» viņš saka, «es savā laikā esmu pārlaidis.» Viņš tirgonim Demidovam nočiepa sešdesmit tūkstošu.

—   Kā, nozaga?

—   Tas viņam kā labam cilvēkam pats atveda: «Paglabā, brāl, pie manis rīt būs kratīšana.» Un šis arī paglabāja. «Tu taču ziedoji baznīcai,» viņš saka. Es viņam saku: «Nelietis,» — es saku. «Nē,» viņš saka, «nevis nelietis, bet plaša vēriena cilvēks …» Bet tas jau nemaz nebija viņš … Tas bija cits. Es sajaucu ar citu … un neatģidu. Nu vēl vienu glāzīti, un tad diezgan, aizvāc pudeli, Ivan! Es melsu, kādēļ tu mani nepievaldīji, Ivan … un nesacīji, ka melšu?

—   Es zināju, ka jūs paši savaldīsieties.

—   Ko melo, to tu darīji vienīgi aiz dusmām uz mani, vienīgi aiz dusmām. Tu mani nicini. Tu pie manis atbrauci un mani nicini manā paša namā.

—   Es arī aizbraukšu; jūs jau pievārē konjaks.

—   Es tevi lūdzu Kristus un dieva vārdā, lai tu aizbrauc uz Cermašņu… uz dienu vai divām, bet tu nebrauc.

—   Rīt aizbraukšu, ja jau jūs tā uzstājat.

—   Nebrauksi vis. Tev te gribas mani izsekot, lūk, ko tev gribas, ļaunā dvēsele, un tādēļ tu arī nebrauksi.

Vecais nerimās. Viņš bija nonācis līdz tai dzēruma robežai, kad dažiem žūpām, kuri līdz tam bijuši mierīgi, pēkšņi katrā ziņā vajag saskaisties un sevi parādīt.

—   Ko tu skaties manī? Kas tev par acīm? Tavas acis raugās -manī un saka man: «Tavs purns ir pilnā.» Tavas aizdomīgās, tavas nicīgās acis … Tu viltīgu prātu esi atbraucis. Lūk, Aļoša skatās, un acis viņam mirdz. Aļoša mani nenicina. Aleksej, nemīli Ivanu …

—   Neskaistieties uz brāli! Beidziet viņu apvainot! — pēkšņi uzstājīgi sacīja Aļoša.

—   Nu labi, lai notiek. Uh, galva sāp. Aizvāc konjaku, Ivan, trešo reizi tev saku. — Viņš nogrima domās un pēkšņi gari un viltīgi pasmaidīja: — Neskaisties, Ivan, uz vecu vārguli! Es zinu, ka tu nemīli mani, tomēr — neskaisties! Nav jau arī par ko mīlēt. Aizlaid uz Cermašņu, es pats pie tevis aizbraukšu, aizvedīšu saldumiņus. Es tev tur parādīšu vienu skuķēnu, jau sen to esmu nolūkojis. Pašlaik viņa vēl baskājīte. Nebaidies no baskājītēm, nenicini — tās ir pērles!…

Un viņš skaļi nobučoja pats sev roku.

—   Man, — viņš pēkšņi kļuva pavisam mundrs, it kā uz brītiņu atskurbis, kolīdz uzķēra savu mīļāko tematu. — Man … Ai jūs bērniņi! Puisīši, sivēntiņi jūs maziņie, man … pat visu mūžu neviena sieviete nav likusies nejauka, tas ir mans likums! Vai jūs spējat mani saprast? Kur nu jums to saprast: jums jau vēl asiņu vietā pieniņš, neesat vēl izšķīlušies! Pēc mana likuma, katrā sievietē var atrast ko ārkārtīgi, velns parauj, interesantu, ko ne pie vienas citas neatradīsi, — tikai vajag prast uziet, lūk, tur tas joks! Tas ir talants! Man neviena nav bijusi par nejauku: jau vienīgi tas, ka viņa ir sieviete, atsver pusi… kur nu jums to saprast! Pat vecmeitās reizēm var uziet kaut ko tādu, ka tikai jāpabrīnās par dažu labu muļķi, ka viņai ļāvuši palikt vecai un līdz šim viņu nav ievērojuši! Baskājīti un nejaucēnu vajag vispirms pārsteigt — lūk, kā pie tādām jāķeras klāt. Un tu to nezināji? Viņu vajag pārsteigt un izbrīnināt tā, lai viņa jūtas aizgrābta un satriekta, lai viņa nokaunas, ka tādā pelnrušķītē kā viņa iemīlējies tāds kungs. Patiesi, tas ir vareni, ka pasaulē vienmēr ir un būs kalpi un kungi, vienmēr tad arī būs tāda grīdu mazgātāja, un vienmēr būs viņai kungs, taču tas vien dzīves laimei ir vajadzīgs! Pagaidi… klau, Aļoša, es tavu nelaiķa māti arvien pārsteidzu, tikai tas iznāca drusku citādi. Parasti nekad es viņu neapmīļoju, bet pēkšņi, kad uznāk īstais brīdis, — negaidot viņas priekšā esmu gluži kā bez prāta, rāpoju uz ceļiem, skūpstu kājiņas un arvien, arvien izvilinu viņai — to es atceros tikpat kā šodien — tādus sīkus smiekliņus, trausliņus, skanīgus, ne skaļus, nervozus, kādus sevišķus. Viņai tādi vien bija.. Es gan zināju, ka tā viņai vienmēr sākas slimība, ka jau rīt viņa brēks kā velnapsēstā, ka šie tagadējie sīciņie smiekliņi ne uz kādu aizrautību nenorāda, nu, bet lai ar maldi, tomēr aizrautība. Lūk, ko nozīmē prast visās lietiņās atrast ko sevišķu! Kādreiz Beļavskis — te dzīvoja tāds skaistulis un bagātnieks — bija pasācis skriet šai pakaļ un braukt pie manis viesos, — un pēkšņi manā paša namā sit man pļauku — un viņai redzot. Bet ko viņa, tāda avs, — nu, es domāju, viņa mani piekaus par šo pļauku. «Tu,» viņa saka, «tagad esi izpērts, izpērts, tu dabūji no viņa pļauku! Tu,» viņa saka, «mani viņam pārdevi… Nu kā viņš drīkstēja tev sist manā klātbūtnē! Tu nedrīksti man tuvoties, nekad, nekad! Tūlīt skrej un izsauc viņu uz djvkauju…» Tad es viņu vedu uz klosteri nomierināt, svētie tēvi tur skaitīja par viņu pātarus. Bet dievvārds, Aļoša, — savai apsēstajai es nekad pāri nedarīju! Varbūt_tikai vienu vienīgu reizīti, pirmajā gadā, — toreiz viņa stipri lūdza dievu, sevišķi ievēroja dievmātes svētkus un tad dzina mani no sevis prom kabinetā. Es domāju, kas ir, ņemšu un izdzīšu viņai šo mistiku! «Vai tu redzi,» es saku, «te ir tava svētbilde, lūk, še, un nu es to noņemšu. Nu, lūk, tu viņu turi par brīnumdarītāju, bet es tavā klātbūtnē tūlīt tai uzspļaušu, un man par to nekas nenotiks!…» Kad viņa to redzēja, ak dievs, es domāju, ka viņa mani nositīs, bet viņa tikai pietrūkās, sasita plaukstas, pēc tam pēkšņi paslēpa seju rokās, sāka raustīties un nokrita uz grīdas… un palika guļot… Aļoša, Aļoša! Kas tev ir?

Vecais bailēs pietrūkās kājās. Jau no tā brīža, kā tas sāka runāt par viņa māti, Aļošam seja pamazām pārvērtās. Viņš nosarka, viņa acis iegailējās, lūpas nodrebēja … Piedzērušais večuks purkšķināja siekalas un nekā nemanīja līdz tam brīdim, kad ar Aļošu notika kas ļoti dīvains, un proti, ar viņu pēkšņi atkārtojās uz mata tas pats, ko vecais tikko bija stāstījis par «apsēsto». Aļoša pēkšņi pietrūkās kājās, uz mata tāpat, kā stāstīja par viņa māti, sasita plaukstas, tad paslēpa tajās seju, atkrita kā nopļauts uz krēsla un pēkšņi sāka raustīties un drebēt pēkšņu, satricinošu un nedzirdamu asaru histēriskā lēkmē. Savādā līdzība ar māti veco Sevišķi pārsteidza.

—   Ivan, Ivan! Dod drīzāk viņam ūdeni! Ar viņu ir gluži tāpat, uz mata tāpat kā toreiz ar viņa māti! Uzpurkšķī viņam no mutes ūdeni, tā es darīju ar to. Viņš te tā par savu māti, par savu māti… — viņš murmināja Ivanam.

—    Bet viņa māte, man liekas, bija arī mana māte, kā gan jūs domājat? — pēkšņi ar nevaldāmu, naida pilnu nicināšanu izgrūda Ivans. Vecais nodrebēja no viņa zvērojošā skatiena. Bet te nu notika kas ļoti dīvains, tiesa, uz mazu brītiņu: vecajam tiešām laikam bija izskrējis no prāta, ka Aļošas māte bija ari Ivana māte …

—   Kas tā par tavu māti? — viņš neizpratnē murmināja. — Par ko tu tā? Par kādu māti tu runā? … Vai tad viņa … Vai velns! Viņa taču ir arī tava! Vai velns! Nu, brāl, tas ir tāds satumsums ka nekad, piedod, bet es domāju, Ivan … He-he-he! — Viņš apklusa. Garš, skurbuma pilns, pusneprātīgs smīns izpletās pār viņa seju. Un taisni šinī brīdī priekšiņā pēkšņi sacēlās briesmīgs troksnis un graboņa, atskanēja nikni kliedzieni, durvis atvērās un zālē iedrāzās Dmitrijs Fjodorovičs. Vecais izbailēs metās pie Ivana.

—  Nositīs, nositīs! Glāb mani, glāb! — viņš kliedza, ieķēries Ivanam Fjodorovičam svārku stērbelē.

IX Baudkārie

Tūlīt aiz Dmitrija Fjodoroviča zālē ieskrēja arī Grigorijs ar Smerdjakovu. Tie jau priekšiņā cīnījās ar viņu, nelaida viņu (saskaņā ar paša Fjodora Pavloviča instrukciju, ko tas bija devis priekš dažām dienām). Izmantodams to apstākli, ka Dmitrijs Fjodorovičs,. ielauzies zālē, uz brītiņu apstājās, lai apskatītos, Grigorijs apskrēja ap galdu, aizcirta abas puses zāles durvīm, kas atradās pretī ieejai un veda dibenistabās, un nostājās pie aizvērtajām durvīm, izpletis abas rokas krustiski, gatavs aizsargāt ieeju, tā sakot, līdz beidzamajai asins lāsītei. To redzēdams, Dmitrijs nevis iekliedzās, bet pat it kā iekaucās un metās Grigorijam virsū.

—   Tātad viņa ir tur! Tur viņa noslēpta! Nost, nelieti! — Viņš ķērās Grigorijam klāt, bet tas viņu atgrūda. Milzīgā niknumā Dmitrijs atvēzējās un no visa spēka iesita Grigorijam. Večuks saļima kā nopļauts, bet Dmitrijs pārlēca viņam pāri un atgrūda durvis. Smerdjakovs palika zāles otrā galā nobālis un drebēdams, cieši spiezdamies klāt Fjodoram Pavlovičam.

—  Viņa ir te, — kliedza Dmitrijs Fjodorovičs, — es tikko pats redzēju, ka viņa pagriezās uz šo pusi, tikai nevarēju panākt. Kur viņa ir? Kur viņa ir?

Neaptveramu iespaidu darīja uz Fjodoru Pavloviču šis kliedziens: «Viņa ir te!» Visas viņa izbailes pazuda.

—   Turi ciet, turi viņu ciet! — viņš iebrēcās un metās pakaļ Dmitrijam Fjodorovičam. Grigorijs pa to laiku piecēlās, bet vēl bija gluži kā nesamaņā. Ivans Fjodorovičs ar Aļošu skrēja tēvam pakaļ. Varēja dzirdēt, ka trešajā istabā kaut kas nokrīt zemē un šķindēdams saplīst: tā bija liela stikla vāze (ne no dārgajām) uz marmora pjedestālā, ko Dmitrijs Fjodorovičs, garām skriedams, bija aizķēris.

—   Grāb viņu ciet! — vecais iebrēcās. — Palīgā!

Ivans Fjodorovičs ar Aļošu tomēr veco panāca un ar varu atveda atpakaļ zālē.

—   Ko jūs dzenaties pakaļ! Tur viņš patiesi jūs nositīs! — Ivans Fjodorovičs dusmīgi uzsauca tēvam.

—  Vaņecka, Ļošečka, viņa, jādomā, ir te, Grušiņa ir te, viņš pats saka, ka redzējis atskrienam.

Viņš rīstīties rīstījās. Pašreiz viņš Grušiņu nebija gaidījis, un necerētā vēsts, ka viņa te, uzreiz viņu padarīja vai traku. Viņš viscaur drebēja, bija gluži kā jēgu zaudējis.

—  Jūs taču paši zināt, ka viņa nav nākusi šurp! — kliedza Ivans.

—   Bet varbūt pa tām durvīm.

—   Bet tās taču aizslēgtas, tās durvis, un atslēga pie jums …

Dmitrijs pēkšņi atkal parādījās zālē. Viņš, zināms, bija atradis tās durvis noslēgtas, un noslēgto durvju atslēga tiešām bija Fjodoram Pavlovičam kabatā. Arī visās istabās visi logi bija ciet; tātad Grušiņa nekādi nevarēja tikt iekšā un nekādi nevarēja arī izbēgt.

—   Turiet viņu ciet! — Fjodors Pavlovičs iebrēcās, kolīdz atkal ieraudzīja Dmitriju. — Viņš tur guļamistabā nozadzis man naudu! — Un, izrāvies Ivanam no rokām, viņš atkal metās virsū Dmitrijam. Bet tas pacēla abas rokas un pēkšņi sagrāba veco aiz abām beidzamajām matu šķipsnām, kas bija palikušas pie deniņiem, parāva viņu un ar troksni trieca pret grīdu. Viņš vēl paspēja divas vai trīs reizes iespert guļošajam ar papēdi sejā. Večuks griezīgi ievaidējās. Ivans Fjodorovičs, lai gan nebija tik stiprs kā brālis Dmitrijs, apķēra tam apkārt rokas un ar visu spēku atrāva no tēva. Arī Aļoša visiem saviem spēciņiem viņam palīdzēja, apķerdamies brālim no priekšas.

—  Ārprātīgais, tu taču esi viņu nositis! — iekliedzās Ivans.

—  Tā viņam vajadzēja! — Dmitrijs bez elpas atbildēja. — Bet, ja neesmu nositis, tad vēl atnākšu nosist. Nenosargāsiet!

—   Dmitrij! Tūlīt ej prom no šejienes! — valdonīgi iesaucās Aļoša.

—  Alekseji Saki tu man viens pats, tikai tev es ticēšu, vai viņa tikko bija te vai nebija? Es viņu pats redzēju, kā viņa nupat no šķērsielas gar sētu uz šo pusi atlavījās. Es uzsaucu, viņa aizbēga …

—  Zvēru tev, ka viņa te nav bijusi un neviens viņu te nemaz nav gaidījis!

—   Bet es viņu redzēju… Tātad viņa … Es tūlīt dabūšu zināt, kur viņa ir… Ardievu, Alekseji Ezopam tagad par naudu ne vārda, bet pie Katerinas Ivanovnas tūlīt un katrā ziņā: «Sveicināt lika, sveicināt lika, sveicināt! Tieši sveicināt un atsveicināties!» Attēlo viņai šo ainu!

Pa to laiku Ivans ar Grigoriju pacēla veco un nosēdināja krēslā. Viņa seja bija asiņaina, bet pats viņš bija pie pilnas saprašanas un kāri klausījās Dmitrija kliedzienos. Vēl arvien viņam likās, ka Grušiņa patiesi atrodas kaut kur namā. Aiziedams Dmitrijs Fjodorovičs viņā dusmīgi paskatījās.

—   Es nenožēloju tavu asiņu! — viņš iesaucās. — Sargies, veci, piesargi sapni, jo arī es to sapņoju! Nolādu tevi pats un atsakos no tevis pavisam …

Viņš izskrēja no istabas.

—  Viņa ir te, viņa droši vien ir te! Smerdjakov, Smerdjakov, — vecais tikko dzirdami svepstēja, ar pirkstiņu mādams Smerdjakovam.

—   Nav viņas te, nav, jūs neprātīgais veci, — Ivans viņam dusmīgi uzkliedza. — Nu viņš paģība! Ūdeni, dvieli! Smerdjakov, kusties!

Smerdjakovs aizdrāzās pēc ūdens. Veco beidzot izģērba, ienesa guļamistabā un noguldīja gultā. Galvu viņam apsēja ar slapju dvieli. Pazaudējis spēkus no konjaka, asajām izjūtām un sitieniem, viņš uzreiz, kolīdz pieskārās spilvenam, aizvēra acis un aizmiga. Ivans Fjodorovičs ar Aļošu atgriezās zālē, Smerdjakovs nesa ārā sasistās vāzes šķembeles, bet Grigorijs stāvēja pie galda, drūmi nodūris galvu.

—   Vai arī tev nebūtu jāsaslapina galva un jāliekas gultā? — Aļoša uzrunāja Grigoriju. — Mēs te viņu pieskatīsim; brālis briesmīgi stipri iesita tev… pa galvu.

—   Viņš man to iedrošinājās! — drūmi un svarīgi sacīja Grigorijs.

—  Viņš arī tēvam «iedrošinājās», kur nu vēl tev! — viebdamies piebilda Ivans Fjodorovičs.

—   Es viņu mazgāju silī-tē… un viņš man iedrošinājās! — Grigorijs atkārtoja.

—   Velns parauj, ja es viņu nebūtu atrāvis, viņš varbūt tiešām to būtu nositis. Cik tad Ezopam vajag? — Ivans Fjodorovičs iečukstēja Aļošam.

—   Dievs, pasargi! — iesaucās Aļoša.

—  Bet kādēļ lai pasarga? — tāpat čukstošā balsī turpināja Ivans, nikni saviebis seju. — Viens riebeklis aprīs otru riebekli, abiem tā arī vajag.

Aļoša nodrebēja.

—   Es, saprotams, nepieļaušu notikt slepkavībai, tāpat kā to nepieļāvu tagad. Paliec te, Aļoša, es iziešu sētā pastaigāties, man sāk sāpēt galva.

Aļoša iegāja pie tēva guļamistabā un tur aiz priekškara pie viņa pagalvja nosēdēja kādu stundu. Vecais pēkšņi pavēra acis un klusēdams ilgi skatījās Aļošā, acīm redzot atcerēdamies un pārlikdams. Pēkšņi ārkārtīgs uztraukums parādījās viņam sejā.

—  Aļoša, •— viņš bažīgi čukstēja, — kur palika Ivans?

—   Sētā, viņam sāp galva. Viņš mūs sargā.

—   Pasniedz spogulīti, lūk, kur stāv, pasniedz!

Aļoša viņam pasniedza mazu, savāžamu, apaļu spogulīti, kas stāvēja uz kumodes. Vecais ieskatījās tajā; deguns bija diezgan stipri uztūcis, un uz pieres virs kreisās uzacs paliels, sārts plankums.

—   Ko saka Ivans? Aļoša, manu mīļo vienīgo dēliņ, man ir bailes no Ivana; no Ivana es bīstos vairāk nekā no tā. Vienīgi no tevis es nebīstos.

—   Nebīstieties arī no Ivana, Ivans gan dusmojas, bet viņš jūs aizstāvēs.

—  Aļoša, bet tas? Aizskrēja pie Grušiņas! Mīļo eņģei, saki patiesību: vai Grušiņa pirmīt te bija vai nebija?

—   Neviens viņu nav redzējis. Tie ir maldi, viņa nav bijusi!

—   Bet Mitja taču viņu grib precēt, grib precēt!

—   Viņa neies pie tā!

—  Viņa neies, neies, neies, neies, neparko neies!… — vecis lielā priekā gluži kā atdzīvojās, it kā šobrīd nekā priecīgāka viņam nevarētu pateikt. Sajūsmā viņš saķēra Aļošas roku un cieši piespieda to pie savas sirds. Pat asaras iemirdzējās viņam acīs. — To svētbildīti, dievmātes svētbildīti, par kuru es pirmīt stāstīju, ņem to, nes sev līdzi! Un es atļauju atgriezties klosterī… pirmīt pajokoju, nedusmojies! Galva sāp, Aļošiņ … Ļoša, apmierini jele manu sirdi, esi kā eņģelis, saki patiesību!

—  Jūs vēl par to pašu, vai viņa te bija vai nebija? — rūgti sacīja Aļoša.

—   Nē, nē, nē, tev es ticu, bet, klau, ko: aizej tu pats pie Grušiņas vai kā citādi satiec viņu; iztaujā viņu ātrāk, cik vien ātri vari, lūko pats uzminēt ar savu aci: pie kā viņa grib iet, pie manis vai pie viņa? Nu? Ko? Vai tu to vari vai nevari?

—  Ja satikšu viņu, tad pajautāšu, — Aļoša samulsis nomurmināja.

—   Nē, viņa tev neteiks, — vecais pārtrauca, — viņa ir draiskule. Viņa sāks tevi skūpstīt un sacīs, ka grib tevi. Viņa ir viltniece, viņa ir bezkaunīga, nē, tu nedrīksti iet pie viņas, nedrīksti!

—   Un tā taču nebūtu labi, tēt, tā nemaz nebūtu labi.

—   Kurp viņš pirmīt tevi sūtīja, kliedza: «Aizej!» — kad skrēja prom?

—   Sūtīja pie Katerinas Ivanovnaš.

—   Pēc naudas? Viņš lūdza naudu?

—   Nē, pēc naudas ne.

—  Viņam nav naudas, nav ne plika graša. Klausies, Aļoša, es nakti pagulēšu un apdomāšu, bet tu pagaidām ej! Varbūt satiksi arī viņu … Bet tikai katrā ziņā atnāc pie manis rīt no rīta, katrā ziņā. Rīt es tev teikšu vienu tādu vārdiņu, atnāksi?

—   Atnākšu.

—   Kad atnāc, izliecies, ka tāpat atnāci, nāci apraudzīt. Nevienam nesaki, ka es liku nākt. Ivanam nesaki ne vārda.

—   Labi.

—   Ardievu, eņģei, pirmīt tu mani aizstāvēji, nemūžam neaizmirsīšu. Rīt es tev teikšu vienu vārdiņu… vēl tikai jāpadomā …

—   Bet kā jūs tagad jūtaties?

—  Jau rīt, jau rīt celšos un iešu, esmu pilnīgi vesels, pilnīgi vesels, pilnīgi vesels!… •

Iedams pa pagalmu, Aļoša ieraudzīja brāli Ivanu, kas sēdēja uz sola pie vārtiem; viņš sēdēja un ar zīmuli kaut ko rakstīja savā piezīmju 'grāmatiņā. Aļoša pateica Ivanam, ka tēvs pamodies un ir pie pilnas saprašanas, bet viņu atlaidis pa nakti uz klosteri.

—   Aļoša, es ar lielāko prieku gribētu tevi satikt rīt no rīta, — Ivans piecēlās un laipni viņu uzrunāja, un šī laipnība Aļošam bija gluži negaidīta.

—   Rīt es būšu pie Chochlakovām, — atbildēja Aļoša. — Rīt būšu varbūt arī pie Katerinas Ivanovnaš, ja tagad nesastapšu …

—   Un tagad tomēr ej pie Katerinas Ivanovnaš? Tas ir «ardievoties, ardievoties»? —. Ivans pēkšņi pasmaidīja. Aļoša samulsa.

—  Man liekas, no pirmītējiem izsaucieniem un arī no agrākā es visu saprotu. Dmitrijs droši vien lūdz, lai tu aizej pie viņas un pasaki, ka viņš… nu … nu, vārdu sakot, «atsveicinās»?

—  Brāli! Kā gan tēvam ar Dmitriju visas šīs šausmas beigsies? — iesaucās Aļoša.

—   To nevar droši pateikt. Varbūt nekas neiznāks, šī lieta var izkūpēt. Šī sieviete ir zvērs. Lai nu kā, tēvs katrā ziņā jāattur mājās, bet Dmitriju nedrīkst laist iekšā.

—   Brāli, atļauj vēl jautāt: vai tiešām katram cilvēkam ir tiesības izlemt, skatoties citos cilvēkos: kurš no tiem ir cienīgs dzīvot un kurš vairs nav cienīgs?

—   Kādēļ te iejaukt lēmumu pēc cienīguma? Visbiežāk šo jautājumu atrisina cilvēka sirds, nepavisam ne uz cienīguma pamatiem, bet pēc citiem iemesliem, kas ir daudz dabiskāki. Bet, ja runājam par tiesībām, tad kam gan nav tiesību gribēt?

—   Bet ne jau otra nāvi?

—   Un ja arī pat nāvi? Kādēļ gan melot pašam sev, ja tā dzīvo visi cilvēki, un varbūt citādi nemaz nevar dzīvot? Tu domā par maniem pirmītējiem vārdiem, ka «divi riebekļi aprīs viens otru»? Ļauj arī tev jautāt tādā gadījumā: vai tu uzskati arī mani, tāpat kā Dmitriju, par spējīgu izliet Ezopa asinis, nu, nosist viņu?

—   Ko tu runā, Ivan! Man tas nekad nav prātā nācis! Un arī Dmitriju es neuzskatu.

—   Paldies arī par to, — Ivans nosmējās. — Tev jāzina, ka es viņu vienmēr aizstāvēšu. Bet vēlēšanās ziņā es paturu sev šinī gadījumā pilnīgu brīvību. Uz redzēšanos rīt! Nenosodi un neskaties uz mani kā uz ļaundari, — viņš smaidīdams piebilda.

Viņi cieši spieda viens otram roku, kā vēl nekad agrāk. Aļoša juta, ka brālis pats pirmais ir spēris viņam soli pretī un darījis to aiz kaut kā, katrā ziņā ar kādu nolūku.

X Abas kopā

Kad Aļoša izgāja no tēva nama, viņa garastāvoklis bij-a satriekts un nospiests pat vēl vairāk nekā pirmīt, kad viņš gāja pie tēva. Arī viņa prāti bija kā sadrumstaloti un izkliedēti, un tai pašā laikā viņš sajuta, ka viņam bail saņemt kopā izkliedēto un no šodien pārdzīvotām mocošām pretrunām izlobīt kādu dzi|aku jēgu. A|oša jau bija tuvu tādam izmisumam, kāds vēl nekad nebija ielauzies viņa sirdī. Pāri visam kā kalns pacēlās galvenais, liktenīgais un neatrisināmais jautājums: kā beigsies tēva un brāļa Dmitrija cīņa par šo briesmīgo sievieti? Tagad jau viņš pats bija aculiecinieks. Viņš pats bija klāt un redzēja viņus cīņā vienu pret otru. Tomēr nelaimīgs, galīgi un briesmīgi nelaimīgs varēja būt tikai brālis Dmitrijs: viņam sekoja neatvairāma nelaime. Izrādījās, ka ir arī citi cilvēki, kas šai lietā varēja teikt savu vārdu un varbūt daudz svarīgāku, nekā Aļošam sākumā likās. Kaut kas šai lietā bija pat mīklains un neizprotams. Brālis Ivans pirmais viņam tuvojās, un to Aļoša jau sen bija vēlējies, bet nu viņš nezin kādēļ juta, ka baidās no šīs tuvības. Un šīs sievietes? Dīvaini: nesen viņš devās pie Katerinas Ivanovnas ārkārtīgi samulsis, bet tagad no tā nebija ne vēsts; gluži otrādi, viņš steidzās pie viņas, it kā pats gribēdams tur atrast padomu. Un tomēr izpildīt uzdevumu tagad bija acīm redzot daudz grūtāk nekā pirmīt: lieta par trim tūkstošiem bija galīgi izšķirta, un brālis Dmitrijs, sajuzdams, ka kritis negodā un jau bez kādām cerībām, zināms, vairs neapstāsies un kritīs dziļāk un dziļāk. Turklāt vēl viņš lika atstāstīt Katerinai Ivanovnai notikumu, kas tikko norisinājās pie tēva.

Pulkstenis jau bija septiņi un metās krēsla, kad Aļoša iegāja pie Katerinas Ivanovnas, kas apdzīvoja kādu ļoti plašu un ērtu namu Lielajā ielā. Aļoša zināja, ka viņa dzīvo kopā ar divām krustmātēm. Viena no tām bija gan tikai māsas Agates Ivanovnas krustmāte; tā bija tā nerunīgā dāma viņas tēva namā, kas kopā ar māsu viņu tur loloja, kad viņa atbrauca no institūta. Otra krustmāte bija smalka un cienīga Maskavas kundze, lai gan visai nabadzīga. Runāja, ka viņas abas visās lietās pilnīgi pakļaujoties Katerinai Ivanovnai un viņa tās turot tikai etiķetes dēļ. Bet Katerina Ivanovna pakļāvās vienīgi savai labdarei ģeneralienei, kas slimības dēļ bija palikusi Maskavā, un Katerinas Ivanovnas pienākums bija katru nedēļu sūtīt viņai divas vēstules ar sīkām ziņām par sevi.

Kad Aļoša iegāja priekšnamā un palūdza istabenei, kas tam atvēra durvis, pieteikt viņu Katerinai Ivanovnai, zālē acīm redzot jau zināja par viņa atnākšanu (varbūt pamanīja viņu pa logu), jo Aļoša pēkšņi saklausīja kādu troksni, bija dzirdami steidzīgi sievietes soļi, drēbju čaukstoņa, varbūt tur izskrēja divas vai trīs sievietes. Aļošam likās savādi, ka viņa ierašanās var sacelt tādu uztraukumu. Tomēr viņu tūlīt ieveda zālē. Tā bija liela istaba, eleganti un bagātīgi mēbelēta, — ne jausmas no provinces gau-

—   Ne, viņš tieši lika man sacīt šo vardu — «ardievas». Reizes trīs lūdza, lai es neaizmirstu to pateikt.

Katerina Ivanovna nosarka.

—   Palīdziet man tagad, Aleksej Fjodorovič, taisni tagad man vajadzīga jūsu palīdzība; es jums pateikšu savas domas, un jūs man tikai atbildiet, vai es domāju pareizi vai ne. Klausieties, ja viņš tikai kā garām ejot liktu teikt man ardievas un sevišķi nepastāvētu pie tā, neuzsvērtu šo vārdu, tad tas būtu viss … Tad būtu beigas! Bet, ja viņš sevišķi uzsvēra šo vārdu, ja viņš jums sevišķi pieteica neaizmirst man pateikt šīs ardievas, — tad tātad viņš bija uztraukts, ļoti uztraukts varbūt? Nolēma un no sava lēmuma izbijās. Neaizgāja no manis stingriem soļiem, bet skrēja kā no kalna. Tas, ka viņš uzsvēra šo vārdu, var liecināt tikai par bravuru …

—  Jā, jā! — Aļoša dedzīgi apstiprināja, — tagad arī man tā liekas.

—   Bet, ja tā, tad viņš vēl nav pazudis! Viņš tikai ir izmisumā, bet es vēl varu viņu glābt. Pag, vai viņš jums nesacīja kaut ko par naudu, par trim tūkstošiem?

—  Viņš ne vien sacīja, bet varbūt tas visvairāk ir viņu satriecis. Viņš teica, ka esot kritis negodā un tagad jau vienalga, — dedzīgi atbildēja Aļoša, sajuzdams ar visu savu sirdi, ka tajā ieplūst jauna cerība un ka patiesi varbūt viņa brālim ir vēl izeja un glābiņš.'— Bet vai tad jūs… par šo naudu jau zināt? — viņš piebilda un pēkšņi aprāvās.

—   Jau sen zinu un droši. Es pieprasīju Maskavā telegrāfiski un sen jau zinu, ka nauda nav saņemta. Viņš naudu nebija aizsūtījis, bet es cietu klusu. Beidzamajā nedēļā es dabūju zināt, ka viņam vēl vajadzējis naudas … Es visā šai lietā esmu spraudusi tikai vienu mērķi: lai viņš zinātu, pie kā atgriezties un kas ir viņa uzticamākais draugs. Nē, viņš negrib ticēt, ka es esmu viņa uzticamākais draugs, nav gribējis mani iepazīt, viņš raugās uz mani tikai kā uz sievieti. Mani visu nedēļu nomocīja briesmīgas rūpes: kā gan izdarīt, lai viņš nekaunētos no manis, ka izšķērdējis šos trīs tūkstošus? Tas ir, lai kaunas no visiem un no sevis paša, bet lai no manis nekaunas. Jo dievam taču viņš saka visu nekaunēdamies. Kādēļ tad līdz šim viņš nezina, cik daudz es varu paciest viņa dēļ? Kādēļ, kādēļ viņš mani nepazīst, kā viņš drīkst mani nepazīt pēc visa tā, kas bijis? Es gribu viņu glābt uz laiku laikiem. Lai viņš aizmirst mani kā savu līgavu! Un, lūk, viņš baidās no manis sava goda dēļ. No jums taču, Aleksej Fjodorovič, viņš nebijās un visu pateica? Kādēļ līdz šim es neesmu viņa uzticības cienīga?

Beidzamos vārdus viņa runāja caur asarām; viņai no acīm sāka plūst asaras.

—   Man jums jāpastāsta, — Aļoša teica, un arī viņam balss drebēja, — kas nupat notika starp viņu un tēvu. — Un viņš atstāstīja visu šo ainu, kā ticis sūtīts pēc naudas, kā brālis ielauzies, piekāvis tēvu un pēc tam sevišķi neatlaidīgi vēlreiz piekodinājis viņam, Aļošam, iet un «ardievoties» … — Viņš aizgāja pie šīs sievietes… — klusu piebilda Aļoša.

—   Bet vai jūs domājat, ka es šo sievieti nepārcietīšu? Vai viņš domā, ka es nepārcietīšu? Bet viņš to neprecēs. — Viņa pēkšņi nervozi iesmējās. — Vai tad Karamazovs var mūžīgi degt tādā kaislībā? Tā ir kaislība, nevis mīlestība. Viņš neapprecēs to, jo tā nemaz neies pie viņa … — Katerina Ivanovna atkal pēkšņi dīvaini iesmējās.

—   Viņš varbūt apprecēs, — skumji noteica Aļoša, nodurdams acis.

—   Viņš neapprecēs, es jums to saku! Šī meitene — tas ir eņģelis, vai jūs to zināt? Vai jūs to zināt! — Katerina Ivanovna pēkšņi iesaucās neparastā dedzībā. — Tā ir visfantastiskākā no fantastiskākajām būtnēm! Es zinu, cik viņa kārdinoša, bet es arī zinu, cik viņa laba, stingra, cēla. Ko jūs tā skatāties uz mani, Aleksej Fjodorovič? Varbūt jūs brīnāties par maniem vārdiem, varbūt neticat man? Agrafena Ivanovna, manu eņģei! — pēkšņi viņa kādam uzsauca, skatīdamās otrā istabā. — Nāciet pie mums, viņš ir mīļš cilvēks, tas ir Aļoša, viņš par mūsu lietām visu zina, parādieties viņam!

—   Un es aiz priekškara to vien gaidīju, ka jūs pasauksiet, — sacīja maiga, mazliet pat salda sievietes balss.

Pacēlās portjera, un … pati Grušiņa smiedamās un priecādamās pienāca pie galda. Aļošā it kā kas sakustējās. Viņa skatiens palika kā piekalts pie viņas, viņš nespēja acu novērst. Te viņa bija, šī briesmīgā sieviete — «zvērs», kā pirms pusstundas izgrūda par viņu brālis Ivans. Un tomēr viņa priekšā, likās, stāvēja pati parastākā un vienkāršākā būtne, — laba, mīļa sieviete, teiksim, skaista, taču tik līdzīga visām citām skaistām, bet «parastām» sievietēm! Tiesa, skaista viņa bija pat ļoti ļoti, — krievisks skaistums, ko daudzi tik kaislīgi mīl! Viņa bija diezgan gara auguma sieviete, tomēr drusciņ mazāka par Katerinu Ivanovnu (tā jau bija pavisam gara augumā), pilnīga, ar liegām, it kā pat nedzirdamām kustībām, kas bija arī it kā izlutinātas

līdz kadai sevišķai saldai izsmalcinātībai, tāpat kā viņas balss. Viņa nenaca klāt tā kā Katerina Ivanovna — drošā, možā gaitā; gluži otrādi — pavisam nedzirdami. Viņas kājas uz grīdas nemaz nebija dzirdamas. Viņa liegi nosēdās krēslā, liegi nočaukstinādama savas krāšņās, melnās zīda drēbes un luteklīgi vīstīdama savu putu balto pilnīgo kaklu un platos plecus dārgā, melnā vilnas šallē. Viņai bija divdesmit divi gadi, un viņas seja rādīja uz mata šo vecumu. Viņai bija ļoti balta seja ar smalku bāli rožaina sārtuma nokrāsu. Viņas sejas apveids likās it kā pārāk plats, bet apakšžoklis padevās pat mazdrusciņ uz priekšu. Virslūpa bija plāna, bet apakšlūpa, mazliet izspiedusies, bija divtik bieza un it kā pietūkuši. Bet visubrīnišķie, kuplie, tumšbrūnie mati, tumšās un biezās, zīžainās uzacis un burvīgās, pelēkzilās acis ar garajām skropstām — katrā ziņā liktu pašam vienaldzīgākajam un izklaidīgākajam cilvēkam, pat kaut kur pūlī, pastaigā, burzmā, pēkšņi apstāties šīs sejas priekšā un uz ilgiem laikiem to paturēt prātā. Aļošu šai sejā pārsteidza visvairāk tās bērnišķā, atklātā izteiksme. Viņa raudzījās kā bērns, par kaut ko priecājās kā bērns, viņa pienāca pie galda tieši «priecādamās» un it kā tūlīt ko gaidīdama visubērnišķīgā, nepacietīgā un paļāvīgā ziņkārībā. Viņas skatiens ielīksmoja dvēseli — Aļoša to izjuta. Bija viņā vēl kas, ko viņš nevarēja vai neprata aptvert, bet ko arī viņš varbūt nojauta neapzinīgi, un proti, atkal šis viņas ķermeņa kustību liegums, maigums, šo kaķa kustību klusums. Un tomēr tas bija spēcīgs un krāšņs augums. Zem šalles varēja nojaust platos, tuklos plecus, stāvās, vēl pavisam jaunavīgās krūtis. Šis augums varbūt solīja Milosas Veneras formas, lai gan katrā ziņā jau tagad mazliet pārspīlētā proporcijā, — tas bija noģiedams. Krievu sievietes skaistuma pazinēji, skatoties Grušiņā, nekļūdīgi pateiktu, ka šis svaigais, vēl jaunavīgais skaistums ap trīsdesmit gadiem zaudēs harmoniju, izplūdīs, pati seja uzpamps, ap acīm un uz pieres ārkārtīgi ātri parādīsies krunciņas, sejas krāsa kļūs rupja, sarkana, — vārdu sakot, acumirkļa skaistums, garām skrejošs skaistums, kas tik bieži raksturīgs taisni krievu sievietēm. Aļoša, protams, par to nedomāja un, lai gan gluži savaldzināts, tomēr kādā nepatīkamā sajūtā un it kā nožēlodams jautāja sev: kādēļ viņa tā stiepj vārdus un nevar runāt dabiski? Acīm redzot viņa to darīja ar nolūku, jo domāja, ka šai balsienu un skaņu stiepšanā un stipri saldenīgajā noskaņojumā ir kāds skaistums. Tas bija, zināms, tikai slikta toņa slikts ieradums, kas liecināja par sliktu audzināšanu un jau bērnībā apgūtu banalu pieklājības izpratni. Un tomēr šī sevišķā vārdu izruna un intonācijā Aļošam šķita kādā neiespējamā pretrunā ar šo bērnišķīgi atklāto un priecīgo sejas izteiksmi, ar >o kluso, laimīgo maza bērna acu mirdzumu. Katerina Ivanovna Iii līt nosēdināja viņu krēslā iepretim Aļošam un sajūsmā vairākas reizes noskūpstīja viņu uz smaidošajām lūpiņām. Tā bija gluži kā iemīlējusies viņā.

—   Mēs pirmo reizi tiekamies, Aleksej Fjodorovič, — viņa jūsmīgi sacīja, — es gribēju ar viņu iepazīties, redzēt viņu, es gribēju aiziet pie viņas, bet viņa pēc mana pirmā aicinājuma atnāca pati. Es jau to zināju, ka mēs ar viņu visu nokārtosim, visu! To sirds nojauta … Mani lūgtin lūdza atmest šo nodomu, bet es paredzēju izeju un neesmu maldījusies. Grušiņa man visu izskaidroja, visus savus nolūkus; viņa kā labais eņģelis atlaidās šurp un atnesa mieru un prieku …

—   Jūs neapsmādējāt mani, mīļo, cienīgo jaunkundz, — dziedošā balsī novilka Grušiņa, itāpat mīļi, priecīgi smaidīdama,

—   Kā jūs vēl drīkstat sacīt man tādus vārdus, pievilcīgā, burvīgā! Apsmādēt jūs? Lūk, es jūsu apakšlūpiņu vēlreiz noskūpstīšu. Tā jums kā pietūkuši, nu tad lai tā pietūkst vēl vairāk, un vēl, un vēl… Paskatieties, kā viņa smejas. Aleksej Fjodorovič, sirds līksmojas, raugoties šai eņģelī… — Aļoša sarka un drebēja nemanāmās, sīkās trīsās.

—   Lutināt jūs mani, mīļo jaunkundz, bet es varbūt nemaz neesmu jūsu glāstu cienīga.

—   Nav cienīga! Viņa nav cienīga! — atkal tai pašā degsmē iesaucās Katerina Ivanovna. — Vai jūs zināt, Aleksej Fjodorovič, ka mēs esam fantaziju pilna galviņa, ka mēs esam patvaļīga, bet lepnu lepnā sirsniņa! Mēs esam cēla, Aleksej Fjodorovič, mes esam augstsirdīga, vai jūs to zināt? Mēs bijām tikai nelaimīga. Mēs pārāk drīz bijām gatava ziedot visu varbūt necienīgam vai vieglprātīgam cilvēkam. Bija kāds, arī kāds virsnieks, mēs viņu iemīlējām, mēs viņam visu atdevām, tas bija sen, priekš pieciem gadiem, bet viņš mūs aizmirsa, viņš apprecējās. Nu viņš kļuvis atraitnis, viņš atrakstījis, viņš brauc šurp — un ziniet, ka mēs tikai viņu, tikai viņu vienīgo mīlam līdz šim laikam un esani mīlējuši visu mūžu! Viņš atbrauks, un Grušiņa atkal būs laimīga, bet visus šos piecus gadus viņa bija nelaimīga. Bet kas gan viņai var to pārmest, kas var palielīties ar viņas vēlību! Tikai šis večuks ar vārgajām kājām, tirgonis, — bet viņš drīzāk, bija mūsu tēvs, mūsu draugs, pasargātājs. Tad viņš mūs atrada izmisumā, mokās, kad mūs bija pametis tas, kuru mēs tā mīlējām… Tad taču viņa gribēja noslīcināties, šis sirmgalvis taču izglāba viņu, izglāba!

—  Tik ļoti jūs mani aizstāvat, mīļo jaunkundz, tik ļoti visās lietās palīdzat, — Grušiņa atkal novilka.

—   Aizstāvu! Vai nu mums aizstāvēt, un vai mēs te maz drīkstam aizstāvēt? Grušiņ, eņģelīt, sniedziet man savu rociņu, paskatieties šai apaļajā, maziņajā, brīnum skaistajā rociņā, Aleksej Fjodorovič; vai jūs redzat to, tā man atnesa laimi un atdzīvināja mani, un nu es tūlīt to skūpstīšu, ir virspusi, ir delnu, lūk, lūk un lūk. — Un viņa trīs reizes kā aizgrābtībā tiešām noskūpstīja Grušiņas burvīgo, varbūt pārāk apaļo rociņu. Bet viņa, pastiepusi šo rociņu, satrauktiem, skaņiem, burvīgiem smiekliņiem sekoja «mīļajai jaunkundzei», un viņai, redzams, bija patīkami, ka viņas rociņu tā skūpsta. «Varbūt par daudz aizrautības,» Aļošam iešāvās prātā. Viņš nosarka. Sirds viņam visu laiku bija sevišķi nemierīga.

—  Jūs taču neapkaunosiet mani, mīļo jaunkundz, ka manu rociņu, Aleksejam Fjodorovičam redzot, tā skūpstījāt.

—  Vai tad ar to es jūs gribēju apkaunot? — Katerina Ivanovna noteica mazliet izbrīnījusies. — Ak mīļā, cik slikti jūs mani saprotat!

—   Bet arī jūs mani varbūt ne gluži pareizi saprotat, mīļo jaunkundz, es varbūt esmu daudz ļaunāka, nekā jums izliekos. Man ir ļauna sirds, es esmu patvaļīga. Es Dmitriju Fjodoroviču, nabadziņu, tikai izsmieklam toreiz savaldzināju.

—   Bet nu taču jūs viņu arī glābsiet. Jūs devāt vārdu. Jūs pārliecināsiet viņu, jūs atklāsiet viņam, ka mīlat citu, jau sen, to, kas tagad jums savu roku piedāvā …

—  Ai nē, to es jums neesmu solījusi. To jūs pati man visu laiku teicāt, bet es neesmu solījusi.

—  Tātad es jūs neesmu sapratusi, — klusi un kā mazdrusciņ nobālēdama sacīja Katerina Ivanovna. — Jūs solījāt…

—   Ai nē, eņģelīt jaunkundz, nekā es jums neesmu solījusi, — klusi un nosvērti, vēl arvien ar to pašu jautro un nevainīgo izteiksmi pārtrauca Grušiņa. — Te nu uzreiz redzams, cienīgo jaunkundz, cik ļauna un patvaļīga es esmu, salīdzinot ar jums. Kā man ienāk prātā, tā es arī rīkojos. Varbūt pirmīt es jums gan ko apsolīju, bet nu atkal domāju tā: ja nu pēkšņi viņš atkal man iepatīkas, šis Mitja, — jau reiz taču viņš man ļoti iepatikās, gandrīz vai veselu stundu patika. Un nu varbūt es iešu un arī pasacīšu viņam tūlīt, lai viņš pie manis no šīs pašas dienas paliek … Tik nepastāvīga es esmu …

—   Pirmīt jūs sacījāt… pavisam ko citu… — tikko dzirdami nočukstēja Katerina Ivanovna.

—   Ak, pirmīt! Sirds taču man maiga, negudra. Ja padomā vien, cik daudz viņš manis dēļ ir pārcietis! Ja nu pēkšņi, pārnākot mājās, man kļūs viņa žēl, — ko tad?

—   Es negaidīju .. .

—   Ak jaunkundz, kāda jūs laba, pateicīga, salīdzinot ar mani. Nu jūs varbūt vairs nemīlēsiet mani, tādu muļķi, mana rakstura pēc. Sniedziet man savu mīļo rociņu, eņģelīt jaunkundz, — viņa maigi palūdza un gluži kā godbijībā saņēma Katerinas Ivanovnas rociņu. — Nu, lūk, mīļo jaunkundz, es jūsu rociņu ņemšu un, tāpat kā jūs man, noskūpstīšu. Jūs man trīs reizes noskūpstījāt, bet man jums vajadzētu trīssimt reižu par to noskūpstīt, lai nolīdzinātos. Lai tā arī notiek, bet pēc tam lai pēc dieva prāta, varbūt es jums būšu pilnīga verdzene un visās lietās gribēšu jums verdziski izdabāt. Kā dievs noliks, lai tā arī ir, bez kādām savstarpējām norunām un solījumiem. Ir gan rociņa, jūsu rociņa tik mīļa, šī rociņa! Jaunkundze mīļā, skaistule mana neredzētā!

Viņa klusi cēla šo rociņu pie savām lūpām, tiesa, dīvainā nolūkā: «nolīdzināties» ar skūpstiem. Katerina Ivanovna neatrāva roku: viņa ar klusām cerībām noklausījās beidzamo, lai gan arī ļoti dīvaini izteikto Grušiņas solījumu «verdziski» izdabāt viņai; viņa sasprindzināti raudzījās tai acīs — viņa redzēja šais acīs vēl arvien to pašu 'atklāto, uzticības pilno izteiksmi, to pašu gaišo jautrību… «Varbūt viņa pārāk naiva!» Katerinas Ivanovnas sirdī pazibēja cerība. Grušiņa pa to laiku it kā sajūsmā par «mīļo rociņu» lēnām cēla to pie savām lūpām. Bet pie pašām lūpām viņa pēkšņi rociņu apturēja uz diviem, uz trim acumirkļiem, it kā ko pārlikdama.

—    Bet vai zināt ko, eņģelīt jaunkundz, — pēkšņi viņa novilka un jau visumaigākajā un saldenākajā balstiņā, — es ņemšu un jūsu rociņu nemaz neskūpstīšu. — Un viņa iesmējās sīkus un jautru jautrus smiekliņus.

—    Kā gribat… Kas jums noticis? — Katerina Ivanovna pēkšņi nodrebēja.

—   Un tā arī lai paliek jums par piemiņu, ka jūs man rociņu skūpstījāt, bet es jums — ne. — Kaut kas pēkšņi iezibējās viņas acīs. Viņa briesmīgi cieši skatījās Katerinā Ivanovnā.

—   Nekauņa! — pēkšņi iesaucās Katerina Ivanovna, it kā pēkšņi kaut ko sapratusi, pavisam pietvīka un pietrūkās kājās. Nesteigdamās piecēlās arī Grušiņa.

—   Un tā es ari Mitjam tūlīt pastāstīšu, ka jūs man skūpstījāt roku, bet es jums nepavisam ne. Ai, kā tad viņš smiesies!

—   Nešpetnā, ārā!

—  Ak, kāds kauns, jaunkundz, ak, kāds kauns, tas nu igan jums nemaz neklājas, tādi vārdi, mīļo jaunkundz.

—  Arā, pērkamais radījums! — iebrēcās Katerina Ivanovna. Katrs vaibstiņš drebēja viņas gluži pārvērstajā sejā.

—  Nu ir gan atradusi pērkamu. Pati jūs jaunavā pie kavalieriem pēc naudas mijkrēšļos staigājāt, savu skaistumu pārdot pienesāt klāt, es taču zinu.

Katerina Ivanovna iekliedzās un metās tai virsū, bet viņu visiem spēkiem atturēja Aļoša.

—  Ne soļa, ne vārda! Nerunājiet, neatbildiet nekā, viņa aizies, tūlīt aizies!

Šai acumirklī uz kliedzienu istabā ieskrēja Katerinas Ivanovnas abas radinieces, ieskrēja arī istabene. Visas metās viņai klāt.

—  Es iešu, — Grušiņa noteica, paķerdama no dīvana mantiju. — Aļoša, mīļais, pavadi mani!

—   Ejiet projām, ejiet drīzāk! — Aļoša lūdzot salika rokas viņas priekšā.

—   Mīļo Aļošiņ, pavadi! Es tev ceļā pateikšu vienu jauku jauku vārdiņu! Tevis dēļ, Aļošiņ, es šo traci sacēlu. Pavadi, balodīt, vēlāk tas tev patiks.

Aļoša aizgriezās, lauzīdams rokas. Grušiņa, skaļi smiedamās, izskrēja no nama.

Katerinai Ivanovnai uznāca lēkme. Viņa skaļi raudāja, spazmas viņu žņaudza. Visi drūzmējās ap viņu.

—   Es jūs brīdināju, — sacīja viņai vecākā krustmāte, — es jūs atturēju no šī soļa … jūs esat pārāk dedzīga… Vai tad varēja izšķirties par tādu soli! Šādu radījumu jūs nepazīstat, bet par šo runā, ka tā sliktāka par visām … Nē, jūs esat pārāk patvaļīga!

—   Tas ir tīģeris! — iebrēcās Katerina Ivanovna. — Kādēļ jūs saturējāt mani, Aleksej Fjodorovič, es piekautu viņu, piekautu! — Viņa nespēja savaldīties Aļošas klātbūtnē vai varbūt nemaz negribēja savaldīties.

—  Viņai vajadzētu ar pātagu, uz ešafotu, ar bendi, ļaužu priekšā!…

Aļoša atmuguriski virzījās uz durvīm.

—   Bet mans dievs! — pēkšņi iesaucās Katerina Ivanovna, sasizdama rokas. — Un viņš! Viņš varēja būt tik negodīgs, tik necilvēcrģs! Viņš taču ir izstāstījis šim radījumam, kas notika

Itir, tai liktenīgajā, mūžam nolādētajā, nolādētajā dienā! — «Gāj.ii skaistumu pārdot, mīļo jaunkundz!» — Viņa zina! Jūsu brālis ir neģēlis, Aleksej Fjodorovič!

Aļoša gribēja ko teikt, bet viņš neatrada neviena vārda. Viņa sirds sāpīgi sažņaudzās.

—   Ejiet prom, Aleksej Fjodorovič! Man ir kauns, mani māc šausmas! Rīt… ceļos mezdamās, lūdzos, atnāciet rīt! Netiesājiet, piedodiet, es nezinu, ko es sev vēl padarīšu!

Aļoša izgāja uz ielas kā grīļodamies. Viņam arī gribējās raudāt, tāpat kā viņai. Piepeši viņu panāca kalpone.

—  Jaunkundze aizmirsa nodot jums šo vēstuli no Chochlakova kundzes, tā jau te stāv no pusdienas.

Aļoša nevērīgi paņēma mazo, rožaino aploksnīti un gandrīz neapzinīgi iebāza to kabatā.

XI Vēl viena zaudēta reputācijā

No pilsētas līdz klosterim bija tikai drusku vairāk par versti. Aļoša steigšus devās pa šinī stundā tukšo ceļu. Bija jau gandrīz nakts, pa trīsdesmit soļiem jau grūti bija izšķirt priekšmetus. Pusceļā nāca krustceles. Krustcelēs zem vientuļā vītola bija manāms kāds stāvs. Tiklīdz Aļoša sasniedza krustceles, tā šis stāvs spēji sakustējās, metās tam virsū un nelabā balsī uzkliedza:

—   Maku vai dzīvību!

—  Ak tu te, Mitja! — brīnījās Aļoša, tomēr spēji nodrebēdams.

—   Ha-ha-ha! Tu negaidīji? Es domāju: kur lai tevi sagaida? Pie viņas nama? No turienes trīs ceļi, un es varu tevi palaist garām. Beidzot sadomāju pagaidīt te, jo te jāiet katrā ziņā, cita ceļa uz klosteri nav. Nu, pasludini patiesību, spied mani kā prusaku … Kas tad tev?

—   Nekas, brāli… es tik tā, no bailēm. Vai, Dmitrij! Pirmīt šīs tēva asinis (Aļoša sāka raudāt, viņam jau sen gribējās-raudāt, un tagad viņam it kā dvēselē kas pārtrūka). — tu tikko viņu nenositi… nolādēji viņu … un nu tagad … te . . . nupat… tu taisi jokus… maku vai dzīvību!

—   Nu, kas tad nu? Vai nepieklājīgi? Nepiederīgi apstākļiem?

—   Nē, nē… es tāpat. ?.

—    Pag! Paraugies naktī: redzi, cik drūma nakts, kādi padebeši, kas par vēju sacēlies! Es paslēpos te, zem vītola, gaidīju tevi un pēkšņi nodomāju (dievvārds!): kam te vairs kulties, ko gaidīt? Te ir vītols, ir kabatas drāniņa, ir krekls, uz vietas var novīit valgu, turklāt vēl bikšturi, un — neapgrūtināt vairs zemi, neapgānīt ar savu zemisko klātbūtni! Un te dzirdu, tu nāc, — ak dievs, it kā pēkšņi kaut kas nolaistos pār mani: tātad ir taču vēl cilvēks, ko arī es mīlu, te taču viņš ir, te ir šis cilvēciņš, mans mīļais brālītis, kuru es mīlu par visiem vairāk pasaulē un kuru vienīgo mīlu! Un es tevi tik stipri iemīlēju, tā tevi mīlēju šai brīdī, ka man ienāca prātā: metīšos tūlīt viņam ap kaklu! Bet uznāca muļķīga doma: «Uzjautrināšu viņu, pabiedēšu.» Un es arī iekliedzos kā muļķis: «Maku!» Piedod šo muļķību — tas ir tikai nieks, bet manā sirdī… arī pieklājīgi… Nu, pie velna, saki tomēr, kas tur? Ko viņa teica? Žņaudz mani, satriec mani, netaupi! Viņai uznāca trakas dusmas?

—   Nē, nemaz … Tur notika pavisam kas cits, iVlitja … Es nupat tur sastapu viņas abas.

—   Kuras abas?

—Grušiņu pie Katerinas Ivanovnas.

Dmitrijs Fjodorovičs pārsteigumā sastinga.

—   Nevar būt! — viņš iesaucās. — Tu murgo! Grušiņa pie viņas?

Aļoša izstāstīja visu, kas ar viņu noticis no tā brīža, kad viņš iegāja pie Katerinas Ivanovnas. Viņš stāstīja minūtes desmit, nevar teikt, ka tekoši un sakarīgi, bet, liekas, attēloja skaidri, notverdams pašus svarīgākos vārdus, svarīgākās kustības un spilgti attēlodams, bieži vien ar vienu vilcienu, paša izjūtas. Brālis Dmitrijs klausījās klusēdams, skatījās cieši virsū briesmīgām, nekustīgām acīm, bet Aļošam bija skaidrs, ka viņš jau visu sapratis, apsvēris visu notikušo. Bet viņa seja, jo tālāk virzījās stāsts, kļuva nevis drūmāka, bet it kā bargāka. Viņš sarauca uzacis, sakoda zobus, un viņa nekustīgais skatiens kļuva it kā vēl nekustīgāks, ciešāks, briesmīgāks… Tādēļ jo vairāk pārsteidza tas, ka pēkšņi neaptveramā ātrumā uzreiz pārvērtās visa viņa seja, līdz šim dusmīgā un negantā, sakniebtās lūpas pavērās un Dmitriju Fjodoroviču pēkšņi sagrāba gluži nevaldāmi un neviltoti smiekli. Viņu grābtin sagrāba smiekli, ilgu laiku viņš nevarēja no smiekliem pat parunāt.

—   Un tā viņa rociņu nenoskūpstīja! Tā arī nenoskūpstīja, tā arī aizskrēja! — viņš kliedza it kā kādā slimīgā sajūsmā, — nekaunīgā sajūsmā — arī varētu teikt, ja šī saj.ūsma nebūtu tik nemākslotā. — Tad šī kliedza, ka tā esot tīģeris! Tīģeris ari ir! Ak lad viņu vajagot uz ešafotu? Jā, jā, vajadzētu gan, vajadzētu, es pats esmu tai pārliecībā, ka vajag, jau sen vajag! Redzi, brālīt, kaut arī uz ešafotu, bet papriekš vēl vajag izveseļoties. Saprotu nekaunības.karalieni, viņa ite, šai rociņā, visu savu būtību izpauda, vellata! Tā ir visu vellatu karaliene, kādas vien pasaulē var iedomāties! Savā ziņā lieliski! Tātad viņa aizskrēja mājās? Es tūlīt… ak… Es skriešu pie viņas! Aļošiņ, nevaino mani, es jau piekrītu, ka viņu nožņaugt vēl par maz…

—   Bet Katerina Ivanovna! — skumji iesaucās Aļoša.

—   Arī to es redzu, caur un cauri redzu arī viņu un tā redzu kā vēl nekad! Tā jau ir īsta visu četru pasaules daļu atklāšana, tas ir, piecu! Šāds solis! Tā ir taisni tā pati Kātiņa no institūta, kura nebaidījās atskriet pie nejauka, rupja virsnieka aiz augstsirdīgas idejas — izglābt tēvu, riskējot, ka var tikt šausmīgi apvainota! Bet mūsu lepnums, bet nepieciešamība riskēt, bet izaicinājums liktenim, izaicinājums bezgalībā! Tu saki, šī krustmāte viņu atturējusi? Šī krustmāte, vai zini, pati ir patvaļīga, tā taču ir tai Maskavas ģeneralienei īstā māsa, viņa cēla degunu vēl augstāk par to, bet vīru pieķēra valsts naudas zādzībā, viņš pazaudēja visu — ir muižu, ir visu, un iedomīgā kundze pēkšņi pazemināja toni un no tā laika arī nav pacēlusies. Tātad viņa Kati atturējusi, bet tā viņai nav paklausījusi. «Visu spēju uzvarēt, viss man pakļaujas; ja gribēšu, arī Grušiņu apburšu,» un — pati taču sev ticēja, pati sevi forsēja, kas tad tur vainīgs? Vai tu domā, viņa tīšām šo rociņu pirmā noskūpstīja Grušiņai ar viltīgu aprēķinu? Nē, viņa patiesi, viņa patiesi bija iemīlējusies Grušiņā, tas ir, nevis Grušiņā, bet pati savās iedomās, savos murgos, — jo tā, lūk, ir mana iedoma, mans murgs! Balodīt Aļoša, nu kā tu no viņām, no tādām paglābies? Vai, sacēlis savus mūka svārkus, laidies lapās? Ha-ha-ha!

—   Brāli, un tu, liekas, nemaz nepiegriez vērības tam, ka esi apvainojis Katerinu Ivanovnu ar to, ka izstāstīji Grušiņai par to dienu, bet viņa tūlīt iemeta tai acīs, ka jūs, sak, pati «pie kavalieriem skaistumu slepeni pārdot gājāt!». Brāli, vai var būt lielāks apvainojums? — Aļošu visvairāk mocīja doma, ka brālis it kā priecājas par Katerinas Ivanovnas pazemojumu, lai gan, zināms, tā nemaz nevarēja būt.

—   Pag! — Dmitrijs Fjodorovičs pēkšņi briesmīgi sadrūma un iesita sev ar delnu pa pieri. Viņš tikai tagad tam pievērsa uzmanību, lai gan Aļoša jau pirmīt izsitāstīja visu uzreiz, ir par apvainojumu, ir Katerinas Ivanovnas kliedzienu: «Jūsu brālis ir neģēlis!» — Jā, patiesi, varbūt es tiešām esmu stāstījis Grušiņai par to «liktenīgo dienu», kā Kate saka. Jā, patiesi, es stāstīju, atceros! Tas bija tad pat, Mokrojā, es biju piedzēries, čigānietes dziedāja … Bet es taču raudāju, pats toreiz raudāju, es biju nometies ceļos, es lūdzos pie Kates ģīmetnes, un Grušiņa to saprata. Tad viņa visu saprata, es atceros, viņa pati raudāja … Vai velns! Vai tad tagad varēja būt citādi? Toreiz raudāja, bet tagad … Tagad «dūcis sirdī»! Tā ir ar meitiešiem.

Viņš nodūra galvu un nogrima domās.

—  Jā, esmu neģēlis! Neapšaubāms neģēlis, — viņš pēkšņi sacīja drūmā balsī. — Vienalga, vai raudāju vai ne, tāpat esmu neģēlis! Pasaki, ka pieņemu šo nosaukumu, ja tas dara prieku. Nu būs diezgan, ardievu, ko te daudz pļāpāt! Nav nekā jautra. Tu ej savu ceļu, un es iešu savu. Un arī satikties vairs negribu, līdz kādam pašam beidzamajam brīdim. Ardievu, Aleksej! — Viņš cieši paspieda Aļošam roku un tāpat nodurtu galvu kā apmāts ātriem soļiem devās uz pilsētas pusi. Aļoša skatījās viņam pakaļ, neticēdams, ka viņš uzreiz tā varētu aiziet.

—   Pag, Aleksej, vēl vienu atzīšanos, tev vienīgajam! — Dmitrijs Fjodorovičs pēkšņi atgriezās atpakaļ. — Skaties manī, skaties cieši: redzi, lūk, te, lūk, te — briest briesmīgs negods. (Sacīdams «lūk, te», Dmitrijs Fjodorovičs sita sev ar dūri pa krūtīm un darīja to tik dīvaini, it kā negods būtu un glabātos taisni te, uz viņa krūtīm, nezin kādā vietā, varbūt kabatā, vai karātos iešūts pie kakla.) Tu jau mani pazīsti: neģēlis, atzīts neģēlis! Bet, zini, lai ko es esmu izdarījis agrāk, daru tagad vai darīšu uz priekšu, — nekas, nekas nevar neģēlībā sacensties ar to negodu, ko taisni tagad, taisni šai brīdī nēsāju te pie savas krūts, rau, te, te, kas perinās un rosās un ko apturēt ir pilnīgi manā varā, es to varu apturēt vai piepildīt, ievēro labi! Nu tad zini, ka es to piepildīšu, nevis apiturēšu. Pirmīt es tev visu izstāstīju, tikai to nestāstīju, jo šai lietā arī mans vara pauris bija par plānu! Vēl es varu apstāties: apstādamies es jau rīt varu atgūt veselu pusi no zaudētā goda, bet es neapstāšos, es piepildīšu neģēlīgo nodomu, un tu būsi liecinieks, ka es jau iepriekš un zinādams par to runāju! Bojā eja un tumsība! Nav ko izskaidrot, nāks laiks, un tu visu dabūsi zināt. Smirdoša šķērsiela un vellata! Ardievu! Neaizlūdz par mani, es neesmu to pelnījis, un nav arī nemaz vajadzīgs, nepavisam nav vajadzīgs . .. man nepavisam nav vajadzīgs! Nost! …

Un pēkšņi viņš devās projām, šoreiz jau pavisam. Aļoša gāja uz klosteri: «Kā tad tā, vai es nekad vairs viņu neredzēšu, ko viņš

runā?» viņam uzmācās baigas domas. «Jau rit es viņu katra ziņā

uzmeklēšu un satikšu, tīšām uzmeklēšu, ko gan viņš runā! …»

* *

*

Viņš apgāja apkārt klosterim un caur priežu mežiņu iegāja taisni skitā. Tur viņam atvēra durvis, lai gan šajā stundā vairs neviena iekšā nelaida. Sirds viņam sažņaudzās, kad viņš iegāja svētnieka cellē: «Kādēļ, kādēļ viņš bija gājis laukā, kādēļ tas viņu bija sūtījis «pasaulē»? Te ir klusums, te ir svētums, bet tur apjukums, tur tumsība, kurā uzreiz var pazust un apmaldīties . ..»

Cellē bija klostera kalpotājs Porfirijs un hieromonachs Paisija tēvs, kas augu dienu ik stundu atnāca apjautāties par Zosimas tēva veselību, kuram, kā Aļoša bailēs dabūja zināt, kļuva arvien sliktāk. Pat parastā vakara saruna ar brāļiem šoreiz nevarēja notikt. Parasti ik vakarus pēc dievkalpojuma, pirms gulētiešanas, klostera brāļi sapulcējās svētnieka cellē un katrs balsī viņam izsūdzēja savus šīsdienas grēkus, grēcīgos sapņus, domas, kārdinājumus, pat savstarpējos strīdus, ja tādi gadījās. Daži sūdzēja grēkus, nometušies ceļos. Svētnieks piedeva, samierināja, pamācīja, uzlika grēku nožēlošanu, deva svētību un atlaida. Prei šo brālīgo «grēku sūdzēšanu» tad arī sacēlās svētniecības pretinieki, sacīdami, ka tā esot grēksūdzes kā sakramenta profanacija, gandrīz zaimošana, lai gan te slēpās pavisam kas cits. Izklāstīja pat eparchijas priekšniecībai, ka tāda grēksūdze ne vien nenovedot pie laba mērķa, bet tieši un tīši iegrūžot grēkā un kārdināšanā. It kā laba tiesa brāļu kautrējoties iet pie svētnieka, bet tiem jānākot gribot negribot, jo visi nākot, lai tos neuzskatītu par lepniem un iedomās dumpīgiem. Runāja, ka daži brāļi, dodamies uz vakara grēksūdzi, jau iepriekš norunājot savā starpā: «Es teikšu, ka no rīta uz tevi saskaitos, bet tu to apliecini,» — tas tādēļ, lai būtu ko teikt, lai tikai 'tiktu vaļā. Aļoša zināja, ka dažreiz patiesi tā arī notiek. Viņš zināja arī, ka brāļu starpā ir tādi, kuri ļoti nemierā ar to, ka pēc paražas pat vēstules, ko mūkiem sūta piederīgie, vispirms tiek nestas svetniekam, lai viņš tās atplēš un izlasa papriekšu un tikai tad saņēmēji. Bija paredzēts, saprotams, ka visam tam jānotiek brīvi un patiesi, no visas sirds, brīvprātīgas pazemības un glābējas pamācības vārdā, bet, kā patiesībā izrādījās, tas dažreiz notika pavisam bez sirsnības, ārišķīgi un liekulīgi. Bet vecākie un vairāk piedzīvojušie brāļi palika pie sava, spriezdami .tā: «Kas neliekuļoti ienācis šais sienās, lai meklētu pestīšanu, tiem visas šīs klausības un grūtumi neapšaubāmi būs par pestīšanu un atnesīs tiem lielu labumu; turpretim, kas to sajūt kā nastu un kurn, tas tik un tā itin kā nemaz nav mūks, bet gan gluži velti iestājies klosterī, tādam vieta ir pasaulē. Bet no grēka un velna ne vien pasaulē, bet arī dievnamā nevar paglābties, un tātad stingrība nav par ļaunu.»

— Pavisam vājš, uznākusi miegainība, — Paisija tēvs čukstēdams pastāstīja Aļošam, svētīdams viņu. — Grūti pat pamodināt. Bet modināt jau nevajag. Uz minūtēm piecām pamodās, lūdza nodot brāļiem savu svētību, bet brāļiem lūdza skaitīt par viņu nakts lūgšanas. No rīta viņš nodomājis vēlreiz baudīt svēto vakarēdienu. Atcerējās arī tevi, Aleksej, prasīja, vai tu aizgājis, mēs atbildējām, ka tu esi pilsētā. «Uz to es viņam devu svētību; viņa vieta pagaidām ir tur, ne te,» — lūk, ko teica par tevi. Ar mīlestību atcerējās tevi, ar rūpēm, — vai tu aptver, kāds gods tev parādīts? Bet kādēļ gan viņš tev noteica pagaidām palikt pasaulē? Tātad viņš kaut ko paredz tavā liktenī! Ievēro, Aleksej, ja arī tu atgriezīsies pasaulē, tad tikai izpildīdams sava svētnieka prātu, nevis lai nodotos itukšai vieglprātībai un pasaulīgiem priekiem …

Paisija tēvs izgāja. Ka svētnieks bija pie miršanas, par to Aļoša vairs nešaubījās, kaut arī viņš varēja nodzīvot vēl dienu vai divas. Aļoša cieši un dedzīgi apņēmās, ka, lai gan viņš bija devis solījumu satikties ar tēvu, Chochlakovām, brāli un Katerinu Ivanovnu, — rītdien viņš nemaz neatstās klosteri un paliks pie sava svētnieka līdz pat viņa nāves stundai. Viņa sirds iedegās mīlestībā, un viņš rūgti pārmeta sev, ka tur, pilsētā, kaut uz mirkli varējis aizmirst to, ko atstājis uz nāves cisām un ko godāja par visiem vairāk pasaulē. Viņš iegāja svētnieka guļamistabiņā, nometās ceļos un līdz zemei paklanījās guļošajam. Tas klusu, nekustēdamies gulēja, tikko elpoja, vienmērīgi un gandrīz nemanāmi. Viņa seja bija mierīga.

Atgriezies otrā istabā — tai pašā, kurā no rīta svētnieks pieņēma viesus, Aļoša, gandrīz neizģērbies un novilcis tikai zābakus, nogulās uz šaurā un cietā ādas dīvaniņa, kur viņš vienmēr gulēja, jau sen, katru nakti, atnesdams tikai spilvenu. Bet matraci, par kuru pirmīt kliedza viņa tēvs, viņš jau sen bija aizmirsis sev paklāt. Viņš novilka tikai mūka svārkus un uzsedza tos segas vietā. Bet priekš gulētiešanas viņš nometās ceļos un ilgi lūdza dievu. Savā karstajā lūgšanā viņš nelūdza dievam noskaidrot viņa samulsumu, bet tikai alka līksmas aizgrābtības, agrākās aizgrābtības, kas vienmēr nolaidās viņa sirdī pēc dieva godināšanas un slavas vārdiem, kuros parasti bija ietverta visa viņa vakara lūgšana. Šis prieks, kas nāca pār viņu, veda sev līdzi maigu un mierīgu miegu. Lūgdamies arī tagad, viņš pēkšņi un gluži nejauši sataustīja kabatā to mazo, rožaino vēstulīti, ko viņam iedeva Katerinas Ivanovnas kalpone, kas viņu panāca ceļā. Viņš apjuka, bet nobeidza lūgšanu. Tad pēc mazas šaubīšanās atplēsa aploksni. Tur bija viņam rakstīta vēstulīte, kuru bija parakstījusi Lise, — tā pati Chochlakova kundzes jauniņā meita, kas no rīta par viņu tā bija smējusies svētnieka klātbūtnē.

«Aleksej Fjodorovič,» viņa rakstīja, «rakstu jums slepenībā, nevienam nezinot, arī māmiņai, un zinu, cik tas slikti. Bet es vairs nevaru dzīvot, ja nepateikšu jums to, kas dzimis manā sirdī, un to neviens, izņemot mūs divus, pagaidām nedrīkst zināt. Bet kā lai es jums pasaku to, ko es tik ļoti gribu jums sacīt? Saka, ka papīrs nesarkstot, bet ticiet man, ka tas nav tiesa un ka papīrs sarkst gluži tāpat kā es tagad. Mīļais Aļoša, es jūs mīlu, mīlu jau no bērnības, no Maskavas laikiem, kad jūs bijāt gluži citāds riekā tagad, un mīlu uz visu mūžu. Mana sirds ir jūs izvēlējusi, lai es savienotos ar jums un mēs vecumā kopīgi beigtu savu dzīvi. Zināms, ar to noteikumu, ka jums jāatstāj klosteris. Bet, ja gadi mums to vēl neatļauj, mēs pagaidīsim, cik ilgi likums prasa. Līdz tam laikam es katrā ziņā izveseļošos, atkal staigāšu un dejošu. Par to pat nav ko runāt.

Redziet, kā es visu esmu pārdomājusi, tikai vienu lietu nevaru izdomāt: ko jūs nodomāsiet par mani, kad izlasīsiet? Es vienmēr smejos un draiskojos, pirmīt es jūs sakaitināju, bet ticiet man, ka nupat, pirms es ņēmu spalvu rokās, es lūdzos dievmātes svētbildes priekšā un arū tagad lūdzos, un gandrīz vai raudu.

Mans noslēpums ir jūsu rokās, rīt, kad jūs atnāksiet, es nezinu, vai spēšu jums skatīties acīs. Ak Aleksej Fjodorovič, ja nu es atkal nenoturēšos, kā muļķe, un tāpat kā pirmīt sākšu smieties jums taisni acīs? Tad taču jūs mani noturēsiet par ļaunu zobgali un neticēsiet manai vēstulei. Un tādēļ es lūgtin lūdzos, mīļais, ja jums ir līdzcietība pret mani, kad jūs rīt ienākat, neskatieties pārāk cieši man acīs, jo es, satiekoties ar jūsējām, katrā ziņā pēkšņi sākšu smieties, un pie tam jūs būsiet šajos garajos svārkos … Pat tagad es gluži sastingstu, kad par to domāju, un tāpēc, kad jūs ienākat, neskatieties kādu laiku manī nemaz, bet skatieties māmiņā vai pa logu laukā …

Nu esmu uzrakstījusi jums mīlestības vēstuli, mans dievs, ko gan es esmu izdarījusi! AļQŠa, neniciniet mani un, ja esmu padarījusi kaut ko ļoti sliktu un jūs sarūgtinājusi, tad piedodiet man! Tagad manas varbūt uz visiem laikiem zaudētās reputācijas noslēpums ir jūsu rokās.

Šodien es katrā ziņā raudāšu. Uz redzēšanos, uz briesmīgu redzēšanos. Lise.

P. S. Aļoša, tikai jūs katrā ziņā, katrā ziņā, kairā ziņā atnāciet! Lise.»

Aļoša izlasīja pārsteigts, izlasīja divas reizes un pēkšņi klusi, saldi iesmējās. Te viņš it kā nodrebēja, šie smiekli viņam likās grēcīgi. Bet brītiņu vēlāk viņš atkal iesmējās tikpat klusi un tikpat laimīgi. Viņš lēni iebāza vēstuli aploksnē, pārmeta krustu un apgūlās. Viņa satraukums piepeši pārgāja. «Kungs, apžēlojies par viņiem visiem, pasargi viņus, nelaimīgos un straujos, un vadi tos! Tev pieder ceļi: rādi tiem savus labos ceļus un glāb viņus! Tu esi mīlestība, tu visus arī iepriecināsi!» Aļoša murmināja, mezdams krustus, un laidās mierīgā miegā.

OTRA DAĻA

...

CETURTA GRĀMATA MOKU LĒKMES

...

I Teraponta tēvs

Aļošu pamodināja agrā rītā jau priekš gaismas. Svētnieks bija pamodies un jutās visai vārgs, lai gan vēlējās pārsēsties no gultas krēslā. Viņš bija pie pilnas saprašanas; viņa seja, lai gan ļoti nogurusi, bija gaiša, gandrīz priecīga, bet skatiens jautrs, laipns, aicinošs. «Varbūt vairs nepārdzīvošu šo nākamo dienu,» viņš teica Aļošam; pēc tam tūlīt vēlējās izsūdzēt grēkus un baudīt svēto vakarēdienu. Viņa biktstēvs vienmēr bija Paisija tēvs. Pēc abu sakramentu noturēšanas sākās pēdējā svaidīšana. Sapulcējās hieromonachi, pamazām pienāca skitnieku pilna celle. Pa to laiku uzausa diena. Sāka nākt arī no klostera. Kad beidzās dievkalpojums, svētnieks vēlējās no visiem atvadīties un visus skūpstīja. Celle bija šaura, tāpēc agrāk atnākušie gāja ārā un deva vietu citiem. Aļoša stāvēja blakus svētniekam, kas atkal pārsēdās krēslā.' Svētnieks runāja un mācīja cik spēdams, viņa balss, lai gan vāja, bija vēl diezgan stingra. «Tik ilgus gadus esmu jūs mācījis un tātad tik ilgus gadus balsī runājis, ka man kļuvis par paradumu runāt un runājot jūs mācīt — un tik tālu jau, ka klusu ciest man būtu gandrīz vai grūtāk nekā runāt, mīļie tēvi un brāļi, pat tagad, kad esmu tik nespēcīgs,» viņš pajokoja, aizgrābtībā raudzīdamies uz tiem, kas drūzmējās ap viņu. Vēlāk Aļoša šo to atcerējās no tā, ko viņš toreiz sacīja. Bet, lai gan viņš runāja skaidri saprotami un kaut arī pietiekoši stingrā bal&ī, viņa runa bija diezgan nesakarīga. Viņš runāja par daudz ko, likās, gribēja visu pateikt, visu vēlreiz izsacīt priekš nāves brītiņa — no visa šai mūžā līdz galam neizsacītā un nevis tikai pamācības dēļ, bet it kā alkdams dalīties savos priekos un jūsmībā ar visiem un visu, izpaust vēlreiz mūžā savu sirdi.

«Mīliet viens otru, tēvi,» mācīja svētnieks (cik pēc tam Aļoša atcerējās). «Mīliet visus dieva ļaudis. Ka nu esam atnākuši šurp un šais mūros ieslēgušies, mēs nemaz neesam svētāki par pasaulīgajiem, turpretim katrs, kas šurp atnācis, jau ar to vien, ka nācis šurp, ir atzinis sevī, ka viņš ir sliktāks par visiem pasaulīgajiem un visiem un visu zemes virsū … Un, jo ilgāk pēc tam dzīvos mūks savās sienās, jo vairāk tam būs to apzināties. Jo pretējā gadījumā gluži velti viņš šurp nācis. Kad nu viņš atzinis, ka ir ne vien sliktāks par visiem pasaulīgajiem, bet arī visu ļaužu priekšā par visiem un visu vainīgs, par visiem ļaužu, pasaules un saviem paša grekiem, tikai tad mūsu kopības mērķis būs sasniegts. Jo jums, mīļie, būs zināt, ka ikviens no mums ir vainīgs par visiem un visu zemes virsū neapšaubāmi ne vien kopīgās pasaules vainas dēļ, bet ikviens pats par visiem ļaudīm un par katru cilvēku šeit zemes virsū. Šī atziņa ir mūka ceļa vainagojums, kā arī ikviena cilvēka virs zemes. Jo mūki nemaz nav citādi cilvēki, bet tikai tādi, kādiem visiem cilvēkiem virs zemes vajadzētu būt. Tikai tad mūsu sirds būtu aizkustināta mīlestībā — bezgalīgajā, visas pasaules mīlestībā, kas nepazīst apmierinājuma. Tad ikvienam no mums būs diezgan spēka ar mīlestību iegūt visu pasauli un ar savām asarām nomazgāt pasaules grēkus… Katrs pats lai aplūko savu sirdi, katrs pats lai izsūdz sev grēkus bez mitēšanās. No sava grēka nebīstieties, pat arī apzinādamies to, tikai lai būtu nožēlošana, bet noteikumus dievam neuzstādiet. Vēlreiz jums saku — neesiet lepni! Neesiet lepni pret mazajiem, neesiet lepni arī pret lielajiem. Neienīstiet arī tos, kuri jūs noliedz, ceļ jums neslavu, nopulgo jūs un apmelo jūs. Neienīstiet ateistus, ļaunuma sludinātājus, materiālistus, pat ļaunos no viņiem, ne tikai labos, jo arī viņu vidū ir daudz labu cilvēku, sevišķi mūsu laikā. Pieminiet viņus lūgšanā tā: stāvi klāt, dievs, visiem, par kuriem nav neviena, kas aizlūdz, stāvi klāt arī tiem, kuri negrib tevi lūgt. Un piebilstiet tūlīt tā: ne aiz lepnības es to lūdzos, ak kungs, jo es pats esmu nekrietnāks par visiem un visu… Mīliet visus dieva ļaudis, neļaujiet atnācējiem atņemt ganāmpulku, jo, ja jūs aizmigsiet slinkumā un savā nevērīgajā lepnībā, bet jo vairāk mantkārībā, tad šurp sanāks no visām zemēm un atņems jums ganāmpulku. Skaidrojiet ļaudīm evaņģeliju bez mitēšanās … Neņemiet kukuļus … Sidraba un zelta nekārojiet, neturiet klāt… Ticiet un turieties pie karoga. Celiet to augstu jo augstu…»

Svētnieks gart runāja saraustītāk, nekā te atstāstīts un nekā Aļoša vēlāk pierakstīja. Reizēm viņš runā apstājās pavisam, it kā saņemdams spēkus, grūti elsoja, bet bija itin kā sajūsmā. Visi aizkustināti viņā klausījās, lai gan daudzi arī brīnījās par viņa vārdiem un redzēja tajos kaut ko tumšu… Vēlāk visi šos vārdus atcerējās. Kad Aļošam gadījās uz brītiņu iziet no celles, viņu pārsteidza cellē un ap celli sapulcējušos brāļu vispārējais uztraukums un gaidas. Šīs gaidas bija dažiem gandrīz satrauktas, citiem svinīgi pacilātas. Visi gaidīja kaut ko tūlītēju un lielu, kolīdz svētnieks aizmigs mūžīgā mierā. Šīs gaidas no viena viedokļa likās gandrīz vai vieglprātīgas, bet pat visnoteiktākie vecākie mūki tām padevās. Visstingrākā seja bija vecajam mūkam liieromonacham Paisijam. Aļoša uz laiciņu izgāja no celles tikai tādēļ, ka viņu noslēpumaini, caur kādu mūku, izsauca Rakitins, kas bija ieradies no pilsētas un atnesis Aļošam dīvainu vēstuli no Chochlakova kundzes. Viņa paziņoja Aļošam kādu interesantu, pavisam īstā laikā pienākušu vēsti. Lieta tā, ka vakar starp vienkāršajām ticīgajām sieviņām, kas bija atnākušas godbijībā palocīties svētniekam un lūgt no viņa svētību, bija kāda pilsētas vecīte, Prochorovna, apakšoficiera atraitne. Viņa jautāja svētniekam: vai viņa drīkstot par savu dēliņu Vasilīti, kurš dienesta darīšanās aizbraucis tālu Sibirijā, uz Irkutsku, un no kura viņa jau veselu gadu neesot saņēmusi nekādu ziņu, likt noturēt baznīcā dvēseles aizlūgumu kā par mirušu? Svētnieks atbildējis viņai visai bargi, aizliegdams to un nosaukdams tāda veida aizlūgumu itin kā par buršanu. Bet pēc tam, piedevis viņai viņas nezināšanas dēļ, piebildis, «it kā raudzīdamies nākamības grāmatā» (tā izteicās Chochlakova kundze savā vēstulē), arī mierinājuma vārdus: ka viņas dēls Vasja, bez šaubām, esot dzīvs un vai nu pats drīzumā pie viņas atbraukšot, vai atsūtīšot vēstulīti, un lai viņa ejot mājās un gaidot. «Un ko jūs domājat?» sajūsmā piebilda Chochlakova kundze, pravietojums ir piepildījies burtiski un pat vēl vairāk. Tiklīdz vecīte atgriezusies mājās, viņai tūlīt pasnieguši tikko no Sibirijas saņemto vēstuli. Bet arī tā vēl maz: šai vēstulē, kas bijusi rakstīta ceļā, no Jekaiterinburgas, Vasja paziņojis savai mātei, ka pats atgriežoties Krievijā, braucot kopā ar kādu ierēdni un ka pēc nedēļām trim pēc šīs vēstules saņemšanas «viņš cerot apkampt savu māti». Chochlakova kundze neatlaidīgi un dedzīgi lūdza Aļošam tūlīt paziņot šo nupat notikušo «pareģošanas brīnumu» igumenam un visiem brāļiem. «Tas ir jāzina visiem, visiem!» viņa iesaucās, nobeigdama savu vēstuli. Viņas vēstule bija rakstīta uz ātru roku, steigā, rakstītājas satraukums bija manāms katrā rindiņā. Bet Aļošam vairs nebija brāļiem ko stāstīt, jo tie jau zināja visu. Rakitins, sūtīdams Aļošam pakaļ mūku, uzdeva viņam bez tam «padevīgi paziņot arī viņa augstajai eminencei Paisīja tēvam, ka viņam, Rakitinam, esot pie tā kāda darīšana, bet tik svarīga, ka viņš nedrīkstot ne minūtes kavēties, lai to paziņotu, un ka savu pārdrošību pazemīgi lūdzot tam piedot». Tā kā Paisija tēvam mūķelis paziņoja Rakitina lūgumu agrāk nekā Aļošam, tad pēdējam, kad viņš bija atnācis, atlika tikai, izlasījušam vēstulīti, paziņot to tūlīt Paisija tēvam vienīgi kā dokumentu. Un nu arī šis drūmais un neuzticīgais cilvēks, sarauktu seju izlasījis ziņu par «brīnumu», nespēja pilnīgi savaldīt savu iekšējo saviļņojumu. Viņa acis iezibējās, lūpas pēkšņi svarīgi un dziļi izjusti pasmaidīja.

—  Vai to vien pieredzēsim! — viņam pēkšņi it kā izlauzās pār lūpām.

—   Vai to vien vēl pieredzēsim, vai to vien vēl pieredzēsim! — mūki visapkārt atkārtoja, bet Paisija tēvs, atkal saraucis seju, lūdza kaut jele pagaidām skaļi par to nevienam nestāstīt, «kamēr vēsts vēl vairāk apstiprināsies, jo pasaules cilvēkos ir daudz vieglprātības, un arī šis gadījums varēja notikt gluži dabiski», — viņš uzmanīgi piebilda, it kā nomazgādams sirdsapziņu, bet pats savai ierunai gandrīz neticēdams, ko ļoti labi nomanīja arī klausītāji. Tai pašā stundā, saprotams, «brīnums» jau kļuva zināms visam klosterim un pat daudziem klosterī uz liturģiju sanākušajiem pasaulīgajiem. Bet par visiem vairāk, likās, par notikušo brīnumu bija pārsteigts vakarējais ceļagājējs mūķelis «no Svētā Silvestra», no kādas mazas Obdorskas mītnes tālajos ziemeļos. Viņš godināja vakar svētnieku, stāvēdams tuvu Chochlakova kundzei, un, norādīdams viņam uz šīs dāmas «izdziedināto» meitu, dziļdomīgi viņam noprasīja: «Kā jūs iedrošināties darīt tādas lietas?»

Lieta tā, ka tagad viņš jau bija zināmā neizpratnē un gandrīz nezināja, kam ticēt. Jau vakar pievakarē viņš bija apmeklējis klosterim piederīgo Teraponta tēvu viņa atsevišķajā cellē aiz dravas, un viņu bija satriekusi šī tikšanās, kas atstāja uz viņu ārkārtīgu un šausmu pilnu iespaidu. Šis Teraponta tēvs bija tas pats ļoti vecais mūks, lielais gavētājs un klusētājs, kuru mēs jau pieminējām kā svētnieka Zosimas, bet galvenais — vispār svētniecības iestādījuma pretinieku, jo to viņš turēja par kaitīgu un vieglprātīgu jaunievedumu. Šis pretinieks bija ārkārtīgi bīstams, lai gan viņš kā klusētājs gandrīz ne ar vienu nerunāja ne vārda. Bīstams viņš bija galvenokārt ar to, ka liels daudzums brāļu viņam pilnīgi sekoja, bet no pasaulīgajiem, kas nāca šurp, ļoti daudzi viņu godāja kā lielu taisnīgo un ticības aizstāvi, lai gan redzēja viņā neapšaubāmu plānprātiņu. Bet taisni šī plānprātība valdzināja. Pie svētnieka Zosimas šis Teraponta tēvs nekad negāja. Lai gan viņš dzīvoja skitā, viņam visai neuzbāzās ar skita noteikumiem, — atkal tikai tādēļ, ka viņš uzvedās gluži kā plānprātiņš. Viņam bija gadi septiņdesmit pieci, ja ne vairāk, un viņš dzīvoja aiz skita dravas, mūra sienas stūrī, vecā, gandrīz sagruvušā koka cellē, kas te bija uzcelta jau senlaikos, jau pagājušajā gadsimtā, kādam arī ļoti lielam gavētājam un klusētājam Jona tēvam, kurš nodzīvoja līdz simt pieciem gadiem un par kura darbiem pat līdz šim laikam klosterī un tā apkārtnē klīda daudz ļoti interesantu nostāstu. Teraponta tēvs panāca to, ka beidzot arī viņam priekš gadiem septiņiem ļāva apmesties šai pašā vientulīgajā cellītē, tas ir, vienkāršā būdā, kas gan ļoti līdzinājās kapelai, jo tajā bija ārkārtīgi daudz ziedotu svētbilžu ar to priekšā mūždien degošām ziedotām lampiņām, kuru uzraudzīšanai un iedegšanai tad arī te it kā nolika Teraponta tēvu. Viņš ēda, ka runāja (un tas bija taisnība), tikai pa divi mārciņas maizes trijās dienās, ne vairāk; to viņam ik pa trim dienām atnesa dravnieks, kas dzīvoja tepat dravā, bet arī ar šo dravnieku, kas viņam tā pakalpoja, Teraponta tēvs reti kad pārmija kādu vārdu. Sīs četras mārciņas maizes kopā ar svētdienas dievmaizīti, kuru pēc vēlīnās liturģijas igumens svētīgajam akurati atsūtīja, bija visa viņa nedēļas pārtika. Bet ūdeni krūzītē viņam mainīja katru dienu. Liturģijā viņš ieradās retu reizi. Atnākušie viņa cienītāji redzēja, ka nereti viņš augu dienu pavadīja lūgšanās, visu laiku nometies ceļos un nepaskatīdamies apkārt. Bet, ja arī reizēm ielaidās ar viņiem sarunās, tad runāja īsi, aprauti, dīvaini un gandrīz vienmēr rupji. Tomēr bija ļoti reti gadījumi, kad arī viņš sāka runāt ar atnācējiem, bet lielākoties tad izrunāja tikai vienu dīvainu vārdu, kas vienmēr apmeklētājam bija liela mīkla, un pēc tam, lai viņu lūdza kā lūgdami, nekā vairs nepaskaidroja. Garīdznieka kārtā viņš nebija, bija tikai vienkāršs mūks. Nerimās visai dīvainas valodas, tomēr tikai tumšu ļaužu starpā, ka Teraponta tēvam esot sakari ar debesu gariem un ka tikai ar tiem viņš sarunājoties, tādēļ arī ļaudīs ciešot klusu. Obdorskas mūķelis, nokļuvis dravā pēc dravnieka — arī visai nerunīga un drūma mūka norādījuma, devās uz nomaļo stūri, kur atradās Teraponta tēva cellīte. «Varbūt ar tevi kā atnācēju parunās, bet varbūt nekā nepanāksi,» dravnieks viņu brīdināja. Mūķelis tuvojās, kā viņš pats vēlāk atstāstīja, ar vislielākajām bailēm. Bija jau diezgan vēla stunda. Šoreiz Teraponta tēvs sēdēja pie cellītes durvīm uz zema soliņa. Pār viņu klusi šalca milzīga, veca vīksna. Nāca virsū vakara vēsums. Obdorskas mūķelis krita zemē svētīgā priekšā un lūdza svētību.

—  Vai tu gribi, mūks, lai ari es tavā priekšā krītu zemē? — izrunāja Teraponta tēvs. — Celies augšā!

Mūķelis piecēlās.

—   Svētīdams pats gūsi svētību, sēdies līdzās! No kurienes atkūlies?

Visvairāk nabaga mūķeli pārsteidza tas, ka Teraponta tēvs, lai gan bija tik liels un neapšaubāms gavētājs un jau tik lielā vecumā, izskatījās vēl spēcīgs, bija liela auguma, turējās taisni, nesalīcis, bija svaigu seju, kaut arī vāju, tomēr veselīgu. Neapšaubāmi arī viņā bija vēl saglabājies ievērojams spēks. Viņš bija atlētiska auguma. Lai gan tik lielu vecumu piedzīvojis, viņš vēl nebija pat gluži sirms, vēl visai bieziem, agrāk gluži melniem matiem un bārdu. Viņa acis bija pelēkas, lielas un mirdzošas, bet ārkārtīgi izspiedušās, kas pat pārsteidza. Viņš runāja, stipri uzsvērdams «o». Viņš bija ģērbies brūnganos, .garos zemnieku svārkos, no rupjas arestantu (kā to agrāk sauca) vadmalas, apjozies ar resnu valgu. Kailu kaklu un krūtīm. Zem svārkiem rēgojās gandrīz pavisam melns ļoti rupja audekla krekls, kuru viņš nevilka nost veseliem mēnešiem. Runāja, ka zem svārkiem viņš nēsājot trīsdesmit mārciņu smagas važas. Viņa apavi bija veci, gandrīz pavisam izjukuši zābaki basā kājā.

—   No mazās Obdorskas mītnes, no Svētā Selivestra, — pazemīgi atbildēja atnācējs mūķelis, ar savām manīgajām, ziņkārīgajām ačtelēm, lai gan pabailīgi, vērodams vientuli.

—   Esmu bijis pie tava Selivestra. Esmu dzīvojis. Vai vesels Selivestrs?

—  Mūķelis apjuka.

—   Aplamnieki jūs tādi! Vai kārtīgi gavējat?

—   Mūsu kopgalda kārtība, pēc vecām skita paražām, tā noteikta: lielajā četrdesmit dienu gavēnī pirmdien, trešdien un piektdien ēst nemaz neēdam. Otrdien un ceturtdien brāļiem — balta maize, medus novārījums, lāceņu ogas vai sālīti kāposti un piestā grūsti auzu milti. Sestdien balti kāposti, zirņu nūdeles, biezputra ar sulu, viss ar elji. Svētdien pie kāpostiem žāvētas zivis un biezputra. Bet Klusajā nedēļā no pirmdienas un līdz pat sestdienas vakaram, dienas sešas, maize ar ūdeni, tāpat var ēst nevārītus augus, tos pašus ar sātu; un, ja tas iespējams, to pašu baudām ne katru dienu, bet kā stāv rakstīts par pirmo lielā gavēņa nedēļu. Bet svētajā Lielajā Piektajā nekā neēdam, tāpat Lielajā Sestdienā mums jāgavē līdz trešajai stundai, un lad varam iebaudīt drusku maizes ar ūdeni un iedzert pa vienam kausam vīna. Bet svētajā Lielajā Ceturtdienā ēdam ievārījumu bez eljes, dzeram vīnu un vēl ko sausā veidā. Tā kā jau Laodikijas koncils par Lielo Ceturtdienu tā ir sludinājis: «Ja Lielā gavēņa pēdējās nedēļas ceturtdienu necienīgi gavētu, arī visu Lielo gavēni apgānītu.» Tā ir pie mums. Bet kas nu tas, salīdzinot ar jums, svēto tēv, — piebilda mūķelis, kļuvis drošāks, — jo jūs cauru gadu, pat Svētajā Lieldienā, pārtiekat tikai no maizes un ūdens, un, cik maizes mums uz divām dienām, ar tik jums pietiek veselai nedēļai. Patiesi apbrīnojama jūsu lielā atturība.

—   Bet krimildes? — Teraponta tēvs pēkšņi jautāja.

—   Krimildes? — izbrīnījies atkārtoja mūķelis.

—   Nu redzi. Es varu no viņu maizes aiziet, man nemaz tā nav vajadzīga, kaut vai mežā un tur pārtikt no krimildēm vai ogām, bet viņi te neaizies no savas maizes, tātad viņus velns saistījis. Tagad pagāni runā, ka neesot tik daudz jāgavē. Uzpūtības pilni un pagāniski ir šādi viņu spriedelējumi.

—   Ak jā, tiesa, — nopūtās mūķelis.

—   Vai velnus pie tiem redzēji? — jautāja Teraponta tēvs.

—   Pie kuriem tiem? — bikli apjautājās mūķelis.

—   Es pie igumena pagājušo gadu svētajos Vasarsvētkos biju aizgājis, bet no tā laika vairs neesmu bijis. Redzēju, ka dažam sēž uz krūtīm, slēpjas zem svārkiem, tikai radziņi vien ārā; dažam skatās laukā no kabatas, ačteles vien zib, bail no manis; citam apmeties vēderā, pašā nešķīstajā kuņģī, bet dažam labam karājas, kaklā ieķēries. Šis nēsā līdzi, bet pats nemaz neredz.

—   Jūs … redzat? — apvaicājās mūķelis.

—   Ja jau saku, tad redzu, caur un cauri redzu. Ka eju no igumena prom, skatos — viens slēpjas no manis aizdurvē, bet tāds makāns, aršinas pusotras vai vēl lielāks augumā, un pamatīga aste šim, resna, tumšbrūna, gara, bet te šim misās iebāzt astes galiņu durvju šķirbā, bet es, nebūdams muļķis, durvis pēkšņi aizcērtu un ieveru šim asti. Šis nu gaudo un sitas uz visām pusēm, bet es viņam krusta zīmi virsū — un tā trīs reizes, — un sakrustoju gan. Turpat nosprāga kā samīts zirneklis. Tagad, jādomā, jau sapuvis kaktā, smird, bet viņi nemaz neredz, nenojauš. Gads, kamēr neeju. Tikai tev kā svešzemniekam atklāju.

—   Briesmīgi ir jūsu vārdi! Bet sakiet, visutaisnīgo un svētīgo tēv, — mūķelis palika arvien drošāks un drošāks, — vai tiesa, par jums liela slava izgājusi un pat līdz tālām zemēm, ka jūs stāvot ar Svēto Garu nepārtrauktos sakaros?

—   Nolaižas. Paciemojas.

—   Kā tad nolaižas? Kādā izskatā?

—   Putna.

—   Svētais Gars baloža izskatā?

—   Viens ir Svētais Gars, bet otrs — Svētgars. Svētgars ir cits, taS var nolaisties ari cita putna izskatā: reizēm bezdelīgas, reizēm dadzīša, bet dažreiz arī zīlītes.

—   Kā tad jūs viņu zīlītē pazīstat?

—  Viņš runā.

—   Kā tad runā, kādā valodā?

—   Cilvēku.

—   Bet ko tad viņš jums saka?

—  Nupat šodien pasludināja, ka muļķis apmeklēšot un prasīšot, kas neklājas. Par daudz tu, mūks, gribi zināt.

—   Briesmīgi ir jūsu vārdi, visutaisnīgo un svētīgo tēv, — mūķelis grozīja galvu. Viņa bailīgajās ačtelēs tomēr bija manāmas

arī šaubas.

—   Bet vai redzi šo koku? — brītiņu klusējis, jautāja Teraponta tēvs.

—   Redzu, svētīgo tēv.

—   Tu redzi vīksnu, bet es pavisam citu ko.

—   Ko tad? — veltās gaidās apklusa mūķelis.

—  Tas notiek nakti. Vai redzi šos divi zarus? Nakti no tiem Kristus stiepj man pretī rokas un ar tām mani meklē, skaidri redzu un drebu. Bailes, ai, bailes!

—   No kā gan bīties, ja jau pats Kristus?

—   Satvers un aiznesīs.

—   Dzīvu?

—   Elija garā un slavā, vai tad neesi dzirdējis? Sakamps un aiznesīs …

Lai gan Obdorskas mūķelis pēc šīs sarunas atgriezās viņam ierādītajā cellītē pie kāda no brāļiem pat diezgan lielā apmulsumā, bet viņa sirds tomēr nešaubīgi pieķērās vairāk Teraponta tēvam nekā Zosimas tēvam. Obdorskas mūķelis pirmām kārtām aizstāvēja gavēšanu, un viņam nemaz nelikās dīvaini, ja tik liels gavētājs kā Teraponta tēvs redz zilus brīnumus. Viņa vārdi, zināms, šķita arī gluži kā nejēdzīgi, taču dievs zina, kas tajos slēpjas, šais vārdos, un visiem plānprātiņiem Kristus vārdā ne tādi vien ir vārdi un darbi. Bet ievērtajai velna astei viņš ne vien līdzībā, bet arī tiešā nozīmē ar visu sirdi un ar prieku bija gatavs noticēt. Bez tam viņam jau agrāk, kad viņš vēl nebija klosterī ieradies, bija stipri aizspriedumi pret svētniekiem, kurus viņš līdz šim pazina tikai pēc nostāstiem un noturēja tos, tāpat kā daudzi citi, par pilnīgi kaitīgu jaunievedumu. Bet, pārlaidis dienu klosterī, bija jau paspējis atzīmēt dažu vieglprātīgu un svētniecībai naidīgu brāļu slepeno kurnēšanu. Turklāt pēc savas dabas viņš bija ložņīgs un ņiprs mūks, viss kas viņā modināja lielu ziņkārību. Lūk, kāpēc varenā vēsts par jauno «brīnumdarbu», ko izdarījis svētnieks Zosima, iedzina viņu ārkārtīgā apmulsumā. Aļoša vēlāk atcerējās, ka starp mūkiem, kuri drūzmējās pie svētnieka un ap viņa celli, daudzreiz viņa priekšā nozibēja ziņkārīgā Obdorskas viesa stāvs, kurš ložņāja visur pie visiem pūlīšiem, visu noklausīdamies un visus izprašņādams. Bet toreiz viņš tam piegrieza maz vērības un tikai vēlāk visu atcerējās … Un ne jau uz to nesas viņam prāts: svētnieks Zosima, kas atkal sajuta nogurumu un atkal likās gultā, pēkšņi, jau aizvērdams acis, atcerējās viņu un lika atsaukt pie sevis. Aļoša tūlīt atskrēja. Pie svētnieka pašlaik bija tikai Paisija tēvs, hieromonachs Jozefa tēvs un klostera kalpotājs Porfirijs. Svētnieks, pavēris gurdenās acis un cieši paskatījies Aļošā, pēkšņi viņam jautāja:

—  Vai tevi negaida tuvinieki, dēliņ?

Aļoša apmulsa.

—  Vai tu neesi viņiem vajadzīgs? Vai vakar kādam neapsolījies, ka šodien aiziesi?

—  Apsolījos … tēvam … brāļiem … arī citiem …

—   Redzi nu. Katrā ziņā ej! Nebēdājies! Zini, ka nenomiršu, neteicis, tev klātesot, savu beidzamo vārdu zemes virsū. Tev es teikšu šo vārdu, dēliņ, tev arī to novēlu. Tev, mīļo dēliņ, jo tu mani mīli. Bet nu pagaidām ej pie tiem, kam solījies.

Aļoša tūlīt paklausīja, lai gan viņam bija grūti aiziet. Bet solījums dzirdēt viņa beidzamo vārdu zemes virsū, bet galvenais, it kā viņam, Aļošam, novēlēto, satrauca viņa dvēseli līksmībā. Viņš steidzās, lai, beidzis visu pilsētā, drīzāk tiktu atpakaļ. Te arī Paisija tēvs teica viņam atvadu vārdu, kas uz viņu darīja visai stipru un negaidītu iespaidu. Tad viņi abi jau bija izgājuši no svētnieka celles.

—   Paturi, jaunekli, vienmēr prātā (tā tieši un bez kāda ievada iesāka Paisija tēvs), ka pasaulīgā zinība, apvienojusies varenā spēkā, ir izārdījusi, sevišķi beidzamajā gadsimtā, visu, kas svētajo rakstos mums solīts no debesīm, un pēc nežēlīgas analizēs $īs pasaules gudrajiem no agrākā svētuma nav palicis galīgi itin nekā. Bet viņi ir ārdījuši pa daļām un veselo palaiduši garām, un pat jāpabrīnās, ar kādu aklumu. Jo veselais stāv nesatricināmi viņu priekšā tāpat kā agrāk; un elles vārti to nevar pārspēt. Vai tad tas nav bijis dzīvs deviņpadsmit gadsimtus, vai nedzīvo ari tagad atsevišķās dvēseļu kustībās un tautu masu kustībās? Pat to pašu visa sagrāvēju ateistu dvēselēs tas dzīvo kā agrāk nesatricināmi! Jo arī tie, kas atkrituši no kristietības un dumpojas pret to, savā būtībā paši ir tās pašas Kristus līdzības un tādi arī palikuši, jo līdz šim laikam ne viņu gudrība, ne sirds dedzība nav spējusi radīt citu, augstāku paraugu cilvēkam un viņa cieņai kā to, ko mums sen jau norādījis Kristus. Bet cik ir bijis mēģinājumu, un no tiem iznākušas tikai kroplības. To sevišķi iegaumē, jaunekli, jo pasaulē liek tev aiziet tavs mirstošais svētnieks. Varbūt, atcerēdamies šo lielo dienu, tu neaizmirsīsi arī manus vārdus, kas sirsnībā tev teikti ceļā līdzi, jo jauns tu esi, bet pasaules kārdinājumi ir grūti, un nav tavos spēkos tos pārvarēt. Nu tad ej, bārenīt!

Pēc šiem vārdiem Paisija tēvs deva viņam svētību. Iziedams no klostera un apdomādams visus šos negaidītos vārdus, Aļoša pēkšņi saprata, ka šai stingrajā un līdz šim pret viņu bargajā mūkā viņš tagad sastapis jaunu, negaidītu draugu un jaunu vadoni, kas dedzīgi viņu mīl, — it kā svētnieks Zosima mirdams to būtu viņam novēlējis. «Un varbūt tieši tā viņu starpā ir noticis,» pēkšņi nodomāja Aļoša. Bet tā negaidītais un zinātniskais spriedelējums, ko viņš tikko bija noklausījies, taisni šis un nevis kāds cits, liecināja tikai par Paisija tēva sirds dedzību: viņš jau steidzās cik drīz vien spēdams apbruņot jauno prātu cīņai ar kārdinājumiem un aizsargāt jauno, viņam novēlēto dvēseli ar žogu, par kuru stiprāku pats nevarēja iedomāties.

II Pie tēva

Vispirms Aļoša devās pie tēva. Pienācis tuvāk, viņš atcerējās, ka tēvs vakar stingri piesacīja, lai viņš kā nekā ierodoties, brālim Ivanam nemanot. «Kādēļ tā?» tagad Aļošam pēkšņi ienāca prātā. «Ja tēvs grib ko sacīt man vienam, klusiņām, tad kādēļ gan man ierasties nemanot? Droši vien viņš vakar uzbudinājumā gribēja sacīt ko citu, bet nepaspēja,» viņš nosprieda. Un tomēr viņš bija ļoti priecīgs, kad Marfa Ignatjevna, kas tam atvēra vārtiņus (jo Grigorijs, kā izrādījās, bija sasirdzis un gulēja sētas mājā), paziņoja uz viņa jautājumu, ka Ivans Fjodorovičs jau divas stundas kā izgājis.

—   Bet tētiņš?

—   Ir jau piecēlies, dzer kafiju, — Marfa Ignatjevna sausi atbildēja.

Aļoša gāja iekšā. Vecais sēdēja viens pie galda tupelēs un vecā mētelīti un laika kavēklim, tomēr bez lielas uzmanības pārlūkoja dažus rēķinus. Viņš bija gluži viens visā namā (arī Smerdjakovs bija izgājis iepirkties pusdienām produktus). Bet ne jau rēķini viņu nodarbināja. Lai gan viņš bija piecēlies no gultas agra rītā un gribēja būt mundrs, tomēr izskatījās savārdzis un gurdens. Viņa piere, uz kuras pa nakti bija radušies milzīgi, tumšsarkani plankumi, bija apsieta ar sarkanu lakatu. Arī deguns pa nakti bija stipri satūcis, un arī uz tā bija radušies daži, lai gan nelieli, asins izplūdumi, no kā visa seja izskatījās sevišķi ļauna un uzbudināta. Vecais pats to zināja un nelaipni paskatījās ienācējā.

—   Kafija ir auksta, — viņš asi uzkliedza, — nepacienāšu. Es, brāl, pats šodien dzīvoju itikai no gavēņa zivju zupas un nevienu neesmu lūdzis. Kādēļ ieradies?

—   Apjautāties par jūsu veselību, — atteica Aļoša.

—   Jā. Un bez tam es pats tev vakar liku atnākt. Bet itas viss nieki. Velti tu sevi apgrūtini. Nu, es jau zināju, ka tu tūlīt atvilksies…

To viņš sacīja ar visnelabvēlīgākām jūtām. Pa to laiku pats piecēlās un norūpējies apskatīja spogulī (varbūt šorīt jau četrdesmito reizi) savu degunu. Viņš sāka arī skaistāk sakārtot uz pieres savu sarkano lakatu.

—   Sarkans tomēr ir labāks, jo baltā izskatās kā slimnīcā, — viņš sentenciozi piebilda. — Nu, kas tur pie tevis? Ko tavs svētnieks?

—  Viņam ļoti slikti, viņš varbūt šodien mirs, — Aļoša atbildēja, bet tēvs to nemaz nedzirdēja un arī savu jautājumu tūlīt bija aizmirsis.

—   Ivans aizgāja, — viņš pēkšņi sacīja. — Viņš visiem spēkiem grib atņemt Mitjam līgavu, tādēļ vien te dzīvo, — viņš ļauni piebilda un, saviebis muti, paskatījās Aļošā.

—   Vai tiešām viņš pats jums to teica? — Aļoša jautāja.

—  Jā, un jau sen to teica. Ko tu domā: jau priekš nedeļam trim teica. Ne jau mani slepeni nokaut arī viņš būtu šurp atbraucis? Kaut kā dēļ taču viņš ir šurp braucis?

—   Ko jūs sakāt? Kādēļ .jūs tā runājat? — Aļoša briesmīgi samulsa.

—   Tiesa, naudu viņš neprasa un tā kā tā ne kripatas no manis nedabūs. Es, visumlļo Aleksej Fjodorovič, esmu nodomājis dzīvot pasaulē pēc iespējas ilgāk, lai tas jums būtu zināms, un tādēļ man vajadzīga katra kapeika, un, jo ilgāk es dzīvošu, jo vajadzīgāka tā būs, — viņš turpināja, staigādams pa istabu no viena kakta otrā un sabāzis rokas sava pla tā, taukiem noziestā dzeltena linu auduma mēteļa kabatās. — Tagad es vēl tomēr esmu vīrietis, tikai piecdesmit pieci, bet es gribu vēl gadu divdesmit turēties vīrieša kārtā, pēc tam taču p alikšu vecs — kļūšu nešķīsts, tad viņas nenāks pie manis aiz laba prāta, lūk, te nu naudiņa man arī noderēs. Tādēļ arī es tagad krāju arvien vairāk un vairāk, vienīgi sev pašam, manu mīļo dēliņ Aleksej Fjodorovič, lai jums būtu zināms, jo es savā neķītrībā gribu nodzīvot līdz beigām, lai tas jums būtu zināms. Neķītrīb ā ir saldāk: visi to lamā, bet visi tajā dzīvo, tikai visi paslepen, bet es atklāti. Lūk, šīs manas vaļsirdības pēc tad nu visi neķītreļi brūk man virsū. Bet tavas paradizes, Aleksej Fjodorovič, es negribu, lai tas tev būtu zināms, un kārtīgam cilvēkam tavā para.dizē nepavisam nav pieklājīgi, ja pat tā tur būtu. Pēc manām domām, aizmigsi un nepamodīsies, un nav nekā, pieminiet mani, j a gribat, bet, ja negribat, lai velns jūs parauj! Tā ir mana filozofija. Vakar Ivans te labi runāja, lai gan visi mēs bijām piedzēruši. Ivans ir lielībnieks, un nekādas sevišķas gudrības viņā nav… un arī sevišķas izglītības nav nekādas, tikai cieš klusu un klusām par tevi smejas, — tas ir viņa jājamais zirdziņš.

Aļoša viņā klausījās un neteica ne vārda.

—   Kāpēc viņš ar mani nerunā? Bet, ja arī runā, tad klīrējas; nelietis ir tavs Ivans! Bet Grušiņu es apprecēšu tūlīt, ja tik gribēšu. Jo ar naudu vajag tikai gribēt, Aleksej Pjodorovič, un viss būs rokā. Lūk, Ivans taisni no tā baidās un sarga mani, lai es neapprecētos, bet tādēļ kūda Mitju, lai tas prec Grušiņu; tā viņš grib arī mani no Grušas pasargāt (domā laikam, ka atstāšu šim naudu, ja Grušiņu neapprecēšu!), bet, no otras puses, ja Mitja Grušiņu apprecēs, tad Ivans paņems viņa bagāto līgavu, re, kas viņam par aprēķinu! Nelietis ir tavs Ivans!

—   Cik jūs ātri uztraucaties! Tas jums no vakardienas; būtu labāk gājuši atgulties, — Aļoša teica.

—   Kad tu man to saki, — pēkšņi piemetināja vecais, it kā tas viņam tikai pirmo reizi būtu ienācis prātā, — tu saki, es uz tevi neskaišos, bet uz Ivanu, ja tas man to pašu teiktu, es būtu saskaities. Tikai vienīgi ar tevi man ir bijuši jauki brītiņi, citādi jau es esmu ļauns cilvēks.

—   Jūs neesat ļauns cilvēks, bet sakropļots, — pasmaidīja

Aļoša.

— Klau, es slepkavu Mitju gandrīz gribēju šodien ietupināt un arī tagad vēl nezinu, kā izlemšu. Zināms, tagadējā modes laikā pieņemts tēvus un mātes turēt par aizspriedumu, taču pēc likuma laikam arī mūsu laikos nav atļauts vecus tēvus raustīt aiz matiem un uz grīdas spert ar papēžiem ģīmī — viņu pašu namā un vēl lielīties atnākt un pavisam nosist, — visam tam ir liecinieki. Es, ja gribētu, varētu viņu saliekt ragā un par vakardienas darbiem tūlīt ietupināt.

—   Tad jūs negribat sūdzēties, ne?

—   Ivans atrunāja. Es uzspļautu Ivanam, bet arī es pats zinu kādu joku …

Un, pieliecies Aļošam pie auss, viņš turpināja konfidenciāli, pa pusei čukstēdams:

—   Ja es viņu, nelieti, ietupinātu, viņa uzdzirdēs, ka es to ietupinājis, un tūlīt skries pie viņa. Bet, ja šodien dabūs zināt, ka viņš mani, vārgu vecīti, vai līdz nāvei piekāvis, tad varbūt pametīs viņu un pie manis atnāks apraudzīt… Lūk, ar kādu raksturu mēs esam apveltīti — tikai darīt visu ačgārni. Es viņu cauri un cauri pazīstu! Nu ko, vai neiedzersi konjaciņu? Še ņem aukstu kafijiņu, es tev pieliešu ceturtdaļu glāzītes, tas ir labi, brālīt, garšai.

—   Nē, nevajag, pateicos. Šo maizīti es paņemšu līdzi, ja jus dosiet, — Aļoša teica un, paņēmis trīskapeiku franču bulku, iebāza to mūka svārku kabatā. — Bet konjaku arī jums nevajadzētu dzert, — viņš bažīgi ieteica, ieskatīdamies tēvam sejā.

—   Tev taisnība, uzbudina, bet mieru nedod. Taču tikai vienu glāzīti… Es jau no skapīša …

Viņš atslēdza «skapīti», ielēja glāzīti, izdzēra, pēc tam skapīti aizslēdza un atslēgu atkal iebāza kabatā.

—   Un diezgan, no glāzītes vien nenosprāgšu.

—   Nu jūs kļuvāt arī laipnāks, — Aļoša pasmaidīja.

—   Hm! Tevi es mīlu arī bez konjaka, bet ar neliešiem arī es esmu nelietis. Vaņa, nebrauc uz Cermašņu — kāpēc? Viņam vajag izspiegot, vai es daudz Grušiņai došu, ja viņa atnāks. Visi ir nelieši! Un Ivanu es neatzīstu nepavisam. Es viņu nemaz nepazīstu. Kur gan tāds cēlies! Nepavisam nav mūsu gara. Un domā, ka es viņam ko atstāšu? Es neatstāšu pat testamentu, lai tas jums būtu zināms. Bet Mitju es nospiedīšu kā prusaku. Naktīs es spiežu ar tupeli melnos grusakus: noknaukš vien, kad uzmin. Tāpat noknaukšēs tavs Mitja. Tavs Mitja, jo tu viņu mīli. Tu viņu mīli, bet es nemaz nebīstos, ka tu viņu mīli. Bet, ja Ivans viņu mīlētu, es baidītos par savu ādu tāpēc vien, ka viņš to mīl. Bet Ivans nemīl nevienu, Ivans nav mūsu cilvēks, tādi cilvēki kā Ivans, tie, brāl, nav mūsu cilvēki, tie ir sacēlušies putekli … Uzpūtīs vējš, un putekļi pazudīs … Vakar man gandrīz muļķība ienāca prātā, kad es tev liku šodien atnākt: gribēju no tevis dabūt zināt par Mitju, — ja viņam kādu tūkstoti, nu divus, es tagad noskaitītu, vai tad viņš būtu mierā, ubags un nelietis, pavisam aizvākties no šejienes — uz gadiem pieciem, bet vislabāk uz trīsdesmit pieciem, tikai bez Grušiņas, — un no viņas pavisam atteikties, ko?

—   Es… es viņam pajautāšu … — nomurmināja Aļoša. — Ja visi trīs tūkstoši, tad varbūt viņš …

—   Ko muldi! Nevajag tagad jautāt, nekā nevajag! Es pārdomāju citādi. Vakar man tikai muļķība ielīda paurī, aiz stulbuma. Nekā nedošu, ne kripatiņas, mana nauda vajadzīga man pašam, — vecais sāka plātīt rokas. — Es viņu tāpat nospiedīšu kā prusaku. Nesaki viņam nekā, citādi vēl ko cerēs. Un arī tev pie manis itin nekā nav ko darīt, vari iet. Bet vai šī līgava, Katerina Ivanovna, kuru viņš tik rūpīgi visu laiku no manis slēpis, iet pie viņa vai neiet? Tu laikam vakar pie viņas biji?

—   Viņa neparko negrib to atstāt.

—   Taisni tādus šīs maigās jaunkundzītes arī mīl, uzdzīvotājus un neliešus! Maitas, es tev saku, šīs baltās jaunkundzes; cita lieta … Nu! Ja man būtu viņa jaunība un mana toreizējā seja (jo divdesmit astoņu gadu vecumā es biju skaistāks par viņu), tad es uzvarētu gluži tāpat kā viņš. Viņš ir blēdis! Bet Grušiņu viņš tomēr nedabūs, nedabūs… Miltos samalšu!

No beidzamajiem vārdiem viņš atkal kļuva nikns.

—  Ej arī tu, šodien tev pie manis nav ko darīt, — viņš asi atcirta.

Aļoša piegāja klāt atvadīties un noskūpstīja viņam plecu.

—   Ko tad tu? — vecais mazliet pabrīnījās. — Vēl jau redzēsimies. Varbūt domā, ka neredzēsimies?

—   Nemaz ne, es tikai tā nejauši.

—   Es jau arī neko, arī es tāpat… — Vecais viņā skatījās. — Klau, vai dzirdi, — viņš tam sauca pakaļ, — atnāc kādreiz labi drīz — un uz zivju zupu, likšu izvārīt zivju zupu, sevišķu, nevis tādu kā šodien, katrā ziņā atnāc! Jau rīt, vai dzirdi, rīt atnāc!

Un, tikko Aļoša izgāja pa durvīm, atkal piegāja pie skapīša un iemeta vēl pusglāzīti.

— Vairāk nedzeršu! — viņš nomurmināja un nokrekšķinājās, atkal aizslēdza skapīti, atkal iebāza atslēgu kabatā, pēc tam iegāja gu|amistabā, nespēkā atlaidās gultā un acumirklī aizmiga.

III Ielaidies ar skolniekiem

«Paldies dievam, ka viņš man neprasīja par Grušiņu,» nodomāja savukārt Aļoša, iziedams no tēva nama un dodamies pie Chochlakovām, «citādi gan vajadzētu pastāstīt par vakardienas satikšanos ar Grušiņu.» Aļoša sāpīgi sajuta, ka pa nakti cīkstoņi saņēmuši jaunus spēkus, bet viņu sirdis ar jauno dienu atkal kļuvušas cietas. «Tēvs ir uztraukts un ļauns, viņš kaut ko izdomājis un no tā neatlaižas; bet kas gan ar Dmitriju? Arī tas pa nakti sadūšojies, arī, jādomā, satraukts un ļauns un arī kaut ko, zināms, ir sadomājis … Ai, katrā ziņā vajag paspēt jau šodien viņu atrast, lai būtu kā būdams …»

Bet Aļošam neiznāca ilgi prātot: ceļā viņam pēkšņi kaut kas atgadījās, kas gan nelikās visai svarīgs, tomēr viņu stipri pārsteidza. Tiklīdz viņš pārgāja pāri laukumam un iegriezās šķērsielā, lai nokļūtu Miķeļa ielā, kas gāja līdztekus Lielajai ielai un ko no tās šķīra tikai grāvītis (visa mūsu pilsēta izšķērsota grāvīšiem), viņš ieraudzīja lejā pie tiltiņa mazu skolnieku baru, tikai mazgadīgus bērnus, deviņi līdz divpadsmit gadu, ne vairāk. Viņi devās mājās no skolas ar savām somiņām plecos, citi ar ādas •maišeļiem siksnās pār plecu, vieni tikai svārciņos, citi mētelīšos, bet daži arī garajos zābakos ar krunkotiem stulmiem, kādos sevišķi patīk palepoties maziem zēniem, kurus lolo turīgie tēvi. Viss bars kaut ko dzīvi pārrunāja, acīm redzot apspriedās. Aļoša nekad nevarēja vienaldzīgi paiet garām bērniem, arī Maskavā ar viņu notika tas pats, un, lai gan viņš visvairāk mīlēja trīs gadi vecus bērnus vai ap to metu, viņam ļoti patika arī desmit vienpadsmit gadu veci skolnieki. Un tāpēc arī tagad, lai cik norūpējies viņš bija, viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās nogriezties pie viņiem un parunāties. Piegājis tuvāk, viņš ieskatījās viņu sārtajās, dzīvajās sejiņās un pēkšņi pamanīja, ka visiem puisēniem bija rokās pa akmenim un dažam pat pa divi. Bet aiz grāvīša, apmēram soļu trīsdesmit no bara, pie sētas stāvēja vēl viens zēns, arī skolnieks, arī ar maišeli pie sāniem, pēc auguma spriežot, gadus desmit vecs, ne vecāks, vai pat jaunāks, — bāliņš, slimīgs un ar spīdīgām, melnām actiņām. Viņš uzmanīgi un cieši vēroja sešu skolnieku baru, kā redzams, pats savus biedrus, ar kuriem reizē nupat bija iznācis no skolas, bet ar kuriem, redzams, bija naidā. A|oša piegāja klāt un, vērodams kādu cirtainu, gaišmatainu sārtvaidzi zēnu melnos svārkos, uzrunāja viņu:

—   Kad es nēsāju tādu pašu maišeli kā jūs, tad mēs to nēsājam pie kreisajiem sāniem, lai ar labo roku tūlīt varētu aizsniegt; bet jums maiss pie labajiem sāniem, jums neērti tikt klāt.

Aļoša bez iepriekšēja nodoma un viltības sāka taisni ar šo lietišķo piezīmi, bet pieaudzis cilvēks jau arī nevar citādi iesākt, ja viņš grib iegūt bērna vai it sevišķi vesela bērnu bara uzticību. Jāiesāk tieši nopietni un lietišķi un tā, lai uzreiz jūs būtu pilnīgi līdzīgi; Aļoša to instinktivi saprata.

—   Viņš ir ķeiriSf, — tūlīt atbildēja otrs zēns, manīgs un veselīgs, gadus vienpadsmit vecs. Visi pieci pārējie zēni cieši skatījās Aļošā.

—  Viņš arī akmeņus met ar kreiso, — piebilda trešais zēns. Taisni šai acumirklī barā iebrāzās akmens, ķēra mazliet puisēnu ķeiri, bet paskrēja garām, lai gan bija mests veikli un enerģiski. To meta zēns aiz grāvīša.

—   Sadod viņam, velc viņam, Smurov! — visi iekliedzās. Bet Smurovs (ķeiris) jau tā nelika uz sevi'gaidīt un tūlīt atmaksāja; viņš meta ar akmeni puisēnam aiz grāvīša, bet neveiksmīgi: akmens atsitās pret zemi. Bet puisēns aiz grāvīša tūlīt laida barā otru akmeni, šoreiz mērķēdams taisni Aļošam, un diezgan sāpīgi trāpīja viņam plecā. Puisēnam aiz grāvīša ar akmeņiem bija piebāztas pilnas kabatas. Tas bija redzams pa trīsdesmit soļiem no viņa mētelīša uzpūstajām kabatām.

—   Viņš mērķē uz jums, uz jums, viņš tīši mērķē uz jums. Jūs taču esat Karamazovs, Karamazovs? — zēni, skaļi smiedamies, sāka kliegt. — Nu, visi reizē viņam, uguni!

Un no bara uzreiz izspindza seši akmentiņi. Viens trāpīja puisēnu galvā, un tas pakrita, bet acumirklī atkal pietrūkās kājās un zvēriskā niknumā laida akmeņus pretim. No abām pusēm iesākās nepārtraukta apšaudīšanās, arī barā daudziem bija kabatas piebāztas ar akmeņiem.

—   Ko jūs darāt! Kā jums nav kauna, kungi! Seši pret vienu, jūs jau nositīsiet viņu! — iekliedzās Aļoša.

Viņš izskrēja un nostājās pret lidojošiem akmeņiem, lai ar sevi aizsargātu puisēnu aiz grāvīša. Trīs vai četri uz brītiņu aprimās.

—  Viņš pats pirmais uzsāka! — puisēns sarkanajā kreklā iesaucās saniknotā bērna balstiņā. — Viņš ir nelietis, viņš pirmīt klasē iegrūda Krasotkinam ar kabatas nazīti, asinis sāka tecēt. Krasotkins tikai negribēja sūdzēties, bet šito vajag piekaut…

—   Par ko tad? Droši vien jūs paši viņu kaitināt?

—   Nu re, viņš atkal jums ielaida ar akmeni mugurā. Viņš jūs pazīst, — zēni kliedza. — Nu jau viņš sviež jums, nevis mums. Nu visi atkal viņam, nesvied garām, Smurov!

Un no jauna sākās apšaudīšanās, šoreiz ļoti nikna. Puisēnam aiz grāvīša akmens trāpīja krūtīs; viņš iebrēcās, sāka raudāt un skrēja augšup kalnā, uz Miķeļa ielu. Barā mēdījās: «A-ā! nobijās, bēg, vīšķis tāds!»

—  Jūs vēl nezināt, Karamazov, kāds viņš nelietis, viņu nosist par maz, — atkārtoja puisēns svārciņos, ar mirdzošajām actiņam, kā redzams, par visiem vecākais.

—   Kāds tad viņš ir? — Aļoša jautāja. — Vai iet sūdzēties?

Puisēni saskatījās it kā pavīpsnādami.

—  Vai jūs ejat turpat, uz Miķeļa ielu? — turpināja tas pats puisēns. — Nu tad panāciet viņu… Rau, redziet, viņš atkal apstājas, gaida un skatās uz jums.

—   Skatās uz jums, skatās uz jums! — zēni uzķēra.

—   Nu tad pajautājiet viņam, vai viņam patīk pirts vīšķis, izplūkāts. Dzirdiet, taisni tā pajautājiet!

Atskanēja vispārēji skaļi smiekli. Aļoša skatījās viņos, bet tie — viņā.

—   Neejiet, viņš jūs sadauzīs, — brīdinoši iesaucās Smurovs.

—   Kungi, par vīšķi es viņam nejautāšu, jo ar to droši vien jūs viņu kaitināt, bet es no viņa dabūšu zināt, kāpēc jūs viņu tā ienīstat…

—   Paprasiet, paprasiet! — zēni sāka smieties.

Aļoša pārgāja pāri tiltiņam un gar sētu devās kalnā taisni pie nežēlastībā kritušā puisēna.

—   Pielūkojiet, — zēni viņam brīdinoši kliedza pakaļ, — viņš no jums nenobīsies, viņš pēkšņi iedurs, paslepus— kā Krasotkinam …

Puisēns gaidīja viņu, nekustēdamies ne no vietas. Piegājis gluži klāt, Aļoša redzēja savā priekšā bērnu, kas nebija vecāks par deviņiem gadiem, no miesās vājajiem un augumā sīkajiem, bālu, iekritušu, iegarenu sejiņu un lielām, tumšām acīm, kas nikni viņā skatījās. Viņam mugurā bija diezgan nodilis vecs mētelītis, no kura viņš bija kroplīgi izaudzis. Kailās rokas rēgojās laukā no īsajām piedurknēm. Biksēm uz labā ceļgala bija liels ielāps, bet labās kājas zābakam purnā ap to vietu, kur lielais pirksts, — liels caurums, kā redzams, stipri noziests ar tinti. Viņa mēteļa abas atkārušās kabatas bija pielasītas ar akmeņiem. Aļoša apstājās viņam pretī divu soļu atstatumā, vaicājoši viņā skatīdamies. Puisēns, noprazdams tūlīt pēc Aļošas acīm, ka tas negrib viņu sist, arī kļuva rāmāks un uzsāka pats pirmais:

—   Es viens, bet viņi seši… Es viņus visus sakaušu viens pats, — viņš pēkšņi sacīja, un acis viņam iezibējās.

—   Viens akmens jums laikam trāpīja ļoti sāpīgi, — sacīja Aļoša.

—   Bet es Smurovam trāpīju pa galvu! — iesaucās puisēns.

—  Viņi man tur sacīja, ka jūs mani pazīstot un par kaut ko man metuši ar akmeni? — jautāja Aļoša.

Puisēns viņā drūmi paskatījās.

—   Es jūs nepazīstu. Vai tad jūs mani pazīstat? — Aļoša iztaujāja.

—   Nesienieties klāt! — puisēns pēkšņi nikni iesaucās, pats tomēr nekustēdamies ne no vietas, it kā vēl ko nogaidīdams, un atkal ļauni nozibsnīdams actiņas.

—   Labi, es iešu projām, — sacīja Aļoša, — tikai es jūs nepazīstu un nekaitinu. Viņi man teica, kā viņi jūs kaitinot, bet es jus negribu kaitināt, ardievu.

—   Mūks garnitūras biksēs! — puisēns iesaucās, vēl arvien ar to pašu ļauno un izaicinošo skatienu sekodams Aļošam un drošības dēļ ieņemdams citu stāvokli, jo apsvēra, ka tagad Aļoša katrā ziņā metīsies viņam virsū, bet Aļoša atgriezās, paskatījās viņā un gāja projām. Bet viņš nepaspēja paspert ne trīs soļi, kad viņam mugurā sāpīgi iebrāzās puisēna mestais akmens, cik vien lielu viņš bija varējis kabatā sameklēt.

—   Ak tad jūs no muguras? Tātad taisnība, ko viņi par jums saka, ka jūs uzbrūkot paslepus? — Aļoša atkal atgriezās, bet šoreiz zēns mežonīgā niknumā atkal meta Aļošam ar akmeni — nu jau taisni sejā, bet Aļoša paspēja laikus aizsargāties, un akmens ķēra viņam elkoni.

—   Kā jums nav kauna! Ko es esmu jums nodarījis? — viņš iesaucās.

Zēns klusēdams un iekaisis gaidīja to, ka nu jau, bez šaubām, Aļoša metīsies viņam virsū; bet, redzēdams, ka arī tagad tas to nedomā darīt, viņš galīgi saniknojās — kā zvērēns; viņš pēkšņi trūkās uz priekšu un uzbruka pats Aļošam, un tas nepaspēja ne pakustēties, kad ļaunais zēns, noliecis galvu un sagrābis abās rokās viņa kreiso roku, sāpīgi sakoda tās vidējo pirkstu. Viņš

iokodās tajā ar zobiem un sekundes desmit nelaida to vaļā. Aļoša aiz sāpēm iekliedzās, visiem spēkiem raustīdams pirkstu. Beidzot zēns to palaida un atlēca agrākajā vietā. Pirksts bija stipri sakosts pie paša naga, dziļi, līdz kaulam, sāka tecēt asinis. Aļoša i/vilka kabatas drāniņu un ar to cieši apsēja ievainoto roku. Viņš sēja gandrīz veselu minūti. Zēns visu šo laiku stāvēja un gaidīja. Beidzot Aļoša pacēla uz viņu savu kluso skatienu.

—   Nu labi, — viņš teica, — redziet, cik stipri jūs man iekodāt, un nu taču pietiks, vai ne? Tagad sakiet man, — ko es jums esmu nodarījis?

Puisēns paskatījās izbrīnā.

—   Lai gan es jūs it nemaz nepazīstu un redzu pirmo reizi, — Aļoša tikpat mierīgi runāja tālāk, — bet nevar būt, ka es jums nekā nebūtu nodarījis, — vai nu velti jūs mani tā mocītu. Nu ko tad es jums esmu nodarījis un ar ko esmu vainīgs jūsu priekšā,

sakiet!

Atbildes vietā puisēns pēkšņi sāka skaļi raudāt, pilnā balsī, un skrēja projām no Aļošas. Aļoša lēni devās viņam pakaļ uz Miķeļa ielu, un vēl ilgi viņš redzēja, kā tālumā skrēja zēns, tikpat ātri, neskatīdamies atpakaļ un droši vien visu laiku skaļi raudādams. Viņš nolēma katrā ziņā, kad tikai atliks laika, sameklēt viņu un noskaidrot šo mīklu, kas viņu ārkārtīgi pārsteidza. Bet tagad viņam nebija vaļas.

IV Pie Chochlakovām

Drīz viņš nonāca pie Chochlakova kundzes nama; tas bija skaists divstāvu mūra privatnams, viens no labākajiem mūsu , pilsētiņā. Lai gan Chochlakova kundze dzīvoja lielākoties citā guberņā, kur tai bija muiža, vai arī Maskavā, kur viņai bija pašai savs nams, bet arī mūsu pilsētiņā viņai bija savs nams, mantots no tēviem un vectēviem. Un arī tā viņas muiža, kas atradās mūsu apriņķī, bija pati lielākā no visām trim viņas muižām, tomēr līdz šim viņa uz mūsu guberņu atbrauca visai reti. Viņa izsteidzās Aļošam pretim jau priekšiņā.

—   Vai saņēmāt, vai saņēmāt vēstuli par jauno brīnumu? — viņa uzsāka aši un nervozi.

—   Jā, saņēmu.

—   Izpaudāt, parādījāt visiem? Viņš mātei ir atdevis dēlu!

—  Viņš šodien mirs, — sacīja Aļoša.

—   Dzirdēju, zinu, ai, kā es gribu ar jums parunāt! Ar jums vai ar kādu citu par visu to. Nē, ar jums, ar jums! Un cik žēl, ka man nekādi nav iespējams viņu redzēt! Visa pilsēta uztraukta, visi kaut ko gaida. Bet tagad… vai jūs zināt, ka pie mums pašlaik sēž Katerina Ivanovna?

—  Ak, cik laimīgs gadījums! — iesaucās Aļoša. — Tad es viņu satikšu pie jums, viņa vakar man lika katrā ziņā šodien apmeklēt viņu.

—   Es visu zinu, visu zinu. Es dzirdēju visu līdz beidzamajam sīkumam, kas pie viņas vakar noticis … un par visām šīm šausmām ar šo … radījumu. C' est tragique, [6] un, ja es būtu viņas vietā, — es nezinu, ko es izdarītu viņas vietā! Bet arī jūsu brālis, jūsu Dmitrijs Fjodorovičs, kāds viņš, — ak dievs! Aleksej Fjodorovič, man sajūk, iedomājieties: tagad tur sēž jūsu brālis, nevis tas, nevis vakardienas briesmonis, bet otrs, Ivans Fjodorovičs, sēž un ar viņu runā: saruna viņiem ir svinīga … Un, ja jūs tikai varētu noticēt, kas viņu starpā tagad notiek, — tad tas ir šausmīgi, tās ir, es jums teikšu, moku lēkmes, tā ir briesmīga pasaka, kurai neparko nevar noticēt: abi sevi nezin kādēļ pazudina, paši to saprot un paši ar to tīksminās. Es jūs gaidīju! Es pēc jums alku! Es, galvenais, nevaru to paciest. Es jums tūlīit visu pastāstīšu, bet pašlaik kas cits, un tas ir pats galvenais, — ai, es taču pavisam biju aizmirsusi, ka tas ir pats galvenais: sakiet, — kāpēc Līziņai histērija? Tiklīdz viņa uzdzirdēja, ka jūs nākat, tūlīt viņai sākās histērija!

—   Maman, pašlaik jums ir histērija, nevis man, — pēkšņi pa durvju šķirbiņu novīteroja Līziņas balstiņa no blakus istabas. Šķirbiņa bija ļoti maza, bet balstiņa satraukta, taisni tāda, it kā briesmīgi gribētos smieties, bet visiem spēkiem censtos noturēties. Aļoša tūlīt ievēroja šo šķirbiņu, un droši vien Līziņa no sava krēsla pa to viņā skatījās, bet to jau viņš nevarēja manīt.

—   Nav nekāds brīnums, Lise, nav brīnums… no tavām kaprizēm arī man uznāk histērija, tomēr viņa ir tik slima, Aleksej Fjodorovič, viņa visu nakti bija tik slima, karsonī, vaidēja! Es ar mokām sagaidīju rītu un Hercenštūbi. Viņš saka, ka nekā nevarot saprast un ka vajagot nogaidīt. Šis Hercenštūbe katrreiz atnāk un pasaka, ka nekā nevarot saprast. Kolīdz jūs tuvojāties mūsu mājai, viņa iekliedzās un viņai uznāca lēkme, un viņa lika sevi atvest šurp savā istabā …

—   Māmiņ, es nemaz nezināju, ka viņš tuvojas, es nemaz viņa dēļ negribēju pārbraukt šai istabā.

—   Tas nav tiesa, Lise, Jūlija atskrēja tev pasacīt, ka Aleksejs Fjodorovičs nāk, viņa tev stāvēja sargvietā.

—   Mīļo balodīt, māmiņ, tas ir briesmīgi neatjautīgi no jūsu puses. Bet, ja jūs gribat laboties un pateikt tūlīt kaut ko ļoti gudru, tad sakiet, mīļo māmiņ, augsti godātajam kungam, tikko ienākušajam Aleksejam Fjodorovičam, ka viņš jau ar to vien pierādījis, ka viņam trūkst asprātības, ka iedrošinājies atnākt pie mums šodien — pēc vakardienas notikumiem un neraugoties uz to, ka. visi par viņu smejas.

—   Lise, tu par daudz atļaujies, un tici man, ka es beidzot ķeršos pie bargiem līdzekļiem. Kas tad par viņu smejas, es esmu tik priecīga, ka viņš atnācis, viņš man ir vajadzīgs, pavisam nepieciešams. Ak Aleksej Fjodorovič, es esmu briesmīgi nelaimīga!

—   Nu kas gan jums kaiš, māmiņ, balodīt?

—   Ak, šīs tavas kaprizes, Lise, nepastāvība, tava slimība, šī briesmīgā nakts karsonī, šis briesmīgais un mūžīgais Hercenštūbe, galvenais, mūžīgais, mūžīgais un mūžīgais! Un galu galā viss, viss… Un beidzot pat šis brīnumdarbs! Ai, kā mani pārsteidza, kā satrieca šis brīnumdarbs, mīļo Aleksej Fjodorovič! Un tur nu viesistabā šī traģēdija, kuru es nevaru panest, nevaru, es jums jau iepriekš pasaku, ka nevaru. Komēdija varbūt, nevis traģēdija. Sakiet, — vai svētnieks Zosima vēl nodzīvos līdz rītam, nodzīvos? Ak mans dievs! Kas gan ar mani notiek, es ik brīdi aizveru acis un redzu, ka viss ir nieki, viss ir nieki.

—   Es jūs ļoti lūgtu, — Aļoša pēkšņi viņu pārtrauca, — dodiet man kādu tīru lupatiņu, ar ko pārsiet pirkstu. Es to stipri ievainoju, un man tas tagad gauži sāp.

Aļoša attina savu sakosto pirkstu. Drāniņa bija gluži samirkusi asinīs. Chochlakova kundze iekliedzās un aizmiedza acis.

—  Ak dievs, kāda brūce, tas ir briesmīgi!

Bet Līziņa, kolīdz pa šķirbu ieraudzīja Aļošas pirkstu, tūlīt ar visu sparu atgrūda durvis.

—   Nāciet, nāciet šurp pie manis, — viņa iesaucās neatlaidīgā un pavēlošā balsī, — nu jau bez muļķībām! Ak kungs, ko gan jūs stāvējāt un klusējāt tik ilgi? Viņš varēja noplūst asinīs, māmiņ! Kur jūs tā, kā jūs tā? Vispirms ūdeni, ūdeni! Brūci vajag izmazgāt, vienkārši iemērkt aukstā ūdenī, lai pāriet sāpes, un turēt, tikai turēt… Drīzāk, drīzāk ūdeni, māmiņ, mazgājamā bļodā. Nu ātrāk taču! — viņa nervozi nobeidza. Viņa bija galīgi izbijusies; Aļošas ievainojums viņu briesmīgi satrieca.

—  Vai neaizsūtīt paka] Hercenštūbem? — jau iesaucās Chochlakova kundze.

—  Māmiņ, jūs mani nobeigsiet. Jūsu Hercenštūbe atbrauks un pateiks, ka nevar saprast! Ūdeni, ūdeni! Māmiņ, dieva dēļ, aizejiet pati, pamudiniet Jūliju, kura diezin kur aizspriedusies un nekad nevar laikā atnākt! Nu drīzāk, māmiņ, citādi es nomiršu…

—  Tie taču tīrie nieki! — iesaucās Aļoša, izbijies no viņu pārbīļa.

Jūlija atskrēja ar ūdeni. Aļoša iemērca pirkstu ūdenī.

—  Māmiņ, dieva dēļ, atnesiet pārsējus, pārsējus un to kodīgo, duļķaino ūdeni ievainojumam, nu, kā to sauc! Mums tas ir, ir, ir! Māmiņ, jūs pati zināt, kur pudelīte, jūsu guļamistabā, skapītī pa labi, tur liela pudele un pārsēji…

—  Tūlīt visu atnesīšu, Lise, tikai nekliedz un neuztraucies. Redzi, cik dūšīgi Aleksejs Fjodorovičs pacieš savu nelaimi. Nu kur gan jūs varējāt tik briesmīgi sevi ievainot, Aleksej Fjodorovič?

Chochlakova kundze steidzīgi izgāja. Lise tikai to vien gaidīja.

—  Vispirms atbildiet uz jautājumu, — viņa aši sacīja Aļošam, — kur jūs sevi tā ievainojāt? Bet pēc tam es ar jums parunāšu par kaut ko pavisam citu. Nu!

Aļoša, instinktīvi nojauzdams, cik dārgs viņai laiks, kamēr atgriezīsies māte, — steidzīgi, daudz ko izlaizdams un saīsinādams, tomēr skaidri un gaiši pastāstīja viņai savu mīklaino satikšanos ar skolniekiem. Uzklausījusi viņu, Lise sasita plaukstas.

—   Nu, kā jūs varat, kā jūs varat, un vēl šai tērpā, ielaisties ar ielas puikām! — viņa dusmīgi iesaucās, it kā viņai būtu pat kādas tiesības viņam tā teikt.

—  Jūs pats pēc tam esat zēns, pats mazākais puisītis, kāds vien var būt! Tomēr jūs katrā ziņā dabūjiet man zināt kaut kā par šo ļauno puiku un visu man izstāstiet, jo te ir kāds noslēpums. Tagad otra lieta, bet vispirms jautājums: vai jūs varat, Aleksej Fjodorovič, lai gan jums jācieš tādas sāpes, runāt par tīriem niekiem, bet runāt saprātīgi?

—   Pilnīgi varu, un arī tik lielas sāpes es vairs nejūtu.

—  Tas tāpēc, ka jūsu pirksts ūdenī. Tas tūlīt jāpārmaina, jo acumirklī sasils. Jūlija, ātri atnes no pagraba ledus gabalu un jaunu mazgājamo bļodu ar ūdeni! Nu viņa ir prom, un es runāšu lietišķi: acumirklī, mīļo Aleksej Fjodorovič, atdodiet man vēstuli, ko es jums vakar aizsūtīju, — acumirklī, jo tūlīt var ienākt māmiņa, un es negribu…

—   Man nav līdzi vēstules.

—   Nav tiesa, ir līdzi. To jau es zināju, ka jus tā atbildēsiet. Tā jums ir šinī kabatā. Es tā nožēloju šo muļķīgo joku visu nakti. Atdodiet man tūlīt vēstuli, dodiet šurp!

—   Vēstule palika tur.

—   Bet jūs taču nedrīkstat mani turēt par meiteni, par mazu mazu meitenīti, pēc šīs manas vēstules ar tik muļķīgu joku! Es lūdzu man piedot šo muļķīgo joku, bet vēstuli jūs man katrā ziņā atnesiet, ja jau patiesi jums tās nav līdzi, — šodien pat atnesiet, katrā ziņā, katrā ziņā!

—  Šodien nekādi nevaru, jo es aiziešu uz klosteri un neatnākšu pie jums dienas divas, trīs, četras varbūt, tāpēc ka svētnieks Zosima …

—  Četras dienas, kas par niekiem! Klausieties, jūs ļoti par mani smējāties?

—   Es ne drusciņas nesmējos.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka es visam pilnīgi noticēju.

—   Jūs mani apvainojat!

—   Nemaz. Kolīdz es izlasīju, tā tūlīt arī nodomāju, ka tā arī viss notiks, jo man, tiklīdz nomirs svētnieks Zosima, tūliņ būs jāatstāj klosteris. Pēc tam es turpināšu kursu un nolikšu eksāmenu, un, kad pienāks likumīgais laiks, mēs apprecēsimies. Es jūs mīlēšu. Lai gan man nav bijis vēl laika domāt, bet es nodomāju, ka par jums labākas sievas neatradīšu, un man svētnieks liek precēties …

—   Bet es taču esmu krople, mani vadā krēslā! — Līziņa iesmējās, un viņas vaigi sārti notvīka.

—   Es pats jūs vadāšu krēslā, bet es esmu pārliecināts, ka līdz tam laikam jūs izveseļosieties.

—   Bet jūs esat ārprātīgs, — Līziņa nervozi atteica, — no tāda joka jūs pēkšņi secināt tādas muļķības!… Ak, te jau arī māmiņa un varbūt pašā laikā. Māmiņ, kā jūs vienmēr nokavējat, kā nu var tik ilgi! Un arī Jūlija jau nes ledu!

—  Ai Lise, nekliedz, galvenais — tu nekliedz! Man no šīs kliegšanas … Ko lai dara, kad tu pati pārsējus esi nobāzusi citā vietā … Es meklēju, meklēju… Man ir aizdomas, ka to tu esi izdarījusi ar nodomu.

—   Bet es taču nevarēju zināt, ka viņš atnāks ar sakostu pirkstu, citādi varbūt itiešām būtu ar nodomu nobāzusi. Māmiņ, eņģelīt, jūs sākat runāt apbrīnojami asprātīgas lietas.

—   Lai ari asprātīgas, bet kādas jūtas, Lise, par Alekseja Fjodoroviča pirkstu un visu citu! Ai mīļo Aleksej Fjodorovič, mani nobeidz nevis sīkumi, nevis kaut kāds tur Hercenštūbe, bet viss reizē, viss kopā, lūk, ko es nevaru paciest.

—   Diezgan, māmiņ, diezgan par Hercenštūbi, — Līziņa jautri smējās, — dodiet šurp drīzāk pārsējus, māmiņ, un ūdeni! Tas ir tikai etiķskābais svinūdens, Aleksej Fjodorovič, nu es atcerējos nosaukumu, bet tas ir lielisks apsējumiem. Māmiņ, vai jūs varat iedomāties, viņš ceļā sakāvies ar puikām, un viņam iekodis kāds puika, nu, vai viņš pats nav maziņš, vai pats nav maziņš cilvēciņš, un vai pēc tam, māmiņ, viņš var precēties, jo, iedomājies, viņš grib precēties, māmiņ. Nu padomājiet tikai, ka viņš ir precēts vīrs, nu, vai nav jāsmejas, vai tas nav briesmīgi?

Un Lise visu laiku smejas savus nervozos, sīkos smiekliņus, viltīgi skatīdamās Aļošā.

—   Nu, kas nu par precēšanos, Lise, un kālab tu to saki, un tev nepavisam tā neklājas … šis zēns varbūt ir traks.

—   Ai māmiņ! Vai tad ir arī traki zēni?

—   Kāpēc gan ne, Lise, it kā es būtu muļķību pateikusi. Jūsu zēnu sakodis traks suns, un viņš ir kļuvis traks zēns un, skaties vien, kādu savukārt sakodīs sev tuvumā. Cik labi viņa jums pārsējusi, Aleksej Fjodorovič, es nekad tā neprastu. Vai jums vēl sāp?

—   Tagad tikai drusciņ.

—   Vai jums nav bail no ūdens? — jautāja Lise.

—   Nu, diezgan, Lise, es varbūt tiešām par daudz pārsteidzīgi pasacīju par trako zēnu, bet tu jau tūlīt secini. Katerina Ivanovna nupat dabūjusi zināt, ka jūs esat te, Aleksej Fjodorovič, un tūlīt metās pie manis, viņa alkst pēc jums, alkst.

—  Ai māmiņ! Ejiet viena pati pie viņas, bet viņš pašlaik nevar iet, viņš pārlieku cieš.

—   Es nemaz neciešu, es gluži labi varu iet… — teica Aļoša.

—   Kā! Jūs aizejat? Tad jūs tā? Tad jūs tā?

—   Nu kas tad? Kolīdz es tur beigšu, tā atkal atnākšu, un mēs atkal varēsim runāt, cik tik jums patiks. Bet man ļoti gribētos drīzāk satikt Katerinu Ivanovnu, tāpēc ka es katrā ziņā gribu šodien pēc iespējas drīzāk atgriezties klosterī.

—   Māmiņ, ņemiet viņu un drīzāk vediet projām! Aleksej Fjodorovič, nepūlieties velti mani apciemot pēc Katerinas Ivaņovnas, bet dodieties taisni uz savu klosteri, tur jums īstā vieta. Bet es gribu gulēt, es visu nakti neesmu gulējusi.

—   Ai Lise, tu taisi tikai jokus, bet kā būtu, ja tu tiešām aizmigtu! — Chochlakova kundze iesaucās.

—   Es nezinu, ar ko es… Es palikšu vēl minūtes trīs, ja jūs gribat, pat piecas, — nomurmināja Aļoša.

—   Pat piecas! Nu vediet taču drīzāk viņu projām, māmiņ, tas ir briesmonis!

—   Lise, tu esi prātu zaudējusi. Iesim, Aleksej Fjodorovič, šodien viņa pārāk kapriza, es baidos viņu uztraukt. Ai, posts ar nervozu sievieti, Aleksej Fjodorovič! Bet varbūt patiesi viņai jūsu klātbūtnē miegs uznācis. Kā gan jūs tik drīz uzlaidāt viņai miegu, un cik tas laimīgi!

—   Ai māmiņ, cik mīļi jūs sākat runāt, skūpstu jūs, māmiņ, par to.

—   Un arī es tevi, Lise. Klausieties, Aleksej Fjodorovič, — noslēpumaini un svarīgi, steidzīgi čukstot, uzsāka Chochlakova kundze, aiziedama kopā ar Aļošu, — es jums nekā negribu iedvest, nedz pacelt šo plīvuru, bet jūs ienāksiet un paši redzēsiet visu, kas tur notiek, tās ir šausmas, tā ir visfantastiskākā komēdija: viņa mīl jūsu brāli Ivanu Fjodoroviču un visiem spēkiem grib sevi pārliecināt, ka mīl jūsu brāli Dmitriju Fjodoroviču. Tas ir šausmīgi! Es došos iekšā reizē ar jums un, ja mani nepadzīs, sagaidīšu beigas.

V Moku lēkmes viesistabā

Bet viesistabā saruna jau gāja uz beigām; Katerina Ivanovna bija ļoti uztraukta, lai gan viņas sejā bija manāma apņēmība. Tai brīdī, kad ienāca Aļoša ar Chochlakova kundzi, Ivans Fjodorovičs piecēlās uz aiziešanu. Viņa seja bija mazliet bāla, un Aļoša norūpējies viņā paskatījās. Lieta tā, ka tagad te Aļošam bija jātiek skaidrībā ar kādu no savām šaubām, ar kādu nemiera pilnu mīklu, kas jau labu laiku viņu mocīja. Jau kādu mēnesi viņam vairākas reizes un no dažādām pusēm iegalvoja, ka brālis Ivans mīlot Katerinu Ivanovnu un, galvenais, tiešām nodomājis to Mitjam «atņemt». Līdz pašam beidzamajam laikam Aļošam tas likās ērmīgi un neticami, lai gan modināja viņā lielas bažas. Viņš mīlēja abus brāļus un baidījās no tādas sacensības viņu starpā.

Bet pēkšņi vakar pats Dmitrijs Fjodorovičs viņam tieši pateica, ka viņš pat priecātos, ja brālis Ivans būtu viņa sāncensis, un ka viņam, Dmitrijam, tas daudz ko palīdzēšot. Ko gan tas var palīdzēt? Apprecēt Grušiņu? Bet Aļoša to turēja par beidzamo izmi| suma soli. Bez visa tā Aļoša nešaubīgi ticēja līdz pat vakarvakaram, ka Katerina Ivanovna pati kaislīgi un ietiepīgi mīl viņa brāli Dmitriju, — bet to viņš ticēja tikai līdz vakarvakaram. Vēl vairāk, viņam visu laiku nezin kāpēc likās, ka viņa nevar mīlēt tādu, kāds ir Ivans, bet mīl viņa brāli Dmitriju un taisni tādu, kads viņš ir, neraugoties uz visu tādas mīlestības drausmīgumu. Bet vakardienas scēnā ar Grušiņu viņš pēkšņi it kā nojauta citu ko. Vārdi «moku lēkme», ko nupat izsacīja Chochlakova kundze, lika viņam gandrīz nodrebēt, jo taisni šonakt, būdams ausmā pusnomodā, viņš pēkšņi, droši vien atbildēdams saviem nakts sapņiem, sacīja: «Moku lēkme, moku lēkme!» Bet visu nakti viņš sapņoja par vakardienas scēnu pie Katerinas Ivanovnas. Tagad pēkšņi tiešais un ietiepīgais Chochlakova kundzes apgalvojums, ka Katerina Ivanovna mīlot brāli Ivanu un tikai pati tīšām aiz kādas rotaļas, aiz «moku lēkmes» mānot sevi un pati sevi nomokot liekuļotā mīlestībā pret Dmitriju, it kā aiz kādas pateicības, — Aļošu pārsteidza. «Jā, varbūt patiesi pilnīga taisnība ir taisni šais vārdos.» Bet, ja tā, kāds gan tad ir brāļa Ivana stāvoklis? Aļoša kaut kā instinktivi juta, ka tādam raksturam, kāda ir Katerina Ivanovna, vajag valdīt, bet valdīt viņa varētu tikai pār tādu, kāds ir Dmitrijs, un nepavisam ne pār tādu, kāds ir Ivans. Jo Dmitrijs varēja tikai (kaut arī pēc ilgāka laika) kļūt beidzot viņai padevīgs «par laimi pats sev» (un Aļoša to pat vēlētos), bet Ivans — nē, Ivans nekad nevarētu viņai padoties, un tāda padevība arī nedarītu viņu laimīgu. Nezin kādēļ Aļošam gluži negribot bija izveidojies tāds uzskats par Ivanu. Un nu visas šīs svārstības un apsvērumi pazibēja un iešāvās viņam prātā tai mirklī, kad viņš iegāja tagad viesistabā. Pazibēja vēl viena doma, pēkšņi un neatturami: «Bet ja nu viņa nevienu nemīl, ne vienu, ne otru?» Jāpiebilst, ka Aļoša pats it kā kaunējās no šādām domām un pārmeta sev, kad beidzamo mēnesi tās paretam iešāvās viņam prātā. «Nu, ko gan es saprotu no mīlestības un sievietēm, un kā es varu nonākt pie tādiem slēdzieniem,» ar pārmetumu viņš nodomāja pēc katras līdzīgas savas iedomas vai nojautas. Un tomēr nedomāt nemaz nevarēja. Viņš instinktivi saprata, ka tagad, piemēram, viņa abu brāļu liktenī šī sāncensība ir pārāk svarīgs jautājums, no kura daudz kas atkarīgs. «Viens riebeklis aprīs otru riebekli,» izsacīja vakar brālis Ivans, runādams satraukumā par tēvu un brāli Dmitriju. Tātad brālis Dmitrijs viņa acis ir riebeklis un varbūt jau sen riebeklis? Vai jau no tā laika, kad brālis Ivans iepazinās ar Katerinu Ivanovnu? Šie vārdi, saprotams, vakar paspruka Ivanam nejauši, bet vēl jo svarīgāk, ka nejauši. Ja nu tā, kāds gan te varēja būt miers? Vai, gluži otrādi, tie nebija jauns iemesls niknumam un ienaidam viņu ģimenē? Bet, galvenais, kuru viņam, Aļošam, žēlot? Un ko kuram novēlēt? Viņš mīl tos abus, bet ko katram no viņiem novēlēt starp tādām šausmīgām pretrunām? Šai jūklī varēja pavisam apjukt, bet Aļošas sirds nevarēja paciest neziņu, jo viņa mīlētāja daba bija vienmēr darbīga. Pasivi mīlēt viņš nevarēja, iemīlējis viņš tūlīt pielika roku un palīdzēja. Bet tādēļ vajadzēja izvēlēt mērķi, vajadzēja skaidri zināt, kas katram no tiem ir labs un nepieciešams un, pārliecinoties par mērķa pareizību, dabiski, katram no tiem arī palīdzēt. Taču noteikta mērķa vietā visās lietās bija tikai neskaidrība un sajukums. Tagad ir pateikts «moku lēkme»! Bet ko gan viņš varēja saprast kaut vai no šīs moku lēkmes? Pat pirmā vārda visā šai sajukumā viņš nesaprot!

Ieraudzījusi Aļošu, Katerina Ivanovna steigšus un priecīgi sacīja Ivanam Fjodorovičam, kas jau bija piecēlies uz aiziešanu:

—  Vēl brītiņu! Palieciet vēl mazu brītiņu! Es gribu dzirdēt šī cilvēka domas, jo viņam es uzticos ar visu savu būtni. Katerina Osipovna, arī jūs neejiet projām, — viņa piebilda, griezdamās pie Chochlakova kundzes. Viņa nosēdināja Aļošu sev līdzās, bet Chochlakova nosēdās pretim, blakus Ivanam Fjodorovičam.

—   Te visi ir mani draugi, visi, kādi vien man pasaulē ir, mani mīļie draugi, — viņa dedzīgi iesāka balsī, kurā drebēja cietējas sirsnīgās asaras, un Aļošas sirds atkal uzreiz pievērsās viņai. — Jūs, Aleksej Fjodorovič, jūs vakar bijāt šo … šausmu liecinieks un redzējāt, kāda es biju. Jūs to neredzējāt, Ivan Fjodorovič, viņš redzēja. Ko viņš vakar par mani nodomāja — nezinu, zinu tikai to, — ja tas pats notiktu arī šodien, tūlīt, es arī izpaustu tādas pašas jūtas kā vakar — tādas pašas jūtas, tādus pašus vārdus un tādas pašas kustības. Jūs atceraties manas kustības, Aleksej Fjodorovič, jūs pats mani atturējāt vienā no tām … (To sakot, viņa nosarka, un viņas acis iegailējās.) Es jums paziņoju, Aleksej Fjodorovič, ka es nevaru ne ar ko samierināties. Klausieties, Aleksej Fjodorovič, es pat nezinu, vai es tagad mīlu viņu. Viņš man kļuvis nožēlojams, tā ir slikta liecība mīlestībai. Ja es viņu mīlētu, vēl arvien mīlētu, tad varbūt es viņu tagad nenožēlotu, bet, gluži otrādi, ienīstu …

Viņas balss iedrebējās, un asaru lāsītes iemirdzējās uz viņas skropstām. Aļoša iekšēji nodrebēja. «Šī jaunava ir patiesa un sirsnīga,» viņš nodomāja, «un … un viņa vairs nemīl Dmitriju!»

—   Tā ir! tā ir! — iesaucās Chochlakova kundze.

—   Pagaidiet, mīļā Katerina Osipovna, es neesmu pateikusi galveno, neesmu pateikusi, ko šonakt esmu nolēmusi galīgi. Es jūtu, ka varbūt mans lēmums ir šausmīgs — tikai man, bet es nojaušu, ka vairs to negrozīšu neparko, neparko, visu savu mūžu, un tā paliks. Mans mīļais, mans labais, mans pastāvīgais un augstsirdīgais padomnieks un dziļais siržu pazinējs, un mans vienīgais draugs, kāds vien man pasaulē ir, Ivans Fjodorovičs, piekrīt man visās lietās un cildina manu lēmumu … Viņš to zina.

—  Jā, es tam piekrītu, — klusā, bet stingrā balsī noteica Ivans Fjodorovičs.

—   Bet es vēlos, lai arī Aļoša (ai Aleksej Fjodorovič, piedodiet, ka es jūs nosaucu vienkārši par Aļošu), — es vēlos, lai ari Aleksejs Fjodorovičs pasaka man tūlīt, abiem maniem draugiem dzirdot, — vai man ir taisnība vai nav? Es instinktivi nojaušu, ka jūs, Aļoša, manu mīļo brāli (jo jūs esat mans mīļais brālis), — viņa atkal jūsmīgi sacīja, satverdama Aļošas auksto roku savā karstajā rokā, — es nojaušu, ka jūsu lēmums, jūsu piekrišana, neraugoties uz visām manām ciešanām, dos man mieru, jo pēc jūsu vārdiem es apklusīšu un samierināšos, — to es paredzu!

—   Es nezinu, ko jūs man jautāsiet, — sacīja Aļoša piesarkušu seju, — es tikai zinu, ka es jūs mīlu un šai brīdī novēlu iums vairāk laimes nekā pats sev! … Bet es taču nekā nezinu šais lietās … — pēkšņi nezin kāpēc viņš pasteidzās piebilst.

—   Šais lietās, Aleksej Fjodorovič, šais lietās tagad galvenais ir gods un pienākums, un es nezinu, kas vēl, bet ir vēl kas augstāks, pat varbūt augstāks par pašu pienākumu. Sirds man stāsta par šo nepārvaramo sajūtu, un tā nepārvarami aizrauj mani. Tomēr viss izsakāms divi vārdos, es jau esmu izšķīrusies: ja viņš arī apprecēs to… radījumu (viņa iesāka svinīgi), kurai es nekad, nekad nevaru piedot, tad es tomēr viņu neatstāšu! No šī brīža es vairs nekad, nekad viņu neatstāšu! — viņa iesaucās kādas bālas, izmocītas jūsmas pilnā uzplūdā. — Un es tomēr nevilkšos viņam visur līdzi, nerēgošos katru brīdi viņa acu priekšā, nemocīšu viņu, — ai nē, es aizbraukšu uz citu pilsētu, kurp vien gribat, bet es visu mūžu, visu savu mūžu nepagurdama viņam sekošu. Bet, kad viņš kļūs ar viņu nelaimīgs, un tas arī katrā ziņā tūlīt būs, tad lai nāk pie manis, un viņš sastaps draugu, māsu … Tikai māsu, zināms, un nemūžam citādi, bet viņš beidzot pārliecināsies, ka šī māsa tiešām ir viņa māsa, kura viņu mīl un ir ziedojusi viņam visu savu mūžu. To es panākšu, par to es cīnīšos, ka beidzot viņš mani iepazīs un nekaunēdamies atklās man visu! — viņa iesaucās it kā afektā. — Es būšu viņa dievs, ko viņš pielūgs, — un vismaz to viņš man ir parādā par to, ka mani pievīlis, un par to, kas man vakar viņa dēļ bija jāpārcieš. Un lai viņš visu savu mūžu redz, ka es visu mūžu palikšu uzticīga viņam un savam vārdam, ko tam kādreiz devu, lai gan viņš bija neuzticīgs un pievīla. Es … Es būšu tikai līdzeklis viņa laimei (vai kā to teikt), instruments, mašīna viņa laimei, un tā uz visu mūžu, visu mūžu, un viņam tas būš jāredz visu savu mūžu! Lūk, viss mans lēmums! Ivans Fjodorovičs ir augstākā mērā ar mani vienis prātis.

Viņa grūti elsoja. Viņa varbūt daudz cienīgāk, veiklāk un dabiskāk gribēja izteikt savu domu, bet iznāca pārāk steidzīgi un pārāk kaili. Daudz te bija jaunības nenosvērtības, uz daudz ko atsaucās tikai vakardienas uztraukums, vajadzība palielīties, to viņa pati juta. Viņas seja pēkšņi satumsa, skatienā izpaudās kaut kas nelabs. Aļoša tūlīt visu to ievēroja, un viņa sirdī pamodās līdzcietība. Bet taisni te vēl piebalsoja arī brālis Ivans.

—   Es izteicu tikai savas domas, — viņš sacīja. — Ikvienai citai tas iznāktu aizlauzti, izmocīti, bet jums — ne. Citām nebūtu taisnība, bet jums ir taisnība! Es nezinu, kā to motivēt, bet es redzu, ka jūs esat atklāta augstākā mērā, un tāpēc jums ir taisnība …

—   Bet tas taču tikai šo brīdi… Bet kas ir šis brīdis? Tikai vakardienas apvainojums, — lūk, ko nozīmē šis brīdis! — Chochlakova kundze pēkšņi neizturēja, lai gan acīm redzot negribēja iejaukties, bet nevarēdama nociesties un piepeši izsacīdama ļoti pareizu domu.

—   Tā, tā, — pārtrauca Ivans, pēkšņi nonācis it kā azartā un acīm redzot noskaities, ka viņu pārtrauc, — tā, citai šis brīdis būtu tikai vakardienas iespaids un tikai šis brīdis, bet sievietei ar Katerinas Ivanovnas raksturu šis brīdis — vilksies visu viņas mūžu. Kas citām būtu tikai solījums, tas viņai ir mūžīgs, grūts, varbūt drūms, bet nemitīgs pienākums. Un viņa dzīvos no apziņas, ka šo pienākumu ir pildījusi! Jūsu dzīve, Katerina Ivanovna, paies tagad ciešanu pilnā pašas jūtu, pašas varoņdarba un pašas posta kontemplācijā, bet vēlāk šīs ciešanas rimsies, un tad jūsu dzīve, noritēs saldā apcerē par to, ka jūs esat līdz galam pildījusi ciešo un lepno nodomu, patiesi savā ziņā lepno, vismaz izmisīgi kaislīgo, bet to jūs esat piepildījusi, un šī apziņa jums beidzot sagādās vispilnīgāko apmierinājumu un samierinās jūs ar visu citu …

Viņš to sacīja noteikti, ar tādu kā niknumu, redzams, tīšām un pat varbūt nemaz negribēdams slēpt savu nodomu, tas ir, ka runā tīšām un izsmiedams.

—  Ak dievs, kā tas viss iznāk pavisam citādi! — atkal iesaucās Chochlakova kundze.

—  Aleksej Fjodorovič, sakiet taču jūs! Man mocoši vajag zināt, ko jūs man teiksiet! — iesaucās Katerina Ivanovna un pēkšņi sāka gauži raudāt. Aļoša piecēlās no dīvana.

—   Tas nekas, nekas! — viņa raudādama runāja tālāk. — Tas no uztraukuma, no pagājušās nakts, bet blakus diviem tādiem draugiem kā jūs un jūsu brālis es vēl jūtos diezgan stipra … jo es zinu … jūs abi mani nekad neatstāsiet.

—   Par nelaimi man jau varbūt rīt jāaizbrauc uz Maskavu, un es būšu spiests jūs atstāt uz ilgu laiku… Un tas, diemžēl, ir negrozāmi… — pēkšņi sacīja Ivans Fjodorovičs.

—   Rīt uz Maskavu! — Katerinas Ivanovnas seja pēkšņi gluži pārvērtās. — Bet… bet mans dievs, cik tas laimīgi! — viņa iesaucās, un viņas balss vienā mirklī bija kļuvusi pavisam citāda, un arī viņas asaras pazuda acumirklī, tā ka no tām nepalika ne zīmes. Tieši vienā mirklī viņā notika brīnišķīga pārvērtība, kas ārkārtīgi pārsteidza Aļošu, — nabaga apvainotās jaunavas vietā, kas tikko raudāja savu jūtu moku pilnā lēkmē, pēkšņi parādījās sieviete, kas pilnīgi pār sevi valdīja un bija pat par kaut ko ārkārtīgi apmierināta, it kā pēkšņi par kaut ko iepriecināta.

—   Ai, nevis tas ir laimīgi, ka es jūs atstāju, nu saprotams, ka ne, — viņa pēkšņi it kā izlaboja sacīto ar mīļu, smalku smaidu. — Tāds draugs kā jūs nevar tā nodomāt; gluži otrādi, es esmu pārāk nelaimīga, ka jūs pazaudēšu (pēkšņi viņa strauji metās pie Ivana Fjodoroviča un, satvērusi viņu aiz abām rokām, dedzīgi tās paspieda); bet tas ir laimīgi, ka nu jūs pats personīgi varēsiet pastāstīt Maskavā krustmāmiņai un Agatei visu par manu stāvokli, par šīm šausmām, kādās es tagad atrodos, pilnīgi vaļsirdīgi Agatei un taupot mīļo krustmāmiņu, — tā, kā jūs paši to pratīsiet izdarīt. Jūs nevarat iedomāties, cik nelaimīga es biju vakar un šodien no rīta, neizprazdama, kā lai viņām uzrakstu šo šausmīgo vēstuli… jo vēstulē to nekādi, neparko nevar izteikt… Bet nu man būs viegli uzrakstīt, jo jūs tur pie viņām būsiet klāt un visu izskaidrosiet. Ai, cik es esmu priecīga! Bet es esmu priecīga tikai par to, tas jums atkal man jātic. Jūs pats, zināms, man esat neatsverams … Es tūlīt skriešu un uzrakstīšu vēstuli, — viņa pēkšņi nobeidza un jau paspēra soli uz durvju pusi.

—   Bet Aļoša? Bet Alekseja Fjodoroviča domas, kuras jūs visādā ziņā gribējāt dzirdēt? — iesaucās Chochlakova kundze. Dzēlīgs un īgns tonītis noskanēja viņas vārdos.

—   To es neesmu aizmirsusi, — Katerina Ivanovna pēkšņi apstājās, — un kāpēc jūs esat pret mani tik naidīga šādā brīdī, Katerina Osipovna? — viņa sacīja ar rūgtu, dedzīgu pārmetumu balsī. — Ko es esmu teikusi, to es arī apstiprinu. Man ir nepieciešamas viņa domas, vēl vairāk — man nepieciešams viņa lēmums! Kā viņš teiks, tā arī notiks, — redziet, cik ļoti es alkstu jūsu vārdu, Aleksej Fjodorovič… Bet kas jums?

—   Es nekad nebiju domājis, es to nevaru iedomāties! — Aļoša pēkšņi rūgti iesaucās.

—   Ko tad, ko?

—  Viņš brauc uz Maskavu, bet jus iesaucāties, ka par to priecājaties — tā jūs tīši iesaucāties! Bet pēc tam tūlīt sākāt skaidrot, ka priecājoties nevis par to, bet, gluži otrādi, ka jums žēl… ka zaudējat draugu, — bet ari to jūs tīši nospēlējāt… kā teātrī, komēdiju nospēlējāt!…

—  Teātrī? Kā? … Ko tas nozīmē? — iesaucās Katerina Ivanovna dziļā izbrīnā, pavisam nosarkdama un saraukdama uzacis.

—   Lai kā jūs apgalvojat viņam, ka jums žēl viņā drauga, tomēr iestāstīt viņam taisni acīs, ka tā esot laime, ka viņš aizbrauc … — Aļoša teica jau pavisam bez elpas. Viņš stāvēja aiz galda un nesēdās.

—   Par ko jūs runājat, es .nesaprotu …

—   Arī es pats nezinu … Man pēkšņi it kā atausa gaisma … Es zinu, ka nav labi to sacīt, bet es tomēr visu pateikšu, — Aļoša turpināja tai pašā drebošajā un lūstošajā balsī. — Man atausa gaisma par to, ka jūs brāli Dmitriju varbūt nemaz nemīlat… no paša sākuma … Un arī Dmitrijs varbūt nemaz nemīl jus… no paša sākuma … bet tikai ciena … Es tiešām nezinu, kā es visu to tagad drīkstu, bet vajag taču kādam pateikt patiesību … jo neviens te patiesību negrib teikt…

—   Kādu patiesību? — iekliedzās Katerina Ivanovna, un kaut kas histērisks ieskanējās viņas balsī.

—   Nu tādu patiesību, — nomurmināja Aļoša, kā gāzdamies no jumta. — Pasauciet tūlīt Dmitriju — es viņu atradīšu, — un lai viņš atnāk šurp un saņem jūs aiz rokas, pēctam lai saņem aiz rokas brāli Ivanu un savieno jūsu rokas. Jo jūs mokāt Ivanu un tikai tāpēc, ka viņu mīlat… un mokāt tāpēc, ka mīlat Dmitriju it kā moku lēkmē… liekulīgi mīlat… tāpēc, ka tā esat sevi pārliecinājusi..:

A|oša nostomījās un apklusa.

—   Jīļs… jūs … jūs esat mazs plānprātiņš, lūk, kas jūs esat! — jau nobālušu seju un dusmās saviebtām lūpām pēkšņi atcirta Katerina Ivanovna. Ivans Fjodorovičs pēkšņi iesmējās un piecēlās kājās. Viņam rokās bija cepure.

—   Tu maldies, mans labais Aļoša, — viņš teica ar tādu sejas izteiksmi, kādu Aļoša vēl nekad viņam nebija redzējis — tajā izpaudās jauneklīga sirsnība un spēcīgas, neapvaldāmi vaļsirdīgas jūtas. — Nekad Katerina Ivanovna nav mani mīlējusi! Viņa zināja visu laiku, ka es viņu mīlu, lai gan es nekad par savu mīlestību neesmu viņai teicis ne vārda, — zināja, bet mani nemīlēja. Arī viņas draugs es neesmu bijis nekad, nevienu dienu: lepnajai sievietei manas draudzības nevajadzēja. Viņa mani turēja pie sevis, lai nepārtraukti atriebtos. Viņa atriebās man par visiem apvainojumiem, kuri tai visu šo laiku pastāvīgi un katru brīdi bija jācieš no Dmitrija, apvainojumi no pirmās viņu tikšanās … Jo arī pati pirmā viņu tikšanās viņai palika sirdī kā apvainojums. Tāda ir viņas sirds! Es visu laiku nekā cita neesmu darījis kā tikai klausījies par tās mīlestību pret viņu. Es tagad braucu, bet ziniet, Katerina Ivanovna, ka jūs tiešām mīlat tikai viņu. Un, jo vairāk viņš jūs apvaino, jo vairāk un vairāk jūs viņu mīlat. Lūk, tā arī ir jūsu moku lēkme. Jūs viņu mīlat taisni tādu, kāds viņš ir, jūs mīlat savu apvainotāju. Ja viņš labotos, jūs tūlīt viņu pamestu un nemīlētu vairs nemaz. Bet jums viņš ir vajadzīgs, lai nemitīgi justu savas uzticības varonību un pārmestu viņam neuzticību. Un tas viss nāk no jūsu lepnības… O, te ir liela zemošanās un pazemošanās, bet tas viss no lepnuma … Es esmu pārāk jauns un pārāk stipri jūs mīlēju. Es zinu, ka man to nevajadzētu jums teikt, ka manai pašcieņai daudz vairāk nāktu par labu vienkārši no jums aiziet; tas arī jums nebūtu tik apvainojoši. Bet es taču braucu tālu projām un nekad vairs neatgriezīšos. Tas taču uz mūžīgiem laikiem… Es negribu sēdēt pie moku lēkmēm… Bet es jau vairs neprotu runāt, visu esmu pateicis… Ardievu, Katerina Ivanovna, jūs nedrīkstat uz mani dusmoties, jo es esmu nosodīts simtreiz vairāk par jums, nosodīts jau ar to vien, ka vairs nekad jūs neredzēšu. Ardievu! Man nevajag jūsu rokas. Jūs pārāk apzinīgi mani mocījāt, lai es jums šai brīdī varētu piedot. Vēlāk piedošu, bet tagad nevajag rokas.

Den Dank, Darne, begehr ich nicht, —

viņš piebilda ar saviebtu smaidu, pierādīdams tomēr un gluži negaidot, ka arī viņš var lasīt Šilleru, kamēr iemācās no galvas, kam Aļoša agrāk nebūtu ticējis. Viņš izgāja no istabas, neatsveicinājies pat no namamātes, Chochlakova kundzes. Aļoša sasita plaukstas.

—   Ivan, — viņš kā apjucis sauca tam pakaļ, — nāc atpakaļ, Ivan! Nē, nē, tagad viņš neparko neatgriezīsies! — viņš atkal iesaucās rūgtuma pilnā apziņā. — Un tikai es, es esmu vainīgs, es iesāku! Ivans runāja ļauni, nelabi. Netaisni un ļauni. .. Viņam atkal jānāk šurp, jāatgriežas, jāatgriežas… — Aļoša sauca kā nepilnīgs.

Katerina Ivanovna pēkšņi izgāja otrā istabā.

—   Jūs nekā neesat nodarījuši, jūs rīkojāties brīnum jauki, kā eņģelis, — steigšus un jūsmīgi čukstēja apbēdinātajam Aļošam Chochlakova kundze. — Es pielikšu visas pūles, lai Ivans Fjodorovičs neaizbrauktu.

Viņas seja laistījās priekā Aļošam par jo lielāku sarūgtinājumu, bet Katerina Ivanovna'pēkšņi atgriezās. Rokā viņai bija divas varavīkšņainās kredītbiļetes.

—   Es gribu jums ko ļoti lūgt, Aleksej Fjodorovič, — viņa iesāka, tieši griezdamās pie Aļošas, kā redzams, mierīgā un nosvērtā balsī, it kā patiesi nekas nupat nebūtu noticis. — Priekš nedēļas, — jā, laikam priekš nedēļas, — Dmitrijs Fjodorovičs izdarīja kādu pārsteidzīgu un netaisnu darbu, ļoti nejauku. Te ir kāda nelaba vieta, kāds traktieris. Tur viņš saticis šo atvaļināto virsnieku, štabkapteini, ko jūsu tētiņš izlietojis kaut kādās savās darīšanās. Nezin kāpēc noskaities uz šo štabkapteini, Dmitrijs Fjodorovičs saķēris viņu aiz bārdas un, visiem redzot, izvedis šādā pazemojošā stāvoklī uz ielas un pa ielu vēl ilgi vadājis apkārt, un, kā stāsta, zēns, šā štabkapteiņa dēls, kurš mācoties šejienes skolā, vēl tīrais bērns, to ieraugot, skrējis visu laiku blakus un skaļi raudājis, un lūdzies par tēvu, un meties visiem klāt un lūdzies, lai aizstāv, bet visi smējušies. Piedodiet, Aleksej Fjodorovič, es nevaru pieminēt bez sašutuma šo viņa kauna pilno darbu … vienu no tādiem, uz ko var būt spējīgs tikai Dmitrijs Fjodorovičs savās dusmās … un savās kaislībās! Es pat izstāstīt to nevaru, es nespēju… Man sajūk vārdi. Es ievācu ziņas par šo apvainoto cilvēku un dabūju zināt, ka viņš ir ļoti nabadzīgs. Uzvārdā viņam Sņegirevs. Viņš kaut ko nodarījis, no dienesta viņu izmetuši, es jums neprotu to pastāstīt, un nu viņš ar savu ģimeni, ār nelaimīgo ģimeni4 kurā ir slimi bērni un sieva, laikam ārprātīga, nonācis briesmīgā nabadzībā. Viņš jau sen dzīvo šai pilsētā, viņš kaut ko dara, bijis kaut kur par skrīveri, bet nu pēkšņi viņam vairs nekā nemaksājot. Es metu acis uz jums … tas ir, es domāju, — es nezinu, man viss kā sajūk, — redziet, es gribēju jums lūgt, Aleksej Fjodorovič, manu labo Aleksej Fjodorovič, lai jūs aizejat pie viņa, atrodat iemeslu, ieejat pie viņiem, tas ir, pie šī štabkapteiņa, — ak dievs! — kā man sajūk, — un pieklājīgi, uzmanīgi, — taisni tā, kā vienīgi jūs to pratīsiet izdarīt (Aļoša pēkšņi nosarka) prast nodot viņam pabalstu, lūk, šos divsimt rubļus. Viņš droši vien pieņems… tas ir, vajag pierunāt viņu pieņemt… Vai arī — nē, kā tas būtu? Redziet, tas nav domāts tā — it kā maksa par samierināšanos, lai viņš nesūdzētu (jo, liekas, viņš esot gribējis sūdzēt), bet vienkārši līdzjūtība, vēlēšanās palīdzēt, no manis, no manis, no Dmitrija Fjodoroviča līgavas, bet nevis no viņa paša … vārdu sakot, jūs pratīsiet!… Es būtu braukusi pati, bet jūs pratīsiet daudz labāk par mani. Viņš dzīvo Ezera ielā, pilsones Kalmikovas namā… Dieva dēļ, Aleksej Fjodorovič, izdariet man to, bet tagad … tagad es mazliet … esmu nogurusi. Uz redzēšanos …

Viņa pēkšņi tik aši apgriezās un atkal pazuda aiz portjeras, ka Aļoša nepaspēja ne vārda pasacīt, — bet viņš gribēja sacīt. Viņš gribēja lūgt piedošanu, apvainot sevi, — nu, kaut ko pasacīt, jo sirds viņam bija pilna, un, to neizdarījis, viņš nekādi negribēja iziet no šīs istabas. Bet Chochlakova kundze saķēra viņu aiz rokas un izveda pati. Priekšnamā viņa atkal to apturēja tāpat kā pirmīt.

—   Lepna, grib sevi pārvarēt, bet laba, jauka, augstsirdīga! — pusbalsī iesaucās Chochlakova kundze. — Ai, kā es viņu mīlu, it sevišķi dažreiz, un cik tagad es atkal esmu priecīga par visu, par visu! Mīļo Aleksej Fjodorovič, jūs taču to nezinājāt: ziniet, ka mēs visas, visas — es, abas viņas krustmātes, — nu visas, pat Lise, nu jau vesels mēnesis, kā mēs to vien vēlamies un lūdzam, lai viņa atstātu jūsu mīluli Dmitriju Fjodoroviču, kas par viņu negrib nekā zināt un ne drusciņas nemīl, un ietu pie Ivana Fjodoroviča, izglītota un lieliska jaunekļa, kas viņu mīl par visu vairāk pasaulē. Mēs taču esam te veselu sazvērestību noslēgušas, un es pat varbūt tikai tādēļ nebraucu projām …

—   Bet viņa taču raudāja, atkal bija aizvainota! — iesaucās Aļoša.

—   Neticiet sievietes asarām, Aleksej Fjodorovič, — es esmu vienmēr pret sievietēm šādos gadījumos, es stāvu par vīriešiem.

—  Māmiņ, jūs viņu samaitājat un pazudināt, — aiz durvīm atskanēja smalkā Līziņas balstiņa.

—   Nē, es esmu visam par iemeslu, es esmu briesmīgi vainīgs! — atkārtoja noskumušais Aļoša mocoša kauna uzplūdumā par savu izturēšanos un pat paslēpdams seju rokās aiz liela kauna.

—   Gluži otrādi, jūs izturējāties kā eņģelis, kā eņģelis, io es esmu gatava atkārtot tūkstoš un tūkstoškārt.

—  Māmiņ, kāpēc viņš izturējās kā eņģelis? — atskanēja atkal Līziņas balss.

—  Man pēkšņi nezin kāpēc likās, visu to redzot, — turpinaja Aļoša, it kā nemaz nedzirdēdams Līziņu, — ka viņa mīl Ivanu, un tad es arī pateicu šo muļķību … kas nu būs!

—   Ar ko tad, ar ko? — iesaucās Lise. — Māmiņ, skaidrs, ka jūs gribat mani nobeigt. Es jums jautāju — jūs man neatbildat.

Šai brīdī ieskrēja istabene.

—   Katerinai Ivanovnai slikti. . . Viņa raud .. . histērija, raustās.

—   Kas notiek! — iekliedzās Lise, nu jau uztrauktā balsī. — Māmiņ, tūlīt man būs histērija, nevis viņai!

—   Lise, dieva dēļ, nekliedz, nedzen mani kapā. Tu vēl esi lādos gados, kad tu nedrīksti visu zināt, ko zina lielie; kad atskriešu, pastāstīšu, ko tev varēs stāstīt. Ak, mans dievs! Es jau skrienu, skrienu .. . Histērija — tā ir laba zīme, Aleksej Fjodorovič, tas ir lieliski, ka viņai histērija. Taisni tā arī vajadzēja. Es šādos gadījumos esmu vienmēr pret sievietēm, pret visām šīm histērijām un sieviešu asarām. Jūlija, teci un pasaki, ka es skrienu. Taču, ka Ivans Fjodorovičs tā aizgāja, tur viņa pali vainīga. Bet viņš neaizbrauks. Lise, dieva dēļ, nekliedz! Ak jā, tu jau nekliedz, es pati kliedzu, piedod savai māmiņai, es esmu sajūsmā, sajūsmā, sajūsmā! Bet vai jūs ievērojāt, Aleksej Fjodorovič, cik braši, cik braši Ivans Fjodorovičs pirmīt aizgāja, pateica visu to un aizgāja! Es domāju, viņš ir tik augsti skolots, akadēmiķis, bet viņš pēkšņi tik sirsnīgs — sirsnīgs, vaļsirdīgs un jauneklīgs, tik nepiedzīvojis un tik jauneklīgs — un visu to tik jauki, tik jauki, gluži kā jūs! Un to vācu pantiņu paiteica, nu taisni kā jūs! Bet skrienu, skrienu … Aleksej Fjodorovič, steidzieties labi drīz šai uzdevumā un drīzāk nāciet atpakaļ! Lise, vai tev kā nevajag? Dieva dēļ, neaizkavē ne brītiņu Alekseju Fjodoroviču, viņš tūlīt pie tevis atgriezīsies.

Chochlakova kundze beidzot aizskrēja. Aļoša priekš aiziešanas .gribēja vēl atvērt Līzjņas istabas durvis.

—   Neparko! — iekliedzās Lise. — Nu vairs neparko! Runājiet tepat caur durvīm. Kā jūs tikāt par eņģeli? Tikai to vien es gribu zināt.

—  Aiz briesmīgas muļķības, Lise! Ardievu!

—  Jūs nedrīkstat tā aiziet! — paspēja iesaukties Lise.

—   Lise, man ir nopietnas bēdas! Es tūlīt nākšu atpakaļ, bet man ir lielas lielas bēdas.

Un viņš izsteidzās no istabas.

VI Moku lēkme būdā

Viņam tiešām bija nopietnas bēdas, tādas, kādas līdz šim viņš reti bija izjutis. Viņš bija pārsteidzies un izdarījis muļķības — un tik svarīgā lietā: mīlestības jūtās! «Bet ko es no tā sajēdzu, ko es varu šais lietās izprast?» viņš sarkdams simtreiz atkārtoja pie sevis. «Ai, kauns vēl nebūtu nekas, kauns man būtu tikai pienācīgais sods, — nelaime tā, ka tagad, bez šaubām, es būšu par cēloni jaunām likstām… Bet svētnieks mani sūtīja, lai es samierinātu un vienotu. Vai tad tā vieno?» Te viņš pēkšņi atkal atcerēiās, kā viņš «savienoja rokas», un viņam atkal uznāca briesmīgs kauns. «Lai gan es visu to darīju no tīras sirds, bet uz priekšu jābūt prātīgākam,» viņš pēkšņi apņēmās un pat nepasmaidīja par savu apņemšanos.

Katerinas Ivanovnas uzdevumā bija jāiet uz Ezera ielu, bet brālis Dmitrijs dzīvoja taisni pa ceļam, šķērsielā netālu no Ezera ielas. Aļoša nolēma iegriezties pie viņa katrā ziņā papriekšu un tikai tad pie štabkapteiņa, lai gan nojauta, ka brāli nesastaps. Viņam bija aizdomas, ka brālis varbūt tīšām tagad no viņa slēpsies, — tomēr katrā ziņā viņu vajadzēja atrast. Bet laiks skrēja: domas par mirstošo svētnieku ne uz minūti, ne uz sekundi neatstāja viņu no tās stundas, kad viņš iznāca no klostera.

'Katerinas Ivanovnas uzdevumā pavīdēja kāds apstāklis, kas arī ārkārtīgi viņu ieinteresēja: kad Katerina Ivanovna pieminēja mazo puisēnu, skolnieku, šā štabkapteiņa dēlu, kurš, pilnā balsī raudādams, skrējis blakus tēvam, — jau tad Aļošam pēkšņi iešāvās prātā, ka šis zēns droši vien ir tas pats pirmītējais skolnieks, kas viņam iekoda pirkstā, kad viņš, Aļoša, to izprašņāja, ko gan viņš īsti tam nodarījis. Tagad jau Aļoša bija gandrīz pārliecināts par to, lai gan pats vēl nezināja, kāpēc. Tādējādi, aizrāvies ar citām pārdomām, viņš izklaidējās un noņēmās vairs «nedomāt» par tikko paša nodarīto «nelaimi», nenomocīties ar pārmetumiem, bet darīt to, kas jādara, lai tad notiek kas notikdams. Ar šīm domām viņš pilnīgi atguva drosmi. Iegriezies brāļa Dmitrija šķērsielā, viņš sajuta izsalkumu, izvilka no kabatas maizīti, ko pirmīt bija dabūjis no tēva, un iedams apēda. Tas stiprināja viņa spēkus.

Dmitrija nebija mājās. Namiņa saimnieki — vecais galdnieks, viņa dēls un vecīte sieva — pat aizdomīgi paskatījās Aļošā. «Jau trešo dienu nav mājās, varbūt kur aizbraucis,» vecis atbildēja uz Aļošas neatlaidīgajiem jautājumiem. Aļoša saprata, ka viņš atbild pēc dotas instrukcijas. Kad viņš jautāja: «Vai Dmitrijs nav pie Grušiņas un vai tik atkal neslēpjas pie Fomas» (Aļoša tīšām izteicās tik vaļsirdīgi), saimnieki pat bailīgi viņā paskatījās. «Tātad mīl viņu, stāv viņa pusē,» Aļoša nodomāja, «tas ir labi.»

Beidzot viņš sameklēja Ezera ielā sīkpilsones Kalmikovas namu, sašķiebušos un ļoti vecu mājeli tikai ar trim logiem ielas pusē, ar netīru sētu, kuras vidū vientulīgi stāvēja govs. Ieeja bija no sētas priekšiņā — pa kreisi dzīvoja vecā saimniece ar vecenīti meitu, un, liekas, abas bija kurlas. Uz viņa jautājumu par štabkapteini, ko viņš atkārtoja vairākkārt, viena no tām, sapratusi beidzot, ka viņš prasa īrnieku, norādīja viņam ar pirkstu pāri priekšiņai uz durvīm, kas veda spodrajā galā. Izrādījās, ka štabkapteiņa dzīvoklis tiešām ir vienkārša zemnieku istaba. Aļoša jau lika roku pie dzelzs roktura, lai atvērtu durvis, kad pēkšņi viņu pārsteidza dziļais klusums aiz durvīm. No Katerinas Ivanovnas vārdiem viņš tomēr zināja, ka atvaļinātais štabkapteinis ir ģimenes cilvēks: «Vai nu viņi visi guļ, vai varbūt uzdzirduši, ka esmu atnācis, un gaida, ka atvēršu durvis; labāk es papriekšu pieklauvēšu.» Un viņš pieklauvēja. Atbilde gan nāca, tikai ne tūlīt, bet varbūt pat sekundes desmit vēlāk.

— Kas tur ir? — kāds uzkliedza skaļā un visai niknā balsī.

Aļoša tad atvēra durvis un pārkāpa pār slieksni. Viņš nokļuva istabā, kas gan bija diezgan plaša, bet ārkārtīgi pieblīvēta kā ar cilvēkiem, tā dažādiem iedzīves priekšmetiem. Kreisajā pusē atradās liela krievu krāsns. No krāsns uz pretējo logu pāri visai istabai bija pārstiepta aukla un tur sakārtas dažādas lupatas. Pie abām sienām kreisajā un labajā pusē stāvēja pa gultai, kuras bija pārklātas ar adītām segām. Uz vienas no tām, kreisajā pusē, kā tornis bija sakrauti četri katūna spilveni, viens par otru mazāks. Bet otrā gultā, pa labi, rēgojās viens vienīgs spilventiņš. Tālāk goda stūrī bija neliela-vietiņa, atšķirta ar priekškaru vai palagu, kas arī bija pārmests pāri šķērsām kaktam pārstieptai auklai. Aiz šī priekškara sāņus varēja manīt vēl vienu guļas vietu, kas bija uztaisīta uz sola un pie tā piebīdīta krēsla. Vienkāršs koka četrstūrains zemnieku galds bija aizbīdīts no .goda stūra pie vidus loga. Visi trīs logi, katrs ar četrām mazām, zaļam, aizpelējušām rūtīm, bija ļoti tumši un cieši aizvērti, tā ka istabā bija diezgan smacīgs gaiss un ne visai gaiši. Uz galda stāvēja panna ar ceptu olu paliekām, apgrauzta maizes rika un turklāt pusstops ar niecīgām šīs zemes labumu paliekām tikai pašā dibenā. Kreisajā pusē pie gultas krēslā sēdēja katūna drēbēs ģērbusies sieviete, kas izskatījās pēc dāmas. Viņai bija ļoti vāja un dzeltena seja; viņas ārkārtīgi iekritušie vaigi no pirmā acu uzmetiena liecināja par viņas slimīgo stāvokli. Bet visvairāk Aļošu pārsteidza nabaga dāmas skatiens — ārkārtīgi vaicājošais un tai pašā laikā briesmīgi augstprātīgais skatiens. Un visu laiku, kamēr dāma sāka runāt pati un kamēr Aļoša izskaidrojās ar saimnieku, viņa tikpat augstprātīgi un vaicājoši vērsa savas lielās, brūnās acis gan uz vienu, gan otru runātāju. Blakus šai dāmai pie kreisā lodziņa stāvēja jauna meiča ar diezgan neglītu seju, rūsganiem, paretiem matiem, nabadzīgi, lai gan visai kārtīgi ģērbusies. Viņa šķebīgi apskatīja ienākušo Aļošu. Labajā pusē, arī pie gultas, sēdēja vēl viena sieviešu kārtas būtne. Tā bija ļoti nožēlojama būtne, arī jauna meiča, .gadu divdesmit, bei kupraina un gaudenām kājām, kā Aļošam vēlāk stāstīja. Tās kruķi bija pieslieti tai blakus kaktā, starp gultu un sienu. Nabaga meičas brīnum skaistās un labsirdīgās acis mierīgā lēnprātībā paraudzījās Aļošā. Pie galda, beigdams ēst ceptās olas, sēdēja gadi četrdesmit pieci vecs kungs, neliela auguma, kalsnējs, vārgs miesās, iesarkaniem matiem, ar iesarkanu, retu bārdeli, visai līdzīgu izplūkātam pirts vīšķim (šis salīdzinājums un sevišķi vārds «vīšķis» diezin kādēļ iešāvās Aļošam prātā jau no pirmā acu uzmetiena, to viņš vēlāk atcerējās). Acīm redzot šis pats kungs arī bija uzsaucis nupat aiz durvīm: «Kas tur ir?» — jo cita vīrieša istabā nebija. Bet, kad Aļoša ienāca, viņš strauji pietrūkās no sola, uz kura sēdēja pie galda, un, steidzīgi slaucīdamies caurumainā salvetē, pieskrēja Aļošam klāt.

—   Mūks klosterim dāvanas lūdz, zina, pie kā nākt! — skaļi pa to laiku noteica meiča, kas stāvēja kreisajā kaktā. Bet kungs, kas pieskrēja Aļošam klāt, acumirklī uz papēža pagriezās pret viņu un uzbudinātā, satrauktā balsī viņai atbildēja:

—   Nē, Varvara Nikolajevna, tā nav, neuzminējāt. Atļaujiet man savukārt jautāt, — viņš atkal pēkšņi pagriezās pret Aļošu, — kas jūs pamudināja apUieklēt… šo bedri?

Aļoša uzmanīgi viņā skatījās, viņš pirmo reizi redzēja šo cilvēku. Viņā bija kas stūrains, aušīgs un errīgs. Lai gan viņš, kā redzams, nupat bija dzēris, bet piedzēries nebija. Viņa seja pauda it kā galīgu nekaunību, bet tai pašā laikā — tas bija dīvaini — acīm redzamu bailību. Viņš bija līdzīgs cilvēkam, kas ilgu laiku citiem pakļāvies un daudz izcietis, bet nu pēkšņi it kā būtu pietrūcies un gribētu sevi parādīt. Vai, vēl labāk, līdzīgs cilvēkam, kam briesmīgi gribētos jums iesist, bet kam briesmīgi bail, ka jūs viņam sitīsiet. Viņa runā un diezgan griezīgās balss intonācijā bija jūtams tāds plānprātiņa humors, te ļauns, te bikls, kas netur līdz galam un notrūkst. Jautājumu par «bedri» viņš izteica, it kā viss drebēdams, ieplētis acis un pieskrējis Aļošam tik tuvu klāt, ka tas mechaniski paspēra soli atpakaļ. Ģērbies šis kungs bija tumšā, visai sliktā, tādā kā nankina mētelī, kas bija vienos ielāpos un traipos. Bikses viņam bija ārkārtīgi gaišas, tādas, kādas sen neviens vairs nevalkā, rūtainas un no diezin kādas ļoti plānas drēbes, lejas galos saburzītas un tādēļ sakāpušas uz augšu, it kā viņš kā mazs zēns būtu no tām izaudzis.

—  Es esmu . . . Aleksejs Karamazovs … — Aļoša gatavojās atbildēt.

—   It teicami varu saprast, — tūlīt atcirta kungs, likdams manīt, ka viņam jau tāpat zināms, kas Aļoša tāds. — Es savukārt štabkapteinis Sņegirevs, tomēr būtu vēlams zināt, kas īsti pamudināja . ..

—   Es tikai tāpat vien iegriezos. Man patiesībā gribētos jums no savas puses teikt kādu vārdu… Ja jūs tikai atļautu…

—  Tādā gadījumā te būs krēsls, lūdzam ņemt vietu. Tā veclaiku komēdijās sacīja: «Lūdzam ņemt vietu…» — un štabkapteinis ar ātru žestu paķēra neaizņemto krēslu (vienkāršu zemnieku koka krēslu, ne ar ko neapsistu) un nolika to drusku tālāk istabas vidū; pēc tam, paķēris otru tādu pašu krēslu sev, nosēdās Aļošam pretim, tāpat kā iepriekš gluži klāt un tā, ka viņu ceļgali gandrīz dūrās kopā.

—   Nikolajs Iļjies Sņegirevs, krievu kājnieku bijušais štabkapteinis, kaut arī paša netikuma apgānīts, tomēr štabkapteinis. Drīzāk gan būtu jāsaka: štabkapteinis Esovs, nevis Sņegirevs, jo tikai pāri pusmūžā sāku runāt ar esiem [7] . tas ir raksturīgi pazemotiem cilvēkiem.

—   Gluži pareizi, — pasmaidīja Aļoša, — bet vai tas nāk neviļus vai tīšām?

—   Dievs redz, ka neviļus. Nekad nerunāju, visu mūžu nerunāju ar.esiem un nu pēkšņi ceļos un krītu ar esiem. To liek darīt augstāka vara. Redzu, ka interesējaties par mūsu laiku jautājumiem. Ar ko tomēr varēju modināt tik lielu interesi, jo dzīvoju viesmīlībai neiespējamos apstākļos.

—   Es atnācu … tai pašā lietā …

—   Tai pašā lietā? — nepacietībā pārtrauca štabkapteinis.

—   Sakarā ar to jūsu satikšanos ar manu brāli Dmitriju Fjodoroviču, — neveikli atcirta Aļoša.

—   Kas tā par satikšanos? Vai tā nebūs tā pati? Tātad attiecībā uz vīšķi, pirts vīšķi? — viņš pēkšņi pievirzījās tiktāl, ka šoreiz tiešām uzgrūdās ar ceļgaliem Aļošam. Viņa lūpas tā sevišķi sakniebās — kā diedziņi.

—   Kas tas par vīšķi? — nomurmināja Aļoša.

—   Viņš tev, papu, atnācis par mani žēloties! — iesaucās Aļošam jau pazīstamā pirmītējā zēna balstiņa no kakta aiz priekškara. — Es viņam pirmīt iekodupirkstā! — Priekškars atrāvās sānis, un Aļoša ieraudzīja savu pirmītējo ienaidnieku kaktā zem svētbildēm, guļas vietā, kas bija uztaisīta uz sola un krēsla. Zēns gulēja, apsedzies ar savu mētelīti un vēl ar vecu vatētu sedziņu. Acīm redzot viņš bija nevesels un, spriežot pēc spīdošajām acīm, drudža karsonī. Tagad viņš bez bailēm, nevis tā kā pirmīt skatījās Aļošam virsū: «Esmu mājās, saproti, tagad vis netiksi klāt.»

—   Kādu pirkstu sakodi? — štabkapteinis palēcās krēslā. — Vai viņš jums sakoda pirkstu?

—   Jā, man. Pirmīt uz ielas viņš ar citiem zēniem mētājās akmeņiem; viņi seši, bet šis viens pats. Es piegāju viņam klāt, bet viņš arī man iemeta ar akmeni, pēc tam otru pa galvu. Es jautāju, ko es viņam nodarījis. Viņš pēkšņi metās man klāt un sāpīgi iekoda pirkstā, nezinu, kāpēc.

—  Tūlīt nopēršu! Uz vietas nopēršu! — štabkapteinis jau pavisam pietrūkās no krēsla.

—   Bet es taču nemaz nesūdzos, es tikai pastāstīju … Es nemaz negribu, lai jūs viņu noperat. Un viņš, liekas, pašlaik ir arī slims …

—   Bet jūs domājat, ka es viņu pēršu? Ka es ņemšu Iļjušiņu un tūlīt arī nopēršu jums par pilnīgu apmierinājumu? Vai drīz jums tas būtu vajadzīgs? — štabkapteinis sacīja, pēkšņi pagriezies pret Aļošu ar tādu žestu, it kā gribētu tam mesties virsū.

— Man žēl, kungs, jūsu pirkstiņa, bet, ja jūs gribat, — es, pirms peru Iļjušiņu, savus četrus pirkstus tūlīt jūsu acu priekšā, jūsu taisnīgam gandarījumam, re, ar šo pašu nazi nogriezīšu. Četru pirkstu, man liekas, jums pietiks atriebības slāpju remdēšanai, piektā neprasīsiet? … — Viņš pēkšņi apstājās un it kā smaka nost. Katrs vaibstiņš viņa sejā kustējās un raustījās, viņš skatījās ārkārtīgi izaicinoši. Viņš bija it kā afektā.

—   Tagad, liekas, es visu saprotu, — klusi un skumji atbildēja Aļoša, palikdams sēžot. — Tātad jūsu zēns ir labs zēns, mīl tēvu un metās man virsū kā jūsu apvainotāja brālim … Tagad es to saprotu, — viņš domīgi atkārtoja. — Bet mans brālis Dmitrijs Fjodorovičs nožēlo savu ļauno darbu, es to zinu, un, ja vien viņam būs iespējams atnākt pie jums vai, vislabāk, atkal satikties ar jums tai pašā vietā, tad viņš, visiem dzirdot, lūgs no jums piedošanu … ja jūs gribēsiet.

—  Tas ir, izraut bārdeli un palūgt piedošanu… Visu, tā sakot, esmu beidzis un gandarījumu devis, vai tā?

—  Ai nē, gluži otrādi, viņš darīs visu, ko vien jūs gribēsiet un kā vien jūs gribēsiet!

—  Tā ka, ja es palūgtu viņa gaišību nomesties manā priekšā ceļos šai pašā traktierī — to sauc par «Galvaspilsētu» — vai arī laukuma vidū, tad viņš arī nomestos?

—  Jā, viņš metīsies arī ceļos.

—   Satriecāt gan. Saraudinājāt mani un satriecāt. Pārāk tiecos sajust jūsu brālīša augstsirdību. Tad atļaujiet stādīties priekšā pilnīgi: mana ģimene, manas divi meitas un mans dēls — mans metiens. Ja es miršu, kas gan tos iemīlēs? Bet, kamēr es dzīvoju, kas gan mani, nejaucēnu, bez viņiem vēl iemīlēs? Slavējamu lietu ir sagādājis tas kungs katram tādam cilvēkam, kāds esmu es. Jo vajag, ka ari tādu cilvēku kā es kaut jele kāds spētu iemīlēt…

—   Ak, tā ir skaidra patiesība!.— Aļoša iesaucās.

—   Nu pietiks beidzot ākstīties, atnāks te kāds muļķis, bet jūs darāt negodu! — negaidot iesaucās meiča pie loga, šķebīgi un nicinoši uzlūkodama tēvu.

—   Pagaidiet drusciņ, Varvara Nikolajevna, ļaujiet izturēt virzienu! — uzkliedza viņai tēvs, kaut arī pavēlošā balsī, tomēr raudzīdamies viņā visai atzinīgi. — Mums taču ir tāda daba. — Viņš atkal pagriezās pret Aļošu.

— «Un visā dabā it nekā Viņš svētīt negribēja.» Tas ir, vajadzētu sieviešu kārtā; svētīt negribēja viņa. Bet nu atļaujiet jūs iepazīstināt ari ar manu laulāto draudzeni: te ir

Arina Pelrovna, dāma bez kājām, četrdesmit trīs gadi veca, kājas klausa, bet tikai pa druskai. Prastu ļaužu. Arina Petrovna, izlīdziniet savas krunkas: te ir Aleksejs Fjodorovičs Karamazovs. Piecelieties, Aleksej Fjodorovič! — Viņš saņēma to aiz rokas un ar tādu špēku, kādu no viņa nemaz nevarēja sagaidīt, pēkšņi to uzrāva kājās. — Jūs iepazīstina ar dāmu, jāpieceļas … Tas nav tas Karamazovs, māmiņ, kurš . .. hm! — un tā tālāk, bet viņa brālis, izcils ar lēnprātības tikumiem. Atļaujiet, Arina Petrovna, atļaujiet, mammucīt, atļaujiet papriekš noskūpstīt jūsu rociņu.

Un viņš godbijīgi, pat maigi noskūpstīja laulātai draudzenei rociņu. Jaunava pie loga sašutumā pagrieza šim skatam muguru, bet laulātās draudzenes augstprātīgi vaicājošā seja pēkšņi pauda neparastu laipnību.

—   Sveiki, sēdieties, Cornomazova kungs! — viņa teica.

—   Karamazovs, mammucīt, Karamazovs (mēs jau prastu ļaužu), — viņš atkal pačukstēja.

—   Nu, Karamazovs vai kā tur, bet es vienmēr saku Cornomazovs… Sēdieties taču, un kādēļ viņš jums lika piecelties? Dāma bez kājām, viņš saka, kājas gan ir, tikai uzpampušas kā stampas, bet es pati izkaltusi. Agrāk biju varen resna, bet nu gluži kā adatu ierijusi…

—   Mēs jau prastu ļaužu, prastu ļaužu, — vēlreiz atgādināja kapteinis.

—   Papu, ai papu! — pēkšņi ierunājās kuprainā meiča, kas līdz šim savā krēslā cieta klusu, un pēkšņi aizklāja seju ar lakatiņu.

—  Āksts! — jaunava pie loga nošņāca.

—   Redziet, kādas ziņas nāk! — māte izpleta rokas, rādīdama uz meitām. — Kā padebeši nāk; pārskries padebeši — un atkal mūsu muziķa. Agrāk, kad mēs bijām karavīros, pie mums daudz nāca tādu viesu. Es, tētīt, to nemaz neņēmu nopietni. Ja tu mīli to, tad arī mīli. Toreiz atnāk diakonīša un saka: Aleksandrs Aleksandrovičs ir cilvēks ar visai teicamu sirdi, bet Nastasja Petrovna, viņa saka, tā ir elles izdzimums. Nu, es šai atbildu, kas nu kuram patīk, bet tu gan esi maza čupa, bet nikni smirdi. — Bet tu, viņa saka, esi turama paklausībā. — Ak tu, melnais, es viņai sa'ku, skals tāds, .ko gan tu esi nākusi mācīt? — Es, viņa saka, ielaižu svaigu gaisu, bet tu smacīgu. — Bet pajautā, es šai atbildu, visiem oficieru kungiem, vai manī ir smacīgs gaiss vai_ citāds kāds? Un tā tas man no tā laika nemaz nedod miera, kā nesen, es sēžu, lūk, še un redzu, ka ienāk tas pats ģenerālis, kas uz lieldienām šurp atbrauca; kā tad, es šim prasu, jūsu ekselence, vai augstas kārtas dāma var ielaist svaigu gaisu? — Jā, viņš atbild, vajadzētu jums atvērt kaplodziņu vai durvis, jo gaiss pie jums nav svaigs. Nu un visi tā! Un kas viņiem gar manu gaisu? Miroņi vēl sliktāk smird. Es, tā es saku, jūsu gaisa nemaitāju, tikai pasūtīšu zābakus un aiziešu. Mīlulīši, balodīši, nepārmetiet miesīgai mātei! Nikolaj Iļjič, tētīt, vai tev neesmu izdabājusi, tik vien jau man ir, kā Iļjušiņš atnāk no skolas un mani mīl. Vakar ābolu atnesa. Piedodiet, mīļie, piedodiet, balodīši, miesīgai mātei, piedodiet man, pavisam vientuļai, ka mans gaiss kļuvis jums tik pretīgs!

Un nabaga vājprātīgā pēkšņi sāka skaļi raudāt, asaras plūda straumēm. Štabkapteinis strauji metās viņai klāt.

—   Māmiņ, māmiņ, mīlīt, rimsties, rimsties! Tu neesi viena. Visi tevi mīl, visi dievina! — Un viņš atkal sāka skūpstīt viņai abas rokas un maigi viņai paijāja seju ar savām delnām; paķēris salveti, viņš pēkšņi sāka slaucīt tai no sejas asaras. Aļošam likās pat, ka arī viņam pašam acīs pamirdzēja asaras. — Nu, redzējāt? Dzirdējāt? — viņš pēkšņi kaut kā nikni pagriezās pret Aļošu, norādīdams ar roku uz nabaga vājprātīgo.

—   Redzu un dzirdu, — nomurmināja Aļoša.

—   Papu, papu! Vai tiešam tu ar viņu .. . Neielaidies ar viņu, papu! — puisēns pēkšņi iesaucās, pacēlies savā gultiņā un kvēlošām acīm skatīdamies tēvā.

—   Beidziet taču reiz ākstīties un rādīt savus muļķīgos jokus, kuri nekad pie laba gala nenoved!… — jau pavisam saniknota iesaucās no tā paša kakta Varvara Nikolajevna, pat kāju piespēra.

—   Pilnīgi pamatoti, Varvara Nikolajevna, šoreiz jums labpatīkas zaudēt pacietību, un es jūs zibens ātrumā apmierināšu. Nu, ņemiet savu cepuri, Aleksej Fjodorovič, un es ņemšu savu naģeni — un iesim. Man jums jāsaka kāds nopietns vārds, tikai ne šais sienās. Lūk, šī sēdošā jaunava — tā ir mana meita Ņina Nikolajevna, aizmirsu jūs iepazīstināt, — iemiesots dieva eņģelis.. . nolaidies pie mirstīgajiem… ja tikai spējat to

• saprast. ..

—   Tā viņš dreb un raustās, it kā drudzis viņu kratītu, — Varvara Nikolajevna niknumā runāja tālāk.

—   Bet šī te, kas nupat sper ar kāju pret grīdu un mani pirmīt nosauca par ākstu, — tā arī ir iemiesots dieva eņģelis un pareizi mani tā nosauca. Iesim, Aleksej Fjodorovič, jāizbeidz …

Un, saķēris Aļošu aiz rok^s, viņš to izveda no istabas taisni uz ielas.

VII Un tīrā gaisā

—   Gaiss ir tīrs, bet pilī pie manis patiesi smacīgi un pat visās nozīmēs. Paiesimies, kungs, solīšiem. Man ļoti gribētos jus ieinteresēt.

—   Man arī pašam pie jums kāda ārkārtīgi svarīga darīšana … — piebilda Aļoša, — es tikai nezinu, kā lai iesāku …

—   Kā gan nedomāt, ka jums pie manis darīšana? Bez darīšanas jūs nekad nebūtu pie manis iegriezušies. Vai tad tiešām tikai sūdzēties par puisēnu jūs būtu nākuši? Tas taču nav ticami. Bet, starp citu, par zēnu: tur es jums visu nevarēju izskaidrot, bet tagad te jums šo ainu attēlošu. Redziet, šis vīšķis bija biezāks; un vēl tikai priekš nedēļas, — es runāju par savu bārdeli; šo manu bārdeli par vīšķi nosaukuši galvenokārt skolas bērni. Nu, lūk, toreiz mani rauj jūsu brālis Dmitrijs aiz šīs bārdeles — par neko, tikai satrakojies, bet es gadījos tuvumā, izrāva mani no traktiera uz laukuma, bet taisni tai brīdī nāk skolnieki no skolas, un tur arī Iļjuša. Kā viņš mani ieraudzīja tādā stāvoklī, tā metās man klāt. «Papu,» viņš kliedza, «papu!» Ķeras man klāt, apkampj mani, grib mani izraut, kliedz manam pāri darītājam: «Laidiet vaļā, laidiet vaļā, tas ir mans papus, papus, piedodiet viņam!» — Tā vien kliedz: «Piedodiet!» — rociņām ieķēries viņā un skūpsta viņam roku, to pašu roku viņam skūpsta … Es atceros, kāda tai brīdī bija viņam sejiņa, neesmu aizmirsis un neaizmirsīšu! …

—   Es zvēru, — Aļoša iesaucās, — brālis jums izteiks nožēlošanu, vissirsnīgāko, vispilnīgāko nožēlošanu, kaut vai ceļos mezdamies tai pašā laukumā… Es viņu piespiedīšu, citādi viņš nebūs mans brālis!

—   A-ā, tad tas vēl tikai projektā. Tas nenāk tieši no viņa, bet no jūsu dedzīgās sirds krietnības. Tā arī būtu teikuši. Nē, tādā gadījumā atļaujiet man izstāstīt līdz galam par jūsu brāļa visaugstāko bruņinieka un virsnieka godu un krietnību, jo toreiz viņš to parādīja. Tad viņš beidza mani aiz vīšķa vazāt, palaida vaļā. «Tu,» viņš saka, «esi oficieris, un es esmu oficieris, — ja vari sameklēt sekundantu, kārtīgu cilvēku, tad atsūti — došu gandarījumu, kaut arī tu esi neģēlis!» Tā viņš teica. Patiesi bruņniecisks gars! Devāmies mēs toreiz ar Iļjušu projām, bet ģimenes ciltskoka aina uz mūžu iespiedās Iļjušam dvēseles miņā. Nē, kur nu mums palikt muižniekos! Nu padomājiet pats, tikko jums pašam labpatikās pabūt manā namā, — ko tur redzējāt? Sēž trīs dāmas, viena plānprātīte bez kājām, otra kuprīte bez kājām, trešā gan ar kājām, toties pārāk gudra, kursiste, atkal laužas uz Pēterburgu — tur Ņevas krastos meklēt krievu sievietes tiesības. Par I|jušu nemaz nerunāšu, tikai deviņi gadi, viens kā pirksts, un, ja es nomiršu, — kas ar visiem šiem bēduļiem notiks, es tikai to vien jums jautāšu. Ja nu tā un ja es viņu izsaukšu uz divkauju, bet viņš mani tūlīt nogalinās, ko tad? Kas tad ar viņiem visierņ lai notiek? Un vēl sliktāk, ja viņš nenogalinās, bet tikai sakropļos mani: strādāt nevar, bet mute tāpat paliek, kas tad to piebaros, manu muti, un kas tad viņus pabaros? Vai Iļjušu skolas vietā sūtīt katru dienu ubagot? Tad, lūk, ko tas man nozīmē — izsaukt viņu uz divkauju, tās ir muļķīgas runas un vairāk nekas.

—  Viņš lūgsies no jums piedošanu, viņš laukuma vidū palocīsies jums līdz zemei, — Aļoša atkal iesaucās ar dedzīgu skatienu.

—   Es viņu gribēju sūdzēt tiesā, — turpināja štabkapteinis, — bet atveriet mūsu kodeksu, vai daudz ko es saņemšu gandarījumam no pāri darītāja par manas personas apvainojumu? Bet te pēkšņi Agrafena Aleksandrovna pasauca mani un kliedz: «Pat domāt par to neuzdrīksties! Ja sūdzēsi tiesā, es izdarīšu tā, ka visa pasaule dabūs publiski zināt, ka viņš tevi sitis tavu paša blēdību dēļ, un tad tevi pašu nodos tiesai.» Bet vienīgi dievs redz, no kā šī blēdība radās un pēc kā pavēles es kā sīks cilvēciņš te rīkojos, — vai ne pēc viņas pašas pavēles, kā arī vēl Fjodora Pavloviča? «Un turklāt,» viņa saka, «es tevi padzīšu uz mūžīgiem laikiem, un uz priekšu tu vairs nekā no manis nenopelnīsi. Tāpat teikšu savam tirgonim (tā viņa arī sauc šo veci: mans tirgonis), un tas tevi padzīs.» Nu, tad es domāju, ja jau arī tirgonis mani padzīs, kur tad es kaut ko nopelnīšu? Jo viņi divi vien man palikuši, tāpēc ka jūsu tētiņš Fjodors Pavlovičs ne vien vairs neuzticas man kāda blakus iemesla dēļ, bet turklāt, nodrošinājies ar maniem parakstiem, pats grib mani vilkt uz tiesu. Visu šo apstākļu pēc es arī apklusu un jūs manu bēdu leju dabūjāt redzēt. Bet nu atļaujiet jautāt: vai stipri viņš pirmīt jums pirkstu sakoda, mans Iļjuša? Mājās, viņam dzirdot, es neuzdrošinājos sīkāk par to jautāt.

—   Jā, ļoti stipri, un viņš bija ļoti uztraukts. Viņš man kā Karamazovam atriebās par jums, tagad man tas skaidrs. Bet ja jūs būtu redzējuši, kā viņš ar skolas biedriem mētājās akmeņiem? Tas ir ļoti bīstami, viņi var to nosist, viņi ir bērni, muļķīši, akmens skrien un var pārsist galvu.

—   Ir jau trāpījis, nevis galvā, bet krūtīs — virs sirds šodien bija ķēris akmens, zilums, atnāk un raud, vaid, tūlīt saslima.

—   Un zināt, viņš taču tur pats pirmais uzbrūk visiem, viņš saniknots jūsu dēļ, viņi stāsta, ka viņš kādam zēnam, Krasotkinam, pirmīt ar kabatas nazīti iedūris sānos .. .

Dzirdēju arī par to, bīstami; Krasotkins ir vietējais ierēdnis, varbūt iznāks vēl nepatikšanas …

—   Es jums dodu padomu, — Aļoša dedzīgi runāja tālāk, — kādu laiku viņu nemaz skolā nelaist, kamēr viņš nomierinās … un kamēr viņam pāriet šīs dusmas …

—   Dusmas! — uzķēra štabkapteinis. — Taisni dusmas! Maza radībiņa, bet lielas dusmas. Jūs visu vēl nemaz nezināt. Atļaujiet man šo stāstu paskaidrot atsevišķi. Lieta tā, ka pēc šī notikuma visi skolnieki skolā sāka viņu kaitināt par vīšķi. Bērni skolās ir nežēlīgi: pa vienam — dieva eņģeļi, bet kopā, sevišķi skolā, — bieži vien nežēlīgi. Viņi sāka to kaitināt, lijušā pamodās krietna cilvēka jūtas. Parasts puisēns, slikts dēls — tas samierinātos, sāktu kaunēties no sava tēva, bet šis viens sacēlās pret visiem par tēvu. Par tēvu un par taisnību. Jo, ko viņš toreiz pārcieta, kad skūpstīja jūsu brālim rokas un kliedza viņam: «Piedodiet papiņam, piedodiet papiņam!» — to zina vienīgi dievs un es. Un tā mūsu bērniņi, — tas ir, nevis jūsu, bet mūsu, nicināto, bet krietno nabagu bērni patiesību zemes virsū iepazīst jau deviņu gadu vecumā. Kur nu bagātajiem: tie visu mūžu nenokāpj tādos dziļumos, bet mans Iļjuša tai pašā brīdī, tur laukumā, kad rokas jūsu brālim skūpstīja, tai pašā brīdī apguva visu patiesību. Viņš uzņēma šo patiesību, un tā satrieca viņu uz visiem laikiem, — dedzīgi un atkal it kā afektā sacīja štabkapteinis un pie tam trieca labās rokas dūri kreisajā delnā, it kā gribēdams uzskatāmi parādīt, kā viņa Iļjušu satriekusi «patiesība». — Tai pašā dienā viņš man mocījās drudzī, visu nakti murgoja. Visu to dienu viņš maz ar mani runāja, gandrīz pavisam cieta klusu, tikai es ievēroju: skatās un skatās no sava kakta manī, bet arvien pieplok pie loga un izliekas, it kā mācītos uzdoto, bet es redzu, ka tam nav vis prātā mācības. Otrā dienā es brangi iemetu un daudz ko neatceros, grēcīgs cilvēks, aiz bēdām. Mammucītis arī tad iesāka raudāt, — mammucīti es ļoti mīlu, — nu, tad aiz bēdām sametu par beidzamo grasi. Jūs, mans draugs, neniciniet mani: pie mums Krievijā dzērāji ir vislabākie cilvēki. Vislabākie cilvēki pie mums arī vislielākie dzērāji. Es guļu nost un par Iļjušu todien daudz nedomāju, bet taisni tai dienā jau no rīta skolā puikas to sākuši izsmiet: «Vīšķi,» tie viņam klieguši, «tavu tēvu aiz vīšķa izrāva no traktiera, bet tu skrēji blakus un lūdzi piedošanu.» Trešajā dienā viņš atkal atnāk no skolas, es skatos — nevar gandrīz pazīt, pavisam bāls. Kas tev noticis, prasu. Klusē. Nu, mājās nebija ko runāt, citādi vēl mammuks un meitenes tūlīt maisītos starpā, — meitenes pie tam jau visu bija dabūjušas zināt, jau pašā pirmajā dienā. Varvara Nikolajevna jau sāka ņurdēt: «Nerri, āksti, vai tad jums kas prātīgs var būt?» Taisni tā, es saku, Varvara Niikolajevna, kas nu prātīgs mums var būt? Toreiz ar to arī tiku vaļā. Pievakarē aizvedu zēnu pastaigāties. Bet mēs abi, tas jums jāzina, arī agrāk katru vakaru gājām pastaigāties, taisni pa to pašu ceļu, pa kuru tagad ejam ar jums, no pašiem mūsu vārtiņiem līdz, lūk, tam milzu akmenim, kurš tur guļ kā bārenītis ceļmalā pie žoga un aiz kura sākas pilsētas ganības, — vientulīga un jauka vietiņa. Mēs ejam ar Iļjušu, viņa roka manā rokā, kā jau parasti; rociņa viņam sīciņa, pirkstiņi tieviņi, auksti, — viņš jau man sirgst ar krūtiņām. «Papu,» viņš saka, «papu!» — «Ko,» es šim prasu, redzu, ka viņam iezibas actiņas. «Papu, kā viņš tev toreiz, papu!» — «Ko lai dara, Iļjuša,» es saku. «Neizlīgsti ar viņu, papu, neizlīgsti. Skolnieki saka, ka par to viņš tev iedevis desmiit rubļu.» — «Nē,» es saku, «Iļjuša, naudu no viņa es tagad neņemšu neparko.» Te viņš sāka drebēt, saņēma manu roku abās savās rociņās, skūpsta atkal. «Papu,» viņš saka, «papu, izsauc viņu uz divkauju, skolā ķircinās, ka tu esi gļēvulis un neizsaukšot viņu uz divkauju, bet pieņemšot no viņa desmit rubļu.» — «Es nevaru, Iļjuša, izsaukt viņu uz divkauju,» tā šim atbildu un īsumā viņam izklāstīju visu to, ko arī jums par šo lietu nupat klāstīju. Viņš vērīgi uzklausījās. «Papu,» viņš saka, «papu, tomēr neizlīgsti: es izaugšu liels, es pats viņu izsaukšu un nogalināšu!» Bet actiņas met zibšņus un deg. Nu, pie visa tā es taču esmu arī tēvs, bija tak jāsaka viņam patiess vārds: grēks ir nokaut, es viņam saku, kaut arī divkaujā. «Papu,» viņš saka, «papu, es viņu nogāzīšu gar zemi, kad būšu liels, es izsitīšu viņam zobenu ar savu zobenu, metīšos viņam virsū, nogāzīšu, atvēzēšos ar zobenu un sacīšu viņam: es tevi varētu tūlīi nodurt, bet es tev piedodu, še tev!» Redziet, redziet, mans kungs, kāds procesiņš norisinājies viņa galviņā šais divi dienās, dienu un nakti viņš bija domājis par šo atriebību ar zobenu un nakti, jādomā, par to murgojis. Tikai no skolas viņš sāka pārnāk,t stipri sadauzīts, priekš trim dienām es visu to dabūju zināt, un jums ir taisnība;šai skolā es viņu vairs nelaidīšu. Es dabūju zināt, ka viņš viens karo ar visu klasi un pats visus izaicina, pats saniknojies, sirds viņam iedegusies, — tad es izbijos par viņu. Ejam atkal, pastaigājamies. «Papu,» viņš jautā, «papu, bagātie taču ir visvarenākie pasaulē?» Jā, es saku, Iļjuša, nav pasaulē varenāku par bagātajiem. «Papu,» viņš saka, «es kļūšu bagāts, es iestāšos oficieros un visus sakaušu, mani apbalvos cars, es atbraukšu, un neviens tad nedrīkstēs …» Pēc tam brītiņu klusē un sāk atkal, — lūpiņas tam raustās tāpat kā iepriekš. «Papu,» viņš saka, «cik šī mūsu pilsēta ir nejauka, papu!» Jā, es saku, Iļjušiņ, nav visai jauka mūsu pilsēta. «Papu, pārbrauksim uz citu pilsētu, uz jauku pilsētu,» viņš saka, «kur par mums nekā nezina.» Pārbrauksim, es saku, pārbrauksim, Iļjušiņ, — lai tikai iekrāju naudu. Mani iepriecināja iespēja novirzīt viņu no tumšām domām, un mēs abi sākām sapņot, ka mēs pārbrauksim uz citu pilsētu, nopirksim savu zirdziņu un ratus. Iesēdināsim tajos māmiņu ar māsiņām, sasegsim viņas, bet paši iesim līdzās, kādreiz arī tevi iesēdināšu, bet pats iešu līdzās, jo jātaupa pašu zirdziņš, nevar jau visi sasēsties, un tā dosimies ceļā. Viņš par to sajūsminājās, bet galvenais, ka pašiem būs savs zirdziņš un viņš ar to varēs braukt. Bet ir taču zināms, ka krievu puika jau piedzimst kopā ar zirdziņu. Mēs pļāpājām ilgi, paldies dievam, es domāju, nu esmu viņu izklaidējis, nomierinājis. Tas notika aizvakar vakarā, bet vakar vakarā iznāca pavisam kas cits. No rīta atkal viņš aizgāja uz to pašu skolu, atgriezās drūms, pavisam drūms. Vakarā es viņu saņēmu aiz rociņas, aizvedu pastaigāties, viņš klusē, nerunā ne vārda. Tad sacēlās vējiņš, saule satumsa, kļuva rudenīgi, arī krēsla jau metās, — mēs ejam, abiem mums bēdīgs prāts. Nu, puisīt, kad tad mēs, es saku, sāksim taisīties ceļā? Gribēju atkal iesākt vakardienas runu. Viņš cieš klusu. Tikai viņa pirkstiņi, jūtu, nodreb manā rokā. Ai, es domāju, nu ir slikti, atkal kas jauns. Mēs atnācām tāpat kā tagad līdz šim pašam akmenim, es uzsēdos uz šī akmens, bet pilni gaisi pielaisti pūķiem, dūc un sprakšķ, redzami kādi trīsdesmit pūķi. Tagad taču pūķu sezona. Vai zini, es saku, Iļjuša, mums arī būtu laiks uzlaist pagājušā gada pūķi. Es to izlabošu, kur tu to esi noslēpis? Mans puisītis cieš klusu, skatās sāņus, pagriezis man muguru. Bet te pēkšņi iegaudojās vējš, sacēla smiltis… Viņš pēkšņi metās man klāt, apķēra abas rociņas man ap kaklu, sažņaudza mani. Vai zināt, ja bērniņi ir klusi un lepni un ilgi apspiež sevī asaras, nu tad, ja pēkšņi tās izlaužas, kad uznāk lielas bēdas, tad vairs nemaz neplūst kā asaras, bet šalc veselām straumēm. Šais siltajās asaru straumēs viņš pēkšņi man apslacināja visu seju. Viņš skaļi sāk raudāt, raustās kā krampjos, spiež mani sev klāt, bet es sēžu uz akmens. «Papiņ,» viņš iebrēcās, «papiņ, mīļo papiņ, kā viņš tevi pazemoja!» Te nu arī es sāku gaudot, sēžam abi un apkampušies raustāmies raudās. «Papiņ,» viņš saka, «papiņ!» Iļjušiņ, es saku, I|jušiņ! Neviens tad mūs neredzēja, viens vienīgs dievs redzēja, varbūt atzīmēs man formulārā. Pasakiet paldies savam brālītim, Aleksej Fjodorovič. Nē, savu puisīti jums par apmierinājumu es nepēršu!

Viņš beidza atkal ar to pašu neseno nikno un dīvaino izrunu. Aļoša tomēr juta, ka tas viņam jau uzticas un, ja viņa vietā būtu kāds cits, ar to šis cilvēks vis nerunātu tā un neuzticētu visu to, -ko viņš nupat uzticēja Aļošam. Tas uzmundrināja Aļošu, kam sirds drebēt drebēja asarās.

—   Ak, kā man gribētos salabt ar jūsu puisīti! — viņš iesaucās. — Ja jūs tā iegrozītu …

—   Taisni tā, — nomurmināja štabkapteinis.

—   Bet tagad par ko citu, pavisam par ko citu, klausieties, — atkal iesaucās Aļoša, — klausieties! Man pie jums kāds uzdevums: šis pats mans brālis, šis Dmitrijs, apvainojis arī savu līgavu, visukrietnāko jaunavu, par kuru jūs droši vien būsiet dzirdējuši. Man ir tiesības jums pastāstīt par viņas apvainošanu, man pat tas jādara, jo viņa, dabūjusi zināt par jums nodarīto pārestību un dabūjusi zināt par jūsu nelaimīgajiem apstākļiem, uzdeva man nupat… pirmīt… atnest jums šo pabalstu no viņas … bet tikai no viņas vienas pašas, nevis no Dmitrija, kurš arī viņu pametis, nepavisam ne, un ne no manis, viņa brāļa, un ne no kāda cita, bet no viņas, tikai no viņas vienas pašas! Viņa lūgtin lūdz jūs pieņemt viņas palīdzību … Jūs abus apvainojis viens un tas pats cilvēks… Viņa arī atcerējās jūs tikai tad, kad pati bija pārcietusi tādu pašu apvainojumu (pēc apvainojuma smaguma) kā jūs no viņa! Tātad māsa palīdzēdama iet pie sava brāļa .. Viņa tieši man lika pierunāt jūs no viņas kā no māsas pieņemt šos divsimt rubļus, zinādama, ka jūs ciešat trūkumu. Neviens to nedabūs zināt, nekādas netaisnas pļāpas nevar izcelties … Te ir šie divsimt rubļi, un es zvēru — tie jums jāpieņem, citādi.. . ciitādi skaidrs, ka visiem šai pasaulē jābūt ienaidā citam pret citu! Bet ir taču pasaulē arī brāļi… Jums krietna sirds … jums tas jāsaprot, jāsaprot! …

Un Aļoša sniedza viņam divas jauniņas varavīkšņainas simtrubļu naudas zīmes. Viņi abi tad stāvēja tieši pie lielā akmens sētmalī, un neviena tuvumā ņebija. Likās, šīs naudas zīmes darīja uz štabkapteini briesmīgu iespaidu: viņš nodrebēja, bet sākumā vienīgi it ,kā aiz pārsteiguma; nekas līdzīgs viņam nebija ne prātā nācis, un tādas beigas viņš nepavisam negaidīja. Par kaut kādu palīdzību, turklāt tik ievērojamu, viņš nebija pat ne sapņojis. Viņš paņēma naudu un labu bridi nespēja gandrīz ne atbildēt, viņa sejā atplaiksnijās kaut kas pavisam jauns.

—   Vai tas man, man, tik daudz naudas, divsimt rubļu! Dieviņ tētīt! Es taču jau četri gadi neesmu redzējis tik lielas naudas, — ak kungs! Un viņa saka, ka esot māsa … un patiešām, patiešām?

—   Es zvēru, ka viss, ko es jums teicu, ir taisnība! — Aļoša iesaucās. Štabkapteinis nosarka.

—   Paklausieties, manu balodīt, paklausieties, ja es arī pieņemtu, tad taču es nebūtu nelietis? Jūsu acīs, Aleksej Fjodorovič, es taču nebūšu, nebūšu nelietis? Nē, Aleksej Fjodorovič, jūs uzklausieties visu, uzklausieties, — viņš steidzās ar katru brīdi vairāk, pieskardamies Aļošam abām rokām, — jūs gan gribat mani pierunāt ar to, ka naudu sūta «māsa», bet sirdī, sevī, — vai tikai nenicināsiet mani, ja es to pieņemšu, ko?

—   Tad ne jau, ne! Zvēru pie savas pestīšanas, ka ne! Un neviens nekad nedabūs zināt, zināsim tikai mēs: es, jūs un viņa, un vēl viena dāma, viņai liela draudzene …

—   Ko nu dāma! Klausieties, Aleksej Fjodorovič, uzklausieties visu, tagad taču tāds brīdis pienācis, kad ir jāuzklausa, jo jūs pat nevarat saprast, ko man tagad varētu nozīmēt šie divsimt rubļi, — nabaga cilvēks runāja tālāk, un viņu pamazām pārņēma itin kā juceklīga, gandrīz mežonīga sajūsma. Viņš bija kā jēgu zaudējis, runāja ārkārtīgi aši un steidzīgi, it kā baidīdamies, ka viņam neļaus visu izteikt. — Bez tam, tā kā tas godīgi iegūts no tik godājamas un svētas «māsas», vai jūs zināt, ka māmiņu un Ņiniņu — savu kupraino eņģelīti meitiņu — es varu tagad paārstēt? Pie manis atbrauca ārsts Hercenštūbe, tikai tāpat aiz labas sirds izmeklēja viņas abas veselu stundu. «Nesaprotu,» viņš saka, «it nekā.» Tomēr minerālūdens, kas dabūjams vietējā aptiekā (viņš to parakstīja), nāks tai neapšaubāmi tikai par labu, un arī kāju vannas ar zālēm viņš tai parakstīja. Minerālūdens maksā trīsdesmit kapeiku, bet jāizdzer varbūt krūžu četrdesmit. Nu tad es arī noliku recepti plauktā zem svētbildēm, un tur tā stāv. Bet Ņiniņu lika peldināt kādā tur šķīdinājumā, tādās karstās vannās katru dienu, rītā un vakarā, nu, kur tad mēs varējām sagudrot tādu ārstēšanos pie mums, mūsu būdā, bez kalpones, bez palīdzības, bez traukiem un bez ūdens? Bet Ņiniņa viss viens reimatisms, to es vēl jums neesmu teicis, naktīs viņai smeldz visa labā puse, viņa mokās un, ticiet man, turas kā dieva eņģe

lis, lai netraucētu mūsu mieru, nevaid, lai mūs neuzmodinātu. Mēs ēdam, kas pagadās, ko var sadabūt, nu tad taču viņa paņem to beidzamo kumosiņu, kas tikai sunim būtu atmetams. «Neesmu cienīga, tā sakot, pat šī gabaliņa, es to jums atņemu, esmu jums par nastu.» To grib sacīt viņas eņģeļa skatiens. Mēs viņu apkopjam, bet viņai to grūti paciest. «Es neesmu tā vērta, neesmu vērta, esmu necienīga krople, nekur nederīga.» Bet kā nu viņa nebūtu cienīga, ja viņa mūs visus ar savu eņģeļa lēnprātību dievam izlūgusi, bez viņas, bez viņas klusā vārda pie mums būtu elle, pat Varvaras sirdi viņa mīkstinājusi. Bet nenosodiet arī Varvaru Nikolajevnu, tā arī ir eņģelis, arī cieš pārestību. Viņa atbrauca pie mums vasarā, un viņai bija sešpadsmit rubļu, kurus tā bija sapelnījusi ar stundām un nolikusi atceļam, lai septembrī, tas ir, tagad, varētu tikt atpakaļ Pēterburgā. Bet mēs paņēmām viņas naudiņu un nodzīvojām, un nu tā vairs atpakaļ netiek, redziet nu. Un viņa arī nedrīkst braukt prom, viņa strādā mūsu labā kā katordzniece, mēs taču viņu esam iejūguši un apseglojuši kā kleperi, viņa visus apkopj, aplāpa, apmazgā, slauka grīdu, noguldina māmiņu gultā, bet māmiņa ir kapriza, māmiņa ir raudulīga, māmiņa ir ārprātīga! . . . Tad nu taču par šiem divsimt rubļiem es varu pieņemt kalponi, vai jūs to saprotat, Aleksej Fjodorovič, varu paārstēt šīs mīļās radībiņas, palaist kursisti uz Pēterburgu, nopirkt gaļu, ievest jaunu dietu. Ak kungs, tas jau ir sapnis!

Aļoša bija briesmīgi priecīgs, ka sagādājis tik daudz laimes un ka nabadziņš bija ar mieru kļūt aplaimots.

—   Pagaidiet, Aleksej Fjodorovič, pagaidiet! — štabkapteinis atkal pieķērās jaunai, pēkšņi prātā ienākušai iecerei un atkal sāka nevaldāmi buldurēt. — Vai jūs zināt, ka mēs ar Iļjušu tagad tiešām varbūt piepildīsim savu sapni: nopirksim zirdziņu un kibitku, bet zirdziņu melnu, viņš katrā ziņā lūdza melnīti, un dosimies ceļā, kā aizvakar runājām. Man K. guberņā ir pazīstams advokats, bērnības draugs, tad nu paziņoja man ar uzticamu cilvēku, ja es aizbraukšot, viņš man savā kantorī it kā došot rakstveža vietu, un, kas var zināt, varbūt dod arī… Nu, tad es iesēdinātu māmiņu, iesēdinātu Ņiniņu, Iļjušiņu uzsēdinātu par braucēju, bet pats tecētu kājiņām, kājiņām un tā visus aizvestu … Dievs kungs, ja tikai dabūtu atpakaļ kādu zudušu parādiņu, tad varbūt pietiktu arī tam!

—   Pietiks, pietiks! — Aļoša iesaucās. — Katerina Ivanovna jums atsūtīs vēl, cik vien gribat, un, vai zināt, arī man ir nauda, ņemiet, cik vien jums vajag* kā no brāļa, kā no drauga, vēlāk atdosiet… (Jūs kļūsiet bagāts, jūs kļūsiet bagāts!) Un ziniet, ka nekad jūs nekā labāka pat iedomāt nespējat kā šo pārbraukšanu uz citu guberņu. Tas būs jūsu glābiņš, bet galvenais — jūsu puisēnam, — un ziniet, jo drīzāk, jo labāk, kamēr nav uznākusi ziema un aukstums; jūs mums atrakstītu no turienes, un mēs paliktu brāļi, kā bijuši… Nē, tas nav sapnis!

Aļoša jau gribēja viņu apkampt, tik apmierināts viņš bija. Bet, paskatījies uz štabkapteini, viņš pēkšņi apstājās: tas stāvēja, izstiepis kaklu, izstiepis lūpas, pārvērstu un nobālušu seju, viņa lūpas kaut ko čukstēja, it kā gribētu ko izrunāt; skaņas nenāca laukā, bet viņš joprojām kustināja lūpas; bija pavisam baigi.

—   Kas jums! — Aļoša nezin kāpēc nodrebēja.

—   Aleksej Fjodorovič … es… jūs … — štabkapteinis murmināja un aprāvās, dīvaini un mežonīgi raudzīdamies viņam virsū — ar tādu izskatu, it kā viņš būtu nolēmis mesties no kraujas, bet tai pašā laikā it kā ar lūpām smaidīdams. — Es … jūs … Bet vai jūs negribat, lai es jums tūlīt parādu kādu jociņu? — viņš pēkšņi nočukstēja aši un apņēmīgi, balss viņam vairs neaprāvās.

—   Kādu jociņu?

-rJociņu, tādu jociņu-spociņu, — joprojām čukstēja štabkapteinis; mute viņam sašķiebās uz kreiso pusi, kreisā acs piemiedzās, viņš neatraudamies skatījās Aļošā, it kā piekalts.

—   Kas ar jums notiek, kādu joku? — iekliedzās Aļoša jau pavisam izbijies.

—   Lūk, kādu, skatieties! — iekaucās štabkapteinis.

Un, parādījis tam abus varavīkšņainos papīrīšus, kurus visu laiku, kamēr viņi sarunājās, turēja abus kopā aiz stūrīša ar labās rokas lielo un rādītāja pirkstu, viņš pēkšņi trakā niknumā sagrāba tos, saburzīja un cieši sažņaudza labās rokas dūrē.

—   Vai redzējāt, redzējāt! — viņš iekaucās bāls un satraukts un, pēkšņi pacēlis dūri gaisā, ar visu sparu nometa abas saburzītās naudas zīmes smiltīs. — Redzējāt? — viņš atkal iekaucās, rādīdams uz tām ar pirkstu. — Nu tad še jums! …

Un pēkšņi, pacēlis labo kāju, viņš mežonīgās dusmās sāka tās spārdīt ar papēdi, iebrēkdamies un aizelsdamies pie katra kājas spēriena.

—   Še jūsu nauda! Še jūsu nauda! Še jūsu nauda! Še jūsu nauda! — Viņš pēkšņi atlēca atpakaļ un saslējās Aļošas priekšā. Viss viņa izskats pauda neizprotamu lepnumu.

—    Pasakiet tiem, kas jūs šurp sūtīja, ka vīšķis savu godu nepārdod! — viņš iekliedzās, izstiepis roku gaisā. Pēc tam viņš nIri apgriezās un metās skriet; bet viņš nepaskrēja ne pieci soļi, kad, atkal apgriezies apkārt, pēkšņi pamāja Aļošam ar roku. Bet, atkal nepaskrējis ne pieci soļi, viņš beidzamo reizi apgriežas, un šoreiz viņam sejā nebija izķēmotā smaida, turpretim tā raustījās asarās. Raudādams, aizgūdamies un rīstīdamies viņš aši nokliedza:

— Bet ko tad es sacītu savam puisīšam, ja par mūsu kaunu pieņemtu no jums naudu? — Un, to pateicis, viņš sāka skriet un šoreiz vairs neatskatījās. Aļoša viņam noskatījās pakaļ neizteicamās skumjās. Ai, viņš saprata, ka štabkapteinis līdz pašam beidzamajam mirklim pats nezināja, ka viņš saburzīs un aizmetīs naudas zīmes. Skrējējs ne reizes neatskatījās, to jau Aļoša zināja, ka neatskatīsies. Skriet pakaļ un saukt viņu Aļoša nezin kāpēc negribēja. Bet, kad viņš vairs nebija redzams, Aļoša pacēla abas naudas zīmes. Tās bija tikai ļoti saburzītas, saspiestas un iemītas smiltīs, taču pilnīgi veselas un pat nočaukstēja kā jaunas, kad Aļoša tās izlīdzināja un izgludināja. Izgludinājis viņš tās salocīja, iebāza kabatā un devās pie Katerinas Ivanovnas ziņot par uzdevuma neizdošanos.

PIEKTĀ GRĀMATA PRO UN CONTRA

...

I Noruna

Chochlakova kundze atkal pirmā sagaidīja Aļošu. Viņa steidzās: bija noticis kas svarīgs: Katerinas Ivanovnas histērija beidzās ar ģīboni, pēc tam uznāca «briesmīgs, šausmīgs vājums, viņa apgūlās, pievēra acis un sāka murgot. Tagad karstumi, aizsūtīja pēc Hercenštūbes, aizsūtīja pēc krustmātēm. Krustmātes jau klāt, bet Hercenštūbes vēl nav. Visi sēž viņas istabā un gaida. Kaut kas notiks, bet viņa bez samaņas. Ja nu karsonis!»

To skaļi stāstīdama, Chochlakova kundze izskatījās nopietni izbijusies. «Tas.jau ir nopietni, nopietni!» viņa piebilda pēc katra vārda, it kā viss, kas ar viņu noticis agrāk, nebūtu nopietni ņemams. Aļoša bēdīgs viņā klausījās, sāka izklāstīt arī savus piedzīvojumus, bet viņa to pārtrauca jau ar pirmajiem vārdiem: viņai nebija laika, viņa tam lūdza pasēdēt pie Līziņas un pie Līziņas viņu pagaidīt.

— Lise, visumīļo Aleksej Fjodorovič, — viņa tam čukstēja gandrīz vai ausī, — Lise nupat mani dīvaini pārsteidza, bet arī aizkustināja, un tāpēc mana sirds viņai visu piedod. Iedomājieties, tikko jūs aizgājāt, viņa pēkšņi sāka sirsnīgi nožēlot, ka par jums it kā smējusies vakar un šodien. Bet viņa jau nemaz nesmējās, viņa tikai jokoja. Un viņa tik nopietni nožēloja, gandrīz līdz asarām, tā ka es izbrīnījos. Nekad vēl viņa nebija nopietni nožēlojusi, ka smējusies par mani, vienmēr tikai pa jokam. Bet jūs jau zināt — viņa ik brīdi par mani smejas. Un nu viņa nopietni, nu viss pie mums iet nopietni. Viņa ļoti augstu vēntē jūsu domas, Aleksej Fjodorovič, un, ja varat, neapvainojieties un neturiet uz viņu ļaunu prātu! Es pati to vien daru kā saudzēju viņu, jo viņa man tāda gudriniece, — vai jūs ticat man? Viņa nupat teica, ka jūs esot bijis viņai bērnības draugs, — «mans ļi.iifs nopietnākais bērnības draugs,» — padomājiet vien, pats nopietnākais, un es? Viņai šajā ziņā ārkārtīgi nopietnas jūtas un pat atmiņas, bet galvenais — šie izteicieni un vārdiņi, šie visunegaidītākie vārdiņi, tā ka ne gaidīt negaidi, bet pēkšņi negribot pasprūk. Tā nesen, piemēram, pa,r priedi: viņas agrā bērnībā mūsu dārzā auga priede un varbūt arī tagad tur aug, tā ka nemaz nav jārunā pagātnē. Priedes nav cilvēki, itās ilgi paliek tadas pašas, Aleksej Fjodorovič. «Mārniņ,» viņa saka, «es atceros šo priedi kā pa miegam,» — tas ir, «priedi kā pa miegam,» — viņa gan sacīja kā nekā citādi, jo te iznāk sajukums, priede — tas ir muļķīgs vārds, bet par to viņa man sastāstīja kaut ko tik oriģinālu, ka es nepavisam nevaru uzņemties to attēlot. Un esmu jau visu aizmirsusi. Nu, uz redzēšanos, es esmu ļoti satriekta un droši vien zaudēšu prātu. Ak Aleksej Fjodorovič, es jau divas reizes savā mūžā esmu zaudējusi prātu, un mani dziedināja. Ejiet pie Lizas! Uzmundriniet viņu, kā jūs vienmēr to tik jauki protat izdarīt. Lise, — viņa iesaucās, pieiedama pie durvīm, — es tev atvedu Alekseju Fjodoroviču, kuru tu tik ļoti esi apvainojusi, un tici man, viņš ne drusciņas neskaišas, turpretim brīnās, kā tu varējusi tā domāt!

—   Mērci, maman, nāciet iekšā, Aleksej Fjodorovič!

Aļoša iegāja. Lise raudzījās kaut kā nokaunējusies un pēkšņi pavisam notvīka. Redzams, viņai bija par kaut ko kauns, un, kā tas vienmēr šādos gadījumos notiek, viņa aši aši sāka runāt par kaut ko pavisam citu, it kā šai brīdī par to vien būtu interesējusies.

—   Māmiņa man pēkšņi nupat attēloja, Aleksej Fjodorovič, visu šo notikumu ar divsimt rubļiem un jūsu uzdevumu nodot tos … šim nabaga virsniekam… un pastāstīja visu šo briesmīgo stāstu, kā viņam nodarīts pāri, un, vai zināt, lai gan māmiņa stāsta tik nesaprotami… viņa arvien aizskrien priekšā . .. bet es klausījos un raudāju. Nu, kā tad, vai jūs nodevāt šo naudu, un ko tagad šis nelaimīgais? …

—   Tur jau tā lieta, ka nenodevu, un te nu ir vesels stāsts, — Aļoša atbildēja un arī izlikās, it kā visvairāk būtu norūpējies par to, ka nav nodevis naudu, bet Līziņa jau ļoti labi nomanīja, ka arī viņš skatās sāņus un arī, redzams, cenšas runāt par ko citu. Aļoša nosēdās pie galda un sāka stāstīt, bet jau ar pirmajiem vārdiem viņa samulsums pavisam pārgāja, un viņš savukārt aizrāva Līziņu. Viņš runāja spēcīgu jūtu un nesenā ārkārtīgā pārdzīvojuma ietekmē, un izstāstīt viņam padevās labi un sīki. Viņam arī agrāk, jau Maskavā, jau Līziņas bērnībā, tikās viņu apciemot un pastāstīt, kas viņam atgadījies nupat vai ko viņš izlasījis, vai ko atcerējās no aizgājušās bērnības. Reizēm viņi abi kopā pat sapņoja un divatā sacerēja veselus stāstus, lielākoties jautrus un smieklīgus. Tagad viņi abi it kā pēkšņi pārcēlās uz agrākajiem Maskavas laikiem, priekš diviem gadiem. Līziņu ārkārtīgi aizkustināja viņa stāsts. Aļoša ar dedzīgām jūtām prata izsaukt viņas acu priekšā «Iļjušiņa» tēlu. Kad viņš beidza visos sīkumos atstāstīt skatu, kā šis nelaimīgais cilvēks mīdījis naudu, tad Līziņa sasita plaukstas un iesaucās nevaldāmā aizrautībā:

—   Un jūs nenodevāt naudu un tā ļāvāt viņam aizbēgt! Dieviņ, būtu jele pats skrējis viņam pakaļ un panācis …

—   Nē, Lise, tā ir labāk, ka es neskrēju, — sacīja Aļoša, piecēlās no krēsla un norūpējies pastaigājās pa istabu.

—   Kā — labāk, kādēļ labāk? Tagad viņi bez maizes aizies bojā!

—   Neaizies bojā, jo šie divsimt rubļi viņam tomēr tiks. Viņš tā kā tā paņems tos rīt. Rīt viņš droši vien tos paņems, — Aļoša teica, domīgi soļodams. — Redziet, Lise, — viņš turpināja, pēkšņi apstādamies tās priekšā, — es pats te izdarīju kādu kļūdu, bet arī kļūda nāca tikai par labu.

—   Kādu kļūdu, un kāpēc par labu?

—   Nu, lūk, kāpēc, — šis cilvēks ir bailīgs un vāja rakstura. Viņš ir tik izmocīts un ļoti labs. Un tagad es visu laiku domāju: kādēļ viņš pēkšņi tā apvainojās un samīdīja naudu, jo, ticiet man, viņš līdz beidzamajam acumirklim nezināja, ka to samīdīs. Un nu man liekas, ka viņš par daudz ko apvainojās … un viņa stāvoklī citādi nemaz nevarēja būt… Pirmkārt, viņš apvainojās jau tāpēc vien, ka, man redzot, pārāk priecājās par šo naudu un nespēja man to noslēpt. Ja arī būtu priecīgs, bet ne visai, nebūtu to izrādījis, izliktos vienaldzīgs kā citi, pieņemdami naudu, sāktu klīrēties, nu tad viņš vēl varētu paciest un naudu pieņemt, bet tagad viņš izrādīja par daudz patiesa prieka, un taisni tas ir apvainojoši. Ai Lise, viņš ir patiess un labs cilvēks, un tur šādos gadījumos slēpjas visa nelaime. Viņam visu laiku, kamēr runāja, bija tik vārga, apspiesta balss, un viņš runāja tik aši aši, visu laiku ķiķināja tādus smiekliņus vai arī raudāja … tiešām, viņš raudāja, tik sajūsmināts bija … un stāstīja par savām meitām … un par vietu, ko tam došot citā pilsētā … Un, kolīdz atklāja sirdi, tā viņam pēkšņi sametās kauns par to, ka tā man visu sirdi parādījis. Un tad viņš mani tūlīt ienīda. Bet viņš ir no briesmīgi kaunīgajiem nabadzīgajiem ļaudīm. Galvenais, viņš apvainojās par to, ka pārāk ātri mani par savu draugu noturējis un tik drīz man padevies; te viņš metās man virsū, gribēja iebiedēt, te pēkšņi, kolīdz ieraudzīja naudu, sāka ķerties ap kaklu. Jo viņš mani apkampa, visu laiku skāra rokām. Lūk, taisni tādā veidā viņam vajadzēja visu šo pazemojumu izjust, un te turklāt es izdarīju šo kļūdu, ļoti svarīgu: es pēkšņi viņam pateicu, — ja naudas nepietiks pārbraukšanai uz citu pilsētu, tad viņam dos vēl, un pat es pats došu viņam no savas naudas, cik tik grib. Tas viņu pēkšņi arī pārsteidza: kāpēc gan arī es izlēcu viņam palīdzēt? Ziniet, Lise, tas ir briesmīgi smagi pazemotam cilvēkam, ka visi sāks uz viņu skatīties kā viņa labdari … To es esmu dzirdējis, man to svētnieks sacīja. Es nezinu, kā to izteikt, bet es to bieži arī pats esmu redzējis. Un es taču arī pats jutu gluži tāpat. Bet galvenais ir tas, ka, lai gan viņš nezināja līdz pašam pēdējam acumirklim, ka samīdīs naudas zīmes, tomēr to nojauta, tas ir neapšaubāmi. Taisni tāpēc arī viņa sajūsma bija tik spēcīga, ka viņš nojauta … Un, lūk, kaut viss tas tik slikti, tad tomēr uz labo pusi. Es pat domāju, ka pavisam uz labo, labāk nemaz nevarēja būt…

—   Kāpēc, kāpēc labāk nemaz nevarēja būt? — iesaucās Lise, ar lielu izbrīnu skatīdamās Aļošā.

—   Tāpēc, Lise, ka, ja viņš nebūtu samīdījis, bet paņēmis šo naudu, tad, pārnācis mājās, pēc kādas stundas sāktu raudāt par savu pazemojumu, lūk, kas notiktu katrā ziņā. Sāktu raudāt un droši vien jau rīt atskrietu pie manis mazā gaismiņā, nomestu man varbūt naudas zīmes un samīdītu — kā nesen. Bet tagad viņš aizgāja briesmīgi lepns un svinīgs, fai gan labi zina, ka «pazudinājis sevi». Un tātad tagad nav nekā vieglāka kā likt tam pieņemt šos divsimt rubļus un jau rīt pat, jo nu jau viņš savu goda prātu ir parādījis, naudu nosviedis zemē, samīdījis … Viņš taču nevarēja zināt, kad mīdīja, ka rīt atkal es viņam to aiznesīšu. Bet patiesībā taču šī nauda viņam briesmīgi vajadzīga. Lai gan viņš tagad ir lepns, tomēr jau šodien pat domās, cik daudz ar to zaudējis. Nakti viņš vēl vairāk domās par naudu, redzēs to sapņos, bet rīt no rīta droši vien būs jau gatavs skriet pie manis un lūgt piedošanu. Bet te nu es atkal ieradīšos: «Jā, tā sacīt, jūs esat lepns cilvēks, to jūs pierādījāt, nu, tagad ņemiet naudu, piedodiet mums!» Nu, un tad viņš to paņems!

Aļoša gluži kā ekstāzē sacīja: «Un tad viņš to paņems!» Līziņa sāka plaukšķināt.

—   Ai, tas ir tiesa, ai, es to pēkšņi pilnīgi sapratu! Ai Aļoša, kā jūs visu to zināt? Tik jauns un jau zina, kas dvēselē… Es to nekad nebūtu izdomājusi…

.-Galvenais, viņš tagad jāpārliecina par to, ka viņš ir mums visiem pilnīgi līdzīgs, lai gan ņem no mums naudu, — turpināja savā ekstāzē Aļoša, — un ne vien līdzīgs, bet pat pārāks …

—  «Pārāks» — brīnum jauki, Aleksej Fjodorovič, bet runājiet, runājiet!

—  Tas ir, es gluži tā negribēju teikt… ka pārāks… bet tas nekas … jo …

—   Ai, nekas, nekas, zināms, ka nekas! Piedodiet, Aļoša, mīļais … Ziniet, līdz šim es jūs gandrīz nemaz necienīju … tas ir, cienīju gan, tikai kā «līdzīgu», bet nu cienīšu kā «pārāku» … Mīļais, nedusmojieties, ka runāju «asprātības», — viņa tūlīt uztvēra ar spēcīgām jūtām. — Es esmu smieklīga un maziņa, bet jūs, jūs … Klausieties, Aleksej Fjodorovič, vai visos šais mūsu spriedelējumos, itas ir, jūsu … nē, labāk jau mūsu … vai te nav nicināšana pret viņu, pret šo nelaimīgo … ka mēs viņa dvēseli tik sīki aplūkojam tagad kā no augšas, ko? Ka nupat tik droši izlēmām, ka viņš naudu pieņems, ko?

—   Nē, Lise, nav nicināšanas, — stingri atteica Aļoša, it kā būtu sagatavojies uz šo jautājumu. — Es jau pats par to domāju, nākdams šurp. Padomājiet, kas gan te par nicināšanu, ja mēs esam tādi paši kā viņš, ja visi ir tādi paši kā viņš. Jo arī mēs taču esam tādi paši, ne labāki. Bet, ja arī mēs būtu labāki, tad tomēr viņa vietā būtu tādi paši… Es nezinu, kā jūs, Lise, bet es domāju pie sevis, ka man daudzējādā ziņā ir sīka dvēsele. Bet viņam nav sīka dvēsele, taisni otrādi, ļoti smalkjūtīga … Nē, Lise, te nav nekādas nicināšanas pret viņu! Ziniet, Lise, mans svētnieks kādreiz sacīja: par cilvēkiem bez mitas kā par bērniem jārūpējas, bet par dažiem kā par slimniekiem slimnīcās …

—  Ai Aleksej Fjodorovič, ai balodīt, darīsim tā, rūpēsimies par cilvēkiem kā par slimniekiem!

—   Rūpēsimies, Lise, es esmu gatavs, tikai pats neesmu gluži gatavs, dažreiz es esmu ļoti nepacietīgs, bet citreiz es daudz ko neredzu. Ar jums — pavisam kas cits.

—  Af, neticu! Aleksej Fjodorovič, cik es esmu laimīga!

—   Cik labi, ka jūs to sakāt, Lise.

—  Aleksej Fjodorovič, jūs esat brīnum jauks, bet reizēm jūs esat gluži kā pedants… tikai kad ieskatās dziļāk, itin nemaz neesat pedants. Ejiet paskatieties pie durvīm, paveriet tās klusītēm un paskatieties, vai māmiņa nenoklausās, — Lise pēkšņi nočukstēja nervoziem, steidzīgiem čukstiem.

Aļoša gāja, pavēra durvis un paziņoja, ka neviens nenoklausās.

—   Nāciet tuvāk, Aleksej Fjodorovič, — turpināja Lise, sarkdama arvien vairāk un vairāk, — sniedziet man savu roku, nu tā. Dzirdiet, man jums kas ļoti svarīgs jāatklāj: vakardienas vēstuli es jums uzrakstīju nevis pa jokam, bet nopietni…

Un viņa aizsedza ar roku savas acis. Bija redzams, ka viņa ļoti kaunas izteikt šo atzīšanos. Pēkšņi viņa satvēra tā roku un strauji to noskūpstīja trīs reizes.

—  Ai Lise, tas ir lieliski, — priecīgi iesaucās Aļoša. — Es taču biju pilnīgi pārliecināts, ka jūs to uzrakstījāt nopietni.

—   Pārliecināts, iedomājieties! — viņa pēkšņi atbīdīja tā roku, tomēr neizlaizdama no savas rokas, sarka briesmīgi un smējās sīkus, laimīgus smiekliņus. — Es viņam roku noskūpstīju, bet viņš saka «tas dr lieliski».

Bet viņa tam pārmeta netaisni: arī Aļoša bija ļoti apmulsis.

—  Es jums gribētu vienmēr patikt, Lise, tikai nezinu, kā to lai izdara, — viņš nomurmināja, kaut kā arī sarkdams.

—  Aļoša, mīļais, jūs esat vēss un nekaunīgs. Nu redziet! Viņam labpaticies izraudzīt mani sev par sievu, un ar to viņš apmierinājies. Viņš jau bijis pārliecināts, ka es viņam rakstījusi nopietni, ko jūs domājat! Tā taču bezkaunība — saprotiet!

—  Vai tad tas slikti, ka es biju pārliecināts? — pēkšņi iesmējās Aļoša.

—  Ai Aļoša, gluži otrādi, briesmīgi labi, — maigi un laimīgi paskatījās viņā Lise. Aļoša arvien vēl stāvēja, turēdams savu roku viņas rokā. Pēkšņi viņš noliecās un noskūpstīja viņu uz pašām lūpiņām.

—   Ko vēl ne? Kas jums noticis? — iesaucās Lise. Aļoša galīgi apjuka.

—1 Nu, piedodiet, ja nebija pareizi … Es laikam briesmīgi muļķīgi… Jūs sacījāt, ka es esot vēss, nu tad es ņēmu un noskūpstīju … Bet nu redzu, ka iznāca muļķīgi…

Lise sāka smieties un paslēpa seju rokās.

—   Un šai tērpā! — viņai izlauzās caur smiekliem, bet pēkšņi viņa beidza smieties un kļuva pavisam nopietna, gandrīz barga.

—   Nu, Aļoša, mēs vēl nogaidīsim ar skūpstiem, jo mēs abi to vēl neprotam, bet jāgaida mums vēl ļoti ilgi, — viņa pēkšņi nosprieda. — Labāk sakiet, — kādēļ jūs ņemat mani, tādu muļķi, slimu muļķīti, jūs, kas esat tik gudrs, tik saprātīgs, tik vērīgs? Ai Aļoša, es esmu briesmīgi laimīga, jo es nemaz neesmu jūsu cienīga!

—   Esat, Lise. Es tuvāķajās dienās pavisam atstāšu klosteri. Kļūstot par pasaulīgu cilvēku, ir jāprecas, to es zinu. Tā viņš man lika. Kur es ņemšu labāku par jums … un kura cita ņems mani? To jau es esmu pārdomājis. Pirmkārt, jūs pazīstat mani no bērnības, otrkārt, jums ir ļoti daudz tādu spēju, kādu man nepavisam .nav. Jums ir jautrāka sirds nekā man; jūs, galvenais, esat nevainīgāka par mani, bet es jau daudz kam, daudz kam esmu pieskāries.. . Ai, jūs nezināt, arī es taču esmu Karamazovs! Kas par to, ka jūs smejaties un jokojat, un arī par mani, gluži otrādi, smejaties, par to es esmu tik priecīgs! Tikai jūs smejaties kā maza meitene, bet savā nodabā domājat kā mocekle …

—   Kā mocekle? Kā tā?

—   Jā, Lise, pirmīt šis jūsu jautājums: vai tikai mēs nenicinām to nelaimīgo, viņa dvēseli tā anatomēdami, — tas ir mocekļa jautājums… Redziet, es nekādi neprotu to izteikt, bet, kam rodas tādi jautājumi, tas pats ir spējīgs ciest. Sēžot šai krēslā, jums jau tagad daudz kas ir bijis jāpārdomā . . .

—   Aļoša, sniedziet man savu roku, kam jūs to atraujat! — sacīja Lise aiz laimes pagurušā, itin kā vājā balstiņā. — Dzirdiet, Aļoša, kā jūs ģērbsieties, kad atstāsiet klosteri, — kādā uzvalkā? Nesmejieties, neskaistieties, tas man ir ļoti ļoti svarīgi.

—   Par uzvalku, Lise, es vēl neesmu domājis, bet, kādā jūs gribēsiet, tādā es arī ģērbšos.

—   Es gribu, lai jums būtu tumšzili samta svārki, balta pikē veste un pūkaina, pelēka, mīksta platmale… Sakiet, — vai pirmīt jūs man noticējāt, ka es jūs nemīlu, kad es noliedzu savu vakardienas vēstuli?

—   Nē, nenoticēju.

—   Ai, neciešamais cilvēks, nelabojamais!

—   Redziet, es zināju, ka jūs mani… liekas, mīlat, bet es izliekos, ka jums ticu, ka jūs mani nemīlat, lai jums būtu . . ērtāk.. .

—   Vēl ļaunāk! Ir ļaunāk, ir vislabāk. Aļoša, es jūs briesmīgi mīlu. Es pirmīt, kad jums vajadzēja nākt, iedomājos: prasīšu atpakaļ vakardienas vēstuli, un, ja viņš to mierīgi izvilks un man atdos (un to no viņa vienmēr var sagaidīt), tad, zināms, viņš mani nemaz nemīl, nekā nejūt, bet ir vienkārši muļķītis un necienīgs puika un es esmu pazudusi. Bet jūs atstājāt vēstuli cellē, un tas mani iedrošināja; vai nav tiesa, jūs tādēļ to atstājāt cellē, ka paredzējāt, ka es to prasīšu atpakaļ, un lai tad jums nebūtu jāatdod? Vai tā? Tā — jā?

—   Ai Lise, nemaz ne, vēstule taču arī tagad man klāt un ari pirmīt bija te — šinī kabatā, redziet!

Aļoša smiedamies izņēma vēstuli un pa gabalu to parādīja.

—   Tikai es ilo jums neatdošu, skatieties pa gabalu!

—   Kā? Tad jūs pirmīt samelojāt, jūs, mūks, un samelojāt?

—   Jāatzīstas, sameloju, — arī Aļoša smējās, — sameloju, lai vēstule jums nebūtu jāatdod. Tā man ļoti dārga, — viņš pēkšņi piebilda ar spēcīgām jūtām un atkal nosarka, — un uz mūžīgiem laikiem, un es to nekad nevienam neatdošu!

Lise raudzījās viņā ar sajūsmu.

—   Aļoša, — viņa atkal čukstēja, — paverieties pie durvīm, vai māmiņa nenoklausās!

—   Labi, Lise, es paskatīšos, bet vai nebūtu labāk neskatīties, ko? Kādēļ turēt jūsu māti aizdomās par tādu zemiskumu?

—    Kā — zemiskumu? Kādu zemiskumu? Tas, ka viņa noklausās, ko runā meita, tā ir viņas tiesība, nevis zemiskums, — Lise iekarsa. — Varat būt pārliecināts, Aleksej Fjodorovič, — kad arī es pati būšu māte un man būs tāda pati meita kā es, tad es katrā ziņā noklausīšos.

—   Vai tiešām, Lise? Tas nav labi.

—   Ai mans dievs, kas tur par zemiskumu? Ja tā būtu parastā sabiedrības saruna un es to noklausītos, tas būtu zemiski, bet te miesīga meita ieslēgusies ar jaunu cilvēku … Klausieties, Aļoša, ziniet, ka es arī jūsu sarunas noklausīšos, kolīdz mēs salaulāsimies, un ziniet vēl, ka es visas jūsu vēstules plēsīšu vaļā un visu lasīšu … To jau es jums iepriekš pasaku …

—   Jā, zināms, ja jau tā… — nomurmināja Aļoša, — tikai tas gan nav labi…

—   Ai, kāda nicināšana! Aļoša mīļais, nestrīdēsimies jau no pašas pirmās reizes, — labāk es jums pateikšu visu patiesību: zināms, ir jau ļoti slikti noklausīties, un, zināms, nevis man, bet jums ir taisnība, bet es tomēr noklausīšos.

—   Dariet tā! Nekā tāda jūs pie manis nepamanīsiet, — iesmējās Aļoša.

—   Aļoša, bet vai jūs man pakļausieties? Tas arī jau iepriekš jāizlemj.

—   Ar lielāko prieku, Lise, un katrā ziņā, tikai ne vissvarīgākajās lietās. Vissvarīgākajās lietās, ja arī jūs man nepiekritīsiet, es tomēr darīšu tā, kā man liks pienākums.

—   Tā arī vajag. Nu tad ziniet, ka arī es esmu gatava ne vien padoties vissvarīgākajās lietās, bet arī visās citās darīt pēc jūsu prāta, un to es jums tagad apzvēru — visās lietās un visu mūžu, — Lise dedzīgi iesaucās, — un es būšu laimīga, laimīga! Vēl vairāk, es jupis zvēru, ka nekad nemēģināšu noklausīties, ne reizīti, un nekad nevienu jūsu vēstuli nelasīšu, jo jums ir taisnība, nevis man. Un, lai gan man briesmīgi gribēsies noklausīties, to es zinu, es tomēr to nedarīšu, jo jūs to turat par nekrietnību. Tagad jūs esat kā mana providence… Klausieties, Aleksej Fjodorovič, kāpēc jūs visas šīs dienas esat tik noskumis, ir vakar, ir šodien; es zinu, ka jums ir rūpes, likstas, bet es arī redzu, ka jūs nomāc kādas sevišķas skumjas, — varbūt slepenas, jā?

—   Jā, Lise, ir arī slepenas, — Aļoša bēdīgi atbildēja. — Es redzu, ka jūs mani mīlat, ja esat to uzminējusi.

—   Kādas skumjas? Par ko? Vai jūs nevarat teikt? — Lise sacīja bikli un lūdzoši.

—   Vēlāk pateikšu, Lise… vēlāk … — A|oša samulsa. — Tagad varbūt jūs to nevarēsiet izprast. Un arī es varbūt nemaz nepratīšu izstāstīt.

—   Bez tam es zinu, ka jūs nomoka jūsu brāļi, tēvs?

—   Jā, arī brāļi, — Aļoša teica, it kā domās nogrimis.

—   Man jūsu brālis Ivans Fjodorovičs nepatīk, Aļoša, — pēkšņi piebilda Lise.

Aļoša šo piezīmi uzķēra mazliet izbrīnījies, bet vairāk par to nerunāja.

—   Brāļi sevi pazudina, — viņš turpināja, — tēvs arī. Un sev līdzi pazudina citus. Tas ir «Karamazovu zemes spēks», kā Paisija tēvs nesen sacīja, — negantais, pirmatnīgais zemes spēks … Vai pār šo spēku laižas dieva gars — pat to es nezinu. Zinu tikai, ka arī es pats esmu Karamazovs… Es esmu mūks, mūks. Vai es esmu mūks, Lise? Tā nupat jūs teicāt, ka es esot mūks?

—   Jā, teicu.

—   Bet varbūt es dievam nemaz neticu.

—   Jūs neticat, — kas jums noticis? — klusi un uzmanīgi sacīja Lise. Bet uz to Aļoša neatbildēja. Šajos viņa pavisam negaidītajos vārdos bija kaut kas pārāk noslēpumains un pārāk subjektivs, varbūt viņam pašam neskaidrs, kas viņu tomēr, bez šaubām, jau mocīja.

—   Un nu turklāt vēl šķiras mans draugs, pirmais cilvēks pasaulē atstāj šo zemi. Ja jūs zinātu, ja jūs zinātu, Lise, kā es esmu saistīts, kā esmu garīgi piekalts šim cilvēkam! Un nu es palikšu viens… Es nākšu pie jums, Lise… Uz priekšu mēs būsim kopā …

—   Jā, kopā, kopā! No šī brīža visu mūžu vienmēr kopā. Klausieties, noskūpstiet mani, es atļauju.

Aļoša viņu noskūpstīja.

—   Nu, tagad ejiet, Kristus lai stāv jums klāt (un viņa tam pārmeta krustu). Ejiet drīzāk pie viņa, kamēr viņš dzīvs. Es redzu, ka esmu jūs cietsirdīgi aizturējusi. Šodien es aizlūgšu par viņu un par jums. Aļoša, mēs būsim laimīgi! Vai mēs būsim laimīgi, būsim?

—   Laikam būsim, Lise.

Izgājis no Līziņas istabas, Aļoša ar gudru ziņu negāja pie Chochlakova kundzes un, neatvadījies no viņas, devās jau projām. Bet, tikko viņš bija atvērisdurvis un izgājis uz kāpnēm, diezin kur cēlusies, kur ne, viņa priekšā stāvēja pati Chochlakova kundze. No pirmā vārda Aļoša nojauta, ka viņa te ar nodomu to gaidījusi.

—  Aleksej Fjodorovič, tas ir šausmīgi. Tā ir bērnišķīga niekošanās un tīrās blēņas. Es ceru, ka jums nenāks prātā sapņot. . . Muļķības, muļķības un vēlreiz muļķības! — viņa tam bruka virsū.

—   Tikai nesakiet to viņai, — Aļoša teica, — citādi viņa uztrauksies, un tas viņai tagad kaitīgi.

—   Es dzirdu prātīga jaunekļa prātīgu vārdu. Vai man jāsaprot tā, ka jūs pats tikai tāpēc viņai piekritāt, ka aiz līdzcietības pret viņas slimīgo stāvokli negribējāt, pretim runādams, to sakaitināt?

—  Ai nē, nemaz ne, es pavisam nopietni ar viņu runāju, — stingri paziņoja Aļoša.

—   Nopietnība te nav iespējama, nav domājama, un, pirmkārt, tagad es jūs nemaz, ne reizes vairs nepieņemšu, bet, otrkārt, es aizbraukšu un arī viņu aizvedīšu, lai tas jums zināms.

—   Kāpēc gan tā, — sacīja Aļoša, — tas jau vēl tik ilgi, varbūt pusotra gada vēl mums jāgaida.

—   Ai Aleksej Fjodorovič, tas ir tiesām tiesa, un pusotra gada laikā jūs tūkstošreiz ar viņu sastrīdēsieties un izšķirsieties. Bet es esmu tik nelaimīga, tik nelaimīga! Kaut arī tie ir tukši nieki, bet tas mani satrieca. Tagad es kā Famusovs beidzamajā ainā, jūs — Cackis, viņa — Sofija, un iedomājieties, es tīši atskrēju šurp uz kāpnēm, lai jūs sagaidītu, bet arī tur taču viss liktenīgais norisinājās uz kāpnēm. Es visu dzirdēju, es tikko nostāvēju. Tad, lūk, kur visu pagājušās nakts šausmu un visu histēriju izskaidrojums! Meitai mīlestība, bet mātei nāve. Gulsties šķirstā! Tagad otrais un pats galvenais: kas tā par vēstuli, ko viņa jums aizrakstījusi, rādiet man to tūlīt, tūlīt!

—   Nē, nevajag. Sakiet, kā Katerinai Ivanovnai ar veselību, man tas noteikti jāzina.

rVēl arvien guļ murgos, nav vēl modusies; viņas krustmātes ir šeit un tikai vaid un tik lepnas pret mani, bet Hercenštūbe atbrauca un tā nobijās, ka es nemaz nezināju, ko lai ar viņu dara un kā lai viņu glābj, gribēju jau sūtīt pēc ārsta. Viņu aizveda manā karietē. Un te pēkšņi kā vaiņagojums visam jūs ar šo vēstuli. Tiesa, tas gan vēl tikai pēc pusotra gada. Visa diženā un svētā vārdā, jūsu mirstošā svētnieka vārdā parādiet man šo vēstuli, Aleksej Fjodorovič, man, mātei! Ja gribat, turiet to pirkstos, un es lasīšu pa gabalu.

— Nē, nerādīšu, Katerina Osipovna, kaut arī viņa atļautu, es nerādīšu. Rīt es atnākšu, un, ja gribat, mēs daudz ko pārrunāsim, bet nu — ardievu!

Un Aļoša noskrēja no kāpnēm uz ielas.

II Smerdjakovs ar ģitāru

Viņam tiešām nebija laika. Viņam pazibēja doma — jau atvadoties no Lises. Doma par to, kā visviltīgākā kārtā tagad noķert brāli Dmitriju, kas, kā redzams, no viņa slēpās. Nebija vairs agrs, bija trešā stunda pēc pusdienas. Ar visu savu būtni Aļoša traucās uz klosteri pie sava «diženā» mirēja, bet vajadzība saitikt brāli Dmitriju pārspēja visu: ar katru stundu vairāk Aļošam pieauga pārliecība par neizbēgamu, briesmīgu katastrofu, kas varēja notikt kuru katru brīdi. Kas tā īsti par katastrofu un ko viņš šai brīdī gribētu brālim teikt, to viņš pats varbūt nevarētu pateikt. «Lai nomirst mans labdaris bez manis, bet mazākais man visu mūžu nebūs sev jāpārmet, ka es varbūt esmu varējis ko glābt, bet neizglābu, aizgāju garām, steidzos uz savu māju. Tā darīdams, es darīšu pēc viņa diženā vārda …»

Vjņa plānos bija noķert brāli Dmitriju nejauši, un proti, pārrāpties kā vakar pār to pašu žogu, ieiet dārzā un apmesties tai pašā lapenē. «Ja viņa tur nebūs,» Aļoša domāja, «tad, nerādoties acīs ne Fomam, ne saimniecēm, paslēpties un gaidīt lapenē vai līdz vakaram. Ja viņš joprojām te uzglūn, baidīdamies, ka Grušiņa varētu atnākt, tad ļoti iespējams, ka arī ieradīsies lapenē.. .» Tomēr Aļoša par plāna sīkumiem daudz nedomāja, bet nolēma pie tā turēties, -kaut arī šodien vairs nemaz nevarētu klosterī nokļūt…

Nekas viņam nestājās ceļā: viņš pārrāpās pār žogu gandrīz tai pašā vietā, kur vakar, un paslepšus nokļuva lapenē. Viņš negribēja, lai to kāds ievēro: ij saimniece, ij Foma (jo viņš ir te) varbūt bija brāļa pusē un paklausīja viņa pavēlēm, un tātad varēja Aļošu nemaz nelaist dārzā vai arī brālim laikus paziņot, ka viņu meklē un pēc viņa taujā. Lapenē neviena nebija. Aļoša nosēdās turpat, kur vakar, un sāka gaidīt. Viņš apskatīja lapeni, la nezin kāpēc likās viņam daudz vecāka nekā vakar; gluži nejauka tā viņam likās šoreiz. Bet laiks bija tikpat skaidrs kā vakar, liz zaļā galda bija palicis apaļš plankums no vakardienas konjaka glāzītes, kura, jādomā, bija izšļakstījusies. Tukšas domas, kam nemaz nebija sakara ar visu šo lietu, kā vienmēr, garlaicībā gaidot, mācās viņam virsū; piemēram, kāpēc viņš, ienākdams nupat šeit, nosēdās taisni tai pašā vietā, kur vakar, un kāpēc ne citā? Beidzot viņam kļuva ļoti skumji, skumji no nemiera pilnās neziņas. Bet viņš vēl nebija nosēdējis ne stundas ceturksni, kad pēkšņi kaut kur ļoti tuvu atskanēja ģitārās akords. Vai nu jau agrāk sēdēja, vai arī tikko kāds bija nosēdies soļus divdesmit no viņa, ne tālāk, kaut kur krūmos. Aļošam pēkšņi iešāvās miņā, ka vakar, aizejot no brāļa un atstājot lapeni, viņš bija redzējis vai arī viņam it kā nozibējis acu priekšā kreisajā pusē pie sētas zaļš, zems un vecs dārza soliņš starp krūmiem. Tātad, jādomā, taisni tur tagad nosēdušies viesi. Kas gan tie varēja būt? Kāda vīrieša balss pēkšņi sāka dziedāt saldenā falsetā kupleju ģitārās pavadījumā:

Nevaldāms paties Es sirdsmīļai piekļāvies, Kungs apžēlo-o-ojies Par viņu un mani! Par viņu un mani! Par viņu un mani!

Balss pārtrūka. Sulainisks tenors un sulainisks dziesmas izlocījums. Cita, nu jau sievietes balss pēkšņi bilda piemīlīgi un bikli, tomēr visai klīrīgi:

—  Aiz ko tik ilgi pie mums nenācāt, Pāvel Fjodorovič, aiz ko visu laiku mūs apsmādējāt?

—  Nekas, — atbildēja vīrieša balss, lai gan pieklājīgi, bet pirmām kārtām neatlaidības un stingrības pilnā cieņā. Redzams, ka noteicējs bija vīrietis, bet sieviete taisījās klāt. «Vīrietis — tas, liekas, ir Smerdjakovs,» Aļoša nodomāja, «vismaz pēc balss, bet dāma droši vien ir šā nameļa saimnieces meita, kas atbraukusi no Maskavas, valkā kleitu ar asti un pēc zupas nāk pie Marfas Ignatjevnas ..

—   Man briesmīgi patīk katrs pantiņš, ja labi skan, — sievietes balss turpināja. — Kam tad jūs nedziedat tālāk?

Balss sāka no jauna:

Cara kroni pirktu, Būtu mana mijā spirgta, Kungs apžēlo-o-ojies Par viņu un mani! Par viņu un mani! Par viņu un mani!

—   Pagājušo reizi iznāca vēl labāk, — piebilda sievietes balss. — Jūs nodziedājāt par kroni: «Būtu mana mīlulīte spirgta.» Tā iznāca maigāk, jums laikam šodien piemirsies.

—   Panti ir blēņas, — atcirta Smerdjakovs.

—  Ai nē, man ļoti patīk pantiņš.

—   Kas tur par pantiņu, tās ir beidzamās blēņas. Padomājiet pati: kas gan pasaulē runā rīmēs? Un, ja mēs visi sāktu runāt rīmēs un kaut vai pēc priekšniecības pavēles, vai tad mēs daudz ko pierunātu? Panti — tie nav nekas, Marja Kondratjevna.

—   Kā jūs visās lietās esat tik gudrs, kā jūs visu to iegaumējat? — vairāk un vairāk labinājās klāt sievietes balss.

—   Es vēl ne to vien varētu, es vēl ne to vien zinātu, ja mans liktenis nebūtu tāds jau no bērna kājas. Es to divkaujā ar pistoli nošautu, kurš man sacītu, ka esmu nelietis, jo bez tēva cēlies no Smerdeles, bet viņi pat Maskavā man to meta acīs, no šenes caur Grigoriju Vasiļjeviču tas tik tālu bija aizvilcies. Grigorijs Vasiļjevičs pārmet, ka es pret nākšanu pasaulē dumpojos, «sak, tu viņai klēpi pavēri». Lai arī klēpi, bet es pieļautu sevi nokaut jau mātes miesās, lai tikai nemaz nebūtu pasaulē jāpiedzimst. Tirgū runāja un arī jūsu māmiņa, kurai pavisam trūkst smalkjūtības, sāka man stāstīt, ka viņa staigājusi ar lēkšķi .galvā, bet augumā bijusi druscītiņ pāri divi aršinām. Kāpēc teikt druscltiņ, ja var pateikt «drusku», kā visi ļaudis saka. Raudulīgi grib to pasacīt, bet tās jau, jāsaka, ir tikai mužiku asaras, mužiku jūtas. Vai krievu mužikam var būt jūtas pret izglītotu cilvēku? Aiz lielas neizglītības viņam nevar būt nekādu jūtu. Es jau no bērna kājas, kolīdz uzdzirstu «druscītiņu», tā esmu gatavs lēkt ar galvu sienā. Es visu Krieviju ienīstu, Marja Kondratjevna.

—  Ja jūs būtu kara junkuriņš vai jauniņš huzariņš, jūs tā vis nerunātu, bet izvilktu zobenu un aizstāvētu visu Krieviju.

—   Es ne vien negribu būt kara huzariņš, Marja Kondratjevna, bet, gluži otrādi, gribu, lai visus zaldātus izputinātu.

—   Bet, kad ienaidnieks uznāks, kas tad mūs aizstāvēs?

—  Un nemaz ari nevajag aizstāvēt. Divpadsmitajā gadā Krievijai milzīgi uzbruka franču ķeizars Napoleons, tagadējā tēvs, un labi būtu, ja toreiz šie paši francūži būtu mūs iekarojuši: gudra tauta iekarotu visai stulbu un pievienotu sev. Būtu pat gluži cita kārtība.

—   Vai tad nu viņi tur savās mājās labāki par mūsējiem? Es daža laba mūsu zēna pret trim pašiem jauniņākajiem angļiem nemainītu, — maigi bilda Marja Kondratjevna, jādomā, tai brīdī pavadīdama savus vārdus ilgu pilniem skatieniem.

—   Kas nu kuram patīk.

—   Bet jūs pats esat kā īsts ārzemnieks, kā viscēlākais ārzemnieks, to jau es jums saku tīri nokaunējusies.

—  Ja jūs gribat zināt, tad izvirtībā kā turienieši, tā mūsējie ir visi līdzīgi. Visi ir blēži, tik vien starpības, ka turienietis staigā lakotos zābakos, bet mūsu nelietis smird savā nabadzībā un par to nemaz nebēdā. Krievu ļaudis vajag pērt, kā vakar pareizi sacīja Fjodors Pavlovičs, lai gan viņš traks cilvēks ar visiem saviem bērniem.

—  Jūs pats teicāt, ka Ivanu Fjodoroviču tā cienot.

—   Bet viņi par mani izteicās, ka es esot smirdošs sulainis. Viņi par mani domā, ka es varot dumpoties; tur nu viņi maldās. Ja man kabatā būtu tāda naudiņa, jau sen vairs manis te nebūtu. Dmitrijs Fjodorovičs ir sliktāks par kuru katru sulaini ir uzvešanās ziņā, ir prātā, ir savā nabadzībā, un viņš nekā neprot darīt, tomēr viņu visi godā. Es, teiksim, esmu tikai pavārs, bet, ja laimējas, es varu atvērt Maskavā, Petrovkā, kafejas restorānu. Jo es gatavoju speciāli, bet Maskavā no viņiem visiem, izņemot ārzemniekus, neviens nevar pasniegt speciāli. Dmitrijs Fjodorovičs ir gluži pliks, bet, ja viņš izsauktu uz divkauju pirmā numura grafa dēlu, arī tas ietu ar viņu, bet ar ko viņš labāks par mani? Tāpēc, ka viņš nesalīdzināmi stulbāks par mani. Izšķiedis tik daudz naudas bez kāda labuma.

—  Divkaujā, man liekas, ļoti jauki, — pēkšņi iebilda Marja Kondratjevna.

—   Kā tad tā?

—   Tik šausmīgi un drošsirdīgi, sevišķi, ja jauni oficierīši ar pistolēm rokās šauj viens otram par kādu sirdsmīļāko. Prieks noskatīties. Ai, ja jaunavām ļautu skatīties, man šausmīgi gribētos paskatīties.

—   Labi, ja viņš pats mērķē, bet, ja viņam pašam mērķē

taisni purnā, tad nu gan ir visnejaukākā jušana. Jūs aizbēgtu prom, Marja Kondratjevna.

—   Vai tiešām jūs bēgtu prom?

Bet Smerdjakovam netikās atbildēt. Pēc brītiņa klusēšanas atkal noskanēja akords, un falsets izlocījās beidzamajā kuplejā:

No šīm likstām laukā,

Projām tā kā tā —

Baudīt dzīvi ja-a-auko

Galvaspilsētā!

Kam man raizēties,

Gluži velti raizēties,

Pavisam prātā nenāk raizēties!

Te notika kas negaidīts: Aļoša pēkšņi nošķaudījās; sēdētāji acumirklī apklusa. Aļoša piecēlās un gāja uz viņu pusi. Tas tiešām bija Smerdjakovs, uzcirties, pieziedis matus un gandrīz vai sacirtojis tos, lakotās kurpēs. Ģitara bija nolikta uz sola. Dāma bija Marja Kondratjevna, saimnieces meitiņa; viņa bija ' gaišzilā tērpā ar divi aršinas garu asti; skuķe bija vēl jauniņa un nemaz nebija tik neglīta, bet ar pārāk apaļu seju un šausmīgiem vasaras raibumiem.

—   Vai brālis Dmitrijs drīz atgriezīsies? — jautāja Aļoša cik vien spēdams mierīgi.

Smerdjakovs lēni piecēlās no sola; piecēlās ar; Marja Kondratjevna.

—   Ko gan es varu zināt par Dmitriju Fjodoroviču; cits kas, ja es būtu viņiem par sargu nolikts, — klusi, kā noskaldot vārdus, bet nicinoši atbildēja Smerdjakovs.

—   Es tikai vienkārši pajautāju, vai jūs nezināt, — paskaidroja Aļoša.

—   Es nekā par viņu uzturēšanos nezinu un arī negribu zināt.

—   Bet brālis man tieši sacīja, ka jūs viņam sniedzot ziņas par visu, kas mājās notiek, un esot apsolījies dot ziņu, kad atnāks Agrafena Aleksandrovna.

Smerdjakovs lēni un apvaldīti pacēla uz viņu acis.

—   Bet kā jūs šoreiz te iekļuvāt, jo šejienes vārti jau veselu stundu aizbultēti? — viņš jautāja, cieši skatīdamies Aļošā.

—   Es nācu no šķērsielas un pāri sētai taisni lapenē. Ceru, jūs man to piedosiet, — viņš uzrunāja Marju Kondratjevnu, — man vajadzētu labi drīz noķert brāli.

—   Ai, vai nu mēs uz jums varam dusmoties, — Marja Kondratjevna novilka, juzdamās glaimota, ka Aļoša atvainojas,

— jo ari Dmitrijs Fjodorovičs bieži vien šādā ceļā nāk uz lapeni, mēs nemaz nezinām, bet viņš jau sēž lapenē.

—   Es pašlaik viņu ļoti meklēju, es ļoti gribētu viņu satikt vai no jums dabūt ziņas, kur viņš tagad atrodams. Ticiet, viņam pašam ļoti svarīgā lietā.

—  Viņš mums nekā nesaka,. — nošļupstēja Marja Kondratjevna.

—   Lai gan es nācu šurp tikai kā pazīstams, — Smerdjakovs atkal iesāka, — bet arī te viņi mani necilvēcīgi apspieda, nemitīgi jautādami par kungu: kas, viņi prasa, un kā pie viņa, kas nāk un kas iet prom, un vai es nevarot vēl citu ko pastāstīt? Divi reizes man pat ar nāvi piedraudēja.

—   Ar nāvi? — brīnījās Aļoša.

—   Vai tad tas viņiem kas sevišķs, viņu dabai, ko jus pats vakar varējāt novērot. Ja es palaidīšot garām Agrafenu Aleksandrovnu, viņi saka, un viņa te palikšot pa nakti, tad tev pirmām jāmirst. Man ļoti bail no viņiem, bet, ja nebūtu vēl vairāk bailes, tad būtu par to jāziņo pilsētas priekšniecībai. Pat nezin ko viņi te vēl var nodarīt.

—   Nesen sacīja: «Piestā tevi sagrūdīšu,» — piebilda Marja Kondratjevna.

—   Nu, ja piestā, tad tās varbūt tikai runas… — iebilda Aļoša. — Ja es varētu tūlīt viņu satikt, es arī par šo lietu ko neko pateiktu …

—   Vienīgi to es varu jums pasacīt… — Likās, Smerdjakovs pēkšņi kaut ko izdomājis. — Es arvien te nāku kā pazīstams kaimiņš, un kā gan lai es nenāktu? No otras puses, Ivans Fjodorovičs šorīt mazā gaismiņā mani sūtīja pie viņiem uz dzīvokli Ezera ielā, bez vēstules, lai es pasakot Dmitrijam Fjodorovičam, ka viņam katrā ziņā jāatnākot šejienes traktierī pie laukuma, lai kopā ieturētu pusdienas. Es aizgāju gan, bet Dmitrija Fjodoroviča nebija mājās; pulkstenis rādīja jau astoņi. «Bija gan,» viņi saka, «bet pavisam izgāja,» — taisni tādiem vārdiem viņa saimnieki mani saņēma. Tur viņiem gluži kā sazvērestība, no abām pusēm. Tagad, varbūt taisni šai brīdī, viņi sēž traktierī ar brāli Ivanu Fjodoroviču, jo Ivans Fjodorovičs uz māju pusdienās nenāca, bet Fjodors Pavlovičs paēda pusdienas jau priekš stundas un aizgāja atdusēties. Tomēr es uz visnoteiktāko lūdzu, lai jūs viņiem par mani un par to, ko es jums stāstīju, nekā nesakāt, jo viņi ne no šā, ne tā mani nositīs.

—   Brālis Ivans aicināja* šodien Dmitriju uz traktieri? — aši pārprasīja Aļoša.

—   Taisni tā.

—   Uz Galvaspilsētas traktieri, laukumā?

—   Uz to pašu.

—  Tas ir ļoti iespējams! — iesaucās Aļoša lielā uztraukumā. — Pateicos jums, Smerdjakov, tā ir svarīga ziņa, tūlīt došos turp.

—   Nenododiet! — Smerdjakovs viņam nosauca pakaļ.

—   Ai nē, es ieradīšos traktierī it kā nejauši, esiet mierīgs!

—  Kurp tad Jūs, es jums atvēršu vārtiņus, — Marja Kondratjevna iesaucās.

—   Nē, te ir tuvāk, es atkal pāri žogam.

Šī ziņa briesmīgi satrieca Aļošu. Viņš devās uz traktieri. Viņa tērpā būtu nepieklājīgi iet traktierī, bet apvaicāties uz kāpnēm un izsaukt viņus laukā, tas bija iespējams. Bet, tikko viņš pienāca pie traktiera, te pēkšņi atvērās kāds logs, un pats forālis Ivans uzsauca viņam pa logu lejā:

—   Aļoša, vai tu vari tūlīt ienākt te pie manis vai nevari? Būšu briesmīgi pateicīgs.

—   Ļoti labprāt, tikai nezinu, kā man šais drēbēs …

—  Es taču esmu atsevišķā istabā, kāp uz lieveņa, es izskriešu pretim …

Pēc minūtes Aļoša sēdēja' blakus brālim. Ivans bija viens un ēda pusdienas.

III Brāļi iepazīstas

Ivans tomēr nesēdēja atsevišķā istabā. Tā bija tikai priekškariem aizklāta vieta pie loga, bet sēdētājus aiz priekškariem citi tomēr redzēt nevarēja. Šī bija priekšistaba, ar bufeti gar sānu sienu. Pa to ik brīdi drāzās sulaiņi. No apmeklētājiem te bija viens vienīgs večuks, atvaļināts karavīrs, viņš sēdēja kaktā un dzēra tēju. Toties citās traktiera istabās norisinājās parastā traktieru kņada, atskanēja saucēju kliedzieņi, alus pudeļu korķu paukšķi, biljarda bumbu klaudzoņa, automatisko ērģelīšu spiedzoņa. Aļoša zināja, ka Ivans šo traktieri gandrīz nekad neapmeklēja un ka viņš vispār nav traktieru draugs; tātad viņš tikai tādēļ te ieradies, — Aļoša nodomāja, — lai pēc norunas satiktu brāli Dmitriju. Un tomēr brāļa Dmitrija nebija.

—  Likšu tev atnest zivju zupu vai ko citu, vai tad tu no tējas vien dzīvo, — Ivans iesaucās, kā redzams, ļoti apmierināts, ka ievilinājis Aļošu. Viņš pats jau bija pusdienas paēdis un dzēra tēju.

—   Liec atnest zivju zupu, pēc tam arī tēju, es esmu izsalcis, — jautri atteica Aļoša.

—  Un arī ķiršu ievārījumu? Te var dabūt. Vai atceries, kā tu, maziņš būdams, pie Poļenova biji tik kārs uz ķiršu ievārījumu?

—  Un tu to atceries? Dod ari ievārījumu, es vēl tagad esmu kārs uz to.

Ivans pazvanīja sulainim un pasūtīja zivju zupu, tēju un ievārījumu.

—   Es visu atceros, Aļoša, es tevi atceros līdz vienpadsmitajam gadam, man toreiz bija piecpadsmitais gads. Piecpadsmit un vienpadsmit, tur ir tāda starpība, ka brāļi šais gados nekad nav biedri. Nezinu, vai es tevi pat mīlēju. Kad es aizbraucu uz Maskavu, pirmajos gados es tevi pat neiedomāju ne reizes. Pēc tam, kad tu pats nokļuvi Maskavā, mēs, kā liekas, tikai vienu reizi kaut kur satikāmies. Un te nu es dzīvoju jau ceturto mēnesi, bet līdz šim mēs vēl neesam ne vārda pārmijuši. Rīt es aizbraucu un tikko domāju, šeit sēdēdams: kā man viņu satikt un atvadīties, bet te uzreiz tu ej garām.

—   Vai tu ļoti gribēji mani satikt?

—   Ļoti, es gribu ar tevi iepazīties reizi par visām reizēm un tevi iepazīstināt ar sevi. Un ar to arī atvadīties. Pēc manām domām, vislabāk iepazīties priekš šķiršanās. Es redzēju, ka tu manī lūkojies visus šos trīs mēnešus, tavās acīs bija tādas nemitīgas gaidas, bet taisni to es nevaru ciest, tāpēc arī negribēju tev tuvoties. Bet beidzot es iemācījos tevi cienīt; redzu — šis cilvēciņš stingri turas. Ņem vērā, lai gan es tagad smejos, bet runāju nopietni. Tu taču turies stingri, jā? Tādus stingrus cilvēkus es mīlu, un lai viņi turas pie kā turēdamies, un kaut arī tie ir tādi mazi puišeļi kā tu. Beigās tavs gaidošais skatiens man nemaz vairs nebija pretīgs; gluži otrādi, tavu gaidošo skatienu es beidzot iemīlēju… Liekas, tu nezin kāpēc mani mīli, Aļoša?

—   Mīlu, Ivan. Brālis Dmitrijs par tevi saka: Ivans ir kaps. Es saku par tevi: Ivans ir mīkla. Arī tagad tu man esi mīkla, bet ko neko esmu tevī izpratis un tikai no šī rīta!

—   Ko gan īsti? — iesmējās Ivans.

—   Bet vai nedusmosies? — arī Aļoša iesmējās.

—   Nu?

—   Nu to, ka tu esi gluži tads pats jauneklis ka visi citi divdesmit trīs gadu vecumā, tikpat jauns, jauniņš, svaigs un brašs zēns, nu, vienkārši pienapuika! Nu, vai pārāk neaizvainoju tevi?

— Gluži otrādi, pārsteidzi, jo tiešām tā ir! — jautri un dedzīgi iesaucās Ivans. — Tici man, ka es pēc mūsu šīsdienas satikšanās pie viņas tikai par to vien pie sevis esmu domājis, par šo savu puiciskumu divdesmit triju gadu vecumā, bet nu tu pēkšņi to kā minēt uzminēji un taisni ar to iesāc. Es tikko te sēdēju, un vai zini, ko sev sacīju: ja es neticētu dzīvei, zaudētu ticību dārgai sievietei, zaudētu ticību lietu kārtībai, ja es pat gūtu pārliecību, ka viss, tieši otrādi, ir juceklīgs, nolādēts un varbūt velnišķīgs chaoss, ja mani satriektu kaut vai visas cilvēcīgo vilšanos šausmas, — es tomēr gribēšu dzīvot un, kā pieplakšu šim biķerim, vairs no tā neatraušos, kamēr neiztukšošu sausu! Tomēr ap trīsdesmito dzīves gadu droši vien metīšu šo biķeri projām, kaut arī nebūšu to iztukšojis, atiešu nost… nezinu, kurp. Bet līdz trīsdesmitajam gadam, to es droši zinu, visu uzvarēs mana jaunība, — visas vilšanās, visu riebumu pret dzīvi. Es esmu daudzkārt sev jautājis: vai var būt pasaulē tāds izmisums, kas spētu uzvarēt manas fanatiskās un varbūt nepieklājīgās dzīves alkas, un nospriedu, ka, liekas, tāda nevar būt, tas ir, atkal tikai līdz trīsdesmitajam dzīves gadam, bet tad jau es pats vairs negribēšu, tā man liekas. Šīs dzīves alkas daži diloņslimi moralisti-šmurguļi bieži vien sauc par zemiskām, sevišķi dzejnieki. Tā gan ir pa daļai Karamazovu pazīme, tas ir tiesa, šīs dzīves alkas, neraugoties ne uz ko, arī tevī tās katrā ziņā slēpjas, bet kāpēc gan tās ir zemiskas? Centrtieces spēku, Aļošiņ, uz mūsu planētas vēl ir briesmīgi daudz. Dzīvot gribas, un es dzīvoju, kaut arī par spīti loģikai. Lai es neticu lietu kārtībai, bet man ir dārgas pavasarī plaukstošās lipīgās lapiņas, dārga zilā debess, dārgs dažs labs cilvēks, kuru dažreiz, tici man, nemaz nezini, kāpēc iemīli, dārgs dažs labs cilvēku varoņdarbs, kuram jau sen varbūt es neticu un kuru tomēr pēc vecas atmiņas sirds vēl godā. Rau, tev atnesa zivju zupu, ēd uz veselību! Tā ir varena zupa, te labi prot vārīt. Es gribu aizbraukt uz Eiropu, Aļoša, no šejienes došos projām; un es taču zinu, ka nokļūšu tikai kapenēs, bet visudārgākajās, visudārgākajās kapenēs, redz, kā! Tur guļ mīļi nelaiķi, katrs akmens uz tiem runā par tik dedzīgām bijušām dienām, par tik lielu ticību savam varoņdarbam, savai taisnībai, savai cīņai un savai zinātnei, ka es jau tagad zinu — kritīšu zemē un skūpstīšu šos akmeņus, un raudāšu par tiem, un tai pašā laikā būšu pārliecināts ar visu sirdi un dvēseli, ka tās jau sen ir tikai kapenes un nekas vairāk."Un es neraudāšu aiz izmisuma, bet vienīgi tādēļ, ka izlietās asaras mani darīs laimīgu. Es dzīvošu no savas aizgrābtības. Lipīgās pavasara lapiņas, zilās debesis es mīlu, redz, kā! Te nav prāta, nav loģikas, te ar katru miesas šūniņu, ar visu būtni mīli, mīli savus pirmos jauneklīgos spēkus… Vai tu saproti ko neko no šīm manām blēņām, Aļoša, vai nesaproti? — pēkšņi iesmējās Ivans.

—   Pārlieku labi saprotu, Ivan; ar katru šūniņu un visu būtni gribas mīlēt, — to tu skaisti sacīji, un es esmu briesmīgi priecīgs, ka tev tā gribas dzīvot, — iesaucās Aļoša. — Es domāju, ka visiem pasaulē vispirms vajadzētu iemīlēt dzīvi.

—   Iemīlēt dzīvi vairāk nekā tās jēgu?

—  Visādā ziņā tā, iemīlēt papriekš nekā loģiku, kā tu sacīji, visādā ziņā papriekš nekā loģiku, un tikai tad es arī jēgu izpratīšu. Taisni to es jau sen nojautu. Puse no tava uzdevuma ir veikta, Ivan, un iegūta: tu dzīvi mīli. Tagad tev jāparūpējas par otru pusi, un tu būsi glābts.

—   Tu jau gribi glābt, bet es varbūt nemaz vēl neesmu bojā gājis! Nu kas tad ir šī otrā puse?

—   Tā, ka tev jāatdzīvina tavi miroņi, kaš varbūt nekad nav miruši. Nu dod tēju! Es priecājos, ka mēs runājam, Ivan.

—  Tev, es redzu, uznākusi kāda iedvesma. Man briesmīgi patīk tādi professions de foi [8] tādu … klostera kalpotāju mutē. Tu esi nelokāms cilvēks, Aleksej. Vai tiesa, ka tu gribot klosteri atstāt?

—   Tiesa. Mans svetnieks suta mani pasaule.

—   Nu, tad vēl redzēsimies, satiksimies šai pasaulē līdz trīsdesmitajam gadam, kad es sākšu atrauties no dzīves biķera. Tēvs,, lūk, negrib atrauties no biķera līdz septiņdesmit gadiem, sapņo pat, ka līdz astoņdesmit, pats to sacīja, un tas viņam pārāk nopietni, lai arī viņš ir āksts. Nostājies uz savas saldkaires un arī kā uz akmens… kaut gan pēc trīsdesmitā gada nav varbūt cita uz kā nostāties kā vienīgi tas … Bet līdz septiņdesmit gadiem nekrietni, labāk līdz trīsdesmit: tā var saglabāt «cēluma nokrāsu», sevi piekrāpjot. Vai Dmitriju šodien neesi redzējis?

—   Nē, neesmu, bet es satiku Smerdjakovu. — Un Aļoša steigšus un sīki pastāstīja brālim par savu satikšanos ar Smerdjakovu. Ivans pēkšņi norūpējies sāka klausīties un šo to pat otrreiz noprasīja.

—  Tikai viņš man lūdza nestāstīt brālim Dmitrijam, ko viņš par to teicis, — piebilda Aļoša.

Ivans sarauca pieri un nogrima domās.

—   Vai tu tā saīgi par Smerdjakovu? — jautāja Aļoša.

—  Jā, par viņu. Rauj viņu velns, Dmitriju es tiešām gribēju satikt, bet nu nevajag… — Ivans kā negribot sacīja.

—   Vai tu patiesi tik drīz brauksi projām, brāli?

—  Jā.

—   Kas tad ar Dmitriju un tēvu? Kā viņiem tas viss beigsies? — Aļoša nemierīgs jautāja.

—   Un tev visu laiku tā pati dziesma! Kas tad man tur? Vai man brālis Dmitrijs jāsargā? — nepacietīgi atcirta Ivans, bet pēkšņi tā rūgti pasmaidīja. — Kaina atbilde dievam par nokauto brāli, jā? Varbūt tu tā domā šai brīdī? Bet, velns parauj, vai man tiešām būtu te jāpaliek pie viņiem par sargu? Darīšanas esmu beidzis un braucu. Vai tu tikai nedomā, ka es esmu greizsirdīgs uz brāli Dmitriju, ka es visus šos trīs mēnešus esmu centies atņemt viņa skaistuli Katerinu Ivanovnu? Ē, velns, man bija pašam savas darīšanas. Tās nu ir nobeigtas, un es braucu. Pirmīt es tās izbeidzu, un tu biji liecinieks.

—   Tas pirmīt pie Katerinas Ivanovnas?

—   Jā, pie viņas, un uzreiz tiku vaļā. Un ko vēl? Kas man par daļu gar Dmitriju? Dmitrijs te bijis nebijis! Man bija tikai personīgas darīšanas ar Katerinu Ivanovnu. Bet tu pats zini, ka Dmitrijs izturējās tā, it kā būtu ar mani sazvērestībā. Es taču viņam nekā neesmu lūdzis, bet viņš pats man to svinīgi nodeva un svētīja. Vai tur nav jāsmejas! Nē, Aļoša, nē, kaut tu zinātu, cik viegls un brīvs es tagad jūtos! Es, lūk, še sēdēju, ēdu pusdienas un, tici man, gribēju jau likt galdā šampanieti, lai nosvinētu savu pirmo brīvības stundu. Tfu, gandrīz pusgads — un pēkšņi uzreiz, visu uzreiz, visu uzreiz nokratīju. Nu vai man pat vakar nāca prātā, ka to, ja vien grib, ir nieka lieta izbeigt.

—   Tu runā par savu mīlestību, Ivan?

—   Par mīlestību, ja vēlies, jā, es iemīlējos jaunavā, institūta audzēknē. Mocījos ar viņu, un viņa mocīja mani. Turējos pie tās … un pēkšņi viss izgaisa. Pirmīt es runāju iedvesmas pilns, bet izgāju laukā un sāku smieties, — tici man. Nē, es to saku burtiskā nozīmē.

—  Tu arī tagad to saki tik jautri, — piebilda Aļoša, ieskatīdamies viņa sejā, kas tiešām pēkšņi kļuva jautra.

—   Un kā gan es varēju zināt, ka viņu nemaz nemīlu! Ha-ha! Un izrādījās, ka nemīlu. Bet cik ļoti viņa man patika! Un pat pirmīt viņa man tā patika, kad es runu teicu. Un, vai zini, arī tagad briesmīgi patīk, — un tomēr cik viegli no viņas aizbraukt. Vai domā, ka es lielos?

—   Nē, tikai tā varbūt nemaz nebija mīlestība.

—  Aļošiņ, — iesmējās Ivans, — nesāc spriedelēt par mīlestību! Tev nav pieklājīgi. Pirmīt, ai, kā tu pirmīt pārsteidzies! Es pavisam aizmirsu tevi par to noskūpstīt… Un kā viņa mani mocīja! Es tiešām sēdēju pie moku lēkmēm. Ai, viņa zināja, ka es viņu mīlu! Un viņa mīlēja mani, nevis Dmitriju, — jautri iegalvoja Ivans. — Dmitrijs ir tikai viņas moku lēkme. Viss, ko es viņai pirmīt teicu, ir tīra patiesība. Bet lieta tikai tā, un tas ir pats galvenais, ka viņai vajag varbūt gadu piecpadsmit vai divdesmit, lai spētu atjēgties, ka Dmitriju viņa nemaz nemīl, bet mīl tikai mani, kuru moka. Jā, varbūt viņa to neatjēgs nekad, lai gan šodien tā viņai bija laba mācība. Un tā vēl labāk: piecēlos un aizgāju uz visiem laikiem. Jā, saki: ko viņa tagad dara? Kas tur notika, kad es aizgāju?

Aļoša viņam pastāstīja par histēriju un par to, ka viņa, liekas, pašlaik guļ nesamaņā un murgos.

—   Vai ,tik Chochlakova nemelo?

—   Liekas, ne.

—   Par to jāapjautājas. Tomēr no histērijas vēl nekad un neviens nav nomiris. Un lai ir histērija, dievs devis sievietei histēriju, viņu mīlēdams. Tur es vairs nemaz neiešu. Ko tur atkal līst.

—   Bet tu tomēr pirmīt viņai sacīji, ka viņa nekad neesot tevi mīlējusi.

—   To es teicu tīšām. Aļošiņ, es pasaukšu šampanieti, uzdzersim par manu brīvību. Nē, kaut (tu zinātu, cik es esmu priecīgs!

—   Nē, brāl, labāk nedzersim, — pēkšņi sacīja Aļoša, — turklāt man ir tik skumji.

—   Jā, tev jau sen ir skumji, es to sen redzu.

—   Tad tu katrā ziņā rīt no rīta aizbrauksi?

—   No rīta? … Es neesmu teicis, ka no rīta … Bet varbūt tiešām no rīta. Tici man, es taču šodien ēdu pusdienas te vienīgi tādēļ, lai nebūtu jāēd kopā ar veco, tik pretīgs viņš man kļuvis. No viņa vien es jau sen būtu aizbraucis. Bet kāpēc tu par to raizējies, ka es braucu projām? Mums abiem vēl diezin cik daudz laika līdz aizbraukšanai. Vel vesela mūžība laika, nemirstība!

—  Ja tu rīt aizbrauc, kas tad par mūžību?

—   Bet kas gan mums abiem par to? — iesmējās Ivans. — Jo savu mēs tomēr paspēsim pārrunāt, to, kādēļ šurp esam atnākuši. Kāpēc tu raugies tik izbrīnījies? Atbildi: kādēļ mēs te satikāmies? Lai pārrunātu mīlestību pret Katerinu Ivanovnu, par veco un par Dmitriju? Vai par ārzemēm? Par Krievijas kritisko stāvokli? Par ķeizaru Napoleonu? Vai tā, tikai tādēļ?

—   Nē, ne tādēļ.

—   Tātad tu pats saproti, kādēļ. Citiem tas, bet mums, pienapuikām, cits, mums vispirms jāatrisina mūžības jautājumi, tās ir mūsu rūpes. Visa jaunā Krievija tagad par mūžības jautājumiem vien prāto. Taisni tagad, kad visi vecie pēkšņi ķērušies klāt praktiskiem dzīves jautājumiem. Kādēļ tu visus trīs mēnešus lūkojies manī kā gaidīdams? Lai mani nopratinātu: «Kam tu tici vai pavisam netici?» — Uz to taču izgāja jūsu trīs mēnešus ilgā lūkošanās, Aleksej Fjodorovič, vai ne?

—  Jā, varbūt, — pasmaidīja Aļoša. — Tu taču tagad nesmejies par mani, brāli?

—   Es lai smietos? Man negribētos sarūgtināt savu brālīti, kurš trīs mēnešus lūkojies manī tādās gaidās. Aļoša, paveries tieši: es taču arī esmu gluži tāds pats mazs puisītis kā tu, tik vien starpības, ka neesmu klostera kalpotājs. Jo kā gan līdz šim rīkojas krievu zēni? Tas ir, citi? Nu, piemēram, šejienes smirdošais traktieris, te nu viņi sanāk kopā, sasēžas kaktā. Agrāk visu mūžu nav cits citu pazinuši un izies no traktiera, četrdesmit gadu atkal cits citu nepazīs, nu, par ko gan viņi spriedīs šo brītiņu, ko tie pavada traktierī? Par pasaules jautājumiem, ne citādi: vai ir dievs, vai ir nemirstība? Bet tie, kas dievam netic, nu, tie sāks runu par sociālismu un anarchismu, par to, kā pārtaisīt visu cilvēci pēc jauniem štatiem, nu, tad tur iznāks velns sazin kas, visi tie paši jautājumi, tikai no otra gala. Un liels daudzums, liels daudzums visoriģinālāko zēnu cita nekā nedara kā tikai runā par mūžības jautājumiem — pie mums mūsu laikos. Vai nav tā?

—   Jā, īstiem krieviem tādi jautājumi — vai ir dievs un vai ir nemirstība — vai, kā tu saki, jautājumi no otra gala, zināms, ir vistuvākie un visupirmie, un tā arī vajag būt, — Aļoša teica, ar to pašu kluso un pētošo smaidu ieskatīdamies brālī.

—   Lūk, ko, Aļoša, būt krievu cilvēkam, tas reizēm nav necik gudri, tomēr nevar nemaz iedomāties kaut ko muļķīgāku par to, kam tagad nododas krievu zēni. Bet vienu krievu zēnu, Aļošiņu, es briesmīgi mīlu.

—   Tik teicami tu to savilki kopā, — iesmējās Aļoša.

—   Nu, saki man, ar ko lai iesāk, izvēlies pats, — ar dievu? Vai ir dievs vai nav?

—   Ar ko tu pats gribi, ar to arī iesāc, kaut ar «otru galu». Tu taču vakar pie tēva pasludināji, ka dieva nav, — Aļoša vērīgi paskatījās brālī.

—   Vakar pusdienās pie tēva es tevi tīšām ar to kaitināju un redzēju, kā tev iemirdzējās actiņas. Bet tagad man nepavisam nekas nav pretī ar tevi parunāt, un saku to ļoti nopietni. Es gribu iedraudzēties ar tevi, Aļoša, jo man nav draugu, es gribu pamēģināt. Nu, iedomājies, varbūt arī es atzīstu dievu,.— iesmējās Ivans, — tev tas ir negaidīti, jā?

—  Jā, zināms, ja vien arī tagad tu nejoko.

—   Nejoko. Tā tur vakar pie svētnieka teica, ka es jokojot. Redzi, balodīt, reiz bija kāds vecs grēcinieks, astoņpadsmitajā gadsimtā, kurš sacīja, ja dieva nebūtu, tad vajadzētu to izdomāt, s'il n'existait pas Dieu il faudrait l'inventer. Un tiešām — cilvēks ir izdomājis dievu. Un nevis tas ir dīvaini un nevis tas būtu apbrīnojami, ka dievs patiesībā ir, bet tas ir apbrīnojami, ka tāda doma — doma, ka dievs ir nepieciešams, — varēja ienākt prātā tik mežonīgam un ļaunam dzīvniekam, kāds ir cilvēks, jo tā ir tik svēta, tā ir tik aizkustinoša, tā ir tik ļoti gudra doma un tā dara cilvēkam tik lielu godu. Bet, ja runājam par mani, tad es jau sen esmu noteicies par to nedomāt: vai cilvēks ir radījis dievu vai dievs cilvēku? Saprotams, man arī ne prātā nenāk šai jautājumā aplūkot visas mūslaiku krievu zēnu aksiomas, kas bez izņēmuma atvedinātas no eiropiešu hipotēzēm; jo, kas tur ir hipotēzē, tas krievu zēnam tūlīt aksioma — un ne vien zēniem, bet droši vien arī viņu profesoriem, jo arī krievu profesori tagad pie mums bieži vien ir tie paši krievu zēni. Un tāpēc es apeju visas hipotēzēs. Jo kas gan tagad ir mūsu uzdevums? Uzdevums ir tas, lai es pēc iespējas ātrāk varētu izskaidrot tev savu būtību, tas ir, kas es esmu par cilvēku, kam es ticu un uz ko ceru, tā taču, tā? Un tādēļ arī paziņoju, ka atzīstu dievu tīri vienkārši un tieši. Bet tomēr, lūk, kas jāatzīmē: ja dievs ir un ja viņš tiešām radījis zemi, tad, kā tas mums pilnīgi skaidri zināms, viņš to ir radījis pēc Eiklida ģeometrijas, bet cilvēka prātu tikai ar telpas triju dimensiju izpratni. Bet ir bijuši un pat tagad ir ģeometri un filozofi — un pat no visievērojamākiem, kuri šaubās par to, ka visa pasaule vai, vēl plašāk, — visa esamība būtu radīta tikai pēc Eiklida ģeometrijas, un viņi pat iedrošinās sapņot, ka divi paralēlas līnijas, kas pēc Eiklida neparko nevar krustoties zemes virsū, varbūt kur nekur bezgalībā tomēr krustojas. Es, balodīt, nospriedu tā, — ja jau es pat to nevaru saprast, kur tad nu man saprast ko neko par dievu. Es pazemīgi atzīstos, ka man nav nekādu spēju izšķirt tādus jautājumus, man ir zemes, Eiklida saprāts, un pēc kā mums spriest par to; kas nav no šīs pasaules. Un arī tev ieteicu par to nekad nedomāt, draugs A|oša, bet visnotaļ par dievu: vai viņš ir vai nav? Visi šie jautājumi ir pilnīgi nepiemēroti prātam, kas radīts tikai trīs izmēru •saprašanai. Un tātad es atzīstu dievu un ne vien ar prieku, bet, vēl vairāk, atzīstu arī viņa lielo gudrību un viņa mērķi, kas mums ir pilnīgi nezināms, — ticu arī dzīves kārtībai, dzīves jēgai, ticu mūžīgajai harmonijai, kurā mēs visi it kā saplūdīšot, ticu vārdam, pret ko traucas pasaule un kas pats «trauc uz dievu», un kas pats ir dievs, nu, un tā joprojām, utt., utt. līdz bezgalībai. Par šīm lietām vārdu ir sadomāts daudz. Liekas, es esmu uz laba ceļa — jā? Nu tad ievēro, ka gala rezultātā es šo dieva pasauli — neatzīstu, lai gan zinu, ka tā pastāv, bet nepieļauju to nepavisam. Es nevis dievu neatzīstu, saproti tu to, es viņa radīto pasauli, dieva pasauli neatzīstu un nevaru to atzīt. Tomēr jāatzīmē, ka es esmu pārliecināts kā bērns, ka ciešanas norims un brūces sadzīs, ka viss cilvēcisko pretrunu apkaunojošais komisms izgaisīs kā nožēlojama miraža, kā nespēcīga un sīka radījuma nešķīsts izgudrojums, kā cilvēka eiklidiskā prāta atoms, ka beidzot pasaules finālā, mūžīgās harmonijas momentā, notiks un parādīsies kaut kas tik neatsverami dārgs, ka tā pietiks visām sirdīm, visu sašutumu remdēšanai, visu cilvēka noziegumu, visu viņu izlieto asiņu izpirkšanai, pietiks, lai ne vien būtu iespējams piedot, bet arī attaisnot visu, kas ar cilvēkiem noticis, — lai, lai tas viss tā būtu un notiktu, bet es to neatzīstu un negribu atzīt! Lai pat krustojas paralēlas līnijas, un lai es pats to redzu: es redzēšu un teikšu, ka ir krustojušās, un tomēr to nepieņemšu. Tā ir mana būtība, Aļoša, tā ir mana teze. Un to es tev sacīju nopietni. Es tīši sāku šo mūsu sarunu, cik vien muļķīgi varēja iesākt, bet novedu līdz savai atziņai, jo tikai tās vien tev vajag. Nevis par dievu tev ko vajadzēja zināt, bet tikai vajadzēja dabūt zināt, no kā dzīvo tavs mīlamais brālis. Es arī pateicu.

Ivans beidza savu garo tirādi pēkšņi ar kādu sevišķu un negaidītu sajūsmu.

—   Bert: kādēļ tu iesāki tā, «cik vien muļķīgi varēja iesākt»? — Aļoša jautāja, domīgi viņā skatīdamies.

—   Nu, pirmkārt, kaut aiz krieviskuma: visas krievu sarunas par šiem tematiem noris tik muļķīgi, ka muļķīgāk vairs nav iespējams. Bet, otrkārt, atkal tādēļ, ka, jo muļķīgāk, jo tuvāk pie lietas. Jo muļķīgāk, jo arī skaidrāk. Muļķībai ir īsas kājas, un tā ir bez viltus, bet prāts luncinās un slēpjas. Prāts ir nelietis, bet muļķība taisna un godīga. Es nonācu šai lietā līdz izsamisumam, un, jo muļķīgāk es to izklāstīju, jo man tas izdevīgāk.

—  Tu man paskaidrosi, kāpēc «neatzīsti pasauli»? — jautāja Aļoša.

—   Nu zināms, ka paskaidrošu, tas nav noslēpums, uz to jau es vedināju. Manu brālīt, nevis tevi samaitāt es gribu vai atraut no tava pamata, bet varbūt es sevi gribētu ar tevi dziedināt, — Ivans pēkšņi uzsmaidīja kā pavisam mazs, bikls puisītis. Aļoša vēl nekad nebija redzējis viņam tāda smaida.

IV Dumpis

—   Man tev jāizteic kāda atzīšanās, — Ivans iesāka, — es nekad neesmu varējis saprast, kā var mīlēt savus tuvākus. Taisni tuvākus, pēc manām domām, nav iespējams mīlēt, varbūt tikai tālīnos. Es lasīju nezin kur un kā par «Jāni Žēlsirdīgo» (kādu svēto), ka viņš, kad pie viņa atnācis kāds izsalkušais un nosalušais un lūdzis, lai to sasilda, apgūlies tam blakus gultā, apkampis viņu un sācis pūst dvašu viņam mutē, kura puvusi kādā briesmīgā slimībā un no kuras nākusi nikna smirdoņa. Es esmu pārliecināts, ka to viņš darīja slimīgi histēriskā lēkmē, liekulības lēkmē, aiz pienākuma uzspiestas mīlestības, aiz sev ar varu uztieptas epitimijas. Lai iemīlētu cilvēku, nepieciešams, lai tas paslēptos, bet, kolīdz viņš parādīs savu seju, — mīlestība pagalam.

—   Par to ne vienreiz vien ir runājis svētnieks Zosima, — piebilda Aļoša, — viņš arī sacīja, ka cilvēka seja bieži vien daudziem mīlestībā nepiedzīvojušiem ļaudīm liedzot mīlēt. Bet ir taču arī daudz mīlestības cilvēcē un gandrīz līdzīgas Kristus mīlestībai, to es pats zinu, Ivan …

— Es nu gan pagaidām to vēl nezinu un nevaru saprast — un līdz ar mani neskaitāms ļaužu daudzums. Ir taču jautājums, vai tas ceļas no cilvēku sliktām īpašībām vai arī no tā, ka tāda ir viņu daba. Pēc manām domām, Kristus cilvēku mīlestība ir savā ziņā neiespējams brīnums zemes virsū. Tiesa, viņš ir dievs. Bet mēs jau nu neesam dievi. Pieņemsim, es, piemēram, varu sajust lielas ciešanas, bet otrs taču nekad nevar dabūt zināt, cik ļoti es ciešu, jo viņš ir cits, nevis es, un turklāt retu reizi cilvēks būs ar mieru atzīt otru par cietēju (it kā tas būtu tituls). Kāpēc nebūs ar mieru, kā tu domā? Tāpēc, piemēram, ka no manis nāk slikta smaka, ka man ir muļķīga seja, tāpēc ka es kādreiz viņam uzminu uz kājas. Turklāt ir taču dažādas ciešanas: pazemojošas ciešanas, kas pazemo mani, piemēram, bads, tādās mans labdaris vēl atzīs mani, bet drusku augstākas ciešanas, piemēram, par ideju, nē, tādas viņš pieļaus un atzīs varbūt tikai retos gadījumos, jo viņš, piemēram, paskatīsies manī un pēkšņi ieraudzīs, ka man nepavisam nav tāda seja, kādai pēc viņa fantazijas vajadzētu būt cilvēkam, kurš cieš, piemēram, par tādu un tādu ideju. Te nu viņš tūlīt arī atrauj man savu atbalstu — un kaut arī sirds viņam nemaz nav ļauna. Ubagi, sevišķi krietni ubagi, nekad nedrīkstētu rādīties ļaudīm, bet lūgt dāvanas caur laikrakstiem. Abstrakti vēl var mīlēt tuvāku un reizēm pat pa gabalu, bet tuvumā gandrīz nekad. Ja viss notiktu kā uz skatuves, kā baletā, kur nabagi, kad viņi parādās, nāk zīda skrandās un saplēstās mežģinēs un lūdz dāvanas, graciozi dejodami, nu, tad vēl var par viņiem papriecāties. Papriecāties, nevis mīlēt. Bet pietiek par to runāt. Man tikai vajadzēja tevi piegriezt manam viedoklim. Es gribēju runāt par cilvēces ciešanām vispār, bet labāk apstāsimies tikai pie bērnu ciešanām. Tas mazinās manas argumentacijas apmērus reizes desmit, bet labāk tomēr tikai par bērniem. Saprotams, man tas vēl neizdevīgāk. Bet, pirmkārt, bērniņus var mīlēt pat tuvumā, pat netīrus, pat ar nejaukām sejām (man tomēr liekas, ka bērniņi nekad nav ar nejaukām sejām). Otrkārt, par pieaugušiem es nerunāšu vēl tādēļ, ka bez visa tā, ka viņi ir riebīgi un mīlestības necienīgi, viņiem piemīt arī atmaksa: viņi ir koduši ābolā un atzinuši labu un ļaunu, un kļuvuši «kā dievi». Un arī tagad viņi kož ābolā. Bet bērniņi nav nekur koduši un pagaidām vēl ir gluži nevainīgi. Vai tu mīli bērniņus, Aļoša? Es zinu, ka mīli, un tu sapratīsi, kādēļ es tagad gribu runāt tikai par viņiem. Ja arī viņiem zemes virsū briesmīgi jācieš, tad, saprotams, tikai tēvu grēku dēj, viņi ir sodīti savu tēvu dēļ, kuri apēduši ābolu, — bet šis spriedums taču no citas pasaules, cilvēka sirdij te, zemes virsū> tas nav saprotams. Nevar likt nevainīgam ciest cita grēku dēļ — un turklāt tādam nevainīgam! Pabrīnies par mani, Aļoša, arī es briesmīgi mīlu bērniņus. Un iegaumē, cietsirdīgi ļaudis, kaislīgi, negausnieki, karamazovieši, reizēm ļoti mīl bērnus. Bērni, kamēr tie ir bērni, līdz septiņiem gadiem, piemēram, briesmīgi tālu stāv no cilvēkiem: it kā pavisam cits radījums ar citu dabu … Es pazinu kādu laupītāju cietumā: viņam gadījās savas karjeras laikā, izslepkavojot veselas ģimenes namos, kuros viņš naktīs ielavījās zagt un laupīt, pie reizes nodurt arī dažus bērnus. Un, sēdēdams cietumā, viņš tos mīlēja līdz dīvainībai. Viņš cita nekā nedarīja kā skatījās pa logu bērnos, kuri rotaļājās cietuma pagalmā. Kādu mazu puisīti viņš pieradināja nākt zem viņa loga, un puisītis ar viņu ļoti iedraudzējās … Tu nezini, kam es visu to runāju, Aļoša? Man tā kā galva sāp, un man ir skumji.

—   Tu runādams tik dīvaini skaties, — ar bažām piebilda Aļoša, — it kā tu būtu kādā neprātā.

—   Jā, nesen Maskavā kāds bulgārs man stāstīja, — Ivans Fjodorovičs runāja tālāk, it kā nemaz neklausīdamies brālī, — kā tur pie viņiem, Bulgārijā, turki un čerkesi darot varas darbus, baidīdamies no slavu vispārējas sacelšanās — tas ir, dedzinot, slepkavojot, izvarojot sievietes un bērnus, piesitot arestantiem ausis ar naglām pie sētas, atstājot tā līdz rītam un rītā pakarot utt., visu nevar ne iedomāties. Patiesi, reizēm runā par cilvēka «zvērisko» cietsirdību, bet tas ir briesmīgi netaisni un apvainojoši zvēriem: zvērs nekad nevar būt tik nežēlīgs kā cilvēks, tik artistiski, tik mākslinieciski nežēlīgs. Tīģeris vienkārši kož, plēš un tikai to vien prot. Viņam pat prātā nenāktu pienaglot pa nakti cilvēku aiz ausīm, ja viņš to arī varētu izdarīt. Šie turki, starp citu, ar saldkairu aizraušanos mocījuši arī bērnus, sākot ar to, ka izgriezuši tos ar kinžalu no mātes miesām, un beidzot ar to, ka svieduši gaisā zīdaiņus, uzķēruši tos uz durkļa mātēm acu priekšā. Un vissajdāk taisni tāpēc, ka mātēm acu priekšā. Bet te tomēr ir viens skats, kas mani stipri ieinteresējis. Iedomājies: zīdainis drebošās mātes rokās, apkārt ienākušie turki. Viņiem iepaticies jautrs joks: viņi apmīļo bērniņu, smejas, lai arī to sasmīdinātu, tas viņiem izdodas, bērniņš iesmejas. Šai brīdī turks četru veršoku attālumā no viņa sejas mērķē ar pistoli. Puisītis priecīgi smejas, izstiepj rociņas un grib aizsniegt pistoli, un pēkšņi artists nospiež gaili taisni viņam sejā un sadragā galviņu… Mākslinieciski, vai-nav tiesa? Jā, saka jau, ka turki ļoti mīlot saldumus.

—   Brāli, kam tu visu to runā? —-jautāja Aļoša.

—   Es domāju, — ja velna nav un tātad to ir radījis cilvēks, tad viņš to radījis pēc savas sejas un līdzības.

—   Tādā gadījumā gluži tāpat kā dievu.

—   Bet tu brīnišķi proti apgriezt otrādi vārdiņus, kā saka Polonijs Hamletā, — nosmējās Ivans. — Tu notvēri mani pie vārda, lai, es esmu priecīgs. Labs gan tavs dievs, ja to radījis cilvēks pēc savas sejas un līdzības. Tu tikko jautāji, kam es visu to runāju: es, redzi, cienu un krāju dažādus faktiņus un, tici man, pierakstu un sakrāju no avīzēm un nostāstiem, kur vien gadās, sevišķas sugas anekdotes, un man jau to ir krietna kolekcija. Turki, zināms, nonāca kolekcijās, bet tie visi ir ārzemnieki. Man ir arī mūsu pašu dzīves ainiņas un pat labākas par turciskajām. Zini, pie mums vairāk pēršana, rīkstes un pletne, un tas ir nacionali; pie mums pienaglotas ausis nav iedomājamas, mēs tomēr esam eiropieši, bet rīkstes un pletne, tās jau ir mūsu pašu, un neviens mums to nevar atņemt. Ārzemēs gan tagad it kā neperot nemaz, tikumi varbūt noskaidrojušies, vai arī tādi likumi ir nodibinājušies, ka cilvēks cilvēku it kā nemaz vairs nedrīkst nopērt, toties tā vietā viņi sevi apbalvojuši ar ko neko citu un arī tīri nacionalu, tāpat kā pie mums, un tik nacionalu, ka tas pie mums liekas pavisam kas neiespējams, lai gan tomēr, kā rādās, ieviešas arī pie mums, sevišķi no tā laika, kad mūsu augstākās-aprindās sākās reliģiskā kustība. Man ir kāda jauka brošuriņa, tulkojums no franču valodas, par to, kā Zenevā necik sen, būs tikai gadi pieci, sodījuši kādu ļaundari un slepkavu Rišaru, liekas, divdesmit trīs gadus vecu puisi, kas nožēlojis grēkus un piegriezies kristīgajai ticībai pie paša ešafota. Šis Rišars bijis ārlaulības bērns, ko vēl gluži jauniņu, tikai sešu gadu vecumā, vecāki uzdāvinājuši kaut kādiem Šveices kalnu ganiem, un tie viņu audzinājuši, lai vēlāk izlietotu par darbaspēku. Viņš audzis pie tiem kā mežonīgs zvērēns, gani tam nekā nav iemācījuši, turpretī jau ar septīto dzīves gadu sūtījuši ganos, mitrumā un aukstumā, gandrīz kailu un gandrīz nemaz tam nav devuši ēst. Un, zināms, neviens no tiem, tā rīkodamies, nemaz galvu nelauzīja un nenožēloja, bet domāja, ka tā darīt tiem ir pilnīgas tiesības, jo Rišars tiem bija atdāvināts kā lieta, un viņiem pat prātā nenāca to barot. Pats Rišars liecinājis, ka viņam šos gadus kā pazudušajam dēlam evaņģelijā briesmīgi gribējies paēst kaut no tās dziras, ko dabūjuši pārdošanai lemtie barokļi, bet viņam nav devuši pat to un situši, kad viņš zadzis cūkām, un tā viņš pavadījis visu savu bērnību un jaunību, kamēr, jau labi paaudzies un nobriedis spēkos, gājis zagt pats. Mežonis pelnījis naudu, strādādams par dienas algādzi Zenevā, nopelnīto nodzēris, dzīvojis kā necilvēks un beigās nositis kādu sirmgalvi un aplaupījis to. Viņu noķēruši, tiesājuši un piesprieduši nāves sodu. Tur to dara bez liekas jūtelības. Un, lūk, cietumā to tūlīt aplenc mācītāji un dažādu Kristus brālību locekļi, labdarības dāmas utt. Tie viņam cietumā iemācījuši lasīt un rakstīt, skaidrojuši tam evaņģeliju, kauninājuši, pārliecinājuši, pārmetuši, mocījuši, un, lūk, viņš pats beidzot svinīgi atzīstas savā noziegumā. Viņš griezies pats pie tiesas, viņš uzrakstījis, ka esot necilvēks un ka nu beidzot izpelnījies godu, ka dievs apgaismojis arī viņa vaigu un sūtījis viņam savu žēlastību. Sacēlusies kājās visa Zeneva, visa labdarīgā un dievbijīgā Ženeva. Visi cēlākie un labi audzinātie brāzušies pie viņa uz cietumu; Rišaru skūpsta, apkampj: «Tu esi mūsu brālis, pār tevi nākusi žēlastība!» Bet pats Rišars aizgrābtībā tikai raud: «Jā, pār mani nākusi žēlastība! Agrāk es visu bērnību un jaunību biju priecīgs pat par cūku dziru, bet nu arī pār mani nākusi žēlastība, un es mirstu iekš tā kunga!» — «Jā, jā, Rišar, mirsti iekš tā kunga, tu esi izlējis asinis, un tev jāmirst iekš tā kunga. Lai gan tu neesi vainīgs, ka nemaz nepazini dievu, kad tu apskaudi cūku dziru un kad tevi sita par to, ka tu zagi tām barību (un tas ir loti ļauns darbs, jo zagt nav atļauts), — bet tu esi izlējis asinis, un tev ir jāmirst.» Un nu pienāk beidzamā diena. Izvārdzinātais Rišars raud un to vien zina kā atkārtot ik brīdi: «Tā ir mana laimīgākā diena, es eju pie tā kunga!» — «Jā,» kliedz mācītāji, tiesneši un labdarīgās dāmas, «tā ir tava laimīgākā diena, jo tu ej pie tā kunga!» Visi šie ļaudis gan ekipāžās, gan kājām dodas pakaļ kauna ratiem, kuros ved Rišaru uz ešafotu. Un nu jau viņi pie ešafota. «Mirsti, mūsu brāli,» viņi kliedz Rišaram, «mirsti iekš tā kunga, jo arī pār tevi ir nākusi viņa žēlastība!» Un, lūk, brāļu skūpstiem apklātu, brāli Rišaru uzrauj ešafotā, nostiepj uz giljotinas un tā šim brālīgi arī nomiedz galvu par to, ka arī pār viņu nākusi žēlastība. Nē, tas ir raksturīgi. Šo brošuriņu pārtulkojuši krieviski kādi krievu augstāko aprindu luteranizējoši labdari un par velti izsūtījuši ar avīzēm un citiem izdevumiem krievu tautas apgaismošanai. Joks ar Rišaru ir labs jau tāpēc vien, ka tas ir nacionals. Pie mums gan būtu nejēdzība nocirst galvu brālim tikai tāpēc vien, ka viņš kļuvis par mūsu brāli un ka pār viņu nākusi žēlastība, bet, atkārtoju, pie mums ir kas īpatnējs un gandrīz ne sliktāks..Pie mums vēsturiska, tieša un tuva bauda ir no spīdzināšanas ar pērienu. Ņekrasovam ir panti par to, ka zemnieks ar pātagu sit zirgam pa acīm, «pa rāmajām acīm». Kas gan to nav redzējis, tas ir krievisms. Viņš apraksta, ka vārgais zirģelis, kam pārāk daudz uzkrauts, iestidzis ar visu vezumu un nevar izvilkt. Zemnieks viņu sit, sit zvēriskās dusmās, sit, beidzot, nesaprazdams, ko dara, sišanas skurbumā šausta sāpīgi un bez gala: «Lai gan tas pāri taviem spēkiem, bet velc, sprāgsti nost, tomēr velc!» Kleperis raustās, un nu viņš sāk to sist pa asaru pilnajām, pa «rāmajām acīm». Ar pārdabisku piepūli tas rāvās uz priekšu un izvilka, un vilkās tālāk trīsēdams, bez elpas, kaut kā sāniski, it kā palēkdamies, nedabiski un apkaunojoši, — Ņekrasovam tas ir šausmīgi. Bet tas taču ir tikai zirgs, zirgus pats dievs radījis, lai tos pērtu. To mums ieskaidrojuši tatari un par piemiņu iedāvājuši pātagu. Bet var jau pērt arī cilvēkus. Un, lūk, inteliģents, izglītots kungs un viņa dāma per savu pašu meitiņu, septiņi gadi vecu bērniņu, ar rīkstēm, — tas man sīki pierakstīts. Papiņš priecājas, ka rīkstes ar zariņiem «labāk pielips», viņš saka, un nu sāk «mizot» miesīgu meitu. Es droši zinu, ka ir tādi pērēji, kuri ar katru sitienu iekaist līdz saldkairei, burtiski saldkairei, ar katru nākošo sitienu vēl vairāk un vairāk, arvien progresivāk. Per minūti, per beidzot piecas minūtes, per. desmit minūtes, ilgāk, vairāk, biežāk, negantāk. Bērns brēc, bērns beidzot vairs nevar pabrēkt, smok nost: «Papu, papu, papiņ, papiņ!» Šī lieta kāda vellišķi nepieklājīga gadījuma pēc nonāk tiesā. Pieņem advokatu. Krievu tauta jau sen pie mums nosaukusi advokatu — «apikāts — nopirkta sirdsapziņa». Advokāts kliegdams aizstāv savu klientu: «Šī lieta, sak, ir vienkārša un parasta ģimenes lieta, tēvs nopēris meitu, un, lūk, par kaunu mūsu laikam tā nonākusi tiesā!» Pārliecinātie piesēdētāji iziet un atgriežas ar attaisnojošu spriedumu. Publika rēc aiz prieka, ka spīdzinātājs attaisnots. — E-eh, manis tur nebija, es būtu izkliedzis priekšlikumu nodibināt stipendiju spīdzinātāja vārdam par godu… Jaukas lietiņas. Bet par bērniņiem man ir šis tas vēl labāks, man ļoti ļoti daudz sakrāts par krievu bērniņiem, Aļoša. Mazu meitenīti, pieci gadi vecu, ienīduši tēvs ar māti, «ļoti cienījami un augsti stāvoši cilvēki, izglītoti un labi audzināti». Redzi, es vēlreiz droši apgalvoju, ka ļoti daudziem cilvēkiem ir sevišķa īpašība — tā ir mīlestība uz bērnu spīdzināšanu, bet tikai bērnu. Pret visiem citiem cilvēku dzimuma subjektiem tie paši spīdzinātāji izturas pat labvēlīgi un lēnprātīgi kā izglītoti un humāni eiropieši, bet viņi ļoti mīl mocīt bērnus, mīl pat pašus bērnus šai ziņā. Te nu taisni šo radījumu nespēja aizsargāties kārdina spīdzinātājus, bērniņa eņģeļa uzticība un tas, ka viņam nav kur palikt un nav kurp iet, — lūk, tas ari sakarsē spīdzinātāja riebīgās asinis. Zināms, katrā cilvēkā slēpjas zvērs — piktības zvērs, zvērs, kas iekarst saldkairē, dzirdot spīdzināmā upura kliedzienus, zvērs, kas nevaldāmi palaists no važām, izvirtībā gūto slimību, podagru, slimu aknu u. c. zvērs. Šo nabaga piecgadīgo meitenīti šie izglītotie vecāki spīdzinājuši visvisādos veidos. Viņi to situši, pēruši, spārdījuši kājām, paši nezinādami, kādēļ, un visa viņas imiesa bijusi vienos zilumos; beidzot viņi nonākuši arī līdz augstākajai izsmalcinātībai: aukstumā, salā ieslēguši viņu pa nakti atejas vietā — un par to, ka viņa nakti nav prasījusies, it kā pieci gadi vecs bērns, kas guļ ciešā eņģeļa miegā, šais gados jau varētu iemācīties prasīties, — par to notriepuši viņai visu seju ar viņas pašas izkārnījumiem un piespieduši ēst šos izkārnījumus, un to darījusi māte, viņas pašas māte! Un šī māte varēja gulēt, kad nakti atskanēja neglītajā vietā ieslēgtā nabaga bērniņa vaidi! Vai tu saproti to, ka maza radībiņa, kura pat vēl nespēj izprast, kas ar viņu notiek, neglītajā vietā tumsā un aukstumā sit sev ar sīciņo dūrīti pa vārgajām krūtiņām un raud savas lēnās, klusās asaras un lūdz «dieviņu», lai tas viņu aizstāvētu, — vai tu saproti šo nejēdzību, mans draugs un mans brāli, tu dieva pazemīgais klaušiniek, vai tu saproti, kādēļ šī nejēdzība ir tik vajadzīga un kādēļ tā radīta! Saka, ka bez tās cilvēks nevarētu dzīvot zemes virsū, jo viņš nepazītu laba un ļauna. Kādēļ vajag iepazīt šo velna labo un ļauno, ja tas tik dārgi maksā? Un arī visa atziņas pasaule tad nav vērta šo bērniņa asaru «dieviņam». Es nerunāju par lielu cilvēku ciešanām, tie ir koduši ābolā, un velns ar tiem, un lai velns viņus visus parauj, bet šie, šie! Es tevi nomoku, Aļošiņ, tu izskaties ļoti nelāgi. Es beigšu, ja gribi.

—   Nekas, es arī gribu ciest, — nomurmināja Aļoša.

—  Vienu, vēl tikai vienu piemēru un to pašu intereses pēc, tas ir ļoti raksturīgs, un, galvenais, — es to nupat izlasīju kādā no mūsu senlaiku pieminekļu krājumiem, Archivā vai Senatnē, labi nezinu, jāpaskatās, esmu pat aizmirsis, kur izlasīju. Tas noticis dzimtbūšanas visdrūmākajā laikā, gadsimta sākumā, un lai dzīvo tautas Atsvabinātājs! Tad gadsimta sākumā bijis kāds ģenerālis, ģenerālis ar plašiem sakariem un ļoti bagāts muižnieks, bet viens no tādiem (tiesa, arī tolaik, liekas, ļoti nedaudziem), kuri, aiziedami no dienesta atpūtā, gandrīz vai bija pārliecināti, ka izdienējuši tiesības lemt par apakšnieku dzīvību un nāvi. Tādi tolaik ir bijuši. Nu, lūk, ģenerālis dzīvo savā muižā, viņam ir divi tūkstoši dvēseļu, viņš uzpūties kā pāvs, tirda sīkos kaimiņus kā savus piedzīvotājus un ākstus. Viņam ir suņu kūts ar simtiem suņu un gandrīz vai simt piķieru, visi mundieros, visi zirgos. Un te nu muižas ļaužu puisēns, mazs puisēns, tikai astoņi gadi, spēlēdamies ar akmeņiem, nezin kā iemetis ģeneraļa mīļākajam medību sunim pa kāju. «Kāpēc mans mīļākais suns ir klibs?» Viņam ziņo, ka, re, šis pats zēns iemetis tam ar akmeni un kāju sadauzījis. «A, tas esi tu,» ģenerālis viņā paskatījies, «ņemiet ciet!» Saņēmuši viņu, atņēmuši mātei, visu nakti nosēdējis būrī, rītā mazā gaismiņā ģenerālis pilnā parādē dodas medībās, uzkāpj zirgā, visapkārt viņam piedzīvotāji, suņi, piķieri, dzinēji, visi zirgos. Visapkārt sapulcināti muižas ļaudis par mācību, bet visiem priekšā vainīgā puisēna māte. Puisēnu izved no būra. Drūma, auksta, miglaina rudens diena, kā radīta medībām. Ģenerālis pavēl puisēnu izģērbt, puisēnu noģērbj gluži pliku, viņš dreb, no bailēm zaudējis vai prātu, nedrīkst ne iepīkstēties. «Dzen viņu!» ģenerālis komandē. «Skrej, skrej!» piķieri viņam kliedz, puisēns skrien … «Cui, grāb ciet!» ģenerālis iebļaujas un laiž viņam virsū visu kurtu baru. Viņu norīdīja mātes acu priekšā, un suņi to saplosīja gabalos!… Ģenerāli laikam nolikuši aizbildnībā. Nu … ko ar viņu darīt? Nošaut? Tikumības jūtu apmierināšanai nošaut? Runā, Aļošiņ!

—   Nošaut! — klusi noteica Aļoša ar bālu un pārvērstu smaidu, pacēlis acis uz brāli.

—   Bravo! — Ivans ieaurojās kā lielā sajūsmā. — Ja jau tu saki, tad … Ai jā, schimniek! Tad, lūk, kāds velniņš mājo tev sirdī, Aļošiņ Karamazov!

—   Es pateicu nejēdzību, bet…

—   Tur jau tā lieta, ka bet… — kliedza Ivans. — Tad zini, klaušiniek, ka nejēdzības pārāk vajadzīgas zemes virsū. Uz nejēdzībām pasaule turas, un bez tām varbūt tajā pavisam nekas nenotiktu. Mēs zinām to, ko zinām!

—   Ko tu zini?

—   Es nekā nesaprotu, — Ivans runāja tālāk kā murgos, — es arī negribu tagad nekā saprast. Es gribu turēties pie fakta. Es sen esmu nolēmis nesaprast. Ja es gribēšu ko neko saprast, tad tūlīt atkāpšos no fakta, bet es nolēmu turēties pie fakta …

—   Kam tu mani pārbaudi? — slimīgi histēriskā rūgtumā iesaucās Aļoša. — Vai tu man beidzot to pateiksi?

—   Zināms, ka pateikšu, uz to pusi jau vedināju, lai pateiktu. Tu man esi dārgs, es tevi negribu izlaist no rokām un neatstāšu tevi Zosimam.

Ivans brītiņu klusēja, viņa seja pēkšņi kļuva ļoti skumja …

— Klausies manī: es runāju tikai par bērniņiem tādēļ, lai būtu labāk redzams. Par pārējām cilvēku asarām, ar kurām piesūkusies visa zeme no garozas līdz centram, es nerunāju ne vārda, es tīšām savu tematu ierobežoju. Esmu blakts un atzīstos pilnīgā pazemojumā, ka nekā nevaru saprast, kam tas viss tā iekārtots. Tātad paši cilvēki ir vainīgi: viņiem bija dota paradize, viņiem iepatikās brīvība, un viņi nozaga uguni no debesīm, paši zinādami, ka kļūs nelaimīgi, tātad nav ko viņus žēlot. Ai, ar savu 'nožēlojamo eiklidisko zemes prātu es varu saprast tikai to, (ka ciešanas ir, ka vainīgo nav, ka viss izriet viens no olra tieši un vienkārši, ka viss tek un līdzsvarojas, — bet tās taču ir tikai eiklidiskas aplamības, es taču zinu to, bet es taču nevaru piekrist, ka tā jādzīvo! Kas man no tā, ka vainīgo nav un ka viss tieši un vienkārši izriet viens no otra, un ka es to zinu, — man vajag atmaksas, citādi taču es sevi iznīcināšu. Un atmaksas nevis kaut kur bezgalībā un diezin kad, bet jau te, zemes virsū, un lai es pats to pieredzētu. Es esmu ticējis, es arī pats gribu redzēt, bet, ja tai laikā jau būšu miris, tad lai mani pieceļ no miroņiem, jo, ja viss notiks bez manis, tas būs pārāk netaisni. Ne jau tādēļ es esmu cietis, lai ar sevi, ar savām ciešanām un ļauniem darbiem mēslotu nezin kam nākamo harmoniju. Es gribu redzēt savām acīm, kā briežu māte nogulsies blakus lauvām un kā nokautais piecelsies un apkampsies ar savu slepkavu. Es gribu būt klāt, kad pēkšņi visi dabūs zināt, kādēļ viss bijis tā un ne citādi. Uz šo vēlēšanos dibinās visas pasaules reliģijas, un es ticu. Bet nu tie bērniņi, ko tad ar tiem lai iesāku? Tas ir jautājums, ko es nevaru atrisināt. Simto reizi atkārtoju — jautājumu ir liels daudzums, bet es ņēmu tikai bērniņus, jo te ir neapšaubāmi skaidrs tas, kas man sakāms. Klausies: ja visiem ir jācieš, lai ar ciešanām iemantotu mūžīgo harmoniju, tad kam te bērni, saki man, lūdzu! Pilnīgi nesaprotams, kādēļ bija jācieš arī viņiem un kādēļ viņiem ar ciešanām jāiemanto harmonija? Kādēļ arī viņi nokļuvuši šai materialā un mēslojuši ar sevi nezin kam nākamo harmoniju? Solidaritāti grēkos cilvēku starpā es saprotu, saprotu, saprotu solidaritāti arī atmaksā, bet ne jau ar bērniem var būt solidaritāte grēkos, un, ja tas tiešām ir tiesa, ka arī viņi solidāri ar saviem tēviem visos viņu briesmu darbos, tad, zināms, šī taisnība nav no šīspasaules un tā man nav saprotama. Dažs labs jokupēteris varbūt teiks, ka bērniņš tā kā tā izaugs liels un diezgan piegrēkos, bet nu viņš nav izaudzis liels, viņu, astoņi gadi vecu, norīdījuši ar suņiem. Ai Aļoša, es nezaimoju clievu! Es jau saprotu, cik liels būs pasaules satricinājums, kad viss debesis un apakš zemes saplūdīs vienā slavas saucienā un viss dzīvais un viss, kas bijis dzīvs, iesauksies: «Tev ir taisnība, kungs, jo mēs esam skatījuši tavus ceļus!» Ja jau māte apkampsies ar spīdzinātāju, kas suņus uzrīdījis saplosīt viņas dēlu, un visi trīs ar asarām sauks: «Tev taisnība, kungs!» — tad, saprotams, iestāsies atziņas vaiņagojums un viss izskaidrosies. Bet te nu es saku «bet», taisni to es nevaru atzīt. Un, kamēr vēl esmu zemes virsū, es steidzos spert savus soļus. Redzi, Aļoša, var jau būt, ka tiešām tā notiks, — ja es pats piedzīvošu to brīdi vai arī piecelšos no miroņiem, lai to redzētu, tad arī es pats droši vien saukšu reizē ar visiem, raudzīdamies mātē, kas apkampušies ar viņas bērna mocītāju: «Tev ir taisnība, kungs!» — bet es tad negribu tā saukt. Kamēr vēl laiks, steidzos norobežot sevi un tādēļ no augstākās harmonijas pilnīgi atsakos. Tā nav vērta kaut vienas vienīgas šā nomocītā bērniņa asariņas, kurš sita sev ar dūrīti pa krūtīm un smirdošā būdā ar savām neizpirktajām asariņām lūdzās «dieviņu»! Nav vērta, jo viņa asariņas ir palikušas neizpirktas. Tās ir jāizpērk, citādi nevar būt arī harmonijas. Bet ar ko, ar ko tu tās izpirksi? Vai tas ir iespējams? Vai tiešām ar to, ka reiz tās tiks atriebtas? Bet kam man viņu atriebība, kam man elle viņu mocītājiem, ko te elle var labot, kad viņi jau pagalam nomocīti? Un kas tā par harmoniju, ja ir elle: es gribu piedot un gribu apkampt, es negribu, ka vēl kāds ilgāk ciestu. Un, ja bērnu ciešanas tiek ieskaitītas tai ciešanu sumā, kas vajadzīga patiesības pirkšanai, tad es iepriekš apgalvoju, ka visa patiesība nav šīs maksas vērta. Beidzot, es negribu, ka māte apkampjas ar spīdzinātāju, kas licis suņiem saplosīt viņas dēlu! Viņa nedrīkst tam piedot! Ja viņa grib, lai piedod par sevi, lai piedod spīdzinātājam savas neizmērojamās mātes ciešanas; bet piedot sava saplosītā bērniņa ciešanas viņai nav tiesību, viņa nedrīkst piedot spīdzinātājam, kaut arī pats bērniņš tam piedotu! Un, ja tā, ja viņi nedrīkst piedot, kur tad harmonija? Vai ir visā pasaulē būtne, kas varētu un kam būtu tiesības piedot? Es negribu harmonijas, negribu tās aiz mīlestības pret cilvēci. Es labāk gribu palikt ar neatriebtām ciešanām. Labāk tad es palikšu pie savām neatriebtajām ciešanām un pie sava neremdināmā sašutuma, kaut ari man nebūtu taisnība. Un arī pārāk dārgi ir novērtējuši harmoniju, mēs neesam tik bagāti, lai tik daudz maksātu par ieeju. Un tāpēc savu ieejas biļeti pasteidzos atdot atpakaļ. Un, ja vien esmu godīgs cilvēks, tad mans pienākums ir to atdot atpakaļ, cik drīz vien iespējams. To arī daru.

Nevis dievu es neatzīstu, Aļoša, es tikai biļeti viņam vispazemīgākā kārtā atdodu atpakaļ.

—   Tas ir dumpis, — klusu un nodurtām acīm sacīja Aļoša.

—   Dumpis? Es negribētu dzirdēt no tevis tādu vārdu, — dziļi izjusti sacīja Ivans. — Vai var dzīvot ar dumpību, bet es gribu dzīvot. Saki man pats atklāti, es saucu tevi, — atbildi: iedomājies, ka tu pats cel cilvēces likteņu ēku ar nolūku finālā padarīt ļaudis laimīgus, dot viņiem beidzot mieru un atdusu, bet, lai to veiktu, nepieciešami un nenovēršami būtu jānomoka viena vienīga tāda sīciņa radībiņa, lūk, tas pats bērniņš, kas sita sev ar dūriti pa krūtīm, un uz viņa neatriebtajām asariņām jādibina šī ēka, vai tu būtu mierā ar šiem noteikumiem būt par architektu, saki un nemelo!

—   Nē, nebūtu mierā, — klusi sacīja Aļoša.

—   Un vai tu spēj pieļaut ideju, ka cilvēki, kam tu cel šo ēku, būtu paši ar mieru pieņemt šo laimi uz mazā mocekļa neattaisnoto asiņu rēķina un ka, pieņēmuši to, tie būtu mūžam laimīgi?

—r Nē, nespēju pieļaut. Brāli, — Aļoša pēkšņi teica, un viņa acis iezibējās, — tu nupat sacīji: vai ir visā pasaulē būtne, kas varētu un kam būtu tiesības piedot? Bet tāda būtne ir, un tā var visu piedot, visiem un visam, un par visu, jo tā pati atdeva savas nevainīgās asinis par visiem un par visu. Tu aizmirsti viņu, bet uz viņu arī dibināsies ēka, un viņarn sauks pretim: «Tev ir taisnība, kungs, jo mēs esam skatījuši tavus ceļus ..

—   A, tas ir «vienīgais neapgrēcīgais» un viņa asinis! Nē, neesmu viņu aizmirsis, taisni otrādi, visu laiku brīnījos, ka tu tik ilgi viņu nepiemini, jo parasti strīdos visi jūsējie viņu piesauc pašu pirmo. Vai zini, Aļoša, nesmejies, es kādreiz sacerēju poēmu, priekš kāda gada. Ja vari ar mani kopā pavadīt vēl minūtes desmit, tad es tev to pastāstīšu?

—   Tu uzrakstīji poēmu?

—   Ai nē, neuzrakstīju, — Ivans nosmējās, — un nekad vel savu mūžu neesmu uzrakstījis pat divu pantiņu. Bet es šo poēmu izdomāju un paturēju prātā. Ar dedzību izdomāju. Tu būsi mans pirmais lasītājs, tas ir, klausītājs. Kādēļ gan, patiesi, autoram zaudēt kaut vienu klausītāju, — pasmaidīja Ivans. — Stāstīt vai ne?

—   Es cītīgi klausos, — atteica Aļoša.

—   Mana poēma saucas '«Lielinkvizitors», neveikls ražojums, bet man gribas tev to pavēstīt.

V Lielinkvizitors

— Arī te taču nav iespējams iztikt bez ievada, tas ir, bez literārā ievada, tfu, — iesmējās Ivans, — bet kas nu es par sacerētāju! Redzi, darbība man notiek sešpadsmitajā gadsimtā, bet tad — tas gan tev jāzina jau no skolas laikiem, — taisni tad bija paradums dzejas darbos novest zemes virsū visaugstākos spēkus. Par Danti es nemaz nerunāšu. Francijā tiesu kleriķi, tāpat klosteros mūki deva veselas izrādes, kurās uzveda uz skatuves madonnu, eņģeļus, svētos, Kristu un pašu dievu. Toreiz tas viss iznāca ļoti vientiesīgi. Viktora Igo romānā «Notre-Dame de Paris» [9] par godu francijas dofina piedzimšanai Ludviķa XI laikā Parizē, rātsnama zālē, sarīko tautai par velti pamācošu izrādi ar nosaukumu «Le bon jugement de la trиs sainte et gracieuse Vierge Marie» [10] , kurā ierodas viņa pati un izteic savu bon jugement. Pie mums Maskavā priekš Pētera laikiem palaikam arī uzveda gandrīz tādas pašas dramatiskas izrādes, sevišķi no Vecās derības; bet arī bez dramatiskajām izrādēm toreiz visu pasauli apstaigāja daudz nostāstu un «pantu», kur darbojās pēc vajadzības svētie, eņģeļi un visi debesu gari. Arī pie mums klosteros nodarbojās ar tādu poēmu tulkošanu, norakstīšanu un pat sacerēšanu un kad vēl — tataru laikos. Ir, piemēram, tāda klosteru poemiņa (zināms, no grieķu valodas) : Dievmātes moku ceļš ar tīri dantisku iedvesmu un gleznainību. Dievmāte apmeklē elli, un viņu vadā pa «moku ceļu» erceņģelis Miķelis. Viņa redz grēciniekus un to mocības. Tur, starp citu, ir kāda ļoti pievilcīga grēcinieku šķira degošā ezerā, kuri iegrimst tik dziļi, ka vairs nevar izpeldēt malā, «tos jau dievs aizmirsis» — ārkārtīgi dziļš un spēcīgs izteiciens. Un, lūk, satriektā un raudošā dievmāte krīt ceļos dieva troņa priekšā un lūdz apžēlot visus elles iemītniekus, visus, kurus viņa tur redzējusi, bez izšķirības. Viņas saruna ar dievu ir kolosāli interesanta. Viņa lūgšus lūdzas, viņa neiet projām, un, kad dievs viņai norāda uz viņas dēla naglu caururbtajām rokām un kājām un jautā: kā lai piedodu viņa mocītājiem, — tad viņa liek visiem svētajiem, visiem mocekļiem, visiem eņģeļiem un erceņģeļiem krist ceļos līdz ar viņu un lūgt apžēlošanu visiem bez izšķirības. Tas beidzas tā, ka viņa izludzas dievam mocību pārtraukšanu katru gadu no lielās piektdienas līdz vasarsvētkiem, bet grēcinieki no elles tūlīt pateic dievam un sauc uz to: «Tev ir taisnība, kungs, ka tādu tiesu spriedi.» Nu, lūk, arī mana poemiņa būtu tādā garā, ja būtu radusies tai laikā. Man uz skatuves parādās viņš pats; tiesa, viņš gan poēmā nekā nerunā, tikai parādās un noiet garām. Piecpadsmit gadsimti jau pagājuši, kamēr viņš devis solījumu nākt ar savu valstību, piecpadsmit gadsimti, kamēr viņa pravietis rakstījis: «Es nākšu drīz.» «Bet to dienu un stundu nezina pat dēls, zina tikai mans debesu tēvs,» kā viņš pats sacīja vēl zemes virsū. Bet cilvēce viņu gaida ar agrāko ticību un agrāko aizgrābtību. Ak, pat vēl lielākā ticībā, jo piecpadsmit gadsimti pagājuši no tā laika, kad pārtrauktas drošības zīmes no debess cilvēkam.

Tici tam, ko sirds tev saka, Mēma debess pāri tev.

Un vienīgi ticība tam, ko saka sirds! Tiesa, toreiz bija arī daudz brīnumu. Bija svētie, ikas izdarīja brīnumainas dziedināšanas; pie dažiem taisnīgajiem, pēc viņu dzīves aprakstiem, ir nonākusi pati debesu valdniece. Bet sātans nesnauž, un cilvēce jau sākusi šaubīties par to, vai šie brīnumi ir patiesi. Un taisni tai laikā ziemeļos, Vācijā, parādījās jauna briesmīga viltus mācība. Milzīga zvaigzne, «līdzīga lukturim» (tas ir, baznīcas), «krita uz ūdens avotiem, un tie kļuva rūgti». Šīs viltus mācības sāka zaimojošā kārtā noliegt brīnumus. Bet jo dedzīgāk tic tie, kas palikuši stipri ticībā. Cilvēces asaras kāpj uz viņu tāpat kā agrāk, gaida viņu, mīl viņu, cer uz viņu, alkst ciest un mirt par viņu tāpat kā agrāk. .. Un, lūk, tik daudz gadsimtu cilvēce ir ticīgi un dedzīgi lūgusi: «Parādies, ak kungs!» — tik daudz gadsimtu piesaukusi viņu, ka savā neizmērojamā līdzcietībā viņš beidzot ir nolēmis nonākt pie lūdzējiem. Jau līdz tam viņš ir nonācis un apmeklējis dažus taisnīgos, mocekļus un svētos vientuļus vēl zemes virsū, kā arī ir aprakstīts viņu «dzīves gājumos». Mūsu Tjutčevs, kas dziļi ticēja savu vārdu patiesībai, pasludināja, ka

Salīcis zem krusta nastas, Visu tevi, dzimtā zeme, Verga sRatā Debess Valdnieks Pārstaigāja svētīdams.

Ka katrā ziņā tā ari ir bijis, to es tev pastāstīšu. Un, lūk, viņš nolēmis kaut acumirkli parādīties tautai — tautai, kas grēku smirdoņā cieš un mokās, bet bērnišķi viņu mīl. Darbība man notiek Spānijā, Seviljā, visbriesmīgākajā inkvizicijas laikā, kad dievam par godu visā zemē katru dienu dega sārti.

Un dedzināja ķecerus

Autodafejā svinīgā.

Ak vai, tā, zināms, nebija tā atnākšana, kurā viņš parādīsies, kā pats solījies, laiku beigās visā savā debesu godībā, kura būs piepeša «kā zibens, kas atspīd no austrumiem līdz rietumiem». Nē, viņš gribēja kaut uz acumirkli apmeklēt savus bērnus un taisni tur, kur pašreiz sāka sprākstēt ķeceru sārti. Savā neizmērojamā žēlsirdībā viņš vēlreiz iziet cauri ļaužu baram tai pašā cilvēka izskatā, kurā trīsdesmit trīs gadus staigājis ļaužu vidū priekš piecpadsmit gadsimtiem. Viņš nonāk pie «karstajiem laukumiem» dienvidu pilsētā, taisni tajā, kur vēl vakar «autodafejā svinīgā», karalim, galmam, bruņiniekiem, kardinaliem un brīnum jaukām galma dāmām klātesot, milzīgi lieliem Seviljas ļaužu bariem redzot, kardinals lielinkvizitors licis sadedzināt gandrīz vai veselu simtu ķeceru ad majorem gloriam Dei. Viņš ieradies klusi, nemanāmi, bet visi — cik tas savādi — pazīst viņu. Tā varētu būt viena no vislabākajām vietām poēmā, — tas ir, kāpēc īsti viņu pazīst. Ļaudis ar nepārvaramu spēku laužas viņam klāt, ielenc viņu, aug kā mūris tam apkārt, seko viņam. Viņš klusēdams iziet starp viņiem, smaidīdams klusu bezgalīgas līdzcietības smaidu. Mīlestības saule deg viņa sirdī, no viņa acīm līst Gaismas, Gudrības un Spēka stari un, izplūzdami pār ļaudīm, liek arī viņu sirdīm iekvēloties mīlestībā. Viņš izstiepj rokas pret tiem, svētī tos, un no pieskāršanās viņam, pat tikai viņa drēbēm, rodas dziedinošs spēks. Te pūlī iesaucas kāds vecītis, kas akls jau no bērna dienām: «Ak kungs, dziedini mani, lai arī es tevi ieraugu!» — un tūlīt kā zvīņas nokrīt no tā acīm, un aklais viņu redz. Tauta raud un skūpsta zemi, pa kuru viņš staigā. Bērni kaisa puķes viņa priekšā, dzied un sauc viņam: «Ozianna!» — «Tas ir viņš, tas ir viņš pats,» visi atkārto, «tam ir jābūt viņam, tas nav cits kā viņš.» Viņš apstājas uz Seviljas katedrales kāpieniem taisni tajā brīdī, kad raudādami baznīcā ienes baltu, atvērtu bērna šķirstiņu: tajā ir septiņi gadi veca meitiņa, kāda dižciltīga pilsoņa vienīgais bērns. Mirušais bērniņš guļ vienās puķēs. «Viņš uzcels no miroņiem tavu bērnu,» sauc no pūļa raudošajai mātei. Katedrāles paters, kas iznācis šķirstam pretī, raugās apmulsis un sarauc uzacis. Bet te atskan mirušā bērniņa mātes vaimanas. Viņa krīt zemē pie viņa kājām: «Ja tu tas esi, tad piecel no miroņiem manu bērnu!» iesaucas viņa, stiepdama viņam pretī rokas. Gājiens apstājas, šķirstiņu nolaiž zemē pie viņa kājām. Viņš līdzcietīgi raugās, un viņa lupas klusi vēlreiz nočukst: «Talifa, kum!» — «Meitiņ, celies augšā!» Meitiņa paceļas šķirstā, sēž un skatās sev visapkārt, smaidīdama brīnu pilnām, atvērtām acīm. Viņai rokā baltu rožu pušķis, ar kuru tā gulējusi šķirstā. Ļaudīs apjukums, kliedzieni, skaļas raudas, un, lūk, taisni šajā brīdī pēkšņi gar katedrali pa laukumu iet pats kardinals lielinkvizitors. Tas ir gandrīz deviņdesmit gadus vecs sirmgalvis, garš un taisns, ar izkaltušu seju, iekritušām acīm, no kurām tomēr kā ugunīga dzirkstele vēl izplūst mirdzums. Viņš nav ģērbies savā krāšņajā kardinala tērpā, kādā dižojās vakar ļaužu priekšā, kad sadedzināja Romas ticības ienaidniekus, — nē, šobrīd viņš ir tikai savos vecajos, rupjajos mūka svārkos. Viņam pakaļ noteiktā attālumā seko viņa drūmie palīgi un vergi un «svētā» sardze. Viņš apstājas pūļa priekšā un pa gabalu novēro. Viņš visu redz, viņš ir redzējis, kā nolika šķirstu pie viņa kājām, redzējis, kā pieceļas meitiņa, un viņa seja kļūst drūma. Viņš rauc sirmās, biezās uzacis, un viņa skatienā zib ļaunu vēstoša uguns. Viņš izstiepj pirkstu un liek sargiem ņemt viņu ciet. Un, lūk, tik liels ir viņa spēks un ļaudis tik tālu pieradināti, padevīgi un drebās viņam paklausīgi, ka pūlis tūlīt pašķir ceļu sargiem, bet sargi kapa klusumā, kas pēkšņi iestājies, uzliek viņam rokas un aizved viņu. Pūlis acumirklī visi kā viens cilvēks noliec galvas līdz zemei sirmgalvja inkvizitora priekšā, tas klusēdams svētī ļaudis un paiet garām. Sardze aizved gūstekni šaurā un drūmā velvju cietumā Svētās Tiesas senajā celtnē un ieslēdz tur. Paiet diena, uznāk tumšā, karstā un smacīgā Seviljas nakts. Gaiss «lauru un citronu smaržas pilns». Dziļā tumsā pēkšņi atveras cietuma dzelzs durvis, un pats vecais lielinkvizitors ar eļļas lampiņu rokā lēnām ieiet cietumā. Viņš ir viens, durvis aiz viņa tūlīt aizveras. Viņš paliek stāvot pie ieejas un ilgi, minūti vai divas, cieši raugās gūsteknim sejā. Beidzot klusi pieiet klāt, noliek eļļas lampiņu uz galda un saka viņam:

«Tas esi tu? Tu?» Bet, nesaņēmis atbildi, ātri piebilst: «Neatbildi, ciet klusu! Un ko gan tu varētu sacīt? Es pārāk labi zinu, ko tu teiksi. Un tev arī nav tiesību kaut vārdu piebilst pie tā, ko tu jau agrāk esi sacījis. Kādēļ tad tu nāci mūs traucēt? Jo lu esi atnācis mūs traucēt, un to tu pats zini. Bet vai zini, kas notiks rīt? Es nezinu, kas tu esi, un negribu zināt: vai tu esi viņš vai tikai viņa līdzība, bet jau rīt es tevi notiesāšu un sadedzināšu sārtā kā visjaunāko ķeceri, un tā pati tauta, kas šodien skūpstīja tavas kājas, jau rīt pēc viena vienīga mana mājiena metīsies pieraust ogles tavam sārtam, vai tu to zini? Jā, tu varbūt to zini,» viņš piebilda pārliecības ipilnās pārdomās, ne mirkli nenovērsdams skatienu no sava gūstekņa.

—   Es ne visai labi saprotu, Ivan, ko tas nozīmē, — Aļoša, kas visu laiku bija klausījies klusēdams, pasmaidīja. — Vai nu tā ir neierobežota fantazija, vai šī sirmgalvja kļūdīšanās, kaut kāds neiespējams qui pro quo.

—   Paliec kaut pie beidzamā, — iesmējās Ivans, — ja jau tevi šolaiku realisms tā izlutinājis un tu nevari panest nekā fantastiska, — ja gribi qui pro quo, tad lai tā paliek. Ir jau tiesa, — viņš atkal pasmējās, — vecim ir deviņdesmit gadu, un viņš jau sen varēja zaudēt prātu no savas idejas. Bet gūsteknis viņu varēja pārsteigt ar savu ārieni. Beidzot, tie varēja būt tikai murgi, parādība deviņdesmitgadīgajam sirmgalvim priekš nāves, kurš turklāt vēl iekarsis no vakardienas autodafē ar simt sadedzinātajiem ķeceriem. Bet vai mums abiem nav vienalga, vai qui pro quo vai neierobežota fantazija? Te tikai tas svarīgi, ka sirmgalvim vajag izteikties, ka beidzot pa visiem deviņdesmit gadiem viņš izsakās un skaļi pasaka to, par ko visus deviņdesmit gadus klusējis.

—   Un arī gūsteknis cieš klusu? Skatās viņā un nerunā ne vārda.

—   Taisni tā tam jābūt un pat visos gadījumos, — atkal iesmējās Ivans. — Pats sirmgalvis viņam saka, ka tam nemaz neesot tiesību piebilst jebko pie tā, kas jau agrāk teikts. Ja vēlies, tad tā arī ir pati galvenā Romas katolicisma pazīme, mazākais pēc manām domām: «Tu esi visu nodevis pāvestam, un tātad viss tagad ir pie pāvesta, bet tu vari nenākt tagad nemaz, netraucē kādu laiku vismaz.» Tādā garā viņi ne vien runā, bet arī raksta, mazākais jezuiti. To es pats esmu lasījis viņu teologu rakstos. «Vai tev ir tiesības atklāt mums jele vienu noslēpumu no tās pasaules, no kuras tu atnāci?» jautā viņam mans sirmgalvis un tūlīt pats atbild viņa vietā: «Nē, nav tiesību, lai nebūtu jāpapildina tas, kas jau agrāk ir sacīts, un lai cilvēkiem nebūtu jāatņem brīvība, kuru tu tā aizstāvēji, kad biji zemes virsū. Viss, ko tu atkal pasludināsi, būs mēģinājums laupīt cilvēkiem ticības brīvību, jo parādīsies kā brīnums, bet viņu ticības brīvība tev bija par visu dārgāka jau tad, priekš pusotra tūkstoša gadu. Vai tu tik bieži tad nesacīji: «Es gribu jūs darīt brīvus.» Un, lūk, tagad tu redzēji šos «brīvos» cilvēkus,» pēkšņi piebilst sirmgalvis, domīgi smaidīdams. «Jā, šī lieta mums dārgi maksājusi,» viņš turpina, bargi viņā skatīdamies, «bet beidzot mēs šo darbu esam veikuši tavā vārdā. Piecpadsmit gadsimtus mēs esam mocījušies ar šo brīvību, bet nu tas ir nobeigts un nobeigts galīgi. Vai tu netici, ka nobeigts galīgi? Tu raugies manī bikli un pat savas dusmas neizgāz pār mani? Tad zini, ka tagad un taisni pašreiz šie ļaudis ir pārliecināti vairāk nekā jebkad, ka viņi ir pilnīgi brīvi, lai gan viņi paši ir atnesuši mums savu brīvību un pazemīgi to nolikuši mums pie ķājām. Un to esam veikuši mēs, bet vai to tu esi gribējis, tādu brīvību?»

—   Es atkal nesaprotu, — pārtrauca Aļoša, — vai viņš ironizē, smejas?

—   Nemaz. Viņš taisni to uzskata par savu un savējo nopelnu, ka beidzot viņi ir uzveikuši brīvību un darījuši to tādēļ, lai vērstu ļaudis laimīgus. «Jo tagad (zināms, viņš to saka par inkviziciju) pirmo reizi ir kļuvis iespējams domāt par cilvēku laimi. Cilvēks bija radīts kā dumpinieks; vai tad dumpinieki var būt laimīgi? Tevi brīdināja,» viņš saka tam, «tu diezgan dzirdēji brīdinājumu un norādījumu, bet tu neievēroji brīdinājumu, tu atraidīji vienīgo ceļu, kā varētu ļaudis darīt; laimīgus, bet par laimi aiziedams tu atstāji to mūsu rokās. Tu solīji, tu apstiprināji ar savu vārdu, tu devi mums tiesības saistīt un atraisīt, un, saprotams, tev nedrīkst ne prātā nākt tagad šīs tiesības mums atņemt. Kādēļ tad tu nāci mūs traucēt?»

—   Bet ko nozīmē: tu diezgan dzirdēji brīdinājumu un norādījumu? — jautāja Aļoša.

—   Tas jau ir pats galvenais, kas sirmgalvim jāizteic.

—   «Briesmīgs un gudrs gars, pašiznīcināšanas un nebūtības gars,» turpina sirmgalvis, «liels gars runāja ar tevi tuksnesī, un mums ir atstāstīts grāmatās, it kā viņš tevi «kārdinājis». Vai tas ir tā? Un vai varēja pateikt jele ko patiesāku par to, ko viņš izteica tev trijos jautājumos un ko tu noraidīji, un kas grāmatās nosaukts par «kārdināšanām»? Bet, ja jebkad ir noticis zemes virsū pilnīgi īsts satriecošs brīnums, tad vienīgi tanī dienā, tanī triju kārdināšanu dienā. Un taisni tas, ka šie trīs jautājumi varēja pacelties, arī bija brīnums. Un, ja vien varētu iedomāties, vienīgi izmēģinājuma un piemēra dēļ, ka šie trīs briesmīgā gara jautājumi bez pēdām izzuduši no grāmatām un ka tie ir jāatjauno, atkal jāizdomā un jāsacerē, lai tos no jauna ierakstītu grāmatās, un ja šai nolūkā sapulcinātu visus pasaules gudros — valdniekus, virspriesterus, zinātniekus, filozofus, dzejniekus — un dotu tiem uzdevumu: izdomājiet, saceriet trīs jautājumus, bet tādus, kas ne vien atbilstu notikuma svarīgumam, bet turklāt trīs vārdos, trīs cilvēciskos teikumos izteiktu visu nākamo pasaules un cilvēces vēsturi, — vai tad tu domā, ka visas pasaules gudrība, savienojusies kopā, spētu izdomāt jele kaut ko līdzīgu spēkā un dziļumā šiem trim jautājumiem, kurus tiešām toreiz tev uzdeva varenais un gudrais gars tuksnesī? Jau vienīgi no šiem jautājumiem un no brīnuma, ka tādi varēja rasties, var saprast, ka mums darīšana nevis ar ikdienišķu cilvēka prātu, bet ar mūžīgu un absolutu. Jo šais trīs jautājumos ir it kā sakopota vienā veselā un pasludināta visa tālākā cilvēces vēsture un radīti trīs veidoli, kuros saplūdīs visas neatrisināmās cilvēka dabas vēsturiskās pretrunas visā zemes virsū. Toreiz tas vēl nevarēja būt tik skaidri redzams, jo nākamais bija nenojaušams, bet tagad, kad pagājuši piecpadsmit gadsimti, mēs redzam, ka viss šais trijos jautājumos ir tā uzminēts un pareģots un tā piepildījies, ka tiem vairs nekas nav ne pieliekams, ne atņemams.

Tad izlem pats, kam bija taisnība: tev vai tam, kurš toreiz tev jautāja? Atceries pirmo jautājumu; lai gan ne burtiski, bet tā jēga ir šāda: «Tu gribi iet pasaulē un ej ar tukšām rokām, ar nezin kādu brīvības solījumu, kuru viņi savā vientiesībā un iedzimtajā nekrietnībā nemaz nevar izprast, no kura tie baidās un kurš tos šausmina, — jo cilvēkam un cilvēku sabiedrībai nekad nekas nav bijis neciešamāks par brīvību! Bet vai redzi šos akmeņus kailā un sakaitētā tuksnesī? Pārvērt tos maizē, un tev pakaļ skries cilvēce kā ganāmpulks, pateicīga un paklausīga, kaut arī mūžīgās bailēs, ka tu atrausi savu roku un viņiem pietrūks tavas maizes. Bet tu negribēji atņemt cilvēkam brīvību un noraidīji šo priekšlikumu, jo kas gan tā par brīvību, tu spriedi, ja paklausība pirkta ar maizi? Tu atteici, ka cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet vai tu zini, ka šīs pašas zemes maizes vārdā pret tevi sacelsies zemes gars un cīnīsies ar tevi, un uzvarēs tevi, un visi ies tam pakaļ, saukdami: «Kas var līdzināties šim zvēram, viņš devis mums uguni no debesīm!» Vai tu zini, ka paies gadsimti un cilvēce pasludinās savas lielās gudrības un zinātnes vārdā, ka nozieguma nav un tātad nav arī grēka, bet ir tikai izsalkušie. «Paēdini un tikai tad prasi no viņiem tikumu!» — lūk, ko rakstīs karogā, kuru pacels pret tevi un ar kuru sagraus tavu templi. Tava tempļa vietā uzcels jaunu ēku, uzcels atkal briesmīgu Bābeles torni, un, kaut arī tas netiks pabeigts tāpat kā pirmais, tad tomēr tu varētu iztikt bez šī jaunā torņa un par tūkstoš gadiem saīsināt ļaužu ciešanas, — jo pie mums taču viņi naks, tūkstoš gadus izmocījušies ar savu torni! Tad atkal viņi meklēs mūs zem zemes, katakombās noslēpušos (jo mēs atkal būsim vajāti un mocīti), atradīs mūs un brēks: «Paēdiniet mūs, jo tie, kas mums apsolīja uguni no debesīm, nedeva to.» Un tad nu mēs nobeigsim viņu torni, jo nobeigs tas, kas paēdinās, bet paēdināsim vienīgi mēs tavā vārdā un samelosim, ka tavā vārdā. Ak, nekad, nekad bez mums viņi nepaēdinās sevi! Nekāda ziniba nedos tiem maizes, kamēr viņi būs brīvi, bet beigsies tā, ka viņi atnesīs savu brīvību mums pie kājām un sacīs mums: «Labak verdziniet mūs, bet paēdiniet mūs!» Viņi beidzot paši sapratīs, ka papilnam brīvības un maizes ikvienam ir neiespējama lieta, jo nekad, nekad viņi nepratīs izdalīties savā starpā! Pārliecināsies arī, ka nekad nevar būt brīvi, jo ir nespēcīgi, netikumīgi, niecīgi un dumpinieki. Tu viņiem apsolīji debess maizi, bet, atkārtošu vēl, vai nevarīgās, mūžam netikumīgās un mūžam nekrietnās ļaužu cilts acīs tā var līdzināties zemes maizei? Ja tev pakaļ debesu maizes vārdā iet tūkstoši un desmiti tūkstošu, tad kas notiks ar miljoniem un ar desmitiem tūkstošu miljonu būtņu, kuru spēkos nebūs nonievāt zemes maizi pret debesu maizi? Vai tad tev ir dārgi tikai desmit tūkstoši lielo un spēcīgo, bet pārējie miljoni, kuru tik daudz kā smilšu jūrmalā, kuri ir vāji, bet mīl tevi, — vai tiem jābūt tikai par materialu lielajiem un spēcīgajiem? Nē, mums ir mīļi arī vājie. Viņi ir netikli un dumpinieki, bet beidzot arī viņi kļūs paklausīgi. Viņi brīnīsies par mums un turēs mūs par dieviem par to, ka mēs, nostādamies viņiem priekšgalā, esam uzņēmušies iznest brīvību, no kuras viņi izbijās, un pār viņiem valdīt, — tik šausmīgi smagi viņiem beidzot kļūs brīviem būt! Bet mēs teiksim, ka esam paklausīgi tev un valdām tavā vārdā. Mēs viņus atkal piemānīsim, jo tevi mēs vairs nelaidīsim sev klāt. Un šai viltībā būs mūsu ciešanas, jo mums būs jāmelo. Lūk, ko nozīmē šis pirmais jautājums tuksnesī, un, lūk, ko tu noraidīji brīvības vārdā, brīvības, kuru tu nostādīji par visu augstāk. Bet taisni šai jautājumā bija ietverts šīs pasaules lielais noslēpums. Pieņēmis «maizi», tu atbildētu vispārējām un mūžīgajām cilvēces skumjām, kā katrai būtnei par sevi, tā visai cilvēcei kopā: «Kā priekšā locīt ceļus?» Nav cilvēkam nemitīgāku un mocošāku rūpju kā tad, kad viņš kļuvis brīvs, drīzāk atrast to, kura priekšā locīt ceļus. Bet cilvēks grib pielūgt to, kas jau ir neapstrīdams, tik neapstrīdams, ka visi ļaudis uzreiz būtu ar mieru kopīgi zemoties viņa priekšā. Jo šiem nožēlojamiem radījumiem rūpes sagādā ne vien tas, kā atrast to, kā priekšā man vai citam locīt ceļus, bet tādu atrast, lai visi .ticētu tam un locītos viņa priekšā — un katrā ziņā visi kopīgi. Šī vajadzība pēc kopīgas pielūgšanas ir vislielākās mocības kā katram cilvēkam par sevi, tā visai cilvēcei no laika gala. Šīs kopīgās pielūgšanas dēļ viņi ir iznīcinājuši cits citu ar zobenu. Viņi ir radījuši dievus un saukuši cits citam: «Atmetiet savus dievus un nāciet pielūgt mūsējos, citādi nāve jums un jūsu dievam!» Un tā būs līdz pasaules galam, pat tad, kad izzudīs no pasaules dievi, vienalga — kritīs ceļos elku priekšā. Tu zināji, tu nevarēji nezināt šo cilvēku dabas pamata noslēpumu, bet tu noraidīji vienīgo absolūto karogu, kuru tev piedāvāja, lai liktu visiem locīties tavā priekšā bez pretrunām, — zemes maizes karogu tu atraidīji brīvības un debess maizes vārdā. Tad paraugies, ko tu izdarīji tālāk. Un joprojām brīvības vārdā. Saku tev, ka nav cilvēkam mocošāku rūpju kā atrast to, kam drīzāk varētu atdot to brīvības dāvanu, ar ko šis nelaimīgais radījums piedzimst. Bet cilvēku brīvību sagrābs rokās tikai tas, kas nomierinās viņu sirdsapziņu. Ar maizi tev tika dots neapstrīdams karogs: ja dosi maizi, cilvēks locīs ceļus, jo nav nekā neapstrīdamāka par maizi, bet, ja tai pašā laikā kāds cits iegūs varu pār viņa sirdsapziņu, bez tevis, — ai, tad viņš pats pametīs tavu maizi un ies pakaļ tam, kas apmās viņa sirdsapziņu. Tur tev bija taisnība. Jo cilvēka esamības noslēpums nav tas, lai tikai dzīvotu, bet tas, kādēļ viņam dzīvot. Bez stingras pārliecības sevī, kādēļ viņam dzīvot, cilvēks nebūs ar mieru dzīvot un drīzāk sevi iznīcinās nekā paliks zemes virsū, kaut arī maize viņam būtu visapkārt. Tas ir tā, bet kas tad iznāca: tu nevis pārņēmi cilvēku brīvību, bet tu to darīji viņiem vēl plašāku! Vai tad tu aizmirsi, ka miers un pat nāve cilvēkam dārgāki par brīvu izvēli laba un ļauna atzīšanā? Nav cilvēkam nekā kārdinošāka kā viņa sirdsapziņas brīvība, bet nav arī nekā mocošāka. Un, lūk, stipru pamatu vietā cilvēku sirdsapziņas nomierināšanai uz laiku laikiem tu ņēmi visu, kas vien ir neparasts, mīklains un nenoteikts, ņēmi visu, kas nebija ļaužu spēkos, un tā tu rīkojies, it kā nemaz nemīlēdams viņus, — un kas to darīja: tas, kurš nāca atdot par viņiem savu dzīvību! Kur tev vajadzēja valdīt pār ļaužu brīvību, tu to paplašināji un apgrūtināji ar tās mocībām cilvēka dvēseles dzīvi uz mūžīgiem laikiem. Tu vēlējies iegūt cilvēka brīvo, mīlestību, lai tas brīvi ietu tev pakaļ, tevis valdzināts un sagūstīts. Senlaiku stingrā likuma vietā cilvēkam turpmāk no brīvas sirds bija pašarn jāizlemj, kas ir labs, kas ļauns, un par ceļa vadoni viņa priekšā bija tikai tavs tēls, — bet vai tiešām tev neienāca prātā, ka beidzot viņš taču noraidīs un apstrīdēs pat tavu tēlu un tavu patiesību, ja viņu nomāks tik briesmīgs jūgs kā izvēles brīvība? Viņi brēks beidzot, ka taisnība nav tevī, jo nebija iespējams viņus atstāt lielākā apjukumā un mokās, kā tu to esi darījis, atstādams viņiem tik daudz rūpju un neatrisināmu uzdevumu. Tādā kārtā tu pats esi licis pamatus savas valstības sagraušanai un turpmāk vairs nevienu šai lietā nevaino. Bet neba tas tev tika piedāvāts. Ir trīs spēki, vienīgie trīs spēki zemes virsū, kas spēj uz mūžiem uzvarēt šos nevarīgos dumpiniekus un apburt viņu sirdsapziņu viņu pašu laimei, — šie spēki ir: brīnums, noslēpums un autoritate. Tu noraidīji ir vienu, ir otru, ir trešo un pats tam devi paraugu. Kad briesmīgais un visugudrais gars uzcēla tevi uz dievnama jumta un sacīja tev: «Ja gribi zināt, vai tu esi dieva dēls, tad meties zemē, jo stāv rakstīts, ka eņģeļi uzķers un nonesīs viņu un viņš nekritīs un nenositīsies, un tad tu dabūsi zināt, vai tu esi dieva dēls, un tad tu pierādīsi, cik liela ir tava ticība tavam tēvam,» — bet tu, to uzklausījis, noraidīji priekšlikumu un nepadevies, un nemeties zemē. Tu to darīji lepni un lieliski, kā dievs, bet šie ļaudis, šī nespēcīgā dumpīgā cilts, — vai tie ir dievi? Ai, tad tu saprati, ka, paspēris tikai soli, izdarījis itikai kustību mesties lejup, tu tūlīt būtu kārdinājis dievu un zaudējis visu ticību uz viņu, un būtu sasities pret zemi, kuru nāci glābt, un priecātos gudrais gars, kas tevi kārdināja. Bet, atkārtoju, vai daudz ir tādu kā tu? Un vai tiešām tu varēji kaut brītiņu domāt, ka arī cilvēku spēkos būs tāds kārdinājums? Vai tā radīta cilvēka daba, lai tas noraidītu brīnumu un tik, šausmīgos dzīves brīžos, visšausmīgāko un mocošāko dvēseles pamata jautājumu brīžos, paliktu tikai pie sirds brīvā lēmuma? Ai, tu zināji, ka tavu varoņdarbu uzglabās grāmatās, ka tas aizsniegs laiku dziļumus un zemes beidzamās robežas, un tu cerēji, ka, sekodams tev, arī cilvēks paliks pie dieva un viņam nevajadzēs brīnuma. Bet tu nezināji, ka, kolīdz cilvēks noraidīs brīnumu, tūlīt noraidīs arī dievu, jo cilvēks nemeklē tik daudz dievu kā brīnumu. Un, tā kā cilvēka spēkos nav palikt bez brīnuma, tas radīs sev jaunus brīnumus, jau savus paša brīnumus, un locīsies nu jau pūšļotāju brīnuma, veceņu burvestību priekšā — un kaut arī viņš simtkārt būtu dumpinieks, ķeceris un bezdievis. Tu nenokāpi no krusta, kad tev brēca, zaimodami un kaitinādami tevi:-«Nokāp no krusta, un mēs ticēsim, ka tu tas esi.» Tu nenokāpi tāpēc, ka joprojām negribēji pakļaut cilvēku ar brīnumu, bet alki brīvas ticības, nevis brīnumainas. Alki brīvas mīlestības, nevis gūstekņa verdziskās sajūsmas par varenību, kas reizi par visām reizēm tam iedvesīs šausmas. Bet arī te tu spriedi par cilvēkiem pārāk augstu, jo, saprotams, viņi ir gūstekņi, kaut arī radīti par dumpiniekiem. Apskaties un spried, nu ir pagājuši piecpadsmit gadsimti, ej un paveries viņos: ko tu esi pacēlis sev blakus? Zvēru, — cilvēks ir radīts vājāks un zemāks, nekā tu par viņu domāji! Vai viņš var, vai var izpildīt to pašu, ko tu? Tā, viņu cienīdams, tu rīkojies, it kā vairs nejustu pret viņu līdzcietības, jo par daudz tu no viņa esi prasījis, — un kas to darījis, — tas, kurš viņu iemīlējis vairāk par sevi! Cienīdams viņu mazāk, mazāk arī prasītu no viņa, bet tas būtu tuvāk mīlestībai, jo viņa jūgs būtu vieglāks. Viņš ir nevarīgs un nekrietns. Kas par to, ka viņš tagad visur dumpojas pret mūsu varu un lepojas ar to, ka dumpojas? Tā ir bērna un skolnieka lepnība. Tie ir mazi bērni, kas sadumpojušies klasē un padzinuši skolotāju. Bet pienāks gals arī bērneļu sajūsmai, tā viņiem dārgi maksās. Viņi sagraus dievnamus un asinīm slacīs zemi. Bet beigās viņi atģidīs, muļķa bērni, ka viņi, kaut arī dumpinieki, tomēr ir nevarīgi dumpinieki, kas nevar izturēt paši sava dumpja. Pārplūzdami savām muļķīgajām asarām, viņi beidzot atzīs, ka tas, kas viņus radījis par dumpiniekiem, bez šaubām, gribējis par viņiem pasmieties. To viņi sacīs izmisumā, un šie viņu vārdi būs dieva zaimošana, no kuras viņi kļūs vēl nelaimīgāki, jo cilvēka daba nevar paciest dieva zaimošanu un galu galā vienmēr pati sev par to atriebsies. Un tā nemiers, apjukums un nelaime — tā ir tagadējā ļaužu tiesa pēc tam, kad tu tik daudz esi cietis par viņu brīvību! Tavs lielais pravietis parādībā un līdzībā saka, ka esot redzējis visus pirmās augšāmcelšanās dalībniekus un ka viņu bijis no katras cilts pa divpadsmit tūkstošu. Bet, ja viņu bija tik, tad arī viņi nebija vis kā cilvēki, bet kā dievi. Viņi ir izcietuši tavu krustu, viņi izcietuši gadu desmitus tukšā bada tuksnesī, pārtikdami no siseņiem un saknēm, — un tad, zināms, tu ar lepnumu vari norādīt uz šiem brīvības, brīvās mīlestības bērniem, viņu brīvās un lieliskās ziedošanās pēc tavā vārdā. Bet atceries, ka pavisam viņu bija tikai daži tūkstoši, un tie paši bija dievi, bet citi? Un kāpēc vainīgi pārējie, vājie ļaudis, kas nespēja izciest to, ko varenie? Kāpēc ir vainīga nespēcīga dvēsele, ka viņas spēkos nav rast sevī vietas tik šausmīgām balvām? Vai arī patiešām tu esi nācis tikai pie izredzētiem un izredzēto dēļ? Bet, ja tā, tad tas ir noslēpums un mums to neizprast. Un, ja noslēpums, tad arī mums bija tiesības sludināt noslēpumu un mācīt viņiem, ka nevis viņu sirds brīvais lēmums ir svarīgs un nevis mīlestība, bet noslēpums, kuram viņiem ir akli jāpadodas, pat aizmirstot sirdsapziņu. Tā mēs arī darījām. Mēs izlabojām tavu varoņdarbu un pamatojām to ar brīnumu, noslēpumu un autoritati. Un ļaudis kļuva priecīgi, ka viņus atkal ved kā ganāmpulku un ka beidzot viņu sirds atbrīvota no tik briesmīgas balvas, kas viņiem sagādājusi tik daudz ciešanu. Vai mums nebija taisnība, kad mēs tā mācījām un darījām, saki! Vai tad mēs neesam mīlējuši cilvēci, tik pazemīgi atzīdami tās nespēku, ar mīlestību atvieglinādami tās nastu un atpestīdami tās vājo dabu, kaut arī no grēka, bet ar mūsu atļauju? Kādēļ tad tagad tu nāc mūs traucēt? Un ko tu klusēdams un tik dziļdomīgi raugies manī ar savām lēnīgajām acīm? Dusmojies, es negribu tavas mīlestības, jo es pats tevi nemīlu. Un ko man slēpt no tevis? Vai tad es nezinu, ar ko runāju? Kas man tev sakāms, viss tev jau zināms, to es redzu no tavām acīm. Un vai tad es apslēpšu no tevis mūsu noslēpumu? Varbūt tu taisni gribi dzirdēt to no manām lūpām, tad klausies: mēs neesam ar tevi, bet ar viņu, lūk, mūsu noslēpums! Jau sen mēs neesam ar tevi, bet ar viņu, jau astoņus gadsimtus. Taisni priekš astoņiem gadsimtiem mēs pieņēmām no viņa to, ko tu ar nicināšanu noraidīji, to beidzamo balvu, ko viņš tev solīja, parādīdams tev visas zemes valstības; mēs paņēmām no viņa Romu un Cēzara zobenu un pasludinājām tikai sevi par zemes valdiniekiem, par vienīgajiem valdiniekiem, lai gan vēl līdz šim neesam paspējuši novest mūsu lietu pilnīgi galā. Bet kas tur vainīgs? Ak jā, šī lieta līdz šim tikai sākumā, bet tā ir sākusies. Vēl ilgi jāgaida, kamēr tā būs nobeigta, un daudz vēl jāizcieš zemei, bet rnēs panāksim savu un būsim cēzari, un tad mēs padomāsim par cilvēku vispasaules laimi. Bet tu jau toreiz varēji saņemt Cēzara zobenu. Kādēļ tu noraidīji šo pēdējo balvu? Pieņemdams šo trešo varenā gara padomu, tu piepildītu visu, ko cilvēks meklē zemes virsū, tas ir, kā priekšā locīties, kam uzticēt sirdsapziņu un kādā kārtā visiem beidzot vienoties neapstrīdamā kopīgā un saticīgā skudru pūznī, jo vajadzība pēc pasaules vienotības ir trešā un beidzamā cilvēku mocība. Vienmēr cilvēce visumā ir centusies iekārtoties katrā ziņā pasaules mērogā. Daudz ir bijis slavenu tautu ar slavenu vēsturi, bet, jo augstāk stāvēja šīs tautas, jo nelaimīgākas tās bija, jo stiprāk par citām jūtām juta vajadzību pēc cilvēku vispasaules apvienības. Lielie iekarotāji, Timuri un Cingischani, pārskrēja kā viesuļi pār zemi, cenzdamies iekarot pasauli, bet arī tie, lai gan neapzinīgi, izpauda to pašu lielo cilvēces vajadzību pēc vispasaules un vispārējas vienības. Pieņēmis pasauli un Cēzara purpura mēteli, tu nodibinātu pasaules valsti un dotu pasaulei mieru. Jo kam gan citam valdīt pār cilvēkiem, ja ne tiem, kuri valda pār viņu sirdsapziņu un kuru rokās ir viņu maize. Mēs arī paņēmām Cēzara zobenu un, paņēmuši to, zināms, atkritām no tevis un gājām pakaļ viņam. Ai, vēl paies brīvā prāta nekrietnību, viņu zinātnes un antropofagijas gadsimti, jo, iesākuši celt savu Bābeles torni bez mums, viņi beigs ar antropofagiju. Bet taisni tad pie mums pielīdīs zvērs un laizīs mūsu kājas, un apslacinās tās ar savu acu asiņainajām asarām. Un mēs sēdīsimies šim zvēram mugurā un pacelsim biķeri, un uz tā būs rakstīts: «Noslēpums!» Bet tad un tikai tad iestāsies ļaudīm miera un laimes valstība. Tu lepojies ar saviem izredzētiem, taču tev ir tikai izredzētie, bet mēs nomierināsim visus. Un vēl kas: cik daudz no šiem izredzētiem, no varenajiem, kuri varētu kļūt par izredzētiem, beidzot ir noguruši, tevi gaidīdami, un ir nesuši un vēl nesīs sava gara spēkus un savas sirds dedzību citā druvā un nobeigs ar to, ka taisni pret tevi pacels savu brīvo karogu. Bet tu pats būsi pacēlis šo karogu. Turpretim pie mums visi būs laimīgi un nedumposies vairs, nedz iznīcinās viens otru, kā notiek tavā brīvībā visur kur. O, mēs viņus pārliecināsim, ka viņi tikai tad kļūs brīvi, kad atteiksies no savas brīvības mums par labu un pakļausies mums. Un vai tad mums būs taisnība vai arī mēs būsim samelojuši? Viņi paši pārliecināsies, ka taisnība mums, jo atcerēsies, cik dziļi verdzības un apjukuma šausmās viņus iegrūda tava brīvība. Brīvība, brīvais prāts un zinātne novedīs viņus tādā biezoknī un nostādīs viņus tādu brīnumu un neatrisināmu noslēpumu priekšā, ka vieni no viņiem, nepadevīgie un niknie, iznīcinās paši sevi, citi, nepadevīgie, bet nevarīgie, iznīcinās cits citu, bet trešie, pāri palikušie nevarīgie un nelaimīgie, līdīs pie mūsu kājām un brēks uz mums: «Jā, jums bija taisnība, jums vienīgajiem bija zināms viņa noslēpums, un mēs atgriezīsimies pie jums, glābiet mūs no mums pašiem!» Saņemdami no mums maizi, viņi, zināms, skaidri redzēs, ka mēs viņu maizi, viņu pašu rokām pelnīto, ņemam no viņiem, lai viņiem pašiem izdalītu, bez kāda brīnuma, viņi redzēs, ka mēs neesam pārvērtuši akmeņus maizē, bet patiesi vairāk nekā par pašu maizi viņi būs priecīgi par to, ka saņem to no mūsu rokām! Jo pārāk labi atcerēsies, ka agrāk bez mums tā pati viņu rokām iegūtā maize pārvērtās viņu rokās tikai akmeņos, bet, kad viņi atgriezās pie mums, tad paši akmeņi viņu rokās pārvērtās maizē. Ļoti ļoti augstu viņi novērtēs, ko nozīmē pakļauties reiz un uz visiem laikiem! Un, kamēr ļaudis to nesapratīs, viņi būs nelaimīgi. Kas visvairāk veicināja šo nesaprašanu, saki man! Kas sašķēla ganāmpulku un izklīdināja to nezināmos ceļos? Bet ganāmpulks atkal sapulcēsies un atkal būs padevīgs — un nu jau uz visiem laikiem. Tad mēs viņiem piešķirsim kluso, pazemīgo laimi kā nevarīgiem radījumiem, par kādiem viņi arī ir radīti. Ai, mēs beidzot viņus pārliecināsim nelepoties, jo tu viņus paaugstināji un ar to iemācīji lepoties; pierādīsim viņiem, ka viņi ir nevarīgi, ka viņi ir tikai nožēlojami bērni, bet ka bērnu laime ir saldāka par visu. Viņi kļūs bikli un skatīsies uz mums, un spiedīsies mums klāt bailēs kā cālīši perētājai. Viņi brīnīsies un trūcināsies par mums, un leposies ar to, ka mēs esam tik vareni un tik gudri, ka varējām nomierināt tik mežonīgu tūkstoš miljonu ganāmpulku. Viņi nevarībā drebēs no mūsu dusmām, viņu prāti zaudēs drosmi, viņu acis kļūs asarainas kā bērniem un sievietēm, bet tikpat viegli pēc mūsu mājiena viņi pāries uz jautrību un smiekliem, gaišiem priekiem un laimīgu bērnu dziesmiņu. Jā, mēs tiem liksim strādāt, bet brīvajās stundās mēs viņiem sagādāsim dzīvi kā bērnu rotaļu, ar bērnu dziesmām, kori, ar nevainīgām dejām. O, mēs viņiem atļausim arī grēku, viņi ir vāji un nevarīgi, un viņi mūs mīlēs kā bērni, tāpēc ka mēs viņiem ļausim grēkot. Mēs viņiem pateiksim, ka katrs grēks tiks izpirkts, ja tas būs nodarīts ar mūsu atļauju; mēs ļaujam tiem grēkot tāpēc, ka tos mīlam, un sodu par šiem grēkiem, lai tā notiek, uz ņemsimies paši. Uzņemsimies paši, un viņi mūs dievinās kā lab darus, kas atbild par viņu grēkiem dieva priekšā. Un viņiem nebūs nekādu noslēpumu no mums. Mēs viņiem atļausim vai aizliegsim dzīvot ar viņu sievām un mīļākām, radīt vai neradīt bērnus, visu atkarībā no viņu paklausības, — un viņi mums pakļausies jautri un priecīgi. Vismokošākos viņu sirdsapziņas noslēpumus visu, visu viņi mums atklās, un mēs visu izšķirsim, un viņi noticēs mūsu lēmumam ar prieku, jo tas viņus paglābs no lielām rūpēm un briesmīgajām tagadējām mokām, kas ceļas no personīga un brīva lēmuma. Un visi būs laimīgi, visi būtņu miljoni, izņemot simt tūkstošus, kas viņus vadīs. Jo tikai mēs, mēs, noslēpuma glabātāji, mēs būsim nelaimīgi. Būs tūkstošiem miljonu laimīgu bērnu un simt tūkstošu cietēju, kas uzņēmušies laba un ļauna atzīšanas lāstu. Klusu viņi nomirs, klusu izdzisīs tavā vārdā un aiz kapa iemantos tikai nāvi. Bet mēs glabāsim noslēpumu un viņu pašu laimei mānīsim viņus ar mūžīgo atmaksu debesīs. Jo, ja kaut kas arī būtu viņā saulē" tad, saprotams, ne tādiem, kādi ir viņi. Runā un pareģo, ka tu nākšot un atkal uzvarēšot, nākšot ar saviem izredzētiem, ar saviem lepnajiem un varenajiem, bet mēs teiksim, ka viņi ir izglābuši tikai paši sevi, bet mēs izglābsim visus. Runā, ka kritīs kaunā netikle, kas sēdēs zvēram mugurā un .turēs savās rokās noslēpumu, ka atkal sadumposies nevarīgie, saplēsīs viņas purpura mēteli un atsegs viņas «riebīgo» miesu. Bet tad piecelšos es un norādīšu tev uz tūkstošiem miljonu laimīgu bērnu, kas nav pazinuši grēka. Un mēs, kas esam uzņēmušies viņu grēkus viņu laimes labā, mēs nostāsimies tavā priekšā un teiksim: «Tiesā mūs, ja vari un drīksti.» Zini, ka es nebīstos no tevis. Zini, ka arī es esmu bijis tuksnesī, arī es esmu pārticis no siseņiem un saknēm, ka arī es svētīju brīvību, ar ko tu svētīji ļaudis, arī es -taisījos iestāties tavu izredzēto pulkā, vareno un spēcīgo pulkā, alkdams «vairot skaitu». Bet es atmodos un negribēju vairs kalpot neprātam. Es atgriezos un pieslējos to pulkam, kas izlaboja tavu varoņdarbu. Es aizgāju no lepnajiem un pievērsos lēnprātīgajiem šo lēnprātīgo laimes labā. Tas, ko es tev saku, piepildīsies, un mūsu valsts pacelsies. Es tev atkārtoju, jau rīt tu redzēsi šo paklausīgo ganāmpulku, kas pēc mana pirmā mājiena steigšus rausīs karstas ogles tavam sārtam, kurā es tevi sadedzināšu par to, ka tu esi atnācis mūs traucēt. Jo, ja ir kāds bijis, kas par visiem citiem vairāk pelnījis mūsu sārtu, tad tas esi tu. Rīt tevi sadedzināšu. Dixi.»

Ivans apstājās. Viņš bija iekarsis runādams un runāja aizrautībā; bet, kad beidza, pēkšņi pasmaidīja.

Aļoša, kas visu laiku klusēdams viņā klausījās un uz beigām ārkārtīgi uztraukts vairākkārt gribēja pārtraukt brāļa runu, bet acīm redzot savaldījās, pēkšņi kā dzelts uztrūkās:

— Bet… tā ir aplamība! — viņš sarkdams iesaucās. — Tava poēma ir Jēzus slavinājums, nevis nopaļājums… kā tu gribēji. Un kas tev ticēs par to brīvību? Vai šādi, vai šādi tā jāsaprot? Un pareizticībā par to ir cits jēdziens … Tā ir Roma un pat ne visa Roma, tas nav tiesa, — tie ir sliktākie no katolicisma, inkvizitori, jezuiti!… Un nemaz nevar būt tādas fantastiskas personības kā tavs inkvizitors. Kas tie par cilvēku grēkiem, ko viņš uzņēmies? Kas tie par noslēpumu glabātājiem, kas uzņēmušies nezin kādu lāstu, lai ļaudis būtu laimīgi? Kur tādi redzēti? Mēs pazīstam jezuitus, par viņiem runā sliktu, bet vai tad viņi ir tādi kā tev? Viņi nepavisam nav tādi, gluži citādi… Tā vienkārši ir romiešu armija nākamajai pasaules valstij, ar ķeizaru — Romas pāvestu priekšgalā … Tas ir viņu ideāls, bet bez kāda noslēpuma un pacilātām skumjām … Visparastākā tieksme pēc varas, pēc netīrajiem zemes labumiem, verdzināšanas …. nākamās dzimtbūšanas garā, cerībā, ka viņi kļūs par muižniekiem … Tas vi1,1iem ir viss. Varbūt viņi pat netic dievam. Tavs cietējs inkvizitors ir tikai fantazija …

—  Jel pagaidi, pagaidi, — iesmējās Ivans, — kā tu esi iekarsis. Tu saki, ka fantazija, — lai! Zināms, ka fantazija. Un tomēr: vai tiešām tu domā, ka visa šī beidzamo gadsimtu katolicisma kustība ir tikai tieksme pēc varas, lai gūtu netīros zemes labumus? Vai tikai Paisija tēvs tev tā nemāca?

—   Nē, nē, gluži otrādi, Paisija tēvs kādreiz runāja ko neko gandrīz vai tavā garā … bet, zināms, ne jau to, pavisam citu, — Aļoša pēkšņi apķērās.

—   Tomēr ļoti vērtīga ziņa, neraugoties uz tavu «pavisam citu». Es jau tev tieši jautāju, kādēļ tavi jezuiti un inkvizitori apvienojušies tikai nešķīsto materialo labumu iegūšanai. Kādēļ viņu starpā nevar gadīties neviens cietējs, kas ciestu lielas bēdas un mīlētu cilvēci? Redzi: iedomājies, ka gadītos kaut tikai viens no visiem šiem materialo un netīro labumu meklētājiem — kaut tikai viens tāds kā mans vecais inkvizitors, kas pats ēdis saknes tuksnesī un plosījies mokās, nokaudams savu miesu, lai darītu sevi brīvu un pilnīgu, bet kas tomēr visu savu mūžu mīlējis cilvēci un pēkšņi tapis redzīgs un ieraudzījis, ka tā nav necik liela tikumiska svētlaime — sasniegt gribas pilnību, lai tai pašā laikā pārliecinātos, ka miljoniem citu dieva radību ir palikuši tādi paši, kā apsmieklam radīti, ka nekad nebūs viņu spēkos tikt galā ar savu brīvību, ka no nožēlojamiem dumpiniekiem nekad neiznāks milži, kas nobeigtu torņa celšanu, ka ne tādām zosīm lielais ideālists sapņojis par savu harmoniju. Visu to sapratis, viņš atgriezās un pieslējās … gudriem cilvēkiem. Vai tiešām tas nevarēja notikt? •

—   Kam pieslējās, kādiem gudriem cilvēkiem? — gandrīz azartā iesaucās Aļoša. — Viņiem nav nekāda tāda prāta un nav nekādu tādu noslēpumu … Varbūt tikai viena bezdievība — tas ir viss viņu noslēpums. Tavs inkvizitors netic dievam, tas ir viss viņa noslēpums!

—   Lai arī tā! Beidzot tu atģidies. Un tiešām tā ir, tiešām, tas vien jau ir viss noslēpums, bet vai tad tās nav ciešanas, sevišķi tādam cilvēkam kā viņš, kas visu savu mūžu ziedojis varoņdarbam tuksnesī un nav izdziedinājies no mīlestības pret cilvēci? Savā mūža vakarā viņš nāk pie skaidras pārliecības, ka tikai lielā, briesmīgā gara padomi spētu kaut cik apmierināt nevarīgos dumpiniekus, «nepabeigtās izmēģinājuma būtnes, radītas izsmieklam». Un, lūk, pārliecinājies par to, viņš redz, ka ir jāseko gudrā gara, briesmīgā nāves un iznīcības gara norādījumiem un ka tādēļ vajag ņemt palīgā melus un viltu un vest cilvēkus jau apzināti pretim nāvei un iznīcībai, un turklāt maldināt viņus visu laiku, lai viņi kaut kā nenoģistu, kurp viņus ved, lai kaut jele ceļā šie nožēlojamie neredzīgie uzskatītu sevi par laimīgiem. Un ievēro viltu tā vārdā, kura ideāliem sirmgalvis tik karsti ticējis visu savu mūžu! Vai tā nav nelaime? Un, ja tikai viens tāds atrastos priekšgalā visai šai armijai, «kas alkst pēc varas, lai gūtu tikai netīrus labumus», — vai tad tiešām nepietiek ar vienu tādu, lai iznāktu traģēdija? Vēl vairāk: pietiek ar vienu tādu priekšgalā, lai beidzot atklātos vadošā ideja visai Romas cīņai, ar visām tās armijām un jezuitiem, šīs cīņas augstākā ideja. Es tev skaidri pasaku, ka es nelokāmi ticu, ka šis vienīgais cilvēks nekad nav paguris starp tiem, kuri stāv šīs kustības priekšgalā. Kas var zināt, varbūt arī starp Romas virspriesteriem ir atgadījušies šādi vieninieki. Kas var zināt, varbūt šis nolādētais sirmgalvis, kas tik ietiepīgi un īpatnēji mīlēja cilvēci, dzīvo arī'tagad veselā pulkā tādu vieninieku sirmgalvju — un nevis gadījuma pēc, bet pastāv kā saskaņa, kā slepena savienība, kas jau sen nodibināta, lai sargātu noslēpumu, lai sargātu to no nelaimīgajiem un nespēcīgajiem cilvēkiem nolūkā darīt viņus laimīgus. Katrā ziņā tā ir, un tam tā arī jābūt. Man liekas, ka pat brīvmūrniekiem viņu pamatnoteikumos ir kas līdzīgs šādam noslēpumam un ka tādēļ katoli tā neieredz brīvmūrniekus, ka redz viņos konkurentus un idejas vienības skaldītājus, bet vajag būt vienam ganāmpulkam un vienam ganam … Tomēr, aizstāvēdams savu domu, es izskatos poc sacerētāja, kas neiztur tavu kritiku. Diezgan par to.

—   Varbūt tu pats esi brīvmūrnieks! — Aļošam pēkšņi paspruka. — Tu netici dievam, — viņš piebilda, bet nu jau dziļās skumjās. Turklāt viņam likās, ka brālis viņā raugās ar izsmieklu. — Kā tad beidzās tava poēma? — viņš pēkšņi jautāja, nodūris acis. — Vai varbūt tai jau beigas?

—    Es to gribēju nobeigt tā: kad inkvizitors apklust, viņš kādu laiku gaida, ka gūsteknis viņam atbildēs. Viņam grūti paciest tā klusēšanu. Viņš redzēja, ka gūsteknis visu laiku klausījās viņā, domīgi un klusi viņam taisni acīs skatīdamies un acīm redzot nevēlēdamies neko iebilst. Sirmgalvim gribētos, lai tas viņam ko neko pateiktu, kaut arī rūgtu, briesmīgu. Bet pēkšņi viņš klusēdams pienāk sirmgalvim klāt un klusi noskūpsta viņu uz deviņdesmitgadīgajām bālajām lūpām. Tā ir visa atbilde. Sirmgalvis nodreb. Kaut kas sakustas viņa lūpu kaktiņos; viņš iet pie durvīm, atver tās un saka gūsteknim: «Ej un vairs nenāc.. . nemaz nenāc … nekad, nekad!» Un izlaiž viņu «pilsētas tumšajos laukumos». Gūsteknis aiziet.

—   Un sirmgalvis?

—  Skūpsts deg viņam sirdī, bet sirmgalvis paliek pie agrākās idejas.

—   Un arī tu līdz ar viņu, arī tu? — rūgti iesaucās Aļoša.

Ivans iesmējās.

—  Tie jau tikai nieki, Aļoša, tā taču tikai aušīga studenta aušīga poēma, studenta, kas nekad nav uzrakstījis ne divu pantiņu. Kādēļ tu to ņem tik nopietni? Vai tu tikai nedomā, ka es tiešām tagad braukšu turp, pie jezuitiem, lai iestātos to ļaužu pulkos, kas grib labot viņa varoņdarbu? Ak kungs, kas man tur par daļu! Es jau tev teicu: kaut tikai es tiktu līdz trīsdesmit gadiem, tad — biķeri pret grīdu!

—   Bet lipīgās lapiņas un dārgās kapenes, un zilā debess, un mīlamā sieviete! Kā tad tu dzīvosi, kā tu tos mīlēsi? — rūgti iesaucās Aļoša. — Ar tādu elli krūtīs un galvā — vai tas iespējams? Nē, tu taisni tādēļ brauc, lai pieslietos viņiem… Bet, ja ne, tad tu nokausi pats sevi, bet neizturēsi!

—   Ir tāds spēks, kas var visu paciest! — Ivans atteica ar saltu smaidu.

—   Kāds spēks?

—   Karamazovu … Karamazovu zemiskuma spēks.

—  Tas ir, noslīkt izvirtībā, nožņaugt dvēseli, lai tā sairst pīšļos, jā, jā?

—   Manis pēc… tikai līdz trīsdesmit .gadiem varbūt no tā izvairīšos, bet vēlāk …

—   Kā tu izvairīsies? Kā to spēsi? Ar tavām domām tas nav iespējams.

—   Joprojām kā Karamazovs.

—  Jo tev ir «viss atļauts»? Viss atļauts, vai ne tā, vai ne tā?

Ivans sarauca pieri un pēkšņi tā dīvaini nobālēja.

—  A, tu piemini vakardienas vārdus, par ko tā apvainojās Miusovs … un ko tik naivi uzķēra un atkārtoja brālis Dmitrijs? — Viņš greizi pasmaidīja. — Un manis pēc: «Viss ir atļauts,» — ja jau tas ir pateikts. Nenoliedzu. Un arī Miitjas redakcija nav slikta.

Aļoša klusēdams viņā skatījās.

—   Es, brāli, aizbraucot domāju, ka visā pasaulē man esi kaut tu, — ar negaidītām jūtām pēkšņi sacīja Ivans, — bet nu redzu, ka arī tavā sirdī man nav vietas, manu mīļo vientuļniek. No formulas «viss ir atļauts» es neatteikšos, nu un tad, tad tu atteiksies no manis, jā, jā?

Aļoša piecēlās, piegāja viņam klāt un, ne vārda neteicis, noskūpstīja viņu uz lūpām.

—   Literārā zādzība! — Ivans iesaucās, pēkšņi atkal it kā sajūsmas pārņemts. — Tu to esi nozadzis no manas poēmas! Paldies par to pašu. Celies, Aļoša, iesim, laiks klāt ir man, ir tev.

Viņi izgāja, bet apstājās pie traktiera lieveņa.

—   Redz ko, Aļoša, — Ivans noteica stingrā balsī, — ja patiesi manī vēl paliks vieta lipīgajām lapiņām, tad es tās mīlēšu, tikai pieminēdams tevi. Man pietiks no apziņas, ka tu kaut kur te esi, un es vēl gribēšu dzīvot. Vai tev pietiek ar to? Ja vēlies, uzskati kaut par mīlestības atklāšanu. Bet nu, tu uz labo, es uz kreiso — un diezgan. Dzirdi, diezgan. Tas ir, ja es rīt arī neaizbrauktu (droši vien aizbraukšu) un ja mēs vēl kaut kā satiktos, tad par visiem šiem jautājumiem nesaki man vairs ne vārda. Neatlaidīgi lūdzu. Un arī par brāli Dmitriju, to es tev sevišķi lūdzu, turpmāk vairs nekad man pat neieminies, — viņš pēkšņi piebilda lielā uzbudinājumā, — viss ir izsmelts, viss pārrunāts, vai ne? Un par to arī es tev došu vienu solījumu: kad trīsdesmit gadu vecumā es nolemšu «triekt biķeri pret grīdu», tad, lai tu būtu kur būdams, es tomēr vēlreiz atnākšu ar tevi parunāt… kaut vai no Amerikas, tas tev jāzina. Tikai tādēļ atbraukšu. Ļoti interesanti būs arī redzēt tevi tanī laikā: kāds tad tu būsi?. Redzi, diezgan svinīgs solījums. Un patiesībā mēs varbūt atvadāmies uz gadiem septiņiem vai desmit. Nu, tagad ej pie sava Pater Seraphicus, viņš taču pie miršanas; nomirs bez tevis, tad tu vēl droši vien dusmosies uz mani, ka es tevi aizturēju. Uz redzēšanos, noskūpsti mani vēlreiz, nu tā, un ej …

Ivans pēkšņi pagriezās un gāja savu ceļu, vairs neatskatīdamies. Notika gandrīz tāpat kā vakar, kad no Aļošas aizgāja brālis Dmitrijs, lai gan vakar tas iznāca pavisam citādi. Šī savādā līdzība zibens ātrumā iešāvās un atkal izgaisa Aļošas skumīgajā prātā, skumīgajā un bēdīgajā šai brīdī. Viņš mirklīti pagaidīja, raudzīdamies pakaļ brālim. Nezin kāpēc viņš pēkšņi pamanīja, ka brālis Ivans iet tā kā gāzelēdamies un ka viņam labais plecs, ja raugās no muguras, liekas zemāks par kreiso. Nekad agrāk viņš to nebija ievērojis. Bet pēkšņi arī viņš apgriezās un gandrīz skriešus devās uz klosteri. Jau bija stipri satumsis, un viņam gandrīz metās baisi; kaut kas jauns brieda viņam krūtīs, ko viņš nevarēja izprast. Tāpat kā vakar atkal sacēlās vējš, un ap viņu drūmi šalca simtgadējās priedes, kad viņš iegāja skita mežiņā.

Viņš gandrīz skrēja. «Pater Seraphicus — kur viņš ņēmis tādu vārdu, kur?» Aļošam iešāvās prātā. «Ivan, nabaga Ivan, kad gan atkal tevi redzēšu… Te jau arī skits, ak kungs! Jā, jā, tas ir viņš, tas ir Pater Seraphicus, viņš glābs mani… no viņa un uz mūžīgiem laikiem!»

Pēc tam viņš lielā neizpratnē vairākkārt savā mūžā atcerējās, kā toreiz pēkšņi varējis pēc šķiršanās no Ivana pavisam aizmirst brāli Dmitriju, kuru no rīta, tikai priekš dažām stundām, bija nolēmis katrā ziņā uzmeklēt un citādi neiet projām, kaut arī tādēļ pat nebūtu iespējams šonakt atgriezties klosterī.

VI Pagaidām vēl ļoti neskaidra

Ivans Fjodorovičs, šķīries no Aļošas, devās mājup, uz Fjodora Pavloviča namu. Bet dīvaina lieta, viņam pēkšņi uznāca neizturamas skumjas, un, galvenais, ar katru soli, ko viņš spēra uz mājas pusi, tās auga augumā. Ne jau šīs skumjas bija dīvainas, bet dīvaini bija tas, ka Ivans Fjodorovičs nekādi nevarēja saprast, no kā tās ceļas. Skumjas viņam uznāca bieži vien arī agrāk, un nebūtu nekāds brīnums, ka tās uznāk tādā brīdī, kad viņš, pēkšņi sarāvis visas saites, kas viņu pie šejienes saistīja, jau rīt taisījās atkal strauji pagriezties uz citu pusi un uzsākt jaunu, pavisam nezināmu ceļu, atkal aiziet pilnīgā vientulībā, tāpat kā agrāk, daudz ko cerēdams, bet nezinādams, ko īsti, daudz, pārāk daudz gaidīdams no dzīves un pats nekā neprazdams skaidri noteikt ne savās gaidās, nedz arī vēlēšanās. Un tomēr šai brīdī, lai gan jaunā un neapjaušamā skumjas tiešām bija viņa dvēselē, viņu mocīja pavisam kas cits. «Vai tikai tas nav riebums pret tēva namu?» viņš nodomāja pie sevis. «Tā liekas, tik ļoti tas man apriebies, un, kaut es šodien beidzamo reizi kāpšu pār šo netīro slieksni, tomēr ir riebīgi…» Bet nē, tas būs kas cits. Vai tā nebūtu šķiršanās no Aļošas un ilgā saruna ar viņu: «Tik daudz gadu klusēju visādos ļaudīs, un man prātā nenāca runāt, bet nu pēkšņi samelsu tik daudz tukšu nieku.» Patiesi, tas varēja būt jauneklīgs īgnums par jauneklīgu pieredzes trūkumu un jauneklīgu godkāri, īgnums par to, ka viņš neprata izteikties, un turklāt ar tādu būtni kā Aļosa, pret ko viņš sirdī, bez šaubām, slēpa lielus nodomus. Zināms, bija arī tas, proti, šis īgnums, tam pat katrā ziņā vajadzēja būt, bet arī tas vēl nebija viss, vēl bija kas cits. «Tik lielas skumjas, ka aptekas sirds, bet nespēju izprast, ko es gribu. Varķūt labāk nedomāt…»

Ivans Fjodorovičs mēģināja «nedomāt», bet arī tas nelīdzēja. Galvenais, šīs skumjas tāpēc sacēla īgnumu un tāpēc uztrauca, ka tām bija kāda nejauša, pilnīgi ārēja iezīme; to .viņš juta. Kaut kur stāvēja vai rēgojās kāda būtne vai priekšmets, kā dažu labu reizi kaut kas rēgojas acu priekšā, un ilgi, darbā vai dedzīgā strīdā, tu neievēro to un tomēr acīm redzot uzbudinies, .gandrīz mocies, kamēr beidzot atģiedies novākt nederīgo priekšmetu, bieži vien ļoti niecīgu un smieklīgu, kādu nekādu lietiņu, kas aizmirsta nevietā, zemē nokritušu kabatas drāniņu, grāmatu, kas nav ielikta skapī, utt., utt. Beidzot Ivans Fjodorovičs pavisam nejaukā un satrauktā garastāvoklī pienāca pie tēva nama un, pēkšņi apmēram soļu piecpadsmit no vārtiņiem paskatījies uz tiem, uzreiz atģidās, kas īsti viņu tā nomocīja un darīja nemierīgu.

Uz sola pie vārtiem sēdēja un atsvaidzinājās vakara gaisā sulainis Smerdjakovs, un Ivans Fjodorovičs no pirmā acu uzmetiena saprata, ka arī dvēselē viņam ir sēdējis sulainis Smerdjakovs un ka taisni šo cilvēku nevar paciest viņa dvēsele. Viss pēkšņi atausa un kļuva gaišs. Jau pirmīt, kad Aļoša stāstīja par savu satikšanos ar Smerdjakovu, kaut kas drūms un pretīgs pēkšņi iedūrās viņam sirdī un tūlīt kā atbildi sacēla tur niknumu. Pēc tam pa sarunas laiku Smerdjakovs uz laiciņu piemirsās, tomēr palika dvēselē, un, tiklīdz Ivans Fjodorovičs šķīrās no Aļošas un viens pats devās mājup, tā tūlīt piemirstā sajūta pēkšņi atkal sāka lauzties uz āru. «Vai tad tiešām šis sasodītais nelietis tik lielā mērā var darīt mani nemierīgu!» viņš nodomāja nevaldāmā niknumā.

Lieta tā, ka Ivans Fjodorovičs tiešām sāka neieredzēt šo cilvēku beidzamajā laikā un sevišķi pašās pēdējās dienās. Viņš jau pats sāka apzināties, ka šo radījumu ienīst arvien vairāk un vairāk. Varbūt šis ienaida process tā paasinājās taisni tāpēc, ka sākumā, kad Ivans Fjodorovičs tikko bija pie mums atbraucis, notika taisni pretējais. Tad Ivans Fjodorovičs pēkšņi juta pret Smerdjakovu kādu sevišķu interesi un atzina viņu pat par ļoti oriģinālu. Viņš pats to pieradināja pie sarunām, tomēr vienmēr brīnīdamies par viņa prāta aušību vai, labāk sakot, zināmu satraukumu, tomēr nesaprazdams, kas īsti «šo apcerētāju» tik pastāvīgi un neatvairāmi varētu uzbudināt. Viņi runāja arī par filozofiskiem jautājumiem un pat par to, kādēļ gaisma spīdēja pirmajā dienā, ja saule, mēness un zvaigznes tika iekārtotas tikai ceturtajā dienā, un kā to pienākas saprast; bet Ivans Fjodorovičs drīz vien pārliecinājās, ka te nav nozīmes saulei, mēnesim un zvaigznēm, ka saule, mēness un zvaigznes ir gan interesants priekšmets, bet Smerdjakovam tas stāv pilnīgi trešajā vietā un ka viņam vajag kaut kā pavisam cita. Lai nu kā, bet neapšaubāmi sāka atklāties un izpausties neapjaušama patmīlība un turklāt aizvainota cilvēka patmīlība. Ivanam Fjodorovičam tas ļoti nepatika. Ar to arī sākās viņa riebums. Vēlāk mājās sākās jukas, parādījās Grušiņa, sākās notikumi ar brāli Dmitriju, rūpes un raizes, — viņi pārrunāja arī to, bet, lai gan Smerdjakovs par to runāja vienmēr lielā uztraukumā, tomēr atkal nekādi nevarēja izdibināt, kas viņam pašam te būtu pa prātam. Varēja tikai pabrīnīties, cik neloģiskas un nesakarīgas bija dažas viņa vēlēšanās, kas gan izpaudās, pašam negribot, tomēr vienmēr palika neskaidras. Smerdjakovs arvien iztaujāja, uzdeva kādus netiešus, acīm redzot agrāk sadomātus jautājumus, bet, kādēļ, — to viņš nepaskaidroja un parasti visdedzīgākajā savu taujājumu brīdi pēkšņi apklusa vai pārgāja pavisam uz ko citu. Bet galvenais, kas Ivanu Fjodoroviču beidzot galīgi saniknoja un sacēla viņā tādu riebumu, — tā bija tāda derdzīga un sevišķa familiaritate, ko Smerdjakovs sāka stipri viņam izrādīt un ar katru dienu jo vairāk un vairāk. Viņš gan neatļāvās būt nepieklājīgs, gluži otrādi, vienmēr runāja ārkārtīgi godbijīgi, tomēr iznāca tā, ka Smerdjakovs acīm redzot sāka beidzot diezin kāpēc uzskatīt sevi kaut kādā ziņā par solidāru ar Ivanu Fjodoroviču, vienmēr runāja tādā tonī, it kā starp viņiem divatā jau būtu kas norunāts un it kā slepenībā kaut kas kādreiz izsacīts no abām pusēm, kas zināms tikai viņiem abiem, bet citiem mirstīgajiem, kas ņudz ap viņiem, nav saprotams.' Ivans Fjodorovičs tomēr arī te ilgi neizprata šī īstā iemesla, no kā ceļas viņa augošais riebums, un tikai beidzot, pašā pēdējā laikā, paguva nojaust, kas te par lietu. Ar īdzīgu un šķebīgu sajūtu viņš jau gribēja ieiet pa vārtiņiem, klusēdams un neskatīdamies Smerdjakovam virsū, bet Smerdjakovs piecēlās no sola, un jau vienīgi pēc šī žesta Ivans Fjodorovičs uzreiz nojauta, ka tas grib izaicināt viņu uz sevišķu sarunu. Ivans Fjodorovičs paskatījās Smerdjakovā un apstājās, un tas, ka viņš pēkšņi apstājās un nepagāja garām, kā priekš brītiņa bija vēlējies, viņu saniknoja līdz neprātam. Dusmās un riebumā viņš skatījās Smerdjakova izdēdējuša skopca fizionomijā ar gludi sasukātajiem matiem uz deniņiem un uzcirstu mazu cekuliņu. Viņa kreisā, drusk'u piemiegtā ačtele mirkšķināja un vīpsnāja, kā sacīdama: «Kur nu steidzies, garām netiksi, redzi, ka mums abiem, gudriem cilvēkiem, ir kas pārrunājams.» Ivans Fjodorovičs sāka drebēt.

«Prom, nelieti, kas es tev par kompāniju, muļķi!» viņam jau lauzās pār lūpām, bet pašam par lielu brīnumu paspruka pavisam kas cits.

—   Vai tētiņš guļ vai jau pamodies? — viņš klusi un pazemīgi jautāja, sev pašam pilnīgi negaidot, un pēkšņi, arī pilnīgi negaidot, apsēdās uz sola. Brītiņu viņam kļuva gandrīz baigi, to viņš atcerējās vēlāk. Smerdjakovs stāvēja viņa priekšā, salicis rokas uz muguras, un skatījās pašapzinīgi, gandrīz bargi.

—  Vēl atdusas, — tas noteica nesteigdamies. («Sak, tu jau pirmais iesāki runāt, nevis es.») — Es brīnos par jums, kungs, — viņš piebilda, brītiņu klusējis, klīrīgi nodūris acis, izlicis labo kāju uz priekšu un rotaļīgi kustinādams lakotā puszābaka purnu.

—   Kādēļ tu brīnies par mani? — aprauti un bargi izrunāja Ivans Fjodorovičs, visiem spēkiem cenzdamies savaldīties, un pēkšņi ar riebumu saprata, ka jūt vislielāko ziņkārību un ka neparko neaizies no šejienes, kamēr nebūs to apmierinājis.

—   Kāpēc jūs, kungs, nebraucat uz Čermašņu? — Smerdjakovs pēkšņi uzmeta tam acis un familiari pasmaidīja. «Un, kāpēc es pasmaidīju, tas viņam pašam jāsaprot, ja viņš ir prātīgs cilvēks,» it kā gribēja sacīt viņa piemiegtā kreisā ačtele.

—  Kādēļ lai es braucu uz Cermašņu? — brīnījās Ivans Fjodorovičs.

Smerdjakovs atkal brītiņu klusēja.

—   Pat Fjodors Pavlovičs paši to jums lūgšus lūdza, — viņš beidzot noteica nesteigdamies un it kā pats savas atbildes augstu nevērtēdams: atkratīšos, tā sacīt, ar trešās šķiras iemeslu, lai tik būtu ko sacīt.

—   E velns, runā skaidrāk, kā tev vajag? — uzkliedza beidzot dusmīgi Ivans Fjodorovičs, no pazemības pāriedams uz rupjību.

Smerdjakovs pielika labo kāju pie kreisās, izstiepās taisnāks, bet joprojām skatījās tikpat mierīgi un ar to pašu smaidiņu.

—   Nav nekā sevišķa … tikai tā, sarunas dēļ…

Atkal iestājās klusuma brīdis. Viņi klusēja gandrīz minūti. Ivans Fjodorovičs zināja, ka viņam vajadzētu tūlīt piecelties un saskaisties, bet Smerdjakovs stāvēja viņa priekšā un it kā gaidīja: «Nu redzēs, vai tu saskaitīsies vai ne?» Ivanam Fjodorovičam mazākais tā likās. Beidzot viņš sakustējās, lai pieceltos. Smerdjakovs kā ķeršus noķēra šo mirkli.

—    Šausmīgs ir mans stāvoklis, Ivan Fjodorovič, nemaz nezinu, kā sev līdzēt, — viņš pēkšņi sacīja stingri un skaidri un, beidzamo vārdu izrunājat, nopūtās. Ivans Fjodorovičs tūlīt atkal nosēdās.

—   Abi pavisam untumaini, abi nonākuši līdz beidzamai bērnišķībai, — turpināja Smerdjakovs. — Es to saku par jūsu tēvu un jūsu brāli Dmitriju Fjodoroviču. Kolīdz viņi tagad piecelsies, Fjodors Pavlovičs, tā tūlīt plīsies man virsū katru brīdi: «Kādēļ neatnāca? Par ko neatnāca?» — un tā līdz pašai pusnaktij un vēl pāri pusnaktij. Un, ja Agrafena Aleksandrovna neatnāks (jo viņai gan laikam ne prātā nenāk šeit kādreiz ierasties), tad atkal bruks man virsū rīt no rīta: «Kādēļ neatnāca? Par ko neatnāca? Kad atnāks?» It kā es šajā lietā kā nekā būtu vainīgs. No otras puses — tāds numurs, kolīdz nupat satumsīs un pat vēl agrāk kaimiņos ieradīsies jūsu brālītis ar ieroci rokās: «Uzmanies, sacīt, blēdi, putriķi, — ja tu man palaidīsi viņu garām un nedosi man ziņu, ka atnākusi, — nošaušu tevi pašu pirmo.» Paies nakts, un no rīta viņš tāpat kā Fjodorovs Pavlovičs sāks mani mocīdams mocīt: «Kādēļ neatnāca, vai drīz ieradīsies?» — un atkal it kā tā būtu mana vaina, ka viņa kundzene nav ieradusies. Un ar katru dienu un katru stundu viņi abi sirdās arvien vairāk un vairāk, tā ka dažreiz man liekas, es no bailēm pats sev padarīšu galu. Es, kungs, uz viņiem nepalaižos.

—   Kādēļ tad iejaucies? Kādēļ sāki Dmitrijam Fjodorovičam nodot ziņas? — dusmīgi atteica Ivans Fjodorovičs.

—    Bet kā gan es varēju neiejaukties? Un es jau arī nemaz neiejaucos, ja gribat zināt tīru patiesību. Es jau no paša sākuma tikai cietu klusu, nedrīkstēdams runāt pretim, bet viņi paši iecēla mani par savu kalpu, lai es viņiem kalpoju kā kāds Ličards. No tā laika viņi nezina nekā cita kā vienīgi «es tevi nositīšu, blēdi, ja palaidīsi garām!». Es droši paredzu, kungs, ka rīt man uznāks ilgais krītamais.

—   Kas tas ,par ilgo krītamo?

—   Tāda ilga lēkme, ārkārtīgi ilga. Vairākas stundas vai pat dienu un divi dienas velkas. Kādreiz tā man vilkās dienas trīs; toreiz es nokritu no istabas augšas. Pāriet gan, bet drīz sākas par jaunu; un es visas trīs dienas nevarēju nākt pie sajēgas. Toreiz Fjodors Pavlovičs sūtīja pēc Hercenštūbes, pēc šejienes ārsta, tas lika ledu pie pakauša un vēl vienu līdzekli lietoja … Es varēju nomirt…

—   Bet saka, ka krītamo lēkmi nevarot iepriekš paredzēt, ka tā uznāks taisni tai un tai stundā. Kā tad tu saki, ka rīt uznāks? — sevišķā un uztraucošā ziņkārībā apvaicājās Ivans Fjodorovičs.

—   Tas tiesa, ka nevar paredzēt.

—   Un turklāt toreiz tu nokriti no istabas augšas.

—   Es kāpju tur katru dienu, ari rit varu no turienes nokrist. Bet, ja no istabas augšas ne, tad iekritīšu pagrabā, ari pagrabā es eju katru dienu saimniecības vajadzībās.

Ivans Fjodorovičs vērīgi viņā noskatījās.

—   Tu mels, to es redzu, un es tevi lāgā nesaprotu, — klusi, bet kaut kā bargi viņš atteica. — Vai tu tikai negribi rīt izlikties, ka tev uz trim dienām uznākusi krītamā kaite? Jā?

Smerdjakovs, kas skatījās zemē un atkal rotājās ar labās kājas zābaka purnu, nolika labo kāju savā vietā, bet izstiepa uz priekšu kreiso, pacēla galvu un pavīpsnādams sacīja:

—   Ja es šo pašu joku varētu izdarīt, tas ir, ja es spētu izlikties, un tā kā piedzīvojušam cilvēkam tas nemaz nav grūti, tad arī te man ir pilnīgas tiesības šo līdzekli izlietot, lai glābtu savu dzīvību no nāves; jo, kad es guļu slims, tad, kaut arī Agrafena Aleksandrovna atnāktu pie viņu tētiņa, nevar viņi prasīt no slima cilvēka:_ «Kāpēc nedevi ziņu?» Paši apkaunēsies.

—   Ē velns! — Ivans Fjodorovičs pēkšņi salēcās ar dusmās pārvērstu seju. — Ko tu visu laiku bīsties par savu dzīvību! Visi šie brāļa Dmitrija draudi ir tikai neapvaldīti vārdi un vairāk nekas. Viņš tevi nenositīs; nositīs gan, bet ne tevi!

—   Nositīs kā mušu un pa pašu priekšu mani. Bet vēl vairāk man bailes par citu ko: ka tik mani nenotur par viņu līdzdalībnieku, ja viņi nodarīs kādu aplamību savam tēvam.

—   Kāpēc tevi noturēs par līdzdalībnieku?

—   Mani noturēs par līdzdalībnieku tāpēc, ka es viņam lielā slepenībā pastāstīju par tām pašām zīmēm.

—   Par kādām zīmēm? Kam pastāstīji? Velns lai tevi parauj, runā skaidrāk!

—   Man pilnīgi jāatzīstas, — Smerdjakovs vilka pedantiskā mierīgumā, — ka man te ar Fjodoru Pavloviču ir kāds noslēpums. Viņi, kā tas jums pašiem jau zināms (ja tikai tas jums ir zināms), jau vairākas dienas, kolīdz uznāk nakts vai pat jau vakarā, tūlīt no iekšpuses ieslēdzas. Jūs beidzamā laikā katrreiz sākāt atgriezties agri augšā savā istabā, bet vakar pat nemaz nekur neizgājāt un tādēļ varbūt nemaz nezināt, cik cītīgi viņi tagad pasākuši pa nakti ieslēgties. Un, ja atnāktu pats Grigorijs Vasiļjevičs, tad viņi tam atvērtu varbūt tikai tad, ja pazītu to pēc balss. Bet Grigorijs Vasiļjevičs nenāk, tāpēc tagad apkalpoju viņus istabās es viens pats, — tā viņi paši noteica no tā brīža, kad sāka šo dēku ar Agrafenu Aleksandrovnu, un arī es ļ)ec viņu rīkojuma tagad pa nakti eju prom un guļu sētas mājā, kur man tomēr līdz pusnaktij nav brīv aizmigt, bet jādežurē, jāceļas augšā un jāapstaigā sēta, un jāgaida, kad atnāks Agrafena Aleksandrovna, jo nu jau vairākas dienas viņi to gaida gluži kā jukuši. Bet spriež viņi tā: viņa, tā viņi saka, bīstas no Dmitrija Fjodoroviča (viņi to sauc par Mitju) un tādēļ atnāks pie manis labi vēlu naktī pa dārzu taciņām; bet tu, viņi saka, gaidi viņu līdz pat pusnaktij un vēl ilgāk. Un, ja viņa atnāk, tad tu pieskrej pie durvīm un pieklauvē man pie durvīm vai no dārza puses pie loga — divi pirmās reizes tā lēnāk, tā: viens, divi, — bet tūlīt pēc tam trīs reizes ātrāk: tuk-tuk-tuk. Nu tad, viņi saka, es tūlīt sapratīšu, ka atnākusi viņa, un klusītiņām tev atslēgšu durvis. Otru zīmi man pateica tādam gadījumam, ja notiktu kas ārkārtīgs: papriekš divi reizes aši: tuk-tuk — un tad pēc brītiņa vēl vienu reizi daudz stiprāk. Tad viņi tūlīt zināšot, ka noticis ka«, negaidīts un man ļoti vajag viņus satikt, un tad arī man atslēgs durvis un es iešu un ziņošu. Tas tādam gadījumam, ja Agrafena Aleksandrovna pati neatnāktu, bet atsūtītu kādu citu ar ziņu; un bez visa tā Dmitrijs Fjodorovičs arī var atnākt. Tad arī par viņu dot ziņu, ka viņš tuvumā. Viņiem ļoti bail no Dmitrija Fjodoroviča, tā ka, ja Agrafena Aleksandrovna būtu pat jau atnākusi un viņi ar to būtu ieslēgušies, bet pa to laiku kaut kur tuvumā parādītos Dmitrijs Fjodorovičs, tad arī tādā gadījumā mans pienākums to katrā ziņā darīt zināmu, pieklauvējot trīs reizes, tā ka pirmā zīme ar pieciem klauvējieniem nozīmē «Agrafena Aleksandrovna atnākusi», bet otrā zīme ar trim klauvējieniem — «ļoti steidzama lieta», tā viņi paši daudzreiz piemēra dēļ man mācīja un izskaidroja. Un, tā kā visā plašā pasaulē par šīm zīmēm zina vienīgi viņi un es, tad viņi bez mazākām šaubām un nemaz neuzsaucot (skaļi uzsaukt viņiem ļoti bail) atvērs durvis. Nu, lūk, šīs pašas zīmes tad arī Dmitrijam Fjodorovičam tagad ir zināmas.

—   Kā viņš dabūja zināt? Tu pateici? Kā tu drīkstēji teikt?

—   Aiz tām pašām bailēm. Un kā gan es iedrošinātos no viņiem to slēpt? Dmitrijs Fjodorovičs ik dienas man bruka virsū: «Tu mani māni, tu no manis ko slēp? Es tev pārlauzīšu abas kājas!» Nu tad es viņiem izstāstīju šīs pašas slepenās zīmes, lai redz, mazākais, manu verga padevību un ieņemas pilnīgā pārliecībā, ka viņus nemānu, bet gan visādi viņiem ziņoju.

—  Ja tu domā, ka viņš šīs zīmes izlietos un gribēs tikt iekšā, tad tu viņu nelaid.

—   Ja nu es pats gulēšu krītamā lēkmē, kā tad lai nelaižu, ja arī es iedrošinātos viņus nelaist, pazīdams viņu nevaldāmo dabu.

—   Ē, velns parauj! Kāpēc tu esi tā pārliecināts, ka uznāks krītamais, velns tevi parauj? Vai tu te domā smieties par mani?

—   Kā nu es drīkstētu par jums smieties, un kas te nu par smiekliem, kad tādas bailes? Jūtu, ka uznāks krītamais, man ir tāda nojauta, un no bailēm vien jau uznāks.

—   E velns! Ja tu gulēsi, tad sarga vietā stāsies Grigorijs. Jau iepriekš brīdini Grigoriju, viņš jau nu gan to iekšā nelaidīs.

—   Par zīmēm es Grigorijam Vasiļjevičam bez kunga pavēles nedrīkstu nekādā ziņā stāstīt. Bet, ja runājam par to, ka Grigorijs Vasiļjevičs viņu uzdzirdēs un nelaidīs iekšā, tad viņš taisni šodien no vakardienas briesmām kļuva slims, un Marfa Ignatjevna rīt taisās viņu ārstēt. Tā jau pirmīt norunāja. Bet šī ārstēšana viņiem ir visai interesanta: Marfai Ignatjevnai ir tāds sevišķs degvīna uzlējums, un to viņa tur pastāvīgi; stiprs, uz diezin kādām zālēm, tas ir viņas noslēpums. Bet ārstē viņa ar šīm noslēpumainajām zālēm Grigoriju Vasiļjeviču reizes trīs gadā, kad viņam pamirst visi krusti, it kā viņu būtu trieka ķērusi, kas notiek kādas trīs reizes gadā. Tad viņa ņem dvieli, samērcē šai uzlējumā un berzē viņam muguru pusstundu, kamēr tā sausa un pat kļūst gluži sarkana un uzpampst, un pēc tam pudeles paliekas dod viņam dzert iekšā ar kādu lūgšanu, lai •gan ne visu vienam pašam, jo mazu drusciņu šādā retā gadījumā atstāj arī sev un arī iedzer. Un tad viņi abi kā nedzērāji, es jums saku, uz vietas gāžas no kāju un guļ ciešu miegu ļoti ilgu laiku; un, kad Grigorijs Vasiļjevičs mostas, tad gandrīz vienmēr pēc tam ir vesels, bet, kad pamostas Marfa Ignatjevna, tad viņai vienmēr pēc tam galva sāp. Nu, lūk, ja Marfa Ignatjevna šo savu nodomu rīt izpildīs, tad diezin vai viņi to dzirdēs un Dmitriju Fjodoroviču aizturēs. Gulēs nost.

—   Kāda nejēdzība! Un tas viss kā tīši tā uzreiz arī sakrīt: gan tev krītamais, gan viņi abi bez saprašanas! — nokliedza Ivans Fjodorovičs. — Vai tikai tu pats negribi tā iegrozīt, lai tas sakrīt? — viņš pēkšņi izgrūda un bargi sarauca uzacis.

—   Kā nu es' varētu tā iegrozīt… un kādēļ man iegrozīt, ja viss te atkarīgs no Dmitrija Fjodoroviča viena paša un tikai no viņa nodomiem … Ja viņi gribēs ko izdarīt — izdarīs, ja ne, tad ne jau es viņus tīšām vedīšu šurp un grūdīšu pa durvīm pie tēva.

—   Bet kādēļ viņš nāk pie tēva un turklāt vel slepeni, ja Iii pats saki, ka Agrafena Aleksandrovna nemaz nedomā šurp

nākt, — Ivans Fjodorovičs turpināja bāls no dusmām. — Tu pats to saki un ari es visu laiku, kamēr te dzīvoju, biju pārliecināts, ka vecais tikai fantazē un ka šis radījums pie viņa nenāks. Kādēļ tad Dmitrijam ielauzties pie tēva, ja viņa nemaz nenāks? Runā! Es gribu zināt tavas domas.

—   Jūs paši labi zināt, kādēļ nāks, kam te vajadzīgas manas domas? Atnāks vienīgi savu dusmu dēļ vai arī savas aizdomības dēļ, piemēram, manas slimības gadījumā, sāks šaubīties un nepacietībā ies istabās, un meklēs tāpat kā vakar: vai tikai viņa nav atnākusi kā nekā, viņiem neredzot. Viņiem arī labi zināms, ka Fjodoram Pavlovičam sagatavota liela, ar lentīti apsieta aploksne un tajā ielikti trīs tūkstoši, ar trim zīmogiem, un uz tās ar viņu pašu roku uzrakstīts: «Manam eņģelim Grušiņai, ja gribēs atnākt,» — un pēc tam, dienas trīs vēlāk, uzrakstīja vēl: «Un cibulītim». Tas jau ir tas šaubīgākais.

—   Muļķības! — Ivans Fjodorovičs uzkliedza gandrīz vai trakumā. — Dmitrijs nenāks šurp nolaupīt naudu un turklāt vēl noslepkavot tēvu. Viņš varēja vakar nosist to Grušiņas dēļ kā satrakots un ļauns muļķis, bet viņš neies laupīt!

—   Viņiem tagad trakoti vajadzīga nauda, viņiem tās vajag kā ēst, Ivan Fjodorovič. Jūs nemaz nezināt, cik ļoti vajag, — ārkārtīgi mierīgi un ar lielu noteiktību paskaidroja Smerdjakovs. — Šos pašus trīs tūkstošus viņi turklāt uzskata it kā par savu īpašumu un paši man tā paskaidroja. «Man vēl,» viņi saka, «tēvs paliek parādā taisni trīs tūkstoši.» Un bez visa tā, Ivan Fjodorovič, padomājiet arī par šādu tīru patiesību: tas taču ir gandrīz .pilnīgi droši, man jāsaka, ka Agrafena Aleksandrovna, ja tikai pati tā gribēs, katrā ziņā piespiedīs viņus to apprecēt, tas ir, pašu kungu Fjodoru Pavloviču, ja vien gribēs, — nu, bet viņa varbūt tiešām tā gribēs. Jo es tikai tā saku, ka viņa nenāks, bet viņa varbūt iegribēs vēl vairāk, proti, kļūt taisni par lielmāti. Es pats zinu, ka viņas tirgonis Samsonovs viņai pašai teicis pilnīgi vaļsirdīgi, ka tas nemaz nebūtu tik slikti, un pie tam smējies. Un viņai pašai arī prāta diezgan. Pie tāda plikadīdas kā Dmitrijs Fjodorovičs viņai nav nekāda aprēķina iet. Nu, lūk, visu to apsverot, padomājiet paši, Ivan Fjodorovič, kā tad ne Dmitrijam Fjodorovičam, ne pat jums ar brāli Alekseju Fjodoroviču pēc tēva nāves nepaliks galīgi nekā, ne rubļa, jo Agrafena Aleksandrovna tādēļ vien ies pie viņiem, lai visu norakstītu sev un visus kapitalus, kādi vien ir, pārrakstītu sev. Bet, ja jūsu tēvs nomirtu tagad, kamēr nekas tāds nav noticis, tad katram no jums tūlīt pienāktos droši četrdesmit tūkstoši un pat Dmitrijam Fjodorovičam, kuru viņi tā neieredz, jo testamenta viņi nav notaisījuši… Tas viss Dmitrijam Fjodorovičam ir sevišķi labi zināms …

Kaut • kas it kā pārvērtās un nodrebēja Ivana Fjodoroviča sejā. Viņš pēkšņi nosarka.

— •Kādēļ tad tu man, — viņš pēkšņi pārtrauca Smerdjakovu, — pēc visa tā ieteic braukt uz Cermašņu? Ko tu ar to gribēji teikt? Es aizbraukšu, un pie jums diezin kas var notikt, — Ivans Fjodorovičs grūti elpoja.

—  Gluži pareizi, — klusi un apdomīgi atteica Smerdjakovs, tomēr cieši vērodams Ivanu Fjodoroviču.

—   Kā — gluži pareizi? — jautāja Ivans Fjodorovičs, tikko valdīdamies; viņa acis zvēroja.

—  To es teicu, jūs žēlodams. Jūsu vietā, ja vien es te būtu, labāk visu tepat pamestu… nekā sēdētu pie tādām lietām … — atbildēja Smerdjakovs, pavisam atklātu skatienu raudzīdamies Ivanam Fjodorovičam zvērojošajās acīs. Abi klusēja.

—   Tu, liekas, esi liels idiots un, bez šaubām… šausmīgs neģēlis! — Ivans Fjodorovičs pēkšņi piecēlās no sola. Tad tūlīt gribēja iet pa vārtiņiem iekšā, bet pēkšņi apstājās un pagriezās pret Smerdjakovu. Notika kas dīvains: Ivans Fjodorovičs piepeši kā krampjos iekoda lūpā, sažņaudza dūres un — vēl acumirklis — un, zināms, būtu meties .virsū Smerdjakovam. Tas tomēr pamanīja to tai pašā mirklī, nodrebēja un ar visu augumu atrāvās atpakaļ. Bet šis mirklis Smerdjakovam pagāja laimīgi, un Ivans Fjodorovičs klusēdams, bet it kā kādā apjukumā pagriezās uz vārtiņu pusi.

—   Rīt es aizbraucu uz Maskavu, ja tu gribi zināt, — rīt agri — tas ir viss! — viņš pēkšņi pateica nikni, skaidri un skaļi, vēlāk pats par sevi brīnīdamies, kādēļ gan toreiz viņam tas bija Smerdjakovam jāsaka.

—   Tas ir vislabākais, — uzķēra Smerdjakovs, it kā to vien būtu gaidījis, — tikai vienīgi Maskavā jūs var no šejienes pa telefonu iztraucēt, ja notiek kaut kas tāds.

Ivans Fjodorovičs atkal apstājās un atkal ātri pagriezās pret Smerdjakovu. Bet arī tam, likās, bija kas noticis. Visa viņa familiaritate un nevērība bija pazudusi acumirklī, visa viņa seja pauda ārkārtīgu uzmanību un gaidas, bet nu jau biklas un verdziski padevīgas. «Vai neteiksi vēl ko, vai ko nepiebildīsi?» — varēja lasīt viņa ciešajā skatienā, kas bija kā urbtin ieurbies Ivanā Fjodorovičā.

—   Vai tad no Cermašņas ari neizsauktu… ja notiktu kaut kas tāds? — piepeši iebrāzās Ivans Fjodorovičs, nezin kāpēc pēkšņi briesmīgi pacēlis balsi.

—   Arī no Cermašņas … iztraucēs … — nomurmināja Smerdjakovs, gandrīz čukstēdams, it kā apjucis, bet joprojām cieši cieši skatīdamies Ivanam Fjodorovičam taisni acīs.

—   Tikai Maskava tālāk, bet Cermašņa tuvāk, tad tu varbūt žēlo ceļa naudu, ka tā uzstāj par Cermašņu, vai arī mani žēlo, ka man jāmet tik liels līkums?

—   Pilnīgi pareizi… — Smerdjakovs nomurmināja jau aptrūkušā balsī, nekaunīgi smaidīdams un atkal drudžaini grasīdamies laikus atlēkt atpakaļ. Bet Smerdjakovam par lielu brīnumu Ivans Fjodorovičs pēkšņi sāka smieties un smiedamies steidzīgi iegāja pa vārtiņiem. Ja kāds paskatītos viņam sejā, tas skaidri redzētu, ka viņš nepavisam nesmejas tāpēc, ka viņam tik jautri. Un arī viņš pats neparko nevarētu izskaidrot, kas ar viņu tai brīdī notika. Viņš kustējās un gāja gluži kā drudzī.

VII «Ar gudru cilvēku ari parunāt interesanti»

Un tāpat arī runāja. Tikko iegājis zālē un saticis Fjodoru Pavloviču, viņš pēkšņi uzkliedza tam, mētādamies ar rokām: «Es eju augšā savā istabā, nevis pie jums, uz redzēšanos!» — un pagāja garām, cenzdamies pat nepaskatīties tēvā. Ļoti iespējams, ka šai brīdī tēvs viņam bija pārāk nīstams, bet tik nekautrīga naidīgu jūtu izrādīšana pat Fjodoram Pavlovičam bija negaidīta. Un vecais, kā redzams, tiešām gribēja viņam kaut ko labi drīz pastāstīt un taisni tādēļ bija iznācis viņam zālē pretim, bet pēc tik laipniem vārdiem viņš klusēdams apstājās un ar izsmiekla pilnām acīm sekoja dēliņam, kas kāpa pa kāpnēm mezoninā, kamēr tas vairs nebija redzams.

—   Kas tad viņam? — viņš aši jautāja Smerdjakovam, kas ienāca tūlīt pēc Ivana Fjodoroviča.

—   Skaišas par kaut ko, kas viņu zina, — tas nomurmināja izvairīgi.

—   Nu, pie velna! Lai skaišas! Liec galdā patvāri un drīzāk taisies, ka tiec, ātrāk! Vai nav kas jauns?

Te nu sākās jautājumi urr taisni tādā garā, par ko Smerdjakovs nupat žēlojās Ivanam Fjodorovičam, proti, tikai par gaidāmo viešņu, un mēs šos jautājumus te nepieminēsim. Pēc pusstundas nams bija aizslēgts un jukušais večuks viens pats staigāja pa istabām uztrauktās gaidās, ka nupat, nupat atskanēs pieci norunātie klauvējieni, reižu reizēm paskatīdamies tumšajos logos un nekā cita tur neredzēdams kā tikai nakti.

Bija jau ļoti vēls, bet Ivans Fjodorovičs arvien vēl negulēja un domāja. Vēlu viņš apgūlās šonaid, ap pulksten diviem. Bet mēs neatstāstīsim visu viņa domu gaitu, un nav vēl īstais laiks ieskatīties šai dvēselē: tai pienāks sava kārta. Un, ja mēs arī mēģinātu ko pastāstīt, tas būtu ļoti grūti izdarāms, jo te nebija domu, bet bija kaut kas ļoti nenoteikts un, galvenais, pārāk satraukts. Viņš pats juta, ka ir pazaudējis visus pieturas punktus. Viņu mocīja arī dažādas dīvainas un gandrīz pavisam negaidītas vēlēšanās, piemēram: jau pēc pusnakts viņam pēkšņi neatvairāmi un neizturami iegribējās nokāpt lejā, atslēgt durvis, ieiet sētas mājā un piekaut Smerdjakovu, bet, ja viņam jautātu, kādēļ, viņš pats nevarētu pateikt neviena skaidra iemesla, varbūt izņemot to, ka šo sulaini viņš ienīst kā vissmagāko aizvainotāju, kāds vien pasaulē iemantojams. No otras puses, ne vienu vien reizi šai naktī viņa sirdi pārņēma tādas neizskaidrojamas un pazemojošas bažas, no kā viņš — to viņš sajuta — pat it kā pēkšņi zaudēja fiziskos spēkus. Galva viņam sāpēja un reiba, kaut kas naidīgs žņaudza viņa dvēseli, it kā viņš taisītos kādam atriebties. Viņš ienīda pat Aļošu, atcerēdamies viņu pirmītējo sarunu, brīžam ļoti ienīda arī sevi. Par Katerinu Ivanovnu viņš gandrīz bija aizmirsis domāt un par to vēlāk ļoti brīnījās, sevišķi tādēļ, ka pats skaidri atcerējās, kā vēl vakar no rīta, kad viņš tik plaši izlielījās pie Katerinas Ivanovnas, ka rīt aizbrauks uz Maskavu, dvēseles dziļumos tūdaļ arī nočukstēja pie sevis: «Nieki vien, nekur nebrauksi, un tev nemaz nebūs tik viegli šķirties, kā tu tagad gvelz.» Pieminēdams vēlāk, pēc ilgāka laika, šo nakti, Ivans Fjodorovičs ar sevišķu riebumu atcerējās, ka viņš toreiz vairākkārt pēkšņi piecēlās no dīvana un klusītiņām, it kā briesmīgi baidīdamies, lai viņu kāds nepamanītu, atvēra durvis, izgāja uz kāpnēm un klausījās lejup, kā tur lejas istabās kustējās un soļoja Fjodors Pavlovičs, klausījās ilgi, minūtes piecas, kādā neizprotamā ziņkārībā, elpu aizturējis, sirdij strauji pukstot, bet, kādēļ viņš visu to darīja, kādēļ klausījās, — saprotams, arī pats nezināja. Šo «rīcību» viņš vēlāk visu mūžu sauca par «riebīgu» un visu savu mūžu pie sevis, savas sirds dziļumos, turēja to par viszemiskāko soli, kādu vien viņš spēris. Bet pret pašu Fjodoru Pavlovicu viņš nejuta tais brīžos pat nekāda naida, tikai nezin kādēļ interesējās visiem spēkiem, kā viņš tur lejā staigā, ko viņš tur apmēram pašlaik varētu darīt, minēja un apsvēra, kā viņam tur lejā vajadzētu ieskatīties tumšajos logos un pēkšņi apstāties istabas vidū un gaidīt, gaidīt — vai kāds nepieklauvēs. Šai nolūkā Ivans Fjodorovičs pāris reižu izgāja uz kāpnēm. Kad viss apklusa un jau apgūlās ari Fjodors P'avlovičs, ap pulksten diviem apgūlās arī Ivans Fjodorovičs ciešā apņēmībā drīzāk aizmigt, jo jutās briesmīgi nomocījies. Un tiešām: viņš tūlīt cieši aizmiga, gulēja bez sapņiem, bet pamodās agri, ap pulksten septiņiem, kad jau bija gaišs. Atvēris acis, viņš sev par lielu brīnumu pēkšņi juta pavisam neparastu enerģijas uzplūdumu; ātri piecēlās un ātri apģērbās, pēc tam izvilka savu čemodānu un bez kavēšanās sāka to steidzīgi sakravāt. Taisni vakar no rīta mazgātāja bija atnesusi visu veļu. Ivans Fjodorovičs pat pasmaidīja, domādams, ka viss tā iekārtojies, ka nav nekādu šķēršļu piepešai aizbraukšanai. Un aizbraukšana tiešām iznāca piepeša. Lai gan Ivans Fjodorovičs vakar bija teicis (Katerinai Ivanovnai, Aļošam un vēlāk Smerdjakovam), ka rīt aizbraukšot, bet, iedams vakar gulēt, viņš ļoti labi atcerējās, ka tai brīdī nemaz nedomāja par aizbraukšanu, mazākais viņam ne prātā nenāca, ka no rīta, tikko pamodies, viņš tūlīt steigšus sāks sakravāt čemodānu. Beidzot čemodāns un soma bija kārtībā; pulkstenis jau bija ap deviņiem, kad pie viņa uznāca Marfa Ignatjevna ar parasto jautājumu: — Kur dzersiet tēju, savā istabā vai nāksiet lejā? — Ivans Fjodorovičs nokāpa lejā, viņš izskatījās gandrīz jautrs, lai gan viņā, viņa vārdos un žestos, bija kaut kas saraustīts un steidzīgs. Laipni sasveicinājies ar tēvu un pat sevišķi apprasījies par viņa veselību, viņš, tomēr nemaz nesagaidījis tēva atbildes beigas, uzreiz paziņoja, ka pēc stundas braukšot uz Maskavu — pavisam, un lūdza sūtīt pēc zirgiem. Vecais visu to noklausījās bez mazākā izbrīna, visnepieklājīgākā kārtā aizmirsdams pagausties par dēliņa aizbraukšanu, toties viņš pēkšņi atcerējās kādu svarīgu personīgu darīšanu un sāka ārkārtīgi rūpēties un raizēties.

—  Ak tu viens! Re, kāds! Nevarēji pasacīt vakar… Nu, vienalga, to tūlīt nokārtosim… Manu mīļo dēliņ, izdari man vienu lielu pakalpojumu, iegriezies Cermašņā! Tev taču no Volovjas stacijas tikai jāpagriežas pa kreisi, tikai kādas nieka divpadsmit verstis, un tūlīt Čermašņa klāt.

—  Apžēlojieties, nevaru. Līdz dzelzceļam astoņdesmit verstu, un vilciens atiet no stacijas uz Maskavu pulksten septiņos vakarā — tikko var laikā.nokļūt.

—    Pagūsi rīt, ja ne rīt, tad parit, bet šodien iegriezies Cermašņā! Vai nu tev tik grūti nomierināt tēvu! Ja šeit nebūtu darīšanu, es pats jau sen būtu aizdrāzis, jo tur tā lieta ir steidzama un pavisam ārkārtīga, bet man te… pašlaik nav īstais laiks … Redzi, tur man tā birzs, uz diviem gabaliem Begičevā un arī Djačkinā, neapdzīvotā vietā. Maslovi, vecais ar dēlu, tirgoņi, sola tikai astoņi tūkstoši, nociršanai, bet jau pagājušo gadu uzplijās pircējs, tas deva divpadsmit, tikai nav šejienietis, re, kas par lietu. Jo vietējiem tagad nav noņēmēju: visus tur žņaugos Maslovi, tēvs ar dēlu, simttūkstošnieki; cik pasola, tik tev jāņem, un no vietējiem neviens pat neiedrošinās ar viņiem cīkstēties. Bet Iļjinas priesteris pagājušo ceturtdien man negaidot atrakstīja, ka atbraucis Gorstkins, arī tirgonītis, viņu es pazīstu, tikai labums tas, ka nav šejienietis, bet no Pagrebovas, tātad no Masloviem nebīstas, tāpēc ka nav šejienietis. Vienpadsmit tūkstošu, viņš teicis, došu par birzi, dzirdi? Bet priesteris raksta, ka viņš te palikšot vairs tikai vienu nedēļu. Ja nu tu aizbrauktu un ar viņu salīgtu…

—   Labāk aizrakstiet priesterim, viņš arī salīgs.

—   Viņš neprot, tur tas joks. Šis priesteris neprot apsvērt Zelta cilvēks, es viņam tūlīt iedotu paglabāt vai divdesmit tūkstošu bez kāda paraksta, bet apsvērt viņš nemaz neprot, it kā nemaz nebūtu cilvēks, vārna piešmauks. Un taču skolots cilvēks, padomā vien! Šis Gorstkins izskatās pēc zemnieka, zilā vamzī, tikai viņam ir īsta nelieša daba, tur jau mūsu kopējā nelaime: viņš melo, lūk, kas par lietu. Dažreiz tā samelojas, ka tikai jāpabrīnās, kādēļ viņš to dara. Priekš trim gadiem sameloja, ka viņam nomirusi sieva un viņš jau apprecējis otru, lai gan nekas nebija noticis, padomā: nekad viņa sieva nebija mirusi, dzīvo šobaltdien un sit vīru ik pa trim dienām reizi. Nu tad arī tagad būtu jādabū zināt: vai viņš melo vai saka patiesību, ka grib pirkt un maksāt vienpadsmit tūkstošu?

—   Es jau arī tur nekā neizdarīšu, es arī neprotu apsvērt.

—   Kuš, pagaidi, tu būsi derīgs, jo es tev pastāstīšu visas viņa pazīmes, tā Gorstkina, man jau sen bijušas ar viņu darīšanas. Redzi: viņam jāskatās bārdā; bārdele viņam tāda rūsgana, riebīga, tieviņa. Ja bārdele trīc un viņš pat runādams skaišas — tad viss ir kārtībā, viņš runā patiesību, grib darīt lietu; bet, ja glauž bārdu ar kreiso roku un pats smejas, — nu tad viņš grib apšmaukt, viņam niķi prātā. Acīs viņam neskaties nekad, no acīm neizpratīsi nekā, tur tikai migla, blēdis, — skaties bārdā! Es tev iedošu zīmīti viņam, un tu to parādi! Viņš ir Gorstkins, tikai viņš nav Gorstkins, bet pēc palamas Putnusuns, nu tad tik nesaki viņam, ka viņš ir Putnusuns, apvainosies. Ja tu ar viņu salīgsi un redzēsi, ka viss kārtībā, tūlīt atraksti! Tik vien uzraksti: «Viņš nemelo.» Paliec pie vienpadsmit, vienu tūkstoti vari atlaist, vairāk nenolaid! Apdomā: astoņi un vienpadsmit — starpība trīs tūkstoši. Tie trīs tūkstoši man tīri kā atradums, kur tik drīz lai sadabū pircēju, bet naudas man vajag kā ēst. Ja dosi ziņu, ka lieta nopietna, tad jau es pats no šejienes aizbrāzīšos un nokārtošu, kā nekā atlicināšu laiku. Bet kam man tagad turp braukt, ja visu to priesteris izgudrojis? Nu, brauksi vai nebrauksi?

—   E, nav laika, neuzspiediet!

—   Eh, izpalīdzi tēvam, to es pieminēšu! Jums nevienam nav sirds, patiesi! Kas nu tev diena vai divas? Kurp tu tagad, uz Veneciju? Divi dienās tava Venecija nesagrūs. Es būtu sūtījis Aļošu, bet ko nu Aļoša šais lietās saprot? Es taču vienīgi tādēļ, ka tu esi gudrs cilvēks, vai nu es neredzu. Ar mežiem gan netirgojies, bet acs tev laba. Tev tikai jāredz, vai cilvēks runā nopietni vai ne. Es tev saku: skaties bārdā; ja bārdele trīc — lieta nopietna.

—   Un pats jūs mani triecat uz to nolādēto Cermašņu, patiesi? — iesaucās Ivans Fjodorovičs, ļauni pasmīnēdams.

Fjodors Pavlovičs ļaunuma nemanīja vai negribēja manīt, bet smīnu uztvēra:

—   Tātad brauksi, brauksi? Tūlīt tev uzrakstīšu zīmīti.

—   Nezin vai braukšu, to vēl nevar zināt, ceļā nolemšu.

—   Ko tur ceļā, saki tūlīt! Mīlīt, saki, ka brauksi! Salīgsi, uzraksti man pāris rindiņu, iedod priesterim, un viņš man tūlīt atsūtīs tavu zīmīti. Un tad es tevi vairs neaizturu, laidies uz Veneciju! Atpakaļ uz Volovjas staciju tevi nogādās priesteris ar saviem zirgiem …

Vecais bija gluži sajūsmināts, zīmīti uzrakstīja, aizsūtīja pēc zirgiem, lika pasniegt uzkožamos, konjaku. Kad vecais bija priecīgā prātā, tad vienmēr kļuva ekspansīvs, bet šoreiz tā kā atturējās. Par Dmitriju Fjodoroviču, piemēram, viņš nebilda neviena vārdiņa. Bet šķiršanās viņu ne drusciņu neaizkustināja. Viņam pat it kā nebija par ko runāt; un Ivans Fjodorovičs to ļoti ievēroja. «Tomēr es viņam esmu apnicis,» viņš nodomāja pie sevis. Tikai pavadīdams dēlu jau no lievenēm, vecais mazliet it kā sarosījās, līda jau bučoties. Bet Ivans Fjodorovičs steidzīgi sniedza viņam roku ardievām, kā redzams, noraidīdams skūpstus. Vecais to uzreiz saprata un acumirklī savaldījās.

—   Nu, ardievu, ardievu! — viņš atkārtoja no lievenēm. — Vēl jau kādreiz savu mūžu atbrauksi? Nu, brauc vien, vienmer būšu priecīgs. Nu, lai Kristus stāv tev klāt!

Ivans Fjodorovičs iekāpa tarantasā.

—  Ardievu, Ivan, neskaisties vien pārlieku! — tēvs nosauca beidzamo reizi.

Pavados iznāca visi mājinieki: Smerdjakovs, Marfa un Grigorijs. Ivans Fjodorovičs iedāvāja visiem pa desmit rub|u. Kad viņš jau bija iesēdies tarantasā, Smerdjakovs pieskrēja klāt sakārtot segu.

—   Redzi… braucu uz Cermašņu … — Ivanam Fjodorovičam nezin kādēļ pēkšņi paspruka atkal tāpat kā vakar, izteicās pats no sevis, turklāt vēl ar tādiem nervoziem smiekliņiem. Pēc tam viņš ilgi to atcerējās.

—  Tātad ļaudis saka patiesību, ka ar gudru cilvēku arī parunāt interesanti, — stingri atbildēja Smerdjakovs, sevišķi vērīgi paraudzīdamies Ivanā Fjodorovičā.

Tarantass sakustējās un šāvās uz priekšu. Ceļiniekam sirds bija nemierīga, bet viņš kāri skatījās apkārt laukos, uzkalnos, kokos, zosu barā, kas laidās augstu pār viņu zem skaidrajām debesīm. Un pēkšņi viņam kļuva tik labi. Viņš uzsāka sarunu ar vedēju, un kaut kas no šīm zemnieka atbildēm viņu ārkārtīgi ieinteresēja, bet jau pēc brītiņa viņš aptvēra, ka viss noskrējis gar ausīm un ka viņš, patiesību sakot, nekā nav sapratis, ko šis zemnieks viņam teica. Viņš apklusa, labi bija arī tā: gaiss tīrs, svaigs, vēss, debess skaidra. Viņam jau pazibēja prātā Aļošas un Katerinas Ivanovnas tēli; bet viņš klusi pasmējās un klusi uzpūta mīļajām parādībām, un tās nozuda. «Pienāks arī viņu laiks,» viņš nodomāja. Drīz jau viņi sasniedza pirmo staciju, pārmainīja zirgus un brāzās uz Volovju. «Kādēļ ar gudru cilvēku parunāt interesanti, ko viņš ar to gribēja sacīt?» viņam pēkšņi kā elpu aizrāva. «Un kādēļ es viņam teicu, ka braukšu uz Cermašņu?» Aizšāvās līdz Volovjas stacijai. Ivans Fjodorovičs izkāpa no tarantasa, un viņu aplenca vedēji. Nolīga līdz Cermašņai, divpadsmit verstis pa lauku ceļiem, zemnieku zirgos. Viņš lika aizjūgt. Iegāja stacijas mājā, apskatījās apkārt, uzmeta acis uzrauga sievai un pēkšņi iznāca atpakaļ uz lievenēm.

—   Nevajag uz Cermašņu. Vai tikšu, zēni, uz vilcienu pulksten septiņos?

—  Taisni aizspēsim. Vai iejūgt?

—  Jūdz ātrāk! Vai kāds no jums rīt nebūs pilsētā?

—   Kā ne, Mitrijs būs.

—   Vai tu nevari, Mitrij, izpalīdzēt? Iegriezies tu pie mana tēva Fjodora Pavloviča Karamazova un pasaki viņam, ka es uz Cermašņu neaizbraucu. Vari vai nevari?

—  Kādēļ gan ne, iegriezīšos; Fjodoru Pavloviču jau sen pazīstam.

—  Se tev dzeramnauda, jo viņš gan laikam tev nedos … — jautri iesmējās Ivans Fjodorovičs.

—  Droši vien nedos, — iesmējās arī Mitrijs. — Paldies, kungs, katrā ziņā izpildīsim.

Pulksten septiņos vakarā Ivans Fjodorovičs iekāpa vagonā un laidās uz Maskavu. «Nost visu bijušo, viss izbeigts ar bijušo pasauli uz visiem laikiem, un lai no tās nebūtu ne miņas, ne atbalss; jaunā pasaulē, jaunā apkārtnē, un — neskatīties atpakaļ!» Bet līksmības vietā viņa dvēseli pēkšņi pārņēma tāda tumsa un sirdī iesmeldzās tādas bēdas, kādas viņš vēl nekad savu mūžu nebija jutis. Viņš domāja visu nakti; vagons brāzās uz priekšu, un tikai ausmā, jau iebraucot Maskavā, viņš pēkšņi it kā pamodās.

—   Es esmu nelietis! — viņš nočukstēja pie sevis.

Bet Fjodors Pavlovičs, pavadījis dēliņu, palika ļoti apmierināts. Veselas divas stundas viņš jutās gandrīz laimīgs un iemeta konjaciņu; bet te pēkšņi mājās atgadījās kāds ļoti nelāgs un visiem ļoti nepatīkams notikums, kas uzreiz iedzina Fjodoru Pavloviču lielā apjukumā: Smerdjakovs nezin pēc kā bija kāpis pagrabā un nokritis lejā no augšējā pakāpiena. Labi vēl, ka tobrīd sētā gadījās Marfa Ignatjevna un laikus to izdzirda. Kritiena viņa neredzēja, toties dzirdēja kliedzienu, īpatnējo, dīvaino, bet viņai jau sen pazīstamo kliedzienu, — tā kliedz epileptiķis, krizdams lēkmē. Vai lēkme viņu pārsteidza tai brīdī, kad viņš kāpa pa kāpnītēm lejup, tā ka viņam, zināms, tūlīt bija jānogāžas lejā nesamaņā, vai turpretim Smerdjakovam, pazīstamajam epileptiķim, lēkme uznāca jau no kritiena un satricinājuma — to nevarēja izdibināt, bet viņu atrada jau pagraba dibenā krampjos un konvulsijās raustāmies ar putām uz lūpām. Sākumā domāja, ka viņš droši vien ko salauzis, roku vai kāju, un sasities, tomēr «dievs viņu pasargāja», kā sacīja Marfa Ignatjevna: nekāda lielāka nelaime nebija notikusi, tikai grūti nācās viņu saņemt un iznest no pagraba dienas gaismā. Bet palūdza kaimiņus palīgā un kā nekā to paveica. Pie visas šīs ceremonijas bija klāt arī pats Fjodors Pavlovičs, pats palīdzēja, kā redzams, pārbijies un it kā apjucis. Slimnieks tomēr pie samaņas nenāca: lēkmes gan lāgiem mitējās, toties atsākās atkal, un visi nosprieda, ka notiks tāpat kā pērngad, kad arī viņš nejauši nokrita no istabas augšas. Atcerējās, ka toreiz viņam lika pie pakauša ledu. Ledu pagrabā vēl sameklēja, un Marfa Ignatjevna izrīkoja to darīt, bet Fjodors Pavlovičs pievakarē lika atsaukt ārstu Hercenštūbi, kas tūlīt arī ieradās. Rūpīgi izmeklējis slimnieku (viņš bija visrūpīgākais un uzmanīgākais ārsts visā guberņā, padzīvojis un visai cienījams vīrs), viņš secināja, ka lēkme ir ārkārtīga un «var draudēt briesmas», ka pagaidām viņš, Hercenštūbe, vēl visu nesaprotot, bet ka rīt no rīta, ja nepalīdzēšot pašreizējie līdzekļi, viņš ķeršoties pie citiem. Slimnieku noguldīja sētas mājas istabiņā, blakus Grigorija un Marfas 'Ignatjevnas dzīvoklim. Pēc tam visu dienu Fjodoram Pavlovičam bruka virsū viena nelaime pēc otras: pusdienas gatavoja Marfa Ignatjevna, un zupa, salīdzinot ar Smerdjakova ražojumiem, bija «tīrās samazgas», bet vista tā pārkaitēta, ka to sagremot nebija nekādi iespējams. Marfa Ignatjevna uz kunga rūgtajiem, kaut arī taisnīgajiem pārmetumiem atcirta, ka vista jau tā bijusi ļoti veca, bet viņa pati par pavāru neesot mācījusies. Pievakarē uznāca jaunas raizes: Fjodoram Pavlovičam paziņoja, ka Grigorijs, kas jau no aizvakardienas jutās nevesels, nupat esot pavisam nolicies, viņam pamiruši krusti. Fjodors Pavlovičs padzēra tēju ātrāk nekā citas reizes un ieslēdzās viens pats namā. Viņš bija šausmīgās un satraukuma pilnās gaidās. Lieta tā, ka taisni šovakar viņš gaidīja ierodamies Grušiņu, nu iau gandrīz pilnīgi droši; vismaz no Smerdjakova jau rīta agrumā viņš bija saņēmis gandrīz apgalvojumu, ka «viņa jau noteikti solījās nākt». Negudrā večuka sirds nemierīgi dauzījās, viņš staigāja pa savām tukšajām istabām un klausījās. Bija jābūt ļoti uzmanīgam: kaut kur viņai varēja uzglūnēt Dmitrijs Fjodorovičs, bet, kad viņa pieklauvēs pie loga (Smerdjakovs jau aizvakar iegalvoja Fjodoram Pavlovičam, ka izstāstījis viņai, kur un kā jāklauvē), labi ātri jāatslēdz durvis, un ne acumirkli nedrīkst viņu velti aizkavēt priekšnamā, lai viņa, pasargi dievs, no kaut kā nenobīstas un neaizskrien. Fjodors Pavlovičs bija noraizējies, tomēr viņa sirds nekad vēl nebija tvikusi saldākās cerībās: nu jau gandrīz droši varēja sacīt, ka šoreiz viņa būs katrā ziņā klāt! …

SESTĀ GRAMATA KRIEVU MŪKS

...

I Svētnieks Zosima un viņa viesi

Kad Aļoša ar nemieru un sāpēm sirdi iegāja svētnieka cellē, viņš apstājās gandrīz izbrīnījies: mirstošā slimnieka vietā, kas varbūt bija jau bez samaņas, kā viņš bija baidījies to ieraudzīt, viņš pēkšņi ieraudzīja to sēžam krēslā, lai gan vājumā izdēdējušu, bet mundru un jautru seju, viesu ielenktu un nogrimušu ar tiem klusā un gaišā sarunā … Viņš gan bija piecēlies no gultas ne agrāk kā stundas ceturksni priekš Aļošas ierašanās; viesi jau agrāk bija sapulcējušies viņa cellē un gaidīja, kad viņš pamodīsies, jo Paisija tēvs bija cieši iegalvojis, ka «mācītājs piecelsies katrā ziņā, lai vēlreiz parunātos ar tiem, kurus iemīlējusi viņa sirds, kā viņš pats teica un pats solījās jau no rīta». Bet šim solījumam, tāpat kā katram mirstošā svētnieka vārdam, Paisija tēvs cieši ticēja, tik cieši, ka, ja viņš to redzētu jau pavisam bez samaņas un pat bez dvašas, bet būtu saņēmis viņa solījumu, ka tas vēlreiz celsies un atvadīsies no viņa, tad varbūt pat nenoticētu pašai nāvei, vienmēr vēl gaidīdams, ka mirējs modīsies un izpildīs solīto. Bet no rīta svētnieks Zosima viņam noteikti sacīja, laizdamies miegā: «Nemiršu, iekams vēlreiz nebūšu guvis iepriecinājumu sarunā ar jums, manas sirds mīlamie, jūsu mīļajās sejās noraudzīšos, savu dvēseli vēlreiz jums atklāšu.» Uz šo droši vien beidzamo svētnieka sarunu bija sapulcējušies viņa visuzticamākie, draugi no seniem laikiem. Tie bija četri: hieromonachi Jozefa tēvs un Paisija tēvs, hieromonachs Michaila tēvs, skita priekšnieks, vēl ne visai vecs cilvēks, ne tuvu tik stiprs zinībās, zemas kārtas, bet spēcīgs garā, nesatricināms un vienkāršs ticībā, pēc izskata bargs, bet savā sirdī dziļas aizgrābtības apskaidrots, lai gan, redzams, slēpa savu aizgrābtību, pat it kā kaunēdamies nO tās. Ceturtais viesis bija jau pavisam vecs, vienkāršs mūķelis, cēlies no visnabadzīgākajiem zemniekiem, brālis Antims, gandrīz vai lasīt un rakstīt nepratējs, kluss un lēnīgs, kas pat reti kad ar kādu runāja, no visupazemīgākajiem pazemīgākais; viņš izskatījās pēc cilvēka, ko uz mūžu iztrūcinājis kaut kas liels un šausmīgs, viņa prātam nepieejams. Šo it kā drebošo cilvēku svētnieks Zosima ļoti mīlēja un visu mūžu izturējās pret viņu ar neparastu cienību, lai gan varbūt visu mūžu ne ar vienu nebija pārmijis mazāk vārdu kā ar viņu, neraugoties uz to, ķa kādreiz ilgus gadus bija pavadījis svētceļojumos ar viņu divatā pa visu svēto Krievzemi. Tas notika jau ļoti sen, jau priekš gadiem četrdesmit, kad svētnieks Zosima pirmoreiz uzsāka savas mūka gaitas kādā nabadzīgā, maz pazīstamā Kostromas klosterī un kad drīz pēc tam devās par ceļa biedru Antima tēvam viņa klaiņojumos, lai vāktu ziedojumus savam nabadzīgajam Kostromas klosterītim. Visi, ir saimnieks, ir viesi, bija apmetušies svētnieka otrā istabā, kurā atradās viņa gulta un kura, kā jau agrāk aizrādīts, bija ļoti šaura, tā ka visi četri (izņemot klostera kalpotāju Porfiriju, kas stāvēja kājās) tikko varēja sasēsties ap svētnieku uz krēsliem, ko ienesa no pirmās istabas. Metās jau tumsa, istabu apgaismoja lampiņas un vaska sveces svētbilžu priekšā. Ieraudzījis Aļošu, kas ienākot apmulsa un palika stāvot pie durvīm, svētnieks viņam priecīgi uzsmaidīja un pastiepa roku:

—   Labdien, lēnīgais, labdien, mīļais, tu arī esi klāt. Es jau zināju, ka atnāksi.

Aļoša piegāja viņam klāt, noliecās viņa priekšā līdz zemei un sāka raudāt. Kaut kas lauzās viņam no sirds, viņa dvēsele drebēja, viņam gribējās skaļi raudāt.

—   Ko nu, neapraudi vēl, — smaidīja svētnieks, uzlicis savu labo roku viņam uz galvas, — redzi, sēžu un sarunājos, varbūt vēl divdesmit gadu nodzīvošu, kā vakar man novēlēja tā labā, mīļā no Višegorjas ar meitiņu Līzbeti uz rokām. Pasargi, ak kungs, ir māti, ir meitiņu Līzbeti (viņš pārmeta krustu). Porfirij, vai viņas dāvanu aiznesi, kur tev liku?

Te viņš atcerējās vakardienas sešdesmit kapeikas, ko ziedoja možā dievlūdzēja, lai nodod «tai, kura nabadzīgāka par mani». Šādi ziedojumi nāk kā epitimijas, ko kādu iemeslu dēļ labprātīgi uzņemas, un katrā ziņā no sūri grūti iegūtās naudas. Svētnieks jau vakar vakarā sūtījis Porfiriju pie kādas nesen ugunsgrēkā izpostītas mūsu mazpilsones, atraitnes ar bērniem, kas pēc ugunsgrēka gāja ubagot. Porfirijs pasteidzās atbildēt, ka šī lieta jau nokārtota un ka naudu viņš nodevis, kā viņam vēlēts, «no nezināmas labdares».

—   Celies augšā, mīļais, — svētnieks sacīja Aļošam, — ļauj man tevī paskatīties. Vai biji pie savējiem un redzēji brāli?

Aļošam likās savādi, ka viņš tik stingri un noteikti jautā tikai par vienu no brāļiem, — bet par kuru gan; tātad šī brāļa dēļ viņš varbūt to sūtījis projām no sevis ir vakar, ir šodien.

—   Vienu no brāļiem redzēju, — atbildēja Aļoša.

—   Es par to, vakardienas, vecāko, kam es palocījos līdz zemei.

—   To es redzēju tikai vakar, bet šodien nekādi nevarēju atrasit, — sacīja Aļoša.

—   Pasteidzies atrast, rīt atkal ej un pasteidzies, pamet visu un pasteidzies! Varbūt vēl paspēsi novērst ko briesmīgu. Vakar es palocījos viņa nākamajām lielajām ciešanām.

Viņš pēkšņi apklusa un it kā nogrima domās. Tie bija dīvaini vārdi. Jozefa tēvs, svētnieka vakardienas zemās palocīšanās liecinieks, saskatījās ar Paisija tēvu. Aļoša nenocietās.

—   Tēv un skolotāj, — viņš teica ārkārtīgi uztraukts, — pārāk neskaidri jūsu vārdi… Kādas gan ciešanas viņu sagaida?

—   Neesi ziņkārīgs! Vakar man rādījās kas briesmīgs… ii kā visu viņa likteni vakar izteiktu viņa skatiens … Bija viņam viens tāds skatiens… tā ka acumirklī es iztrūcinājos savā sirdi par to, ko šis cilvēks sev gatavo. Vienu vai divi reizes mūžā es esmu redzējis dažiem tādu pašu sejas izteiksmi… kas it kā izteic visu šo cilvēku likteni, un, ak vai, viņu liktenis piepildījās. Es tevi sūtīju pie viņa, Aleksej, jo domāju, ka tavs brāļa vaigs viņam palīdzēs. Bet viss nāk no dieva, arī visi mūsu likteņi. «Ja kviešu grauds, iebiris zemē, nenomirs, tad tas paliks viens; bet, ja nomirs, tad nesīs daudz augļu.» Paturi to prātā! Bet tevi, Aleksej, es daudzkārt savā mūžā esmu svētījis tavas sejas dēļ, lai tev tas zināms, — sacīja svētnieks, klusu smaidīdams. — Domāju par tevi tā: tu iziesi no šīm sienām, bet pasaulē paliksi kā mūks. Daudz tev būs ienaidnieku, bet pat tavi ienaidnieki mīlēs tevi. Daudz nelaimju tev pagādā dzīve, bet caur tām tu būsi laimīgs un dzīvi svētīsi, un citiem liksi to svētīt, — kas ir svarīgāks par visu. Nu re, kāds tu esi. Mani tēvi un mācītāji, — aizkustināti smaidīdams, viņš uzrunāja savus viesus, — nekad līdz šai dienai es neesmu teicis, pat viņam ne, kādēļ bija tik mīļa manai sirdij šī jaunekļa seja. Teikšu tikai tagad: viņa seja bija man it kā atgādinājums un pravietojums. Manas dzīves ausmā, vēl mazās dienās, man bija vecākais brālis, kas nomira kā jauneklis manu acu priekšā, tikai septiņpadsmit gadus vecs. Un vēlāk, visu mūžu cauri, es pamazām pārliecinājos, ka šis brālis manā liktenī bija it kā norādījums un zīme no augšas, jo, ja viņš neparādītos manā dzīvē, ja viņa nemaz nebūtu, tad varbūt nekad, man tā liekas, es nebūtu pieņēmis mūka kārtu un nebūtu gājis šo visudārgāko ceļu. Tā pirmā parādība bija jau manā bērnībā, un nu mana ceļa galā man parādījās acu priekšā it kā tās atkārtojums. Tas ir brīnišķi, tēvi un mācītāji, ka, nebūdams tik daudz viņam līdzīgs sejā, bet tikai druscīt, Aleksejs man likās tik līdzīgs viņam garā, ka daudzkārt es viņu turēju it kā tieši par to jaunekli, savu brāli, kas pie manis neizprotami atnācis mana ceļa galā, lai ko atgādinātu un apskaidrotu, tā ka es pat brīnījos par sevi un par tādu savu dīvainu iedomu. Vai tu dzirdi to, Porfirij? — viņš uzrunāja klostera kalpotāju, kas viņam piepalīdzēja. — Daudzkārt es redzēju tavā sejā it kā rūgtumu par to, ka es mīlu Alekseju vairāk nekā tevi. Tagad tu zini, kādēļ tā bija, bet es mīlu arī tevi, zini to, un daudzkārt esmu bēdājies, ka tu esi sarūgtināts. Bet jums, mīļie viesi, es gribu pastāstīt par šo jaunekli, savu brāli, jo nav bijis manā dzīvē parādības, kas būtu dārgāka par šo, pravietiskāka un aizkustinošāka. Mana sirds ir aizgrābta, un šai brīdī es garā redzu visu savu dzīvi, it kā atkal visu to pārdzīvotu …

Te man jāpiezīmē, ka šī pēdējā svetnieka saruna ar viesiem, kas viņu apmeklēja viņa mūža beidzamajā dienā, ir uzglabājusies pa daļai pierakstīta. To pierakstīja atmiņai Aleksejs Fjodorovičs Karamazovs kādu laiku pēc svētnieka nāves. Bet, vai tā bija pilnīgi toreizējā saruna vai savās piezīmēs viņš tai pievienoja šo to arī no agrākajām svētnieka sarunām, to es nevaru te izšķirt, turklāt visa svētnieka runa šais piezīmēs atstāstīta tikpat kā nepārtraukti, it kā viņš būtu izklāstījis savu dzīvi stāsta veidā, uzrunādams savus draugus, lai gan, bez šaubām, pēc vēlākajiem nostāstiem, patiesībā norisinājās mazliet citādi, jo tovakar notika vispārēja saruna un, lai gan viesi savu saimnieku reti pārtrauca, tomēr runāja arī paši, iejaukdamies sarunā, varbūt pat no savas puses ko neko atklāja un pastāstīja, un turklāt tādas nepārtrauktības šai stāstā nevarēja būt, jo svētniekam reizēm pietrūka elpas, viņš zaudēja balsi un pat atgulās atpūsties savā gultā, kaut arī neaizmiga, un viesi neatstāja savu vietu. Vienu vai divi reizes sarunu pārtrauca evaņģelija lasīšana, lasīja Paisija tēvs. Vērā ņemams arī tas, ka tomēr neviens no viņiem nedomāja, ka svētnieks nomirs tai pašā naktī, jo vairāk tāpēc, ka šai sava mūža pēdējā vakarā pēc dziļa dienas miega viņš pēkšņi it kā bija ieguvis jaunu spēku, kas viņu atbalstīja visu ilgo laiku, kamēr viņš sarunājās ar draugiem. Tā bija it kā beidzamā aizgrābtība, kas viņā uzturēja neticamu dzīvīgumu, bet tikai īsu laiku, jo viņa dzīve pārtrūka pēkšņi… Bet par to vēlāk. Tagad gribu tikai paziņot, ka uzskatu par labāku, neizklāstot visus sarunas sīkumus, aprobežoties tikai ar svētnieka stāstu pēc Alekseja Fjodoroviča Karamazova rokraksta. Tas būs īsāks un arī ne tik nogurdinošs, lai gan, to es atkārtoju, Aļoša daudz ko bija ņēmis arī no agrākajām sarunām un pievienojis klāt.

II

No dieva priekšā aizgājušā hieroschimonacha svētnieka Zosimas dzīves, pēc viņa paša vārdiem sastādījis Aleksejs Fjodorovičs Karamazovs

Biogrāfiskās ziņas

a) Par jaunekli, svētnieka Zosimas brāli

Mīlamie tēvi un mācītāji, es esmu dzimis tālā ziemeļu guberņā, V. pilsētā; mans tēvs bija muižnieks, bet ne dižciltīgs un ne visai augsti titulēts. Viņš nomira, kad es biju tikai divi gadi vecs, un es viņu nemaz neatceros. Viņš atstāja manai māmiņai nelielu koka namu un zināmu kapitalu, nelielu, tomēr pietiekošu, lai varētu dzīvot ar bērniem, neciešot trūkumu. Mēs bijām pavisam divi savai māmiņai: es, Zinovijs, un mans vecākais brālis Markels. Viņš bija vecāks par mani gadi astoņi, straujas un ātri uzbudināmas dabas, bet labsirdīgs, tomēr ne zobgalīgs, un dīvains klusētājs, sevišķi savās mājās,, ar mani, ar māti un ar kalpiem. Ģimnāzijā viņš mācījās labi, bet ar saviem biedriem nesagājās, lai gan arī neķildojās, tā, mazākais, par viņu atcerējās māte. Pusgadu priekš savas nāves, kad viņam jau palika septiņpadsmit gadu, viņš pasāka iet pie kāda vientulīga cilvēka mūsu pilsētā, tāda kā politiska trimdinieka, kas bija izsūtīts no Maskavas uz mūsu pilsētu par brīvdomību. Šis trimdinieks bija visai mācīts vīrs pn slavens filozofs universitātē. Nezin kādēļ viņš bija Markelu 'iemīlējis un sāka to pieņemt. Jauneklis pie viņa nosēdēja augus vakarus — un tā cauru ziemu, kamēr trimdinieku izsauca atpakaļ valsts dienesitā uz Pēterburgu, pēc viņa paša lūguma, jo viņam bija aizstāvji. Sākās lielais gavēnis, bet Markels negrib gavēt, baras un par to smeja-s. «Tas viss ir murgi,» viņš saka, «un nav arī nekāda dieva,» — tā ka ij māti, ij kalpus un arī mani, mazo, pārņēma šausmas, jo, lai gan man bija tikai deviņi gadi, tomēr, izdzirdējis šos vārdus, ari es ļoti izbijos. Visi kalpi mums bija dzimtļaudis, četri cilvēki, visi pirkti uz kāda mums pazīstama muižnieka vārda. Vēl atceros, ka no šiem četriem māmiņa pārdeva vienu, ķēkšu Afimju, klibu un padzīvojušu, par sešdesmit rubļiem asignacijās, bet viņas vietā pieņēma brīvu kalponi. Un te nu gavēņa sestajā nedēļā brālim piepeši kļuva slikti, bet viņš jau vienmēr bija nevesels, vārgām krūtīm, vājš miesās un sliecīgs uz diloni; augumā gan paliels, bet tievs un nīkulīgs, sejā gan visai izskatīgs. Vai nu viņš bija saaukstējies, vai kas cits, bet ieradās ārsts un drīz vien iečukstēja māmiņai, ka viņam ātrais dilonis un ka pavasari viņš nepārdzīvos. Māte sāka raudāt, sāka uzmanīgi lūgt brāli (vairāk aiz tam, lai viņš neizbītos), lai viņš pagavējot un neatkrītot no svētiem dieva sakramentiem, jo toreiz viņš vēl bija uz kājām. To dzirdot, viņš saskaitās un nozākāja dieva baznīcu, tomēr nogrima domās: tūlīt nojauta, ka bīstami slims un ka tādēļ arī māte viņu sūta, kamēr vēl spēkos, pagavēt un baudīt svēto vakariņu. Un viņš jau pats zināja, ka sen ir nevesels, un jau gadu priekš tam kādreiz pie galda aukstasinīgi sacīja man un mātei: «Es neesmu dzīvotājs pie jums šai pasaulē, varbūt pat gadu nenodzīvošu,» — un tā gluži kā pareģodams. Pagāja dienas trīs, un pienāca klusā nedēļa. Un te nu brālis no otrdienas rīta sāka gavēt. «To es, māmulīt, patiesībā daru jūsu dēļ, lai jūs iepriecinātu un nomierinātu,» viņš tai teica. Māte sāka raudāt aiz prieka un arī aiz bēdām. «Jādomā, viņa gals ir tuvu klāt, ja jau viņā pēkšņi tāda pārmaiņa.» Bet ilgi viņš nesagāja baznīcā, likās gultā, tā ka izsūdzēja grēkus un baudīja svēto vakariņu jau mājās. Uznāca gaišas, skaidras, smaržu pilnas dienas, bija vēlīnas lieldienas. Visu nakti, es atceros, viņš klepo, slikti guļ, bet rītā vienmēr apģērbjas un mēģina sēsties mīkstajā krēslā. Tādu es viņu atceros: sēž kluss, lēnīgs, smaida, pats slims, bet seja jautra, priecīga. Viņš pavisam pārvērtās garīgi — viņā pēkšņi sākās tik brīnišķa pārmaiņa! Ieiet pie viņa istabā vecā aukle: «Paļauj, balodīt, es arī tev iedegšu lampiņu svētbildes priekšā.» Bet agrāk viņš neatļāva, pat pūta nost. «Iededz, mīļā, iededz, es biju negantnieks, ka agrāk jums to liedzu. Tu lūdzi, dievam iedegdama lampiņu, un es lūdzu, par tevi priecādamies. Tātad vienu dievu mēs lūdzam.» Dīvaini mums likās šie vārdi, un māte aizgāja savā galā un pastāvīgi raudāja, tikai ienākot pie viņa, izslaucīja acis un izlikās jautra. «Māmulīt, neraudi, dūjiņ,» nereti viņš sacīja, «es vēl ilgi dzīvošu, daudz līksmošos ar jums, un dzīve, cik tā jautra un priecīga!» — «Ai mīļais, kas nu tev par priekiem, kad tu naktīs guli karsonī un klepo, ka tev krūtis vai pušu plēš.» — «Māmiņ,» viņš tai atbild, «neraudi, dzīve ir paradize, un mēs visi esam paradizē, tikai negribam to atzīt, bet, ja gribētu atzīt, jau rīt visā pasaulē iestātos paradize.» Un visi brīnījās par viņa vārdiem — tik dīvaini un tik noteikti viņš to pateica, — sajūsminājās un raudāja. Atnāca pie mums pazīstami. «Mīļie,» viņš saka, «dārgie, ar ko gan es esmu pelnījis, ka jūs mani mīlat, kādēļ jūs mani tādu mīlat, un kā es to agrāk nezināju, necienīju.» Ienākušiem kalpiem viņš teica ik brīdi: «Mani mīļie, dārgie, kādēļ jūs man kalpojat, un vai es esmu tā vērts, ka man kalpo. Ja dievs par mani apžēlotos un atstātu starp dzīvajiem, es pats jums kalpotu, jo visi lai kalpo viens otram.» Māmiņa klausījās un grozīja galvu: «Mans dārgais, tu tā runā aiz slimības!» — «Māmiņ, mans prieks,» viņš saka, «nevar būt, ka nebūtu kungu un kalpu, bet lai arī es būtu savu kalpu kalps, tāds pats kā viņi man. Un vēl es tev teikšu, māmulīt, ka ikviens no mums visu priekšā ir vainīgs, bet es vairāk par visiem.» Te nu māmiņa sāka pat smaidīt; raud un pasmaida. «Nu kādēļ gan,» viņa saka, «tu esi visu priekšā par visiem vairāk vainīgs. Lai tie slepkavas, laupītāji, bet ko gan tu tādu būtu paspējis sagrēkot, ka sevi apvaino par visiem vairāk?» — «Māmulīt, tu manu sirsniņ,» viņš saka (tad viņš sāka runāt tādus mīļus vārdiņus, negaidītus), «tu manu mīļo, līksmo sirsniņ, zini, ka patiesi ikviens visu priekšā par visiem un par visu ir vainīgs. Es nezinu, kā tev to izskaidrot, bet jūtu, ka tā ir, un tas mani moka. Un kā gan mēs dzīvojām, nīdāmies un tad nekā nezinājām?» Tā viņš modās no miega, ar katru dienu vairāk un vairāk aizgrābts, līksms un mīlestībā drebēdams. Reizēm atbrauca ārsts, vecītis, pie mums brauca vācietis Eizenšmits. «Nu, doktor, vai vēl nodzīvošu kādu dieniņu šai pasaulē?» tā viņš pajoko ar to. «Nevis dienu vien, vēl daudz dienu nodzīvosiet,» atbild ārsts, «vēl mēnešus un gadus nodzīvosiet.» — «Kas gan gadi, kas mēneši!» viņš iesaucās. «Kam te skaitīt dienas, cilvēkam pietiek vienas dienas, lai viņš iepazītu visu laimi. Mani mīļie, kam mēs ķildojamies, viens otra priekšā lepojamies, viens otra pārestības paturam prātā: iesim tieši dārzā un sāksim līksmoties un draiskoties, viens otru mīlēt un slavināt, un skūpstīt, un mūsu dzīvi svētīt.» — «Nav viņš dzīvotājs pasaulē, jūsu dēls,» ārsts teica māmiņai, kad tā viņu pavadīja līdz lievenim, «viņš no slimības zaudē prātu.» Viņa istabas logi bija dārza pusē, bet mūsu dārzs bija ēnains, ar veciem kokiem, kokos raisījās pavasara pumpurīši, atlaidās agrīnie putniņi, čivina, dzied pie viņa logiem. Un pēkšņi, raudzīdamies viņos un priecādamies, viņš sāka lūgt ari no tiem piedošanu: «Dieva putniņi, līksmie putniņi, piedodiet ari jūs man, jo arī pret jums es esmu apgrēkojies.» To gan neviens no mums toreiz nevarēja saprast, bet viņš aiz prieka raud. «Jā,» viņš saka, «bija tāda dieva godība man visapkārt: putniņi, koki, pļavas, debesis, es vienīgs dzīvoju negodā, viens visu apgānīju, bet skaistuma un godības nemaz nemanīju.» — «Tu gan par daudz grēku uzņemies,» māmiņa dažreiz raud. «Māmulīt, mans prieks, es taču raudu aiz jautrības, nevis aiz bēdām; man taču pašam gribas būt vainīgam viņu priekšā, tikai to es tev neprotu izskaidrot, jo pat nezinu, kā tos mīlēt. Lai es esmu grēcīgs visu priekšā, toties arī visi man piedos, un tā ir paradize. Vai tad es neesmu tagad paradizē?»

Un daudz kas vēl bija, ko man ne atcerēties, nedz pierakstīt. Atceros, kādreiz es iegāju pie viņa viens, kad pie viņa neviena nebija. Bija dzidra vakara stunda, saule rietēja, un visu istabu apmirdzēja tās slīpie stari. Viņš, mani ieraudzījis, pamāja, es tam piegāju klāt; viņš ar abām rokām saņēma mani aiz pleciem, raugās man sejā aizgrābts un mīlestības pilns; nekā neteica, tikai raudzījās tā kādu minūti. «Nu,» viņš saka, «tagad ej rotaļājies, dzīvo manā vietā!» Tad es devos laukā un gāju rotaļās. Bet vēlāk dzīvē daudzreiz ar asarām atcerējos, ka viņš man lika dzīvot viņa vietā. Viņš vēl daudz ko runāja, tādu brīnišķu un jauku, lai gan toreiz mums nesaprotamu vārdu. Viņš nomira trešajā nedēļā pēc lieldienām, pie pilnas saprašanas un, lai gan vairs nerunāja, nepārvērtās līdz pat savai beidzamai stundiņai: raugās priecīgi, acīs jautrība, viņa skatieni mūs meklē, viņš smaida mums, sauc mūs. Pat pilsētā daudz runāja par viņa nāvi. Toreiz tas viss mani satrieca, bet ne pārlieku,lai gan es ļoti raudāju, kad viņu apglabāja. Biju jauns, vēl bērns, bet sirdī viss palika neizdzēšami, šīs jūtas apslēpās. Savā laikā visam bija jāceļas augšā un jāatsaucas. Tā arī notika.

b) Par Svētiem rakstiem Zosimas tēva dzīvē

Tad mēs palikām ar māmiņu vieni. Drīz vien labi paziņas viņai deva padomu, ka, lūk, jums palicis viens vienīgs dēliņš un jūs neesat nabadzīga, jums ir kapitals, tad kādēļ gan pēc citu piemēra jums nesūtīt savu dēlu uz Pēterburgu, jo, atstājot viņu te, jūs tam laupītu varbūt slavenu nākotni. Un samācīja māmiņu, lai mani vedot uz Pēterburgu, uz kadetu korpusu, lai pēc tam es varētu iestāties ķeizariskajā gvardē. Māmiņa ilgi šaubījās: kā gan lai šķiras no beidzamā dēla, tomēr izšķīrās, .gribēdama mani darīt laimīgu, lai gan ne bez ilgām asarām. Viņa aizveda mani uz Pēterburgu un ielika skolā, un no tā laika es viņu nemaz neesmu redzējis; jo pēc trim gadiem viņa pati nomira, visus trīs gadus pēc mums abiem skumusi un drebējusi. No vecāku nama es paņemu līdzi tikai dārgas atmiņas, jo nav cilvēkam dārgāku atmiņu kā no viņa agrās bērnības vecāku namā, un tas gandrīz vienmēr tā, ja ģimenē kaut jele mazu drusciņu ir mīlestības un saticības. Un arī no vissliktākās ģimenes var saglabāties dārgas atmiņas, ja tikai tava dvēsele pati spējīga meklēt dārgumus. Pie tādām mājas atmiņām es pieskaitu arī atmiņas par bībeles stāstiem, kurus vecāku namā, kaut arī bērns būdams, es ar ziņkāri mācījos. Toreiz man bija bībeles stāstu grāmata ar skaistām bildītēm un virsrakstu «Simt četri bībeles stāsti no Vecās un Jaunās derības», un tajā es mācījos arī lasīt. Un arī tagad tā man stāv te uz plaukta, es to glabāju kā dārgu piemiņu. Bet jau tad, kad vēl nebiju iemācījies lasīt, atceros, ka pirmo reizi pār mani nāca kā gara apskaidrība jau astoņu gadu vecumā. Māmiņa mani vienu pašu (neatceros, kur toreiz bija brālis) veda dievnamā — klusās nedēļas pirmdienā uz liturģiju. Bija skaidra diena, un es tagad, atcerēdamies to, it kā no jauna redzu, kā no kvēpnīcas kūpēja vīraks un lēni cēlās augšup, bet no augšas, kupolā, šaurā lodziņā, lītin lija pār mums baznīcā dieva stari, un, viļņodams un celdamies tiem pretī, vīraks it kā kusa tajos. Es aizgrābts skatījos un pirmo reizi mūžā uzņēmu toreiz dvēselē dieva vārda sēklu apzinīgi. Dievnama vidū iznāca puisēns ar lielu grāmatu, tik lielu, ka man toreiz likās, viņam pat grūti bija to panest, un uzlika uz lasāmā galdiņa, atvēra un sāka lasīt, un tad es pēkšņi pirmo reizi kaut ko sapratu, ko dievnamā lasa. Dzīvoja kāds vīrs, Unzemē, taisnīgs un dievbijīgs, un viņam bija tik un tik bagātību, tik un tik kamieļu, tik un tik avju un ēzeļu, un viņa bērni līksmojās, un viņš tos mīlēja ļoti un lūdza par tiem dievu: varbūt viņi līksmodamies apgrēkojušies. Un, lūk, uzkāpj pie dieva sātans kopā ar dieva dēliem un saka tam kungam, ka esot izstaigājis visu zemi un apakšzemi. «Bet vai redzēji manu kalpu Ijabu?» dievs viņam jautā. Un dievs palielījās sātanam, norādīdams uz savu diženo svēto kalpu. Un sātans'pasmējās par dieva vārdiem: «Nodod viņu man, un tu redzēsi, ka tavs kalps sāks kurnēt un nolādēt tavu vārdu.» Un dievs nodeva savu taisnīgo, kuru viņš tik ļoti mīlēja, sātanam, un sātans nomaitāja viņa bērnus un viņa lopus un izputināja viņa bagātību, visu pēkšņi, kā ar dieva zibeņiem, un Ijabs saplēsa savas drēbes un krita pie zemes un brēca: «Kails esmu nācis no mātes miesām, kails ari atgriezīšos zemē, dievs deva, dievs arī ņēma. Lai slavēts dieva vārds šodien un mūžīgi mūžam!» Tēvi un mācītāji, esiet saudzīgi pret šīm imanām asarām, jo visa mana bērnība kā no jauna paceļas manā priekšā, un es elpoju tagad, kā toreiz elpoju ar savām astoņi gadi veca bērna krūtiņām, un jūtu tāpat kā toreiz izbrīnu un apjukumu, un prieku. Un kā toreiz kamieļi pārņēma manu fantaziju un sātans, kas tā sarunājās ar dievu, un dievs, kas nodevis savu kalpu bojā ejai, un viņa kalps, kas brēc: «Lai slavēts tavs vārds, lai gan tu sodi mani,» — un pēc tam klusa un salda dziesma dievnamā — «Lai mana lūgšana top uzklausīta», un atkal vīraks no priestera kvēpnīcas un lūgšana, krītot ceļos! No tā laika — pat vēl vakar to paņēmu — vairs nevaru lasīt šo svēto stāstu bez asarām. Un cik daudz te liela, noslēpumaina, neaptverama! Pēc tam esmu dzirdējis zobgaļu un zaimotāju vārdus, lepnus vārdus: «Kā gan tas kungs varēja nodot mīļāko no saviem svētajiem velnam par apsmieklu, atņemt viņam bērnus, sist viņu pašu ar slimību un vātīm tā, ka viņš ar šķēpeli tīrīja pūžņus no savām brūcēm, un kādēļ gan: tikai lai palielītos sātanam: «Lūk, ko var Izciest mans svētais manis dēļ!» Bet tur jau viss dižums, ka tas ir noslēpums, ka garām ejošais zemes vaigs un mūžīgā patiesība te saskārušies kopā. Zemes taisnības priekšā norisinās mūžīgās taisnības darbība. Te radītājs kā pirmajās radīšanas dienās, beigdams katru dienu ar uzslavu: «Tas ir labi, ko es esmu radījis,» — raugās Ijabā un atkal lielās ar savu radīšanu. Un Ijabs, teikdams to kungu, kalpo ne vien viņam, bet pakalpos arī visai viņa radībai no dzimuma uz dzimumu un mūžīgi mūžam, jo tam viņš bija izraudzīts. Ak kungs, kas tā par grāmatu un kas tā par mācību! Kas tā par grāmatu, šie svētie raksti, kāds brīnums un kāds spēks līdz ar to dots cilvēkam! It kā pasaules un cilvēka un cilvēcisko raksturu veidojums, un viss ir nosaukts un norādīts uz laiku laikiem. Un cik daudz atklātu un vaļsirdīgi vienkāršu noslēpumu: dievs no jauna dara stipru Ijabu, dod viņam atkal bagātību, paiet atkal ilgi gadi, un nu jau viņam ir jauni bērni, citi, un viņš tos mīl, — ak kungs! Un kā gan viņš varēja iemīlēt šos jaunos, kad to agrāko vairs nav, kad viņš tos ir zaudējis? Atceroties tos, vai tad var būt pilnīgi laimīgs kā agrāk ar jaunajiem, lai arī jaunie būtu cik mīļi būdami? Bet var, var: vecās bēdas caur cilvēka dzīves lielo noslēpumu pamazām pāriet klusā, aizgrābtības pilnā priekā; jauno, karsto asiņu vietā iestājas maigs, gaišs vecums; svētīju ik dienas saules lēktu, un mana sirds kā agrāk to augsti teic, bet nu vēl vairāk mīlu saules rietu, tās garos, slīpos starus un ar tiem — klusas, maigas, sirsnīgas atmiņas, mīļus tēlus no visas ilgās un svētīgās dzīves, — un pār visu to dieva taisnība, kas aizgrābj, samierina, visu piedod! Beidzas mana dzīve, zinu un dzirdu to, bet jūtu ar katru dienu, kas man vēl palikusi, kā mana zemes dzīve pieskaras jau kādai jaunai, bezgalīgai, nezināmai, bet tuvai nākamai dzīvei, kuru nojaušot mana dvēsele dreb līksmībā, apžilbst prāts un priekā raud sirds … Draugi un mācītāji, es dažkārt esmu dzirdējis un tagad, beidzamā laikā, par to vēl vairāk runā, ka pie mums dieva priesteri un visvairāk lauku priesteri ik vietiņā un ar asarām acīs žēlojoties par savu mazo atalgojumu un par savu pazemotību un tieši iegalvojot, pat ar iespiestu vārdu, — to es pats esmu lasījis, — ka viņi tagad it kā nevarot vairs skaidrot ļaudīm svētos rakstus, jo viņiem mazs atalgojums, un, ja jau nākot luterāņi un ķeceri un sākot atņemt ganāmpulku, tad lai ņemot vien, jo, sak, mazs ir mūsu atalgojums. Ak kungs, es domāju, dod viņiem, dievs, vairāk šī viņiem dārgā atalgojuma (jo taisnīga ir arī viņu žēlošanās), bet patiesi es saku: ja kāds ir vainīgs šai lietā, tad pa pusei mēs paši! Jo, lai nav laika, lai viņam taisnība, ka visu laiku viņu apspiež ar darbu un amata pienākumiem, tomēr ne nu visu laiku, ir jau arī viņiem jele viena stundiņa visā nedēļā, lai arī dievu atcerētos. Un ne jau cauru gadu darbs. Lai viņš sapulcina pie sevis reizi nedēļā vakara stundā sākumā kaut (tikai bērnus, — uzdzirdēs tēvi, un arī tēvi sāks nākt. Un ne jau pilis jāceļ, bet uzņem tos vienkārši savā istabā; nebīsties, viņi nepiegānīs tavu istabu, jo tikai uz vienu stundiņu tu sapulcini. Atver tu viņiem šo grāmatu un lasi bez pārgudriem vārdiem un bez uzpūtības, nepacelies tiem pāri, bet sirsnīgi un maigi, pats priecādamies par to, ka viņiem lasi un ka viņi klausās tevī un saprot tevi, pats mīlēdams šos vārdus, tikai reizēm apstājies un paskaidro dažu ļautiņiem nesaprotamu vārdu, nebīsties, sapratīs visu, visu sapratīs pareizticīgā sirds! Izlasi viņiem par Ābramu un Zāru, par Izaku un Rebeku, par to, ka Jēkabs gāja pie Lābana un sapnī cīnījās ar dievu un teica: «Briesmīga ir šī vieta,» — un tu pārsteigsi ļautiņu dievbijīgo prātu. Lasi tiem un sevišķi bērniņiem par to, kā brāļi pārdeva verdzībā savu miesīgo brāli, mīļo puisēnu Jāzepu, sapņotāju un lielo pravieti, bet tēvam teica, ka zvērs saplosījis viņa dēlu, parādīdami tam viņa asinīm aptraipītās drēbes. Lasi, ka .pēc tam brāļi devās uz Ēģipti pēc maizes un Jāzeps, nu jau liels galma kungs, viņu nepazīts, mocīja viņus, apvainoja, aizturēja brāli Benjamiņu — un tikai mīlēdams, mīlēdams: «Mīlu jūs un mīlēdams moku.» Jo taču visu mūžu un bez mitēšanās viņš ir atcerējies, kā viņu pārdeva kaut kur karstā tuksnesī, pie akas, tirgoņiem un ka viņš, rokas lauzīdams, lūdzās brāļiem, lai viņu nepārdod uz svešu zemi verdzībā, un nu, ieraudzījis tos pēc tik daudz gadiem, viņš tos iemīlēja atkal bez gala un tirdīja un mocīja tos tikai mīlēdams. Beidzot viņš aiziet no tiem, neizturējis pats savu sirds moku, metas uz savām cisām un raud; tad viņš noslauka savu seju un iznāk starojošs un gaišs, un saka tiem: «Brāļi, es esmu Jāzeps, jūsu brālis!» Lai viņš lasa tālāk par to, kā priecājās vecais Jēkabs, dabūjis zināt, ka viņa mīļais puisītis vēl dzīvs, un traucās uz Ēģipti, pamezdams pat tēviju, un nomira svešā zemē, izteicis uz laiku laikiem savā novēlējumā lielāko vārdu, kas noslēpumaini mājojis viņa maigajā un bailīgajā sirdī visu viņa mūžu, par to, ka no viņa cilts, no Jūdas, nāks lielā pasaules cerība, tās samierinātājs un pestītājs! Tēvi un mācītāji, piedodiet un nedusmojieties, ka runāju kā mazs bērns par to, ko jūs jau sen zināt un ko man pašam mācēsiet izskaidrot simtkārt veiklāk un skaistāk. Tikai aiz līksmības to runāju, un piedodiet manas asaras, jo es mīlu šo grāmatu! Lai raud arī viņš, dieva priesteris, un viņš redzēs, ka par atbildi viņam iedrebēsies viņa klausītāju sirdis. Vajadzīga tikai maza sēkliņa, sīciņa jo sīciņa: lai viņš liek tai krist ļautiņam dvēselē, un tā nemirs, tā dzīvos viņa dvēselē visu mūžu, paslēpsies viņā tumsai cauri, viņa grēku smirdoņā kā gaišs punkts, kā liels atgādinājums. Un nevajag, nevajag daudz skaidrot un mācīt, visu viņš sapratīs vienkārši. Vai tad jūs domājat, ka ļautiņi nesapratīs? Pamēģiniet, izlasiet viņiem tālāk stāstu, sirsnīgo un aizgrābjošo stāstu par daiļo Esteri un uzpūtīgo Bastiju, vai brīnumaino teiku par pravieti Jonāsu valzivs vēderā. Neaizmirstiet arī tā kunga līdzību, sevišķi no Lūkasa evaņģelija (tā es darīju), un tad no apustuļu darbiem Zaula atgriešanu (to katrā ziņā, katrā ziņā!), un beidzot arī no svēto dzīves, kaut vai Alekseja dievaļauža dzīvi, un lielākās no lielākajām, labprātīgās cietējas, dievredzes un Kristus nesējas mātes Marijas Ēģiptietes dzīvi, — un tu aizgrābsi viņu sirdis ar šiem vienkāršajiem nostāstiem — un tikai vienu stundu nedēļā, neraugoties uz savu mazo atalgojumu, vienu stundiņu. Un viņš redzēs pats, ka mūsu tauta ir žēlīga un pateicīga, atmaksās simtkārt; atcerēdamies priestera gādību un viņa sirsnīgos vārdus, tie brīvu prātu palīdzēs viņam druvā, palīdzēs viņam arī namā un arī atmaksās ar lielāku cienību nekā agrāk, — un tad būs palielinājies viņa atalgojums. Tas ir tik vienkārši, ka mes dažreiz pait baidāmies izteikt to, jo par tevi pašu sāks vēl smieties, un tomēr cik tas pareizi! Kas netic dievam, tas neticēs arī dieva tautai. Bet, kas tic dieva tautai, tas redzēs ari viņa svētnīcu, kaut arī līdz šim viņš tai nemaz nebūtu ticējis. Tikai tauta un tās nākotnes garīgais spēks atgriezīs mūsu ateistus, kuri atkrituši no dzimtās zemes. Un kas gan ir Kristus vārds bez piemēra? Tautai jāiet bojā bez dieva vārda, jo tās dvēsele alkst pēc vārda un ikvienas cēlas uztveres. Manā jaunībā, jau sen, gandrīz vai priekš četrdesmit gadiem, mēs gājām ar Antima tēvu pa visu Krieviju, vākdami klosterim ziedojumus, un kādreiz palikām pa nakti lielas, kuģojamas upes krastā pie zvejniekiem, un kopā ar mums piesēdās kāds pieklājīgs jauneklis, zemnieks, pēc izskata jau gadu astoņpadsmit, viņš steidzās rīt savā vietā — vilkt tirgoņa barku. Un es redzu, viņš raugās uz priekšu aizgrābtīgi un gaiši. Skaidra, klusa, silta jūlija nakts, upe plata, no tās ceļas migla, atsvaidzina mūs, viegli apmetas zivtiņa, putniņi apklusuši, visur klusums, krāšņums, viss dievu lūdz. Un tikai mes divi neguļam, es un šis jauneklis, un mēs uzsākam sarunu par šo dieva pasaules skaistumu un tās lielo noslēpumu. Ik zālīte, ik kukainītis, skudriņa, zelta bite, visi kā par brīnumu zina savu ceļu, kaut tiem nav prāta, dieva noslēpumu apliecina, nemitīgi paši to piepilda, un, es redzu, iekvēlojās mīļā jaunekļa sirds. Viņš man izpauda, ka mīlot mežu, meža putniņus: viņš bijis putnu ķērājs, sapratis katru viņu svilpienu, katru putniņu pratis pievilināt. «Nekā jaukāka par to, kas mežā,» saka, «es nezinu, un viss ir labs.» — «Patiesi,» es tam atbildu, «viss ir labs un krāšņs, jo viss ir patiesība. Paveries,» es tam saku, «zirgā, tas ir liels dzīvnieks, stāv tuvu cilvēkam, vai arī vērsī, kas galvu nodūris un domīgs, tas viņu baro un strādā viņam, paveries tiem vaigā: kāds biklums, kāda pieķeršanās cilvēkam, kurš bieži vien to nežēlīgi sit, kāda lēnprātība, kāda uzticība un kāds skaistums viņa vaigā! Un pat aizgrābjoši ir zināt to, ka tam nav nekāda grēka, jo viss ir pilnīgs, viss, izņemot cilvēku, neapgrēcīgs, un ar tiem Kristus vēl agrāk par mums.» — «Vai tad tiešām,» jauneklis jautā, «arī tiem ir Kristus?» — «Kā gan varētu būt citādi,» es tam saku, «jo vārds ir visu dēļ, visas būtnes un visa radība, ik lapiņa traucas pretī vārdam, dzied dievam slavu, Kristum raud, pašiem nezinot, dara to, caur savas neapgrēcīgās dzīves noslēpumu. Rau,» es tam saku, «mežā klaiņā briesmīgs lācis, baigs un negants, un ir pilnīgi bez vainas.» Un es viņam pastāstīju, ka reiz lācis atnācis pie kāda liela svētā, kas glābies mežā mazā būdiņā, un lielais svētais bijis aizkustināts par viņu, bez bailēm izgājis tam pretī un iedevis gabalu maizes: «Ej, lai Kristus ar tevi!» Un negantais zvērs paklausīgi un bikli aizgājis, nenodarījis nekā ļauna. Un jauneklis bija aizgrābts, ka tas aizgājis, nenodarījis ļauna, un ka arī ar to ir Kristus. «Ai,» viņš teica, «cik tas labi, cik viss dievišķais ir labs un apbrīnojams!» Viņš sēž, klusi un saldi nogrimis domās. Redzu, ka sapratis. Un viņš aizmiga man līdzās vieglā, neapgrēcīgā miegā. Svētī, ak kungs, jaunību! Un tad es lūdzos par viņu pats, laizdamies miegā. Kungs, dod mieru un gaismu saviem ļaudīm!

c) Atmiņas par svētnieka Zosimas agro jaunību un jaunību vēl pasaulīgajā dzīvē.

Divkauja

Pēterburgā, kadetu korpusā, es sabiju ilgi, gandrīz astoņi gadi, un ar jauno audzināšanu daudz ko apslāpēju no bērnības iespaidiem, lai gan neaizmiršu nekā. Tā vietā uzņēmu tik daudz jaunu ieradumu un pat uzskatu, ka pārvērtos gandrīz mežonīgā, cietsirdīgā un nejēdzīgā radījumā. Pieklājības spožumu uri augstāko aprindu uzvedību līdz ar franču valodu gan ieguvu, bet zaldātus, kas mūs apkalpoja korpusā, mēs visi turējām vai par beidzamajiem lopiem — un arī es. Es varbūt pat vairāk par visiem, jo no visiem biedriem man bija dzīvākā uztvere. Kad mūs izlaida par oficieriem, mēs bijām gatavi izliet savas asinis par mūsu pulka goda aizskaršanu, bet par īstu godu gandrīz neviens no mums nekā nezināja, kas tas tāds ir, un, ja dabūtu zināt, es tad tūlīt to apsmietu pats pirmais. Ar žūpību, trakulībām un bramanību gandrīz vai lepojāmies. Neteikšu, ka mēs bijām nekrietni; visi šie jaunekļi bija labi cilvēki, tikai slikti uzvedās — un par visiem sliktāk es. Galvenais tas, ka man nāca rokās savs kapitals, un tāpēc arī es nodevos priekiem un uzdzīvei ar visu jauneklīgo tieksmi, bez valda, traucos pilnās burās. Bet tas bija dīvaini: toreiz es lasīju arī grāmatas un pat ar lielāko prieku; vienīgi bībeli tolaik gandrīz nekad nevēru vaļā, bet nekad arī no tās nešķīros, un vedu to visur sev līdzi; patiesi — glabāju šo grāmatu, pats to neapzinādamies, «uz dienu un stundu, uz mēnesi un gadu». Tā nodienējis .gadi četri, es beidzot nokļuvu K. pilsētā, kur toreiz stāvēja mūsu pulks. Pilsētas sabiedrība bija raiba, plaša un jautra, viesmīlīga un bagāta, bet mani uzņēma visur labi, jo es jau no dzimšanas biju jautras dabas, turklāt mani daudzināja par turīgu, kas sabiedrībā daudz ko nozīmē. Te nu atgadījās kāds notikums, kas ari bija sākums visam. Es pieķēros kādai jaunai un daiļai jaunavai, gudrai un cienījamai, ar gaišu un cēlu raksturu, godājamu vecāku meitai. Tie nebija nieka ļaudis, viņiem bija bagātība, iespaids un spēks, mani tie uzņēma sirsnīgi un laipni. Un te nu man likās, ka jaunava no sirds man vēlīga, — tādās cerībās iedegās mana sirds. Pēc tam jau pats nojautu un pilnīgi sapratu, ka varbūt es nemaz tik stipri viņu nemīlēju, tikai cienīju viņas prātu un cēlo raksturu, un citādi jau nemaz nevarēja būt. Tomēr patmīlība man liedza tolaik lūgt viņas roku: grūti un šausmīgi likās tik jaunam šķirties no netiklās, brīvās puiša dzīves kārdinājumiem, kad turklāt man bija arī nauda. Tomēr es viņai liku ko manīt. Lai nu kā, es atliku uz kādu laiciņu katru izšķirīgu soli. Un te nu pēkšņi gadījās divi mēneši garš komandējums uz citu apriņķi. Es atgriezos pēc diviem mēnešiem un pēkšņi dabūju zināt, ka jaunava jau apprecējusies ar bagātu muižnieku, kas dzīvo pilsētas tuvumā; viņš gan gados par mani vecāks, bet arī vēl jauns, tam sakari galvaspilsētā un labākajā sabiedrībā, kā man trūka, visai laipns un turklāt vēl izglītots cilvēks, bet izglītības nu gan man nebija nepavisam. Sis negaidītais notikums mani tā satrieca, ka man pat prāti satumsa. Un pats galvenais bija tas, ka šis jaunais muižnieks, kā es tūlīt dabūju zināt, jau sen bijis viņas līgavainis, un es pats to biju saticis daudzreiz viņu namā, bet, savu labo īpašību apmāts, nekā nemanīju. Un taisni tas mani visvairāk aizvainoja: kā gan tā, gandrīz visi to .ir zinājuši, tikai es viens nekā nezināju? Un pēkšņi es sajutu neizciešamas dusmas. Es sarkdams sāku atcerēties, ka daudzreiz gandrīz atklāju viņai savu mīlestību, bet, tā kā viņa mani neatturēja un arī nebrīdināja, tad, es nodomāju, viņa par mani smējusies. Vēlāk, zināms, es apķēros un atcerējos, ka viņa nemaz nesmējās, turpretim pati tādas sarunas kā pa jokam pārtrauca un to vietā sāka citas, — bet toreiz es to nespēju apķert un iedegos atriebībā. Brīnīdamies atceros, ka šī mana atriebība un dusmas man pašam bija līdz beidzamam grūtas un pretīgas, jo man bija maigs raksturs un es ne uz vienu nevarēju ilgi turēt ļaunu prātu, un tādēļ pats it kā mākslīgi kūdīju sevi un beidzot kļuvu nekrietns un aplamnieks. Es nogaidīju kādu laiku, un reiz lielā sabiedrībā man izdevās savu «sāncensi» apvainot it kā aiz visniecīgākā blakus iemesla, izsmiet kādu viņa -uzskatu par kādu tolaik svarīgu notikumu — tas bija divdesmit sestajā gadā, — un izsmiet, tā jaudis stāstīja, man izdevies asprātīgi un veikli. Pēc tam es piespiedu izskaidroties un izskaidrojoties izturējos tik rupji, ka manu izaicinājumu viņš pieņēma, neraugoties uz mūsu lielo atšķirību, jo es biju jaunāks par viņu, neievērojams un zemā dienesta pakāpē. Vēlāk gan es droši dabūju zināt, ka viņš pieņēmis manu izaicinājumu arī it kā aiz greizsirdības uz mani: viņš arī agrāk bija mazliet greizsirdīgs uz mani savas sievas dēļ, toreiz vēl līgavas; bet tagad viņš domāja, — ja itā dabūs zināt, ka viņš manu apvainojumu pacietis un izsaukt uz divkauju nav iedrošinājies, lai tad tā viņu negribot nesāktu nicināt un lai neizdzistu viņas mīlestība. Sekundantu es sadabūju drīz, kādu biedru, mūsu pašu pulka poručiku. Lai gan toreiz divkaujas bargi vajāja, taču karavīriem tās bija vai modes lieta — tik mežonīgi aizspriedumi reizēm rodas un nostiprinās. Jūnijs gāja uz beigām, un, lūk, — mūsu satikšanās rītdien aiz pilsētas pulksten septiņos rītā, — un te nu tiešām man atgadījās kaut kas vai gluži liktenīgs. Pikts un negants es vakarā atgriezos mājās, saskaitos uz savu apkalpotāju Afanasiju un no visa spēka iesitu viņam divi reizes pa seju, tā ka tā kļuva asiņaina. Viņš man bija kalpojis ne visai ilgi, un arī agrāk gadījās, ka es viņam situ, bet nekad tik zvēriski un cietsirdīgi. Un ticiet man, mīļie, četrdesmit gadu no tā laika pagājis, bet vēl tagad to atceros ar kaunu un mokām. Es likos gulēt, nogulēju stundas trīs, pamodos — jau ausa diena. Es aši piecēlos, negribējās ilgāk gulēt, piegāju pie loga, atvēru, — mani logi bija dārza pusē, redzu — lec saulīte, silts, jauks rīts, čivina putniņi. Kādēļ gan, es domāju, savā sirdī jūtu kā negodu un zemiskumu? Vai tikai ne tāpēc, ka eju izliet asinis? Nē, es domāju, liekas, ka ne gluži tāpēc. Vai tad tāpēc, ka baidos nāves, baidos, ka mani nošaus? Nē, nemaz ne, nepavisam arī ne… Un pēkšņi tūlīt arī apķēros, kas par lietu: vakar vakarā es piekāvu Afanasiju! Viss man pēkšņi atkal atausa, kā no jauna atkārtojās: viņš stāv manā priekšā, un es atvēzējies situ viņam taisni sejā, bet viņš tur rokas gar sāniem, galvu taisni, acis ieplētis kā ierindā, nodreb pie katra sitiena un nedrīkst pat roku pacelt, lai aizsargātos, — un tik tālu novests cilvēks, cilvēks sit cilvēkam! Kads noziegums! Kā asa adata man izdūrās cauri dvēselei. Es stāvu kā durns, bet saulīte spīd, lapiņas priecājas, mirdz, un putniņi, putniņi slavē dievu … Es abās rokās paslēpu seju, nokritu uz gultas un raudāju pilnā balsī. Un te es atcerējos savu brāli Markelu un viņa vārdus, ko viņš pirms nāves teica kalpiem: «Mani mīļie, dārgie, kādēļ jūs man kalpojat, kādēļ mani mīlat, un vai es jele maz esmu tā vērts, lai man kalpotu?» — «Jā vai esmu tā vērts,» man pēkšņi iešāvās prātā. Patiesi, ar ko gan esmu to izpelnījies, lai otrs cilvēks, tāds pats kā es, radīts pēc dieva vaiga un līdzības, man kalpotu? Tā man pirmo reizi mūžā kā durtin iedūrās smadzenēs šis jautājums. «Māmulīt, tu manu sirsniņ, patiesi ikviens visu priekšā par visiem ir vainīgs, tikai cilvēki to nezina, bet, ja dabūtu zināt, — tūlīt iestātos paradizē!» — «Ak kungs, vai tad arī tas nav taisnība,» es raudu un domāju, «patiesi, es visu priekšā varbūt par visiem esmu vainīgāks un arī visļaunākais cilvēks pasaulē!» Un pēkšņi man atklājās visa patiesība, visā savā dižumā: ko es gribu darīt? Es eju nokaut cilvēku, labu, gudru un cēlu cilvēku, kas itin nemaz nav vainīgs manā priekšā, bet viņa laulāto draudzeni es uz mūžu padarīšu nelaimīgu, satriekšu un nobeigšu. Tā es gulēju gultā, iespiedis seju spilvenā, un nemaz nemanīju, kā aizgāja laiks. Pēkšņi ienāk man pakaļ mans biedrs poručiks ar pistolēm. «A,» viņš saka, «tas ir labi, ka tu jau kājās, ir laiks, iesim.» Te es sāku šaudīties šurpu turpu, pavisam apjuku, tomēr mēs izgājām sēsties karietē. «Pagaidi te brītiņu,» es viņam saku, «es acumirklī būšu atpakaļ, aizmirsu naudas maku.» Un viens pats ieskrēju atpakaļ dzīvoklī, taisni Afanasija istabiņā. «Afanasij,» es saku. «Vakar es tev iesitu divi reizes pa seju, piedod tu man,» es saku. Viņš drebēt nodrebēja, kā izbijies raugās, — un es redzu, ka tā vēl par maz un pēkšņi tāpat uzplečos, bladāc, viņam pie kājām, ar pieri pie zemes. «Piedod man!» es saku. Te nu viņš pavisam apstulba: «Jūsu labdzimtība, tētīt, kungs, nu kā jūs … vai tad es cienīgs …» — un pēkšņi pats sāka raudāt, tāpat kā pirmīt es, — abām rokām aizklājis seju, pagriezās pret logu un vienās asarās drebēt drebēja, bet es izskrēju pie biedra, ieklupu karietē. «Brauc!» es kliedzu. «Vai esi redzējis,» es viņam kliedzu, «uzvarētāju, — te viņš ir tavā priekšā!» Manī tāda līksmība, es smējos visu ceļu, runāju, runāju, vairs neatceros, ko tur sarunāju. Viņš raugās manī: «Nu, brālīt, tu tik esi vīrs, redzu, ka aizstāvēsi mundiera godu.» Tā mēs atbraucām norunātajā vietā, bet viņi jau priekšā, ļgaida mūs. Nostādīja mūs divpadsmit solu vienu no otra, viņam pirmais šāviens, — es stāvu viņa priekšā jautrs, taisni seju pret seju, pat acu nepamirkšķinu, mīlestībā raugos viņā, zinu, ko darīšu. Izšāva viņš, tikai mazdrusciņ apskrambāja man vaigu un aizķēra ausi. «Paldies dievam,» es kliedzu, «nenokāvāt cilvēku!» Un saķēru savu pistoli, apgriezos apkārt, un šmīks — gaisā un mežā iekšā. «Tur,» es kliedzu, «ir tava vieta!» Pagriezos pret pretinieku. «Godāts kungs,» es saku, «piedodiet man, muļķa jauneklim, ka savas vainas pēc jūs tā apvainoju, bet nu liku jums šaut uz mani.

Es pats esmu sliktāks par jums desmitkārt un droši vien pat vēl vairāk. Pasakiet to tai personai, kuru cienāt par visu vairāk pasaulē!» Tikko es to bij.u pateicis, tā viņi visi trīs sāka kliegt. «Apžēlojieties!» mans pretinieks saka, pat saskaitās. «Ja jūs negribējāt šauties, kam tad visus apgrūtinājāt?» — «Vakar,» es viņam saku, «biju vēl muļķis, bet šodien esmu kļuvis gudrāks.» Tā es viņam jautri atbildu. «Ticu, ka vakar bijāt muļķis,» viņš saka, «bet, ka šodien esat gudrāks, par to gan grūti spriest.» — «Bravo,» es viņam saucu un situ plaukstās, «ari šai ziņā es jums piekritu, to esmu pelnījis!» — «Vai jūs šausiet, godāts kungs, vai ne?» — «Nešaušu,» es saku, «bet jūs, ja gribat, varat šaut vēlreiz, tikai labāk gan jums būtu nešaut.» Brēc arī sekundanti, sevišķi manējais: «Kā tā var darīt negodu pulkam, stāvot uz barjeras, lūgt piedošanu; ja es to būtu zinājis!» Tad nu es nostājos pret viņiem visiem un vairs nesmējos. «Mani kungi,» es saku, «vai tad tiešām mūsu laikos tik liels brīnums satikt cilvēku, kas pats nožēlotu savu muļķību un atvainotos, par ko pats publiski vainīgs?» — «Bet ne jau uz barjeras,» mans sekundants kliedza atkal. «Tur jau tā lieta,» es viņiem atbildu, «taisni tas jau ir apbrīnojami, jo vajadzēja man atzīt savu vainu, kolīdz mēs te, ieradāmies, kamēr viņš vēl nebija izšāvis, un neiegrūst viņu lielā nāves grēkā. Bet tik nejēdzīgi,» es saku, «mēs paši esam šai pasaulē iekārtojuši, ka tā darīt bija gandrīz neiespējami, jo tikai pēc tam, kad es izturēju viņa šāvienu no divpadsmit soļu attāluma, mani vārdi tagad var viņam ko nozīmēt, bet, ja es to teiktu pirms šāviena, kad mēs te ieradāmies, tad ikviens tikai pasacītu: gļēvulis, izbijās no pistoles, nav ko viņā klausīties. Kungi,» es pēkšņi iesaucos no visas sirds, «raugieties apkārt dieva brīnumos: debess skaidra, gaiss tīrs, zālīte maiga, putniņi, daba krāšņa un neapgrēcīga, bet mēs, tikai mēs vien esam bezdievji un muļķi un nesaprotam, ka dzīve ir paradize, jo mums vajag tikai gribēt saprast, un tūlīt tā iestāsies visā savā krāšņumā, un mēs apkampsimies un raudāsim…» Es gribēju vēl runāt tālāk, bet nespēju, man pat aizrāvās elpa, tik saldi bija, tik jauneklīgi — un sirdī tāda laime, kādas vēl nekad visu mūžu nebiju izjutis. «Tas viss ir prātīgi un godīgi,» mans pretinieks saka, «un lai nu kā, cilvēks jūs esat oriģināls.» — «Smejieties vien,» arī es atsmējos, «bet vēlāk paši uzslavēsiet.» — «Esmu gatavs jau tagad,» viņš saka, «uzslavēt, atļaujiet, es sniegšu jums roku, jo, liekas, jūs itiešām esat sirsnīgs cilvēks.» — «Nē,» es saku, «tūlīt ne, bet vēlāk, kad es kļūšu labāks un izpelnīšos jūsu cienīšanu, tad sniedziet, — un labi darīsiet.» Mēs atgriezāmies mājās, mans sekundants visu ceļu baras, bet es viņu skūpstu. Tūlīt to uzdzirda visi biedri, sapulcējās mani tiesāt tai pašā dienā: «Viņš apgānījis mundieri, lai iesniedz atlūgumu.» Radās arī aizstāvji. «Šāvienu tomēr viņš izturēja,» tie saka. — «Jā, bet izbijās citu šāvienu un uz barjeras lūdza piedošanu.» — «Ja būtu baidījies šāvienu,» aizstāvji runā pretim, «tad izšautu papriekš no savas pistoles un tad lūgtu piedošanu, bet viņš to pielādētu iemeta mežā; nē, te ir noticis kas cits, oriģināls.» Es klausos, man jautri, viņos skatoties. «Mani visumīļie,» es saku, «draugi un biedri, nerūpējieties, lai es iesniedzu atlūgumu, jo to es esmu jau izdarījis, jau šodien es to iesniedzu kancelejā no paša rīta, un, kad dabūšu atvaļinājumu, tūlīt iestāšos klosterī, tādēļ vien iesniedzu atlūgumu.» Kolīdz es to biju izteicis, visi kā viens sāka smieties. «Nu, tad būtu to pateicis pašā sākumā, nu, tagad jau viss skaidrs, mūku tiesāt nevar,» viņi smejas un nerimstas — un nevis zobgalīgi, bet tā laipni smejas, jautri, pēkšņi visi mani iemīlējuši, pat visdedzīgākie apvainotāji, un pēc tam visu šo mēnesi, kamēr dabūju atvaļinājumu, nēsāja mani vai uz rokām. «Ak tu mūks,» visi saka. Un ikviens man pasaka laipnu vārdu, sāk atrunāt, pat žēlot: «Ko tu gribi sev padarīt?» — «Nē, viņš mums ir drošsirdīgs, šāvienu viņš izturēja un no savas pistoles varēja izšaut, bet viņam bus naktī rādījies sapnis, lai viņš iestājas mūkos, tādēļ tā darīja.» Gandrīz tas pats notika arī pilsētas sabiedrībā. Agrāk mani tā ne sevišķi ievēroja, tikai sirsnīgi uzņēma, bet tagad pēkšņi visi dabūja zināt un vai aizgūdamies aicināja pie sevis: paši smejas par mani un mani arī mīl. Te es piebildīšu, ka priekšniecība, lai gan par mūsu divkauju toreiz visi skaļi runāja, šo lietu noklusēja, jo mans pretinieks bija mūsu ģenerālim tuvs radinieks, un, tā kā viss norisinājās bez asins izliešanas, bet kā pa jokam un, beidzot, es iesniedzu atlūgumu, tad arī tiešām pārvērtās jokā. Un tad es sāku skaļi un bez bailēm runāt, neraugoties uz viņu smiekliem, jo tie tomēr nebija ļauni smiekli, bet labsirdīgi. Sīs sarunas noritēja visvairāk vakaros dāmu sabiedrībā, sievietēm toreiz vairāk iepatikās manī klausīties, un viņas piespieda arī vīriešus. «Nu kā gan tas iespējams, ka es būtu par visiem vainīgs,» ikviens man smējās acīs, «nu vai tad es varu būt vainīgs, piemēram, par jums?» — «Kur nu jums,» es atbildu, «to saprast, kad visa pasaule jau sen ņēmusi citu ceļu un kad tīros melus turam par patiesību un arī no citiem prasām tādus pašus melus. Te nu es reiz dzīvē apņēmos un darīju no sirds, un kas gan notika, — jūs visi mani "uzlūkojat par plānprātiņu: kaut arī iemīlējāt mani, tomēr par mani,» es saku, «smejaties.» — «Nu kā gan lai jūs tādu nemīl?» namamāte skaļi smējās, un viņai bija ļoti daudz viesu. Pēkšņi, skatos, no dāmu pulciņa paceļas tā pati jaunā kundze, kuras dēļ es toreiz izsaucu.uz divkauju un kuru vēl nesen uzskatīju par savu līgavu, bet es nemaz nebiju ievērojis, ka viņa šovakar te atbraukusi. Viņa piecēlās, pienāca man klāt, sniedza roku. «Atļaujiet man,» viņa saka, «jums paskaidrot, ka es pirmā nesmējos par jums, bet, taisni otrādi, ar asarām acīs pateicos jums un apliecinu jums savu cieņu, ka jūs toreiz spērāt tādu soli.» Te pienāca arī viņas vīrs, bet pēc tam pēkšņi arī visi citi spiedās man klāt, gandrīz vai mani skūpstīja. Man kļuva tik līksmi, bet vairāk par citiem es toreiz pēkšņi ievēroju kādu kungu, jau pavecu vīru, kurš arī nāca man klāt un kuru es gan pazinu pēc vārda, bet nekad ar to pazīstams nebiju un līdz šim vakaram pat ne vārda ar viņu nebiju pārmijis.

d) Noslēpumainais apmekletājs

Viņš jau sen dienēja mūsu pilsētā, ieņēma izcilu vietu, bija visu cienīts, bagāts, izdaudzināts labdaris, bija ziedojis ievērojamu kapitalu nespējnieku patversmei un bāriņu namam un vēl bez tam daudz labdarību veicis slepus, tās neizpaužot, kas viss vēlāk, pēc viņa nāves, nāca zināms. Viņš bija ap piecdesmit gadu vecs, pēc izskata gandrīz bargs, runāja maz; precējies bija tikai pirms nepilniem desmit gadiem, viņa sieva bija vēl jauna, un tai bija trīs mazi bērni. Te nu nākamo vakaru es sēžu mājās, kad pēkšņi atveras manas durvis un pie manis ienāk šis pats kungs.

Te būtu jāpiebilst, ka es vairs nedzīvoju savā agrākajā dzīvoklī, bet, kolīdz iesniedzu atlūgumu, tā pārbraucu uz citu, ko noīrēju pie kādas vecas sievietes, ierēdņa atraitnes, un ar viņas apkalpošanu, jo arī uz šo dzīvokli es pārcēlos tikai tāpēc, ka tai pašā dienā, kad atgriezos no divkaujas, es aizsūtīju Afanasiju atpakaļ uz rotu, jo kauns bija viņam acīs skatīties pēc visa, kas noticis, — tā jākaunas nesagatavotam pasaulīgam cilvēkam pat dažreiz no kāda sava visai taisnīga darba.

«Es,» tā man saka ienākušais kungs, «dažādos namos klausos jūs jau vairākas dienas ar lielu interesi un nolēmu beidzot personīgi iepazīties, lai ar jums parunātos vēl sīkāk. Vai jūs varētu, cienīts kungs, man izdarīt tik lielu pakalpojumu?» — «Varu,» es saku, «pat ar vislielāko prieku un turēšu to par sevišķu godu.» Tā es saku viņam, bet pats gandrīz izbijos, tā viņš mani no pirmās reizes toreiz pārsteidza. Jo, lai gan visi manī klausījās un interesējās, bet vēl neviens ar tik nopietnu un stingru iekšēju apziņu nebija man tuvojies. Bet šis vēl pats ieradās pie manis dzīvokli. Viņš apsēdās. «Es redzu,» viņš turpināja, «ka jūs esat cilvēks ar spēcīgu raksturu, jo nebaidījāties pakalpot patiesībai tādā lietā, lai gan riskējāt par savu taisnību iegūt vispārēju nicināšanu.» — «Jūs varbūt pārāk pārspīlēti mani uzslavējat,» es viņam saku. «Nē, ne pārspīlēti,» viņš atbild, «ticiet man, ka spert tādu soli ir daudz grūtāk, nekā jūs domājat. Mani, patiesību sakot,» viņš runā tālāk, «tikai tas vien pārsteidza, un tādēļ es pie jums atnācu. Pastāstiet man, ja mana varbūt pārāk nepieklājīgā ziņkārība jūs neaizskar, ko īsti jūs izjutāt tai brīdī, kad divkaujā nolēmāt lūgt piedošanu, ja vien vēl atceraties. Neturiet manu jautājumu par vieglprātīgu; gluži otrādi, man ir savs slepens nolūks, kādēļ es jums uzdodu tādu jautājumu, un to es jums droši vien vēlāk paskaidrošu, ja dievam patiks mūs vēl ciešāk tuvināt.»

Visu laiku, kamēr viņš to runāja, es viņam skatījos taisni sejā un pēkšņi sajutu pret viņu vislielāko uzticību, bez tam arī neparastu ziņkārību no savas puses, jo jutu, ka viņš sirdī glabā kādu sevišķu noslēpumu.

«Jūs jautājat, ko īsti es jutu tai brīdī, kad lūdzu no pretinieka piedošanu,» es viņam atbildu, «bet labāk es jums pastāstīšu no paša sākuma, ko citiem vēl neesmu stāstījis.» Un izstāstīju viņam visu, kas man atgadījās ar Afanasiju un ka es viņam palocījos līdz zemei. «No tā jūs paši varat redzēt,» es viņam teicu, «ka jau divkaujas laikā man bija vieglāk, jo es iesāku jau mājās, un, kā tikai uzsāku šo ceļu, tā viss tālākais noritēja ne vien bez grūtībām, bet pat priecīgi un jautri.»

Viņš noklausās, raugās tā silti manī. «Tas viss,» viņš saka, «ir ārkārtīgi interesanti, un es pie jums atnākšu vēl un vēl.» Un no tā laika viņš sāka mani apciemot gandrīz vai katru vakaru. Un mēs ļoti iedraudzētos, ja viņš man stāstītu arī par sevi. Bet par sevi viņš neteica gandrīz ne vārda un visu laiku izjautāja tikai mani. Neraugoties uz to, es viņu ļoti iemīlēju un pilnīgi viņam uzticējos visās savās jūtās, jo domāju: kam man viņa noslēpumi, es jau tāpat redzu, ka tas ir taisnīgs cilvēks. Turklāt vēl tik nopietns cilvēks un par mani daudz vecāks, bet nāk pie manis, jaunekļa, un neapsmādē mani. Un es mācījos no viņa daudz ko derīgu, jo tas bija cilvēks ar gaišu prātu. «Ka dzīve ir paradize,» viņš man pēkšņi saka, «par to es domāju jau sen.» Un pēkšņi piebilst: «Par to vien jau domāju.» Skatās manī un smaida. «Par to es esmu vairāk pārliecināts nekā jūs,» viņš saka, «vēlāk dabūsiet zināt, kādēļ.» Es klausos un pie sevis domāju: «Droši vien viņš grib man ko atklāt.» — «Paradize,» viņš saka, «slēpjas ikvienā no mums, lūk, tā tagad slēpjas arī manī, un, ja es gribēšu, rīt pat tā man iestāsies īstenībā — un jau uz visu manu mūžu.» Skatos: viņš runā aizgrābts un noslēpumaini manī raugās, it kā izvaicā mani. «Un par to,» viņš turpina, «ka ikviens cilvēks visu priekšā un par visu ir vainīgs, ne tikai par saviem grēkiem, par to jūs spriedāt gluži pareizi, un apbrīnojami, kā jūs pēkšņi varējāt tik pilnīgi aptvert šo domu. Un tiešām tiesa, ka, kolīdz ļaudis sapratīs šo domu, viņiem iestāsies debesu valstība — un nu jau nevis sapņos, bet īstenībā.» — «Bet kad,» es viņam uzsaucu ar rūgtumu sirdī, «kad tas piepildīsies un vai jele maz kādreiz piepildīsies? Vai tie nav tikai sapņi?» — «Bet jūs gan,» viņš saka, «tam neticat, sludināt un paši neticat. Tad ziniet, ka šis sapnis, kā jūs to saucāt, neapšaubāmi piepildīsies, ticiet man, taču ne tagad, jo katrai darbībai ir sava likumība. Tas ir gara jautājums, psicholoģisks. Lai pārveidotu pasauli pa jaunam, nepieciešams, lai cilvēki paši psichiski pagrieztos uz cita ceļa. Kamēr tu pats patiesi nebūsi kļuvis brālis ikvienam, brālība neiestāsies. Nekad cilvēki ne ar kādu zinātni un ne ar kādiem labumiem nepratīs bez ļauna dalīties savos īpašumos un savās tiesībās. Arvien ikvienam būs par maz, un arvien visi kurnēs, apskaudīs un iznīcinās cits citu. Jūs jautājat, kad tas piepildīsies. Piepildīsies gan, bet vispirms jānoslēdzas cilvēces vientulības periodam.» — «Kādas vientulības?» es viņam jautāju. «Tādas, kāda tagad visur valda, sevišķi mūsu gadsimtā, bet šis nav vēl noslēdzies, vēl nav pienācis tam laiks. Jo ikviens tagad cenšas izcelt savu personību par visu vairāk, grib pats sevī izbaudīt dzīves pilnību, tomēr no visām viņa pūlēm dzīves pilnības vietā iznāk tikai pilnīga pašnāvība, jo savas būtības pilnīga izskaidrojuma vietā ieslīgst galīgā vientulībā. Jo visi mūsu gadsimtā ir sašķēlušies pa vienam, katrs vientuļi nolien savā alā, ikviens attālinās no otra, slēpjas un slēpj, kas viņam ir, un beidz ar to, ka pats atraujas no ļaudīm un pats no sevis ļaudis atgrūž. Katrs vientulīgi krāj bagātības un domā: cik stiprs un nodrošināts es tagad esmu, bet nezina, neprātis, ka, jo vairāk viņš krāj, jo vairāk noslīgst pašslepkavīgā nespēkā. Jo ir pieradis paļauties tikai uz sevi un no vesela atdalījies vieniniekā, pieradinājis savu sirdi neticēt cilvēku palīdzībai, cilvēkiem un cilvēcei un tikai dreb par to, ka nepazūd viņa nauda un viņa iegūtās tiesības. Tagad visur cilvēku prāts sāk ņirdzīgi nesaprast, ka patiesā personas nodrošināšana nav vis rodama viņa personīgās vientulīgās pūlēs, bet cilvēku vispārējā kopībā. Bet katrā ziņā būs tā, ka pienāks gals arī šai briesmīgajai vientulībai un sapratīs visi uzreiz, cik nedabiski atšķīrušies cits no cita. Tāds būs laika virziens, un tad brīnīsies visi par to, ka tik ilgi sēdējuši tumsā un gaismas nav redzējuši. Tad arī parādīsies Cilvēka Dēla zīme debesīs … Bet līdz tam laikam tomēr jāsargā karogs, un, lai arī reti, tomēr kaut pa vienam cilvēkam ir pēkšņi jārāda piemērs un jāizved dvēsele no vientulības uz brāļu mīlestības un kopības varoņdarbu, un kaut vai to sauktu par plānprātiņu. Tas tādēļ, lai nemirtu lielā doma.»

Tādās dedzīgās un iejūsminošās sarunās pagāja mūsu vakari cits pēc cita. Es pat atteicos no sabiedrības un daudz retāk ierados viesībās, bez tam arī nebiju vairs tik ļoti modē. To es nesaku nosodīdams, jo mani joprojām mīlēja un pret mani izturējās ar jautrību; bet, ka mode šai pasaulē tiešām nav no mazajām valdniecēm, tas tomēr ir jāatzīst. Uz savu noslēpumaino apmeklētāju es beidzot sāku raudzīties ar sajūsmu, jo ne vien viņa prāts man darīja prieku, bet es sāku arī nojaust, ka viņš lolo sevī kādu nodomu un varbūt gatavojas uz lielu varoņdarbu. Varbūt viņam patika arī tas, ka es ārēji neinteresējos par viņa noslēpumu, ne tieši, ne aplinkus neiztaujāju. Bet beidzot es nomanīju, ka arī viņu pašu jau it kā moka vēlēšanās man kaut ko atklāt. Vismaz tas jau kļuva skaidri redzams apmēram mēnesi pēc tam, kad viņš sāka mani apciemot. «Vai jūs zināt,» viņš man kādreiz jautāja, «ka pilsētā par mums abiem ļoti interesējas un brīnās par to, ka es jūs tik bieži apmeklēju; bet lai, jo drīz višs kļūs skaidrs.» Reizēm viņu pēkšņi pārņēma ārkārtīgs uztraukums, un gandrīz vienmēr tādās reizēs viņš piecēlās un gāja prom. Citreiz viņš ilgi un kā ieurbdamies raudzījās manī, — es domāju: «Tūlīt viņš man ko pateiks,» — bet viņš pēkšņi pārlec un sāk runāt par kaut ko pazīstamu un ikdienišķu. Bieži vien sāka arī žēloties par galvas sāpēm. Un te kādreiz pavisam negaidot, pēc tam kad bija ilgi un dedzīgi runājis, redzu — viņš pēkšņi nobāl, seja pavisam pārvēršas, pats skatās manī, acu nenovērsdams.

—   Kas jums, — es saku, — vai tik nav nelabi? — Bet viņš tieši bija sūdzējies par galvas sāpēm.

—   Es … vai jūs zināt… es … nokāvu cilvēku.

Pateica to un smaida — un pats balts kā krīts. Kāpēc gan viņš smaida, — šī doma man pēkšņi satrieca sirdi, pirms es vēl biju jele ko izpratis. Es pat nobālēju.

—   Ko jūs sakāt? — es kliedzu viņam.

— Redziet, — viņš man atbild tāpat ar bālu smīnu, — cik grūti man bija pateikt pirmo vārdu. Nu es to esmu pateicis un, liekas, nostājies uz ceļa. Braukšu.

Es viņam ilgi neticēju un arī ne uzreiz noticēju, bet tikai pēc tam, kad viņš trīs dienas bija sanācis pie manis un visu sīki man izstāstījis. Uzskatīju viņu par jukušu, bet beidzu ar to, ka galu galā guvu skaidru pārliecību ar dziļām jo dziļām skumjām un izbrīnu. Viņš bija izdarījis lielu un briesmīgu noziegumu, priekš četrpadsmit gadiem, pret kādu bagātu kundzi, jaunu un skaistu atraitni-muižnieci, kurai mūsu pilsētā piederēja savs nams, kur iebraucot apmesties. Juzdams uz viņu lielu mīlestību, viņš tai to atklājis un sācis vedināt nākt pie viņa par sievu. Bet viņa jau bija atdevusi savu sirdi citam, kādam augstas kārtas un dienesta pakāpes karavīram, kas tolaik atradies karagājienā un ko viņa tomēr gaidījusi drīz pie sevis. Viņa bildinājumu atraidījusi un viņu pašu lūgusi pie viņas vairs nenākt. Izbeidzis apciemojumus, viņš, pazīdams nama iekārtojumu, ielavījies pie tās naktī no dārza pa jumtu ar jo lielu pārdrošību, nebēdādams, ka viņu varētu pieķert. Bet, kā ļoti bieži atgadās, visi ar ārkārtīgu pārdrošību izdarītie noziegumi visbiežāk arī izdodas. Ielīdis pa jumta lodziņu bēniņos, viņš nokāpis pie viņas lejā dzīvojamās istabās pa kāpnītēm, zinādams, ka durvis, kas atradušās kāpnīšu lejas galā, aiz kalpu nevērības ne vienmēr ir aizslēgtas. Arī šoreiz viņš paļāvies uz šo nolaidību, un viņam laimējies. Nokļuvis dzīvojamās istabās, viņš pa tumsu iegājis viņas guļamistabā, kur degusi lampiņa. Un kā tīšām abas viņas jauniņās istabenes klusiņām, nemaz neatprasījušās, aizgājušas pie kaimiņiem uz vārda dienas ballīti, kas notikusi tajā pašā ielā. Citi kalpi un kalpones gulējuši ļaužu istabās un virtuvē, lejas stāvā. Ieraugot gulētāju, viņā iedegusies kaislība, bet pēc tam viņa sirdi sagrābis atriebīgs, greizsirdīgs ļaunums, un, nezinādams, ko dara, kā piedzēries viņš piegājis tai klāt un ietriecis dunci taisni sirdī, tā ka gulētāja pat nav iekliegušies; Pēc tam ar ellišķu un visnoziedzīgāko aprēķinu izdarījis tā, lai par vainīgiem noturētu kalpus: nekautrējies paņemt viņas naudas maku, atvēris ar atslēgām, ko izvilcis no viņas spilvenu apakšas, kumodi un paķēris no turienes dažas lietas, taisni tā, kā būtu darījis nesapraša kalps, proti, vērtspapīrus atstājis, bet paņēmis tikai naudu, paņēmis dažas apmēros lielākās zelta lietas, bet desmitkārt dārgākās, tomēr mazākās lietiņas pametis. Paķēris vēl šo to piemiņai, bet par to vēlāk. Beidzis šo briesmu darbu, viņš izgājis tāpat kā ienācis. Ne otrā dienā, kad sacelta trauksme, un ari nekad vēlāk visu mūžu nevienam pat prātā nav ienācis turēt aizdomās īsto noziedznieku! Un arī par viņa mīlestību neviens nekā nav zinājis, jo viņš vienmēr bijis klusas un noslēgtas dabas un drauga, kam viņš atklātu savu sirdi, viņam nav bijis. Viņu tikai turējuši par noslepkavotās paziņu un pat ne visai tuvu, jo beidzamās divi nedējas viņš to nav pat apmeklējis. Bet tūlīt radušās aizdomas uz viņas dzimtļaužu kalpu Pēteri, un visi apstākļi sakrituši tā, lai šīs aizdomas apstiprinātu, jo kalps zinājis un arī nelaiķe to nav slēpusi, ka viņu gribot nodot zaldātos no viņas zemniekiem pienākošos rekrūšu skaitā, jo viņš bijis vieninieks un turklāt vēl slikti uzvedies. Bija dzirdējuši, ka viņš krogā dusmās un dzērumā draudējis viņu nosist. Divi dienas pirms viņas nāves tas aizbēdzis un dzīvojis kaut kur pilsētā nezināmās vietās. Bet otrā dienā pēc slepkavības viņu atraduši uz ceļa pilsētas nomalē pagalam piedzērušu, ar dunci kabatā un turklāt ar asinīm notraipītu labo delnu. Viņš apgalvojis, ka asinis tecējušas no deguna, bet tam neviens neesot ticējis. Kalpones atzinušās, ka bijušas ballītē un ka ieejas durvis no lievenīša palikušas neaizslēgtas, kamēr viņas atgriezušās. Turklāt vēl saradies liels daudzums tamlīdzīgu pazīmju, uz kuru pamata tad arī nevainīgais kalps aizturēts. Viņu arestējuši un sākuši tiesāt, bet taisni pēc nedēļas arestētais saslimis ar karsoni un nomiris slimnīcā bez samaņas. Tā šī lieta izbeigusies, nodota dieva ziņā, un visi, ir tiesneši, ir priekšniecība, ir visa sabiedrība, palikuši pārliecībā, ka noziegumu nav izdarījis neviens cits kā mirušais kalps. Bet pēc tam sākusies sodība.

Noslēpumainais viesis, kas nu jau bija mans draugs, man pastāstīja, ka sākumā viņš it nemaz neesot jutis sirdsapziņas pārmetumus. Viņš mocījies ilgi, bet tikai aiz žēlabām, ka nokāvis mīlamu sievieti, ka viņas vairs nav, ka, nokaudams viņu, viņš nokāvis savu mīlestību, bet kaislību uguns tomēr palikusi viņa asinīs. Bet par nevainīgi izlietajām asinīm, par cilvēka noslepkavošanu viņš toreiz gandrīz nemaz nav domājis. Un doma par to, ka viņa upuris varētu kļūt par sievu citam, likusies viņam neiespējama, un tāpēc viņš ilgu laiku savā sirdsapziņā bijis pārliecināts, ka citādi nemaz nav varējis rīkoties. Sākumā viņš mazliet uztraucies par kalpa apcietināšanu, bet arestanta piepešā slimība un pēc tam arī viņa nāve to nomierinājusi, jo viņš miris acīm redzot (toreiz viņš tā domājis) nevis no aresta vai aiz bailēm, bet no saaukstēšanās slimības, ko tas dabūjis tieši bēguļošanas dienās, kad, līdz nāvei piedzēries, augu nakti vārtījies uz mitras zemes. Bet par nozagto naudu un mantām viņš daudz neesot uztraucies, jo (viņš tāpat spriedis tālāk) zādzība izdarīta nevis aiz mantkārības, bet lai novērstu aizdomas uz citu pusi. Nozagtā suma nav bijusi liela, un drīz vien visu šo sumu un pat vēl daudz vairāk viņš ziedojis mūsu pilsētā dibināmai nespējnieku patversmei. Tīši to darījis, lai nomierinātu sirdsapziņu, un, tas ņemams vērā, uz laiku un pat ilgu laiku tiešām nomierinājies, — to viņš pats man stāstīja. Tad viņš uzsācis plašu dienesta darbību, pats pieteicies rūpju pilnam un grūtam uzdevumam, kas viņam aizņēmis gadi divi, un, būdams stipra rakstura cilvēks, gandrīz jau aizmirsis notikušo; bet, kad to atcerējies, tad centies par to nemaz nedomāt. Viņš nodevies arī labdarībai, daudz ziedojis un daudz ko ierīkojis mūsu pilsētā, viņu ievērojuši arī galvaspilsētās un ievēlējuši Maskavā un Pēterburgā par turienes labdarības biedrību biedru. Un tomēr beidzot viņam uzmākušās mocošas domas, kuras panest nav bijis pa spēkam. Te viņam iepatikusies kāda skaista un prātīga jaunava, un drīz vien viņš to apprecējis, cerēdams ar to izklaidēt savas vientulīgās skumjas un, uzsākot jaunu ceļu un cītīgi izpildot pienākumus pret sievu un bērniem, pavisam atkratīties no vecajām atmiņām. Bet patiesībā noticis šīm cerībām gluži pretējais. Jau pirmajā laulības mēnesī viņam uzmākusies neatvairāma doma: «Sieva gan mīl ■mani, bet ja nu viņa dabūtu zināt?» Kad viņa kļuvusi grūta ar pirmo bērnu un viņam to vēstījusi, viņš pēkšņi apjucis: «Dodu dzīvību, bet pats esmu dzīvību atņēmis.» Radušies bērni: «Kā es drīkstu mīlēt, mācīt un audzināt viņus, kā lai stāstu viņiem par tikumu, — es esmu izlējis asinis.» Bērni aug brīnum jauki, gribas viņus apmīļot. «Bet es nevaru skatīties viņu nevainīgajās, gaišajās sejās; neesmu tā cienīgs.» Beidzot viņam draudīgi un rūgti sākušas rādīties noslepkavotā upura asinis, viņas jaunā, bojā gājušā dzīve, asinis, kas brēc pēc atriebības. Viņam rādījušies šausmīgi sapņi. Bet, būdams cietu sirdi, viņš ilgi varējis ciest šīs mokas: «Visu izpirkšu ar šīm savām slepenajām ciešanām.» Bet veltas bijušas arī šīs cerības: ar katru brīdi ciešanas augušas augumā. Sabiedrībā labdarīgās darbības dēļ sākuši viņu cienīt, lai gan visi baidījušies no viņa stingrā un drūmā rakstura; bet, jo vairāk viņu cienījuši, jo nepanesamāk viņam kļuvis. Viņš man atzinās, ka jau domājis par pašnāvību. Bet tā vietā viņam sākusi uzmākties cita iedoma — iedoma, ko viņš sākumā turējis par neiespējamu un neprātīgu, bet kas beidzot tā iezīdusies viņa sirdī, ka vairs nav bijis iespējams to atraut. Viņš iedomājies tā: celties, iziet ļaužu priekšā un paziņot visiem, ka viņš nokāvis cilvēku. Ar šo domu viņš sadzīvojis gadi trīs, tā viņam arvien uzmākušies dažādos veidos. Beidzot viņš noticējis ar visu sirdi, ka, paziņodams par savu noziegumu, viņš, bez šaubām, izdziedinās savu dvēseli un gūs mieru uz visiem laikiem. Bet, tam noticējis, sajutis šausmas augam sirdī, jo kā gan to izpildīt? Un te pēkšņi noticis šis gadījums manas divkaujas laikā. «Raudzīdamies uz jums, tagad es esmu apņēmies.» Es skatos viņā.

—   Un vai tiešām, — es iesaucos, sasizdams plaukstas, — tik niecīgs gadījums varēja radīt tādu apņēmību?

—   Mana apņēmība radīta trīs gadus, — viņš atbild, — bet jūsu gadījums tikai pamudinājis to izpildīt. Raudzīdamies uz jums, es pārmetu sev un apskaudu jūs. — Viņš man to pateica drūmā balsī.

—  Jums jau nemaz neticēs, — es iebildu, — pagājis četrpadsmit gadu.

—   Man ir pierādījumi, lieli pierādījumi. Uzrādīšu.

Un tad es sāku raudāt, skūpstīju viņu.

—  Vienu izlemiet, vienu! — viņš man sacīja (it kā viss tagad būtu atkarīgs no manis). — Sieva, bērni! Sieva varbūt aiz bēdām nomirs, bērni gan nezaudēs muižniecības kārtu un muižu, tomēr būs noziedznieka bērni — un uz visu mūžu. Un kādu piemiņu, kādu piemiņu par sevi es atstāšu viņu sirdīs!

Es ciešu klusu.

—  Un šķirties no viņiem, uz mūžu atstāt? Uz visiem laikiem taču, uz visiem laikiem!

Es sēžu, klusu pie sevis skaitu lūgšanu. Beidzot es piecēlos, man kļuva baigi.

—   Ko darīt? — viņš raugās manī.

—   Ejiet, — es saku, — paziņojiet ļaudīm! Viss beigsies, tikai patiesība paliks. Bērni sapratīs, kad izaugs, cik daudz augstsirdības bijis jūsu lielajā apņēmībā.

Toreiz viņš no manis aizgāja it kā tiešām apņēmies. Un tomēr vairāk nekā divi nedēļas pēc tam viņš sanāca pie manis, katru vakaru no vietas, arvien taisījās, arvien nevarēja izšķirties. Viņš nomocīja manu sirdi. Te viņš atnāk apņēmīgs un stingrs un aizgrābts saka:

—   Es zinu, ka man iestāsies paradize, tūlīt arī iestāsies, kolīdz paziņošu. Četrpadsmit gadu esmu bijis ellē. Gribu ciest. Uzņemšos ciešanas un sākšu dzīvot. Ar netaisnību iziesi cauri pasaulei, bet atpakaļ netiksi* Tagad ne vien savu tuvāku, bet arī savus bērnus nedrīkstu mīlēt. Ak kungs, varbūt taču bērni sapratīs, cik grūtas bijušas manas ciešanas, un nenosodīs mani! Dievs nav spēkā, bet patiesībā.

—   Visi sapratīs jūsu varonību, — es viņam saku, — ja ne tūlīt, tad vēlāk sapratīs, jo jūs būsiet pakalpojuši patiesībai, augstākajai debesu patiesībai…

Un viņš aiziet no manis it kā apmierināts; bet rīt atkal atnāk, nikns, bāls, runā izsmejoši.

—   Katru reizi, kad pie jums ienāku, jūs raugāties tik ziņkārīgi: «Tātad vēl nav paziņojis?» Pagaidiet, neniciniet tik ļoti! Nav jau tik viegli to izdarīt, kā jums liekas. Varbūt es nemaz vēl to neizdarīšu. Jūs taču tad neiesiet par mani ziņot?

Bet es nereti ne vien raudzīties uz viņu neprātīgā ziņkārībā, bet pat viņam acis uzmest baidījos. Es biju nomocīts līdz beidzamam, un mana dvēsele bija pilna asaru. Es pat nevarēju naktīs aizmigt.

—   Es nupat nākdams, — viņš runā tālāk, — no sievas. Vai jūs arī saprotat, kas ir sieva? Bērniņi, kad gāju projām, sauca man pakaļ: «Ardievu, papiņ, nāciet drīzāk lasīt kopā ar mums Bērnu lasāmo grāmatu! Nē, to jūs nesaprotat! Sveša nelaime nepadara gudrāku.

Viņam iezibējās acis, lūpas sāka drebēt. Pēkšņi viņš sita ar dūri pa galdu, tā ka priekšmeti pa galdu palēcās uz augšu, — tik maigas dabas cilvēks, pirmo reizi ar viņu tā gadījās.

—   Vai tā vajag? — viņš kliedza. — Vai tā jādara? Neviens taču netika notiesāts, nevienu manis dēļ katorgā neaizsūtīja, kalps mira no slimības. Bet par izlietajām asinīm es tiku sodīts ar mocībām. Un man jau nemaz nenoticēs, nenoticēs nekādiem maniem pierādījumiem. Vai tad ir jāziņo, vai ir? Par izlietajām asinīm esmu gatavs vēl visu mūžu ciest mocības, lai tikai nesatriektu sievu un bērnus. Vai tas būs taisnīgi — pazudināt viņus līdz ar sevi? Vai mēs nekļūdāmies? Kur te patiesība? Un vai šie cilvēki atzīs patiesību, novērtēs, cienīs to?

«Ak kungs!» es domāju pie sevis. «Par cilvēku cieņu viņš domā tādā brīdī!» Un tad man kļuva viņa tik žēl, ka liekas, — pats būtu dalījies viņa liktenī, lai tikai darītu to vieglāku. Redzu, viņš ir kā neprātīgs. Es iztrūcinājos, sapratis ne vien ar prātu, bet ar dzīvo dvēseli, ko prasa tāda apņemšanās.

—   Izšķiriet likteni! — viņš atkal iesaucās.

—   Ejiet un paziņojiet! — es viņam nočukstēju. Man pietrūka balss, bet nočukstēju es stingri. Tad es paņēmu no galda evaņģeliju, krievu tulkojumu, parādīju viņam Jāņa evaņģelija XII nodaļas 24. pantu:

«Patiesi, patiesi, es jums saku: ja kviešu grauds, iekritis zemē, nemirs, tad paliks viens, bet, ja mirs, tad nesīs daudz augļu.» Šo pantu es tikko priekš viņa atnākšanas biju izlasījis.

Viņš izlasīja, noteica «taisnība», bet rūgti pasmējās.

—  Jā, šais grāmatās, — viņš, brītiņu klusējis, saka, — var sastapt briesmu lietas. Otram zem deguna tās viegli pabāzt. Un kas gan tās rakstījis, vai tiešām cilvēki?

—   Svētais gars rakstījis, — es saku.

—   Jums viegli pļāpāt, — viņš vēl nosmējās, bet nu jau gandrīz naidīgi. Es atkal paņēmu grāmatu, atšķīru citā vietā un parādīju viņam grāmatu ebrejiem, X nodaļas 31. pantu. Viņš izlasīja:

—   «Briesmīga lieta ir iekrist tā dzīvā dieva rokās.»

Viņš izlasīja un grūdin atgrūda grāmatu. Sāka pat viss drebēt.

—   Briesmīgu pantu, — viņš saka, — neko teikt, esat izraudzījis. — Piecēlās no krēsla. — Nu, ardievu, varbūt vairs neatnākšu… paradizē satiksimies. Tātad jau četrpadsmit gadu, kamēr esmu «kritis dzīvā dieva rokās», — tā sauc šos četrpadsmit gadus. Rīt palūgšu šīs rokas, lai tās mani atlaiž .. .

Es jau gribēju viņu apkampt un noskūpstīt, bet neuzdrīkstējos, — tik satraukta bija viņa seja, ka grūti skatīties. Viņš izgāja. «Ak kungs,» es nodomāju, «kurp devās cilvēks!» Tad es nokritu ceļos svētbildes priekšā un raudāiu par viņu visusvētai dievmātei, ātrajai aizstāvei un palīdzei. Bija pagājusi kāda pusstunda, kamēr es lūdzos ar asarām acīs, bet bija jau vēla nakts, ap pulksten divpadsmitiem. Pēkšņi, skatos, atveras durvis un viņš ienāk atkal. Es izbrīnījos.

—   Kur gan jūs bijāt? — es viņam jautāju.

—   Es, — viņš saka, — es laikam ko aizmirsu … laikam kabatas drāniņu … Nu, kaut arī nebūtu nekā aizmirsis, ļaujiet piesēsties…

Atsēdās krēslā. Es stāvu pie viņa. — Sēdiet, — viņš saka, — arī jūs. — Es nosēdos. Pasēdējām pāris minušu, raudzījās manī cieši un iesmējās, to es atceros, tad piecēlās, cieši mani apkampa un noskūpstīja …

—   Piemini, — viņš saka, — ka es atnācu pie tevis otrreiz. Dzirdi, piemini to!

Pirmo reizi man sacīja «tu». Un aizgāja. «Rīt,» es nodomāju.

Tā arī notika. Tovakar es nemaz nezināju, ka taisni rīt viņam dzimšanas diena. Es pats beidzamajā laikā nekur nebiju izgājis un tāpēc arī ne no viena to nevarēju dabūt zināt. Bet šinī dienā katru gadu pie viņa bija liela sabiedrība, sabrauca visa pilsēta. Sabrauca arī tagad. Un, lūk, pēc pusdienas maltītes viņš iznācis vidū, bet rokās viņam raksts — formāls paziņojums priekšniecībai. Bet, tā kā viņa priekšniecība bijusi tepat klāt, tad tepat viņš balsī izlasījis rakstu visiem sanākušajiem, un tajā bijis pilnīgs viņa nozieguma apraksts visos sīkumos. «Kā briesmoni izmetu sevi no cilvēku vidus, dievs ir mani piemeklējis,» — tā beidzies viņa raksts. «Gribu ciest!» Te viņš arī iznesis un salicis galdā visu, ar ko domājis pierādīt savu noziegumu un ko saglabājis četrpadsmit gadus: noslepkavotajai piederošās zelta lietas, kuras viņš nolaupījis, gribēdams novērst no sevis aizdomas, viņas medaljonu un krustiņu, ko tai noņēmis no kakla, — medaljonā viņas līgavaiņa ģīmetne, viņas piezīmju grāmatiņu un, beidzot, divas vēstules: viņas līgavaiņa vēstuli ar ziņu, ka viņš drīz ieradīsies, un viņas atbildi uz šo vēstuli, ko tā iesākusi un nepabeigtu atstājusi uz galda, lai rīt aizsūtītu pa pastu. Abas vēstules viņš paķēris sev līdzi, — kādēļ? Kādēļ pēc tam saglabājis četrpadsmit gadus, bet nav iznīcinājis kā nozieguma pierādījumus? Un nu, kas gan noticis: visi izbrīnījušies un ļoti iztrūkušies, un neviens nav gribējis ticēt, lai gan visi klausījušies ar ārkārtīgu interesi, bet tikai kā slimniekā, un dažas dienas vēlāk jau visos namos bija nospriests un nolemts, ka nelaimīgais cilvēks sajucis. Priekšniecība un tiesa nevarēja šo lietu neierosināt, bet arī viņi aprima: lai gan iesniegtās mantas un vēstules lika daudz ko pārdomāt, bet arī te tika nospriests, ka, ja šie dokumenti arī izrādītos pareizi, tad tomēr galīgo apvainojumu nevarētu dibināt tikai uz šo dokumentu pamata. Un arī visas mantas viņš varēja dabūt no viņas pašas kā viņas paziņa vai kā uzticības vīrs. Tomēr es dzirdēju, ka mantu īstumu pēc tam pārbaudījuši daudzi nelaiķes paziņas un radi un ka neviens par tām neesot šaubījies. Bet šai lietai atkal nebija lemts piepildīties. Pēc dienām piecām visi dabūja zināt, ka cietējs saslimis un ka ir bažas par viņa dzīvību. Ar'kādu slimību viņš saslima — nevaru paskaidrot; stāstīja, ka ar sirds aritmiju, bet nāca zināms, ka ārstu apspriede pēc viņa kundzes uzstāšanās devusi liecību arī par viņa dvēseles stāvokli un nākuši pie slēdziena, ka ārprāts jau ir. Es nekā neizpaudu, lai gan visi metās mani iztaujāt, bet, kad gribēju viņu apciemot, tad ilgi man to liedza, visvairāk viņa kundze. «Tas bijāt jūs,» tā teica man, «kas viņu sabeidzāt, viņš jau agrāk bija drūms, bet beidzamo gadu visi viņā vēroja neparastu uzbudinājumu un dīvainu izturēšanos, un te nu taisni jūs viņu pazudinājāt; jūs viņu apvārdojāt, viņš jūs neatstāja veselu mēnesi.» Un tālāk, ne vien viņa kundze, bet ari vai visa pilsēta bruka man virsū un apvainoja mani. «Tā tikai jūsu vaina,» viņi saka. Es ciešu klusu un ari priecājos savā sirdī, jo redzu neapšaubāmu dieva žēlastību tam, kas sacēlās pret sevi un sodīja sevi. Bet viņa ārprātam es nevarēju ticēt. Beidzot arī mani pielaida pie viņa, viņš pats to bija neatlaidīgi pieprasījis, lai no manis atvadītos. Es iegāju un uzreiz redzēju, ka ne vien viņa dienas, bet arī viņa stundas ir skaitītas. Viņš bija vājš, dzeltens, rokas trīc, viņš grūti elpo, bet raugās aizkustināts un priecīgs.

—   Tas ir noticis, — viņš man teica, — sen jau alku tevi redzēt, kāpēc nenāci?

Es viņam neteicu, ka mani nelaida pie viņa.

—   Dievs ir apžēlojies par mani un sauc pie sevis. Zinu, ka es mirstu, bet prieku jūtu un mieru pēc tik daudz gadiem pirmo reizi. Uzreiz sajutu savā dvēselē paradizi, tiklīdz izpildīju, ko vajadzēja. Nu gan es drīkstu mīlēt savus bērnus un skūpstīt tos. Man netic un neviens nav noticējis, ne sieva, ne mani tiesneši; nekad nenoticēs arī bērni. Te es redzu dieva žēlastību pret saviem bērniem. Es nomiršu, un mans vārds viņiem būs neaptraipīts. Un nu es nojaušu dievu, sirds līksmojas kā paradizē … pienākums izpildīts …

Viņš nespēj runāt, grūti elpo, karsti spiež man roku, dedzīgi raugās manī. Bet ne jau ilgi mēs sarunājāmies, viņa kundze pastāvīgi pie mums ieskatījās. Tomēr viņš paspēja man iečukstēt:

—   Vai atceries, ka es toreiz atnācu pie tevis otrreiz, pusnaktī? Vēl liku tev atcerēties? Vai tu zini, kādēļ es iegriezos? Es taču gāju tevi nogalināt!

Es pēkšņi nodrebēju.

—   Toreiz es izgāju no tevis tumsā, klejoju pa ielām un cīnījos ar sevi. Un pēkšņi ienīdu tevi tik dziļi, ka tikko izcieta sirds. «Tagad,» es domāju, «viņš vienīgais ir mani saistījis, un viņš ir tiesnesis, es vairs nevaru atteikties no sava rītdienas nāves soda, jo viņš visu zina.» Un es gan nemaz nebijos, ka tu mani nodosi (tās ne prātā nenāca), bet domāju: «Kā lai es viņam skatos acīs, ja sevi nenodošu?» Un, kaut arī tu būtu aiz trejdeviņām zemēm, tomēr dzīvs, vienalga, šī doma nav izciešama, ka tu esi dzīvs un visu zini, un mani tiesā. Es ienīdu tevi, it kā tu būtu visam par iemeslu un pie visa vainīgs. Tad es atgriezos pie tevis atpakaļ, atceros — tev uz galda bija duncis. Es apsēdos un lūdzu tevi apsēsties, un veselu minūti domāju. Ja es tevi nogalinātu, tad šīs slepkavības dēļ man tā kā tā būtu beigas, kaut ari es neziņotu par agrāko noziegumu. Bet par to es nedomāju nemaz, pat domāt negribēju tai brīdī. Es tikai tevi ienīdu un visiem spēkiem gribēju tev atriebties par visu. Bet mans dievs uzvarēja velnu manā sirdī. Un tomēr tev jāzina, ka nekad tu neesi bijis nāvei tuvāk.

Pēc nedēļas viņš nomira. Viņa šķirstu līdz kapam pavadīja visa pilsēta. Virspriesteris teica izjustus vārdus. Apraudāja briesmīgo slimību, kas bija pārtraukusi viņa dienas. Bet visa pilsēta sacēlās pret mani, kad viņš bija apglabāts, un pat atteicās mani pieņemt. Tiesa, daži, sākumā nedaudzi, bet pēc tam arvien lielākā skaitā, sāka ticēt viņa liecībām un ļoti bieži mani apmeklēt un izjautāt ar lielu interesi un prieku: jo cilvēks mīl taisnīgā krišanu un viņa negodu. Bet es klusēju un drīz vien no pilsētas pavisam aizbraucu, bet pēc pieciem mēnešiem dievs kungs atzina mani par cienīgu nostāties uz cietā un jaukā ceļa, un es svētīju neredzamo pirkstu, kas tik skaidri šo ceļu norādīja. Bet daudz cietušo dieva kalpu Michailu pieminu savās aizlūgšanās līdz šobaltdienai katru dienu.

III No svētnieka Zosimas pārrunām un pamācībām

.

e) Kāds vārds par krievu mūku un viņa iespējamo nozīmi

Tēvi un mācītāji, kas ir mūks? Izglītotās aprindās mūsu dienās daudzi šo vārdu jau izrunā zobgalīgi, bet dažs labs ari kā lamu vārdu. Un ar katru dienu vairāk. Tiesa, ai, tiesa, ari starp mūkiem ir daudz slaistu, rīmu, mieskārīgo un bezkaunīgu vazaņķu. Uz to norāda izglītotie pasaulīgie ļaudis: «Jūs esat sliņķi un nederīgi sabiedrības locekļi, dzīvojat no citu pūlēm, esat nekaunīgi ubagi.» Un tomēr cik daudz starp mūkiem ir pazemīgo un lēnprātīgo, kuri alkst vientulības un dedzīgas lūgšanas klusībā. Uz tiem mazāk norāda un pat nepavisam par tiem nerunā, un kā dažs pabrīnīsies, ja teikšu, ka no šiem lēnprātīgajiem un vientulīgas lūgšanas slāpstošajiem nāks varbūt vēlreiz Krievzemes glābiņš! Jo viņi patiesi ir sagatavoti klusībā «uz dienu un stundu, uz mēnesi un ,gadu». Viņi glabā Kristus tēlu pagaidām savā vientulībā jauku un neizķēmotu, dieva patiesības skaidrībā, no seno baznīcas tēvu, apustuļu un mocekļu laikiem un, kad vajadzēs, rādīs to pasaules satricinātai patiesībai. Tā ir liela doma. No austrumiem atspīdēs šī zvaigzne.

Tā es spriežu par mūku — un vai tiešām aplam, vai tiešām uzpūtīgi? Paraugieties pasaulīgajos un visā par dieva tautu uzcildinātajā pasaulē, vai tajā nav izķēmots dieva vaigs un viņa patiesība? Viņiem ir zinība, bet zinībā tikai tas, kas pakļauts jūtām. Bet gara pasaule, cilvēka būtības augstākā puse ir atmesta pavisam, izraidīta it kā ar svinīgumu, pat naidu. Pasaule ir pasludinājusi brīvību, sevišķi beidzamā laikā, un ko gan mēs redzam šai viņu brīvībā: tikai verdzību un pašnāvību! Jo pasaule saka: «Tev ir vajadzības, un tāpēc apmierini tās, jo tev ir tādas pašas tiesības kā visudižciltīgākajiem un bagātākajiem cilvēkiem. Nebīsties tās apmierināt, bet pat pavairo tās!» — tā ir šolaiku pasaules mācība. Tur viņi redz brīvību. Un kas gan izriet no šīm tiesībām — pavairot vajadzības? Bagātniekiem vientulība un garīga pašnāvība, bet nabagajiem — skaudība un slepkavība, jo tiesības gan ir dotas, bet līdzekļi, ar ko vajadzības apmierināt, vēl nav norādīti. Apgalvo, ka pasaule ar katru dienu vairāk apvienojoties, sakļaujoties brālīgā kopībā, ar to, ka saīsinot attālumus, pārraidot pa gaisu domas. Ak vai, neticiet tādai ļaužu vienotībai! Saprazdami brīvību kā savu vajadzību pavairošanu un drīzu apmierināšanu, viņi izķēmo savu dabu, jo viņi iedzemdina sevī daudz neprātīgu un muļķīgu iegribu, paradumu un visaplamāko sagudrojumu. Viņi dzīvo tikai mieskārībai un uzpūtībai, un lai apskaustu viens otru. Pusdienas, izbraukumus, ekipāžās, titulus un vergus-apkalpotājus — to jau uzskata par tādu nepieciešamību, kam ziedo pat dzīvību, godu un cilvēku mīlestību, lai apmierinātu šo nepieciešamību, un pat nogalina sevi, ja nevar to apmierināt. Pie tiem, kas nav bagāti, redzam to pašu, bet pie nabagajiem vajadzību neapmierināšanu un skaudību pagaidām nomāc žūpība. Bet drīz vien vīna vietā viņi piedzersies asinīm, uz to viņus ved. Es jums jautāju: vai ir brīvs tāds cilvēks? Es pazinu kādu «cīnītāju par ideju», kas pats man stāstīja, ka tad, kad viņam cietumā atņēmuši tabaku, šis zaudējums viņu tiktāl nomocījis, ka viņš tikko neesot gājis un nodevis savu «ideju», lai tikai dotu viņam tabaku. Bet tāds taču saka: «Eju cīnīties par cilvēci.» Nu kurp gan tāds aizies, un uz ko viņš ir spējīgs? Varbūt tikai uz kādu ātru darbu, bet ilgi viņš neizturēs. Un nav nekāds brīnums, ka brīvības vietā viņi krituši verdzībā un nekalpo vis^brāļu mīlestībai un cilvēces vienotībai, bet tā vietā turpretim krituši atvienibā un vientulībā, kā manā jaunībā man teica mans noslēpumainais viesis un skolotājs. Un tāpēc pasaulē arvien vairāk un vairāk nodziest doma par kalpošanu cilvēcei, par ļaužu brālību un kopību un patiesi šo domu jau uzņem pat ar izsmieklu, jo kā gan atteikties no saviem ieradumiem, kurp gan iet šim vergam, ja viņš tā pieradis apmierināt savas neskaitāmās vajadzības, kuras pats izdomājis? Viņš ir vientulībā, un kāda daļa viņam gar kopību. Un ir sasnieguši to, ka mantu sakrāts vairāk, bet prieka palicis mazāk.

Cita lieta — mūka ceļš. Par paklausību, gavēšanu un lūgšanu pat smejas, tomēr tikai caur tām iet ceļš uz īstu un patiesu brīvību: es atrauju sev pieciešamas un liekas vajadzības, savu patmīlīgo un lepno gribu apklusinu un šaustu ar paklausību un tā ar dieva palīgu sasniedzu gara brīvību un ar to arī garīgo līksmību! Kas gan no viņiem spējīgāks celt lielo domu un kalpot tai — vientulīgais bagātnieks vai šis no lietu un ieradumu varmācības atbrīvotais? Mūkam pārmet viņa vientulību: «Tu esi apmeties vientulībā, lai sevi glābtu klostera mūros, bet brālīgo kalpošanu cilvēcei esi aizmirsis.» Bet redzēsim vēl, kas vairāk papūlēsies brāļu mīlestības labā? Jo vientulības nav pie mums, tā ir pie viņiem, tikai viņi to neredz. Un no mūsu vidus jau senos laikos nākuši tautas darbinieki, kādēļ gan to nevar būt arī tagad? Tie paši pazemīgie un lēnprātīgie gavētāji un klusu cietēji celsies un ķersies pie dižena darba. Tautā ir Krievzemes glābiņš. Bet krievu klosteris no senseniem laikiem ir bijis ar tautu. Ja tauta ir vientulībā, arī mēs esam vientulībā. Tauta tic tāpat kā mēs, bet neticīgs .darbinieks pie mums Krievija nekā nepanāks, kaut arī viņš būtu ar dedzīgu sirdi un ģeniālu prātu. To neaizmirstiet! Tauta satiks ateistu un uzvarēs viņu, un būs vienota pareizticīgā Krievzeme. Tad sargiet tautu un nosargiet tās sirdi! Audziniet to klusībā! Tā ir jūsu — mūku varonība, jo šī tauta ir dieva izredzētā.

f) Kāds vārds par kungiem un kalpiem un par to, vai iespējams kungiem un kalpiem kļūt savstarpēji garā par brāļiem

Ak dievs, saka gan, arī tautā ir grēks. Un izvirtības liesma manāmi aug augumā ar katru stundu, tā nāk no augšas. Ari tautā iestājas vientulība: rodas budži un asinssūcēji; jau tirgonis arvien vairāk un vairāk tīko godinājumu, cenšas izrādīties izglītots, lai gan tam izglītības nav nemaz, un tādēļ neķītri nonievā senās paražas un pat kaunas no tēvu ticības. Braukā pie kņaziem, bet pats ir tikai samaitāts mužiks. Tauta jau pūžņo no žūpības un vairs nevar tikt no tās vaļā. Un cik daudz cietsirdības pret ģimeni, pret sievu, pat pret bērniem; tas viss no žūpības. Esmu redzējis fabrikās pat deviņi gadi vecus bērnus: nīkuļus, vārguļus, salīkušus un jau netikļus. Smacīga telpa, klaudzoša mašīna, visa dieva dieniņa vienā darbā, netikli vārdi un degvīns, degvīns, bet vai tad tas vajadzīgs tik maza bērniņa dvēselei? Viņam vajadzētu saules, bērna rotaļu un visur gaiša piemēra, un kaut mazdrusciņ mīlestības pret viņu. Lai tas nenotiktu, mūki, lai vairs nemocītu bērnus, celieties un sludiniet to drīzāk, drīzāk! Bet dievs glābs Krievzemi, jo, lai gan izvirtis ir vienkāršais ļautiņš un vairs nevar atteikties no smirdošā grēka, tomēr zina, ka dieva nolādēts viņa smirdošais grēks un ka dara slikti grēkodams. Tā ka vēl neapnikusi mūsu tauta tic patiesībai, atzīst dievu, aizgrābtīgi raud. Tā nav pie augstmaņiem. Tie, sekodami zinībai, grib taisnīgi iekārtoties tikai ar savu prātu, bet bez Kristus kā agrāk un jau ir pasludinājuši, ka nav nozieguma, nav vairs grēka. Un pēc viņu uzskatiem tas arī ir pareizi, jo, ja tev nav dieva, kāds tad var būt noziegums? Eiropā tauta jau ar varu saceļas pret bagātniekiem, un tautas vadoņi to it visur noved pie asinīm un māca, ka tās dusmas ir taisnīgas. Bet «lai nolādētas viņu dusmas, jo tās ir cietsirdīgas». Krieviju tomēr glābs tas kungs, kā jau daudzkārt glābis. Glābiņš nāk no tautas, no viņas ticības un pazemības. Tēvi un mācītāji, sargiet tautas ticību, un tie nav sapņi: mani visu mūžu ir pārsteigusi mūsu lielās tautas skaistā un patiesā pašcieņa, pats esmu redzējis, pats varu liecināt, esmu redzējis un brīnījies, esmu redzējis, neraugoties pat uz mūsu tautas grēku smirdoņu un ubaga izskatu. Tā nav verdziski padevīga, un tāda tā pēc divu gadsimtu verdzības. Brīva pēc paskata un apiešanās, bet bez jebkādām pārestībām. Un nav atriebīga un nav skaudīga. «Tu esi augstas kārtas, tu esi bagāts, gudrs un ar talantu, — un lai ir tā, lai dievs tevi svētī. Godāju tevi, bet zinu, ka arī es esmu cilvēks. Ar to, ka bez skaudības tevi godāju, ar to arī parādu tev savu cilvēcisko cieņu.» Patiesi, ja viņi tā nesaka (jo vēl neprot to pateikt), tad tā dara, pats esmu redzējis, pats izbaudījis, un ticiet man: jo nabagāks un zemāks ir mūsu krievu cilvēks, jo vairāk viņā manāma šī jaukā patiesība, tālab ka no viņiem bagātie budži un izsūcēji pa lielum lielai daļai jau izvirtuši, un daudz daudz kas te cēlies no mūsu nolaidības un nevērības! Bet dievs glābs savus ļaudis, jo Krievija ir liela ar savu pazemību. Es tīkoju redzēt un it kā jau skaidri redzu mūsu nākotni: jo notiks tā, ka pats netiklākais mūsu bagātnieks galu galā kaunēsies par savu bagātību nabadzīgā priekšā, bet nabagais, redzēdams šo pazemību, sapratīs un piekāpsies viņa priekšā, ar prieku un laipnību'atsauksies uz viņa cildeno kaunu. Ticiet, ka beigsies tā: uz to mēs ejam. Vienlīdzība ir tikai cilvēku garīgajā vērtībā, un to sapratīs vienīgi pie mums. Būtu tikai brāļi, būs arī brālība, bet pirms brālības tie nekad nesašķelsies. Mēs glabājam Kristus tēlu, un tas atspīdēs kā dārgs dimants visai pasaulei… Tā būs, tā būs!

Tēvi un mācītāji, kādreiz man atgadījās aizkustinošs notikums. Klejodams es kādreiz guberņas pilsētā K. satiku savu bijušo apkalpotāju Afanasiju, bet no tā laika, kad mēs šķīrāmies, bija jau pagājuši astoņi gadi. Viņš bija nejauši ieraudzījis mani tirgū, pazinis, pieskrēja klāt, un, ak dievs, cik viņš bija priecīgs, kā metās man klāt: «Tētīt, mans kungs, vai tas esat jūs? Vai tiešām jūs redzu?» Viņš aizveda mani pie sevis. Viņš jau bija atvajināts, precējies, viņam jau divi bērniņi. Pārtika ar savu sievu no sīktirdzniecības, staigājot tirgū ar savu lādīti. Istaba viņam nabadzīga, bet spodra, pilna prieka. Viņš mani nosēdināja, uzlika patvāri, aizsūtīja pakaļ sievai, it kā es tam būtu sagādājis kādus svētkus, pie viņa ierazdamies. Pieveda man klāt bērniņus: «Svētījiet viņus, tētiņ!» — «Vai nu man svētīt,» es atbildu, «esmu vienkāršs un pazemīgs mūks, aizlūgšu par viņiem dievu, bet par tevi, Afanasij Pavlovič, no tā brīža vienmēr, katru dienu lūdzu dievu, jo no itevis,» es saku, «viss sākās.» Un es viņam to paskaidroju kā prazdams. Un ko gan viņš: raugās manī un arvien vēl nevar izprast,. ka es, viņa bijušais kungs, oficieris, tagad viņa priekšā tādā izskatā un tādā tērpā; pat apraudājās. «Ko gan tu raudi,» es viņam saku, «tu neaizmirstamo cilvēk, labāk papriecājies savā sirdī par mani, mīļais, jo prieka pilns un gaišs ir mans ceļš.» Daudz viņš nerunāja, tikai pūta un, aizgrābtībā manī raudzīdamies, grozīja galvu. «Kur gan,» viņš jautā, «palika jūsu bagātība?» Es atbildu: «Atdevu klosterim, jo mēs dzīvojam kopdzīvē.» Pēc tējas es sāku no viņiem atvadīties, un pēkšņi viņš man iznesa pusrubli, ziedojumu klosterim, bet otru pusrubli, skatos, spiež man saujā, steidzas. «Un tas jums,» viņš saka, «klejotājam, ceļavīram, varbūt noderēs, tētiņ.» Es paņēmu viņa pusrubli, palocījos viņam un viņa sievai, aizgāju iepriecināts un ceļā domājur «Te nu mēs abi, ir viņš savās mājās, ir es ceļā, nopūšamies, jādomā, un arī priecīgi pasmaidām, savas sirds līksmībā pakratot galvas un atceroties, kā dievs lika satikties.» Un no tā laika es vairs nekad viņu neesmu redzējis. Es biju viņa kungs, un viņš bija mans kalps, bet tagad, kad mēs saskūpstījāmies mīlestībā un gara aizgrābtībā, mūsu starpā ir notikusi liela, cilvēcīga vienošanās. Par to es daudz esmu domājis un tagad spriežu tā: vai tiešām tas tik nepieejams prātam, ka šī lielā un neliekuļoti sirsnīgā vienošanās nevarētu notikt savā laikā un visur starp mūsu krievu ļaudīm? Es ticu, ka tas notiks un ka šis laiks ir tuvu klāt.

Bet par kalpiem piebildīšu sekojošo: agrāk, jauneklis būdams, es skaitos uz saviem kalpiem: «Ķēkša pasniegusi karstu edienu, apkalpotājs nav drēbju iztīrījis.» Bet tad pēkšņi mani apskaidroja mana mīļā brāļa doma, ko es dzirdēju no viņa savā bērnībā: «Vai es jele maz esmu tā vērts, lai man otrs kalpotu, bet es viņu viņa nabadzības un tumsības dēļ apspiestu?» Un tad arī es pabrīnījos, cik vēlu mums ienāk prātā visvienkāršākās domas, skaidras kā diena. Bez kalpiem pasaulē nevar iztikt, bet dari tā, lai būtu tev tavs kalps garā brīvāks, kā nebūdams kalps. Kādēļ gan es nevaru būt sava kalpa kalps un tā, lai viņš pat redzētu to, bez jebkādas lepnības no manas puses, bet no viņa — bez neticības? Kādēļ mans kalps nevar būt man kā radinieKs, ta ka beidzot es viņu pieņemtu savā ģimenē un priecātos par viņu? Pat tagad vēl tas ir tik izpildāms, tas arī būs pamats nākamajai lieliskajai ļaužu vienotībai, kad cilvēks vis nemeklēs sev kalpus un nevis par kalpiem gribēs pārvērst sev līdzīgus cilvēkus kā tagad, bet, taisni otrādi, visiem spēkiem centīsies pats kļūt par kalpu visiem, pēc evaņģelija. Un vai tiešām tas ir sapnis, ka beidzot cilvēks gūs sev iepriecinājumu tikai izglītības un žēlsirdības darbos, nevis cietsirdīgos priekos kā tagad — negausībā, nešķīstībā, uzpūtībā, lielībā un skaudīgā dziņā pacelties vienam pār otru? Cieši ticu, ka ne un ka tas laiks ii tuvu klāt. Smejas un jautā: kad gan pienāks šis laiks, un kas norāda uz to, ka tas pienāks? Bet es domāju, ka mēs ar Kristu šo lielo darbu veiksim. Un cik nav bijis ideju zemes virsū, cilvēces vēsturē, kuras pat priekš desmit gadiem bija neiedomājamas un kuras pēkšņi parādījās, kad pienāca viņu noslēpumainais laiks, un izplatījās pa visu zemi? Tā būs arī pie mums, un atspīdēs pasaulei mūsu tauta, un sacīs visi ļaudis: «Akmens, ko atgrūda celtnieki, tapa par stūrakmeni.» Un pašiem zobgaļiem būtu jāuzprasa: ja mums ir sapnis, tad kad gan jūs uzcelsiet savu ēku un taisnīgi iekārtosieties tikai ar savu prātu, bez Kristus? Bet, ja viņi paši apgalvo, ka, taisni otrādi, viņi ejot pretim vienotībai, tad patiesi tam tic tikai visvientiesīgākie no viņiem, tā ka pat jāpabrīnās par šādu vientiesību. Patiesi, viņiem ir vairāk sapņotājas fantazijas nekā mums. Viņi gudro iekārtoties taisnīgi, bet, noraidījuši Kristu, beigs ar to, ka applūdinās pasauli ar asinīm, jo asinis brēc pēc asinīm, bet, kas izvilks zobenu, kritīs no zobena. Un, ja nebūtu Kristus priecas vēsts, tad viņi iznīcinātu cits citu pat līdz beidzamajiem diviem cilvēkiem zemes virsū. Un arī šie divi beidzamie neprastu savā lepnībā atturēt viens otru, tā ka pēdējais iznīcinātu priekšpēdējo un pēc tam arī pats sevi. Un, ja nebūtu Kristus priecas vēsts, piepildītos tas, ka lēnprātīgo un pazemīgo dēļ šī lieta aizietu iznīcībā. Toreiz, vēl virsnieka tērpā, pēc savas divkaujas es sāku sabiedrībā runāt par kalpiem un atceros, ka visi par mani brīnījās. «Kas gan mums jādara,» viņi saka. «Vai nosēdināt kalpu dīvānā un vēl pasniegt viņam tēju?» Un es tad viņiem atbildēju: «Kādēļ gan ne, kaut arī tikai reizēm.» Tad visi sāka smieties. Viņu jautājums bija vieglprātīgs un mana atbilde neskaidra, bet domāju, ka tajā bija arī kaut cik patiesības.

g) Par lugšanu, mīlestību un pieskaršanos citām pasaulēm

Jaunekli, neaizmirsti lūgšanas. Ik reizes tavā lūgšanā, ja tā sirsnīga, iekvēlosies jauna jausma un tajā arī jauna doma, kuru tu agrāk nebūsi pazinis un kura atkal tevi uzmudinās, un tu sapratīsi, ka lūgšana ir audzināšana. Iegaumē vēl — katru dienu un kad vien vari atkārto pie sevis: «Dievs, apžēlojies par visiem, kas šodien aizgājuši tavā priekšā.» Jo katru stundu un katru mirkli tūkstoši ļaužu beidz dzīvot šai pasaulē, un viņu dvēseles aiziet tā kunga priekšā, — un cik daudz no viņiem šķīrušies no zemes kā vientuļi, nevienam nezinot, skumjās un bēdās, ka neviens par tiem neiežēlojas un neviens pat nezina par tiem, vai viņi ir dzīvojuši vai nav. Tad nu varbūt no otras pasaules malas pacelsies pret to kungu tavs dvēseles aizlūgums par viņu, kaut arī tu nemaz nebūtu viņu pazinis un viņš tevi. Cik aizgrābjoši viņa dvēselei, kas bailēs nostājusies tā kunga priekšā, sajust tai mirklī, ka ir kāds, kas arī par viņu lūdz, ka zemes virsū palicis cilvēks, kas arī viņu mīl. Un arī dievs žēlīgāk uzlūkos jūs abus, jo, ja jau tu esi pret viņu tik žēlīgs, tad citkārt vairāk iežēlosies viņš, bezgalīgi žēlsirdīgāks un mīlīgāks par tevi. Un piedos viņam tevis dēļ.

Brāļi, nebīstieties ļaužu grēku, mīliet cilvēku ari viņa grēkā, jo tā jau ir dieva mīlestības līdzība un mīlestības kalngals zemes virsū. Mīliet visu dieva radību, ij visumā, ij katru puteklīti. Katru lapiņu, katru dieva staru mīliet! Mīliet dzīvniekus, mīliet stādus, mīliet katru lietu! Mīlēdams katru lietu, tu tajā izpratīsi dieva noslēpumu. Izpratīsi vienreiz un tad jau neapnicis sāksi to iepazīt vairāk un vairāk ar katru dienu. Un beidzot iemīlēsi visu pasauli un tava mīlestība būs pilnīga un visuaptveroša. Mīliet dzīvniekus: tiem dievs ir devis prāta sākumus un bezrūpīgu prieku. Tad nesamusiniet tos, nemociet dzīvniekus, neatņemiet tiem prieku, nepretojieties dieva prātam! Cilvēk, nepacelies pāri dzīvniekiem: tie ir neapgrēcīgi, bet tu ar savu diženumu apgāni zemi, tajā ierazdamies un aiziedams, atstāj te savas strutojošās pēdas, — ak vai, gandrīz ikviens no mums! — Sevišķi mīliet bērniņus, jo arī tie ir bez grēkiem kā eņģeļi un tie dzīvo, lai mūs ielīksmotu, lai darītu tīras mūsu sirdis, lai būtu kā kāds norādījums mums. Vai tam, kas apbēdina bērniņu! Bet mani mīlēt bērniņus mācīja Antima tēvs: viņš, mīļais un klusais, mūsu klaiņojumos par ziedotiem ļgrašiem nereti pirka un izdalīja viņiem rausīšus un ledenītes; viņš nevarēja paiet garām bērniņam, neaizkustināts līdz dvēseles dziļumiem, — tāds cilvēks.

Dažu domu domādams, tu apstāsies neziņā, sevišķi, redzot ļaužu grēkus, un jautāsi sev: «Vai iegūt ar varu vai ar pazemīgu mīlestību?» Un vienmēr izlem: «Ar pazemīgu mīlestību.» Izlēmis tā reizi par visām reizēm, arī visu pasauli pakļaut spēsi. Mīlestības pazemība — briesmīgs spēks, par visiem varenāks, kam līdzīga nav nekā. Katru dienu un stundu, katru brīdi vēro sevi un neizlaid sevi no acīm, lai tavs vaigs būtu jauks un skaists. Te tu esi aizgājis garām mazam bērniņam, aizgājis nikns, ar nelāgu vārdu, ar dusmu pilnu sirdi; tu varbūt nemaz nepamanīji bērniņu, bet viņš tevi redzēja, un tavs vaigs, acij netīkamais un negodīgais, varbūt palicis viņa neaizsargātajā sirsniņā. Tu nemaz to nezināji, bet varbūt ar to jau esi sējis viņā ļaunu sēklu, un, kas var zināt, tā uzdīgs un tikai tādēļ, ka tu nespēji savaldīties šī bērniņa priekšā, tādēļ ka piesardzīgas, darbīgas mīlestības neesi sevī audzinājis. Brāļi, mīlestība ir skolotāja, bet vajag prast to iegūt, jo tā ir grūti iegūstama, dārgi pērkama, ar ilgām pūlēm un ar ilgu laiku, jo nevis uz nejaušu brītiņu jums būs mīlēt, bet uz visu laiku. Bet nejauši katrs var iemīlēt, arī ļauns cilvēks iemīlēs. Jauneklis, mans brālis, lūdza no putniņiem piedošanu: tas gan liekas nejēdzīgi, itomēr tiesa, jo viss ir kā okeāns, viss tek un saskaras, — ja vienā vietā piedursies, otrā pasaules malā tas atsauksies. Lai ir neprāts lūgt no putniņiem piedošanu, bet būtu jau arī putniņiem vieglāk, ij bērniņam, ij katram dzīvniekam, kas ap tevi, ja tu pats būtu cēlāks, nekā tagad esi, kaut arī mazdrusciņ, bet būtu. Viss ir kā okeāns, es jums saku. Tad tu lūgtu — arī putniņus, visaptverošas mīlestības mocīts, kā kādā līksmībā, un lūgtu, lai arī viņi atlaiž tavus grēkus. Bet šo līksmību tu turi dārgu, lai cik aplama tā arī liktos |audīm.

Mani draugi, lūdziet no dieva jautrību. Esiet jautri kā bērni, kā debess putniņi. Un, lai jūs neapmulstat no ļaužu grēka savā darbībā, nebīstieties, ka tas saberzīs jūsu darbu un neļaus tam piepildīties, nesakiet: «Spēcīgs ir grēks, spēcīgs negods, spēcīga ļauna vide, bet mēs esam vientuļi un nespēcīgi, mūs saberzīs jaunā vide un neļaus piepildīties labajam darbam.» Bēdziet, bērni, no šādas grūtsirdības! Te jums ir viens glābiņš: ņem sevi un padari sevi atbildīgu par visiem ļaužu grēkiem. Draugs, tas taču patiešām tā ir, jo, kolīdz tu dedzīgi padarīsi sevi par visu un visiem atbildīgu, tā tūlīt redzēsi, ka tas tā patiesi ir un ka tu par visiem un par visu nes vainu. Bet, uzkraudams savu paša slinkumu un nēspēku ļaudīm, tu galu galā iedegsies sātaniskā lepnībā un sāksi kurnēt pret dievu. Bet par sātanisko lepnību es domāju tā: grūti mums zemes virsū to pat izprast, un tāpēc cik viegli varam kļūdīties un pievienoties tai un turklāt vēl domādami, ka darām ko lielu un skaistu. Un arī daudz ko no visspēcīgākajām jūtām un mūsu dabas kustībām mēs pagaidām zemes virsū nevaram izprast, —• neļaujies pavedināties arī no tā un nedomā, ka tas jebkādā ziņā var noderēt tev par attaisnojumu, jo mūžīgais soģis prasīs no tevis to, ko tu varēji izprast, un nevis to, ko nevarēji, tu pats par to pārliecināsies, jo tad tu visu ieraudzīsi, kā tas patiesībā ir, un vairs nestrīdēsies. Zemes virsū mēs patiesi it kā maldāmies, un, ja nebūtu visudārgā Kristus tēla mums priekšā, tad mēs pazustu un apmaldītos pavisam — kā cilvēku cilts priekš ūdens plūdiem. Daudz kas zemes virsū no mums apslēpts, bet tā vietā mums dāvāta apslēpta noslēpumaina sajūta, ka mūs vieno dzīvas saites ar citu pasauli, cēlāku un augstāku, un arī mūsu domu un jūtu saknes .nav šeit, bet citās pasaulēs. Lūk, kāpēc arī filozofi saka, ka lietu būtību nevar izdibināt zemes virsū. Dievs ir ņēmis sēklu no citām pasaulēm un izsējis to šajā zemē, un ieaudzējis savu dārzu, un ir uzdīdzis viss, kas varēja uzdīgt, bet uzaudzētais dzīvo un ir dzīvs tikai no sajūtas, ka tas pieskaras citām noslēpumainām pasaulēm; ja šī sajūta tevī kļūst vājāka vai iet bojā, tad mirst arī tevī ieaudzētais. Tad tu kļūsi vienaldzīgs pret dzīvi un pat ienīdīsi to. Tā domāju.

h) Vai var tiesāt sev līdzīgus? Par ticību līdz galam

Sevišķi paturi prātā, ka tu nevari nevienam būt par tiesnesi. Jo nevar būt zemes virsū noziedzniekam tiesneša, iekams pats šis tiesnesis nebūtu atzinis, ka arī viņš ir gluži tāds pats noziedznieks kā tas, kas stāv viņa priekšā, un ka viņš tā noziegumos, kas stāv viņa priekšā, varbūt visvairāk ir vainīgs. Kad viņš to izpratīs, tad varēs kļūt arī par tiesnesi. Lai cik aplam tas izklausītos, bet tā ir patiesība. Jo, ja es pats būtu taisnīgs, varbūt noziedznieka, kas stāv manā priekšā, nebūtu. Ja tu spēsi uzņemties noziegumu, ko izdarījis noziedznieks, kurš stāv tavā priekšā un kuru tiesā tava sirds, tad bez kavēšanās uzņemies un ciet par viņu pats, bet viņu bez pārmetumiem palaid vaļā. Un, ja arī pats likums tevi noliktu viņam par tiesnesi, tad, cik vien tev iespējams, dari arī tad šādā garā, jo viņš tad aizies un nosodīs sevi vēl smagāk nekā tava tiesa. Bet, ja viņš ar tavu skūpstu aizies nejūtīgs un smiesies par tevi, tad neļaujies pavedināties arī no tā: tātad viņa laiks vēl nav pienācis, bet pienāks, kad būs laiks, un, ja nepienāks, vienalga: ja ne viņš, tad cits viņa vietā atzīs un cietīs, un nosodīs un apvainos pats sevi, un taisnība būs piepildīta. Tici tam, nešaubīgi tici, jo taisni uz to dibinās visa svēto cerība un ticība.

Strādā neapnicis. Ja atceries nakti, laizdamies miegā: «Neesmu padarījis, ko vajadzēja,» — tad bez kavēšanās celies augšā un padari. Ja ap tevi ir ļauni un nejūtīgi ļaudis un negrib tevī klausīties, tad krīti zemē viņu priekšā un lūdz no tiem piedošanu, jo patiesi arī tu esi vainīgs, kā viņi negrib tevī klausīties. Un, ja vairs nevari runāt ar saniknotajiem, tad kalpo tiem klusu ciezdams un nonievāts, nekad nezaudēdams cerības. Bet, ja visi tevi atstās un jau ar varu tevi padzīs, tad, palicis viens, krīti pie zemes un skūpsti to, slacini ar savām asarām, un zeme no tavām asarām izdos augļus, kaut arī neviens nebūtu tevi redzējis un dzirdējis tavā vientulībā. Tici līdz galam, kaut arī notiktu tā, ka visi zemes virsū aizietu neceļos, bet tu vienīgais paliktu uzticīgs: nes arī tad savu upuri un slavē dievu, tu, vienīgais palikušais. Bet, ja jūs divi tādi satiksieties, — tad tā jau būs visa pasaule, dzīvās mīlestības pasaule, apkampiet viens olru aizgrābtībā un teiciet to kungu: jo kaut tikai jūsos divos, bet ir piepildījusies viņa taisnība.

Ja tu pats apgrēkosies un skumsi vai līdz nāvei par saviem grēkiem vai par savu nejaušu grēku, tad priecājies par otru, priecājies par taisnīgo, priecājies par to, ka, ja arī tu esi apgrēkojies, toties viņš ir taisnīgs un nav apgrēkojies.

Bet, ja ļaužu ļaunie darbi saceļ tevī īgnumu un nepārvaramas skumjas ūn tevī pat mostas vēlēšanās atriebties ļaundariem, tad visvairāk bīsties no šīm jūtām; tūlīt ej un meklē sev mocības tā, it kā tu pats būtu vainīgs šais ļaužu ļaunajos darbos. Pieņem šīs mokas un izciet tās, un tava sirds nomierināsies, un tu sapratīsi, ka arī tu pats esi vainīgs, jo varēji apgaismot ļaundaru ceļus pat kā jele viens neapgrēcīgais, bet tu to nedarīji. Ja to būtu darījis, tava gaisma apspīdētu arī citiem ceļu un tas, kurš izdarīja noziegumu, varbūt nebūtu to izdarījis, tavas gaismas apspīdēts. Un, pat ja tu esi apgaismojis viņu ceļus, bet ja tu redzēsi, ka ļaudis neatgriežas arī tavā gaismā, tad paliec nesatricināms un nešaubies par debess gaismas spēku; tici, ka, ja viņi tagad nav atgriezušies, tad vēlāk atgriezīsies. Bet, ja neatgriezīsies arī vēlāk, tad viņu dēli atgriezīsies, jo nemirs tava gaisma, kaut arī tu pats būtu miris. Taisnīgais aiziet, bet viņa gaisma paliek. Ļaudis atgriežas vienmēr arī pēc atgriezēja nāves. Nepieņem cilvēku dzimums savus praviešus un nomaitā tos, bet ļaudis mīl savus mocekļus un godina tos, kurus nomocījuši. Bet tu strādā kopībai, nākotnei darbojies. Atmaksas nemeklē nekad, jo tava alga jau tā ir liela šeit zemes virsū: tava gara līksmība, ko manto tikai taisnīgais. Nebīsties ne augstu, ne varenu, bet esi gudrs un vienmēr cēls. Zini mēru, zini laiku, mācies to izprast. Palikdams vientulībā, lūdz dievu. Lai tev tīk krist pie zemes un to skūpstīt. Skūpsti zemi un neapnicis, nepiepildāmi mīli, visus mīli, visu mīli, meklē šo līksmību un neprātu. Slacini zemi ar savām prieka asarām un mīli šīs savas asaras. Bet no šī neprāta nekaunies, turi to dārgu, jo tā ir liela dieva dāvana, kas visiem netiek dota, tikai izredzētiem.

i) Par elli un elles uguni, mistisks prātojums

Tēvi un mācītāji, es domāju: «Kas ir elle?» Spriežu tā: «Ciešanas par to, ka nevar vairs mīlēt.» Kādreiz, bezgala tālā esamībā, neizmērojamā ne laikā, ne telpā, kādai garīgai būtnei ar tās parādīšanos zemes virsū tika dota spēja sacīt sev: «Es esmu, un es mīlu.» Reizi, tikai reizi tai tika dots darbīgas, dzīvas mīlestības acumirklis, un tādēļ tika dota šīszemes dzīvība un līdz ar to laiki un termiņi, un kas gan notika: šī laimīgā būtne noraidīja ļoti dārgo dāvanu, nenovērtēja to, neiemīlēja, noraudzīr

jās ar izsmieklu un palika nejūtīga. Tāds, kad no zemes jau aizgājis, redz ir Ābrama klēpi, ir sarunājas ar Ābramu, kā mums norādīts līdzībā par bagātnieku un nabaga Lācaru, ir garā redz paradizi, ir pie dieva var uzkāpt, bet taisni tāpēc arī mokās, ka pie dieva viņš uzkāpis nemīlējis, ka pieskāries mīlējušiem, viņu mīlestību nonievājis. Jo viņš skaidri redz un pats jau sev saka: «Tagad man jau ir zināšanas, un, kaut arī alkstu mīlēt, bet mana mīlestība vairs nebūs varoņdarbs, nebūs arī ziedojums, jo zemes dzīve ir beigusies un nenāks vairs Ābrams kaut ar lāsīti dzīvā ūdens (tas ir, atkal ar agrākās un darbīgās zemes dzīves dāvanu) atveldzināt garīgās mīlestības slāpju liesmu, kurā es tagad degu, zemes virsū to nonievājis; nav vairs dzīves, un laika vairs nebūs! Kaut es būtu priecīgs atdot savu dzīvību par citiem, bet tas vairs nav iespējams, jo tā dzīve pagājusi, ko varēja ziedot mīlestībai, bet nu ir bezdibenis starp to dzīvi un šo esamību.» Runā par materialu elles liesmu: neizdibināšu šo noslēpumu un baidos tā, bet domāju, ka, ja arī būtu materiala liesma, tad patiesi par to priecātos, jo, tā es sapņoju, materialajās ciešanās viņi kaut uz mirkli aizmirstu garīgās ciešanas, kas par to šausmīgākas. Un arī atņemt viņiem šīs garīgās ciešanas nav iespējams, jo šīs mokas nav ārējas, bet iekšējas. Bet, ja arī būtu iespējams atņemt, tad, es domāju, viņi no tā kļūtu vēl smagāk nelaimīgi. Jo, kaut arī taisnīgie paradizē tiem piedotu, redzēdami viņu mokas, un, bezgalīgi mīlēdami, sauktu tos pie sevis, bet ar to pasu viņu mokas darītu vēl daudz lielākas, jo vēl stiprāk iedegtu viņos atbildīgas, darbīgas un pateicīgas mīlestības slāpju liesmu, mīlestības, kas vairs nav iespējama. Tomēr savassirds biklumā es domāju, ka pati šīs neiespējamības apziņa beidzot viņus arī atvieglotu, jo, pieņemdami taisnīgo mīlestību ar neiespējamību atmaksāt par to šai padevībā un šīs lēnprātības iedarbībā, viņi iemantos beidzot it kā kādu līdzību tai darbīgajai mīlestībai, ko viņi nonievāja zemes virsū, un it kā kādu tai līdzīgu darbību … Man žēl, mani brāļi un draugi, ka neprotu to skaidri izsacīt. Bet vai tiem, kas paši sevi iznīcinājuši zemes virsū, vai tiem pašslepkavām! Es domāju, ka par šiem nelaimīgāku vairs nevar būt. Mums teic, grēks esot par tādiem dievu lūgt, un baznīca ārēji tos it kā atstumj, bet savas sirds dziļumos es domāju, ka varētu arī par viņiem palūgt. Par mīlestību taču Kristus nedusmosies. Par tādiem es sevī visu mūžu esmu lūdzies, tur es jums atzīstos, tēvi un mācītāji, un arī tagad katru dienu lūdzos.

O, arī ellē nonākušie ir lepni un zvēriski nikni, neraugoties

uz neapstrīdamu atziņu un nesatricināmas patiesības pieredzi, ir briesmoņi, kas pievienojušies sātanam un viņa lepnajam garam pilnīgi. Tiem jau elle ir aiz brīva prāta un nepiepildāma; tie jau ir brīvprātīgi mocekļi. Jo viņi paši sevi nolādējuši, nolādēdami dievu un dzīvību. Viņi pārtiek no savas niknās lepnības, kā kad izsalkušais tuksnesī būtu sācis sūkt no savas paša miesas asinis. Bet mūžīgi mūžam neapmierināmi tie noraida arī piedošanu un nolād dievu, kas viņus aicina. Viņi nevar uzlūkot dzīvo dievu bez ienaida un prasa, lai nebūtu dzīvības dieva, lai dievs iznīcinātu sevi un visu savu radību. Un viņi mūžam degs savu dusmu ugunīs, alks nāves un nebūtības … Bet nāve tiem ies secen …

*

Te beidzās Alekseja Fjodoroviča Karamazova rokraksts. Es atkārtoju: tas ir saraustīts un nav pilnīgs. Piemēram, biogrāfiskās ziņas aptver tikai svētnieka agro jaunību. No viņa pamācībām un domām sakopots kā vienā veselā tas, kas acīm redzot sacīts dažādos laikos un sakarā ar dažādiem ierosinājumiem. Tomēr tas, ko svētnieks teica tieši šais beidzamajās dzīves stundās, nav precizi noteikts, bet dots tikai jēdziens arī par šīs sarunas garu un raksturu, ja to salīdzina ar to, kas atzīmēts Alekseja Fjodoroviča rokrakstā no agrākajām pamācībām. Bet svētnieka gals pienāca patiesi pavisam negaidot. Jo, lai gan visi, kas tanī beidzamajā vakarā bija pie viņa sapulcējušies, pilnīgi saprata, ka viņa nāves stunda tuvu klāt, tomēr nevarēja iedomāties, ka tā iestāsies tik pēkšņi; gluži otrādi, viņa draugi, kā jau es agrāk aizrādīju, redzēdami viņu tai naktī, kā likās, tik mundru un runīgu, bija pat pārliecināti, ka viņa veselības stāvoklis manāmi labojies, kaut arī tikai uz īsu laiku. Pat piecas minūtes pirms nāves, kā pēc tam brīnīdamies stāstīja, vēl nekā nevarēja paredzēt. Viņš pēkšņi sajuta it kā ļoti lielas sāpes krūtīs, nobālēja un cieši piespieda roku pie sirds. Visi tad piecēlās no savām vietām un metās viņam klāt; bet viņš, lai gan sāpes ciezdams, tomēr vēl arvien smaidot raudzīdamies viņos, lēni nošļuka no krēsla uz grīdas un nometās ceļos, pēc tam nolieca seju līdz zemei, izpleta rokas un, it kā priecīgā sajūsmā skūpstīdams zemi un lūgdams dievu (kā pats bija mācījis), klusi un priecīgi atdeva dievam dvēseli. Ziņa par viņa nāvi tūlīt izplatījās skitā un aizsniedza klosteri. Tie, kas bija tuvāki aizgājējam un kam tas pienācās pēc noteikumiem, sāka pēc vecām paražām apkopt viņa mirstīgās atliekas, bet visi brāļi sapulcējās katedralē. Un jau pirms gaismas, kā vēlāk atstāstīja, vēsts par aizgājēju aizsniedza pilsētu. No rīta vai visa pilsēta runāja par šo notikumu un daudz pilsoņu plūda uz klosteri. Bet par to runāsim nākamajā grāmatā, tagad tikai jau iepriekš piebildīsim, ka vēl nebija pagājusi viena diena, kad notika kaut kas visiem tik negaidīts un, spriežot pēc iespaida, ko tas radīja klostera aprindās un pilsētā, tik ļoti dīvains, uztraucošs un neskaidrs, ka pait līdz šim laikam, pēc tik ilgiem gadiem, mūsu pilsētā palikušas visspilgtākās atmiņas par šo daudziem tik uztraucošo dienu …

TREŠA DAĻA

...

SEPTĪTĀ GRĀMATA AĻOŠA

...

I Trūdu smaka

Mirušā hieroschimonacha Zosimas tēva miesas apkopa apglabāšanai ar pienācīgo cieņu. Mirušu mūku un schimnieku, kā zināms, nemazgā. «Ja kāds no mūkiem aiziet pie tā kunga (sacīts Lielajā Vadonī), tad ieceltais mūks (tas ir, tam nozīmētais) noberž viņa miesas ar siltu ūdeni, papriekšu uzvilkdams ar grieķu sūkli krustu uz mirušā pieres, uz krūtīm, uz rokām, uz kājām un uz ceļiem — un vairāk par to nekā.» Visu to arī izpildīja pie mirušā pats Paisija tēvs. Pēc noberšanas viņš to ieģērba mūka tērpā un ietina mantijā; aiz tam, pēc noteikuma, viņš mantiju mazliet pārgrieza, lai varētu aptīt krustiski. Galvā tam uzlika kukoli ar astoņgalu krustu. Kukoli atstāja vaļā, bet mirušā seju aizsedza ar melnu šķidrautu. Rokās viņam ielika pestītāja svētbildi. Tādā izskatā uz rīta pusi viņu ielika šķirstā (kas bija sagatavots jau sen iepriekš). Šķirstu taisījās atstāt cellē (pirmajā lielajā istabā, tai pašā, kurā nelaiķis svētnieks pieņēma brāļus un pasaulīgos) visu dienu. Tā kā nelaiķis bija hieroschimonacha pakāpē, tad hieromonachu un hierodiakonu pienākums bija skaitīt pie viņa nevis psalteriju, bet evaņģeliju. Lasīt iesāka tūlīt pēc dvēseles aizlūguma Jozefa tēvs; bet Paisija tēvs, kas pats vēlējās lasīt pēc tam visu dienu un visu nakti, pagaidām vēl bija ļoti aizņemts un norūpējies, tāpat kā tēvs skita priekšnieks, jo pēkšņi sāka nākt gaismā — un ar katru brīdi vairāk — ir klostera brāļos, ir pasaulīgajos, kuri bariem ieradās no klostera viesnīcām un no pilsētas, kaut kas neparasts, kāds nedzirdēts un pat «nepiedienīgs» uztraukums un nepacietīgas gaidas. Ir priekšnieks, ir Paisija^ tēvs pielika visas pūles, lai pēc iespējas nomierinātu tik zūdīģi uztrauktos prātus. Kad jau bija kļuvis diezgan gaišs, no pilsētas sāka ierasties pat daži tādi, kas daudzi drūzmējās ap skita kapenēm, kas bija visvairāk sablīvētas ap dievnamu, kā arī izsvaidītas pa visu skitu. Apstaigādams skitu, Paisija tēvs pēkšņi atcerējās Aļošu un to, ka jau sen viņš to nebija redzējis, vai no pašas nakts. Un, kolīdz viņu atcerējās, tā tūliņ arī pamanīja visattālākajā skita stūrī, pie žoga, kur viņš sēdēja uz kāda sen miruša un ar saviem darbiem slavena mūka kapa akmens. Viņš sēdēja ar muguru pret skitu, ar seju pret žogu un it kā slēpās aiz pieminekļa. Pienācis klāt, Paisija tēvs ieraudzīja, ka viņš, paslēpis seju abās rokās, lai gan klusi, tomēr rūgti raud un no raudām dreb pie visas miesas. Paisija tēvs brītiņu pie viņa pastāvēja.

—   Rimsties, mīļo dēliņ, rimsties, draugs, — viņš beidzot izjusti sacīja, — kam nu tā? Priecājies, nevis raudi. Vai tad tu nezini ka šī diena ir visulielākā no viņa dienām? Kur viņš ir tagad, šo brītiņu, padomā tikai par to!

Aļoša pavērās viņā, atklāja savu seju, kas kā mazam bērnam bija asarās uztūkuši, bet tūlīt, ne vārdiņa neteicis, aizgriezās un atkal paslēpa seju abās plaukstās.

—   Nu, manis pēc, lai arī tā, — Paisija tēvs domīgi sacīja, — raudi vien, Kristus tev šīs asaras sūtījis. «Tavas aizkustinošās asaras ir tikai dvēseles atpūta, un tās darīs līksmu tavu mīļo sirdi,» — viņš jau piebilda pie sevis, iedams projām no Aļošas un ar mīlestību par viņu domādams. Tomēr viņš drīzāk devās projām, jo sajuta, ka arī pats varbūt, raudzīdamies Aļošā, sāktu raudāt. Bet laiks gāja uz priekšu, klostera dievkalpojumi un dvēseles aizlūgumi par aizgājēju turpinājās noliktā kārtībā. Paisija tēvs atkal pamanīja Jozefa tēvu pie šķirsta un atkal pārņēma no viņa evaņģelija lasīšanu. Bet nebija vēl pagājusi trešā stunda pēc pusdienas, kad notika kaut kas, ko es jau pieminēju iepriekšējās grāmatas beigās, kaut kas visiem mums tik negaidīts un tik pretējs vispārējām cerībām, ka, es atkārtoju, pat līdz šim laikam mūsu pilsētā un visā mūsu apvidū ārkārtīgi dzīvi visos sīkumos atceras nemiera pilno nostāstu par šiem notikumiem. Te vēlreiz piebildīšu no savas puses: man gandrīz pretīgi atcerēties šo kņadas pilno un pavedinošo notikumu, un es, saprotams, savā stāstā to izlaistu, nemaz nepieminējis, ja vien tas nebūtu spēcīgi iespaidojis zināmā virzienā mana stāsta galvenā, lai gan nākamā varoņa Aļošas sirdi un dvēseli, radīdams viņa dvēselē it kā lūzumu un apvērsumu, kas satrieca, bet arī nostiprināja viņa prātu jau galīgi, uz visu mūžu un pretim zināmam mērķim.

Un tā — piegriezīsimies stāstam: kad jau pirms gaismas apglabāšanai apkoptās svētnieka mirstīgās atliekas ielika šķirstā un iznesa to priekšējā, bijušajā pieņemamā istabā, tad klātesošajiem radās jautājums: vai būtu jāatver istabas logi? Bet šis jautājums, ko kāds izteica it kā garām ejot, palika bez atbildes un gandrīz neievērots, — varbūt gan to ievēroja — un arī tad tikai pie sevis — daži no klātesošajiem vienīgi tai nozīmē, ka gaidīt no tāda aizgājēja trūdēšanu un miroņa smaku būtu tīrā aplamība, kas pat nožēlošanas (ja ne izsmiekla) cienīga sakarā ar šī jautājuma izteicēja vājo ticību un vieglprātību. Jo visi .gaidīja taisni pretējo. Un, lūk, drīz vien pēc pusdienas iesākās kaut kas tāds, ko iekšā nācēji un ārā gājēji sākumā sajuta klusu ciešot, pie sevis un ikviens pat ar manāmām bailēm pastāstīt šim vai tam savu mostošos domu, bet kas ap pulksten trijiem pēcpusdienā bija jūtams jau tik skaidri un neapšaubāmi, ka vēsts par to acumirklī aplidoja visu skitu un visus dievlūdzējus, skita apmeklētājus, tūlīt arī iekļuva klosterī un līdz beidzamam pārsteidza visus turieniešus un, beidzot, pēc necik ilga laiciņa sasniedza arī pilsētu un uztrauca tur visus, ir ticīgos, ir neticīgos. Neticīgie priecājās, bet, kas zīmējās uz ticīgajiem, tad dažs labs no tiem priecājās vēl vairāk par pašiem neticīgajiem, jo «ļaudīm tīkama taisnīgā krišana un viņa negods», kā sacīja pats nelaiķis svētnieks kādā no savām pamācībām. Lieta tā, ka no šķirsta pamazām, bet ar katru brīdi vairāk un vairāk sāka izplatīties miroņa smaka, kas ap pulksten trijiem jau bija pārlieku skaidri jūtama un kļuva arvien stiprāka. Un jau sen nebija piedzīvots tāds kārdinājums, tik rupjš un nevaldāms, pat visā mūsu klostera pagātnē tāda nevarēja atcerēties, bet šādā vai tādā citā gadījumā tas būtu pat neiespējams, kāds bija vērojams tūlīt pēc šī notikuma pat pašu mūku starpā. Vēlāk gan — un pat pēc ilgiem gadiem — daži prātīgi mūsu mūki, sīkumos atcerēdamies visu šo dienu, brīnījās un pat iztrūcinājās par to, kādā kārtā šis kārdinājums varējis aizsniegt tik milzīgus apmērus. Jo notika arī agrāk, ka mira mūki, kuri dzīvē bija ļoti taisnīgi un kuru taisnīgums bija visiem redzams kā uz delnas, dievbijīgi svētnieki, un tomēr arī no viņu pazemīgajiem šķirstiem izplatījās trūdu smaka, kāda dabiski rodas no visiem miroņiem, bet tas nesacēla tādu kārdinājumu un pat ne mazāko šādu vai citādu uzbudinājumu. Zināms, arī mums bija daži no sen jau dieva priekšā aizgājušiem, kurus klosterī vēl dzīvi atcerējās un kuru mirstīgās atliekas, pēc nostāstiem, nemaz netrūdēja, kas aizgrābtīgi un noslēpumaini ietekmēja brāļus un palika viņiem atmiņā kā kaut kas jauks un brīnišķīgs, kā solījums nākamībā gūt vēl lielāku slavu no viņu kapenēm, ja vien ar dieva prātu pienāks īstais laiks. No tādiem sevišķi bija palicis atmiņā svētnieks Ijabs, slavenais ticības cīnītājs, lielais gavētājs un klusu cietējs, kurš nodzīvoja simt pieci gadi un jau sen aizgājis dieva priekšā, jau šī gadsimta desmitajos gados, un kura kapu ar sevišķu un ārkārtīgu godbijību rādīja visiem dievlūdzējiem, kas te ieradās pirmo reizi, noslēpumaini pie tam pieminot kādas lielas cerības. (Tas bija tas pats kaps, uz kura Paisija tēvs no rīta atrada sēžam Aļošu.) Bez šī jau sen mirušā svētnieka tikpat dzīvā atmiņā bija samērā nesen mirušais lielais svētnieks hieroschimonachs Varsonofija tēvs — tas pats, no kura Zosimas tēvs arī pārņēma svētniecību un kuru, viņam dzīvam esot, visi dievlūdzēji, kas nāca uz klosteri, turēja gluži vai par vientiesīti. Par šiem abiem bija uzglabājušies nostāsti, ka viņi gulējuši savos šķirstos kā dzīvi un apglabāti pavisam netrūdējuši un ka pat viņu sejas šķirstos bijušas kā apskaidrotas. Bet daži pat droši atcerējās, ka no viņu miesām bijusi skaidri jūtama jauka smarža. Bet, neraugoties pat uz šīm tik iespaidīgajām atmiņām, grūti būtu izskaidrot to tiešo iemeslu, kādēļ pie svētnieka Zosimas šķirsta varēja norisināties tik vieglprātīga, nejēdzīga un ļauna parādība. Kas attiecas personīgi uz mani, tad domāju, ka te reizē atgadījās arī daudz kas cits, daudz dažādu iemeslu kopā. No tiem minams, piemēram, šis pats iesakņojies naids pret svētniecību kā pret kaitīgu jauninājumu, — tas vēl dziļi slēpās klosterī un daudzu mūku prātos. Un tad, zināms, galvenokārt tā bija skaudība, ka mirušais tik svēts un šis svētums tik vareni nostiprinājies, viņam dzīvam esot, ka pat iebilst bija it kā aizliegts. Jo, lai gan mirušais svētnieks saistīja daudzus pie sevis — un ne tik daudz ar brīnumiem kā ar mīlestību — un cēla ap sevi it kā veselu pasauli no tiem, kas viņu mīlēja, tad tomēr un pat jo vairāk tāpēc ar šo pašu radīja sev skauģus un pēc tam niknus ienaidniekus, ir atklātus, ir slepenus, un ne vien starp klostera ļaudīm, bet pat starp pasaulīgajiem. Nevienam, piemēra dēļ, viņš nebija darījis ļaunu, bet, lūk: «Kādēļ gan viņu tur par tik svētu?» Un šis viens vienīgs jautājums, aizvien atkārtots, beidzot radīja veselu neapslāpējama naida bezdibeni. Un tādēļ arī es domāju, ka daudzi, sajuzdami no viņa miesām nākam trūdu smaku — un pie tam tik drīzā laikā, — jo no viņa nāves vēl nebija pagājusi pat viena diena, — bija bezgala priecīgi, tāpat kā starp tiem, kas bija uzticīgi svētniekam un līdz šim viņu godāja, tūlīt atradās tādi, kurus šis notikums gandrīz vai personīgi aizskāra un apvainoja. Bet viss pēc kārtas te norisinājās tādējādi.

Kolīdz kļuva jūtama trūdēšana, jau vienīgi no mūku izskata, kad tie ienāca aizgājēja cellē, varēja spriest, kādēļ viņi nāk.

Ienāk, brītiņu pastāv un steidzas laukā drīzāk apstiprināt vēsti citiem, kas barā gaida ārpusē. Daži no šiem gaidītājiem bēdīgi grozīja galvas, bet citi pat vairs negribēja slēpt savu prieku, kas skaidri un gaiši atmirdzēja viņu ļaunajos skatienos. Un neviens vairs viņiem nepārmeta, neviens vairs neaizlika laba vārda, kas bija pat apbrīnojami, jo mirušajam svētniekam uzticīgo mūku klosterī tomēr-bija vairākums; bet, kā redzams, to jau pats dievs bija nolicis, lai šoreiz mazākums uz laiciņu paturētu virsroku. Drīz vien cellē sāka ierasties kā tādi paši okšķeri ari pasaulīgie, vairāk gan no izglītotajiem apmeklētājiem. Vienkāršo ļautiņu te nāca mazāk, lai gan daudz to bija sapulcējies pie skita vārtiem. Nav noliedzams, ka taisni pēc pulksten trijiem pasaulīgo apmeklētāju pieplūdums kļuva daudz lielāks un tieši aiz šīs pavedinošās vēsts. Tie, kas tai dienā varbūt nemaz nebūtu ieradušies un pat nedomāja ierasties, tagad tīši atbrauca; starp tiem dažas ievērojamas un augstas personas. Tomēr ārēji svinīgā kārtība vēl netika traucēta, un Paisija tēvs stingri un noteikti ar bargu seju joprojām balsī lasīja evaņģeliju, it kā nemanīdams, kas notiek, lai !gan viņš jau sen juta ko neparastu. Bet te jau arī līdz viņa ausīm nonāca balsis, sākumā gan klusas, bet vēlāk skaļākas un drošākas. «Dieva tiesa nav vis tā, kas cilvēku!» pēkšņi uzdzirda Paisija tēvs. To pats pirmais bilda kāds pasaulīgais, pilsētas ierēdnis, jau padzīvojis cilvēks un, cik par viņu bija zināms, ļoti dievbijīgs, bet, skaļi to pateicis, viņš atkārtoja tikai to, ko sen savā starpā atkārtoja mūki viens otram ausī. Tie jau sen bija izteikuši šo bezcerīgo vārdu, un visļaunākais bija tas, ka gandrīz vai ar katru brīdi, šos vārdus runājot, izpaudās un auga augumā kāda svinīga līksmība. Tomēr drīz vien tika traucēta pati svētsvinība, un te nu visi sāka just it kā pat tiesības to darīt. «Un kā gan te varēja notikt,» daži mūki sacīja, sākumā tā kā nožēlodami, «miesas tam bija sīkas, izdēdējušas, piekaltušas pie kauliem, kur te varēja celties smaka?» — «Tātad dievs tīši gribējis ko norādīt,» citi steidzīgi piebilda, un viņu domas tika pieņemtas bez vārda runas un tūlīt, jo atkal tāpat tika norādīts, ka, ja arī tā būtu dabiska smak^, kā no katra miruša grēcinieka, tad tomēr tā būtu radusies vēlāk, nevis ar tādu tik skaidri manāmu steigu, mazākais pēc vienas dienas, bet «šis dabai aizsteidzies priekšā», tātad te nav nekas cits kā dievs un viņa norādītājs pirksts. Viņš gribēja ko norādīt. Šis spriedums pārsteidza un satrieca neatvairāmi. Lēnīgais hieromonachs Jozefa tēvs, bibliotekārs, nelaiķa mīlulis, sāka jau runāt pretim dažiem gānītājiem, ka «ne jau visur ir tā» un ka pareizticībā taisnīgo viru mirstīgo atlieku netrūdēšanas nepieciešamība neesot nekāda dogma, bet tikai doma un ka pat izcilākajās pareizticīgajās zemēs, piemēram, Atonā, par miroņa smaku nemaz tā neuztraucoties, un ka nevis miesas netrūdēšanu tur uzskatot par izglābto pareizticības galveno pazīmi, bet viņu kaulu krāsu, kad jau ilgus gadus viņu miesas gulējušas zemē un pat izdēdējušas, un, «ja kauli kļūst dzelteni kā vasks, tad tā ir pati svarīgākā zīme, ka dievs cēlis godā mirušo taisnīgo; ja tie nav dzelteni, bet kļuvuši melni, tas nozīmē, ka dievs tādam nav piešķīris godību, — tas ir Atonā, slavenā vietā, kur no senseniem laikiem neaizskarta un visuskaidra, un tīra tiek sargāta pareizticība,» Jozefa tēvs nobeidza. Taču lēnprātīgā tēva vārdi nedarīja nekādu iespaidu un pat radīja zobgalīgu pretestību. «Tas viss ir mācītu vīru gudrība un jauninājumi, nav ko klausīties,» mūki sprieda pie sevis. «Pie mums pa vecam; vai nu mazums tagad nāk jauninājumu, vai visam jādara pakaļ!» citi piebilda. «Mums nav bijis mazāk svēto tēvu kā viņiem. Tur viņi smok zem turka un visu ir aizmirsuši. Viņiem arī pareizticība jau sen sajukusi, un tāpat zvanu viņiem nav,» piebilda viszobgalīgākie. Jozefa tēvs atgāja nost ar rūgtumu, jo vairāk tāpēc, ka arī pats bija izteicis savas domas ne visai droši, it kā pats tām lāgā neticēdams. Bet samulsis viņš ieraudzīja, ka jau sākas kaut kas pavisam nejauks un ka galvu paceļ pati nepaklausība. Pamazām līdz ar Jozefa tēvu apklusa visas prātīgākās balsis. Un nezin kā sagadījās tā, ka visi, kas mīlēja nelaiķi svētnieku un sirsnīgā paklausībā atzina svētniecību, pēkšņi diezin no kā briesmīgi izbijās un, satikdami viens otru, tikai bikli raudzījās viens otram sejā. Bet svētniecības kā jauna iestādījuma pretinieki lepni pacēla galvu. «No nelaiķa svētnieka Varsonofija ne vien nenāca smaka, bet plūda jauka smarža,» viņi ļaunā priekā atgādināja, «tikai to viņš guva nevis ar svētniecību, bet ar to, ka arī pats bija taisnīgs.» Un drīz pēc tam nelaiķi svētnieku sāka nopelt un pat apvainot. «Viņš nepatiesi mācīja; mācīja, ka dzīve esot liels prieks, nevis asaru pilna pazemība,» sacīja daži — no vislielākajiem aplamniekiem. «Viņš ticēja pēc modes, materiālas uguns ellē neatzina,» piebilda daži vēl lielāki aplamnieki. «Viņš stingri neievēroja gavēni, atļāvās saldumus, ēda ķiršu ievārījumu ar tēju, tas viņam ļoti garšoja, kundzes atsūtīja. Vai tad sehimniekam nodoties tējas dzeršanai?» dzirdēja no citu skauģu puses. «Lepodamies sēdēja,» cietsirdīgi atcerējās paši ļaunprātīgākie, «godāja sevi par svēto, uz celīšiem krita viņa priekšā, un to viņš atzina par sev pienācīgu godu.» — «Nelietīgi valkāja grēku sūdzēšanas sakramentu,» ļauni čukstot, piebilda visniknākie svētnieclbas pretinieki — un pat no pašiem vecākajiem un savā dievlūgšanā bargākajiem mūkiem, patiesiem gavētājiem un klusētājiem, kas bija klusējuši, nelaiķim dzīvam esot, bet nu pēkšņi pavēra muti, kas jau bija briesmīgi, jo viņu vārdi stipri ietekmēja jaunos un vēl nenobriedušos mūkus. Visu to kāri klausījās ari Obdorskas viesis, mūks no svētā Silvestra, dziļi nopūzdamies un .grozīdams galvu. «Nē, redzams, ka Teraponta tēvs vakar pareizi sprieda,» viņš nodomāja pie sevis, bet te jau arī parādījās Teraponta tēvs; bija iznācis it kā tieši vēl padziļināt satricinājumu.

Es jau agrāk pieminēju, ka viņš reti kad iznāca no savas koka cellītes dravā, pat baznīcā nerādījās ilgu laiku un ka to viņam pieļāva itin kā plānprātim, nesaistot viņu ar visiem kopējo noteikumu. Bet, ja jāsaka tīra patiesība, tad visu to viņam pieļāva arī aiz zināmas nepieciešamības. Jo tik lielu gavētāju un klusētāju, kas lūdza dievu dienu un nakti (viņš pat aizmiga, uz ceļiem tupēdams), bija pat it kā peļami apgrūtināt ar visiem kopējiem noteikumiem, ja viņš pats negribēja pakļauties. «Viņš ir svētāks par mums visiem un iznes vēl lielākas grūtības nekā pēc noteikumiem,» mūki tad sacītu, «un, ja viņš neiet baznīcā, tas nozīmē, ka viņš pats zina, kad jāiet, viņam ir savi noteikumi.» Aiz šīs sagaidāmās kurnēšanas un piedauzības .arī lika Teraponta tēvam pilnīgu mieru. Svētnieks Zosima, kā tas jau visiem bija zināms, Teraponta tēvam ārkārtīgi nepatika; un te nu pēkšņi arī viņa cellīti aizsniedza vēsts par to, ka «dieva tiesa nav vis tāda kā cilvēku un ka tā pat dabai aizsteigusies priekšā». Jādomā, ka viens no pirmajiem aizskrēja pie viņa nodot šo ziņu Obdorskas viesis, kas vakar viņu apmeklēja un šausmās no viņa aizgāja. Es arī pieminēju, ka Paisija tēvs, kas stingrs un nesatricināms stāvēja pie šķirsta un lasīja, lai gan nevarēja noskatīties un noklausīties, kas notiek ārpus celles, tomēr savā sirdī visu svarīgāko nekļūdīgi nojauta, jo savu apkārtni redzēja caur un cauri. Viņš neapmulsa, bet bez bailēm gaidīja visu, kas vēl varētu notikt, ar caururbjošu skatienu sekodams nākamajam uztraukuma atrisinājumam, kas jau rādījās viņa gara acu priekšā. Te pēkšņi neparasts un jau atklāti svētbijību traucējošs troksnis, kas nāca no priekšiņas, pārsteidza viņa ausis. Durvis atvērās^ līdz galam vaļā, un uz sliekšņa parādījās Teraponta tēvs. Aiz viņa, kā varēja manīt un pat skaidri saredzēt no celles, lejā pie lievenīša bija sapulcējies daudz mūku, kas to pavadīja, un viņu starpā arī pasaulīgie. Tomēr pavadītāji iekšā nenāca un arī nekāpa lievenītī, bet apstājās un gaidīja, ko tālāk darīs un sacīs Teraponta tēvs, jo viņi paredzēja un pat ar zināmām bailēm, neraugoties uz visu savu pārdrošību, ka tas nav velti nācis. Apstājies uz sliekšņa, Teraponta tēvs pacēla rokas, un no viņa labās paduses apakšas raudzījās manīgās un ziņkārīgās Obdorskas viesa ačteles, kurš aiz savas pārliecīgās ziņkārības vienīgais nebija nocieties un uzskrēja pa kāpnītēm pakaļ Teraponta tēvam. Bet turpretim visi citi, kolīdz durvis ar troksni atcirtās vaļā, piepešās bailēs atvirzījās vēl vairāk atpakaļ. Pacēlis rokas uz augšu, Teraponta tēvs pēkšņi iebrēcās:

—   Izdzīdams izdzīšu! — Un tūlīt sāka, pagriezdamies pēc kārtas uz visām četrām debess pusēm, krustīt ar roku celles sienas un visus četrus kaktus. Šo Teraponta tēva darbību tūlīt saprata viņa pavadītāji, jo tie zināja, ka viņš vienmēr tā dara, kur vien iet iekšā, un ka viņš nesēdīsies un neteiks ne vārda, iekams nebūs izdzinis nešķīsto garu.

—   Sātan, ārā, sātan, ārā! — viņš atkārtoja pie katra krusta. — Izdzīdams izdzīšu! — viņš atkal iebrēcās. Viņš bija savā rupjajā mūka tērpā, apjozies ar valgu. No kaņepāju krekla rēgojās viņa plikās krūtis, apaugušas ar sirmiem matiem. Viņa kājas bija pavisam kailas. Kolīdz viņš sāka plātīt rokas, ietrīcējās un iežvadzējās viņa smagās važas, ko viņš nēsāja zem mūka tērpa. Paisija tēvs pārtrauca lasīšanu, panācās uz priekšu un gaidīdams nostājās viņa priekšā.

—   Aiz kam nāci, godīgs tēv? Aiz kam svētsvinību traucē? Aiz kam kūdi pazemīgo ganāmpulku? — tas beidzot sacīja, bargi viņu uzlūkodams.

—   Aiz kam šurp nācu? Ko gribu lūgt? Kam ticu? — Teraponta tēvs nokliedza kā vājprātīgs. — Attecēju izdzīt jūsu šenes viesus, pagāna velnus. Veros, vai daudz to bez manis savākuši. Ar bērza slotu gribu tos izmēzt. '

—   Nešķīsto dzen laukā, bet varbūt pats tam kalpo, — bez bailēm turpināja Paisija tēvs, — un kas par sevi var sacīt: «Es esmu svēts.» Vai gan tu, tēv?

—   Pagāns esmu, nevis svēts. Krēslā nesēdīšos un neiekārošu, lai man kā elkam lokās! — dimdināja Teraponta tēvs. — Tagad ļaudis pazudina svēto ticību. Nelaiķis, šis jūsu svētais, — viņš pagriezās pret pūli, rādīdams ar pirkstu uz šķirstu, — velnus noliedza. Deva pret velniem caurejas zāles. Tad nu arī tie pieviesušies pie jums kā zirnekļi pa kaktiem. Bet nu arī pats sāka smirdēt. Te mēs redzam lielu dieva norādījumu.

Bet kādreiz tiešām tā gadījās Zosimas tēva dzīvē. Kādam mūkam sāka rādīties sapņos un beidzot arī nomodā nešķīstais gars.

Kad nu viņš visulielākās bailēs atklāja to svētniekam, tas viņam ieteica nepārtrauktu lūgšanu un pastiprinātu gavēšanu. Bet, kad ari tas nepalīdzēja, tad deva padomu, nepametot gavēšanu un lūgšanu, ieņemt kādas zāles. No tā daudzi toreiz krita kārdināšanā un runāja savā starpā, galvas grozīdami, — par visiem vairāk gan Teraponta tēvs, kam toreiz daži gānītāji tūlīt pasteidzās atstāstīt šo tādā sevišķā gadījumā «dīvaino» svētnieka rīkojumu.

—   Ej ārā, tēv! — Paisija tēvs sacīja pavēlošā balsī. — Nevis cilvēki tiesā, bet dievs. Varbūt te redzam tādu «norādījumu», ko saprast nav ne manos, ne tavos, ne jebkura cita spēkos. Ej laukā, tēv, un nekūdi .ganāmpulku! — viņš neatlaidīgi atkārtoja.

—  Viņš neturēja gavēni pēc savas schimas noteikumiem, aiz tam arī šis norādījums. Tas ir skaidrs, un grēks to apslēpt! — nerimās savā cītībā līdz neprātam iekarsušais fanatiķis. — Konfektes kāroja, tās viņam kundzes veda kabatās, ar tēju mielojās, vēderam ziedoja, piepildīdams to ar saldumiem, bet prātu ar uzpūtīgām domām … Aiz tam arī krita kaunā …

—  Vieglprātīgi ir tavi vārdi, tēv! — pacēla balsi arī Paisija tēvs. — Es apbrīnoju tavu gavēšanu un ticības cīnīšanu, bet vieglprātīgi ir tavi vārdi, it kā tos būtu teicis pasaulīgs jauneklis, nepastāvīgs un prātā nenobriedis. Ej ārā, tēv, es tev pavēlu, — Paisija tēvs beigdams nograndēja.

—   Es jau iešu! — noteica Teraponta tēvs, it kā mazliet apjucis, tomēr vēl saniknots. — Jūs — mācītie! Aiz savas lielās gudrības pacēlušies pār manu niecīgumu. Šurp es atnācu, maz ko saprazdams no rakstiem, bet, ko zināju, to pašu šeit aizmirsu, pats dievs kungs no jūsu lielās gudrības mani maziņu pasargāja …

Paisija tēvs stāvēja viņam klāt un nepiekāpīgi gaidīja. Teraponta tēvs brītiņu klusēja un pēkšņi, noskumdams un pielicis labo delnu pie vaiga, teica dziedošā balsī, skatīdamies uz mirušā svētnieka šķirstu:

—   Viņam rīt dziedās «Palīgu un aizstāvi» — visuslavenāko kanonu, bet man, kad nobeigšos, tikai «Kādas sadzīves baudas» — nieka peršiņu, [11] — viņš noteica raudulīgi un kā nožēlodams. — Pacēlušies lepnībā un augstprātībā, tukša ir šī vieta! — viņš pēkšņi iebrēcās kā nepilnīgs un, atmetis ar roku, aši apgriezās un steidzīgi nokāpa no lievenīša pa kāpnītēm lejā. Bars, kas lejā gaidīja, sakustējās; daži tūlīt gāja viņam pakaļ, bet citi kavējās, jo celle vēl arvien bija vaļā, un Paisija tēvs, iznācis tūlīt pēc Teraponta tēva uz lievenīša, stāvēja un novēroja. Bet iekarsušais vecis vēl ar visu nebija galā: pagājis soļu divdesmit, viņš pēkšņi pagriezās uz rietošās saules pusi, pacēla gaisā abas rokas un — it kā to kāds būtu notriecis — nogāzās gar zemi, kliegdams pilnā balsī.

—  Mans dievs ir uzvarējis! Kristus uzvarējis rietošo sauli! — viņš brēca nelabā balsī, stiepdams pret sauli rokas, un, nokritis ar seju pie zemes, sāka skaļi raudāt — kā mazs bērns, drebēt drebēdams savās asarās un izpletis rokas gar zemi. Te nu visi metās tam klāt, atskanēja saucieni, atbildes raudas… Šis fanatisms sagrāba visus.

—  Re, kur svētais! Re, kur taisnīgais! — atskanēja saucieni jau bez kādām bailēm. — Lūk, kam jānosēžas par svētnieku, — citi jau saniknoti piebilda.

—   Viņš nesēdīsies par svētnieku … Pats noraidīs … neatbalstīs nolādēto izgudrojumu … viņš nedarīs pakaļ viņu muļķībām, — tūlīt uzķēra citas balsis, un, cik tālu tas tā būtu nonācis, grūti pat iedomāties, bet taisni tai brīdī noskanēja zvans, aicinādams uz dievkalpojumu. Visi pēkšņi sāka mest krustus. Piecēlās arī Teraponta tēvs un, mezdams sev priekšā krusta zīmi, devās uz savu celli neatskatīdamies, arvien vēl balsī iesaukdamies, nu jau ko neko pavisam nesakarīgu. Daži jau devās viņam pakaļ, gan nelielā skaitā, tomēr vairums sāka izklīst, steigdamies uz dievkalpojumu. Paisija tēvs nodeva lasīšanu Jozefa tēvam un nokāpa lejā. Fanatiķu neprātīgie kliedzieni viņu nevarēja darīt šaubīgu, bet viņa sirds pēkšņi noskuma un sailgojās pēc kaut kā sevišķa, un viņš to juta. Viņš apstājās un pēkšņi sev jautāja: «Aiz kam gan šīs manas skumjas — un tik lielas, ka pat satriec garu?» Un tūlīt izbrīnījies saprata, ka šīs piepešās skumjas acīm redzot ceļas aiz visai niecīga, bet sevišķa iemesla: lieta tā, ka pūlī, kas nupat drūzmējās pie celles durvīm, starp citiem uztrauktajiem viņš pamanīja arī Aļošu un atcerējās, ka, ieraudzījis viņu, tūlīt juta savā sirdī kā sāpes. «Vai tad tiešām šim jauneklim tagad ir tik liela nozīme manā sirdī?» viņš pēkšņi izbrīnījies sev jautāja. Taisni šai brīdī Aļoša gāja viņam garām, it kā kur steigdamies, bet ne uz dievnama pusi. Viņu skatieni sastapās. Aļoša aši aizgrieza acis un nodūra tās, un jau pēc jaunekļa izskata vien Paisija tēvs nojauta, cik liela pārmaiņa viņā šai brīdī norisinās.

—    Vai tad arī tu esi ļāvies kārdināšanai? — Paisija tēvs pēkšņi iesaucās. — Vai tiešām ari tu ar mazticīgajiem! — viņš rūgti piebilda.

Aļoša apstājās un tā nenoteikti paskatījās Paisija tēvā, bet atkal aši aizgrieza acis un nodūra tās uz zemi. Stāvēt viņš stāvēja sāniski un nepagrieza seju pret jautātāju. Paisija tēvs uzmanīgi vēroja.

—   Kurp tad steidzies? Jau aicina dievkalpojumā? — viņš atkal jautāja. Bet A|oša atkal neatbildēja.

—  Jeb vai tu aizej no skita? Kā gan neatprasīdamies, nesaņēmis svētību?

Aļoša pēkšņi šķībi pasmaidīja, dīvaini, ļoti dīvaini uzmeta jautātājam acis, tam, kuram mirdams viņu uzticēja viņa bijušais vadonis, viņa bijušais sirds un prāta valdnieks, viņa iemīlētais svētnieks, un pēkšņi tāpat kā agrāk, nekā neatbildējis, atmeta ar roku, it kā pat nelikdamies zinis par godbijību, un ātriem soļiem devās uz vārtiem un laukā no skita.

—  Vēl atgriezīsies! — nočukstēja Paisija tēvs, skumju pilnā izbrīnā noraudzīdamies viņam pakaļ.

II Tāds brītiņš

Paisija tēvs, zināms, nemaldījās, nospriezdams, ka viņa «mīļais puisītis» atkal atgriezīsies, un varbūt pat (lai gan ne pilnīgi, tomēr gaišredzīgi) izprata Aļošas garastāvokļa īsto būtību. Un tomēr man vaļsirdīgi jāatzīstas, ka man pašam tagad būtu ļoti grūti skaidri atstāstīt šī dīvainā un nenosakāmā brīža īsto nozīmi tik ļoti iemīlētā un vēl tik jaunā mana stāsta varoņa dzīvē. Uz Paisija tēva skumju pilno jautājumu, ko tas izteica Aļošam: «Vai tad arī tu ar mazticīgajiem?» — es, zināms, varētu noteikti atbildēt Aļošas vietā: «Nē, viņš nav ar mazticīgajiem.» Vēl vairāk, te bija pat kaut kas gluži pretējs: viss viņa apmulsums cēlās tieši no tā, ka viņš daudz ticēja. Bet apmulsums tomēr bija, tomēr uznāca un bija tik mocošs, ka pat vēlāk, pēc ilga laika, Aļoša uzskatīja šo bēdu pilno dienu par vienu no visgrūtākajām un liktenīgākajām dienām savā mūžā. Ja nu taisni jautātu: «Vai tiešām visas šīs skumjas un vis$ šis nemiers varēja viņā celties tikai tāpēc, ka viņa svētnieka miesas neuzsāka vis nekavējoties dziedināt, turpretim tika pakļautas ātrai trūdēšanai,» — tad atbildēšu uz to nešaubīdamies: «Jā, tiešām tā bija.» Es tikai palūgtu lasītāju vēl nesteigties un pārlieku nesmieties par mana jaunekļa skaidro sirdi. Es pats ne vien nedomāju lūgt viņa vietā piedošanu vai arī aizbildināt un attaisnot viņa neliekuļoti sirsnīgo ticību, piemēram, ar viņa jaunajiem gadiem vai mazajām sekmēm agrāk izņemtajās mācībās utt., utt., bet darīšu pat otrādi un stingri paziņošu, ka jūtu sirsnīgu cieņu pret viņa sirds dabu. Bez šaubām, cits jauneklis, kas uzņem sirds iespaidus uzmanīgi, kas jau prot mīlēt nevis karsti, bet tikai remdeni, lai gan ar taisnu prātu, bet, spriežot pēc viņa gadiem, pārāk apdomīgu (un tāpēc lētu), tāds jauneklis, es saku, izvairītos no tā, kas notika ar manu jaunekli, bet dažos gadījumos tiešām ir cienīgāk paļauties dažai aizrautībai, kaut arī neprātīgai, kas tomēr ceļas aiz lielas mīlestības, nekā pavisam tai nepaļauties. Un jaunībā jo vairāk, jo pārāk neuzticams ir pastāvīgi .apdomīgs jauneklis un tāds nav daudz vērts — tās ir manas domas! «Bet,» te varbūt iesauksies prātīgi ļaudis, «nevar taču katrs jauneklis ticēt tādam aizspriedumam, un jūsu jauneklis nav nekāda priekšzīme citiem.» Uz to es atkal atbildēšu tā: «Jā, mans jauneklis ticēja, ticēja svēti un nesatricināmi, bet es tomēr nelūdzu viņam piedošanu.»

Redziet: lai gan es agrāk paziņoju (un varbūt pārāk steidzīgi), ka es neizskaidrošos, neatvainošos un neattaisnošu savu varoni, tomēr redzu, ka šo to nepieciešams noskaidrot, lai stāstu varētu tālāk izprast. Lūk, ko teikšu: te nav nozīmes brīnumiem. Brīnumu gaidīšana savā nepacietībā te nebija vieglprātīga. Un nevis kādu pārliecību uzvarai Aļošam toreiz ievajadzējās brīnumu (tā jau nepavisam nebija), nevis kādai agrākajai idejai, uz pieņēmumu dibinātai, lai tā drīzāk uzvarētu kādu citu, — o nē, nemaz ne; visā šai lietā vispirms, pirmajā vietā, viņa priekšā sitāvēja persona — un tikai persona, viņa iemīlētā svētnieka persona, tas taisnīgais vīrs, ko viņš godāja līdz tādai dievināšanai. Tur jau tā lieta, ka visa mīlestība', kas slēpās viņa jaunajā un skaidrajā sirdī pret «visiem un visu», tanī laikā un visu iepriekšējo gadu it kā laiku laikiem sakopojās un varbūt pat nepareizi — tikai pret vienu būtni it sevišķi, mazākais viņa sirds lielākās aizrautības brīžos; — pret viņa iemīlēto svētnieku, kas tagad miris. Tiesa, šī būtne tik ilgu laiku stāvēja viņa priekšā kā neapstrīdams ideāls, ka visi viņa jaunie spēki un viņa tieksmes vairs nevarēja netraukties vienīgi uz šo ideālu, bet brīžam pat līdz «visa un visu» aizmiršanai. (Viņš vēlāk pats atcerējās, ka šai grūtajā dienā pavisam bija aizmirsis brāli «Dmitriju, par kuru tā bija rūpējies un pēc kura skumis dienu iepriekš; bija arī aizmirsis Iļjušiņa tēvam aiznest divsimt rubļu, ko ari vakar tik dedzīgi bija apņēmies izdarīt.) Tomēr ne jau brīnumu viņam vajadzēja, bet tikai «augstākās taisnības», kas pēc viņa pārliecības bija pārkāpta, ar ko tik grūti un piepeši tika ievainota viņa sirds. Un kas par to, ka šī «taisnība» Aļošas gaidās, pat pašā notikumu virzībā, pieņēma brīnumu veidu, brīnumu, ko nekavējoties gaidīja no viņa dievinātā bijušā vadoņa pīšļiem? Bet tā taču domāja un to gaidīja arī visi citi klosterī, pat tie, kuru gudrības priekšā Aļoša locīja ceļus, piemēram, pats Paisija tēvs, un, lūk, Aļoša, nepaļaudamies nekādām šaubām, ietērpa arī savus sapņus tai pašā formā, kādā tos ietērpa visi. Un jau sen tas tā bija nodibinājies viņa sirdī, vesela gada laikā, ko viņš nodzīvoja klosterī, un viņa sirds jau bija pieradusi to gaidīt. Taču taisnības viņš alka, taisnības, ne tikai brīnumu! Un, lūk, — tas, kam pēc viņa cerībām vajadzēja tikt paceltam par visiem augstāk visā pasaulē, — tas pats viņam pienācīgās slavas vietā pēkšņi tiek nogāzts zemē un apkaunots! Kādēļ? Kas tā lēmis? Kas varēja tā lemt — tie ir jautājumi, kas tūlīt nomocīja viņa nepiedzīvojušo un nevainīgo sirdi. Viņš nevarēja paciest bez apvainojuma, pat bez sirds niknuma, ka taisnīgais no taisnīgajiem tiek atdots vieglprātīga un daudz zemāk par viņu stāvoša pūļa ļaunam izsmieklam. Nu, un, lai arī nemaz nebūtu brīnumu, lai arī nenotiktu nekas brīnumains un gaidas tūlīt nepiepildītos, — kādēļ tad izpaudās neslava, kādēļ tika pieļauts negods, kādēļ šī steidzīgā trūdēšana, kas «aizsteigusies dabai priekšā», kā runāja ļaunie mūki? Kādēļ šis «norādījums», ko viņi tik svinīgi tagad secina kopā ar Teraponta tēvu, un kādēļ viņi tic, ka viņiem pat piešķirtas tiesības to secināt? Kur gan ir providence un tās pirksts? Kādēļ tā apslēpusi savu pirkstu «visvajadzīgākajā brīdī» (tā domāja Aļoša) un it kā pati uzgribējusi pakļauties akliem, mēmiem, nežēlīgiem dabas likumiem.

Lūk, kāpēc sirds Aļošam asiņot asiņoja, un, zināms, kā es jau teicu, pirmajā vietā te bija cilvēks, ko tas iemīlējis par visu vairāk pasaulē, un tas pats nu bija «gāzts kaunā,» tas pats «nozaimots»! Lai arī šī mana jaunekļa kurnēšana būtu vieglprātīga un neapdomīga, tomēr, to es atkārtoju trešo reizi (un jau iepriekš piekrītu, ka varbūt arī vieglprātīgi): es esmu priecīgs, ka mans jauneklis nebija tik apdomīgs šādā brīdī, jo cilvēkam, kas nav muļķis, prātīgumam vienmēr nāks savs laiks, bet, ja arī tādā sevišķā brīdī izrādīsies, ka jaunekļa sirdī nav mīlestības, kad gan tā nāks? Tomēr šai gadījumā es negribu noklusēt arī kādu dīvainu parādību, kas gan tikai acumirkli, tomēr atklājās šai liktenīgajā apjukuma brīdī Aļošas prātam. Šis jaunais, klajā nākušais un pazibējušais kaut kas izpaudās kādā mocošā iespaidā no vakardienas sarunas ar brāli Ivanu, kas Aļošam tagad pastāvīgi nāca prātā. Taisni tagad. O, viņa dvēselē gan nekas nebija satricināts no tās pamata, tā sakot, stichiskiem ticējumiem. Savu dievu viņš mīlēja un ticēja tam nelokāmi, kaut gan piepeši jau sāka kurnēt pret to. Un tomēr kāds neskaidrs, bet mocošs un ļauns iespaids, kas viņā radās, atceroties vakardienas sarunu ar brāli Ivanu, tagad atkal pēkšņi sakustējās viņa dvēselē un arvien vairāk un vairāk lauzās uz āru. Kad jau bija stipri satumsis, Rakitins, kas gāja pa priežu mežiņu no skita uz klosteri, pēkšņi ieraudzīja Aļošu; tas gulēja zem koka ar seju pie zemes, nekustējās un likās aizmidzis. Viņš piegāja tam klāt un uzsauca:

—   Tu esi te, Aleksej? Vai tad tiešām tu … — viņš teica izbrīnījies, bet nenobeidzis apstājās. Viņš gribēja teikt: «Vai tad tiešām tu tik tālu esi nonācis?» Aļoša nepaskatījās viņā, bet no dažām tā kustībām Rakitins tūlīt nojauta, ka tas viņu dzird un saprot.

—   Nu, kas gan tev? — viņš brīnījās tālāk, bet izbrīnīšanās viņa sejā jau sāka pārvērsties smaidā, kas pieņēma arvien vairāk un vairāk zobgalīgu izteiksmi.

—   Klausies, es taču tevi meklēju jau vairāk nekā divi stundas. Tu pēkšņi no turienes pazudi. Ko gan tu te dari? Kas tās tev par svētām muļķībām? Nu, paveries kaut manī…

Aļoša pacēla galvu, nosēdās un atspieda muguru pret koku. Viņš neraudāja, bet viņa seja pauda ciešanas un skatienā bija manāms satraukums. Viņš skatījās nevis Rakitinā, bet kaut kur sāņus.

—  Vai zini, tu pavisam esi pārvērties sejā. Nekādas agrākās izdaudzinātās lēnprātības tevī vairs nav. Vai kāds tevi sakaitinājis? Tev nodarīta pārestība?

—  Liec mieru! — Aļoša pēkšņi atteica, tāpat kā agrāk neskatīdamies viņā un gurdi atmezdams ar roku.

—   O-o! Tad mēs tā! Sāksim uzkliegt gluži kā citi mirstīgie. Un to sauc par eņģeli! Nu, Aļošiņ, tu mani pārsteidzi, tas tev jāzina, no sirds to saku. Jau sen es ne par ko te nebrīnos. Tomēr tevi es turēju par izglītotu cilvēku…

Aļoša beidzot paskatījās viņā,, bet tā izklaidīgi, it kā vēl arvien viņu lāgā nesaprazdams.

—  Vai tiešām tu tikai tāpēc, ka tavs vecis sāka smirdēt? Vai tad tiešām tu nopietni ticējifc ka viņš sāks brīnumus darīt? — Rakitins iesaucās, atkal pāriedams uz vissirsnīgāko izbrīnu.

—   Ticēju, ticu un gribu ticēt, un ticēšu, nu, kā tev vēl vajag! — satraukti uzkliedza Aļoša.

—   Nu itin nekā, balodīt. Fu velns, tam tagad trīspadsmit gadus vecs. skolnieks netic. Bet, pie velna … Nu, tad tu nu esi saskaities uz savu dievu, sadumpojies: sacīt, nav ievērojuši tevi, izdalot pakāpes, uz svētkiem nav piesprauduši ordeni! Ak jūs!

A|oša ilgi, tā savādi piemiedzis acis, noskatījās Rakitinā, un viņa skatienā kaut kas pēkšņi iezibējās … tomēr ne niknums uz Rakitinu.

—   Es pret savu dievu nedumpojos, es tikai «nepieņemu viņa pasauli», — Aļoša pēkšņi šķībi pasmaidīja.

—   Kā tā — nepieņem pasauli? — Rakitins mazdrusciņ padomāja par viņa atbildi. — Kas tā par muldēšanu?

Aļoša neatbildēja.

—  Nu, diezgan runāts par niekiem, tagad pie lietas: vai tu šodien esi ēdis?

—   Neatceros … laikam esmu.

—   Tev vajag stiprināties, spriežot pēc sejas. Mani pārņēma žēlabas, tevī raugoties. Tu jau arī nakti neesi gulējis, es dzirdēju, jums tur bijusi sēde. Un vēlāk visa šī ķeza un jezga … Varbūt tikai gabaliņu dievmaizītes būsi iegrauzis. Man ir līdz kabatā desa, pirmīt pilsētā paķēru šādam vai tādam gadījumam, dodamies šurp, tikai tu jau desas …

—   Dod desu!

—   E-ē! Tad tā tu man! Nu jau īsts dumpis, barikades! Nu brālīt, šī lieta nav smādējama. Ieiesim pie manis … Es pats tagad iemestu glāzīti degvīna, esmu noguris līdz nāvei. Degvīnu gan laikam neiedrošināsies… vai arī iedzersi?

—   Dod arī degvīnu!

—   Skat nu! Apbrīnojami, brālīt! — bikli paskatījās Rakitins. — Nu, lai nu šā vai tā, degvīns vai desa, bet tā ir braša un laba lieta, un to garām palaist nevar, eima!

Aļoša klusēdams piecēlās no zemes un gāja līdzi Rakitinam.

—   Ja to redzētu brālis Vaņa, kā gan viņš brīnītos! Klau, tavs brālītis Ivans Fjodorovičs šorīt aizlaida uz Maskavu, vai tu to zini?

—   Zinu, — vienaldzīgi atteica Aļoša, un pēkšņi viņam prātā iešāvās brāļa Dmitrija tēls, bet tikai iešāvās, un, lai gan ko atgādināja, kādu steidzamu lietu, kas vairs ne uz brītiņu nav atliekama, kādu pienākumu, briesmīgu uzdevumu, tomēr arī šis atgādinājums uz viņu nedarīja nekāda iespaida, neaizsniedza viņa sirdi, tai pašā bridi izkrita no prāta un aizmirsās. Bet Aļoša to atcerējās vēl ilgi pēc tam.

—   Tavs brālītis Vaņa par mani kādreiz izteicās, ka es esot «neapdāvināts liberāls maiss». Arī tu vienu reizīti nenocieties un liki man saprast, ka es esot «negodīgs» … Lai! Nu reiz es paraudzīšos jūsu apdāvinātībā un godīgumā (to Rakitins nobeidza jau pie sevis, čukstēdams). Fu, klausies! — viņš atkal iesaucās skaļi. — Paiesim gar klosteri un dosimies pa taciņu taisni uz pilsētu… Hm! Man gan vajadzētu iegriezties pie Chochlakovas. Iedomājies: es viņai aprakstīju visu notikušo, un, ko domā, viņa man tūlīt atbild zīmītē, ar zīmuli (šai dāmai briesmīgi patīk rakstīt zīmītes), ka «no tik godājama svētnieka kā Zosimas tēva viņa nekad neesot sagaidījusi tādu izturēšanos»! Taisni tā bija uzrakstījusi: «izturēšanos»! Tā arī sadusmota; ak, jūs visi! Pag! — viņš atkal negaidot iesaucās, pēkšņi apstājās un, saņēmis Aļošu aiz pleca, apturēja arī viņu.

—    Vai zini, Aļošiņ, — viņš tam vērīgi skatījās acīs, viss piepešās, jaunās domas varā, kas to pēkšņi bija pārņēmusi, un, lai ,gan pats ārēji smējās, tomēr redzami baidīdamies skaļi izrunāt šo savu jauno, piepešo domu, tik ļoti viņš vēl arvien nevarēja noticēt tam brīnumainajam un nekādā ziņā negaidītajam garastāvoklim, kādā tagad sastapa Aļošu. — Aļošiņ, vai zini, kur mums vislabāk tagad vajadzētu aiziet? — viņš beidzot teica bažīgi un kā taustīdamies.

—   Vienalga … kurp vien gribi.

—   Iesim pie Grušiņas, jā? Vai nāksi? — Rakitins beidzot izsacīja, drebot drebēdams bažīgās gaidās.

—   Iesim pie Grušiņas, — Aļoša tūlīt mierīgi atbildēja, un tas jau bija Rakitinam tik negaidīti, proti, tik ātra un mierīga piekrišana, ka viņš gandrīz vai atlēca atpakaļ.

—    N-nu! … Tā! — viņš pārsteigts iesaucās, bet pēkšņi, cieši paķēris Aļošu zem rokas, ātri rāva viņu prom pa taciņu, vēl arvien briesmīgi bažīdamies, ka tik viņā nepazustu šī apņēmība. Viņi gāja klusēdami, Rakitins pat baidījās sākt sarunu.

- Un cik viņa būs priecīga, cik priecīga … — viņš nomurmināja, bet atkal apklusa. Bet ne jau Grušiņas prieka dēļ viņš vilka pie tās Aļošu; viņš bija nopietns cilvēks un bez mērķa: kas solīja labumus, nekā neuzsāka. Tagad nu viņam bija divējāds mērķis, — pirmkārt, atriebība, proti, redzēt «taisnīgā negodu» un droši paredzamo Aļošas .«krišanu no svētajiem grēciniekos», kas viņu jau iepriekš iepriecināja, un, otrkārt, te viņš paturēja prātā ari kādu materialu, viņam ļoti izdevīgu mērķi, par ko būs runa tālāk.

«Tātad tāds brītiņš pienācis,» viņš domāja pie sevis jautri un Jauni, «tad nu mēs, jādomā, to arī sagrābsim aiz apkakles, šo brītiņu, jo tas mums ir visai parocīgs.»

III Sīpoltiņš

Grušiņa dzīvoja visdzīvākajā pilsētas vietā, Katedrales laukuma tuvumā, tirgoņa atraitnes Morozovas namā, kur nomāja nelielu koka piebūvi sētā. Morozovas lielais mūra nams bija divu stāvu, vecs un pēc izskata ļoti nepiemīlīgs; tajā vientulīgi dzīvoja pati saimniece, veca sieviete, ar divām savām radiniecēm, arī visai padzīvojušām jaunavām. Tai nebija nekāda vajadzība iznomāt savu sētas puses nama piebūvi, bet visi zināja, ka tā ielaidusi pie sevis dzīvot Grušiņu (jau priekš gadiem četriem), vienīgi izdabādama savam radiniekam tirgonim Samsonovam, atklātam Grušiņas aizgādniekam. Runāja, ka greizsirdīgajam vecim, kad tas savu «favoriti» nodevis pie Morozovas, sākumā bijušas padomā vecenes manīgās acis, kas pielūkotu jaunās iemītnieces uzvešanos. Bet drīz vien izrādījās, ka manīgās acis nav vajadzīgas, un galu galā Morozova pat reti kad satikās ar Grušiņu un vairs neuzmācās tai ne ar kādu uzraudzību. Tiesa, bija jau pagājuši četri gadi no tā laika, kad uz šo namu vecis atveda no guberņas pilsētas astoņpadsmit gadus vecu meiteni, biklu, kaunīgu, tieviņu, vājiņu, domīgu un skumīgu, un no tā laika bija daudz ūdeņu aiztecējis. No šīs meitenes biogrāfijās mūsu pilsētā tomēr maz ko zināja — un to pašu juceklīgi; nekā vairāk nedabūja zināt arī beidzamajā laikā un pat tad ne, kad jau ļoti daudzi sāka interesēties par tādu «skaistuli», kāda četros gados bija izvērtusies Agrafena Aleksandrovna. iKlīda tikai baumas, ka viņu kā septiņpadsmit gadus vecu meiteni kāds pievīlis, laikam kāds virsnieks, un pēc tam tūlīt pametis. Virsnieks esot aizbraucis un pēc tam kaut kur apprecējies, bet Grušiņa palikusi kaunā un nabadzībā. Starp citu, stāstīja, ka, lai gan Grušiņu viņas vecis tiešām pieņēmis kā nabadzīgu meiteni, bet viņa bijusi no godīgas ģimenes un itin kā cēlusies no garīdznieku kārtas — viņa bijusi kāda ārštata diakona meita vai kas tamlīdzīgs. Un, lūk, četros gados no jūtīgas, pazemotas un nožēlojamas bārenītes bija izaugusi krievu skaistule sārtiem vaigiem, pilnīga miesās, sieviete ar drošu un noteiktu raksturu, lepna un nekaunīga, kurai bija jēga naudas lietās, ierāvēja, skopa un uzmanīga, kura vai nu taisnā, vai netaisnā ceļā bija jau paspējusi, kā par viņu runāja, sakrāt savu pašas kapitalu. Tikai par vienu lietu visi bija pārliecināti: ka piekļūt Grušiņai grūti un ka, izņemot veci, viņas aizgādnieku, visos četros gados vēl nav bijis neviena cilvēka, kas varētu palepoties ar viņas vēlību. Tas bija noteikts fakts, jo šīs vēlības iegūšanai uzplijās ne mazums gribētāju, īpaši pēdējos divos gados. Bet visi mēģinājumi palika bez sekmēm, daži meklētāji bija pat spiesti atkāpties komiskā un piedauzīgā kārtā sakarā ar stingrā rakstura jaunavas ciešo un zobgalīgo pretestību. Vēl bija zināms tas, ka šī jaunava, it īpaši pēdējā gadā, likusies uz tādām lietām, ko sauc par «šeftēm», un izrādījies, ka šajā ziņā viņai ārkārtīgas spējas, tā ka beidzot daudzi viņu nosauca par tīro žīdieti. Viņa gan neaizdeva naudu uz augļiem, bet, piemēram, bija zināms, ka kompānijā ar Fjodoru Pavloviču Karamazovu viņa kādu laiku tiešām nodarbojusies ar vekseļu uzpirkšanu par nieka maksu, par desmit kapeikām rublī, bet pēc tam par dažiem no šiem vekseļiem ieguvusi rubli desmit kapeiku vietā. Slimais Samsonovs, kam beidzamo gadu bija atteikušās klausīt satūkušās kājas, atraitnis, pieaugušo dēlu tirāns, liels simttūkstošnieks, skops un nepielūdzams cilvēks, beidzot tomēr stipri vien nokļuva savas protežē ietekmē, lai gan sākumā to turēja stingros grožos, slikti ar viņu apiedamies, un «pie gavēņa eļļas», kā toreiz runāja zobgaļi. Bet Grušiņa paspēja emancipēties, tomēr iedvesdama viņam bezgalīgu paļāvību, ka viņa to nevij. Šis vecis, liels veikalnieks (tagad jau sen miris), ari izcēlās ar savu raksturu, galvenais, bija skops un ciets kā krams, un, lai gan Grušiņa bija viņu apbūrusi, tā ka viņš nevarēja bez tās pat dzīvot (piemēram, beidzamos divus gadus taisni tā arī bija), bet liela, ievērojama kapitala viņš tomēr tai nenodalīja, un, pat ja tā piedraudētu pavisam viņu atstāt, arī tad viņš paliktu nepielūdzams. Toties viņš tai nodalīja mazu kapitalu, un, kad to dabūja zināt, arī par to visi brīnījās. «Tu pati esi tāds meitietis, ka tift turies,» viņš tai teica, piešķirdams viņai tūkstoši astoņi, «tad nu pati arī rīkojies, tikai zini, ka bez tās uztura naudas, ko tu saņemsi kā agrāk ik gadu, līdz pat manai nāvei nekā vairs no manis nedabūsi un arī testamentā es tev nekā vairāk neatstāšu.» Vārdu viņš turēja: nomira un visu atstāja dēliem, kurus visu mūžu bija turējis pie sevis gluži kā kalpus, un viņu sievām un bērniem, bet Grušiņu testamentā pat nemaz nepieminēja. Tas viss nāca zināms vēlāk. Bet ar padomiem, kā rīkoties ar «savu pašas kapitalu», viņš Grušiņai daudz izpalīdzēja un uzrādīja viņai «veikalus». Kad Fjodors Pavlovičs Karamazovs, kas sākumā bija sasities ar Grušiņu kādas gadījuma «šeftes» dēļ, pats sev pavisam negaidot beidza ar to, ka līdz ausīm viņā iemīlējās un gandrīz vai prātu zaudēja, tad vecais Samsonovs, kas tolaik jau gulēja uz nāves cisām, stipri par to smējās. Vērā ņemams tas, ka Grušiņa visu pazīšanās laiku ar savu veci bija pilnīgi un pat it kā sirsnīgi atklāta, un tā tas bija, kā liekas, ar vienīgo cilvēku pasaulē. Pašā beidzamajā laikā, kad pēkšņi ar savu mīlestību uzradās arī Dmitrijs Fjodorovičs, vecais vairs nesmējās. Gluži otrādi, kādreiz viņš nopietni un stingri deva Grušiņai tādu padomu: «Ja jau izvēlies no abiem vienu, tēvu vai dēlu, tad izvēlies tēvu, tomēr tikai tad, ja vecais nelietis katrā ziņā tevi apprec un jau iepriekš noraksta kādu daļu kapitala. Bet ar kapteini nepinies, laba gala nebūs.» Tādus vārdus teica Grušiņai vecais baudkārnieks, kas jau toreiz nojauta savu galu tuvu klāt esam un tiešām pieci mēneši pēc šī padoma nomira. Vēl garām ejot piebildīšu, ka, lai gan toreiz mūsu pilsētā pat ļoti daudzi zināja par Karamazovu — tēva un dēla — nelādzīgo un kropļaino sacensību Grušiņas deļ, bet viņas attiecību īsto jēgu pret abiem no tiem, veci un dēlu, toreiz izprata nedaudzi. Pat abas Grušiņas kalpones (jau pēc notikušās katastrofas, par ko būs runa tālāk) pēc tam tiesā liecināja, ka Agrafena Aleksandrovna pieņēmusi Dmitriju Fjodoroviču tikai vienīgi aiz bailēm, it kā tāpēc, ka viņš «draudējis nosist». Viņai bija divas kalpones, viena ļoti veca ķēkša vēl no viņas vecāku ģimenes, slima un gandrīz kurla, un tās mazmeitiņa, jauns, nadzīgs meitēns, gadu divdesmit, Grušiņas istabene. Grušiņa dzīvoja ļoti skopi, viņai bija diezgan nabadzīga istabas iekārta. Piebūvē pavisam bija tikai trīs istabas, kuras saimniece bija mēbelējusi ar vecām sarkankoka mēbelēm divdesmito .gadu gaumē. Kad pie viņas iegāja Rakitins ar Aļošu, bija jau pilnīga krēsla, bet istabas vēl nebija apgaismotas. Pati Grušiņa gulēja viesistabā uz sava lielā, neveiklā dīvana ar imitēta sarkankoka atzveltni, cietā, apvilktā ar ādu, kas jau sen bija izdilusi un caurumaina. Viņai zem galvas divi balti dūnu spilveni no viņas gultas. Tā gulēja augšpēdu, nekustīgi izstiepusies, palikusi abas rokas zem galvas, un bija uzcirtusies, it kā kādu gaidīdama, melnā zīda kleitā un vieglā mežģiņu galvas rotā, kas tai ļoti piestāvēja; uz pleciem bija uzmests mežģīņu lakatiņš, piesprausts ar masivu zelta saktu. Viņa tiešām kādu gaidīja, gulēja it kā skumjās un nepacietībā, mazliet nobālušu seju, kvēlojošām lūpām un acīm, ar labās kājas pirkstgaliem nepacietīgi dauzīdama pa dīvana rokturi. Tiklīdz parādījās Rakitins un Aļoša, tā tūlīt it kā izcēlās imazs satraukums, — no priekšnama varēja dzirdēt, ka Grušiņa aši pietrūkās no dīvana un pēkšņi izbailēs iesaucās: — Kas tur ir? — Bet viesus sagaidīja istabene un tūlīt atsaucās kundzei:

—   Tas nav viņš, šie ir citi, šie neko.

—   Kas gan viņai noticis? — nomurmināja Rakitins, ievezdams Aļošu aiz rokas viesistabā. Grušiņa stāvēja pie dīvana, vēl arvien itin kā izbijusies. Viņas brūnā bize biezā pīnē pēkšņi izšļuka no galvas rotas apakšas un nokrita uz labā pleca, bet viņa to nemanīja un nesakārtoja, kamēr ieskatījās viesos un tos pazina.

—  Ai, tas esi tu, Rakitel! Gandrīz mani nobiedēji. Ar ko tu nāc? Kas tev līdzi? Dieviņ, lūk, ko esi atvedis! — viņa iesaucās, pazinusi Aļošu.

—   Nu, liec, lai atnes sveces! — Rakitins teica bez kādas kautrības, kā vislabākais paziņa un tuvākais cilvēks, kam pat tiesības rīkoties svešā namā.

—   Sveces … zināms, sveces … Feņa, atnes viņam svecīti … Nu, ir igan atradis īsto laiku viņu atvest! — tā atkal iesaucās, pamezdama ar galvu uz Aļošas pusi, un, pagriezusies pret spoguli, aši ar abām rokām sāka sakārtot bizi. Viņa likās it kā neapmierināta.

—  Vai nav īstais laiks? — jautāja Rakitins, acumirklī gandrīz apvainojies.

—   Tu mani izbiedēji, Rakitel, tur tā lieta, — Grušiņa smaidīdama pagriezās pret Aļošu. — Nebīsties no manis, balodīt Aļoša, es briesmīgi priecājos par tevi, ciemiņ tu manu negaidīto! Bet tu, Rakitel, mani nobiedēji: es taču domāju, ka Mitja laužas. Redzi, es viņu nesen piekrāpu un liku dot man goda vārdu, ka man ticēs, bet es sameloju. Es viņam teicu, ka uz visu vakaru dodos pie Kuzmas Kbzmiča, sava večuka, un mēs abi līdz pat naktij skaitīsim naudu. Es taču ik nedēļas uz veselu vakaru eju pie viņa sakārtot rēķinus. Ieslēdzamies abi: viņš klaudzina skaituļus, bet es sēžu — ierakstu grāmatās, — to viņš man vienai uztic. Mitja arī noticēja, ka esmu tur, bet es te ieslēdzos mājās — sēžu, gaidu kādu ziņu. Kā gan Feņa jūs tā ielaida! Feņa, Feņa! Skrej pie vārtiem, atver un palūkojies visapkārt, vai nav kur kapteinis? Varbūt kaut kur noslēpies un izlūko, briesmīgi bail!

—    Nav neviena, Agrafena Aleksandrovna, tikko pavēros • visapkārt, es ari pie šķirbas lavos un raugos ik bridi, pati aiz bailēm vai beidzos nost.

—   Vai slēģi ciet, Feņa, un aizkari ari jānolaiž — nu tā! — Viņa pati rlolaida smagos aizkarus. — Citādi viņš taisni ugunij virsū ari uzbrāzlsies. Aļoša, es šodien baidos no Mitjas, tava brāļa. — Grušiņa runāja skaļi, lai gan nemiera pilna, bet ari gandrīz kā kādā sajūsmā.

—   Kādēļ šodien tā baidies no Mitjiņa? — apvaicājās Rakitins. — Liekas, ka tu ar viņu nemaz tik bailīga neesi, šis pēc tavas stabules lēkā.

—   Es tev teicu, ka gaidu ziņu, vienu tādu zelta vēsti, tā ka Mitjiņa tagad itin nemaz nevajadzētu. Un es jūtu — viņš nemaz man nenoticēja, ka es eju pie Kuzmas Kuzmiča. Jādomā, sēž tagad tur pie Fjodora Pavlovica, aiz dārza, un mani uzmana. Bet, ja tur apmeties, tad šurp nenāks, un tā ir vislabāk! Bet pie Kuzmas Kuzmiča es tiešām aizskrēju, Mitja pats mani pavadīja, es teicu — palikšu tur līdz pusnaktij un lai viņš pusnaktī katrā ziņā nāk mani pavadīt mājās. Viņš aizgāja, bet es minūtes desmit pie večuka pasēdēju un atkal šurp, vai, bailes — skrēju, lai ceļā nesatiktu viņu.

—   Bet kā tad tā esi uzcirtusies? Vai tu re, kāda interesanta aube galvā!

—   Un cik tu esi ziņkārīgs, Rakitin! Es tev teicu, ka gaidu kādu ziņu. Pienāks ziņa, trūkšos kājās — laidīšos prom, tik jūs mani te būsiet redzējuši. Tādēļ arī uzcirtos, lai būtu gatavībā.

—   Kurp tad laidīsies?

—   Kas daudz grib zināt — ātri paliek vecs.

—   Vai tu re! Aiz prieka vai staro -… Tādu tevi es vēl nekad nebiju redzējis. Uzcirtusies kā uz balli, — Rakitins viņu aplūkoja.

—   Daudz tu no tām ballēm saproti.

—   Un tu?

—   Es gan redzeju balli. Priekš trim gadiem Kuzma Kuzmičs apprecināja dēlu, un tad es noraudzījos no galerijas. Kas gan man, Rakitel, ar tevi ko runāt, kad te stāv tāds kņazs. Tas tik ir viesis! Aļoša, balodīt, es tevī raugos un neticu; ak kungs, kā itu tā pie manis ieradies! Taisnību sakot, es negaidīju, neparedzēju un arī agrāk nekad neticēju, ka tu varētu atnāktLai gan nav tāds brītiņš, bet es briesmīgi priecājos par tevi! Sēdies uz dīvana, lūk, še, lūk, tā, tu manu mēnestiņ jauno. Tiešām, es vēl it kā nevaru aptvert… Ak tu Rakitel, ja tu viņu vakar vai aizvakar būtu atvedis! … Nu, man prieks tāpat. Varbūt vēl labāk, ka tagad„ tādā brītiņā, un nevis aizvakar …

Viņa draiskulīgi nosēdās Aļošam līdzās uz dīvana un raudzījās viņā pavisam sajūsmināta. Un viņa tiešām bija priecīga, to sacīdama, viņa nemeloja. Viņas acis kvēloja, lūpas smējās, bet labsirdīgi, jautri smējās. Aļoša pat nebija gaidījis no viņas tik labu sejas izteiksmi… Līdz vakardienai viņš to reti kad bija saticis, bija izveidojis par to priekšstatu, kas iedvesa bailes, bet vakar viņu tik šausmīgi satrieca tās ļaunā un viltīgā izturēšanās pret Katerinu Ivanovnu, ka nu viņš bija ļoti izbrīnījies, pēkšņi Grušiņā ieraudzīdams it kā pavisam citu, negaidītu būtni. Un, lai cik smagi viņu nospieda viņa paša bēdas, viņa acis negribot uzmanīgi apstājās pie Grušiņas. Arī visas viņas manieres no vakardienas bija it kā mainījušās pavisam uz labo pusi: šī vakardienas saldenuma izrunā nebija gandrīz nemaz, arī šo izlutināto un klīrīgo kustību… Viss bija vienkārši, vaļsirdīgi, viņas kustības bija ātras, tiešas, uzticības pilnas, bet viņa bija ļoti uzbudināta.

—   Ak kungs, kādas lietas gan šodien nenotiek, tiešām, — viņa atkal nošļupstēja. — Un, kādēļ gan es par tevi tā priecājos, Aļoša, es pati nezinu. Ja man pajautā, es nemaz nezinu.

—   Nu tu vairs nezini, kādēļ priecājies? — pavīpsnāja Rakitins. — Kāda iemesla pēc taču agrāk man mācies virsū: atved un atved viņu, — bija taču kāds nolūks.

—   Agrāk man bija cits nolūks, bet tagad tas pagājis, nav tāds brīdis. Tagad es jūs pacienāšu, tā gan. Nu esmu kļuvusi labāka, Rakitel. Sēdies arī tu, Rakitel, kam stāvi kājās? Jeb vai tu jau sēdi? Ko nu, Rakitelis sevi neaizmirsīs. Nu viņš tur, Aļoša, sēž mums pretim un ir apvainots: kāpēc es papriekšu nelūdzti apsēsties viņu, bet lūdzu tevi. Uh, vārīgs ir mans Rakitelis, viegli aizvainojams, — iesmējās Grušiņa. — Nedusmojies, Rakitel, tagad es esmu labiņa. Nu kam tu sēdi tik bēdīgs, Aļošiņ, vai baidies no manis? — Viņa tam ieskatījās acīs jautri un zobgalīgi.

—   Viņam bēdas. Nedeva rangu, — basā atteica Rakitins.

—   Kādu rangu?

—   Viņa svētnieks apsmirdis.

—   Kā — apsmirdis? Niekus tu te mels, gribi pateikt kādu rupjību. Ciet klusu, muļķi! Paļauj man, Aļošiņ, pasēdēt tev uz ceļiem, lūk, tā! — Un pēkšņi viņa strauji pietrūkās un smiedamās uzmetās viņam uz ceļiem, kā pieglaudīgs kaķītis ar labo roku maigi apķērusies viņam ap kaklu. — Es tevi uzjautrināšu, tu manu dievbijīgo puisīti! Nē, patiesi, vai (tiešām tu man atļausi pasēdēt tev uz ceļiem, nedusmosies? Ja liksi — lēkšu nost.

Aļoša klusēja. Viņš sēdēja, baidīdamies pakustēties, viņš dzirdēja viņas vārdus: «Ja liksi — lēkšu nost,» — bet neatbildēja, it kā pamira. Bet nevis tas viņā bija, ko tagad varēja sagaidīt un iedomāties, piemēram, Rakitins, kas no savas vietas jūtelīgi vēroja. Viņa dvēseles lielās bēdas nomāca visas sajūtas, kādas vien varēja rasties viņam sirdī, un, ja vien viņš šai brīdī spētu pilnām visu aptvert, tad arī pats nojaustu, ka tagad viņam ir viscietākās bruņas pret katru pavedināšanu un kārdināšanu. Un tomēr, neraugoties uz visu viņa garastāvokļa juceklīgo nenoteiktību un bēdām, kas viņu nomāca, viņš tomēr negribot brīnījās par kādu jaunu un dīvainu sajūtu, kas modās viņam sirdī: šī sieviete, šī «briesmīgā» sieviete, tagad ne vien neradīja viņā agrākās bailes, bailes, kas senāk viņā viesās līdz ar katru sapni par sievieti, ja tāds pazibēja viņam dvēselē, taisni otrādi, šī sieviete, no kuras viņš baidījās vairāk par visu, kura viņam sēdēja uz ceļiem un viņu apkampa, tagad pēkšņi viņā modināja pavisam citas, negaidītas un sevišķas jūtas, kādas neparastas, visulielākās un sirsnīgākās ziņkārības jūtas, un tas viss nu jau bez jebkādām bailēm, bez jebkādām agrākajām šausmām, — lūk, kas bija galvenais un par ko viņš neviļus brīnījās.

—    Nu beidziet jūs tur niekus melst, — iesaucās Rakitins, — labāk pasniedz šampanieti, tas tavs pienākums, pati zini!

—   Tiešām pienākums. Jo es, Aļoša, viņam par tevi vēl uzvijām apsolīju šampanieti, ja viņš tevi atvedīs. Lai iet šampanietis, arī es dzeršu! Feņa, Feņa, nes mums šampanieti, to pudeli, ko Mitja atstāja, skrej ātrāk. Lai gan esmu skopa, bet pudeli pasniegšu, nevis tev, Rakitel, tu esi piepe, bet viņš ir kņazs! Un, lai gan tagad mana dvēsele ar citu ko pilna, — lai notiek, dzeršu arī es ar jums, gribas plosīties!

—   Bet kas tas tev par brītiņu, un kas tā tāda par «ziņu», ja drīkstu jautāt, jeb vai tas noslēpums? — ziņkārīgi atkal iejaucās Rakiitins, visiem spēkiem izlikdamies, ka neliekas ne zinis par dzēlieniem, kas pār viņu bira nemitīgi.

—   Eh, nav noslēpums, un tu jau pats zini, — Grušiņa pēkšņi norūpējusies sacīja, pagriezdama galvu uz Rakitina pusi un drusku atliekdamās no Aļošas, lai gan vēl arvien sēdēdama viņam uz ceļiem un ar roku apķērusies viņam ap kaklu. — Oficieris brauc, Rakitin, mans oficieris brauc!

—   Es dzirdēju, ka brauc, bet vai tad jau tik tuvu?

—   Pašlaik Mokrojā, no turienes sūtīs šurp estafeti, tā pats atrakstījis, pirmīt saņēmu vēstuli. Sēžu un gaidu estafeti.

—   Vai tu re! Kādēļ Mokrojā?

—   Garš stāsts, un kas tev par daļu!

—   Tad nu gan Mitja tagad, — ui, uiī Vai viņš to zina vai nezina?

—   Ko nu zina! Nekā nezina! Ja dabūtu zināt, tad nosistu. Bet tagad es no viņa nemaz nebīstos, tagad es nebīstos no viņa dunča. Ciet klusu, Rakitel, nepiemini man Dmitriju Fjodoroviču; viņš ir satriecis manu sirdi. Un es nemaz negribu par visu to šai brīdī domāt. Lūk, par Aļošiņu es varu domāt, es raugos Aļošiņā … Jel uzsmaidi tu man, balodīt, kļūsti jautrāks, pasmaidi par manu muļķību, manu prieku … Un viņš jau pasmaidīja, pasmaidīja! Rau, cik laipni viņš raugās. Vai zini, Aļoša, es visu laiku domāju, ka tu uz mani dusmojies par aizvakardienu, par to jaunkundzi. Suns es biju, patiesi… Un tomēr tas ir labi, ka tā notika. Tur bija savs sliktums, bija arī savs labums. — Grušiņa pēkšņi domīgi pasmaidīja, un viņas smaidā piepeši pazibēja kāds cietsirdīgs vaibstiņš. — Mitja teica, ka viņa kliegusi: «Ar pletnēm viņai vajadzētu!» Pārlieku smagi es viņu toreiz apvainoju. Viņa mani aicināja, gribēja uzvarēt, ieēdināt ar savu šokolādi… Nē, tas ir labi, ka tā notika. — Viņa atkal pasmaidīja. — Bet man vēl bailes, ka tu esi saskaities…

—   Un tiešām gan, — ar nopietnu izbrīnu pēkšņi iejaucās Rakitins, — viņa tiešām baidās no tevis, Aļoša, no tāda cālīša.

—  Tikai tev, Rakitel, viņš ir cālītis, lūk, kas … tāpēc ka tev nav sirdsapziņas, lūk, kas! Es, vai redzi, es mīlu viņu ar visu sirdi! Vai tu tici, Aļoša, ka es tevi mīlu no visas sirds?

—   Ak tu nekauņa! Viņa taču tev, Aleksej, atklāj mīlestību!

—   Un kas par to, es mīlu.

—   Bk oficieris? Bet zelta vēsts no Mokrojas?

—   Tas ir viens, un tas ir cits.

—   Lūk, kā iznāk pēc meitiešu saprašanas!

—   Nekaitini mani, Rakitel, — Grušiņa dedzīgi uzķēra, tas viens, bet tas cits. Aļošu es mīlu citādi. Tiesa, Aļoša, agrāk man bija pret tevi viltīga doma. Es taču esmu zemiska, es taču esmu nevaldāma, nu, bet dažbrīd, Aļoša, es tevī raugos kā savā sirdsapziņā. Vienmēr domāju: «Kā gan tādam mani, ļauno, tagad vajag nicināt.» Arī aizvakar tā domāju, kad no jaunkundzes skrēju šurp. Sen jau es tevi tā vēroju, Aļoša, to arī Mitja zina, es viņam teicu. Mitja gan to saprot. Tici man, dažreiz patiesi, Aļoša, raugos tevī un kaunos, no sevis kaunos… Un kā gan es par tevi esmu sākusi tā domāt un no kura laika, nezinu un nesaprotu…

Ienāca Feņa un uzlika uz galda paplāti, uz tās atkorķētu pudeli un trīs pielietus pokālus.

—    Šampanietis klāt! — nokliedza Rakitins. — Tu esi uztraukta, Agrafena Aleksandrovna, un nezini, ko dari. Izdzersi pokālu un iesi dejot. E-eh, pat to nav pratuši izdarīt, — viņš piebilda, aplūkodams šampanieti. — Virtuvē vecene ielējusi, un šī atnesusi pudeli bez korķa — un arī siltu. Nu, dod tādu pašu …

Viņš piegāja pie galda, paņēma pokālu, izdzēra vienā paņēmienā un ielēja sev otru.

—   Šampanietim reti var uzkulties, — viņš noteica aplaizīdamies. — Nu, Aļoša, ņem pokālu, rādi, ko vari. Kam gan lai uzdzeram? Paradizes vārtiem? Ņem, Gruša, pokālu, uzdzer arī tu paradizes vārtiem.

—   Kādiem paradizes vārtiem?

Viņa paņēma pokālu, Aļoša paņēma savu, iedzēra malku un atkal nolika pokālu.

—   Nē, labāk es nedzeršu! — viņš klusi pasmaidīja.

—   Bet lielījies! — iesaucās Rakitins.

—   Nu, ja tā, arī es nedzeršu, — Grušiņa piekrita, — un negribas arī. Dzer, Rakitel, viens pats visu pudeli. Ja A|oša dzers, es arī tad dzeršu.

—   Nu tikai sākas teļu laipnības! — kaitināja Rakitins. — Un pati sēž viņam uz ceļiem! Viņam, teiksim, bēdas, bet kas tad tev? Viņš sadumpojies pret savu dievu, taisījās jau desu rīt…

—   Kātā?

—  Viņa svetnieks šodien nomiris, svetnieks Zosirna, svētais.

—   Tad nomiris svētnieks Zosima! — iesaucās Grušiņa. — Ak kungs, un es nemaz to nezināju! — Viņa dievbijīgi pārmeta krustu. — Ak kungs, un ko gan es, es tam sēžu tagad uz ceļiem! — Viņa pēkšņi pietrūkās kā izbailēs, acumirklī nolēca no ceļiem un nosēdās uz dīvana. Aļoša izbrīnījies ilgi viņā noraudzījās, un viņa sejā it kā kaut kas iemirdzējās.

—   Rakitin, — viņš pēkšņi teica skaļi un stingri, — nekaitini tu mani, ka es sadumpojies pret savu dievu. Es negribu būt jauns pret tevi, un tāpēc esi labāks arī tu. Es esmu zaudējis tādu dārgumu, kāda tev nekad nav bijis, un tagad tu nevari mani tiesāt. Paraugies labāk šurp uz viņu: vai redzēji, kā viņa mani saudzēja? Es nācu šurp, domādams atrast ļaunu dvēseli, — tā mani pašu tas pievilka, jo es biju nelietīgs un ļauns, bet atradu sirsnīgu māsu, atradu dārgumu — mīlošu sirdi… Viņa tikko mani saudzēja… Agrafena Aleksandrovna, es runāju par tevi. Tu tikko atjaunoji manu dvēseli.

Aļošam ietrīsējās lūpas un aizrāvās elpa. Viņš apklusa.

It kā jau tevi būtu izglābusi! — Rakitins ļauni iesmējās. — Bet viņa gribēja tevi aprīt, vai tu to zini?

—   Mierā, Rakitel! — pēkšņi pietrūkās Grušiņa. — Cietiet klusu jūs abi! Tagad es pateikšu visu: tu, Aļoša, nerunā tā, jo no tādiem taviem vārdiem man metas kauns tāpēc, ka es esmu ļauna, nevis laba, — tāda es esmu. Bet tu, Rakitel, ciet klusu, tādēļ ka tu melo. Bija tāda neģēlīga doma, ka gribēju viņu aprīt, bet tagad tu melo, tagad nepavisam nav tā … un lai es tevi vairs nemaz nedzirdētu, Rakitel! — Visu to Grušiņa izteica neparastā uzbudinājumā.

—   Re, kā abi trako! — nošņāca Rakitins, izbrīnā viņus abus aplūkodams. — Kā sajukuši, it kā es būtu nokļuvis trako namā. Abi saguruši, tūlīt sāks raudāt!

—   Un raudāšu arī, un raudāšu arī! — sacīja Grušiņa. — Viņš mani nosauca par savu māsu, un es nekad vairs to neaizmirsīšu! Tikai zini, Rakitel, lai gan esmu ļauna, es tomēr pasniedzu sīpoltiņu.

—' Kas par sīpoltiņu? Fu, velns, nu tiešām viņi jukuši!

Rakitins brīnījās par viņu sajūsmu un aizvainots dusmojās, lai ,gan būtu varējis apjēgt, ka viņiem abiem tieši saskanējis viss, kas varēja satraukt viņu dvēseles tā, kā tas reti kad dzīvē atgadās. Bet Rakitins, kas prata ļoti jūtīgi saprast visu, kas attiecas uz viņu pašu, bija ļoti rupjš sava tuvāka jūtu un sajūtu izpratnē — pa daļai piedzīvojumu trūkuma dēļ, bet pa daļai arī aiz sava lielā egoisma.

—   Redzi, Aļošiņ, — Grušiņa pēkšņi nervozi iesmējās, viņu uzrunādama, — tā es Rakitelim palielījos, ka pasniedzu sīpoltiņu, bet tev tā nelielīšos, to es tev teikšu citā nolūkā. Tā ir tikai pasaka, bet tā i'r laba pasaka, es, kad vēl biju bērns, to dzirdēju no savas Matronas, kas tagad man kalpo par ķēkšu. Redzi, kā šī pasaka skan: «Reiz dzīvoja kāda vecene, ļauna jo ļauna, un nomira. Un pēc viņas nepalika neviena tikuma. Viņu sagrāba velni un iemeta uguns ezerā. Bet viņas sargeņģelis stāv un domā: kādu viņas labu darbu es varētu atcerēties, lai pastāstītu dievam. Viņš atceras un saka dievam: viņa izrāva dārzā sīpoltiņu un pasniedza ubadzei. Un dievs viņam atbild: tad ņem, viņš saka, šo pašu sīpoltiņu, padod tai pretim ezerā, lai tā ieķeras un velkas uz augšu un, ja tu to izvilksi no ezera laukā, lai tad iet paradizē, bet, ja sīpoltiņš pārtrūks, tad vecenei jāpaliek turpat, kur tagad. Eņģelis aizskrēja pie vecenes, padeva tai sīpoltiņu: še, viņš saka, vecen, ķeries klāt un velcies uz augšu! Un viņš sāka to uzmanīgi vilkt un gandrīz jau pavisam izvilka, bet citi grēcinieki ezerā, kolīdz redzēja, ka to velk laukā, visi sāka tai ķerties klāt, lai arī viņus Izvilktu reizē ar to. Bet vecene bija ļauna jo ļauna un sāka

viņus spārdīt kājām: «Mani velk, nevis jūs, mans slpoltiņš, nevis jūsu.» Kolīdz viņa to bija pateikusi, tūlīt slpoltiņš pārtrūka. Un iekrita vecene ezerā un deg tur līdz šai dienai. Bet eņģelis sāka raudāt un ai'zgāja.» Tāda ir šī pasaka, Aļoša, to es no galvas atceros, jo es pati esmu šī ļaunā vecene. Rakitelim es palielījos, ka pasniedzu sīpoltiņu, bet tev teikšu citādi: pavisam tikai kādu sīpoltiņu es visā savā mūžā esmu pasniegusi, tik vien ir laba darba. Un tad nu nelieli vairs mani, Aļoša, negodini mani par labu, es esmu ļauna, ļauna jo ļauna, bet, ja lielīsi, — sakaunināsi mani. Eh, nu tad atzīšos pavisam. Klausies, Aļoša, es tevi tik ļoti gribēju ievilināt pie sevis un tā uzbāzos Rakitelim, ka apsolīju viņam divdesmit pieci rubļi, ja viņš tevi atvedīs pie manis! Klusu, Rakitel, gaidi! — Viņa ātriem soļiem piegāja pie galda, atrāva atvilktni, izņēma portmoneju un no tā divdesmit piecu rubļu naudas zīmi.

—   Kādas muļķības! Kādas muļķības! — norūpējies iesaucās Rakitins.

—   Saņem, Rakitel, parādu, tu jau neatteiksies, pats lūdzi. — Un nometa viņam naudas zīmi.

—    Es tev gan atteikšos, — norūca Rakitins, redzami nokaunējies, bet braši apslēpdams kaunu, — tā man būs visai noderīga, muļķi jau tādēļ vien dzīvo, lai gudriem būtu profits.

—   Un nu ciet klusu, Rakitel, tagad viss, ko es teikšu, nebūs tavām ausīm. Sēdies šeit kaktā un ciet klusu, tu mūs nemīli, tad ciet klusu!

—   Kam gan man jūs mīlēt? — Rakitins atcirta, neslēpdams vairs dusmas. Divdesmit piecu rubļu naudas zīmi viņš iebāza kabatā un Aļošas priekšā bija galīgi nokaunējies. Viņš bija cerējis saņemt samaksu vēlāk, lai tas nemaz nezinātu, bet nu aiz kauna sadusmojās. Līdz šim brīdim viņam likās ļoti diplomātiski ne visai daudz runāt Grušiņai pretim, neraugoties uz viņas dzēlīgumu, jo bija redzams, ka viņai bija pār to kāda vara. Bet nu arī viņš saskaitās.

—   Mīl par šo vai to, bet ko gan jūs abi man laba darījuši?'

—   Nu tad mīli par neko, kā Aļoša mīl.

—   Kā tad viņš tevi mīl, un ko viņš tev īsti parādījis, ka tu tā ālējies?

Grušiņa stāvēja istabas vidū, runāja dedzīgi, un viņas balsī bija dzirdama histēriska pieskaņa.

—   Ciet klusu, Rakitel, tu nekā no mūsu lietām nesaproti! Un uz priekšu tev nav brīv sacīt man tu, to es tev negribu atļaut, un no kam tu esi ieņēmies tādu pārdrošību, palūk! Sēdies kaktā un

ciet klusu kā mans sulainis! Un nu, Aļoša, tev vienam teikšu visu tīru patiesību, lai tu redzētu, kas es esmu par radījumu! Es nesaku Rakitelim, bet tev. Es gribēju tevi pazudināt, Aļoša, tā ir svēta patiesība, galīgi biju nolēmusi; tik ļoti gribēju, ka Rakiteli uzpirku par naudu, lai viņš tevi atved. Un kādēļ gan es tā uzgribēju? Tu, Aļoša, pat nezināji nekā, tu aizgriezies no manis, gāji garām — nolaidi acis, bet es tevī simt reižu līdz šim esmu lūkojusies, sāku visus par tevi iztaujāt. Tava seja iespiedusies manā sirdī. «Viņš mani nicina,» es domāju, «negrib pat paskatīties manī.» Un beigās mani pārņēma tādas sajūtas, ka pabrīnījos pati par sevi: kam gan es baidos no tāda zēna? Es viņu pagalam aprišu un tad smiešos. Pavisam pārskaitos. Tici vai ne: neviens šeit nedrīkst ne sacīt, ne iedomāties, ka pie Agrafenas Aleksandrovnas varētu nākt šai sliktā nolūkā; te man tikai viens vienīgs vecis, pie tā es esmu saistīta un tam pārdota, pats sātans mūs laulājis, toties no citiem — neviens. Bet, tevī raugoties, nolēmu: viņu aprišu. Aprišu un smiešos. Redzi, kāds ļauns suns es esmu, un to tu nosauci par savu māsu! Bet nu ir atbraucis tas, kas man pāri darījis, tagad sēžu un gaidu vēsti. Bet vai zini, kas man ir bijis šis aizvainotājs? Nu jau pieci gadi, kamēr mani šurp atveda Kuzma, — tā es sēžu, vairos no ļaudīm, lai mani neredz un nedzird, tieviņa, muļķīte, sēžu un raudu, cauras naktis neguļu, — domāju: «Kur gan viņš tagad, mans aizvainotājs? Jādomā, ar ciitu smejas par mani, nu gan es viņam,» tā es domāju, «kaut tikai to ieraudzītu, kādreiz satiktu, — gan tad viņam atriebšos, gan es viņam atriebšos.» Nakts tumsībā raudu spilvenā un visu to pārdomāju, tīšām tirdu savu sirdi, ar niknumu to remdinu: «Nu, gan es viņam, gan es viņam atriebšos!» Un gadījās, ka pat iebrēcos tumsā. Bet, kā iekrīt pēkšņi prātā, ka es nekā viņam nepadarīšu un ka viņš tagad smejas par mani, bet varbūt jau pavisam aizmirsis un vairs neatceras, tad nokritu no gultas uz grīdas, mirkdama bezspēcīgās asarās, un drebu un raustos līdz rītam. Rītos pieceļos ļaunāka par suni, ka visu pasauli varētu aprīt. Pēc tam, ko tu domā, sāku krāt kapitalu, kļuvu nežēlīga, resna — un gudrāka arī, tu domā, jā? Bet nekā, neviens visā pasaulē to neredz un nezina, un, kad uznāk nakts tumsa, aizvien tāpat, kā vēl maza meitene būdama, priekš pieciem gadiem, guļu dažkārt, griežu zobus un visu nakti raudu. «Nu gan es viņam, gan es viņam!» tā domāju. Vai tu dzirdēji visu to? Nu kā tad tu tagad mani saproti: priekš mēneša pēkšņi man atnāk šī pati vēstule — viņš brauc, kļuvis atraitnis, grib ar mani satikties. Toreiz man vai elpa aizrāvās, ak kungs, es piepeši domāju: atbrauks un pasvilps man, pasauks mani, tad es kā šunelis pie viņa līdīšu, kā nopērta, vainīga! Tā es domāju un neticu pati sev: «Vai esmu nekrietna vai neesmu, vai skriešu pie viņa vai neskriešu?» Un tad visu šo mēnesi mani pārņēma tāds niknums pašai uz sevi, sliktāk vēl nekā priekš pieciem gadiem. Nu, vai tu redzi, Aļoša, cik es esmu nevaldāma, cik neganta, visu patiesību tev izteicu! Ar Mitju es kaitējos, lai neaizskrietu pie otra. Klusu, Rakitel, nevis tev mani tiesāt, nevis tev es to sacīju. Es nupat pirms jūsu atnākšanas gulēju šeit, gaidīju, domāju, visu savu likteni izšķīru, un nekad jūs nedabūsiet"zināt, kas man bija uz sirds. Nē, Aļoša, saki savai jaunkundzei, lai viņa par aizvakardienu neskaišas! … Neviens visā pasaulē nezina, kā man tagad ir, un nevar arī zināt… Tāpēc, es varbūt šodien uz turieni paņemšu dunci līdzi, to vēl neesmu nolēmusi…

Un, pateikusi šos «žēlos» vārdus, Grušiņa pēkšņi neizturēja, nepabeidza, paslēpa seju rokās, iekrita dīvānā uz spilveniem un sāka skaļi raudāt, kā mazs bērns. Aļoša piecēlās un piegāja pie Rakitina.

—  Miša, — viņš teica, — neskaisties! Tu jūties apvainots, bet neskaisties. Vai tu nupat viņu dzirdēji? Nevar no cilvēka dvēseles tik daudz prasīt, jābūt žēlsirdīgākam …

Aļoša to izteica nevaldāmā sirds aizrautībā. Viņam vajadzēja izteikties, un viņš griezās pie Rakitina. Ja nebūtu Rakitina, viņš iesauktos viens pats. Bet Rakitins paskatījās zobgalīgi, un Aļoša pēkšņi aprāvās.

—   Pirmīt ar tavu svētnieku tevi pielādējuši, un nu tu .ar savu svētnieku man arī izšāvi, Aļošiņ, dieva ļautiņ, — ar naida pilnu smīnu sacīja Rakitins.

—   Nesmejies, Rakitin, nevīpsnā, nerunā par nelaiķi: viņš stāv augstāk par visiem, kas bijuši zemes virsū! — ar asarām balsī iesaucās Aļoša. — Es nepiecēlos, lai runātu ar tevi kā tiesnesis, bet pats kā beidzamais no tiesājamiem. Kas es esmu viņas priekšā? Es nācu šurp, lai ietu bojā, un teicu: «Lai, lai!» — un tas viss manas mazdūšības dēļ, bet viņa pēc pieciem moku pilniem gadiem, tikko kāds pirmais pie viņas atnācis un pateicis tai sirsnīgu vārdu, — visu piedevusi, visu aizmirsusi un raud! Viņas aizvainotājs ir atgriezies, sauc viņu, un viņa tam visu piedod un steidzas pie viņa priecīga, un neņems dunča, neņems! Ne, es neesmu tāds. Nezinu, vai tu tāds esi, Miša, bet es neesmu tāds. Es tikai nupat šodien dabūju šo mācību … Viņa ir augstāka mīlestībā nekā mēs… Vai tu agrāk no viņas biji dzirdējis to, ko viņa pastāstīja tagad? Nē, nebiji dzirdējis; ja būtu dzirdējis, jau sen būtu visu sapratis… Un ari otra, aizvakar apvainotā, lai ari tā piedod viņai! Un piedos, ja dabūs zināt… un dabūs zināt… šī dvēsele vēl nav samierināta, tā ir jāsaudzē… šinī dvēselē varbūt slēpjas dārgumi…

Aļoša apklusa, jo viņam aizcirtās elpa. Rakitins, neraugoties uz visu savu niknumu, skatījās izbrīnījies. Viņš nekad nebija sagaidījis no klusā A|ošas tādas tirādes.

—   Re, advokats atklājies! Laikam gan būsi viņā iemīlējies? Agrafena Aleksandrovna, mūsu gavētājs taču patiesi tevī iemīlējies, tu esi uzvarējusi! — viņš nokliedza, nekaunīgi smiedamies.

Grušiņa pacēla galvu no spilvena un paskatījās Aļošā ar aizkustinošu smaidu, kas atmirdzēja no nupatējām asarām pēkšņi uzpampušajā sejā.

—   Liec viņu mierā, Aļoša; mans ķerub, tu redzi, kāds viņš ir, vai tev ar tādu jārunā. Es, Michail Osipovič, — viņa griezās pie Rakitina, — gribēju jau lūgt tev piedošanu par to, ka tevi izlamāju, bet tagad atkal negribu. Aļoša, nāc pie manis, apsēdies šeit, — viņa tam pamāja, priecīgi smaidīdama, — nu tā, sēdies te, pasaki tu man (viņa paņēma to aiz rokas un smaidīdama raudzījās tam sejā), saki tu man: vai es mīlu viņu vai ne? Savu mocītāju, mīlu vai ne? Gulēju, kamēr atnācāt, šeit tumsā, tikai iztaujāju sirdi: vai es mīlu to vai ne? Izšķir tu, Aļoša, laiks ir klāt, kā nolemsi, tā arī būs. Vai man viņam piedot vai ne?

—   Tu jau esi viņam piedevusi, — smaidīdams sacīja Aļoša.

—   Un tiešām esmu piedevusi, — domīgi atteica Grušiņa. — Lūk, cik nekrietna sirds. Uz manu nekrietno sirdi! — Viņa pēkšņi paķēra no galda pokālu, vienā vilcienā to izdzēra sausu, pacēla un atvēzējusies meta pret grīdu. Pokāls saplīsa tinkšķēdams. Tāds kā ļauns vaibstiņš pazibēja viņas smaidā.

—   Bet varbūt arī vēl neesmu piedevusi, — kaut kā bargi viņa sacīja, nodūrusi acis, it kā viena pati ar sevi runādama. — Varbūt sirds vēl tikai taisās piedot. Es vēl pakarošu ar sirdi. Vai redzi, Aļoša, briesmīgi esmu iemīlējusi savas piecu gadu asaras … Es varbūt tikai esmu iemīlējusi sev nodarīto pārestību, bet nepavisam ne viņu!

—   Nu, es gan negribētu būt viņa ādā! — nošņāca Rakitins.

—   Un nebūsi arī, Rakitel, nekad viņa ādā nebūsi. Tu man kurpes taisīsi, Rakitel, lūk, pie kāda darba es tevi likšu, bet tādu kā es tev nemūžam neredzēt… Un varbūt arī viņam neredzēt…

—  Viņam? Bet kam tad tu esi uzcirtusies? — dzēlīgi kaitināja Rakitins.

—   Nepārmet man greznošanos, Rakitel, tu vēl nepazīsti visu manu sirdi! Ja gribēšu — noraušu šo tērpu, tūlīt noraušu, šinī acumirklī, — viņa skaļi iesaucās. — Tu nezini, kam man šis tērps, Rakitel! Varbūt es ieiešu pie viņa un teikšu: «Vai tu esi mani tādu redzējis Vai vēl ne?» Viņš jau mani pameta kā septiņpadsmitgadīgu tieviņu, diloņslimu rauduli. Nu piesēdīšos pie viņa un sakairināšu un sakaitēšu viņu: «Vai tu redzi, kāda es tagad esmu, sacīšu, tad pie tā arī paliec, godāts kungs, pa ūsām tecēja, bet mutē netika!» — Lūk, kādēļ varbūt šis tērps, Rakitel, — Grušiņa beidza ar ļauniem smiekliņiem. — Nevaldāma esmu, Aļoša, neganta. Noraušu savu tērpu, sakropļošu sevi, savu skaistumu, apdedzināšu savu seju un ar dūci sagraizīšu, iešu ubagot. Ja gribēšu, neiešu tagad nekur un ne pie viena, ja gribēšu — rīt pat aizsūtīšu Kuzmam visu, ko viņš man sadāvinājis, un visu viņa naudu, bet pati visu mūžu iešu par dienas strādnieci!… Domā, ka es to neizdarīšu, Rakitel, pietrūks dūšas? Izdarīšu, izdarīšu, tūlīt varu izdarīt, tikai neuztrauciet mani… bet viņu es aiztriekšu, viņam es pigu parādīšu, viņam manis neredzēt!

Pēdējos vārdus viņa histēriski nokliedza, bet atkal neizturēja, paslēpa seju rokās, metās spilvenā un atkal sāka drebēt no skaļām raudām. Rakitins piecēlās.

—   Laiks iet, — viņš teica, — ir jau vēls, klosterī nelaidīs iekšā.

Grušiņa strauji pietrūkās.

—  Vai tad tiešām tu, Aļoša, jau gribi aiziet! — viņa iesaucās bēdu pilnā izbrīnā. — Ko gan tagad dari ar mani: visu saviļņoji, saplosīji, un nu atkal šī nakts, atkal man jāpaliek vienai!

—  Vai tad lai viņš pie tevis pa nakti paliek? Nu, ja gribi — lai! Es arī viens varu aiziet! — dzēlīgi pajokoja Rakitins.

—   Klusu, ļaunā dvēsele, — Grušiņa viņam nikni uzkliedza, — nekad tu man tādus vārdus neesi iteicis, kādus viņš man atnācis pasacīja.

—   Ko tad viņš tev īsti teica? — satraukti norūca Rakitins.

—   Nezinu, nesaprotu, nekā nesaprotu, ko viņš man īsti teica, tas atsaucās sirdī, viņš man sirdi apgrieza… Viņš pirmais mani pažēloja, vienīgais, jā gan! Kāpēc tu, ķerub, nenāci agrāk? — Viņa piepeši nokrita viņa priekšā ceļos kā negudra. — Es visu mūžu tādu gaidīju kā tu, gaidīju, zināju, ka viens tāds atnāks un man piedos. Ticēju, ka arī mani, nekrietno, kāds iemīlēs un nevis vienīgi kā nekauņu! …

—   Ko gan es tev labu esmu izdarījis, — aizgrābtībā smaidīdams, atbildēja Aļoša, noliecies pie viņas un maigi viņu saņēmis aiz rokām, — es tev pasniedzu sīpoltiņu, vienu vismazāko sīpoltiņu, tikvien, tikvien! …

Un, to pateicis, pats sāka raudāt. Šai brīdī pie ārdurvīm pēkšņi atskanēja troksnis, kāds ienāca priekšnamā; Grušiņa pietrūkās it kā briesmīgās izbailēs. Istabā kliegdama un brēkdama ieskrēja Feņa.

—   Kundze, mīļā kundze, estafete atauļoja! — viņa iesaucās jautra un aizelsusies. — Tarantass no Mokrojas jums pakaļ. Braucējs Timofejs trijjūgā, tūlīt pārjūgs jaunus zirgus … Vēstule, vēstule, kundze, te ir vēstule!

Vēstule viņai bija rokā, un viņa visu laiku, kamēr kliedza, vicināja to gaisā. Grušiņa izrāva viņai vēstuli un turēja pret sveci. Tā bija tikai zīmīte, tikai dažas rindas, acumirklī viņa to izlasīja.

—  Viņš sauc! — viņa iekliedzās pavisam bāla, ar slimīgā smaidā pārvērstu seju. — Viņš pasvelpj! Lien, šunelīt!

Bet tikai vienu brīdi viņa nostāvēja it kā neziņā; pēkšņi asinis viņai saskrēja galvā un vaigi pielija ar uguni.

—   Braucu! — viņa piepeši iesaucās. — Mani pieci gadi! Ardievu! Ardievu, Aļoša, liktenis izšķirts … Ejiet, ejiet, ejiet projām no manis tagad visi, lai es jūs vairs neredzētu! … Grušiņa dodas jaunā dzīvē… Neturi uz mani ļaunu prātu arī tu, Rakitel. Varbūt eju nāvē! Uh! Esmu kā piedzērusi!

Viņa pēkšņi tos pameta un ieskrēja savā guļamistabā.

—   Nu mēs vairs viņai neesam ne prātā! — norūca Rakitins. — Iesim, citādi atkal sāksies šī sievu brēka, man jau apnikuši šie raudulīgie kliedzieni…

Aļoša mechaniski ļāvās aizvesties. Sētā stāvēja tarantass, izjūdza zirgus, staigāja ar lukturi, šaudījās šurpu turpu. Pa atvērtajiem vārtiem veda iekšā jaunus trīs zirgus. Bet, tikko Aļoša ar Rakitinu bija nokāpuši no lieveņa, pēkšņi atvērās Grušiņas guļamistabas logs un viņa skaļā balsī nokliedza pakaļ Aļošam:

—   Aļošiņ, sveicini savu brālīti Mitju un pasaki viņam, lai viņš uz mani, savu ļaundari, netur ļauna prāta! Un arī atstāsti viņam maniem vārdiem: «Nelietim tika Grušiņa, nevis tev, cēlajam!» Un piebilsti viņam vēl, ka Grušiņa viņu mīlēja tikai stundas laiku, pavisam tikai vienu stundiņu viņu mīlēja, — tad lai viņš šo stundiņu no šī brīža uz visu mūžu piemin, tā, saki, Grušiņa viņam pieteikusi uz visu mūžu!…

Viņa beidza skaļu raudu pilnā balsī. Logs aizcirtās.

—   Hm! hm! — Rakitins "Smiedamies nobauroja. — Nobendējusi brālīti Mitju un vēl liek visu mūžu pieminēt. Kāda rijība!

A|oša nekā neatbildēja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis; viņš ātriem soļiem gāja blakus Rakitinam, it kā briesmīgi steigdamies; viņš bija kā nemaņā, gāja mechaniski. Rakitinam pēkšņi kaut kas iedzēla, it kā viņa svaigai rētiņai būtu kāds piedūries ar pirkstu. Pirmīt viņš bija sagaidījis pavisam ko citu, savezdams kopā Grušiņu ar Aļošu; notika gluži kas cits, nevis tas, ko viņš tik ļoti vēlējās.

—   Viņš ir polis, tas viņas virsnieks, — Rakitins atkal valdīdamies sāka runāt, — un tagad viņš vairs nemaz nav virsnieks, viņš kalpojis Sibirijā par muitas ierēdni, kaut kur uz ķiniešu robežām, jādomā, kāds padulls polītis. Esot zaudējis vietu. Uzdzirdis tagad, ka Grušiņai iekrājies kapitals, nu, un atgriezies, — tur ir visi brīnumi.

Aļoša atkal it kā nedzirdēja. Rakitins neizturēja:

—   Nu ko, atgriezi grēcinieci? — viņš ļauni pasmējās. — Netikli uz patiesības ceļa uzvedi? Septiņus velnus izdzini, jā? Lūk, kur tie mūsu pirmīt gaidāmie brīnumi notikās!

—   Beidz, Rakitin! — Aļoša atsaucās ar sāpēm sirdī.

—   Un tagad tu mani «nicini» par pirmītējiem divdesmit pieciem rubļiem? Sak, pārdevis īstenu draugu. Bet tu taču neesi Kristus, un es neesmu Jūdass.

—   Ak Rakitin, es tev saku, es jau biju to aizmirsis, — Aļoša iesaucās, — nupat tu pats atgādināji…

Bet Rakitins jau bija pavisam saniknots.

—  Velns lai jūs parauj visus un katru atsevišķi! — viņš pēkšņi iebļāvās. — Un kāda velna pēc es ar tevi sasitos! Pazīt es tevi vairs negribu no šī brīža. Ej viens pats, lūk, kur tavs ceļš.

Un viņš strauji iegriezās otrā ielā, atstādams Aļošu vienu pašu tumsā. Aļoša izgāja no pilsētas un devās pa lauku uz klosteri.

IV Kāna Galilejā

Pēc klostera laika bija jau ļoti vēls, kad Aļoša nonāca skitā; viņu ielaida vārtsargs pa sevišķu ieeju. Pulkstenis jau nositis deviņi, — tā bija kopējā atpūtas un miera stunda pēc visiem tik trauksmainās dienas. Aļoša bikli atvēra durvis un iegāja svētnieka cellē, kur tagad stāvēja viņa šķirsts. Bez Paisija tēva, kas vientulīgi pie šķirsta lasīja evaņģeliju, un jaunekļa kalpotāja

Porfirija, kas, noguris no pagājušās nakts sarunas un dienas uztraukumiem, gulēja otrā istabā uz grīdas ciešā jaunekļa miegā, cellē neviena nebija. Paisija tēvs gan dzirdēja, ka Aļoša ienāca, tomēr uz viņa pusi nepaskatījās. Aļoša pagriezās pa labi no durvīm uz kaktu, nometās ceļos un sāka lūgt dievu. Viņa sirds bija pilna, taču kādu neskaidru jausmu, un neviena sajūta neizpaudās pārāk krasi, bet viena nomāca otru it kā rāmā, vienmērīgā mutulī. Bet sirdij bija saldi, un, dīvaini, Aļoša par to nebrīnījās. Atkal viņš redzēja sev priekšā šo šķirstu, šo pilnīgi nošķirto, viņam dārgo nelaiķi, taču raudošā, smeldzošā, moku pilnā žēluma vairs nebija viņa sirdī — kā pirmīt, no rīta. Pie šķirsta, nupat ienācis, viņš nokrita kā svētuma priekšā, bet prieks, prieks zaigoja viņa prātos un viņa sirdī. Cellei viens logs bija vaļā, gaiss bija svaigs un vēss. «Tātad smaka kļuvusi vēl stiprāka, ja jau nolēmuši atvērt logu,» Aļoša nodomāja. Bet arī šī doma par trūdu smaku, kas vēl pirmīt viņam likās tik baiga un kauna pilna, tagad viņā nemodināja agrākās skumjas un agrāko sašutumu. Viņš sāka klusi lūgt dievu, bet drīz pats juta, ka lūdzas gandrīz mechaniski. Domu drumslas šaudījās viņam dvēselē, iedegās kā zvaigznītes un turpat nodzisa, un to vietā nāca citas, toties viņa dvēselē valdīja kaut kas vesels, spēcīgs un mierinošs, un viņš to pats apzinājās. Dažreiz viņš dedzīgi sāka lūgsnu, viņam tā gribējās pateikties un mīlēt… Bet, iesācis lūgsnu, viņš pēkšņi pārgāja uz ko citu, nogrima domās, aizmirsa ir lūgsnu, ir to, kas viņu pārtrauca. Viņš ieklausījās, ko lasa Paisija tēvs, bet, būdams ļoti noguris, pamazām sāka snaust…

«Un trešā dienā kāzas bij Kānā iekš Galilejas,» lasīja Paisija tēvs, «un Jēzus māte bija tur. Bet arī Jēzus un viņa mācekli tapa aicināti uz tām kāzām.»

—   Kāzas? Kas tās … kāzas … — Aļošam auļoja kā viesulis caur smadzenēm. — Viņai arī laime… aizbrauca uz dzīrēm .. . Nē, viņa neņēma dunča, neņēma dunča … Tie bija tikai «žēli» vārdi… Nu… žēlus vārdus vajag piedot, katrā ziņā. Zē li vārdi iepriecina sirdi… bez tiem cilvēku bēdas būtu pārlieku grūtas. Rakitins iegriezās šķērsielā. Kamēr Rakitins domās par to, ka viņš apvainots, viņš Vienmēr iegriezīsies šķērsielā … Bet ceļš … ceļš ir liels, taisns, gaišs, kristālskaidrs — un saule viņā galā … A? … Ko lasa?

«r.. .Un, kad vīna pietrūka, Jēzus māte saka uz viņu: tiem nav vīna ..Aļoša dzirdēja.

—   Ak jā, es te izlaidu, bet negribēju izlaist,.es šo vietu mīlu, tā ir Kāna Galilejā, pirmais brīnums … Ak šis brīnums, ak šis mīļais brīnums! Nevis pie cilvēka bēdām, bet pie priekiem gāja Kristus, pirmo reizi darīdams brīnumu, palīdzēja cilvēku priekam … «Kas mīl cilvēkus, tas mīl arī viņu prieku…» To nelaiķis atkārtoja ik brīdi, tā bija viena no viņa galvenajām domām .. . Nevar dzīvot bez prieka, saka Mitja … Jā, Mitja … Viss, kas patiess un skaists, vienmēr pilns visa piedošanas, — arī to viņš teica …

.. Jēzus uz to saka: sieva, kas man ar tevi? Mana stunda vēl nav nākusi. Vitia māte uz tiem sulaiņiem saka: ko viņš jums teiks, to darait…»

—   Darait… Prieks, kādu ļoti nabadzīgu jo nabadzīgu cilvēku prieks … Nu zināms, nabadzīgu, ja pat kāzām vīna pietrūka … Lūk, vēsturnieki raksta, ka ap Ģenacaretes ezeru un visās tajās vietās tolaik dzīvojuši visnabadzīgākie ļaudis, kādus vien var iedomāties … Un zināja jau arī otras augstas būtnes cēlā sirds, viņa māte, kas arī tur bija, ka viņš nav nonācis vienīgi pastrādāt savu lielo un baigo varoņdarbu, bet ka viņa sirdij ir pieejams arī kādu tumšu tumšu un vientiesīgu ļaužu vienkāršais, neliekuļotais prieks, ļaužu, kas viņu laipni aicinājuši savās trūcīgajās kāzās. «Mana stunda vēl nav nākusi,» viņš runāja, klusi smaidīdams (viņš katrā ziņā tai kautri uzsmaidīja) … Patiesi, vai tad tādēļ, lai vairotu vīnu nabadzīgās kāzās, viņš nācis pasaulē? Un tomēr viņš gāja un izpildīja viņas lūgumu… Ak, viņš atkal lasa:

<r… Jēzus uz tiem saka: pildait šos traukus ar ūdeni! Un tie tos pildīja līdz malai pilnus.

Un viņš uz tiem saka: smeliet nu un nesiet tam barības sargam, un tie to nesa.

Kad nu tas barības sargs to ūdeni baudīja, kas bija palicis par vīnu (un nezināja, no kurienes tas bija, bet tie sulaiņi to zināja, kas to ūdeni bija smēluši), tad tas barības sargs to brūtgānu aicina.

Un uz to saka: ikkatrs cilvēks papriekš cel priekšā labo vīnu un, kad tie iedzērušies, to plānāko; tu to labo vīnu līdz šim esi pataupījis.»

—   Bet kas tas, kas tas? Kāpēc atveras istabas sienas… Ak jā … tās taču ir kāzas, laulības… jā, zināms. Lūk, arī viesi, lūk, arī jaunais pāris sēž un jautrais pūlis un … kur gan visugudrais barības sargs? Bet kas tas? Kas? Atkal pašķiras sienas … Kas tur paceļas no lielā galda? Kā … Arī viņš ir še? Bet viņš jau ir šķirstā … Un viņš arī te… piecēlās, ieraudzīja mani, nāk šurp .. . Ak kungs!…

Jā, pie viņa, pie viņa nāca viņš, kalsnējs vecītis ar sīkām grumbiņām sejā, priecīgs, klusi smaidīdams. Šķirsta vairs nav, un viņš tai pašā apģērbā, kā vakar sēdēja ar tiem, kad pie viņa bija sapulcējušies viesi. Seja pavisam atklāta, acis mirdz. Kā gan tā, tātad ari viņš ir dzīrēs, ari aicināts kāzās Galilejas Kānā …

—  Ari, mīļais, arī aicināts, aicināts un ataicināts, — atskan pār viņu klusa balss. — Kāpēc tu šeit nobēgi, ka tevis nevar redzēt … nāc arī tu pie mums.

Tā ir viņa balss, svētnieka Zosimas balss… Un kā lai tas nebūtu viņš, ja viņš sauc? Svētnieks ar roku pacēla Aļošu, un tas piecēlās kājās.

—   Priecājamies, — kalsnējais vecītis turpina, — dzeram jauno vīnu, jauno lielā prieka vīnu; vai redzi, cik daudz viesu? Lūk, līgavainis un līgava, lūk, arī visugudrais barības sargs nogaršo jauno vīnu. Ko tu brīnies par mani? Es pasniedzu sīpoltiņu, arī es esmu te. Un daudzi te ir pasnieguši tikai pa sīpoltiņam, tikai pa vienam mazam sīpoltiņam… Kas ir mūsu darbi? Arī tu, klusais, arī tu, mans lēnprātīgais zēn, arī tu šodien prati pasniegt sīpoltiņu alkstošai. Sāc, mīļais, sāc, lēnprātīgais, savu darbu! … Bet vai tu redzi mūsu sauli, vai tu redzi viņu?

—   Baidos … nedrīkstu skatīties … — nočukstēja Aļoša.

—   Nebīsties no viņa. Viņš mums ir drausmīgs ar savu lielumu, baigs ar savu augstumu, bet bezgalīgi žēlsirdīgs, aiz mīlestības mums līdzīgs tapis un priecājas ar mums, ūdeni pārvērš par vīnu, lai viesu prieks neizsīktu, gaida jaunus viesus, nepārtraukti sauc jaunus un nu jau mūžīgi mūžam. Lūk, nes arī jauno vīnu, redzi, traukus nes …

Kaut kas dega Aļošam sirdī, kaut kas piepeši piepildīja viņu līdz sāpēm, sajūsmas asaras lauzās no viņa sirds… Viņš izstiepa rokas, iekliedzās un pamodās …

Atkal šķirsts, atvērtais logs un klusa, svinīga, nosvērta evaņģēlija lasīšana. Bet Aļoša vairs neklausījās, ko lasa. Dīvaini, viņš aizmiga, nometies ceļos, bet tagad stāvēja kājās un pēkšņi kā dzelts ar trim noteiktiem, ašiem soļiem piegāja pie šķirsta gluži klāt. Viņš pat aizķēra ar plecu Paisija tēvu un nemanīja to. Tas uz mirkli pacēla uz viņu acis no grāmatas, bet tūlīt atkal nolaida tās, sapratis, ka ar jaunekli noticis kas savāds. Aļoša kādu pusminuti raudzījās šķirstā uz aizklāto, nekustīgo, šķirstā izstiepušos mironi ar svētbildi uz krūtīm un kukoli ar astoņgalu krustu uz galvas. Viņš nupat bija dzirdējis viņa balsi, un šī balss vēl tagad skanēja viņam ausīs. Viņš vēl klausījās, viņš vēl gaidīja skaņu… bet pēkšņi, strauji pagriezies, izgāja no celles.

Viņš neapstājās arī uz lievenīša, bet aši nokāpa lejā. Viņa sajūsmas pilnā sirds alka brīvības, vietas, plašuma. Pār viņu plaši, nepārredzami izplētās debesu velve, pilna klusu, mirdzošu zvaigžņu. No zenita līdz apvārsnim šķīrās divi daļās vēl neskaidrais Putnu Ceļš. Svaigā un līdz sastingumam klusā nakts apkampa zemi. Katedrāles baltie torņi un zelta galvas spīdēja safira debesīs. Krāšņās rudens puķes dobēs ap namu bija aizmigušas līdz rītam. Zemes klusums it kā saplūda ar debesu klusumu, zemes noslēpums pieskārās zvaigžņu noslēpumam… Aļoša stāvēja, skatījās un pēkšņi kā nopļauts nokrita gar zemi.

Viņš nezināja, kādēļ apkampa to, viņš nenoģida, kādēļ viņam tik neatvairāmi gribējās to skūpstīt, skūpstīt to visu, bet viņš to skūpstīja raudādams, skaļi elsodams un slacīdams to savām asarām, viņš kā apmāts zvērēja mīlēt to, mīlēt mūžīgi imūžam. «Slacini zemi ar savām prieka asarām un mīli šīs savas asaras …» noskanēja viņam sirdī. Par ko viņš raudāja? O, viņš raudāja savā sajūsmā pat par šīm zvaigznēm, kas mirdzēja viņam no bezdibeņa, un «nekaunējās no savas aizgrābtības». It kā pavedieni no visām šīm bezgalīgajām dieva pasaulēm būtu reizē sastapušies viņa sirdī, un tā drebēt drebēja, «pieskardamās citām pasaulēm». Viņam gribējās piedot visiem un par visu un lūgt piedošanu — o! — nevis sev, bet par visiem un par visu, bet «par mani arī citi lūdz» — atkal noskanēja viņam sirdī. Taču ar katru mirkli viņš skaidri un it kā taustāmi sajuta, ka kaut kas nelokāms un nesatricināms kā šī debesu velve iestājas viņa dvēselē. It kā kāda ideja sāka valdīt viņa prātus — un nu jau uz visu dzīvi un mūžīgi mūžam. Viņš bija nokritis zemē kā vārgs jauneklis, bet piecēlās kā uz visu mūžu rūdīts cīnītājs un apzinājās, un sajuta to pēkšņi šinī pašā savas aizgrābtības brīdī. Un nekad, nekad pēc tam visu mūžu Aļoša nevarēja aizmirst šī brīža. «Šai stundā kāds ņēma mājvietu manā dvēselē!» viņš vēlāk sacīja, cieši ticēdams saviem vārdiem …

Pēc trim dienām viņš atstāja klosteri, kas saskanēja arī ar nelaiķa svētnieka gribu, kas viņam pavēlēja «atgriezties dzīvē».

ASTOTĀ GRĀMATA MITJA

...

I Kuzma Samsonovs

Bet Dmitrijs Fjodorovičs, kam Grušiņa, dodamās jaunā dzīvē, lika nodot pēdējo sveicienu un piekodināja mūžam atcerēties viņas mīlestības stundiņu, šai brīdī vēl nekā nezināja, kas noticis ar viņu, un arī bija briesmīgi apjucis un noraizējies. Beidzamās divi dienas viņš bija tādā neiedomājamā stāvoklī, ka tiešām varēja saslimt ar smadzeņu iekaisumu, kā viņš pats vēlāk sacīja. Vakardien Aļoša nevarēja viņu atrast no rīta, bet brālis Ivans to pašu dienu nevarēja iegrozīt ar viņu satikšanos traktierī. Dzīvokļa saimnieki, pie kuriem viņš mitinājās, pēc viņa pavēles slēpa viņa pēdas. Bet viņš pats šīs divi dienas vārda pilnā nozīmē šaudījās uz visām pusēm, «cīnīdamies ar savu likteni un glābdams sevi», kā viņš pats vēlāk izteicās, un uz dažām stundām pat izbrāzās ārā no pilsētas kādā svelošā lietā, lai gan viņam bija tik ļoti bail aizbraukt un pamest Grušiņu kaut acumirkli bez uzraudzības. Tas viss vēlāk noskaidrojās ļoti sīki un dokumentāli, bet tagad mēs atzīmēsim faktiski tikai pašu nepieciešamāko no tiem notikumiem, kas norisinājās šais divi šausmīgajās dienās viņa mūžā, pēc kurām nāca briesmīgā katastrofa, kas tik piepeši satrieca visu viņa dzīvi.

Grušiņa gan viņu mīlēja vienu stundiņu patiesi un dedzīgi, tas ir tiesa, bet tai pašā laikā arī mocīja viņu dažbrīd tiešām cietsirdīgi un nežēlīgi. Galvenais bija tas, ka viņš nekā nevarēja izprast, kādi viņai nodomi; izvilināt ar glāstiem vai ar varu arī nebija iespējams: viņa nepadotos neparko, bet tikai sadusmotos un novērstos no viņa pavisam, toreiz viņš to skaidri saprata. Viņš toreiz arī ļoti pareizi nojauta, ka viņa pati izcīna iekšēju cīņu, pati mokās neparastās šaubās, grib par kaut ko izšķirties, bet nekādi nespēj izšķirties, un tādēļ ne bez iemesla nodomāja, sirdij pamirstot, ka Grušiņa brīžam viņu ar viņa kaislību tikai ienīst. Tā varbūt arī bija, bet, par ko īsti skuma Grušiņa, to viņš tomēr nesaprata. Patiesībā viss jautājums, kas viņu mocīja, bija izsakāms tikai ar divi jēdzieniem: «Vai nu viņš, Mitja, vai Fjodors Pavlovičs.» Te nu laikus jāatzīmē kāds noteikts fakts: viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Fjodors Pavlovičs katrā ziņā piedāvās (ja nav vēl piedāvājis) Grušiņai likumīgu laulību, un ne brītiņu neticēja, ka vecais kārumnieks grib tikt cauri tikai ar trim tūkstošiem. Mitja guva tādu pārliecību, pazīdams Grušiņu un viņas raksturu. Un taisni tādēļ viņam brīžam varēja likties, ka arī visas Grušiņas ciešanas un visas viņas šaubas ceļas tikai aiz tam, ka viņa nezina, kuru no tiem izredzēt un kurš viņai būtu izdevīgāks. Bet par drīzumā gaidāmo «oficieri», tas ir, to liktenīgo cilvēku Grušiņas dzīvē, ko viņa gaidīja ierodamies tādā uztraukumā un bailēs, viņš — un tas ir dīvaini — tanīs dienās pat nedomāja domāt. Tiesa, ka Grušiņa ar viņu par šo lietu pašās beidzamajās dienās nemaz nerunāja. Tomēr viņš no pašas Grušiņas bija dabūjis zināt par vēstuli, ko tā priekš mēneša saņēmusi no šī sava bijušā pavedēja, un pa daļai viņam bija zināms arī vēstules saturs. Tad kādā dusmu brītiņā Grušiņa viņam šo vēstuli parādīja, bet viņai par lielu brīnumu viņš šai vēstulei nepiegrieza gandrīz nekādas vērības. Un būtu ļoti grūti izskaidrot, kādēļ: varbūt vienkārši tādēļ, ka viņš pats, nomākts šai nejaukajā un šausmīgajā cīņā ar miesīgo tēvu par šo sievieti, vairs nevarēja iedomāties nekā šausmīgāka un bīstamāka sev, mazākais tanī laikā. Bet preciniekalm, kas pieci gadi bez vēsts pazudis un nu pēkšņi izlēcis diezin no kurienes, viņš vienkārši pat neticēja un sevišķi tam, ka tas tik drīz atbrauks. Un arī šai pašā pirmajā «oficiera» vēstulē, ko Mitjam parādīja, par jaunā sāncenša atbraukšanu bija rakstīts ļoti nenoteikti: vēstule bija visai miglaina, ļoti augstā stilā un pilna jūtelības. Jāpiebilst, ka Grušiņa toreiz noslēpa no viņa vēstules beidzamās rindiņas, kurās par atgriešanos bija rakstīts daudzmaz noteiktāk. Pie tam Mitja vēlāk atcerējās, ka tai brīdī pašas Grušiņas sejā manījis tādu netīšu un lepnu nicināšanu pret šo sūtījumu no Sibirijas. Pēc tam Grušiņa par visu tālāko sazināšanos ar šo jauno sāncensi Mitjam vairs nekā nestāstīja. Un tā pamazām viņš pat gluži aizmirsa šo oficieri. Viņš domāja'tikai par to, ka, lai būtu kā būdams un lai notiktu kas notikdams, viņa gaidāmā beigu sadursme ar Fjodoru Pavloviču ir par daudz tuva un tai jānotiek agrāk par visu citu. Sirdij stājot, viņš ik brīdi gaidīja Grušiņas lēmumu un visu laiku ticēja, ka tas notiks kā gluži nejauši, pec iedvesmas. Viņa pēkšņi tam pateiks: «Ņem mani, es esmu uz mužu tava!» — un viss beigsies: viņš sagrābs viņu un aizvedīs līdz pasaules malai tūlīt pat. Ai, tūlīt aizvedīs, cik vien iespējams, cik vien iespējams tālāk, ja ne līdz pasaules malai, tad kaut kur līdz Krievijas malai, tur viņu apprecēs un dzīvos ar viņu incognito, un lai vairs neviens nezina par viņiem nekā, ne šeit, ne tur un nekur. Tad, ai, tad tūlīt sāksies pavisam jauna dzīve! Par šo otru — atjaunoto un nu jau «tikumīgo» dzīvi («katrā ziņā, katrā ziņā tikumīgo») viņš sapņoja nemitīgi un fanatiski. Viņš alka šīs atdzimšanas un atjaunotnes. Riebīgais atvars, kurā viņš bija iestidzis pats ar savu gribu, par daudz viņu nomāca, un viņš — kā ļoti daudzi tādos gadījumos — visvairāk ticēja vietas pārmaiņai: kaut tikai nebūtu šo ļaužu, kaut tikai nebūtu šo apstākļu, ja tikai aizlaistos no šīs nolādētās vietas — viss atdzimtu, ietu jaunu ceļu! Lūk, kam viņš ticēja un pēc kā ilgojās.

Bet tā būtu tikai pirmajā gadījumā, ja jautājums izšķirtos laimīgi. Varēja būt arī citāds lēmums, viņš iedomājās arī citas, jau briesmīgas beigas. Pēkšņi viņa tam pateiks: «Ej projām, es tikko sarunāju ar Fjodoru Pavloviču un iešu pie viņa, bet tevis nevajag,» — un tad … bet tad … Mitja tomēr nezināja, kas tad būs, līdz pašam beidzamajam brīdim nezināja, tur viņš jāattaisno. Noteiktu nodomu viņam nebija, noziegums nebija apsvērts. Viņš tikai sekoja, spiegoja un mocījās, tomēr gatavojās tikai uz sava likteņa pirmo, laimīgo iznākumu. Pat vairījās no katras citas domas. Bet te nu iesākās pavisam citas mocības, radās kāds pavisam jauns un nepiederīgs, bet ari liktenīgs un neatrisināms apstāklis.

Proti, gadījumā, ja tā viņam pateiks: «Es esmu tava, ved mani projām,» — kā tad viņš to aizvedīs? Kur tam līdzekļi, nauda? Taisni uz šo laiku viņam bija izsīkuši visi ienākumi no Fjodora Pavloviča žēlastības dāvanām, kas līdz šim tik ilgus gadus nebija pārtraukti. Zināms, Grušiņai nauda bija, bet šinī ziņā Mitjam pēkšņi radās briesmīga lepnība: viņš gribēja to aizvest pats un iesākt ar viņu jaunu dzīvi ar saviem līdzekļiem, nevis ar viņas; viņš nespēja pat iedomāties, ka ņems no viņas naudu, un no šīs domas cieta līdz mocošam rjebumam. Es te nerunāju plašāk par šo faktu, neanalizēju to, bet tikai atzīmēju: tāds bija viņa dvēseles noskaņojums tajā brīdī. Tas viss varēja notikt netieši un pat it kā -neapzinīgi, izrietēt no viņa sirdsapziņas slepenajām ciešanām par zaglīgi piesavināto 'Katerinas Ivanovnas naudu. «Vienas priekšā esmu nelietis un otras priekšā tūlīt atkal būšu nelietis,» viņš toreiz domāja, kā vēlāk pats atzinās. «Un Grušiņa, dabūjusi zināt, pati vairs negribēs tāda nelieša.» Uņ tā kur gan rast līdzekļus, kur ņemt liktenīgo naudu? Citādi viss zudīs un nekas nenotiks «un vienīgi tādēļ, ka pietrūka naudas, ai kauns!».

Aizsteidzos priekšā: tur jau tā lieta, ka viņš varbūt arī zināja, kur šo naudu dabūt, varbūt zināja arī, kur tā atrodas. Sīkāk nekā šoreiz neteikšu, jo vēlāk viss noskaidrosies; bet, lūk, kas bija viņa vislielākā nelaime, un, kaut gan ne gluži skaidri, tomēr to es pateikšu; lai varētu paņemt šos kaut kur noglabātos līdzekļus, lai būtu tiesības tos paņemt, papriekš vajadzēja atdot trīs tūkstošus Katerinai Ivanovnai — citādi «es būšu kabatu zaglis, būšu nelietis, bet jaunu dzīvi es negribu iesākt kā nelietis», tā Mitja sprieda un tādēļ nolēma apgriezt vai visu pasauli, ja tas būtu vajadzīgs, bet atdot šos trīs tūkstošus Katerinai Ivanovnai katrā ziņā un pirmām kārtām. Šīs apņemšanās galīgais process viņā norisinājās, tā sakot, pašās beidzamajās viņa dzīves stundās, tieši pēc pēdējās satikšanās ar Aļošu, priekš divi dienām vakarā ceļa vidū, pēc tam kad Grušiņa bija apvainojusi Katerinu Ivanovnu, bet Mitja, dzirdējis, ko Aļoša par to stāstīja, atzinās, ka esot nelietis, un lika to pateikt Katerinai Ivanovnai, «ia tas var kaut cik viņu apmierināt». Tad pat, tai pašā naktī, šķīries no brāļa, viņš savā fanatiskā uztraukumā juta, ka viņam būtu labāk pat «kādu nosist un aplaupīt, bet atdot 'Katei parādu». «Labāk lai es viņa — nosistā un aplaupītā priekšā esmu slepkava un zaglis, arī visu ļaužu priekšā, un lai man jāiet uz Sibiriju, bet lai Katei nebūtu tiesību teikt, ka es esmu viņu pievīlis un vēl nozadzis viņai naudu, un ar viņas naudu aizbēdzis uzsākt tikumīgu dzīvi ar Grušiņu! To es nespēju!» Tā, zobus griezdams, sacīja Mitja, un tiešām brīžam varēja likties, ka viss beigsies ar smadzeņu iekaisumu. Bet pagaidām viņš cīnījās …

Dīvaina lieta: būtu jādomā, ka pēc tāda slēdziena, izņemot izmisumu, nekas cits viņam neatliktos, jo kur gan piepeši ņemt tik lielu naudu, pie tam tādam plikadīdam, kāds ir viņš? Bet pa iam viņš visu to laiku līdz pat beigām cerēja, ka šos trīs tūkstošus dabūs, ka tie ieradīsies, kaut kā paši pie viņa nolaidīsies, kaut vai no debesīm. Bet taisni tā notiek ar tādiem, kuri kā Dmitrijs Fjodorovičs visu savu mūžu prot tikai velti izdot un šķiest mantojuma ceļā iegūto naudu un kuriem nav nekādas saprašanas par to, kā naudu pelna. Visfantastiskākais viesulis sacēlās viņa galvā tūlīt pēc tam, kad priekš trim dienām viņš šķīrās no Aļošas un sajauca visas viņa domas. Tādā kārtā iznāca, ka viņš sāka ar visnejēdzīgāko pasākumu. Jā, varbūt taisni šādā stāvoklī šādiem ļaudīm visneiespējamākie un fantastiskākie pasākumi izliekas par visiespējamākiem. Viņš pēkšņi nolēma doties pie tirgoņa Samsonova, Grušiņas labvēļa, ieteikt viņam kādu «plānu» un par šo «plānu» dabūt no viņa uzreiz visu vajadzīgo sumu; no komerciālā viedokļa viņš par savu plānu nešaubījās nemaz, bet šaubījās tikai par to, kā uz šo viņa soli raudzīsies pats Samsonovs, ja tam ienāks prātā lietu apsvērt ne tikai no komerciālā viedokļa. Mitja gan pazina šo tirgoni no sejas, bet pazīstams ar viņu nebija un pat ne reizes nebija ar viņu runājis. Bet nezin kādēļ viņā, un pat jau sen, bija radusies pārliecība, ka šis vecais pavedējs, kas pašlaik taisījās uz miršanu, varbūt šādā brīdī nemaz nepretosies, ka Grušiņa kā nekā iegroza savu dzīvi godīgi un iziet par sievu pie «uzticama vīra». Un ka ne vien nepretosies, bet ka viņš pats to vien grib un, ja radīsies izdevīgs gadījums, pats vēl palīdzēs. Vai nu no kādām baumām, vai no kāda Grušiņas teiciena viņš bija turklāt nācis uz domām, ka vecais varbūt izvēlētos Grušiņai labāk viņu nekā Fjodoru Pavloviču. Varbūt daudziem mūsu romana lasītājiem Dmitrija Fjodoroviča cerības uz tādu palīdzību un nodoms ņemt līgavu, tā sakot, no viņas gādnieka rokām liksies par daudz rupjš un nevērīgs. Varu sacīt tikai to, ka Grušiņas pagātne Mitjam likās jau galīgi pagājusi. Viņš skatījās uz šo pagātni ar bezgalīgu līdzcietību un visas savas mīlestības dedzībā nolēma, kolīdz Grušiņa viņam pateiks, ka viņu mīl un nāk pie viņa", tad tūlīt arī atdzims pavisam jauna Grušiņa un reizē ar viņu arī pavisam jauns Dmitrijs Fjodorovičs, nu jau bez kādiem netikumiem, bet vienīgi tikai ar tikumiem: viņi piedos viens otram un uzsāks savu dzīvi pavisam jaunā garā. Kas attiecas uz Kuzmu Samsonovu, tad to viņš turēja šai agrākajā izgaisušajā Grušiņas pagātnē par cilvēku, kas gan liktenīgs viņas dzīvē, bet ko viņa tomēr nekad nav mīlējusi un kas, tas pats galvenais, arī jau «pagājis», beidzies, tā ka arī viņa vairs nepavisam nav. Turklāt vēl Mitja tagad viņu nemaz nevarēja turēt par cilvēku, jo visiem un ikvienam pilsētā bija zināms, ka tās ir tikai slimas počas, kas saglabājušas ar Grušiņu, tā sakot, tikai tēvišķīgus sakarus, bet nepavisam ne uz tādiem pamatiem kā agrāk, un ka tas jau sen tā, gandrīz vai veselu gadu. Katrā ziņā Mitjas pusē te bija arī daudz vientiesības, jo ar visiem saviem netikumiem viņš bija ļoti vientiesīgs cilvēks. Aiz šīs savas vientiesības viņš, starp citu, bija nopietni pārliecināts, ka vecais Kuzma, taisīdamies ceļā uz viņpasauli, sirsnīgi nožēlo savu pagātni ar Grušiņu un ka tagad viņai nav uzticamāka aizstāvja un drauga kā šis nu jau nekaitīgais vecis.

Tūlīt otrā dienā pēc sarunas ar Aļošu krustcelēs, pēc kuras Mitja visu nakti gandrīz nemaz negulēja, viņš ieradās Samsonova namā ap pulksten desmitiem rītā un lika sevi pieteikt. Šis nams bija vecs, drūms, ļoti plašs, divstāvu, ar sētas ēkām un spārna piebūvi. Apakšstāvā dzīvoja divi precējušies Samsonova dēli ar savām ģimenēm, viņa stipri vecīgā māsa un viena neizprecēta meita. Spārna piebūvi apdzīvoja viņa divi pārvaldnieki, no kuriem vienam arī bija liela ģimene. Ir bērni, ir pārvaldnieki bija savās telpās visai saspiesti, bet nama augšieni aizņēma vecais viens pats un neļāva dzīvot pie sevis pat meitai, kas viņu apkopa un kam noteiktās stundās un uz nenoteiktiem saucieniem bija katru reizi jāskrien no lejas augšā, lai gan viņa jau sen slimoja ar aizdusu. Augšstāvā bija daudz lielu viesu istabu, mēbelētu vecā tirgoņu gaumē, ar garām, vienmulīgām lempīgu sarkankoka atzveltņu un krēslu rindām gar sienām, ar kristālā lustrām apvalkos un drūmiem spoguļiem logu starpās. Visas šīs istabas bija pavisam tukšas un neapdzīvotas, jo slimais večuks spiedās tikai vienā kaktiņā, savā attālajā, mazajā guļamistabiņā, kur viņu apkalpoja vecīte kalpone ar lakatiņu ap matiem un «mazais», kas uzturējās priekšiņā uz sola. Uztūkušo kāju dēļ vecis gandrīz nemaz vairs nevarēja staigāt un tikai retu reizi pacēlās no sava ādas atzveltnes krēsla, un vecenīte, pieturēdama viņu aiz rokas, paveda viņu vienu otru reizi pāri istabai. Viņš bija stingrs un nerunīgs pat ar šo vecenīti. Kad viņam pieteica, ka ieradies «kapteinis», viņš tūlīt pavēlēja atteikt. Bet Mitja neatkāpās un pieteicās vēlreiz. Kuzma iKuzmičs mazajam sīki izprašņāja: kas un kāds izskatās, vai nav piedzēries? vai netrako? Un dabūja atbildi, ka «skaidrā, bet projām iet negrib». Vecis atkal lika atteikt. Tad Mitja, kas to jau bija paredzējis un taisni šim gadījumam paķēris līdzi papīru ar zīmuli, skaidri uzrakstīja uz papīra strēmeles vienu rindiņu: «Pavisam neatliekamā lietā, kas stāv tuvā sakarā ar Agrafenu Aleksandrovnu,» — un aizsūtīja to vecim. Brītiņu padomājis, vecis lika mazajam ievest viesi zālē, bet veceni nosūtīja lejā ar pavēli jaunākam dēlam tūlīt ierasties pie viņa augšā. Šis jaunākais dēls, augumā ap divpadsmit veršoku un milzu spēka vīrs, kas skuva bārdu un ģērbās vācu gaumē (pats Samsonovs staigāja krievu svārkos un ar bārdu), ieradās klusu ciešot un bez kavēšanās. Viņi visi drebēja tēva priekšā. Šo milzi tēvs pasauca nevis aiz bailēm no kapteiņa, jo viņš ne tuvu nebija bailīgas dabas, bet tikai šādam vai tādam gadījumam, visvairāk, lai būtu liecinieks. Piepalīdzot mazajam un dēlam, kas to atbalstīja zem rokas, viņš beidzot ietuntuļoja zālē. Jādomā, ka viņš juta arī tādu kā, pie tam diezgan stipru, ziņkārību. Zāle, kurā gaidīja Mitja, bija milzīgi liela, drūma istaba, kas prātu darīja bēdīgu un galīgi nomāca garu, ar logiem divi pusēs, ar galeriju, ar imitētām marmora sienām un ar trim milzīgām kristālā lustrām apvalkos. Mitja sēdēja mazā krēslā pie ieejas durvīm un nervozā nepacietībā gaidīja izšķiramies savu likteni. Kad vecis parādījās pretējās durvīs, asis desmit no Mitjas krēsla, tad pēdējais pēkšņi pietrūkās kājās un ar saviem stingrajiem, aršinu platajiem ierindas soļiem devās tam pretim. Mitja bija apģērbies pieklājīgi, aizpogātos svārkos, ar apaļu platmali rokā un melnos cimdos, uz mata tāpat kā priekš dienām trim klosterī pie sirmgalvja ģimenes sapulcē ar Fjodoru Pavloviču un brāļiem. Vecais cienīgi un bargi gaidīja viņu, stāvēdams kājās, un Mitja uzreiz sajuta, ka pa to laiku, kamēr viņš gāja klāt, tas jau ir paspējis viņu redzēt caur un cauri. Mitju pārsteidza arī Kuzmas Kuzmiča seja, kas beidzamā laikā bija ārkārtīgi uztūkuši: jau tā biezā apakšlūpa tagad likās kā tāds nokāries plācenis. Cienīgi un klusu ciezdams vecais palocījās viesim, norādīja viņam uz krēslu blakus dīvanam, bet pats lēni, atspiezdamies uz dēla rokas un slimīgi stenēdams, taisījās nosēsties Mitjam pretī uz dīvana, tā ka tas, redzēdams viņa slimīgās pūles un piespiešanos, tūlīt juta savā sirdī nožēlošanu un delikātu kaunu par savu pašreizējo niecīgumu tik svarīgas personas priekšā, kam viņš traucējis mieru.

—   Ko jūs, mans kungs, no manis vēlaties? — vecis, beidzot nosēdies, sacīja lēni, nosvērti, bet pieklājīgi.

Mitja nodrebēja, pietrūkās mirkli, bet atkal apsēdās. Pēc tam tūlīt sāka runāt skaļi, ātri, nervozi, žestikulēdams un pilnīgi nevaldīdams pār sevi. Bija redzams, ka cilvēks sasniedzis pēdējo robežu, pazudis un meklē beidzamo izeju, bet, ja neizdosies, tūlīt metīsies vai ūdenī. Vecais Samsonovs droši vien visu to saprata vienā acumirklī, lai gan viņa seja palika kā bijusi nekustīga un auksta kā elku dievam.

—   Visucēlākais Kuzma Kuzmičs droši vien jau ne reizi vien būs dzirdējis par manām domstarpībām ar tēvu, Fjodoru Pavloviču Karamazovu, kas man nolaupījis miesīgās mātes atstāto mantojumu … tāpēc ka visa pilsēta jau tarkšķ par to … jo te visi tarkšķ par to, par ko nevajag… Un bez tam tas varēja nākt zināms arī no Grušiņas… piedodiet… no Agrafenas Aleksandrovnas… no ļoti cienījamās un ļoti godājamās Agrafenas

Aleksandrovas … — tā Mitja iesāka un apjuka jau pēc pirmajiem vārdiem. Bet mēs necitēsim viņa runu vārdu pa vārdam, atstāstīsim tikai tās saturu. Lieta, proti, esot tāda, ka viņš, Mitja, jau priekš trim mēnešiem uzmaš apspriedies (viņš tieši teica «uzmaš», nevis «tīši» vai «ar nodomu») ar advokatu guberņas pilsētā, «ar slaveno advokatu, Kuzma Kuzmič, ar Pāvelu Pavloviču Korņeplodovu, droši vien būsiet dzirdējuši? Plata piere, gandrīz valsts mēroga prāts … arī jūs pazīst… pieminēja visatzinīgākā kārtā … — Mitja apjuka otru lāgu. Bet pārtraukumi viņu neapturēja, viņš tūlīt tika tiem pāri un traucās tik tālāk un tālāk. Šis pats Korņeplodovs, sīki izprašņājis un pārskatījis dokumentus, kādus Mitja varējis tam uzrādīt (par dokumentiem Mitja runāja neskaidri un šai vietā sevišķi steidzās), sacījis, ka par Čermašņas sādžu, kam vajadzētu piederēt viņam, Mitjam, kā mantojumam no mātes, tiešām varētu uzsākt prasību un ar to pašu neķītro veci pārsteigt… — jo nav jau vēl visas durvis ciet un justicija gan zinās, pa kurām ielīst. — Vārdu sakot, varot cerēt uz tūkstoši seši lielu piemaksu no Fjodora Pavloviča un pat uz septiņi, jo Cermašņa tomēr maksājot ne mazāk par divdesmit pieciem tūkstošiem, tas ir, droši vien divdesmit astoņi, — «trīsdesmit, trīsdesmit, Kuzma 'Kuzmič, bet es, iedomājieties tikai, no šī cietsirdīgā cilvēka neesmu izņēmis pat septiņpadsmit!… Nu tad, lūk, es, Mitja, toreiz tai lietai atmetu ar roku, jo no justicijas maz ko saprotu, bet, kad atbraucu šurp, mani pilnīgi pārsteidza pretprasība (te atkal Mitja sāka stomīties un atkal strauji pārlēca): nu tad, visucēlo Kuzma Kuzmič, vai jūs nevēlētos iegūt visas manas tiesības pret šo necilvēku, un paši man dodiet tikai trīs tūkstoši… Jūs jau nekādā gadījumā nevarat nekā zaudēt, to es zvēru pie sava goda, pie goda zvēru, bet, taisni otrādi, varat pelnTt tūkstošus sešus vai septiņus triju vietā … Un galvenā lieta, tas būtu jāizbeidz «jau šodien pat». Es jums tur pie notara vai kā tur… Vārdu sakot, esmu gatavs uz visu, izdošu visus dokumentus, kādus vien jūs prasīsiet, visu parakstīšu … un mēs šo lietu tūlīt arī varētu nodarīt un, ja varētu, ja vien varētu, tad šodien pat un tūlīt no rīta … Jūs man varētu šos trīs tūkstošus izmaksāt… jo kas gan šai pilsētiņā vēl lielāks kapitalists par jums … un ar to glābt mani no… vārdu sakot, glābt manu nabaga galviņu visukrietnākajam darbam, visuaugstākajam un cēlākajam darbam, var teikt… jo es loloju visucēlākās jūtas pret zināmu personu, ko jūs pārlieku pazīstat un par ko tēvišķīgi rūpējaties. Citādi es nemaz nenāktu, ja ne tēvišķīgi. Un, ja vēlaties, te trīs ir sadūrušies ar pierēm, jo liktenis — tas ir bries^ monis, Kuzma Kuzmič! Reālisms, Kuzma Kuzmič, reālisms! Bet, tā kā jūs jau sen vajag izslēgt, tad paliks divi pieres, kā es varbūt neveikli izteicos, bet es neesmu literāts. Tas ir, viena piere — mana un otra — šī necilvēka. Un tā izšķirieties: vai nu es, vai necilvēks? Tagad viss ir jūsu rokās: trīs likteņi un divi kauliņi… Piedodiet, man nojūk, bet jūs saprotat… es redzu no jūsu godājamām acīm, ka esat sapratuši… Bet ja neesat sapratuši… Bet, ja neesat sapratuši, tad tūlīt šodien ūdenī, jā!

Mitja pārtrauca savu nejēdzīgo runu ar šo «jā» un, pietrūcies kājās, gaidīja atbildi uz savu muļķīgo priekšlikumu. Ar beidzamo teikumu viņš pēkšņi un bez cerībām sajuta, ka viss pagalam, bet galvenais, ka viņš samelsis briesmīgas aplamības. «Dīvaina lieta, kamēr nācu šurp, viss likās labākajā kārtībā, bet te uzreiz tīrā jezga!» pēkšņi izšāvās caur viņa bezcerīgo galvu. Visu laiku, kamēr viņš runāja, vecis sēdēja nekustēdamies nn ar ledaini aukstu skatienu viņam sekoja. Noturējis viņu kādu brīdi veltās gaidās, 'Kuzma Kuzmičs beidzot izsacīja pavisam noteiktā un drūmā balsī:

—   Atvainojiet, ar tādām lietām mēs nenodarbojamies.

Mitja pēkšņi sajuta, ka viņam kājas paliek gluži slābanas.

—   Kā tad lai es tagad, Kuzma Kuzmič, — viņš nomurmināja, vāri smaidīdams. — Es taču nu esmu pazudis, kā jūs domājat?

—   Atvainojiet!…

Mitja vēl aizvien stāvēja un nekustīgi un cieši skatījās tam virsū, un pēkšņi pamanīja, ka vecim sejā kaut kas sakustējās. Viņš nodrebēja.

—   Redziet, mans kungs, mums tādas lietas nav parocīgas, — vecis lēni noteica, — sāksies tiesāšanās, advokati, tīrā nelaime! Bet, ja vēlaties, te ir viens tāds cilvēks, griezieties pie viņa …

—   Mans dievs, kas viņš ir!… Jūs mani kā no miroņiem pieceļat, Kuzma Kuzmič, — Mitja pēkšņi sāka šļupstēt.

—   Viņš nav šejienietis, šis cilvēks, un te viņa arī pašlaik nav. Viņš ir no zemniekiem, tirgojas ar mežu, iesaukts par Putnusuni. Nu jau gads, kā tielējas ar Fjodoru Pavloviču par šīs jūsu Cermašņas birzi, nevar vienoties par maksu, varbūt esat dzirdējuši. Taisni nupat viņš atkal atbraucis un piemeties pie Iļjinskas priestera, no Volovjas stacijas būs laikam kādas divpadsmit verstis, Iļjinskas sādžā. Šai lietā viņš rakstīja uz šejieni arī man, tas ir, par to pašu "birzi lūdza padomu. Fjodors Pavlovičs pats grib braukt pie viņa. Nu tad — ja jūs Fjodoram

Pavlovičam aiztiktu priekšā un Putnusunim piedāvātu to pašu, ko man sacījāt, tad viņš, var gadīties …

—   Ģeniaia doma! — Mitja līksmi viņu pārtrauca. — Taisni viņš, taisni viņam sist saujā! Viņš tirgojas, viņam dārgi prasa, bet te viņam tieši dokumentus uz pašu īpašumu, ha-ha-ha! — Un Mitja pēkšņi sāka smieties savus strupos, kokainos smieklus, pavisam negaidītus, tā ka pat Samsonovam nodrebēja galva.

—   Kā gan lai jums pateicos, Kuzma Kuzmič, — Mitja kūsāja.

—   Nekas, — Samsonovs nolieca galvu.

—   Bet jūs jau nezināt, jūs izglābāt mani, o, mani dzina pie jums nojauta … Un tā, pie šī popa!

—   Nav vērts pateicības.

—* Steidzos un drāžos. Nelietīgi apgrūtināju jūsu vājo veselību. Mūžam neaizmirsīšu, krievu cilvēks jums to saka, Kuzma Kuzmič, kr-rievu cilvēks!

—   Tē-ē.

Mitja jau sagrāba veci aiz rokas, lai to pakratītu, bet kaut kas naidīgs pazibēja tam acīs. Mitja atrāva roku, bet tūlīt pārmeta sev pārspīlētu piesardzību. «Viņš ir noguris…» Mitjam iešāvās prātā.

—   Viņai! Viņai, Kuzma Kuzmič! Jūs saprotat, ka tas viss priekš viņas! — viņš pēkšņi iebļāvās pār visu zāli, palocījās, strauji apgriezās un tiem pašiem ātrajiem, aršinu platajiem soļiem neatskatīdamies steidzās uz izeju. Viņš drebēja no sajūsmas. «Viss jau bija pagalam, un te sargeņģelis glāba,» viņam iešāvās prātā. «Un, ja jau tāds lietpratējs kā šis sirmgalvis (visukrietnākais vecis, un kas par stāju!) norādīja šo ceļu, tad … tad jau, protams, viss ir kārtībā. Tūlīt arī jādrāžas prom. Līdz naktij atgriezīšos, nakti atgriezīšos, bet uzvara mana. Vai tiešām vecis varētu par mani smieties?» — Tā Mitja skaļi iesaucās, soļodams uz savu dzīvokli, un, zināms, citādi viņš nemaz arī nevarēja domāt, tas ir: vai nu lietišķs padoms (no tāda lietpratēja) — saprotot lietu, pazīstot šo Putnusuni (dīvains uzvārds!) vai — vai arī vecis ir viņu izsmējis! Ak vai! Šī pēdējā doma arī bija vienīgā pareizā. Vēlāk, jau ilgi pēc tam, kad visa katastrofa jau bija notikusi, vecais Samsonovs pats smiedamies atzinās, ka toreiz «kapteini» izsmējis. Tas bija ļauns, auksts un ņirdzīgs cilvēks, pie tam vēl ar slimīgām antipatijām. Vai nu kapteiņa līksmais izskats, .vai šī «delvera un izšķērdētāja» muļķīgā pārliecība, ka viņš, Samsonovs, var padoties tādām blēņām kā viņa «plāns», vai arī greizsirdības jūtas par Grušiņu, kuras vārdā «šis trakulis» bija atnācis pie viņa ar sazin kādām blēņām pēc naudas, — nezinu, kas īsti toreiz pamudināja veci, bet tai brīdī, kad Mitja stāvēja viņa priekšā, sajuzdams, ka kājas paliek slābanas, un bez jēgas iesaucās, ka viņš pazudis, — tai brīdī vecis viņā paskatījās bezgalīgā naidā un viņam ienāca prātā to izjokot. Kad Mitja izgāja, iKuzma Kuzmičs, bāls no dusmām, pagriezās pret dēlu un pavēlēja izrīkot, lai uz priekšu no šī skrandaiņa te nebūtu ne smakas, un pat sētā to nelaist, citādi.. .

Viņš neizteica to, ar ko draudēja, bet pat dēls, kas bieži bija viņu redzējis niknu, bailēs nodrebēja. Veselu stundu pēcāk vecis pat trīcēja aiz dusmām, bet pievakarē saslima un sūtīja pēc ārsta.

II Putnusuns

Tātad vajadzēja «drāzties», bet naudas zirgiem tomēr nebija ne kapeikas, tas ir, bija divi divdesmit kapeiku gabali, un tas viss, viss, kas bija palicis pāri no tik daudziem bijušajiem labklājības gadiem! Bet viņam stāvēja mājās vecs sudraba pulkstenis, kas jau sen vairs negāja. Viņš paķēra to un aiznesa žīdam, pulksteņu meistaram, kas uzturējās savā bodelē pie tirgus. Tas deva par pulksteni seši rubļi. — To pašu nebiju gaidījis! — Mitja sajūsmā iesaucās (viņš vēl arvien bija sajūsmā), paķēra savus sešus rubļus un skrēja mājās. Mājās viņš papildināja sumu, aizņemdamies trīs rubļus no saimniekiem, kas tam aizdeva ar prieku, lai gan tā bija viņu beidzamā nauda, tik stipri viņi to mīlēja. Mitja savā pacilātajā garastāvoklī tūlīt viņiem atklāja, ka izšķiras viņa liktenis, un izklāstīja viņiem, zināms, briesmīgi steigdamies, gandrīz visu savu «plānu», ar ko tikko bija iepazīstinājis Samsonovu, pēc tam Samsonova lēmumu, savas nākamās cerības utt., utt. Saimniekiem arī agrāk jau bija zināmi daudzi viņa noslēpumi, un tādēļ viņi skatījās uz to kā uz savu cilvēku, nevis kā uz lepnu kungu. Tā sagādājis deviņus rubļus, Mitja sūtīja pēc pasta zirgiem līdz Volovjas stacijai. Bet tādā kārtā tika paturēts prātā un atzīmēts fakts, ka «dienu priekš zināmā notikuma, pusdienas laikā, Mitjam nebija ne kapeikas un viņš, lai dabūtu naudu, pārdeva pulksteni un aizņēmās trīs rubļi no saimniekiem, un visu to darīja, lieciniekiem redzot».

Atzīmēju šo faktu jau iepriekš, vēlāk noskaidrosies, kādēļ to daru.

Auļodams uz Volovjas staciju, Mitja, lai gan laistījās vien priecīgās nojautās, ka nu beidzot izbeigs un atrisinās «visas šīs padarīšanas», tomēr drebēja arī bailēs: kas gan tagad notiks ar Grušiņu, kamēr viņa nebūs? Ja nu viņa taisni šodien apņemas doties pie Fjodora Pavloviča? Lūk, kādēļ viņš aizbrauca, viņai ne vārda neteicis un nosacīdams saimniekiem nepagalam neatklāt, kur viņš palicis, ja kāds nāktu un pēc viņa jautātu. «Katrā ziņā, katrā ziņā, jau šovakar jātiek atpakaļ,» viņš atkārtoja, kratīdamies ratos, «bet šo Putnusuni vajadzētu dabūt šurp … un izpildīt šo aktu …» Tā, sirdij stājot, Mitja sapņoja, bet, ak vai, viņa sapņiem nepagalam nebija lemts piepildīties pēc viņa «plāna».

Pirmām kārtām, viņš nokavējās, dodamies no Volovjas stacijas pa lauku ceļu. Izrādījās, ka šis ceļa gabals ir nevis divpadsmit, bet astoņpadsmit verstu garš. Otrām kārtām, viņš nesastapa mājās Iļjinskas priesteri, tas bija aizgājis uz kaimiņu sādžu. Kamēr Mitja viņu tur sameklēja, aizbraucis uz šo kaimiņu sādžu ar tiem pašiem jau tā nomocītajiem zirgiem, gandrīz jau uznāca nakts. «Tētiņš», kautrīgs un pēc izskata laipns cilvēciņš, tūlīt viņam paskaidroja, ka šis Putnusuns, lai gan sākumā tiešām piemeties pie viņa, pašlaik atrodams Sausajā Miestā, kur šonakt gulēšot pa nakti mežsarga būdā, jo viņš arī tur pērkot mežu. Pēc pārliecīgiem Mitjas lūgumiem aizvest viņu pie Putnusuņa tūlīt un bez kavēšanās un «ar to, tā sakot, glābt» viņu, priesteris, lai gan sākumā šaubījās, tomēr beidzot bija ar mieru aizvest viņu uz Sauso Miestu, acīm redzot juzdams ziņkārību, bet par nelaimi viņš deva padomu aiziet «kājiņām», jo te būšot tikai kāda versts «vai mazlietiņ vairāk». Mitja, zināms, tam piekrita un sāka soļot savus aršinu platos soļus, tā ka nabaga priesterītis gandrīz skriešus skrēja viņam pakaļ. Tas bija vēl pa* jauns un ļoti uzmanīgs cilvēciņš. Mitja arī ar viņu tūlīt sāka runāt par saviem plāniem, dedzīgi, nervozi, prasīja padomus par Pufnusuni un norunāja visu ceļu. Priesteris klausījās uzmanīgi, bet ar padomiem daudz nešķiedās. Uz Mitjas jautājumiem atbildēja izvairīdamies: «Nezinu, oi, nezinu, kur nu man to zināt,» utt. Kad Mitja sāka runāt par savām ķildām ar tēvu mantojuma lietās, priesteris pat izbijās, jo viņam bija ar Fjodoru Pavloviču diezin kādas no pēdējā atkarīgas attiecības. Tomēr viņš nobrīnījies apprasījās, kādēļ Mitja saucot šo tirgoni zemnieku Gorstkinu par Putnusuni, un izskaidroja, un piekodināja Mitjam, ka, lai gan viņš tiešām esot Putnusuns, bet tai pašā laikā arī neesot Putnusuns, jo par šādu vārdu briesmīgi apvainojoties, un viņš visādā ziņā jāsaucot par Gorstkinu, «citādi ar viņu nekā nepanāksiet, viņš pat negribēs klausīties», tā priesteris nobeidza. Mitja mazliet un uz ātru roku pabrīnījās un paskaidroja, ka tā viņu saucis pats Samsonovs. Uzdzirdis šo jauno apstākli, priesteris tūlīt sarunu par to pārtrauca, lai gan būtu labi darījis, ja tūlīt būtu izklāstījis Dmitrijam Fjodorovičam savas aizdomas: ja jau pats Samsonovs sūtījis viņu pie šī zemnieciņa kā pie Putnusuņa, vai tad tikai nav to darījis joka pēc un vai te tikai viss kārtībā? Bet Mitjam nebija vaļas apstāties «pie tādiem sīkumiem». Viņš steidzās, gāja un, tikai ienākot Sausajā Miestā, atģida, ka viņi nav nogājuši versti vien, ne arī pusotras, bet droši vien trīs; tas viņu padarīja īgnu, bet viņš nocietās. Iegāja istabā. Mežsargs, priestera paziņa, aizņēma mājas vienu galu, bet otrā, spodrajā galā, otrpus priekšiņas, bija ierīkojies Gorstkins. Viņi iegāja šai spodrajā galā un aizdedza tauku svecīti. Būda bija stipri piekurināta. Uz priežu galda stāvēja izdzisis patvāris, turpat paplāte ar krūzītēm, izdzerta ruma pudele, vēl ne gluži izdzerts degvīna stops un kviešu maizes palieki. Pats atbraucējs gulēja izstiepies uz sola ar savīstītām virsdrēbēm zem galvas spilvena vietā un smagi krāca. Mitja apstājās šaubās. «Saprotams, ka jāmodina: mana lieta par daudz svarīga, es tā steidzos, es steidzos jau šodien atpakaļ,» Mitja palika nemierīgs, bet priesteris un sargs stāvēja klusēdami, neizteicot savas domas. Mitja piegāja klāt un ņēmās modināt pats, ķērās klāt enerģiski, bet gulētājs nemodās. «Viņš ir piedzēries,» Alitja nosprieda, «bet ko tad lai es iesāku, ak kungs, ko gan lai iesāku!» Un pēkšņi briesmīgā nepacietībā sāka raustīt gulētāju aiz rokām, aiz kājām, purināt viņu aiz galvas, pacelt un nosēdināt uz sola, un tomēr pēc ļoti ilgām pūlēm panāca tikai to, ka tas sāka nelādzīgi ņurdēt un sīvi, lai gan ļoti neskaidrā izrunā lamāties.

—   Nē, labāk jau uzgaidiet, — priesteris beidzot sacīja, — jo, kā redzams, viņš tiešām nav spējīgs.

—   Augu dienu dzēra, — mežsargs atsaucās.

—   Ak dievs! — Mitja iesaucās. — Ja jūs tikai zinātu, cik viņš man nepieciešams un cik es tagad esmu izmisis!

—   Nē, labāk gan jums būtu nogaidīt rītu, — priesteris atkārtoja.

—    Rītu? Apžēlojieties, tas nav iespējams! — Un izmisumā viņš gandrīz atkal metās modināt žūpu, bet tūlīt apstājās, sapratis visu šo pūļu veltīgumu. Priesteris klusēja, nomiegojies mežsargs bija drūms.

—   Kādas šausmīgas traģēdijas sagādā cilvēkiem reālisms! — Mitja teica galīgā izmisumā. Sviedri pilēja no viņa pieres. Izmantodams mirkli, priesteris visai prātīgi paskaidroja, ka, ja arī izdotos gulētāju pamodināt, būdams piedzēries, viņš tomēr nebūtu' spējīgs n'e uz kādām sarunām, — bet jums nopietna darīšana, un tādēļ gan vislabāk atlikt to līdz rītam … — Mitja paplātīja rokas un piekrita.

—   Es palikšu šeit ar sveci un gaidīšu izdevīgu brīdi. Pamodīsies, un tad es sākšu … Par sveci es tev samaksāšu, — viņš uzrunāja mežsargu, — par naktsmājām arī, atcerēsies Dmitriju iKaramazovu. Tikai nezinu, kā nu būs ar jums, tētiņ: kur gan jus atgulsieties?

—   Nē, es gan došos mājās. Es aizbraukšu ar viņa ķēvīti, — viņš norādīja uz mežsargu. — Nu tad palieciet veseli, novēlu jums iegūt pilnīgu apmierinājumu.

Tā arī palika. Priesteris aizbrauca ar mežsarga ķēvīti, priecādamies, ka beidzot ticis vaļā, un tomēr bažīgi grozīdams galvu un domādams: vai tikai jau rītu laikus nevajadzētu ziņot par šo interesanto gadījumu labdarim Fjodoram Pavlovičam, «citādi, ej nu sazini, dabūs vēl zināt, saskaitīsies un atraus visus labumus». Mežsargs pakasījies klusēdams iegāja savā galā, bet Mitja nosēdās uz sola gaidīt, kā viņš izteicās, izdevīgu brīdi. Dziļas skumjas kā smagnēja migla pārņēma viņa dvēseli. Dziļas, briesmīgas skumjas! Viņš sēdēja, domāja, bet apdomāt nekā nespēja. Svece gāja uz beigām, iedziedājās circenis, sakurinātajā istabā palika neciešami smacīgi. Viņam pēkšņi parādījās dārzs, taciņa aiz dārza, tēva namam noslēpumaini atveras durvis, un pa durvīm ieskrien Grušiņa … Viņš pietrūkās kājās.

—   Traģēdija! — viņš izdvesa, zobus griezdams, mechaniski piegāja pie gulētāja un sāka skatīties tam sejā. Tas bija kalsnējs, vēl diezgan pajauns zemnieks ar visai garenu seju, gaišbrūnām matu cirtām un ar garu, plāniņu, rūsganu bārdeli, katūna kreklā un melnā vestē, kurai no kabatas rēgojās sudraba pulksteņa ķēde. Mitja aplūkoja šo fizionomiju briesmīgā naidā, un nezin kādēļ viņam sevišķas dusmas aizdeva tas, ka viņa mati bija cirtaini. Galvenais, tas bija neizciešami, apvainojoši, ka, lūk, viņš, Mitja, stāv pie tā ar savu neatliekamo darīšanu, tik daudz tai ziedojis, tik daudz pametis, pavisam nomocīts, bet šis slaists, «no kura tagad atkarīgs viss mans liktenis, krāc, it kā nekas nebūtu noticis, kā no citas planētas». «Ai, likteņa ironija!» Mitja iesaucās un pēkšņi, pavisam pazaudējis galvu, metās atkal modināt piedzērušo zemnieku. Viņš to modināja it kā dusmu trakumā, rāva, grūda, pat sita, bet, noņēmies minūtes piecas un atkal nekā nepanācis, nevarīgā izmisumā atgriezās uz sava sola un apsēdās.

—   Muļķīgi, muļķīgi! — Mitja iesaucās. — Un … cik tas viss negodīgi! — nezin kādēļ viņš pēkšņi piebilda. Viņam sāka briesmīgi sāpēt galva. «Vai visu pamest? Pavisam aizbraukt,» viņam iešāvās prātā. «Nē, jāpaliek līdz rītam. Tīšām palikšu, tīšām! Kādēļ tad es būtu šurp braucis! Un nav arī ar ko aizbraukt, kā tagad no šejienes tiksi projām, ai nejēdzība!»

Bet galva viņam sāka sāpēt arvien vairāk un vairāk. Viņš nekustēdamies sēdēja un vairs neatģida, ka iesnaužas, un pēkšņi sēdēdams aizmiga. Likās, viņš bija gulējis stundas divas vai vairāk. Viņš pamodās no neizciešamām galvas sāpēm, tik stiprām, ka vai jākliedz. Viņam deniņos kā sitin sita, pakausis sāpēja; pamodies viņš vēl ilgi nespēja atgūties un sajēgt, kas īsti ar viņu noticis. Beidzot tikai atģidās, ka sakurinātā istabā briesmīgs tvans un ka viņš varbūt varēja nomirt. Bet piedzērušais zemnieks joprojām gulēja un krāca; svece bija notecējusi un jau taisījās izdzist. Mitja sāka kliegt un grīļodamies metās caur priekšiņu uz mežsarga galu. Tas drīz pamodās, bet, izdzirdis, ka otrā galā tvans, lai gan gāja raudzīt, kas darāms, taču uzņēma šo faktu neizprotami vienaldzīgi, kas Mitju pārsteidza un aizskāra.

—  Viņš jau miris, viņš miris, un tad … ko tad? — Mitja kā nepilnīgs sauca tam pakaļ.

Viņi atgrūda durvis, atgrūda logu, atrāva aizbīdni, Mitja iestiepa no priekšiņas spaini ar ūdeni, papriekšu saslapināja galvu sev, tad, sagrābstījis kādu lupatu, samērcēja to ūdenī un pielika Putnusunim pie galvas. Bet mežsargs joprojām uz visu šo notikumu noraudzījās it kā ar nicināšanu un, atgrūdis logu, drūmi sacīja:

—   Būs labi tāpat, — un atkal aizgāja gulēt, pamezdams Mitjam iedegtu dzelzs lukturi. Mitja nopūlējās ar apdullušo žūpu kādu pusstundu, visu laiku viņam slapinādams galvu, un jau cieši apņēmās negulēt visu nakti, bet nomocījies nezin kā nosēdās uz brītiņu, lai cik necik atpūstos, un acumirklī aizvēra acis, pēc tam tūlīt neapzinīgi izstiepās uz sola un aizmiga kā nosists.

Viņš pamodās briesmīgi vēlu. Pulkstenis varēja būt jau kādi deviņi. Saule spoži mirdzēja pa diviem istabas lodziņiem. Vakardienas cirtainais zemnieks sēdēja uz sola, jau uzvilcis vamzi. Viņam priekšā stāvēja jauns patvāris un jauns stops. Vecais, vakardienas, bija jau izdzerts, bet jaunais iztukšots pāri pusē. Mitja pietrūkās kājās un uzreiz saprata, ka nolādētais mužiks atkal pilnā, pilnā bez mēra un bez cerībām, Mitja brītiņu pavērās viņā, ieplētis acis. Bet zemnieks klusēdams viitīgi viņā skatījās tādā aizskarošā mierīgumā, pat tādā pavisam nicinošā augstprātībā, kā Mitjam likās. Viņš metās tam klāt.

—   Atļaujiet, redziet… es… jūs droši vien būsiet dzirdējuši no šejienes mežsarga otrā istabā; es esmu poručiks Dmitrijs Karamazovs, vecā Karamazova dēls, tā paša, no kura jūs gribat pirkt birzi…

—  iKo tu te muldi! — zemnieks pēkšņi stingri un mierīgi noteica.

—   Kā — muldu? Fjodoru Pavloviču pazīstat?

—   Nekāda tava Fjodora Pavloviča es nepazīstu, — kaut kā smagnēji kustinādams mēli, atteica zemnieks.

—   Birzi, birzi jūs gribat pirkt no viņa; atmostieties taču, atgūstieties. Pāvels Iļjinska tēvs mani atveda šurp … Jūs bijāt rakstījuši Samsonovam, un viņš mani sūtīja pie jums… Mitjam aizrāvās elpa.

—  M-muldi! — Putnusuns atkal atcirta. Mitjam kājas kļuva aukstas.

—   Apžēlojieties, tie jau nav joki! Varbūt jūs esat iereibuši. Galu galā jūs taču varat runāt, saprast… citādi… citādi es nekā vairs nesaprotu!

—  Tu esi mālderis!

Apžēlojieties, es esmu Dmitrijs Karamazovs, man jums kāds priekšlikums … izdevīgs priekšlikums . .. ļoti izdevīgs .. . taisni par šo birzi.

Zemnieks cienīgi noglaudīja bārdu.

—• Nē, tu biji uzņēmējs, un no tevis iznācis nelietis. Tu esi nelietis!

—   Es jums apgalvoju, ka jūs maldāties! — Mitja izmisumā lauzīja rokas. Zemnieks tikai glaudīja bārdu un pēkšņi viltīgi piemiedza acis.

—   Nē, tu man, re, ko parādi: parādi tu man tādu likumu, ka būtu atļauts darīt cūcības, vai dzirdi! Tu esi nelietis, vai saproti!

Mitja drūmi atkāpās, un pēkšņi viņam «it kā kāds iesita pa pieri», kā viņš pats vēlāk teica. Acumirklī viņam smadzenēs atausa it kā jauna gaisma — «iedegās lāpa, un es visu sapratu». Viņš stāvēja kā sālsstabs, nesaprazdams, kā viņš, kā nekā tomēr prātīgs cilvēks, varējis pieķerties tādām muļķībām, iekulties šādā piedzīvojumā un visu to turpināt gandrīz veselu dienu un nakti, nopūlēties gar šo Putnusuni, slapināt viņam galvu… «Nu, cilvēks piedzēries, piedzēries līdz nemaņai un dzers vienā dzeršanā vēl visu nedēļu, — ko tad tur gaidīt? Bet ja nu Samsonovs mani tīšām šurp sūtījis? Un ja nu viņa … Ak dievs, ko es esmu izdarījis! …»

Zemnieks sēdēja, skatījās viņā un smējās. Būtu cits gadījums, Mitja varbūt aiz dusmām šo muļķi nosistu, bet tagad viņš pats kļuvis bezspēcīgs kā bērns. Lēnām viņš piegāja pie sola, paņēma savu mēteli, klusēdams to uzvilka un izgāja no istabas. Otrā istabā mežsargu viņš neatrada, nebija neviena. Viņš izņēma no kabatas piecdesmit kapeikas sīkā naudā un uzlika uz galda — par naktsmājām, par sveci un par miera traucēšanu. Izgājis no būdas, viņš redzēja, ka visapkārt tikai mežs un vairāk nekā. Viņš gāja uz labu laimi, pat neatcerēdamies, uz kuru pusi no būdas jāpagriežas — uz kreiso vai labo; vakarnakt, steigdamies šurp) kopā ar priesteri, viņš ceļu nebija ievērojis. Nekādas atriebības jūtas ne pret vienu nebija viņam sirdī, pat ne pret Samsonovu. Viņš soļoja pa šauro meža taciņu bez domām, kā pazudis, ar «zudušu ideju», un nepavisam nerūpēdamies par to, kurp viņš iet. Viņu varētu pieveikt bērns, kas gadītos ceļā, tik nespēcīgs viņš pēkšņi bija kļuvis miesā un garā. Tomēr viņš kā nekā izkūlās no meža: viņa priekšā pēkšņi parādījās klaji lauki nepārre dzamā līdzenumā. «Kāds izmisums, kāda nāves valstība visapkārt!» viņš atkārtoja, soļodams tikai uz priekšu vien.

Viņu paglāba garāmbraucēji; važonis veda pa lauku ceļu kādu vecu tirgoni. Kad viņi satikās, Mitja prasīja ceļu, un izrādījās, ka arī tie brauca uz Volovju. Viņi uzsāka sarunas un iesēdināja Mitju par ceļa biedru. Pēc stundām trim nokļuva galā. Volovjas stacijā Mitja pasūtīja pasta zirgus uz pilsētu, bet pats pēkšņi atģidās, ka ir izsalcis līdz beidzamam. Kamēr iejūdza zirgus, viņam sacepa olas. Viņš acumirklī apēda tās visas, apēda visu lielo maizes riku, apēda gabalu desas un uzdzēra trīs glāzītes degvīna. Tā stiprinājies, viņš kļuva mundrāks, un viņa gars atkal noskaidrojās. Viņš brāzās pa ceļu, skubināja braucēju un pēkšņi izgudroja jaunu un nu jau «negrozāmu» plānu, kā šodien pat līdz vakaram sadabūt «šo nolādēto naudu». «Un, ja padomā, ja tikai p.adomā, ka šo nieka trīs tūkstošu dēļ aiziet bojā cilvēka mūžs!» viņš nicīgi iesaucās. «Šodien pat nolemšu galīgi!» Un, ja viņam nemitīgi neuzmāktos domas par Grušiņu un par to, vai tikai nav noticis ar viņu kas ļauns, viņš atkal varbūt kļūtu pavisam jautrs. Bet domas par viņu.ik brīdi urbās tam dvēselē ķā ass duncis. Beidzot viņi bija klāt, un Mitja tūlīt skrēja pie Grusiņas.

III Zelta raktuves

Šis bija taisni tas Mitjas apciemojums, par ko Grušiņa tādā izbīlī stāstīja Rakitinam. Viņa toreiz gaidīja savu «estafeti» un bija ļoti priecīga, ka Mitja ne vakar, ne šodien nebija nācis, cerēdama, ka, ja dievs dos, viņš neatnāks līdz viņas aizbraukšanai,, bet te nu viņš pēkšņi ir klāt. Tālākais mums jau zināms: lai to dabūtu nost no ceļa, viņa acumirklī to pierunāja pavadīt viņu pie iKuzmas Samsonova, kur viņai it kā briesmīgi esot jāiet «nauda skaitīt»,, un, kad Mitja viņu tūlīt pavadīja, tad, ardievodamās no tā pie Kuzmas vārtiem, viņa lika tam apsolīt, ka viņš divpadsmitajā stundā atkal atnāks šurp un pavadīs viņu atpakaļ uz māju. Mitja bija priecīgs arī par šo rīkojumu. «Viņa nosēdēs pie Kuzmas, tātad neies pie Fjodora Pavloviča … ja tikai nemelo,» viņš tūlīt domās piebilda. Bet, kā varēja vērot, tad liekas, ka nemelo. Viņš bija taisni tādas sugas greizsirdis, ka, šķīries no mīlamas sievietes, tūlīt sadomāja dievs sazina kādas briesmu lietas par to, kas ar viņu notiek un kā viņa to tur «pieviļ», bet, atskrējis atkal pie viņas, nobēdājies, pagalam satriekts, jau negrozāmi pārliecināts, ka viņa tomēr paspējusi to pievilt, pēc pirmā acu uzmetiena viņas sejai, šīs sievietes smaidošajai, jautrajai un mīlīgajai sejai, tūlīt atdzima garā, tūlīt viņam zuda visas aizdomas un viņš, priecīgi nokaunējies, bāra sevi par greizsirdību. Pavadījis Grušiņu, viņš steidzās uz savu dzīvokli. O, viņam tik daudz vēl vajadzēja paspēt šodien padarīt! Bet mazākais sirds bija kļuvusi vieglāka. «Nu tikai labi ātri jādabū'zināt no Smerdjakova, vai tur nav kas noticis vakar vakarā, vai viņa nav nākusi, sazini nu, pie Fjodora Pavloviča, uh!» viņam šāvās prātā. Tā ka nebija viņš vēl paspējis aizskriet mājās, kad jau atkal viņa neapklusināmo sirdi sāka urdīt greizsirdība.

Greizsirdība! «Otello  greizsirdīgs, viņš ir uzticības pilns,» — ir sacījis Puškins, un jau vienīgi šie vārdi liecina par mūsu lielā dzejnieka neparasto domu dziļumu. Otello ir tikai sadragāta dvēsele, un viņam aptumšojies viss viņa pasaules uzskats, jo gājis bojā viņa ideāls. Bet Otello nekad neslēpsies, nespiegos, nenoskatīsies: viņš ir uzticības pilns. Taisni otrādi, viņu vajadzēja vest uz pēdām, kūdīt, sakaitēt ar ārkārtīgu piepūli, lai viņš tikai nojaustu neuzticību. Tāds nav īsts greizsirdis. Nevar pat iedomāties visu to kaunu un morālisko pagrimumu, ar kādu var aprast greizsirdis bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Un nav taču tā, ka tās visas būtu banalas un netīras dvēseles. Gluži otrādi, ar skaidru sirdi, tīru, ziedošanās pilnu_mīlestību tai pašā laikā var slēpties zem galdiem, uzpirkt neģēlīgākos ļaudis un dzīvot viszemiskākajos dubļos spiegojot un noklausoties. Otello neparko nevarētu samierināties ar neuzticību, — nevis piedot nevarētu, bet samierināties, — lai gan viņa sirds ir nevainīga un bez ļaunuma kā bērnam. Tā nav ar īstu greizsirdi: grūti iedomāties, pie kā var pierast, ar ko samierināties un ko piedot dažs labs greizsirdis! Greizsirži arī visātrāk piedod, un to zina visas sievietes. Greizsirdis ārkārtīgi drīz (zināms, pēc briesmīgas ķildas sākumā) var un ir spējīgs piedot, piemēram, jau gandrīz pierādītu neuzticību, jau viņa paša redzētos apkampienus un skūpstus, ja viņš, piemēram, tai pašā laikā varētu kā nekā pārliecināties, ka tas noticis «beidzamo reizi» un ka no šīs stundas viņa sāncensis pazudīs, aizbrauks uz pasaules malu, jeb arī viņš pats aizvedīs viņu kaut kur uz tādu vietu, kur šis briesmīgais sāncensis vairs netiks klāt. Saprotams, ka samierināšanās notiks tikai uz vienu stundu, jo gadījumā, ja sāncensis arī patiešām pazustu, tad jau rītu viņš izgudrotu otru — jaunu un būtu greizsirdīgs uz to. Liekas, kas gan tā par mīlestību, kura tā jāuzmana, un kas no tādas mīlestības, kura tik neatlaidīgi jāsargā? Bet taisni to jau nekad nesapratīs īsts greizsirdis, taču pa tam starp viņiem patiesi atgadās cilvēki pat ar cēlām sirdīm. Vērā ņemams arī tas, ka šie paši cilvēki ar cēlajām sirdīm, stāvēdami kādā aizgorē, noklausīdamies un spiegodami, lai gan skaidri saprot «savās cēlajās sirdīs», kādā kaunā un negodā viņi paši brīvu prātu krituši, tomēr mazākais tai brīdī, kamēr stāv šai aizgorē, viņi nekad nejūt sirdsapziņas pārmetumus. Mitjam, redzot Grušiņu, arvien tūlīt pazuda greizsirdība un uz brītiņu viņš kļuva krietns un uzticības pilns, pat nicināja pats sevi savu slikto kaislību dēl. Bet tas tikai liecināja, ka viņa mīlestībā pret šo sievieti bija kaut kas daudz augstāks, nekā viņš pats domāja, nevis vienīgi kaisle un «miesas lunkanums», par ko viņš stāstīja Aļošam. Toties, kolīdz Grušiņa pazuda, Mitja tūlīt atkal sāka turēt viņu aizdomās visās neuzticības nekrietnībās un viltībās. Bet pie tam viņš nejuta nekādu sirdsapziņas pārmetumu.

Un tā greizsirdība viņā uzvirda no jauna. Par visām lietām vajadzēja steigties. Un pirmām kārtām — sadabūt kaut drusku naudas. Vakardienas deviņi rubļi gandrīz visi bija izgājuši ceļā, taču gluži bez naudas, .kā zināms, nekur nevar paspert ne soļa. Bet viņš reizē ar savu jauno plānu jau pirmīt ceļā ratos bija pārdomājis, kā atkal sadabūt naudu. Viņam bija pāris labu divkaujas pistoļu ar patronām, un, ja līdz šim viņš to nebija ieķīlājis, tad tādēļ, ka šīs lietiņas mīlēja par visu vairāk, kas tam piederēja. «Galvaspilsētas» traktieri viņš jau sen bija pavirši iepažinies ar kādu jaunu ierēdni un nezin kā turpat traktierī dabūjis zināt, ka šis neprecētais un labi pārtikušais ierēdnis kaislīgi mīl ieročus, pērk pistoles, revolverus, kinžalus, izkar mājās pie sienām, rāda paziņām, lielās, ka viņš ir meistars revolvera izskaidrošanā, kā tas ielādējams, kā izšaujams utt. Daudz nedomādams, Mitja tūlīt devās pie viņa un piedāvāja tam ņemt ķīlā pistoles par desmit rubļiem. Ierēdnis priecīgs sāka viņu pierunāt pavisam tās pārdot, bet Mitja nebija mierā, un tas viņam izsniedza desmit rubļu, paziņodams, ka procentus neņems neparko. Viņi šķīrās kā draugi. Mitja steidzās, brāzās pie Fjodora Pavloviča uz dārza malu savā lapenē, lai tur drīzāk izsauktu Smerdjakovu. Bet tādā kārtā atkal radās fakts, ka tikai trīs četras stundas priekš zināmā notikuma, par ko būs daudz runāts tālāk, Mitjam nebija ne kapeikas naudas un viņš par desmit rubļiem ieķīlāja dārgu lietiņu, lai gan pēkšņi, pēc stundām trim, viņa rokās bija tūkstoši… Bet es aizsteidzos priekšā.

Pie Marjas Kondratjevnas (Fjodora Pavloviča kaimiņienes) viņu sagaidīja ārkārtīgi pārsteidzoša un satriecoša ziņa par Smerdjakova slimību. Tur viņš dabūja zināt, ka tas iekritis pagrabā, pēc tam par krītamo kaiti, ārsta atbraukšanu, Fjodora Pavloviča rūpēm; ar interesi noklausījāsu arī ziņu, ka brālis Ivans Fjodorovičs jau no rīta aizbraucis uz Maskavu. «Jādomā, izbraucis caur Volovju agrāk par mani,» Dmitrijs Fjodorovičs nodomāja, bet Smerdjakovs viņam sagādāja briesmīgas rūpes. «Kā tagad būs, kas nu sargās, kas ziņos man?» Viņš kāri sāka izprašņāt šīs sievietes, vai tās nav ko manījušas vakar vakarā. Tās ļoti labi saprata, ko viņš grib izdibināt, un izklīdināja visas šaubas: neviena neesot bijis, pa nakti gulējis Ivans Fjodorovičs, «viss bijis pilnīgākā kārtībā». Mitja nogrima domās. Bez šaubām, arī šodien būtu jāstāv sargvietā, bet kur: šeit vai pie Samsonova vārtiem? Viņš nosprieda, ka ir te, ir tur, kā atzīs par labāku, bet kamēr, kamēr… Lieta tā, ka tagad bija jāķeras pie šī «plāna», jaunā un nu jau drošā plāna, kuru viņš bija izdomājis, sēdēdams ratos, un kura izpildi vairs nebija iespējams atlikt. Mitja nolēma ziedot tam stundu: «Stundas laikā visu panākšu, visu dabūšu zināt, un tad, tad pirmām kārtām došos pie Samsonova, izjautāšu, vai Grušiņa tur, un acumirklī atpakaļ šurp, un līdz pulksten vienpadsmitiem palikšu te, pēc tam atkal viņai pakaļ pie Samsonova, lai viņu pavadītu atpakaļ mājās.» Tā viņš nosprieda.

Viņš aizbrāza mājās, nomazgājās, uzsukājās, iztīrīja drēbes, pārģērbās un devās pie Chochlakova kundzes. Ai jā, viņa «plāns» bija te. Viņš bija apņēmies aizņemties trīs tūkstoši no šīs dāmas. Un galvenais, viņam pēkšņi un pavisam nejauši radās neparasta pārliecība, ka viņa tam neatteiks. Varbūt dažs pabrīnīsies: ja viņam bija tāda pārliecība, kādēļ tad viņš nenāca papriekšu šurp, tā sakot, savā sabiedrībā, bet devās pie Samsonova, pavisam citādas sugas cilvēka, ar ko viņš pat nezināja, kā runāt. Bet lieta tā, ka no Chochlakovas viņš beidzamo mēnesi gandrīz pavisam bija atsvešinājies un arī agrāk bija ar to maz pazīstams, un turklāt ļoti labi zināja, ka arī tā pati nevar viņu ieredzēt ne acu galā. Šī dāma bija viņu ienīduši jau no paša sākuma tikai par to, ka viņš ir Katerinas Ivanovnas līgavainis, bet viņai nezin kādēļ bija pēkšņi uznākusi vēlēšanās, lai Katerina Ivanovna viņu pamet un iziet par sievu pie «mīļā, bruņnieciski izglītotā Ivana Fjodoroviča, kam tik brīnum jaukas manieres». Bet Mitjas manieres viņa nevarēja ieredzēt. Mitja pat smējās par viņu un kādreiz nezin kā izteicās, ka šī dāma «tikpat kustīga un runīga, cik neizglītota». Un, lūk, pirmīt, sēžot ratos, viņa prātu apgaismoja visspīdošākā doma. «Ja jau viņa tik stipri negrib, ka es apprecu Katerinu Ivanovnu, un negrib līdz pēdējam (viņš zināja, ka gandrīz līdz histērijai), tad kādēļ gan viņai atteikt tagad man šos trīs tūkstošus, taisni tādēļ, lai es ar šo naudu, pametis Kātiņu, varētu aizbraukt no šejienes uz mūžīgiem laikiem? Šīs izlutinātās augstāko aprindu dāmas, ja jau iegribēs kaut ko līdz kaprizei, tad arī nekā vairs nežēlos, lai tikai viss iznāktu pēc viņu prāta. Un turklāt viņa ir tik bagāta,» Mitja prātoja. Bet, kas attiecas tieši uz viņa «plānu», tad te bija viss tas pats, kas agrāk, tas ir, viņš gribēja piedāvāt savas tiesības uz Cermašņu, — nevis ar komerciālu nolūku kā vakar Samsonovam, nevis kā vakar Samsonovu kārdinot šo dāmu ar to, ka triju tūkstošu vietā iespējams ieraut divtik lielu žūksni, tūkstoši seši vai septiņi, bet vienkārši kā godīgu parāda garantiju. Attīstīdams šo savu jauno domu, Mitja nonāca sajūsmā, bet tā jau ar viņu gadījās vienmēr visos viņa pasākumos, ar katru viņa straujo apņēmību. iKatrai savai jaunai domai viņš nodevās līdz neprātam. Un tomēr, kāpdams pa Chochlakova kundzes nama lieveņa kāpieniem, viņš pēkšņi sajuta sev uz muguras izbīļa drebuļus: tikai šai mirklī viņš apzinājās pilnīgi un jau matematiski skaidri, ka tā ir viņa beidzamā cerība, ka nekā cita vairs pasaulē neatliek, ja te nekas neiznāk, «varbūt tikai kādu noslepkavot un aplaupīt triju tūkstošu dēj, cita it nekā …». Pulkstenis bija ap pusastoņiem, kad viņš. paskandināja zvaniņu.

Sākumā laime viņam it kā uzsmaidīja: kolīdz viņš pieteicās, viņu tūlīt pieņēma neparastā steigā. «Kā būtu mani gaidījusi,» Mitjam iešāvās prātā, un pēc tam tūlīt, kolīdz viņu ieveda viesistabā, gandrīz skriešus ieskrēja namamāte un taisni pateica viņam, ka esot to gaidījusi…

—   Gaidīju, gaidīju! Es gan nevarēju ne domāt par to, ka jūs pie manis atnāksiet, tur jums jāpiekrīt, un tomēr es jūs gaidīju, pabrīnieties par manu instinktu, Dmitrij Fjodorovič, es visu rītu biju pārliecināta, ka jūs šodien atnāksiet.

—   Tas ir tiešām apbrīnojami, kundze, — Mitja sacīja, tūļīgi apsēzdamies, — bet… es nāku ārkārtīgi svarīgā lietā … vissvarīgākā no svarīgākajām, tas ir, priekš manis, kundze, un tikai sevis dēļ es steidzos…

—   Zinu, ka visusvarīgākā lietā, Dmitrij Fjodorovič, tās nav vis kaut kādas nojautas, nav vis atpakaļrāpulīga tieksme uz brīnumiem (vai esat dzirdējuši par sirmgalvi Zosimu?), te, te ir matematika: jūs nevarējāt neatnākt pēc visiem šiem notikumiem ar Katerinu Ivanovnu, jūs nevarējāt, nevarējāt; tā ir matematika.

—   Patiesās dzīves reālisms, kundze, lūk, kas tas ir! Bet atļaujiet tomēr jums pastāstīt…

—   Tieši reālisms, Dmitrij Fjodorovič. Es tagad stāvu par reālismu, brīnumi mani jau par daudz izmācījuši. Vai esat dzirdējuši, ka nomiris sirmgalvis Zosima?

— Nē, kundze, pirmo reizi dzirdu, — Mitja mazliet pabrīnījās.. Viņam domās pazibēja Aļošas tēls.

—   Šonakt, un iedomājieties…

—   Kundze, — Mitja pārtrauca, — es iedomājos tikai to, ka esmu pagalam bezcerīgā stāvoklī un, ja jūs nepalīdzēsiet, tad visam būs beigas un man pašam pirmajam. Piedodiet triviālo izteiksmi, bet es kvēloju, esmu karsonī…

—   Zinu, zinu, ka jums karsonis, visu zinu, jūs jau nemaz nevarat būt citādā garastāvoklī, un, ko vien jūs teiktu, es jau iepriekš visu zinu. Es jau sen kamēr apsveru jūsu likteni, Dmitrij Fjodorovič, es tam sekoju un to pētu… O, ticiet manL ka es esmu piedzīvojis gara ārsts, Dmitrij Fjodorovič.

— Kundze, ja jūs esat piedzīvojis ārsts, tad es toties — piedzīvojis slimnieks, — Mitja paglaimoja, pārspēdams sevi, — un jūtu, ja jau jūs tā sekojat manam liktenim, tad arī palīdzēsiet tam, kad tas iet bojā, un tādēļ atļaujiet man beidzot izklāstīt jums plānu, ar ko es riskēju ierasties… un to, ko no jums sagaidu … Es atnācu, kundze…

—   Nemaz neizklāstiet, tā ir blakus lieta. Un, ja runājam par palīdzību, tad es nepalīdzu jums pirmajam, Dmitrij Fjodorovič. Jūs droši vien būsiet dzirdējis par manu māsīcu Belmesovu, viņas vīrs gāja bojā, viņam bija beigas, kā jūs raksturīgi izteicāties, Dmitrij Fjodorovič, un, ko jūs domājat, es viņam norādīju uz zirgkopību, un tagad viņš zeļ un zied. Vai jūs ko saprotat no zirgkopības, Dmitrij Fjodorovič?

—    Nenieka, kundze, — oh, kundze, ne nieciņa! — Mitja iesaucās nervozā nepacietībā un gandrīz jau piecēlās kājās. — Es tikai lūgšus lūdzu jūs, kundze, uzklausīt mani, ļaujiet man tikai divi minūtes brīvi runāt, lai es jums vispirms varētu visu izskaidrot, visu projektu, ar ko es ierados. Pie tam man nav laika, es briesmīgi steidzos!… — Mitja histēriski kliedza, sajuzdams, ka viņa tūlīt atkal sāks runāt, un cerībā viņu pārkliegt. — Es atnācu izmisumā … beidzamajā izmisuma pakāpe, lai lūgtu jūs aizdot man trīs tūkstoši, aizdot, bet pret drošu, pret visudrošāko ķīlu, kundze, pret visudrošāko nodrošinājumu! Atļaujiet tikai paskaidrot…

—   To jūs pateiksiet vēlāk, vēlāk, — Chochlakova kundze savukārt sāka vīcināt tam ar roku, — un taču visu, ko vien jūs teiktu, visu es jau iepriekš zinu, es jau jums to sacīju. Jūs lūdzat kādu tur sumu, jums vajadzīgi trīs tūkstoši, bet es jums došu vairāk, nesalīdzināmi vairāk, es jūs izglābšu, Dmitrij Fjodorovič, bet nepieciešams, lai jūs man paklausītu!

Mitja atkal trūkšus pietrūkās kājās.

—    Kundze, vai jūs tiešām tik laba! — viņš iesaucās ārkārtīgā sajūsmā. — Ak kungs, jūs mani esat izglābusi. Jūs glābjat cilvēku, kundze, no varmācīgas nāves, no pistoles… Mana mūžīgā pateicība …

—   Es jums došu bezgalīgi, bezgalīgi vairāk nekā trīs tūkstošus! — Chochlakova kundze nokliedza, ar starojošu smaidu raudzīdamās Mitjas līksmībā.

—   Bezgalīgi? Bet tik daudz jau nemaz nevajag. Nepieciešami tikai šie liktenīgie trīs tūkstoši, un es savukārt atnācu garantēt jums šo sumu ar .bezgalīgas pateicības jūtām un piedāvāju jums plānu, kas…

— Diezgan, Dmitrij Fjodorovič, sacīts un darīts, — Chochlakova kundze atcirta šķīstā labdares svinīgumā. — Es jūs solīju glābt un glābšu. Es jūs izglābšu tāpat kā Belmesovu. Ko jūs domājat par zelta raktuvēm, Dmitrij Fjodorovič?

—  Pa:zelta raktuvēm, kundze! Es nekad nekā neesmu par tām domājis.

—   Toties es domāju jūsu vietā! Domāju un pārdomāju! Es jau veselu mēnesi jums sekoju šai nolūkā. Es simt reizes skatījos uz jums, kad jūs gājāt garām, un atkārtoju pie sevis: lūk, enerģisks cilvēks, kam jādodas uz zelta raktuvēm. Es izpētīju pat jūsu gaitu un nospriedu: šis cilvēks atradīs daudz zelta lauku.

—   Pēc gaitas, kundze? — Mitja pasmaidīja.

—   Kā tad, arī pēc gaitas. Kā, vai tad jūs tiešām nepiekrītat, ka pēc gaitas var noteikt cilvēka raksturu, Dmitrij Fjodorovič? Dabas zinātnes apstiprina to pašu. O, tagad es esmu reāliste, Dmitrij Fjodorovič. Es no šīs dienas, pēc visiem šiem notikumiem klosterī, kas mani tā uztrauca, esmu galīga reāliste un gribu mesties praktiskā darbībā. Es esmu izdziedināta. Diezgan! — kā teica Turgeņevs.

—   Bet, kundze, šie trīs tūkstoši, kurus jūs tik augstsirdīgi apsolījāt man aizdot…

—   Nekur nepaliks, Dmitrij Fjodorovič, — Chochlakova kundze tūlīt to pārtrauca, — šie trīs tūkstoši jau tikpat kā jums kabatā, un nevis trīs tūkstoši, bet trīs miljoni, Dmitrij Fjodorovič, un visīsākā laikā! Es jums pateikšu jūsu ideju: jūs atradīsiet zelta laukus, iedzīvosieties miljonos, atgriezīsieties un kļūsiet par darbinieku, pamudināsiet arī mūs, vadīdami uz labu. Vai tad tiešām visu pajaut žīdiem? Jūs celsiet ēkas un dažādus uzņēmumus. Jūs palīdzēsiet nabagiem, un tie jūs svētīt svētīs. Tagad ir dzelzceļu gadu simtenis, Dmitrij Fjodorovič. Jūs kļūsiet pazīstams un nepieciešams finansu ministrijai, kas tagad tā cieš trūkumu. Mūsu papīra rubļa kursa krišanās neļauj man gulēt, Dmitrij Fjodorovič, no šīs puses mani maz pazīst…

—   Kundze, kundze! — it kā nemiera pilnā nojautā viņu atkal pārtrauca Dmitrijs Fjodorovičs, — es varbūt ļoti ļoti ņemšu vērā jūsu padomu — jūsu prātīgo padomu, kundze, — un došos varbūt turp … uz šīm raktuvēm … un vēlreiz atnākšu pie jums par to parunāt… pat daudzas reizes … bet tagad šos trīs tūkstošus, ko jūs tik augstsirdīgi… O, tie man atraisītu rokas, un ja varētu šodien… Tas ir, redziet, tagad man nav ne stundiņas, ne stundiņas laika …

—   Diezgan, Dmitrij Fjodorovič, diezgan! — Chochlakova kundze sparīgi pārtrauca. — Jautājums skan: vai jūs braucat uz zelta raktuvēm vai ne, vai jūs esat galīgi apņēmies; atbildiet matematiski!

—   Braukšu, kundze, vēlāk… Es braukšu, kur vien gribat, kundze … bet tagad …

—   Pagaidiet taču! — iekliedzās Chochlakova kundze, pietrūkās kājās un metās pie sava greznā rakstāmgalda ar neskaitāmām atvilktnītēm un sāka raut laukā vienu atvilktni pēc otras, kaut ko meklēdama un briesmīgi steigdamās.

«Trīs tūkstoši!» Mitja nodomāja vai pamirdams. «Un tūlīt, bez kādiem papīriem, bez akta … O, tas ir džentlmeniski! Lieliska sieviete, un ja vien nebūtu tik runīga …

—   Lūk, — Chochlakova kundze priekā iekliedzās, nākdama atpakaļ pie Mitjas. — Lūk, ko es meklēju!

Tā bija sīciņa sudraba svētbildīte aukliņā — no tādām, kādas dažreiz nēsā ap kaklu kopā ar krustu.

—   Tā ir no Kijevas, Dmitrij Fjodorovič, — viņa bijīgi un pacilāti runāja tālāk, — no Barbaras Lielmocekles relikvijām. Atļaujiet man pašai uzkārt jums to kaklā un ar to dot svētību uz jaunu dzīvi un jauniem varoņdarbiem.

Un viņa tiešām uzmeta viņam svētbildīti kaklā un sāka jau bāzt to azotē. Mitja ļoti samulsis pieliecās un palīdzēja viņai, un beidzot gar kravati un krekla apkakli uzbāza to uz krūtīm.

—   Nu, tagad jūs varat braukt! — Chochlakova kundze sacīja, atkal svinīgi nosēzdamās savā vietā.

—    Kundze, esmu tik aizkustināts… un nezinu pat, kā pateikties … par tādām jūtām, bet… ja jūs zinātu, cik dārgs man tagad katrs brītiņš! … Šī suma, ko es tik ļoti gaidu no jūsu augstsirdības… O kundze, ja jau jūs tik laba, tik aizkustinoši augstsirdīga pret mani (Mitja pēkšņi iedvesmā iesaucās), — tad atļaujiet man jums atklāt… ko gan jūs jau sen zināt… ka es te mīlu kādu būtni… Es paliku neuzticīgs Katei … Katerinai Ivanovnai, es gribu teikt… O, es biju necilvēcīgs un negodīgs pret viņu, bet es te iemīlēju citu.. . kādu sievieti, kundze, kuru jūs varbūt nicināt, jo jūs jau visu zināt, bet kuru es nekādi nevaru pamest, nekādi, un tādēļ tagad šos trīs tūkstošus …

—   Pametiet visu, Dmitrij Fjodorovič! — Chochlakova kundze noteikti un stingri viņu pārtrauca. — Pametiet — un sevišķi sievietes. Jūsu mērķis — zelta raktuves, bet sievietes tur nav ko līdzi vest. Vēlāk, kad jūs atgriezīsieties bagāts un slavens, jūs atradīsiet sev sirdsdraudzeni visaugstākajā sabiedrībā. Tā būs moderna jaunava ar zināšanām un bez aizspriedumiem. Taisni uz to laiku nobriedīs nupat paceltais sieviešu jautājums un parādīsies jauna sieviete…

—   Kundze, tas nav tas, nav tas… — Dmitrijs Fjodorovičs kā lūgdamies salika rokas.

—   Tas pats, Dmitrij Fjodorovič, taisni tas, ko jums vajag, pēc kā jūs alkstat, pats to nezinādams. Es nemaz neesmu pretiniece tagadējam sieviešu jautājumam, Dmitrij Fjodorovič. Sievietes attīstība un pat sievietes politiskā loma vistuvākajā nākotnē — tas ir mans ideāls. Man pašai ir meita, Dmitrij Fjodorovič, un šai ziņā mani maz pazīst. Šajā lietā es aizrakstīju rakstniekam Ščedrinam. Šis rakstnieks man tik daudz norādījis, tik daudz norādījis par sievietes uzdevumiem, ka pagājušo gadu es viņam aizrakstīju divi rindiņas garu anonimu vēstuli: «Apkampju un skūpstu jūs, manu rakstniek, par jaunlaiku sievieti, turpiniet.» Un parakstījos: «Māte.» Es gribēju parakstīties «jaunlaiku māte» un šaubījos, bet paliku vienkārši pie mātes: vairāk morāliskā skaistuma, Dmitrij Fjodorovič, un arī vārds «jaunlaiku» atgādinātu viņam «Laikabiedru», — tās būtu viņam rūgtas atmiņas sakarā ar pašreizējo cenzuru … Ak mans dievs, kas jums?

—   Kundze, — Mitja beidzot pietrūkās, salikdams viņas priekšā delnas nevarīgā lūgšanā, — jūs mani piespiedīsiet raudāt, kundze, ja vēl atliksiet to, ko tik augstsirdīgi…

—   Paraudiet vien, Dmitrij Fjodorovič, paraudiet! Tās ir jaukas jūtas… Jums priekšā tāds ceļš! Asaras jūs atvieglinās, vēlāk atgriezīsieties un priecāsieties. Tīši atauļosiet pie manis no Sibirijas, lai kopā ar mani papriecātos …

—   Bet atļaujiet jele arī man, — Mitja pēkšņi ievaimanājās, — beidzamo reizi lūdzu jūs, sakiet, — vai es varu no jums šodien saņemt šo apsolīto sumu? Un, ja ne, kad tad īsti man pēc tās ierasties?

—  iKādu sumu, Dmitrij Fjodorovič?

—   Jūsu apsolītos trīs tūkstošus … ko jūs tik augstsirdīgi…

—   Trīs tūkstoši? Rubļu? Ai nē, man nav trīs tūkstošu, — ar tadu kā mierīgu izbrīnu noteica Chochlakova kundze. Mitja iztrūkās …

—   Kā tad jūs … nupat… jūs teicāt… jūs pat izteicāties, ka tie jau man tikpat kā kabatā …

—   Ai nē, jūs esat mani pārpratis, Dmitrij Fjodorovič. Ja tā, tad jūs neesat mani sapratis. Es runāju par raktuvēm … Tiesa, es jums solīju vairāk, bezgalīgi vairāk nekā trīs tūkstošus, tagad es visu atceros, bet es domāju tikai par zelta raktuvēm.

—   Bet nauda? Bet trīs tūkstoši? — Dmitrijs Fjodorovičs neveikli iesaucās.

—   O, ja jūs domājāt naudu, tad man tās nav. Man tagad nemaz nav naudas, Dmitrij Fjodorovič, es taisni nupat karoju ar savu pārvaldnieku un pati nesen aizņēmos pieci simti rubļu no Miusova. Nē, nē, naudas man nav. Un ziniet, Dmitrij Fjodorovič^ ja man ari būtu, es jums tomēr nedotu. Pirmkārt, es nevienam neaizdodu. Aizdot — tas nozīmē sanaidoties. Bet jums, jums es it sevišķi nedotu, mīlēdama jūs, — nedotu, lai glābtu jūs, — nedotu, jo jums ir vajadzīgs tikai viens: raktuves, raktuves un raktuves!…

—  O, pie velna!… — Mitja pēkšņi iebrēcās un no visa spēka sita ar dūri pa galdu.

—  A-ai! — Chochlakova kundze bailēs iekliedzās un metās uz viesistabas otru galu.

Mitja nospļāvās un ātriem soļiem izgāja no istabas, no nama, uz ielas, tumsā! Viņš gāja kā sajucis, sizdams sev pie krūtīm, pa to pašu vietu, pa ko sita sev priekš divi dienām Aļošas priekšā, kad ar viņu beidzamo reizi satikās vakarā, tumsā, ceļa vidū. Ko nozīmēja šie sitieni sev pa krūtīm pa šo vietu un uz ko viņš gribēja ar to norādīt, — tas pagaidām bija noslēpums, kuru vēl nezināja neviens visā pasaulē, kuru viņš toreiz neatklāja pat Aļošam, bet šai noslēpumā -viņam bija vairāk nekā kauns un negods, tur bija bojā eja un pašslepkavība, tā jau viņš bija apņēmies, ja nevarēs sadabūt tos trīs tūkstošus, ko samaksāt Katerinai Ivanovnai un ar to atraut no savām krūtīm, «no tās vietas uz krūtīm» kaunu un negodu, ko viņš uz tām nēsāja un kas tā nospieda viņa sirdsapziņu. Lasītājam tas viss pilnīgi noskaidrosies vēlāk, bet tagad, pēc tam kad viņa pēdējā cerība bija zudusi, šis fiziski tik spēcīgais cilvēks, tikko bija paspēris dažus soļus no Chochlakovas nama, pēkšņi sāka raudāt kā mazs bērns. Viņš gāja un aizmirsdamie^ slaucīja ar dūri asaras. Tā viņš izgāja uz laukuma un pēkšņi sajuta, ka pret kaut ko atdūries ar visu augumu. Atskanēja kādas vecenītes spiedzošas gaudas, viņš to tikko nebija nogāzis gar zemi.

—   Dieviņ, cikko nenositi! Ko te velti sliep, plosuli?

—   Kā, tā esat jūs? — Mitja iesaucās, saskatījis tumsā vecenīti. Tā bija tā pati vecā .kalpone, kas kalpoja pie iKuzmas Samsonova un ko Mitja vakar bija labi ievērojis.

—   Bet kas jūs pats tāds esat, kundziņ? — vecenīte noprasīja pavisam citādā balsi. — Tumsā nevaru pazīt.

—   Jūs dzīvojat pie Kuzmas iKuzmiča, viņam kalpojat?

—   Taisni tā, tētīt, tikai nupat aizskrēju pie Prochoriča … Bet kā tad es jūs visu laiku nevaru pazīt?

—   Sakiet, māmiņ: vai Agrafena Aleksandrovna tagad pie jums? — Mitja teica, gaidās vai drebēdams. — Pirmīt es pats viņu turp pavadīju.

—   Bija, tētīt, atnāca, pasēdēja laiciņu un aizgāja.

—   Kā? Aizgāja? — Mitja iekliedzās. — Kad aizgāja?

—   Nu, tūlīt jau arī aizgāja. Tikai brītiņu pie mums padzīvoja. Izstāstīja Kuzmam 'Kuzmičam vienu pasaciņu, izsmīdināja viņu un aizskrēja.

—   Melo, nolādētā! — Mitja iebrēcās.

—   A-ai! — sāka kliegt vecīte, bet Mitja jau bija gabalā; viņš no visa spēka skrēja uz Morozovas namu. Šis bija taisni tas laiks, kad Grušiņa aizlaida uz Mokroju, pēc viņas aizbraukšanas nebija pagājis vairāk par stundas ceturksni. Feņa ar savu vecmāmuļu, ķēkšu Matronu, sēdēja virtuvē, kad pēkšņi ieskrēja «kapteinis». Ieraudzījusi viņu, Feņa sāka kliegt pilnā kaklā.

—   Kliedz? — Mitja iebrēcās. — Kur ir viņa? — Bet, neļāvis v ēl atbildēt ne vārda bailēs apstulbušajai Feņai, viņš pēkšņi nokrita tai pie kājām.

—   Feņa, mūsu kunga Kristus vārdā, saki: kur ir viņa?

—  Tētīt, nekā nezinu, balodīt Dmitrij Fjodorovič, nekā nezinu, sitiet vai nost. nekā nezinu, — Feņa nozvērējās un nodievojās, — jūs pats pirmīt kopā ar viņu aizgājāt. . .

—   Viņa atnāca atpakaļ!…

—   Balodīt, nav nākusi, zvēru pie dieva, nav nākusi!

—  Melo, — Mitja iekliedzās, — es jau no tavām izbailēm vien zinu, kur viņa ir!…

Viņš metās ārā. Pārbiedētā Feņa bija priecīga, ka tik viegli tikusi vaļā, bet ļoti labi saprata, ka viņam tikai nebija laika, citādi viņai varbūt būtu izgājis slikti. Bet aizskriedams viņš tomēr izbrīnināja ir Feņu, ir veco Matronu ar kādu pavisam negaidītu soli: uz galda stāvēja vara miezeris un tajā stampiņa, neliela vara stampiņa, tikai ceturtdaļaršinas garumā. Mitja, skriedams ārā un ar vienu roku jau vērdams durvis, ar otru pēkšņi paķēra no miezera stampiņu un iebāza sev krūšu kabatā, tā nu viņam bija līdzi.

—   Ak kungs, viņš grib kādu nosist! — Feņa sasita plaukstas.

IV Tumsa

Kurp viņš skrēja? Tas jau zināms: «Kur gan viņa varētu būt, ja ne pie Fjodora Pavloviča? NoSamsonova viņa ir aizskrējusi taisni pie viņa, tagad tas ir skaidrs. Visas intrigas, visa viltība tagad skaidri redzama …» Tas viss kā viesulis auļoja viņam caur smadzenēm. Marjas Kondratjevnas sētā viņš nemaz neiegriezās: «Turp nav vajadzīgs, nepavisam nav vajadzīgs… lai nebūtu ne mazākā uztraukuma … tūliņ atstāstīs un nodos … Marja Kondratjevna, kā redzams, pret mani sazvērestībā, Smerdjakovs arī, arī, visi ir uzpirkti!» Viņam radās cits nodoms: ar lielu līkumu pa šķērsielu viņš apskrēja ap Fjodora Pavloviča namu, izskrēja pa Dmitrija ielu, pēc tam pārskrēja pāri tiltiņam un nokļuva tieši vientulīgā lauku puses šķērsielā, tukšā un neapdzīvotā, ko no vienas puses iežogoja kaimiņu sakņu dārza zedeņi, bet no otras — augsta un stipra sēta, kas stiepās visapkārt Fjodora Pavloviča dārzam. Te viņš izvēlējās vietu un, liekas, to pašu, kur pēc nostāsta, ko viņš bija dzirdējis, kādreiz pārkāpusi pār sētu Smerdeļu Līzbete. «Ja jau tā varēja pārkāpt,» diezin kādēļ viņam iešāvās prātā, «kādēļ gan es nepārkāpšu?» Un tiešām — viņš palēcās un acumirklī pamanījās aizķert roku aiz sētas malas, pēc tam enerģiski pacēlās, uzreiz bija augšā un nosēdās jāšus uz sētas. Te tuvu dārzā bija pirtiņa, bet no sētas bija redzami arī nama apgaismotie logi. «Tā ir, vecim guļamistabā gaišs, viņa ir tur!» Un viņš nolēca no sētas dārzā. Lai gan viņš zināja, ka Grigorijs ir slims un varbūt arī Smerdjakovs patiešām slims, tā ka nav neviena, kas varētu viņu uzdzirdēt, tomēr instinktivi paslēpās, pieplaka un sāka klausīties. Bet visur bija nāves klusums un kā tīšām pilnīgs pamirums, ne mazākās vēsmiņas.

«Un tikai klusums ausī čukst,» nezin kādēļ viņam iešāvās prātā šī rindiņa. «Ja tikai nebūtu kāds dzirdējis, ka es pārlēcu; liekas, ka nav.» Brītiņu pastāvējis, viņš klusītēm sāka iet pa dārzu, pa zāli; apiedams kokus un krūmus, gāja ilgi, slēpdams katru soli, katrā savā solī pats klausīdamies. Pagāja minūtes piecas, kamēr viņš nonāca pie apgaismotā loga. Viņš atcerējās, ka tur zem pašiem logiem ir vairāki lieli, kupli un biezi pliederu un irbenāju krūmi. Izejas durvis no nama dārzā fasades kreisajā pusē bija aizslēgtas, un par to viņš, garām iedams, ar nodomu rūpīgi pārliecinājās. Beidzot viņš sasniedza krūmus un paslēpās aiz tiem. Viņš aizturēja elpu. «Tagad jānogaida,» viņš nodomāja, «ja viņi ir dzirdējuši manus soļus un tagad klausās, tad jāizklīdina šaubas… ka tik neuznāktu kāss vai šķavas …»

Viņš nogaidīja pāris minušu, bet sirds viņam briesmīgi pukstēja, un brīžam viņš vai smaka nost. «Nē, nepāries,» viņš nodomāja, «nespēju ilgāk gaidīt.» Viņš stāvēja aiz krūma ēnā; otru pusi krūmam apspīdēja gaisma no loga. «Irbenes, ogas, cik sarkanas!» viņš nočukstēja, nezinādams, kādēļ. Klusi, nonestiem, nedzirdamiem soļiem viņš piegāja pie loga un pacēlās pirkstgalos. Visa Fjodora Pavloviča guļamistabiņa atklājās viņa priekšā kā uz delnas. Tā bija neliela istabiņa, ko šķērsām pārdalīja sarkani aizkari, «ķīniešu» aizkari, kā tos sauca Fjodors Pavlovičs. «Ķīniešu,» Mitjam iešāvās prātā, «un aiz priekškariem Grušiņa.» Viņš sāka vērot Fjodoru Pavloviču. Tas bija savos jaunajos, strīpainajos zīda rītasvārkos, kurus Mitja viņam vēl nekad nebija redzējis, apjozies ar zīda auklu ar bumbuļiem. No rītasvārku apkakles rēgojās ārā tīra, eleganta veļa, smalks holandiešu krekls ar zelta' kņopītēm. Uz galvas Fjodoram Pavlovičam bija tas pats sarkanais apsienamais, ko tam redzēja Aļoša. «Izģērbies,» Mitja nodomāja. Fjodors Pavlovičs stāvēja netālu no loga, acīm redzot nogrimis domās, pēkšņi viņš pacēla galvu, brītiņu paklausījās un, nekā neuzdzirdis, piegāja pie galda, ielēja no karafītes pusglāzītes konjaciņa un izdzēra. Pēc tam ar pilnu krūti nopūtās, atkal pastāvēja, izklaidīgi piegāja pie spoguļa, ar labo roku mazliet, pacēla no pieres sarkano apsienamo un sāka aplūkot savus zilumus un kreveles, kas vēl nebija nogājuši. «Viņš ir viens,» Mitja nodomāja, «pēc visām zīmēm spriežot, viens.» Fjodors Pavlovičs atgāja no spoguļa, pēkšņi pagriezās pret logu un skatījās tajā. Mitja acumirklī atlēca ēnā.

«Varbūt viņa ir aiz priekškariem, varbūt jau guļ,» viņam iedzēla sirdī. Fjodors Pavlovičs atgāja no loga nost. «Viņš logā lūkojās pēc viņas, tātad viņas nav: kam viņam skatīties tumsā? … Tad gan viņu moka nepacietība …» Mitja tūlīt pielēca klāt un atkal sāka raudzīties pa logu iekšā. Vecais jau sēdēja pie galdiņa, kā redzams, nošļucis. Beidzot viņš atspiedās uz elkoņiem un pielika labo delnu pie vaiga. Mitja kāri ieskatījās.

«Viens, viens!» Viņš atkal atkārtoja. «Ja viņa būtu te, tam būtu pavisam citāda seja.» Dīvaina lieta: viņa sirdī pēkšņi iedegās tāds bezprātīgs un apbrīnojams īgnums par to, ka viņas te nav. «Nevis tādēļ, ka viņas te nav,» Mitja apsvēra un tūlīt pats sev atbildēja, «bet par to, ka nekādi nevaru droši dabūt zināt, vai viņa te ir vai nav.» Mitja pats vēlāk atcerējās, ka tobrīd viņa prāts bija neparasti skaidrs un gaišs un apsvēra un iegaumēja visu līdz pēdējam sīkumam, uztvēra katru nieciņu. Bet skumjas, neziņas un šaubu skumjas, auga un plētās viņam sirdī pārliecīgā «ilrumā. «Vai viņa galu galā te ir vai nav?» viņa sirds iedegās dusmās. Un viņš pēkšņi apņēmās, izstiepa roku un klusi pieklauvēja pie palodas. Viņš noklauvēja veča un Smerdjakova norunāto zīmi: divi pirmās reizes lēnāk un pēc tam trīs reizes ātrāk: tuk-tuk-tuk, — tas nozīmēja, ka «Grušiņa atnākusi». Vecis nodrebēja, pacēla galvu, strauji pietrūkās kājās un metās pie loga. Mitja atlēca atpakaļ ēnā. Fjodors Pavlovičs atvēra logu un izbāza laukā galvu.

—   Grušiņa, tu? Vai tu? — viņš noteica drebošā un čukstošā balsī. — Kur tu esi, mīlīt, eņģelīt, kur? — Viņš bija briesmīgi uztraukts un bez elpas.

—   Viens! — Mitja nosprieda.

—  iKur tu esi? — vecis atkal sauca un vēl vairāk izbāza galvu, izstiepa kaklu un raudzījās uz visām pusēm, uz labo un kreiso. — Nāc šurp; es sataisīju kukulīti, nāc, parādīšu! …

«To viņš saka par vīstokli ar trim tūkstošiem,» Mitja aši nodomāja.

—   Nu kur? … Vai pie durvīm? Tūliņ atvēršu …

Un vecis gandrīz izlīda pa logu, raudzīdamies sāņus, uz labo pusi, kur bija durvis uz dārzu, cenzdamies tumsā ko saskatīt. Pēc mirkļa viņš katrā ziņā būtu aizskrējis atslēgt durvis, nesagaidījis Grušiņas atbildi. Mitja skatījās no sāniem un nekustējās. Visu viņam tik pretīgo veča profilu, viņa atkārušos gāmuru, degunu ar kūkumu, kas smaidīja saldkairās gaidās, viņa lūpas, — visu to no kreisās puses spilgti apspīdēja lampas gaisma no istabas. Mitjam sirdī pēkšņi sacēlās briesmīgas, zvēriskas dusmas: «Te viņš ir, viņa sāncensis, viņa mocītājs, viņa mūža mocītājs!» Tas bija to pašu pēkšņo, atriebīgo un zvērisko dusmu uzplūdums, par kuru, it kā to nojauzdams, viņš stāstīja Aļošam sarunā ar viņu lapenē priekš četrām dienām, kad atbildēja uz Aļošas jautājumu: «Kā tu vari sacīt, ka nositīsi tēvu?»

«Es jau nezinu, nezinu,» viņš toreiz teica, «varbūt nenositīšu, bet varbūt nositīšu. Man bailes, ka pēkšņi viņu ienīdīšu «viņa sejas dēļ tai pašā brīdī». Es ienīstu viņa gāmuru, viņa degunu, viņa acis, viņa bezkaunīgo izsmieklu. Man viņš derdzas. No tā es baidos, nespēšu savaldīties …»

Viņa riebums auga augumā un kļuva neizciešams. Mitja vairs nezināja, ko dara, un pēkšņi izrāva no kabatas vara stampiņu.

«Dievs,» kā pats Mitja velak teica, «mani toreiz pasargaja»: taisni tai laikā savās slimības cisās pamodās Grigorijs Vasiļjevičs. Tās dienas pievakarē viņš bija taisījis cauri zināmo dziedināšanos, par ko Smerdjakovs stāstīja Ivanam Fjodorovičam, tas ir, ar sievas palīdzību ierīvējies ar degvīnu un kādu stipru uzlējumu, ko tas turēja noslēpumā, bet paliekus izdzēris «ar zināmu lūgšanu», ko pār viņu nočukstēja sieva, un licies gulēt. Arī Marfa Ignatjevna iebaudīja un kā nedzērāja aizmiga kā nosista blakus vīram. Bet, lūk, pavisam negaidot Grigorijs Vasiļjevičs naktī pamodās, brītiņu padomāja un, lai gan tūlīt atkal juta krustos smeldzošas sāpes, taču pacēlās no gultas. Pēc tam atkal kaut ko apdomāja, piecēlās un uz ātru roku apģērbās. Varbūt viņam modās sirdsapziņas pārmetumi par to, ka viņš guļ un nav neviena, kas sargātu namu «tik bīstamā laikā». Krītamās kaites sabeigtais Smerdjakovs nevarīgs gulēja blakus istabiņā. Marfa Ignatjevna pat nepakustējās. «Meitietis savārdzis,» Grigorijs Vasiļjevičs, paskatījies viņā, nodomāja un stenēdams izgāja uz trepītēm. Zināms, viņš gribēja tikai paskatīties no trepītēm, jo viņam nebija spēka paiet, sāpes krustos un labajā kājā bija neizciešamas. Bet pēkšņi viņam ienāca prātā, ka vakarā nav aizslēdzis dārza vārtiņus. Viņš bija pavisam akurats un noteikts cilvēks, reiz ievestas kārtības un ilggadīgu parašu cilvēks. Sāpēs klibodams un raustīdamies, viņš nokāpa pa trepītēm lejā un devās uz dārza pusi. Kā tad, vārtiņi līdz galam vaļā. Viņš mechaniski iegāja dārzā: varbūt \iņam kas rādījās, varbūt viņš uzdzirda kādu skaņu, bet, pavēries uz kreiso pusi, viņš ieraudzīja, ka kungam logs vaļā, pie tā vairs neviena nebija, neviens vairs neskatījās pa to laukā. «Kādēļ vaļā, tagad nav vasara!» Grigorijs nodomāja, un pēkšņi taisni tai acumirklī viņam priekšā dārzā pazibēja kas neparasts. Soļu četrdesmit vioa priekšā, it kā skrietu tumsā cilvēks, ļoti ātri kustējās kāda ēna. «Dievs kungs,» Grigorijs noteica un gluži neapzinīgi, aizmirsdams savas sāpes krustos, metās aizsprostot bēdzējam ceļu. Viņš izvēlējās īsāko ceļu, dārzs, kā redzams, bija viņam labāk pazīstams nekā bēdzējam; tas devās uz pirtiņu, aizskrēja aiz pirtiņas, metās pie sētas… Grigorijs tam sekoja un neizlaida no acīm, skrēja kā neprātīgs. Viņš pieskrēja pie sētas taisni tai brīdī, kad bēdzējs jau kāpa pāri. Grigorijs kā negudrs iebrēcās, metās klāt un ar abām rokām ieķērās viņam kājā.

Kā tad, nojauta viņu nebija vīlusi: viņš to pazina, tas bija viņš, «izdzimums — tēva slepkava!».

— Tēva slepkava! — vecais kliedza pa visu apkaimi, bet tik vien arī paspēja izkliegt; viņš pēkšņi nokrita kā zibens ķerts.

Mitja atkal nolēca dārzā un noliecās pār nogāzto. Mitjam rokā bija vara stampiņa, un viņš mechaniski aizmeta to zālē. Stampiņa nokrita divi soļi no Grigorija nevis zālē bet celiņa vidū, visredzamākā vietā. Mitja dažas sekundes apskatīja guļošo. Vecīša galva bija vienās asinīs; Mitja izstiepa roku un sāka to aptaustīt. Vēlāk viņš skaidri atcerējās, ka viņam tai brīdī briesmīgi gribējās «pilnīgi pārliecināties», vai viņš ir pārsitis vecītim galvaskausu vai tikai «apdullinājis» ar stampiņu pa galvvidu? Bet asinis tecēja, tecēja briesmīgi, un acumirklī karsta straume nolija pār Mitjas drebošajiem pirkstiem. Viņš atcerējās, ka izrāva no kabatas savu jauno, balto kabatas drāniņu, ar ko apgādājās, iedams pie Chochlakovas, un pielikā to vecītim pie galvas, neapzinīgi cenzdamies noslaucīt asinis no pieres un no sejas. Bet arī drāniņa acumirklī samirka vienās asinīs. «Ak dievs, kam gan es to daru?» Mitja pēkšņi atģidās. «Ja esmu pārsitis, kā lai tagad uzzinu… un vai tagad nav vienalga!» viņš pēkšņi piebilda bezcerīgi. «Ja beigts, tad beigts… Ja nokļuvi ceļā, tad guli!» viņš skaļi noteica un pēkšņi metās pie sētas, pārlēca pāri šķērsielā un sāka skriet. Asinīs samirkušo kabatas drāniņu viņš bija sažņaudzis labajā dūrē un nu skriedams iebāza svārku sānu kabatā. Viņš skrēja pa galvu pa kaklu, un daži reti gājēji, kas viņu satika tumsā pilsētas ielās, pēc tam atcerējās, ka viņi satikuši tai naktī kā trakumā skrejošu cilvēku. Viņš brāzās atkal uz Morozovas namu. Pirmīt Feņa, tūlīt pēc viņa aiziešanas, metās pie vecākā sētnieka Nazara Ivanoviča un «dieva kunga dēļ» sāka to lūgties, lai viņš «vairs nelaiž kapteini iekšā ne šodien, ne rītu». Nazars Ivanovičs uzklausījies bija mierā, bet par nelaimi uzkāpa augšā pie kundzes, kur viņu nejauši pasauca, un ceļā, saticis savu radinieku, gadus divdesmit vecu jaunekli, kas tikai nesen bija ieradies no laukiem, lika tam palikt sētā, bet aizmirsa pateikt par kapteini. Pieskrējis pi'e vārtiem, Mitja pieklauvēja. Puisis tūlīt viņu pazina: Mitja jau daudzreiz bija devis tam dzeramnaudu. Viņš tūlīt tam atvēra vārtiņus, ielaida to un, jautri smaidīdams, iztapīgi pasteidzās darīt zināmu, ka «Agrafenas Ivanovnas pašlaik gan nav mājās».

—   iKur tad viņa ir, Prochor? — Mitja pēkšņi apstājās.

—   Nesen aizbrauca, priekš pāris stundām, ar Timofeju uz Mokroju.

—   Kādēļ? — Mitja iekliedzās.

—  To gan es nezinu, pie kāda oficiera, tur viņu kāds aizsauca, no turienes atsūtīja arī*zirgus …

Mitja viņu pameta un kā negudrs ieskrēja pie Feņas.

V Pēkšņa apņemšanas

Viņa sēdēja virtuvē ar vecmāmuļu, abas gatavojās iet gulēt. Paļaudamās uz Nazaru Ivanoviču, viņas atkal nebija ieslēgušās. Mitja ieskrēja, metās pie Feņas un cieši satvēra viņu aiz kakla. — Saki tūlīt: kur viņa ir, ar ko pašlaik Mokrojā? — viņš iebrēcās tuvu ārprātam.

Abas sievietes sāka spiegt.

—  Ai, teikšu, ai balodīt Dmitrij Fjodorovič, tūlīt visu pateikšu, nekā neslēpšu, — līdz nāvei pārbiedētā Feņa aši nokliedza, — viņa aizbrauca uz Mokroju pie oficiera.

—   Pie kāda oficiera? — Mitja brēca.

—   Pie agrākā oficiera, pie tā paša, pie sava bijušā, kas priekš pieciem gadiem bija, pameta un aizbrauca, — Feņa tikpat ātri notarkšķēja.

Dmitrijs Fjodorovičs atlaida rokas, ar kurām bija sažņaudzis viņai kaklu. Viņš stāvēja tās priekšā bāls kā mironis un klusēja, bet no viņa acīm varēja redzēt, ka viņš uzreiz visu ir sapratis, visu, visu uzreiz, no pusvārdiņa sapratis līdz beidzamam sīkumam un visu apķēris. Zināms, ne jau nabaga Feņai bija tai brīdī novērot, vai viņš ir sapratis vai nav. Viņa, tāpat kā bija sēdējusi uz lādes, kad viņš ieskrēja, tā arī palika sēžot, drebēdama un izstiepusi rokas uz priekšu, it kā gribētu aizstāvēties, un tā viņa sastinga šai stāvoklī. Viņas izbija pilnie, bailēs izpletušies acu redzokļi viņā ieurbās cieši un nekustīgi. Bet viņam turklāt abas rokas bija notašķītas asinīm. Ceļā skriedams viņš, jādomā, bija aizticis ar tām pieri, slaucīdams no sejas sviedrus, tā ka uz pieres un uz labā vaiga bija palikuši sarkani asins traipi. Feņai tūlīt varēja uznākt histērija, vecenīte ķēkša pietrūkās kājās un skatījās kā ārprātīga, gandrīz zaudēdama samaņu. Dmitrijs Fjodorovičs brītiņu pastāvēja un pēkšņi mechaniski atlaidās Feņai līdzās uz krēsla.

Viņš sēdēja un nekā nedomāja, viņam uznāca it kā izbailes, it kā kāds sastingums. Bet viss bija skaidrs kā diena: šis oficieris — viņš zināja par to, zināja ļoti labi visu, zināja no pašas Grušiņas, zināja, ka priekš mēneša viņš atsūtījis vēstuli. Tātad mēnesi, veselu mēnesi tas viss tika darīts vislielākajā slepenībā no viņa, līdz pat šī jaunā cilvēka atbraukšanai, bet viņš nemaz nebija par to domājis! Bet kā viņš varējis, kā varējis par to nedomāt? Kādēļ viņš tūlīt aizmirsa šo oficieri, aizmirsa tūlīt, kolīdz dabūja zināt? Lūk, jautājums, kas pacēlās viņa priekšā kā tāds brīnuma ērms. Un viņš sajuta šo ērmu tiešām izbailēs, kļuvis gluži auksts no bailēm.

Bet pēkšņi viņš klusi un bikli — kā lēns un mīlīgs bērns sāka runāt ar Feņu pavisam saprātīgi, aizmirsdams, ka nupat viņu tā pārbiedējis, nodarījis tai pārestību un nomocījis. Viņš pēkšņi ar ārkārtīgu un viņa stāvoklī pat apbrīnojamu noteiktību sāka Feņu iztaujāt. Bet Feņa, lai gan mežonīgi skatījās uz viņa asiņainajām rokām, arī apbrīnojamā gatavībā un steigā ņēmās atbildēt viņam uz katru jautājumu, pat it kā steigdamās viņam izklāstīt «visu skaidru patiesību». Pamazām vien, pat kādā neparastā priekā viņa sāka izklāstīt visus sīkumus, nemaz negribēdama viņu mocīt, bet it kā steigdamās visiem spēkiem, no visas sirds viņam palīdzēt. Līdz pēdējam sīkumam viņa izstāstīja ari visus šīsdienas notikumus, Rakitina un Aļošas apciemojumu, kā viņa, Feņa stāvējusi sargvietā, kā kundze aizbraukusi un kā viņa pa lodziņu uzsaukusi Aļošam nodot sveicienus viņam, Mitjam, lai «mūžam atcerētos, ka viņa to stundiņu mīlējusi». Uzdzirdis par sveicienu, Mitja pēkšņi pasmējās, un viņa bālajos vaigos iedegās sārtums. Feņa tai pašā brīdī sacīja viņam, vairs ne drusciņas nebīdamās par savu ziņkārību:

—   Kādas jums rokas, Dmitrij Fjodorovič, vienās asinīs!

—  Jā, — Mitja mechaniski atteica, paskatījās uz savām rokām un tūlīt aizmirsa par tām un par Feņas jautājumu. Viņš atkal nogrima sevī un klusēja. No tā laika, kad viņš ieskrēja, bija pagājušas jau minūtes divdesmit. Pirmītējās bailes viņam bija pārgājušas, bet acīm redzot viņu jau pārņēma kāda jauna, negrozāma apņemšanās. Viņš pēkšņi piecēlās kājās un domīgi pasmaidīja.

—   Kungs, kas gan ar jums noticis? — Feņa teica, atkal norādīdama uz viņa rokām, teica to ar nožēlošanu, kā viņa bēdās viņam vistuvākā būtne.

Mitja atkal paskatījās uz savām rokām.

—   Tās ir asinis, Feņa, — viņš sacīja, ar dīvainu skatienu raudzīdamies viņā, — tās ir cilvēka asinis, un, ak dievs, kādēļ gan tika izlietas! Bet… Feņa … te ir kāda sēta (viņš skatījās viņā, it kā izdomādams mīklu), kāda augsta sēta, un tā izskatās briesmīga, bet… bet rītu gaismiņā, kad «pacelsies saule», Mitja pār šo sētu pārlēks … Tu nesaproti, Feņa, kas par sētu, nu nekas … vienalga, rītu uzdzirdēsi un visu sapratīsi… bet nu ardievu! Nestāšos ceļā un aiziešu, pratīšu aiziet. Dzīvo tālāk, mans prieks … tu mīlēji mani stundiņu, tad atceries mūžīgi Mitjiņu

Karamazovu… Viņa jau mani vienmēr sauca par Mitjiņu, atceries?

Un ar šiem vārdiem viņš pēkšņi izgāja no virtuves. Bet Feņa par šo aiziešanu izbijās gandrīz vēl vairāk nekā pirmīt, kad viņš ieskrēja un bruka tai virsū.

Taisni desmit minūtes vēlāk Dmitrijs Fjodorovičs iegāja pie tā jaunā ierēdņa, Pētera Iļjiča Perchotina, kam pirmīt ieķīlāja pistoles. Pulkstenis jau bija pusdeviņi, un Pēteris Iļjičs, mājās padzēris tēju, tikko atkal bija apvilcis svārkus, lai dotos uz «Galvaspilsētas» traktieri paspēlēt biljardu. Viņš to noķēra pie āra durvīm. Tas, ieraudzījis viņu un viņa asinīm notriepto seju, tūlīt iekliedzās:

—   Ak dievs, kas tad jums?

—   Es, — Mitja aši atteica, — atnācu pēc savām pistolēm un atnesu jums naudu. Ar pateicību. Es steidzos, Pēter Iļjič, esiet tik laipns, drīzāk.

Pēteris IļjiČs izbrīnījās arvienu vairāk un vairāk: viņš pēkšņi ieraudzīja Mitjam rokās veselu žūksni naudas, bet galvenais — viņš turēja šo žūksni un ienāca ar to, kā neviens naudu netur un neviens ar to iekšā nenāk: visas kredītbiļetes viņš nesa labajā rokā it kā izrādīšanai, turēdams roku taisni uz priekšu. Zēns, ierēdņa apkalpotājs, kas satika Mitju priekšiņā, vēlāk stāstīja, ka tas arī priekšiņā ienācis tāpat ar naudu rokās, tātad arī uz ielas to nesis tāpat sev priekšā labajā rokā. Papīrīši bija tikai simtnieki, varavīkšņaini, viņš tos saturēja asiņainos pirkstos. Pēteris Iļjičs pēc tam — uz vēlākiem ieinteresētu personu jautājumiem: — Cik naudas bija? — sacīja, ka toreiz pēc acumēra bijis grūti noteikt, varbūt divi tūkstoši, varbūt trīs, bet žūksnis bijis liels, «pamatīgs». Bet pats Dmitrijs Fjodorovičs, kā arī viņš vēlāk liecināja, «arī bija gluži kā negudrs, nevis piedzēries, bet it kā kādā sajūsmā, ļoti izklaidīgs un tai pašā laikā it kā koncentrējies, it kā par kaut ko domāja un pēc kaut kā dzinās, bet nevarēja izšķirties. Ļoti steidzās, atbildēja aši, ļoti dīvaini, taču brīžam viņš it kā nemaz nebija bēdīgs, bet pat jautrs.»

—   Nu, kas tad jums, nu kas gan jums tagad noticis? — Pēteris Iļjičs atkal iesaucās, bikli aplūkodams viesi. — Kā jūs tā notraipījies asinīm, vai pakritāt, vai, paskatieties!

Viņš to saķēra aiz elkoņa un pieveda pie spoguļa. Mitja, ieraudzījis savu asinīm notraipīto seju, nodrebēja un dusmīgi sarauca seju.

—   Ē, velns! Tā tikai trūka, — viņš nikni murmināja, aši pārlika naudu no labās rokas kreisajā un drudžaini izrāva kabatas drāniņu. Bet arī tā bija visa vienās asinis (ar šo pašu kabatas drāniņu viņš slaucīja Grigorijam galvu un seju): _ gandrīz neviena vietiņa nebija balta, un tā ne vien nebija sākusi žūt, bet kaut kā sarecējusi pikā un neraitījās vaļā. Mitja to dusmās trieca pret .grīdu.

—   E, velns! Vai jums nav kādas lupatas … vajadzētu noslaucīties …

—  Vai tad jūs tikai notriepies, neesat ievainots? Tad jau labak nomazgāties, — Pēteris Iļjičs atbildēja. — le ir mazgājamā bļoda, es jums pasniegšu.

—   Mazgājamā bļoda? Tas ir labi… Bet kur gan lai es lieku to? — Viņš jau pavisam dīvainā nesaprašanā norādīja Peterim Iļjičam.uz savu simtnieku žūksni, vaicājoši viņā skatīdamies, it kā tam vajadzētu izšķirt, kur lai viņš liek savu paša naudu.

—   Bāziet kabatā vai še ku nolieciet uz galda, nekur nepaliks.

—   Kabatā? Jā, kabatā. Tas ir labi… Nē, vai redzat, tas viss ir muļķības! — viņš iesaucās, it kā pēkšņi atguvies no izklaidības. — Redziet: mēs vispirms izbeigsim šo lietu, tās pistoles, dodiet man tās atpakaļ, bet te būs jūsu nauda … jo man to ļoti ļoti vajag… un laika, laika nav ne brītiņa …

Un, paņēmis no žūkšņa virsējo simtnieku, viņš to pasniedza ierēdnim.

—   Bet man jau nebūs ko izdot, — tas iebilda, — vai jums sīkākas nav?

—   Nav, — Mitja teica, atkal paraudzīdamies uz žūksni, un, it kā nebūdams pats par saviem vārdiem pārliecināts, apskatīja divi trīs virsējos papīrīšus, — nē, visi tādi paši, — viņš piebilda un atkal vaicājoši pavērās Pēterī Iļjičā.

—   Kā gan jūs kļuvāt tik bagāts? — tas jautāja. — Pagaidiet, es likšu savam puiškānam aizskriet pie Plotņikoviem, viņi slēdz ciet vēlu, — varbūt izmainīs. Ei, Miša! — viņš sauca uz priekšiņu.

—   Veikalā pie Plotņikoviem — pavisam lieliski! — iesaucās arī Mitja, it kā viņam būtu iešāvusies prātā kāda doma. — Miša, — viņš pagriezās pret ienākušo zēnu, — redzi, skrien pie Plotņikoviem un pasaki, ka Dmitrijs Fjodorovičs lika sveicināt un tūlīt pats ieradīsies … Un uzklausies: kamēr viņš atnāk, lai sagatavo šampanieti, kādi duči trīs, un iesaiņo kā toreiz, kad viņš brauca uz Mokroju … Toreiz es no viņiem paņēmu četri duči (viņš pēkšņi pagriezās pret Pēteri Iļjiču), — viņi jau zina, nebīsties. Miša, — viņš atkal pagriezās pret zēnu. — Un uzklausies: lai tur būtu siers, Strasburgas pīrāgi, žāvētas sīgas, šķiņķis, ikri, nu un no visa, visa, kas vien viņiem tur ir, tā par kādiem simt rubļiem vai par simt divdesmit, kā iepriekš bija … Un uzklausies: tā kā lai neaizmirst saldumus: konfektes,/bumbierus, divus vai trīs arbuzus, vai četrus, — nu, nē, pietiks ar vienu arbuzu, bet šokolādi, ledenes, monpansjē, staipenes — nu visu, ko toreiz man sakrāva līdzi uz Mokroju, lai kopā ar šampanieti būtu par kādiem trīs simti rubļiem… Nu, lūk, un lai tagad būtu taisni tāpat. Un paturi prātā, Miša, ja tu, Miša . .. Viņu tak sauc par Mišu? — viņš atkal pagriezās pret Pēteri Iļjiču.

—   Jele pagaidiet, — Pēteris Iļjičs pārtrauca, nemierīgi viņā klausīdamies un skatīdamies, — labāk jūs aiziesiet pats, tad arī pateiksiet, bet viņš samuldēs.

—   Samuldēs, redzu, ka samuldēs! Eh Miša, un es jau gribēju tevi noskūpstīt par komisiju… Ja nesamelosi, desmit rubļu tev, drāzies ātrāk… Šampanieti, galvenais, šampanieti lai sagatavo un arī konjaciņu, arī sarkano un balto, un visu citu kā toreiz. Viņi jau zina, kā toreiz bija.

—   Nu paklausieties jel! — Pēteris Iļjičs viņu pārtrauca jau nepacietībā. — Es teicu, lai viņš tikai aizskrien izmainīt un pasaka, lai neslēdz ciet, bet jūs iesiet un pats pateiksiet… Dodiet šurp savu simtnieku. Marš, Miša, viena kāja turp, otra atpakaļ! — Pēteris Iļjičs, liekas, tīšām tik steidzīgi aizdzina Mišu, jo tas — kā nostājās viesa priekšā, bolīdams acis uz viņa asiņaino seju un asiņainajām rokām ar naudas žūksni drebošajos pirkstos, tā arī stāvēja, no bailēm un brīnumiem ieplētis muti, un droši vien maz ko saprata no visa tā, ko viņam uzdeva Mitja.

—   Nu, tagad iesim nomazgāties, — Pēteris Iļjičs skarbi teica. — Nolieciet naudu uz galda vai bāziet kabatā … Nu tā, iesim! Un novelciet svārkus!

Un viņš tam sāka palīdzēt novilkt svārkus un pēkšņi atkal iesaucās:

—   Skatieties, jums arī svārki asinīs!

—   Nav … nav svārki. Tikai mazliet te pie piedurknes .., Bet šitais tikai te, kur bija kabatas drāniņa. Izsūkušās no kabatas. Pie Feņas es nosēdos uz drāniņas, tad arī asinis būs izsūkušās, — Mitja tūlīt paskaidroja tādas apbrīnojamas uzticības pilns. Pēteris Iļjičs klausījās saīdzis.

—   Vai nelabais jūs trencis; laikam esat ar kādu sakāvies, — viņš nomurmināja.

Viņi sāka mazgāties. Pēteris Iļjičs turēja krūzi un lēja ūdeni. Mitja steidzās un pavirši saziepēja rokas. (Rokas viņam drebēja, kā vēlāk atcerējās Pēteris Iļjičs.) Pēteris Iļjičs tūlīt lika saziepēt krietnāk un berzt vairāk. Viņš it kā guva virsroku pār Mitju šai brīdī un arvienu jo vairāk. Te mums jāpiebilst: šis jauneklis nebija bailīgas dabas.

—   Skatieties: vēl netīrs zem nagiem; nu, tagad berziet seju, lūk, te, uz deniņiem, pie auss… Un jūs brauksiet tāpat šai kreklā? Kurp tad jūs braucat? Skatieties, labajai piedurknei visa aproce asinīs.

—   Jā, asinīs, — Mitja piebilda, apskatīdams krekla aproci.

—   Nu, tad pārmainiet veļu!

—   Nav laika. Bet es, lūk, še… — Mitja tikpat uzticīgi turpināja, jau slaucīdams dvielī seju un rokas un vilkdams virsū svārkus, — es, lūk, še atlocīšu aproci, un zem svārkiem to nevarēs redzēt… Redziet!

—   Sakiet man tagad, — kas īsti ar jums noticis? Vai sakāvāties ar kādu? Vai jau atkal traktierī kā toreiz? Vai atkal ar kapteini kā toreiz, sitāt viņu un vazājāt? — Pēteris Iļjičs atcerējās kā pārmezdams. — Ko vēl piekāvāt… vai varbūt nositāt?

—   Muļķības! — Mitja atteica.

—  iKā — muļķības?

—   Ko tur, — Mitja teica un pēkšņi pasmējās, — es tikko pilsētas laukumā notriecu no kājām vienu vecenīti.

—   Notriecāt? Vecenīti?

—  Veci! — Mitja iekliedzās, raudzīdamies Pēterim Iļjičam taisni sejā, smiedamies un kliegdams viņam kā kurlam.

—   E, velns parauj, veci, vecenīti… Vai nositāt kādu, vai?

—   Salabām. Saķērāmies — un salabām. Vienā vietā. Šķīrāmies kā draugi. Kāds muļķis … viņš man piedeva … tagad jau droši vien ir piedevis… Bet, ja pieceltos, tad vis nepiedotu, — Mitja pēkšņi pamirkšķināja ar acīm, — tikai ziniet, pie velna viņu, dzirdiet, pie velna, nevajag! Šai brīdī negribu! — Mitja noteikti atcirta.

—   Es jau tikai par to, ka ir gan jums patika ar kuru katru ielaisties… kā toreiz nieku dēļ ar šo štabkapteini… Esat sakāvies un nu steidzaties uzdzīvot — tas ir viss jūsu raksturs. Trīs duči šampanieša, — kam tad tik daudz?

—   Bravo! Tagad dodiet šurp pistoles. Dievvārds, nav laika. Gribētos gan parunāt ar tevi, balodīt, bet nav laika. Un nemaz arī nav vajadzīgs, par vēlu runāt. Ā, kur tad nauda, kur es to liku? — viņš iekliedzās un sāka grābstīties pa visām kabatām.

—   Nolikāt uz galda … pats … re, kur ir. Aizmirsāt? 1 iešam, nauda jums gluži kā mēsli vai ūdens. Te būs jūsu pistoles. Dīvaini, pirmīt pulksten sešos ieķīlājāt tās par desmit rubļiem, bet tagad, paskat, kas jums tūkstošu. Divi vai trīs, vai ne?

—  Trīs gan, — Mitja iesmējās, bāzdams naudu bikšu sānu kabatā.

—   Tā vēl pazaudēsiet. Vai tad jums kādas zelta raktuves?

—   Raktuves? Zelta raktuves! — Mitja iekliedzās pilnā kaklā un sāka skaļi smieties. — Vai negribat, Perchotin, doties uz raktuvēm? Tūlīt te kāda dāma noskaitīs jums trīs tūkstoši, lai tikai braucat. Man jau noskaitīja, tik ļoti viņa mīl zelta raktuves! Chochlakovu pazīstat?

—   Nepazīstu, bet esmu dzirdējis un redzējis. Vai tiešām viņa jums iedeva šos trīs tūkstošus? Tā arī noskaitīja? — Pēteris Iļjičs skatījās neticīgi.

—   Nu tad rītu, kad uzlēks saule, kad trauksies augšup mūžam jaunais Febs, teikdams un slavēdams dievu, jūs rītu aizejiet pie viņas, pie Chochlakovas, un paprasiet viņai pats: vai viņa man noskaitīja trīs tūkstošus vai ne? Pārliecinieties!

—   Es nezinu, kādas jums attiecības… ja jūs tik pārliecinoši sakāt, tad jau būs devusi… Bet jūs naudiņu tūlīt nagos un Sibirijas vietā pa visiem trim… Nu kurp gan jūs īsti tagad, a?

—   Uz Mokroju.

—   Uz Mokroju? Nu jau nakts!

—  Mastriks bija viss, Mastriks nav nekas! — Mitja pēkšņi noteica.

—   Kā — nav nekas? Ar tādiem tūkstošiem un nav nekas?

—   Es nerunāju par tūkstošiem. Pie velna tūkstošus! Es runāju par sieviešu dabu …

, Netikla ir sievu daba,

Aušīga un vieglprātīga.

Esmu vienis prātis ar Ulisu, ko viņš saka.

—   Es jūs nesaprotu!

—   Vai piedzēries?

—   Nevis piedzēries, bet vēl trakāk.

—  Mans gars ir piedzēries, Pēter Iļjič, gars ir piedzēries, un diezgan, diezgan …

—   Ko jūs tur, pistoli pielādējat?

—   Pistoli pielādēju.

Mitja tiešām, atvēris pistoļu lādīti, attaisīja pulvera ragu un rūpīgi iebēra un sadzina lādiņu. Pēc tam paņēma lodi un nelika vis tūlīt stobrā, bet pacēla divi pirkstos pret sveci.

—   Ko jūs tā skatāties lodē? — Pēteris Iļjičs vēroja nemierīgs un ziņkārīgs.

—  Tā. Iedomājos. Nu, ja tu būtu nodomājis šo lodi ietriekt sev smadzenēs, vai tad, lādēdams pistoli, paskatītos tajā vai ne?

—  iKādēļ tajā skatīties?

—   Ieskries manās smadzenēs, tad interesanti paraudzīties, kāda tā izskatās… Bet ko tur, muļķības, acumirkļa blēņas. Nu tas ir nobeigts, — viņš piebilda, ielikdams lodi un aizbāzdams to ar pakulām. — Pēteri Iļjič, mīļais, nieki, viss ir nieki, ja tu zinātu, cik lielā mērā! Tagad dod man strēmelīti papīra.

—   Te ir papīrs.

—   Nē, gludu, tīru, rakstāmo papīru. Nu tā. — Un Mitja, paķēris no galda spalvaskātu, ātri uzrakstīja uz papīra divi rindiņas, salocīja papīriņu uz četrām daļām un iebāza vestes kabatā. Pistoles viņš ielika lādītē, aizslēdza to un paņēma lādīti rokās. Pēc tam paskatījās Pēterī Iljičā un gari, domīgi pasmaidīja.

—   Tagad iesim, — viņš teica.

—   Kurp iesim? Nē, pagaidiet… Tā vien liekas, ka jūs to gribat ietriekt sev smadzenēs, to lodi, — Pēteris Iļjičs bažīgi teica.

—   Lode — tie nieki! Es gribu dzīvot, es mīlu dzīvi! Tas tev jāzina. Es mīlu zeltcirtaino Febu un viņa karsto gaismu … Mīļo Pēter Iļjič, vai tu proti atkāpties?

—   Kā, atkāpties?

—  Dot ceļu. Mīļam radījumam un ienīstam dot ce]u. Un lai arī ienīstais kļūtu mīļš, — lūk, tā griezt ceļu! Un pateikt viņiem: dievs ar jums, ejiet, ejiet garām, bet es …

—   Bet jūs?

—   Diezgan, iesim.

—  Dievvārds, pateikšu kādam (Pēteris Iļjičs viņā skatījās), lai jūs nelaiž turpu. Kam jums tagad drāzties uz Mokroju?

—   Sieviete tur, sieviete, un pietiks tev, Pēter Iļjič, beigas!

—   Klausieties, lai gan jūs tik mežonīgs, bet man jūs arvien esat paticis … tāpēc arī uztraucos.

—   Paldies tev, brāl. Tu saki, es esot mežonīgs. Mežoņi, mežoņi! Es tikai to vien saku: mežoņi! Ā, re, kur Miša, es jau viņu biju aizmirsis.

Elsdams pūzdams ienāca Miša ar izmainītās naudas žūksni un noraportēja, ka pie Plotņikoviem «visi kājās» un stiepjot ij pudeles, ij zivis, ij tēju — viss tūlīt būšot gatavs. Mitja paņēma desmit rubļu gabalu un pasniedza Pēterim Iļjičam, bet otru desmit rubļu gabalu pameta Mišām.

—   Nav brīv! — Pēteris Iļjičs iesaucās. — Manā namā nevar, tā ir sliktaizlutināšana. Lieciet nost savu naudu, lūk, še, bāziet iekšā, kādēļ ar to svaidīties? Jau rītu noderēs, nāksiet atkal pie manis lūgt desmit rubļus. Kam jūs vienmēr bāžat sānu kabatā? Ei, pazaudēsiet!

—   Klausiet, mīļais cilvēk, brauksim kopā uz Mokroju!

—   Ko es tur meklēšu?

—   Klausies, ja gribi, tūlīt atraušu pudeli, iedzersim uz dzīvi! Man gribas iedzert, bet visvairāk ar tevi iedzert. Nekad es ar tevi neesmu sadzēris, vai ne?

—   Manis pēc, traktierī var, iesim, es pats tūlīt dodos turp.

—  Traktierī nav laika, bet pie Plotņikoviem veikalā, dibenistabā. Gribi — es tev tūlīt uzdošu vienu mīklu.

—   Uzdod.

Mitja izvilka no vestes kabatas savu papīrīti, atlocīja un parādīja. Uz tā skaidriem un lieliem burtiem bija uzrakstīts:

«Sodu sevi par visu dzīvi, visu savu dzīvi sodu!»

—  Tiešām, pateikšu kādam, tūlīt iešu un pateikšu, Pēteris Iļjičs noteica, izlasījis papīrīti.

—   Nepaspēsi, balodīt, iesim un iedzersim, marš!

Plotņikovu veikals atradās gandrīz nākošajā namā no Pētera

Iļjiča, ielas stūrī. Tas bija pats galvenais pārtikas preču veikals mūsu pilsētā, piederēja bagātiem tirgoņiem un pats par sevi nemaz nebija slikts. Tur bija viss, kas atrodams katrā galvaspilsētas veikalā, visāda bakaleja: vīni «brāļu Jeļisejevu pildījumā», augļi, cigāri, tēja, cukurs, kafija utt. Vienmēr sēdēja trīs komiji un skraidīja divi izsūtāmie zēni. Lai gan mūsu novads bija kļuvis nabadzīgāks, muižnieki aizbraukuši, tirdzniecība apklususi, bet šī nozare zēla tāpat kā agrāk un pat arvien vairāk un vairāk ar katru gadu: šīm precēm pircēju nebija trūkums. Mitju gaidīja veikalā ar nepacietību. Vēl ļoti labi atcerējās, ka viņš priekš trim četrām nedēļām paņēma taisni tāpat uzreiz dažādas preces un vīnus par vairākiem simtiem rubju skaidrā naudā (uz parāda, zināms, viņam nekā nebūtu uzticējuši), atcerējās, ka tāpat kā tagad viņam rokās rēgojās vesels žūksnis varavīkšņaino un viņš tos izsvaidīja velti, nekaulēdamies, neapsvērdams un negribēdams apsvērt, kam viņam tik daudz preču, vīna utt. Visā pilsētā pēc tam runāja, ka viņš toreiz, aizbraucis ar Grušiņu uz Mokroju, «izgrūdis vienā naktī un nākamā dienā trīs tūkstoši uzreiz un atgriezies no plītēšanas bez graša kabatā, pliks kā no mātes miesām». Sacēlis toreiz kājās veselu baru čigānu (kuri tolaik klejoja mūsu pusē), un tie viņam, piedzērušam, divi dienās izspieduši bez gala naudas un izdzēruši bezgala daudz dārgu vīnu. Stāstīja, smiedamies par Mitju, ka Mokrojā viņš piedzirdījis ar šampanieti lempīgos mužikus un sādžas meičas un sievas piebarojis ar konfektēm un Strasburgas pīrāgiem. Smējās arī par to, sevišķi traktierī, ka pats Mitja toreiz vaļsirdīgi un publiski atzinies (zināms, ne jau viņam acīs smējās, smieties viņam acīs bija diezgan bīstami), ka par visu šo «eskapadi» viņš no Grušiņas tik vien dabūjis, ka tā «atļāvusi viņam noskūpstīt kājiņu, bet vairāk nekā neļāvusi».

Kad Mitja ar Pēteri Iļjiču piegāja pie veikala, tie pie durvīm jau atrada gatavu trijjūgu, ar segu izklātus ratus, ar zvaniņiem un zvārgulīšiem un ar braucēju Andreju, kas gaidīja Mitju. Veikalā jau gandrīz bija paspējuši piekraut vienu kasti ar precēm un gaidīja tikai ierodamies Mitju, lai varētu kasti aizsist un iekraut ratos. Pēteris Iļjičs pabrīnījās.

—   Kur jau tev cēlies trijjūgs? — viņš jautāja Mitjam.

—   Skriedams pie tevis, satiku viņu, Andreju, un liku piebraukt taisni šurp pie veikala. Nav ko kavēties! Pagājušo reizi braucu ar Timofeju, bet limofejs tagad tu-tū, aizlaidis man pa priekšu ar kādu apburošo. Andrej, vai ļoti nokavēsimies?

—   Viņi nokļūs galā varbūt tikai stundu priekš mums un nebūs ir tik, tikai par stundiņu aizsteigsies priekšā! — Andrejs dedzīgi atsaucās. — Es arī Timofeju sarīkoju, zinu, kā viņš brauks. Viņi vis nebrauks tā kā mēs, Dmitrij Fjodorovič, kur nu viņiem tikt mums līdz! Pat par stundu netiks ātrāk! — dedzīgi pārtrauca Andrejs, vēl pajauns važonis iesarkaniem matiem, kalsnējs, vamzī un ar platiem zemnieku svārkiem uz kreisās rokas.

—   Piecdesmit rubļu degvīnam, ja atpaliksi tikai stundu!

—   Par stundas laiku galvojam, Dmitrij Fjodorovič, eh, ir par pusstundu netiks priekšā, kur nu stundu!

Lai gan Mitja izrīkodams skraidīja šurpu turpu, bet runāja un pavēlēja tā dīvaini saraustīti, nevis pēc kārtas. Sāka ar vienu un aizmirsa beigas. Pēterim Iļjičam likās nepieciešami iejaukties un palīdzēt.

—   Par četri simti rubļiem, ne mazāk kā par četri simti, lai būtu uz mata kā toreiz, — Mitja komandēja. — Četri duči šampanieša, nevienas pudeles mazāk.

—    Kam tev tik daudz, kam tas viss? Pag! — Pēteris Iļjičs uzkliedza. — tKas tā par kasti? Kas tur? Vai tiešām te par četri simti rub|iem?

Rosīgie komiji viņam tūlīt saldā balstiņā paskaidroja, ka šai pirmajā kastē esot tikai pusducis šampanieša un «dažādas pašam sākumam nepieciešamas lietas» no uzkožamiem, konfektēm, monpansjē utt. Bet ka galvenais «patēriņš» tikšot iekrauts un nogādāts šai pašā stundā atsevišķi, tāpat kā toreiz, citos ratos un arī trijjūgā un nonākšot laikā, «varbūt tikai stundiņu pēc Dmitrija Fjodoroviča būs klāt».

—   Ne vēlāk par stundu, lai nebūtu vēlāk par stundu, un ielieciet pēc iespējas vairāk monpansjē un staipeņu; uz tām tur meičas kāras, — Mitja dedzīgi uzstāja.

—   Staipenes — lai. Bet kam gan tev četri duči? Pietiks viena, — Pēteris Iļjičs gandrīz jau noskaitās. Viņš sāka kaulēties, viņš pieprasīja rēķinu, viņš negribēja apmierināties. Tomēr viņš izglāba tikai simt rubļu. Palika pie tā, lai visādu preču tiktu piegādāts ne vairāk kā par trim simtiem rubļu.

—   E, velns lai jūs parauj! — Pēteris Iļjičs iesaucās, it kā pēkšņi apdomājies. — Kas man par daļu? Svaidies ar savu naudu, ja tā tev nākusi par velti!

—   Nāc šurp, ekonom, nāc, neskaisties, — Mitja viņu vilka veikala dibenistabā, — lūk, še mums tūlīt pasniegs pudeli un mēs iekampsim. Eh, Pēter Iļjič, brauksim abi, jo tu esi mīļš cilvēks, tādi man patīk.

Mitja nosēdās pītā krēsliņā pie maza galdiņa, kas bija apklāts ar netīru salveti. Pēteris Iļjičs nometās tam pretī, un acumirklī parādījās šampanietis. Piesolīja, vai kungi nevēlētos austeru — «pirmā numura austeru, paša pēdējā sūtījuma».

—   Pie velna austeres, es tās neēdu, nekā nevajag, — Pēteris Iļjičs gandrīz dusmīgi atrūca.

—   Nav laika austerēm, — Mitja piebilda, — un nav arī apeļtites. Vai zini, draugs, —; viņš pēkšņi jūsmīgi teica, — nekad man nav patikušas visas šīs nekārtības.

—   Nu, kam gan tās patīk! Trīs duči, apžēlojies, mužikiem, tas jau uztrauks kuru katru.

—   Es nerunāju par to. Es par augstāko kārtību. Manī nav kārtības, un pie velna! Visa mana dzīve ir bijusi nekārtība, un vajag ievest kārtību. Kalamburi, jā?

—   Murgi, nevis kalamburi!

Slava dievam manā sirdī, Slava dievam pasaulē!

Šis pantiņš man kādreiz izlauzās no dvēseles, tas nav pantiņš, bet asara … pats sacerēju … tomēr ne jau tad, kad vazāju aiz bārdeles štabkapteini…

—   Kam tu iesāc pēkšņi par viņu?

—   Kam es pēkšņi par viņu? Nieki! Viss beidzas, viss nolīdzinās, viens vilciens — un beigas.

—   Tiešām, man tikai rādās tavas pistoles.

—   Arī pistoles ir nieki! Dzer un nefantazē. Es mīlu dzīvi, pārlieku esmu iemīlējis dzīvi, tik ļoti, ka riebjas. Diezgan! Dzīvei, balodīt, dzīvei uzdzersim, dzīvei gribu uzsaukt tostu! Kādēļ esmu apmierināts ar sevi? Esmu nelietis, bet apmierināts .ar sevi. Un tomēr es nomocos ar to, ka esmu nelietis, bet apmierināts ar sevi. Es svētsvētīju radību, tūlīt esmu gatavs slavēt dievu un viņa radību, bet… jāiznīcina kāds smirdošs kukainis, lai tas nelien, citiem dzīvi nemaitā … Uzdzersim dzīvei, mīļo brāl! Kas var būt dārgāks par dzīvi! Nekas, nekas! Dzīve» un vienai karalieņu karalienei.

—   Uzdzersim dzīvei un, manis pēc, arī tavai karalienei.

Viņi iedzēra pa glāzei. Mitja gan bija ir jūsmīgs, ir svaidīgs,

bet tāds kā bēdīgs. It kā kādas nepārvaramas un smagas rūpes stāvētu aiz viņa.

—   Miša … vai tas tavs Miša ienāca? Miša, balodīt, Miša, nāc šurp, izdzer tu man šo glāzi, rītdienas Febam, zeltcirtainam …

—   Nu, kam tu dod viņam! — Pēteris Iļjičs dusmīgi iesaucās.

—   Nu atļauj, nu tā, nu es gribu!

—   E-eh!

Miša izdzēra glāzi, palocījās un aizskrēja.

—   Ilgāk atcerēsies, — Mitja piebilda. — Sievieti es mīlu, sievieti! Kas ir sieviete? Zemes valdiniece! Man ir skumji, skumji, Pēter Iļjič. Atceries Hamletu: «Man tik skumji, tik skumji, Horacio… Ai nabaga Jorik!» Tas varbūt esmu es, šis Joriks. Taisni tagad esmu Joriks, bet galvaskauss vēlāk,

Pēteris Iljičs klausījās un cieta klusu, apklusa arī Mitja.

—   Kas tas jums par sunīti? — viņš pēkšņi izklaidīgi jautāja komijam, pamanījis kaktā mazu, skaistu boloņieti ar melnām ačelēm.

—  Tas Varvaras Aleksejevnas, mūsu saimnieces, boloņietis, — komijs atbildēja, — pirmīt pati ienesa un aizmirsa pie mums. Būs jāaiznes atpakaļ.

—   Es redzēju vienu tādu pašu … pulkā … — Mitja domīgi noteica, — tikai tam bija pārlauzta pakaļkājiņa … Pēter Iļjič, es tev gribētu pie reizes pajautāt: vai tu esi kādreiz zadzis savā mūžā vai neesi?

—   Kas tas par jautājumu?

—  Nē, es tikai tā. Redzi, otram no kabatas, cita īpašumu? Es nerunāju par valsts kasi, to visi plēš un, saprotams, ari tu …

—  Taisies pie velna!

—   Es runāju par otra mantu: taisni no kabatas, no naudas maka, ko?

—   Kādreiz nozagu mātei divdesmit kapeiku gabalu, man bija deviņi gadi, no galda. Paņēmu klusiņām un saspiedu saujā.

—   Nu, un kas?

—  Nu, nekas. Trīs dienas glabāju, palika kauns, atzinos un atdevu.

—   Nu, un ko tad?

—   Dabiski, nopēra. Bet ko tad tu, vai tikai pats neesi zadzis?

—   Nozagu, — Mitja viltīgi pameta ar acīm.

—   Ko nozagi? — Pēteris Iļjičs ieinteresējās.

—   Mātei divdesmit kapeiku gabalu, deviņi gadi vecs, pēc trim dienām atdevu. — To pateicis, Mitja pēkšņi piecēlās kājās.

—  Dmitrij Fjodorovič, vai nebūtu jāpasteidzas? — Andrejs pēkšņi iesaucās pie veikala durvīm.

—   Gatavs? Iesim! — Mitja sarosījās. — Vēl vienu stāstu — pēdējo un… Andrejam glāzi degvīna ceļa kājai, tūlīt! Un bez degvīna glāzīti konjaka! Šo lādi (ar pistolēm) man zem sēdekļa. Ardievu, Pēter Iļjič, neturi ļauna prāta.

—   Rīt taču būsi atpakaļ?

—   Katrā ziņā.

—   Vai rēķinumiņu tūlīt gribēsiet nokārtot? — komijs pieskrēja klāt.

—   Ak jā, rēķins! iKatrā ziņā!

Viņš atkal izrāva no kabatas savu naudas žūksni, paņēma trīs varavīkšņainos, uzmeta uz galda un steidzīgi izgāja no veikala. Visi viņam gāja līdzi un klanīdamies pavadīja ar sveicieniem un novēlējumiem. Andrejs nokrekšķinājās no tikko izdzertā konjaka un uzlēca uz sēdekļa. Bet, tikko Mitja taisījās sēsties, kad pēkšņi un pavisam negaidot viņa priekšā parādījās Feņa. Viņa atskrēja gluži aizelsusies, iekliegdamās salika rokas viņa priekšā un nogāzās viņam pie kājām

—   Tētīit Dmitrij Fjodorovič, balodīt, nepazudiniet kundzīti! Un es jums visu izstāstīju!… Un arī viņu nepazudiniet, viņš taču bijušais, viņējais! Tagad viņš Agrafenu Aleksandrovnu precēs, tādēļ vien no Sibirijas atgriezies… Tētīt, Dmitrij Fjodorovič, nepazudiniet otra dzīvības!

—   Te-te-te, re, kas par lietu! Nu tu gan sataisīsi tur sazin ko! — Pēteris Iļjičs pie sevis nomurmināja. — Tagad vis? saprotams, kā nu tagad nesapratīsi. Dmitrij Fjodorovič, tūlīt atdod man pistoles, ja gribi būt cilvēks, — viņš skaļi uzsauca Mitjam, — dzirdi, Dmitrij?

—   Pistoles? Pagaidi, balodīt, es tās ceļā iemetīšu dūkstī, —r Mitja atbildēja. — Feņa, celies augšā, neguli tu manā priekšā. Mitja nepazudinās, uz priekšu vairs neviena nepazudinās šis muļķa cilvēks. Bet paklau, Feņa, — viņš tai uzkliedza, jau iesēdies, — pirmīt es tev nodarīju pārestību, nu tad piedod man un apžēlo mani, piedod nelietim… Bet, ja nepiedosi, vienalga! Jo nu jau viss vienalga! Brauc, Andrej, laid žiglāk!

Andrejs brauca; zvaniņš ieskanējās.

—   Ardievu, Pēter Iļjič! Tev pēdējā asara!…

«Nav taču piedzēries, bet gvelž tādas aplamības!» Pēteris Iļjičs nodomāja. Viņš jau apmetās pieskatīt, kā sarīkos otru vezumu (arī trijjūgā) ar pārējiem labumiem un vīniem, nojauzdams, ka Mitju piešmauks, bet pēkšņi, pats uz sevi saskaities, nospļāvās un gāja uz savu traktieri spēlēt biljardu.

—   Muļķis, lai gan lāga vīrs … — ceļā viņš pie sevis murmināja. — Par šo kādu tur «bijušo» Grušiņas oficieri esmu dzirdējis. Nu, ja viņš atbraucis, tad … Eh, šīs pistoles! E, velns, vai tad es viņam kāds auklis? Lai! Un nekas jau nenotiks. Bļauri un vairāk nekas. Piedzersies un sakausies, sakausies un salabs. Vai tad tie kādi darīšanu cilvēki? Kas tas par «griezīšu ceļu», «sodīšu sevi» — nekas nenotiks! Traktierī piedzēries viņš tūkstoš reizēs kliedzis tādā garā. Nu gan nav piedzēries. «Gars piedzēries» — stils patīk neliešiem. Vai es viņam kāds auklis? Un nevarēja nesakauties, viss purns asinīs. Bet ar ko gan? Traktierī dabūšu zināt. Arī kabatas drāniņa asinīs… Fu, velns, palika pie manis uz grīdas … uzspļaut!»

Viņš iegāja traktierī vissliktākajā garastāvoklī un tūlīt iesāka partiju. Partija viņu uzjautrināja. Nospēlēja otru un pēkšņi ar vienu no partneriem uzsāka sarunu par to, ka Dmitrijam Karamazovam atkal parādījusies nauda, kādi trīs tūkstoši, pats esot redzējis, un ka viņš atkal aizbrāzis uz Mokroju uzdzīvot ar Grušiņu. Klausītāji to uzņēma ar negaidītu ziņkārību. Un viņi visi sāka runāt, nevis smiedamies, bet tādā dīvainā nopietnībā. Pat spēli pārtrauca. -

—   Trīs tūkstoši? Kur gan viņam varēja celties trīs tūkstoši?

Sāka iztaujāt tālāk. Ziņu par Chochlakovu uzņēma ar šaubām.

—   Vai tik nav aplaupījis veco?

—  Trīs tūkstoši! iKaut kas nav kārtībā.

—  Viņš jau pilnā balsī lielījās tēvu nosist, šeit visi dzirdēja. Tieši runāja par trim tūkstošiem.

Pēteris Iļjičs klausījās un pēkšņi uz jautājumiem sāka atbildēt sausi un skopi. Par asinīm, kas bija Mitjam uz sejas un rokām, viņš neminēja ne vārda, bet, kad nāca šurp, gribēja pastāstīt. Iesāka trešo partiju, pamazām sarunas par Mitju apklusa; bet, pabeidzis trešo partiju, Pēteris Iļjičs vairs negribēja spēlēt, nolika kiju un, nepaēdis vakariņas, kā bija nodomājis, izgāja no traktiera. Izgājis laukumā, viņš apstājās nesaprašanā un pat brīnīdamies par sevi. Viņš pēkšņi apķērās, ka taču nu-? pat gribēja iet uz Fjodora Pavloviča namu uzzināt, vai nav kas noticis. «Izrādīsies, ka tie tikai nieki, bet es pamodināšu svešu namu un sacelšu skandalu. Fu, velns, vai es viņiem aukilis, vai?»

Visnejaukākā garastāvoklī viņš devās taisni uz savu māju un pēkšņi atcerējās Feņu. «E, velns, pirmīt vajadzēja viņu izprašņāt, dabūtu visu zināt,» viņš īgni nodomāja. Un tik kvēli viņā pēkšņi iedegās pati nepacietīgākā un stūrgalvīgākā vēlēšanās ar viņu parunāt un visu izdibināt, ka pusceļā viņš strauji pagriezās uz Morozovas namu, kurā dzīvoja Grušiņa. Piegājis pie vārtiem, viņš pieklauvēja, un troksnis, kas atskanēja nakts klusumā, viņu atkal pēkšņi it kā atskurbināja un saniknoja. Turklāt arī neviens neatsaucās, namā visi gulēja. «Arī te sacelšu skandalu!» viņš nodomāja un jau juta tādas kā dvēseles ciešanas, tomēr projām negāja un pēkšņi atkal sāka klauvēt no visa spēka. Sacēlās troksnis pār visu ielu. «Nu tad ne jau, klauvēšu, kamēr atvērs!» viņš murmināja, ar katru skaņu skaizdamies uz sevi līdz zvēriskumam, bet līdz ar to1 vēl stiprāk sizdams pa vārtiem.

VI Pats braucu!

Bet Dmitrijs Fjodorovičs brāzās pa ceļu. Līdz Mokrojai bija drusku vairāk par divdesmit verstīm, bet Andreja_trijjūgs aulekšoja tā, ka varēja paspēt stundā ar ceturksni. Atrā braukšana Mitju pēkšņi it kā atsvaidzināja. Gaiss bija svaigs un vēss, pie

skaidrajām debesīm mirdzēja lielas zvaigznes. Tā bija tā pati nakts un varbūt arī tā pati stunda, kad Aļoša, nokritis pie zemes, «fanātiski zvērēja mīlēt to mūžīgi mūžam». Bet satraukums, liels satraukums bija Mitjam dvēselē, un, lai gan daudz kas tagad plosīja viņam dvēseli, šai brīdī visa viņa būtne neatvairāmi tiecās tikai pie viņas, pie viņa karalienes, pie kuras viņš traucās, lai viņā paskatītos beidzamo reizi. Teikšu tikai to: pat nemaz viņa sirds necīnījās, ne brītiņu. Man varbūt neticēs, ja teikšu, ka šis greizsirdis nejuta pret šo jauno cilvēku, jauno sāncensi, kas izlīdis kā no zemes, pret šo «oficieri», ne mazākās greizsirdības. Pret kuru katru citu, ja tāds rastos, viņš būtu greizsirdīgs tūlīt un varbūt atkal notašķītu savas briesmīgās rokas asinīm, — bet pret šo, pret šo «viņas pirmo», viņš tagad, brāzdamies savā trijjūgā, nejuta ne vien greizsirdīga ļaunuma, bet pat nekā naidīga, — tiesa, viņš vēl nebija tā redzējis. «Te jau nenoliedzami, te tiesības ir viņai un viņam; te viņas pirmā mīlestība, ko viņa nav aizmirsusi piecos gados: tātad viņu vien mīlējusi šos piecus gadus, bet es, kam gan es te esmu ieklīdis? Kas es te esmu, un kas man? Atkāpies, Mitja, un griez ceļu! Un kas gan man tagad? Tagad jau arī bez oficiera viss ir galā, ja viņš arī nemaz nebūtu ieradies, tomēr viss būtu galā …»

Lūk, kādos vārdos viņš apmēram varētu izteikt savas sajūtas, ja tikai spētu domāt un spriest. Bet tad jau viņš vairs nevarēja domāt. Visa viņa pašreizējā apņēmība radās bez domāšanas, vienā acumirklī, viņš to uzreiz sajuta un pieņēma visumā ar visām sekām jau pirmīt pie Feņas, pēc viņas pirmajiem vārdiem. Un tomēr, neraugoties uz šo apņēmību, viņam dvēselē bija tumši un bēdīgi, tumši un bēdīgi līdz ciešanām: arī apņēmība nedeva mieru. Pārlieku daudz kas stāvēja viņam aiz muguras un mocīja viņu. Un brīžam tas viņam likās dīvaini: viņš taču pats sev jau bija uzrakstījis spriedumu ar spalvu uz papīra: «Sodu sevi un nosodu,» — un šis papīriņš bija te, viņam kabatā, jau sagatavots; arī pistole taču jau pielādēta, viņš taču ir jau nolēmis, kā viņš rītu sagaidīs «zeltcirtainā Feba» pirmo karsto staru, un tomēr ar bijušo, ar visu, kas stāvēja aiz viņa un to mocīja, nevarēja izrēķināties, viņš to sajuta līdz ciešanām, un domas par to izmisīgi iezīdās viņam dvēselē. Ceļā bija acumirklis, kad viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās apturēt Andreju, izlēkt no ratiem, paņemt savu pielādēto pistoli un izbeigt visu, nenogaidot ir rīta ausmu. Bet šis acumirklis aizskrēja garām kā dzirksts. Arī trijjūgs drāzās, «aprīdams attālumus», un, jo vairāk viņi tuvojās mērķim, jo vairāk doma par viņu, par viņu vienīgo, stiprāk un stiprāk aizrāva viņa garu un atgai'pāja no viņa sirds visus pārējos šausmīgos rēgus. O, viņam tā gribējās paraudzīties viņā, kaut acumirkli, kaut no tāluma! «Viņa tagad kopā ar to, nu, tad paraudzīšos, kā viņa tagad kopā ar to, ar savu bijušo mīļo, un tikai tā vien man vajag.» Un vēl nekad no viņa krūts nebija plūdis tik daudz mīlestības pret šo viņa dzīvē liktenīgo sievieti, tik daudz jaunu, vēl nekad nepiedzīvotu jūtu, pat viņam pašam negaidītu jūtu, jūtu, kas bija maigas līdz lūgšanai, līdz izzušanai viņas priekšā. «Un izzudīšu!» viņš pēkšņi noteica tādas histēriskas līksmības lēkmē.

Viņi jau auļoja gandrīz stundu. Mitja klusēja, bet Andrejs, lai gan visai runīgs vīrs, arī vēl nebija pateicis ne vārdiņa, it kā baidīdamies iesākt sarunu, un tikai žigli trieca savus «mirlas», savu bēro, ne pārāk brango, bet straujo trijjūgu. Te pēkšņi Mitja briesmīgā uztraukumā iesaucās:

—   Andrej! Ja nu viņi guļ?

Viņam tas pēkšņi iešāvās prātā, bet līdz šim viņš to nemaz nebija iedomājis.

—   Jādomā, ka jau bus apgulušies, Dmitrij Fjodorovič.

Mitja slimīgi sarauca seju: kas tas, patiesi, viņš ieradīsies … ar tādām jūtām… bet viņi guļ… guļ arī viņa, varbūt turpat … Dusmas un ļaunums sacēlās viņam sirdī.

—   Paskubini, Andrej, triec, Andrej, žigli! — viņš iekliedzās kā negudrs.

—   Bet varbūt vēl nav apgulušies, — Andrejs, brītiņu klusējis, nosprieda. — Pirmīt Timofejs teica, ka tur viņu pulka salasījies …

—   Stacijā?

—   Nevis stacijā, bet pie Plastunoviem, iebraucamā vietā, sacīt, pašu stacijā.

—   Zinu; nu kā tad tu saki, ka daudz? Kur tad daudz? Ķas tie tādi? — Mitja prašņāja, briesmīgi uztraukts par negaidīto vēsti.

—   Tā stāstīja Timofejs, visi kungi: no pilsētas divi, kas tie tādi, — nezinu, tikai Timofejs teica, divi no šejienes kungiem un arī tie divi, it kā atbraucēji, bet varbūt vēl kāds, skaidri neizdibināju. Stāstīja, sākuši spēlēt kārtis.

—   Kārtis?

—   Nu tad varbūt viņi neguļ, ja jau sākuši kārtis sist. Jādomā, tagad vēl tikai vienpadsmitā stunda uz beigām, vairāk nebūs.

—   Skubini, Andrej, skubini! — Mitja atkal nervozi iesaucās.

—   Kas tas, es jums jautāšu, kungs, — Andrejs, brītiņu klusējis, atkal iesāka, — ka tik nesakaitinātu vien jūs, kungs, no tā es bīstos.

—   Ko tu gribi?

—   Pirmīt Fedosja Markovna nokrita jums pie kājām, lūdzās, lai nepazudinot viņas kundzi un vēl kādu … nu tad, kungs, ka nu es jūs turpu vedu … Piedodiet man, kungs, tā, no sirdsapziņas, varbūt aplam ko pateicu.

Mitja pēkšņi no mugurpuses sagrāba viņu aiz pleciem.

—  Tu esi pasta puisis? Pasta puisis? — viņš iesāka kā negudrs.

—   Pasta puisis …

—   Tu zini, ka jāgriež ceļš. Ka pasta puisis, tad vairs nevienam negriezt ceļa, triec gar zemi, es braucu! Nē, pasta puisi, rietriec zemē! Nevar notriekt cilvēku, nevar ļaudīm sapostīt mūžu; bet, ja esi sapostījis mūžu, — sodi sevi… Ja tikai esi sapostījis kādam mūžu, ja esi kādu pazudinājis, — sodi sevi un aizej.

Tas viss Mitjam izlauzās kā galīgā histērijā. Andrejs gan pabrīnījās par kungu, tomēr sarunu turpināja.

—   Tas tiesa, tētīt Dmitrij Fjodorovič, tur jums taisnība, ka nevajag nomaitāt cilvēku un arī mocīt, un tāpat katru radībiņu, jo katra būtne — tā ir radīta būtne, nu kaut vai zirgs, jo dažs labs to notriec velti, kauču mūsu pašu pasta puisis … Un viņš nevar valdīties, tā vien laužas, taisni tā vien laužas.

—   Uz elli? — Mitja viņu pēkšņi pārtrauca un sāka skaļi smiet savus satrauktos, negaidītos smieklus. — Andrej-, vienkāršā dvēsele, — viņš atkal to cieši sagrāba aiz pleciem, — saki man, — vai Dmitrijs Fjodorovičs Karamazovs nokļūs ellē vai ne, kā tu domā?

—   Nezinu, balodīt, tas no jums atkarīgs, jo jūs jau mums … Redzi, kungs, kad dieva dēls bija piesists krustā un miris, tad viņš no krusta nokāpa taisni ellē un atsvabināja visus grēciniekus, kuri mocījās. Un elle sāka vaidēt par to, ka nu neviens, tā domāt, pie tās vairs nenāks, neviens grēcinieks. Un tad sacīja tas kungs ellei: «Nevaidi, elle, jo no šejienes pie tevis nāks visādi lielmaņi, valdītāji, galvenie tiesneši un bagātnieki, un tie tevi piepildīs gluži tāpat kā no laiku gala, kamēr es atkal nākšu.» Tas ir tiesa, tādi vārdi ir sacīti…

—   Tautas leģenda, lieliski! Uzcērt kreisajam, Andrej!

—  Tad re, kungs, kam elle noteikta, — Andrejs uzcirta kreisajam, — bet jūs jau mums, kungs, gluži kā mazs bērns … un mēs jūs godājam … Un, lai gan ātri skaišaties, kungs, tas gan, bet jūsu atklātības un sirsnības dēļ kungs piedos.

—   Bet tu, vai tu man piedosi, Andrej?

—   Ko gan lai es jums piedodu, man jūs nekā neesat nodarījuši.

—   Nē, par visiem, par visiem tu viens, lūk, tagad, tūlīt, te, ceļā, piedosi man par visiem? Runā, vienkāršā dvēsele!

—   Ai kungs! Tīri bail jūs vest, tāda dīvaina jūsu valoda .. .

Bet Mitja to nedzirdēja. Viņš fanatiski lūdzās un bikli čukstēja pie sevis:

«Kungs, pieņem mani visā manā negantībā, bet netiesā mani. Palaid garām bez savas tiesas… Nesodi, jo es pats esmu sevi sodījis; netiesā, jo es mīlu tevi, ak kungs! Es pats nekrietns, bet mīlu tevi: sūtīsi ellē, arī tur mīlēšu, arī no turienes saukšu, ka mīlu tevi mūžīgi mūžam … Bet ļauj arī man mīlēt līdz galam .. . Šeit tagad mīlēt līdz galam, tikai piecas stundas līdz tavam kvēlojošam staram … Jo es mīlu savas dvēseles valdnieci. Mīlu un nevaru nemīlēt. Tu pats mani redzi viscaur. Pieauļošu, nokritīšu viņas priekšā: tev taisnība, ka pagāji man garām … Piedod un aizmirsti savu upuri, netraucē savu mieru nekad!»

—  Mokroja! — Andrejs iesaucās, ar pātagu rādīdams uz priekšu.

Caur blāvo nakts tumsību pēkšņi iemelnējās milzīgā platībā izsvaidīto ēku ciešā masa. Mokrojas sādžā bija divi tūkstoši iedzīvotāju, bet šai stundā tie visi jau gulēja, un tikai šur tur tumsā vēl atspīdēja pa retai uguntiņai.

—  Skubini, skubini, Andrej, es braucu! — Mitja iekliedzās kā karsonī.

—   Neguļ! — Andrejs atkal noteica, norādīdams ar pātagu uz Plastunovu iebraucamo vietu, kura atradās sādžas pašā sākumā un kurai visi seši logi uz ielas pusi bija spoži apgaismoti.

—  Neguļ! — Mitja priecīgi uzķēra. — Rībini, Andrej, dzen auļos, skandini, piebrauc, ka lai rūc. Lai visi zinātu, kas atbraucis! Es braucu! Pats braucu! — Mitja kliedza kā apmāts.

Andrejs laida nomocīto trijjūgu lēkšos un tiešām piebrauca pie augstā lieveņa, ka norībēja vien, un apturēja savus kūpošos, aizelsušos zirgus. Mitja nolēca no ratiem, un tai pašā brīdī iebraucamās vietas saimnieks, kas, tiesa, pašlaik gāja pie miera, painteresējās no lievenīša, kas tas tāds tik vareni piebraucis.

—   Trifon Borisič, tu?

Saimnieks saliecās uz priekšu, ieskatījās, steigšus noskrēja no lievenīša un verdziskā sajūsmā metās pie viesa.

—   Tētīt Dmitrij Fjodorovič! Vai atkal lemts redzēt jūs?

Šis Trifons Borisičs bija resns un veselīgs zemnieks, vidēja auguma, ar patuklu seju, pēc izskata stingrs un nesamierināms, sevišķi ar Mokrojas zemniekiem, bet viņam piemita prasme mainīt sejas izteiksmi uz pašu verdziskāko, kad viņš juta, ka gūs kādu labumu. Viņš staigāja pa krievu modei — virskreklā ar slīpu apkakli un vamzī, viņam bija laba tiesa naudas, bet viņš arī nemitīgi sapņoja par augstāku lomu. Vairāk nekā puse zemnieku bija viņa nagos, visi bija viņam ļoti daudz parādā. Viņš nomāja no muižniekiem zemi un pirka arī pats, bet šo zemi viņam apstrādāja zemnieki par parādiem, no kuriem nekad nevarēja tikt vaļā. Viņš bija atraitnis ar četrām pieaugušām meitām; viena bija jau atraitne, dzīvoja pie viņa ar diviem mazuļiem, viņa bērnubērniem, un strādāja pie viņa kā dienas algādze. Otra meita zemniece bija izprecēta pie ierēdņa, kāda tur izdienējuša skrīverīša, un vienā no iebraucamās vietas istabām uz sienas starp vismazākā formātā ģimenes fotogrāfijām varēja redzēt fotogrāfijā arī šo ierēdnīti mundierī un ierēdņa uzplečos. Divi jaunākās meitas, baznīcas svētkos vai arī dodamās kur nekur viesos, uzcirtās pēc modes šūtās zilās vai zaļās drānās ar iežņaugumu uz muguras un aršinu garu asti, bet jau otras dienas rītā kā kuru katru dienu cēlās augšā mazā gaismiņā un ar bērza slotām rokās slaucīja istabas, nesa laukā samazgas un tīrīja iebraucēju atstātos mēslus. Neraugoties uz jau ierautajiem tūkstošiem, Trifons Borisičs ļoti mīlēja ieraut no iebraucēja, kas zaļi uzdzīvoja, un, atcerēdamies, ka nav vēl mēnesis pagājis, kad viņš vienā diena iedzīvojās no Dmitrija Fjodoroviča, kurš toreiz dzīroja ar Grušiņu, vairāk nekā divi simti rublīšos, ja ne visos trijos, saņēmaviņu tagad priecīgi un strauji, jau no tā vien, kā pie viņa lieveņa piebrauca Mitja, nojauzdams atkal laupījumu.

—  Tētīt Dmitrij Fjodorovič, vai atkal lemts jūs iegūt?

—  Pag, Trifon Borisič, — Mitja iesāka, — vispirms pats galvenais: kur ir viņa?

—   Agrafena Aleksandrovna? — saimnieks tūlīt saprata, vērīgi ieskatīdamies Mitjam sejā. — Šeit arī viņa … uzturas .. .

—   Ar ko, ar ko?

—   Iebraukuši viesi… Viens ir ierēdnis, jādomā, no poļiem, spriežot pēc runas, viņš arī sūtīja no šejienes tai pakaļ zirgus; bet otrs viņam līdzi — viņa draugs vai arī ceļa biedrs, ej nu sazini; ģērbušies civilā .. .

—  'Kā tad, uzdzīvo? Bagātnieki?

—   Ko nu uzdzīvo? Nav nekas liels, Dmitrij Fjodorovič.

—   Nav nekas? Nu, bet citi?

Tie ir no pilsētas, divi kungi… Atgriezās no Čerņiem un tā palika. Viens no tiem, vēl jauns, jādomā, Miusova kunga radinieks, tikai aizmirsu, kā sauc… bet otru, jādomā, jūs arī pazīstat: muižnieks Maksimovs, stāsta, atbraucis tur uz jūsu klosteri dievu lūgt un itā nu braukā ar šo jauno Miusova kunga radinieku …

—  Tik vien ir?

—  Tik vien.

—   Pag, ciet klusu, Trifon Borisič, saki man tagad pašu galveno: ko viņa, kā viņa?

—    Tik kā pirmīt atbrauca un sēž ar viņiem.

—  Jautra? Smejas?

—   Nē, kā rādās, ne visai… Pat pavisam garlaikodamās sēž, jaunajam cilvēkam sukāja matus.

—  Tam polim, oficierim?

—  Nu kas nu tas par jauno, un viņš jau nemaz nav oficieris; nē, kungs, nevis viņam, bet šim Miusova radiniekam, jaunajam … tikai vārdu esmu piemirsis.

—   Kalganovs?

—  Tieši Kalganovs.

—   Labi, pats zināšu. Spēlē kārtis?

—  Spēlēja gan, bet beidza, padzēra tēju, ierēdnis pieprasīja augļu liķieri.

—   Pag, Trifon Borisič, pag, dārgais, pats zināšu. Tagad atbildi pašu galveno: čigānu nav?

-rČigānu tagad nemaz nedzird, Dmitrij Fjodorovič, priekšniecība aiztrieca, bet žīdi gan te ir, spēlē ar cimbolēm un pijolēm, Roždestvenskā, nu tad pēc tiem gan varētu vai tūlīt aizsūtīt. Ieradīsies.

—  Aizsūtīt, katrā ziņā aizsūtīt! — Mitja iesaucās. — Un meičas var saaicināt tāpat kā toreiz, Marju sevišķi, arī Stepanidu, Arinu. Divi simti rubļu par kori!

—   Nu, par tādu naudu es tev sacelšu kājās visu sādžu, lai arī ir jau aizgājuši sust. Bet diezin, tētīt Dmitrij Fjodorovič, vai tik ir pelnījuši šenes mužiki tādu laipnību vai ar tie paši skuķi? Tādai neģēlībai un rupjībai nolikt tādu sumu! Vai nu viņam, mūsu mužikam, smēķēt cigarīšus, bet tu viņiem devi. Viņš taču smird, laupītājs. Un visi skuķi, cik vien to ir, visi utu pilni. Es tev uzcelšu savas meitas par velti, ne vien par tādu sumu, tikko gan aizgāja gulēt, nu tad es iesperšu viņām ar kāju mugurā un likšu priekš tevis dziedāt. Toreiz dzirdījāt mužikus ar šampanieti, e-eh!

Velti Trifons Borisičs žēloja Mitju: toreiz viņš pats no tā noslēpa kādu pusduci šampanieša, bet zem galda pacēla simtnieku un saspieda dūrē. Tā tas arī palika viņam dūrē.

—  Trifon Borisič, toreiz es te nevienu vien tūkstoti notriecu. Atceries?

—  Notriecāt, balodīt, kā nu jūs neatcerēties, trīs tūkstoši droši vien pie mums atstājāt.

—   Nu, tad arī tagad tādēļ vien atbraucu, redzi.

Un viņš izvilka un pielika saimniekam pie paša deguna savu. naudas žūksni.

—   Tagad klausies un iegaumē: pēc stundas pienāks vīns, uzkožamie, pīrāgi un konfektes, — visu tūlīt turp augšā. Šo kasti, kas pie Andreja, arī tūlīt turp augšā, taisīt vaļā un tūlīt pasniegt šampanieti… Bet galvenais — skuķus, skuķus un Marju par visām lietām …

Viņš pagriezās pret ratiem un izvilka no sēdekļa apakšas savu pistoļu lādi.

—   Rēķinu, Andrej, saņem! Še tev piecpadsmit rubļu par trijjūgu un te piecdesmit degvīnam . .. par gatavību, par tavu mīlestību … Atceries kungu Karamazovu.

—   Man bail, kungs … — Andrejs šaubījās, — pieci rubļi dzeramnaudas, atļaujiet, bet vairāk neņemšu. Trifons Borisičs liecinieks. Piedodiet man aplamos vārdus …

—   Ko bīsties, — Mitja viņā noskatījās no galvas līdz kājām. — Nu, ej r>ie joda. ja tā! — viņš iekliedzās, nomezdams tam pieci rubļi. — Tagad, Trifon Borisič, pavadi mani klusiņām un ļauj man viņiem visiem vispirms uzmest acis tā, lai tie mani nemanītu. Kur viņi — tur, zilajā istabā?

Trifons Borisičs pabailīgi paskatījās Mitjā, bet tūlīt paklausīgi izpildīja, ko no viņa prasīja; uzmanīgi ieveda viņu priekšiņā, pats iegāja pirmajā lielajā istabā, blakus tai, kurā sēdēja viesi, un iznesa no turienes sveci. Pēc tam klusiņām ieveda Mitju un nostādīja viņu kaktā, tumsā, no kurienes viņš varētu labi saskatīt sarunu biedrus, viņu nepamanīts. Bet Mitja neskatījās ilgi un arī nevarēja saskatīt: tas ieraudzīja viņu, un sirds tam strauji iepuk-) stējās, acīs kļuva tumšs. Viņa sēdēja krēslā sāņus pie galda un viņai līdzās uz dīvana visai glītais un vēl ļoti jauniņais Kalganovs; viņa to turēja aiz rokas un, liekas, smējās, bet tas, neskatīdamies viņā, kaut ko skaļi stāstīja, it kā īgnumā, Maksimovam, kas sēdēja aiz galda pretī Grušiņai. Maksimovs diezin par ko |oti smējās. Uz dīvana sēdēja viņš, bet līdzās dīvanam, pie sienas uz krēsla, kāds cits — nepazīstams cilvēks. Tas, kurš sēdēja, atzvēlies dīvānā, smēķēja pīpi, un Mitja tikai nomanīja, ka tas ir kāds paresns cilvēciņš ar platu seju, augumā, jādomā, neliels, tas it kā par kaut ko dusmojās. Viņa biedrs, otrs svešinieks, toties Mitjam likās ārkārtīgi liela auguma; bet vairāk nekā viņš nevarēja ieraudzīt. Viņam aizrāvās elpa. Viņš nespēja nostāvēt pat minūti, nolika lādīti uz kumodes un, pamirdams un juzdams saltas trīsas, devās taisni zilajā istabā pie tērzētājiem.

— Ai! — Grušiņa bailēs iebrēcās, pirmā viņu pamanījusi.

VII Bijušais un neapstrīdamais

Mitja ar saviem ātrajiem un platajiem soļiem piegāja cieši klāt pie galda.

—   Kungi, — viņš iesāka skaļi, gandrīz kliegdams, bet stostīdamies pēc katra vārda, — es … es neko! Nebīstieties, — viņš iesaucās, — es jau nekā, nekā. — Viņš pēkšņi pagriezās pret Grušiņu, kas nosvērās krēslā uz Kalganova pusi un cieši ieķērās viņam rokā. — Es … Es arī braucu. Es līdz rītam. Kungi, caurbraucējs ceļinieks … var palikt pie jums līdz rītam? Tikai līdz rītam, beidzamo reizi, šai pašā istabā?

To jau viņš nobeidza, uzrunādams paresno vīreli, kas sēdēja uz dīvana ar pīpi zobos. Tas cienīgi atņēma no savām lūpām pīpi un bargi sacīja:

—   Paņe, mēs te privāti. Ir arī citas istabas.

—   Tas taču jūs, Dmitrij Fjodorovič, nu ko jūs tur? — atsaucās pēkšņi Kalganovs. — Sēdieties taču pie mums, sveiki!

—   Sveiki, mīļo cilvēk… un visudārgāko! Es vienmēr esmu jūs cienījis… — priecīgi un strauji atsaucās Mitja, tūlīt stiepdams viņam pāri galdam savu roku.

—   Ai, cik stipri jūs saspiedāt! Pavisam salauzāt pirkstus, —iesmējās Kalganovs.

—  Viņš jau vienmēr tā spiež, vienmēr tā! — Grušiņa jautri atsaucās, vēl bikli smaidīdama un, liekas, pēkšņi pārliecinājusies pēc Mitjas izskata, ka viņš neķildosies un necels troksni, briesmīgā ziņkārībā vēl arvien bažīgi viņā noraudzīdamās. Viņā bija kas tāds, kas Grušiņu ārkārtīgi pārsteidza, un tā arī nemaz nebija no viņa gaidījusi, ka tādā brīdī viņš tā ienāks un tā sāks runāt.

—   Sveiki, — no kreisās puses saldeni atsaucās arī muižnieks Maksimovs. Mitja metās arī viņam klāt.

—   Sveiki, arī jūs te, cik es esmu priecīgs, ka arī jūs te! Kungi, kungi, es … (Viņš atkal griezās pie pana ar pīpi, acīm redzot turēdams viņu šeit par galveno cilvēku.) Es auļoju … Es gribēju savu beidzamo dienu un beidzamo stundu pavadīt šai istabā, šai pašā istabā . .. kur arī es dievināju … savu valdnieci! … Piedod, paņe! — viņš iekliedzās kā negudrs. — Es auļoju un zvērēju … O, nebīstieties, tā mana beidzamā nakts! Uzdzersim, paņe, mieram! Tūlīt pasniegs vīnu … Es atvedu, lūk, šo. (Viņš pēkšņi nezin kādēļ izvilka savu naudas žūksni.) — Atļauj, paņe! Es gribu muziķu, dārdoņu, rīboņu, visu, ko agrāk.. . Bet tārps, nevajadzīgais tārps nolīdīs pa zemi, un viņa nebūs! Sava prieka dienu pieminēšu savā beidzamajā naktī!…

Viņš gandrīz vai smaka nost; viņš daudz daudz ko gribēja pateikt, bet izlauzās tikai dīvaini saucieni. Pans nekustīgi skatījās viņā, viņa naudas žūksnī, skatījās Grušiņā un bija acīm redzamās šaubās un neizprašanā.

—   Ja atļauj mana kruļeva … — viņš iesāka.

—   Ko nu kruļeva, kas tā, karaliene, vai? — Grušiņa viņu pēkšņi pārtrauca. — Un man nāk smiekli par jums, kā jūs runājat. Sēdies, Mitja, un ko tu tur runā? Nebaidi, lūdzu. Vai nebaidīsi mani, nebaidīsi? Ja nebaidīsi, tad es priecājos par teVi.. .

—   Es, es lai baidītu? — Mitja pēkšņi iesaucās, saceldams rokas uz augšu. — O, ejiet garām, aizejiet, es nestāšos ceļā!… Un pēkšņi viņš, visiem un, saprotams, arī sev pašam gluži negaidot, uzmetās uz krēsla un sāka gauži raudāt, pagriezis galvu uz pretējās sienas pusi un ar rokām cieši apķēris krēsla atzveltni, it kā to apkampdams.

—   Nu redz, nu redz, kāds tu! — Grušiņa pārmetoši iesaucās. — Taisni tāds pats viņš nāca pie manis, — pēkšņi sāk runāt, bet es nekā nesaprotu. Un vienu reizi sāka pat raudāt, bet nu jau otrreiz — kāds kauns! Kam gan tu raudi? Ja vēl būtu par ko? — viņa pēkšņi piebilda, noslēpumaini un kaut kā satraukti uzsvērdama savus beidzamos vārdus.

—  Es … es neraudu … Nu, sveiki! — Viņš acumirklī apgriezās krēslā un pēkšņi iesmējās, nevis savus kokainos, aprautos smieklus, bet tādus nedzirdamus, garus, nervozus un drebošus smieklus.

—   Nu, atkal jau… Nu, esi jautrāks, esi jautrāks! — Grušiņa centās viņu pierunāt. — Es ļoti priecājos, ka tu atbrauci, ļoti priecājos, Mitja, vai tu dzirdi, ka es ļoti priecājos? Es gribu, lai viņš sēz te pie mums, — viņa pavēlošā balsi uzrunāja it kā visus, lai gan viņas vārdi acīm redzot attiecās tikai uz sēdētāju dīvānā. — Gribu, gribu! Bet, ja viņš aizies, tad arī es aiziešu! —• viņa piebilda, un viņas acis pēkšņi iekvēlojās.

—   Ko grib mana valdiniece, — tas likums! — pans sacīja, galanti noskūpstīdams Grušiņai rociņu. — Lūdzu panu pie mūsu kompaņjas! — viņš laipni uzrunāja Mitju. Mitja atkal pietrūkās kājās ar acīm redzamu nolūku no jauna uzsākt tirādi, bet iznāca kas cits.

—   Iedzersim, paņe! — viņš pēkšņi izgrūda runas vietā. Visi sāka smieties.

—   Ak kungs! Un es domāju, ka viņš atkal grib runāt, — Grušiņa nervozi iesaucās. — Klausies, Mitja, — viņa uzstājīgi piebilda, — vairāk netrūksties kājās, bet, ja esi atvedis šampanieti, tas ir vareni. Es pati arī dzeršu, bet liķieri es ciest nevaru. Un vislabākais, ka atbrauci pats, citādi šausmīgi garlaicīgi … Vai tu atkal uzdzīvot atbrauci šurp? Nu bāz taču naudu kabatā! iKur tik daudz ņēmi?

Mitja, kas vēl arvien gumzīja rokā kreditbiļetes, ko ļoti labi visi un jo sevišķi pani ievēroja, ātri un kautrīgi iebāza tās kabatā. Viņš nosarka. Taisni šai brīdī saimnieks uz paplātes atnesa atkorķētu šampanieša pudeli un glāzes. Mitja jau satvēra pudeli, bet tā apjuka, ka aizmirsa, kas ar to darāms. Viņam to izņēma no rokām iKalganovs un ielēja viņa vietā vīnu.

—   Nu vēl, vēl pudeli! — Mitja uzsauca saimniekam un, aizmirsis saskandināt ar panu, kuru tik svinīgi uzaicināja sadzert ar viņu mieru, pēkšņi izdzēra savu glāzi sausu viens pats, nenogaidījis neviena. Visa viņa seja pēkšņi pārvērtās. Svinīgās un traģiskās izteiksmes vietā, ar ko tas ienāca, tajā parādījās it kā kas bērnišķīgs. Viņš pēkšņi it kā pagalam nomierinājās un kļuva pazemīgs. Viņš raudzījās visos bikli un priecīgi, bieži un nervozi ķiķinādams, viņš izskatījās pateicīgs kā vainīgs sunītis, ko atkal apmīļojuši un atkal ielaiduši. Viņš it kā visu aizmirsa un noraudzījās visos līksmi, ar bērna smaidu. Raudzīdamies Grušiņā, viņš smējās bez apstājas un savu krēslu piebīdīja pavisam klāt viņas krēslam. Pamazām aplūkoja arī abus panus, lai gan vēl maz ko par tiem nojēdza. Pans uz dīvana viņu pārsteidza ar savu stalto stāju, poļu akcentu un, galvenais, — pīpi. «Nu, un kas gan tur, nu labi vien ir, ka viņš smēķē pīpi,» Mitja nodomāja. Mazliet uzblīdusi, gandrīz jau četrdesmitgadīgā pana seja ar ļoti mazu deguntiņu, zem kura rēgojās divi tieviņas ūsiņas, ieziestas un bezkaunīgas, arī pagaidām nemodināja Mitjā nekādu jautājumu. Pat ļoti nelādzīgā, Sibirijā darinātā pana parūciņa ar aplam muļķīgi uz priekšu sasukātām cirtiņām Mitju sevišķi nepārsteidza. «Ja jau parūka, tad tā arī vajag,» viņš svētlaimīgi apcerēja tālāk. Bet otrs pans, krās sēdēja pie sienas, bija jaunāks nekā pans uz dīvana un aplūkoja visu kompāniju nekaunīgi un izaicinoši un klusu ciezdams nicinoši klausījās vispārējā sarunā, atkal tāpat pārsteidza Mitju tikai ar savu ļoti lielo augumu, kas bija briesmīgi nesamērīgs ar panu, kas sēdēja uz dīvana. «Ja piecelsies kājās, būs veršoku vienpadsmit,» Mitjam iešāvās prātā. Vēl viņam iešāvās prātā, ka šis garais pans droši vien ir draugs un rokaspuisis panam uz dīvana, it kā viņa «miesassargs», un ka mazais pans ar pīpi, zināms, komandē garo panu. Bet arī tas viss Mitjam izlikās briesmīgi labi un neapstrīdami. Mazajā sunītī pamira jebkura sāncensība. No Grušiņas un no viņas dažu teicienu mīklainā toņa viņš vēl nekā nesaprata, saprata tikai to, drebēdams līdz sirds dziļumiem, ka viņa pret to laipna, ka viņa tam «piedevusi» un nosēdinājusi sev blakām. Viņš bija kā apmāts aiz sajūsmas, redzēdams, ka viņa iedzer no glāzes vīnu. Tomēr kompānijās klusēšana viņu pēkšņi tā kā pārsteidza, un viņš visiem pēc kārtas pārlaida acis, kas it kā kaut ko gaidīja. «Ko gan mēs te galu galā sēžam, ko tad jūs nekā neuzsākat, kungi?» — it kā sacītu viņa smīnošais skatiens.

—   Te viņš visu laiku melo, un mēs visu laiku smējāmies, — pēkšņi sāka Kalganovs, it kā uzminējis viņa domu un rādīdams uz Maksimovu.

Mitja strauji pavērās Kalganovā un pēc tam tūlīt Maksimovā.

—   Melo? — viņš iesmējās savus īsos, kokainos smieklus, tūlīt diezin par ko kļūdams priecīgs. — Ha-ha!

—   Jā. Iedomājieties, viņš apgalvo, ka visa mūsu kavalerija divdesmitajos gados esot apsievojusies ar polietēm; bet tā ir šausmīga aplamība, vai nav tiesa?

—   Ar polietēm? — Mitja atkal uzķēra, nu jau galīgā sajūsmā.

Kalganovs ļoti labi saprata Mitjas un Grušiņas attiecības,

nojauta arī par panu, tomēr tas viss viņu maz interesēja, pat varbūt nemaz neinteresēja, bet viņu interesēja visvairāk Maksimovs. Viņš te nokļuva kopā ar Maksimovu nejauši un panus satika šeit iebraucamajā vietā pirmo reizi mūžā. Bet Grušiņu viņš pazina jau agrāk un kādreiz-viņu pat apciemoja kopā ar kādu citu; toreiz viņš tai nepatika. Bet šeit tā raudzījās viņā loti laipni, pat apmīļoja viņu, kamēr nebija atbraucis Mitja, bet viņš nezin kā visu laiku palika vēss. Tas bija jauns cilvēks, gadu divdesmit, ne vairāk, glauni ģērbies, ar ļoti mīļu, baltu sejiņu un skaistiem, bieziem, gaišiem matiem. Bet šai baltajā sejiņā bija brīnum jaukas, gaišzilas acis ar gudru un reizēm pat dziļu izteiksmi, pat negaidītu viņa gados, lai gan jauneklis dažreiz runāja un skatījās gluži kā bērns un it nemaz par to nekautrējās, pat apzinādamies to pats. Vispār viņš bija ļoti savdabīgs, pat untumains, lai gan vienmēr laipns. Reizēm viņa skatienā pazibēja kaut kas nekustīgs un stūrgalvīgs: viņš skatījās uz jums, klausījās, bet* pats it kā ietiepīgi sapņoja par kaut ko savu. Te viņš kļuva šļaubans un slinks, te pēkšņi sāka uztraukties, reizēm acīm redzami tīro nieku dēļ.

—   Iedomājieties, es jau četras dienas vadāju viņu sev līdzi, — viņš runāja tālāk, slinki mazliet it kā stiepdams vārdus, bet bez kādas ākstības, pilnīgi dabiski. — Atcerieties, no tā laika, kad jūsu brālis viņu toreiz izgrūda no karietes un viņš. nogāzās. Ar to viņš mani toreiz ļoti ieinteresēja, un es viņu paņēmu līdzi uz sādžu, bet nu viņš melo vienā melošanā, tā ka kauns būt ar viņu kopā. Es vedu viņu atpakaļ…

—   Pan polskiej pani nie widzial i mowi, že byč nie moglo (Pans poļu jaunkundzes nav redzējis un stāsta to, kais nemaz nevarēja notikt), — pans ar pīpi iebilda Maksimovam.

Pans ar pīpi krieviski runāja puslīdz labi, mazākais daudz labāk, nekā pats izlikās. 'Krievu vārdus, ja arī tos lietoja, sagrozīja poļu gaumē.

—   Bet es jau pats biju apprecējies ar poļu paņi, — Maksimovs tam atbildēdams noķiķināja.

—  Vai tad jūs esat dienējuši kavalerijā? To jau jūs sacījāt par kavaleriju. Vai tad jūs esat kavalerists? — Kalganovs tūlīt iejaucās.

-Jā, zināms, vai tad viņš ir kavalerists? Ha-ha! — iekliedzās. Mitja, kāri klausīdamies un ātri uzmezdams savu vaicājošo skatienu katram, kas iesāka runāt, it kā diezin ko no katra gribētu dzirdēt.

—   Nē, redziet, — Maksimovs pagriezās pret viņu, — es runāju par to, ka tur tās paņi… skaistulītes… kā nodejo ar mūsu ulanu mazurku … kā viņa ar to nodejo mazurku, tā tūlīt arī uzlec uz celīšiem, kā kaķītis… balts, baltiņš… bet pans — tēvs un paņi — māte redz un atļauj… un atļauj … un ulans jau rītu nāks un lūgs roku … lūk… un lūgs roku, hi-hi! — Maksimovs nobeidzis noķiķināja.

—   Pans ir laidaks! — garais pans uz krēsla pēkšņi norūca un pārlika vienu kāju pār otru. Mitjam tikai dūrās acīs viņa milzīgais ziežamais zābaks ar biezu, dubļainu zoli. Un vispār abi pani bija ģērbušies diezgan nosmulētās drēbēs.

—  Te nu bija — laidaks! Ko viņš baras? — Grušiņa pēkšņi noskaitās.

—   Pani Agripina, pans būs redzējis poļu zemē kalpones, nevis šļachtas paņes, — pans ar pīpi pateica Grušiņai.

—   Možesz na to rachowač! (Uz to tu vari palaisties!) — garais pans uz krēsla nicinoši atcirta.

—   Vēl kas! Ļaujiet viņam runāt! Cilvēki runā, kam jaukties vidū? Ar viņiem ir jautri, — Grušiņa dzēlīgi atteica.

—   Es nejaucos, paņi, — pans parūciņā nozīmīgi sacīja, uzmezdams ilgu skatienu Grušiņai, un, cienīgi apklusis, atkal sāka sūkt savu pīpi.

—   Nē jau, nē, pans tikko runāja patiesību, — Kalganovs atkal iekarsa, it kā runa būtu par diezin ko. — Viņš jau Polijā nav bijis, kā tad viņš runā par Poliju? Jūs jau neapprecējāties Polijā, vai ne?

—   Nē, Smoļenskas guberņā. Bet ulans viņu jau agrāk no turienes atveda, manu laulāto draudzeni, nākamo, kopā ar paņi — māti un tanti, un vēl vienu radinieci, kopā ar pieaugušu dēlu, tos gan no pašas Polijas, no pašas … un man atdeva. Tas bija kāds mūsu poručiks, ļoti labs jauneklis. Papriekšu. viņš pats gribēja precēties, bet neapprecējās, jo izrādījās, ka viņa ir kliba . ..

—   Vai tad jūs apprecējāt klibu? — Kalganovs iesaucās.

—   Klibu. Šai lietā gan viņi abi toreiz drusku piešmauca mani un to noslēpa. Es domāju, ka viņa tāpat palecas … viņa arvien palēcās, un es domāju, ka viņa to dara no jautrības . . .

—   No prieka, ka iet pie jums? — Kalganovs iekliedzās tādā bērnišķi skanīgā balsī.

—   Jā, no prieka. Bet iznāca, ka pavisam cita iemesla dēļ. Pēc tam, kad mēs salaulājāmies, viņa man pēc laulības tai pašā vakarā atzinās un ļoti jūtīgi lūdza piedot, stāstīja, ka jaunības dienās kādreiz lēkusi pār peļķi un tā kājiņu samaitājusi, hi-hi! . . .

Kalganovs laida vaļā visubērnišķīgākos smieklus un gandrīz nogāzās uz dīvana. Sāka smieties arī Grušiņa. Bet Mitja bija laimes augstumos.

—   Ziniet, ziniet, nu jau viņš runā patiesību, tagad viņš vairs nemelo! — iesaucās Kalganovs, vērsdamies pie Mitjas. — Un ziniet, viņš tak precējies divi reizes, — to viņš stāsta par

pirmo sievu, — bet viņa otrā sieva aizbēgusi un dzīvo vēl šobaltdien, vai jūs to zināt?

—   Tiešām? — Mitja ātri pagriezās pret Maksimovu, izlikdamies ārkārtīgi izbrīnījies.

—   Jā,' aizbēga, tāda ķibele man iznāca, — Maksimovs pazemīgi apstiprināja. — Ar kādu musjū. Bet, galvenais, visu manu sādželi vispirmām kārtām sev vienai pašai jau iepriekš norakstīja. Tu, viņa saka, esi izglītots cilvēks, tu pats sev atradīsi maizes kumosu. Tā mani iegrūda ķezā. Man kādreiz viens cienījams archierejs tā arī piemetināja: «Viena sieva tev bija kliba, bet otra pārlieku vieglām kājām,» — hi-hi!

—   Klausieties, klausieties! — Kalganovs kvēlot kvēloja. — Ja viņš arī melo, — un viņš bieži to dara, — tad viņš melo vienīgi tādēļ, lai visiem sagādātu prieku: tas taču nav nekrietni, nav nekrietni? Ziniet, es viņu dažreiz mīlu. Viņš ir ļoti nekrietns, bet dabiski nekrietns, vai ne? Kā jūs domājat? Dažs labs izturas nekrietni, lai gūtu labumu, bet viņš tāpat, viņš tā no dabas … Iedomājieties, viņš pretendē (vakar visu ce|u strīdējās), ka Gogolis Mirušajās dvēselēs tur to par viņu sarakstījis. Atcerieties, tur ir muižnieks Maksimovs, ko nopēris Hozdrevs un pats par to nodots tiesai «par personīgas pārestības nodarīšanu muižniekam Maksimovam ar rīkstēm piedzērušā stāvoklī», — nu, atceraties? Nu, lūk, iedomājieties, viņš pretendē, ka tas bijis viņš un ka tur viņu nopēruši! Nu, vai tas var būt? čičikovs braukāja visuvēlākais divdesmito gadu sākumā, tā ka gadi itin nemaz nesakrīt. Toreiz viņu nevarēja nopērt. Nevarēja taču, nevarēja?

Grūti bija iedomāties, kādēļ Kalganovs tā iekarsa, bet viņš iekarsa no visas sirds. Mitja nesavtīgi viņam piebiedrojās.

—   Nu, bet ja nu nopēra! — viņš sauca, skaļi smiedamies.

—   Nevis nopēra, bet tā, — Maksimovs pēkšņi iebilda.

—   Kā tā? Nopēra vai nenopēra?

—   Ktora godzina, panie? (Cik pulkstenis?) — pans ar pīpi kā garlaikodamies jautāja garajam panam uz krēsla. Tas tikai paraustīja plecus: pulksteņa ne vienam, ne otram nebija.

—   Kādēļ neparunāt? Ļaujiet arī citiem runāt. Ja jums garlaicīgi, tad laikam citi nevarēs runāt, — Grušiņa atkal bruka virsū, kā redzams, tīši siedamās klāt. Mitjam it kā pirmo reizi kaut kas iešāvās prātā. Šoreiz pans atbildēja jau manāmi saīdzis:

—   Paņi, ja nic nie mowie przeciwko, nic nie powiedzialem. (Es nekā nerunāju pretim, es nekā neteicu.)

—   Ir jau labi, bet nu stāsti tālāk, — Grušiņa uzsauca Maksimovam. — Ko tad jūs visi apklusāt?

—   Nav jau tur nekā ko stāstīt, jo viss tas tīrās muļķības, — Maksimovs tūlīt uzķēra mazliet klīrīgi un ar redzamu prieku, — un arī Gogolim tas viss tikai alegoriskā veidā, jo viņš visus uzvārdus devis alegoriskus: Nozdrevs nebija vis Nozdrevs, bet Nosovs, un Kuvšiņņikovs — tas jau nemaz nav uz to pusi, jo tas bija Škvorņevs. Bet Fenardi tiešām bija Fenardi, tikai nevis itālietis, bet krievs Pctrovs, un mamzele Fenardi bija glītiņa un kājiņās triko, tās glītiņas, bruncīši īsiņi ar vizulīšiem, un viņa bija' tā, kas griezās, ne jau nu četras stundas, bet pavisam tikai četras minutes … un visus savaldzināja …

—   Bet kādēļ nopēra, kādēļ tevi nopēra? — Kalganovs brēca.

—   Pirona dēj, — Maksimovs atbildēja.

—   Kāda Pirona dēļ? — Mitja kliedza.

—   Slavenā franču rakstnieka Pirona dēļ. Toreiz mēs visi vīnu dzērām lielā sabiedrībā, traktierī, šai pašā gada tirgū. Viņi tur mani uzaicināja, un es tūlīt sāku runāt epigramās: «Vai tu tas, Buaio, cik smieklīgs ir tavs tērps.» Bet Bualo atbild, ka viņš taisoties uz masku balli, tas ir, uz pirti, hi-hi, un to viņi ņēma uz savas birkas. Bet es labi drīz vien pateicu otru, loti pazīstamu visiem izglītotiem cilvēkiem, dzēlīgu:

Tu — Sapfo, es — Faons, ar to es vienis pratis, Bet man par bēdu sūru Tu ce|a nezini uz jūru.

Viņi apvainojās vēl vairāk un sāka mani par to nepieklājīgi lamāt, bet es turklāt sev par nelaimi, lai uzlabotu apstākļus, tūlīt pastāstīju ļoti izglītotu anekdoti par Pironu, kā viņu neuzņēma franču akadēmijā, bet viņš, lai atriebtos, uzrakstīja sev epitāfiju kapakmenim:

Ci-gоt Piron qui ne fut rien, Pas mкme akadйmicien. [12]

Tad viņi mani ņēma un nopēra.

—   Bet par ko gan, par ko?

—   Par manu izglītību. Vai nu mazums, par ko ļaudis var nopērt cilvēku, — Maksimovs noteica lēnīgi un pamācoši.

—   E, diezgan, tas viss ir nejauki, negribu klausīties, es domāju, ka būs kas jautrs, — Grušiņa pēkšņi pārtrauca. Mitja uztrūkās un tūlīt beidza smieties. Garais pans piecēlās kājās un augstprātīgi, kā cilvēks, kas garlaikojas svešā kompānijā, sāka soļot pa istabu no viena kakta otrā, salicis rokas aiz muguras.

—   Re, kā nu soļo! — Grušiņa nicinoši viņā paskatījās. Mitja kļuva nemierīgs, pie tam viņš manīja, ka pans uz dīvana aizkaitinātu skatienu noraugās viņā.

—   Pan, — Mitja iesaucās, — iedzersim, paņe! Un ar otru panu arī: iedzersim, panove! — Viņš acumirklī sabīdīja trīs glāzes un ielēja tajās šampanieti.

—   Par Poliju, panove, dzeru uz jūsu Poliju, uz poļu zemi! — iesaucās Mitja.

—   Bardzo mi to milo, panie, wypijmy (Tas man ļoti patīkami, pan, iedzersim), — cienīgi un vēlīgi noteica pans uz dīvana un paņēma savu glāzi.

—   Un otrs pans, kā viņu sauc, ei, augstdzimtība, ņem glāzi! — Mitja rosījās.

—   Pans Vrubļevskis, — pans uz dīvana pateica priekšā. Pans Vrubļevskis gāzelēdamies pienāca pie galda un, kājās

stāvēdams, paņēma savu glāzi.

—   Par Poliju, panove, urā! — Mitja uzsauca, pacēlis glāzi. Visi trīs sadzēra. Mitja paķēra pudeli un tūlīt atkal pielēja

trīs glāzes.

—   Tagad par Krieviju, panove, un sabrāļosimies!

—   Ielej arī mums, — Grušiņa teica, — par Krieviju arī es gribu dzert.

—   Arī es, — Kalganovs teica.

—   Un arī es varētu… par Krievzemīti, veco māmulīti, — Maksimovs noķiķināja.

—   Visi, visi! — Mitja iesaucās. — Saimniek, vēl pudeles! Atnesa visas trīs pudeles, kas bija palikušas no Mitjas atvestajām. Mitja ielēja.

—   Par Krieviju, urā! — viņš atkal uzsauca. Visi, izņemot panus, izdzēra, un Grušiņa uzreiz izdzēra visu savu glāzi. Bet panove pat nepiedūrās savējām.

—     Ko ta jūs, panove? — Mitja iesaucās. — Tad jūs tā? Pans Vrubļevskis paņēma glāzi, pacēla to un skanīgā balsī teica:

—   Par Krieviju tās robežās līdz septiņi simti septiņdesmit otram gadam!

—   Oto bardzo pienknie! (Tas tik ir labi!) — iesaucās otrs pans, un abi uzreiz iztukšoja savas glāzes.

—   Muļķadesas jūs esat, panove! — Mitjam pēkšņi paspruka.

—   Pa-nie!! — abi pani draudoši iekliedzās, sasliedamies pret Mitju kā gaiļi. Sevišķi iekarsa pans Vrubļevskis.

—   Ale nie možna nie mieč slabosci do swcgo krāju! (Vai tad var nemīlēt savu zemi!) — viņš iesaucās.

—   Klusu! Nestrīdēties! Lai nebutu strīdu! — Grušiņa pavēloši uzkliedza un piespēra kājiņu pret grīdu. Viņas seja notvīka, acis iegailējās. Tikko izdzertā glāze darīja savu. Mitja briesmīgi izbijās.

—   Panove, piedodiet! Es biju vainīgs, tā vairs nedarīšu. Vrubļevski, pan Vrubļevski, es vairs tā nedarīšu!…

—   Nu ciet jele tu klusu, sēdies, kāds muļķis! — niknā īgnumā viņam atcirta Grušiņa.

Visi nosēdās, visi apklusa, visi raudzījās viens otrā.

—   Kungi, es pie visa esmu vainīgs! — Mitja atkal iesāka, nekā nesapratis no Grušiņas vārdiem. — Nu, ko ta mēs te sēžam? Nu, ko gan lai iesākam… lai būtu jautri, atkal jautri?

—   Ak, patiesi, briesmīgi garlaicīgi, — Kalganovs kūtri noņūņāja.

—  Varētu uzsist kārtis kā pirmīt… — Maksimovs pēkšņi iesmējās.

—   Kārlis? Lieliski! — Mitja uzķēra. — Ja tikai panove…

—   Pužno, panie! — pans uz dīvana kā negribot atsaucās.

—   Tas tiesa, — arī pans Vrubļevskis apstiprināja.

—   Pužno? Kas tas ir — pužno? — Grušiņa jautāja.

—   Tas nozīmē, ka vēls, paņi, vēla stunda, — pans uz dīvana izskaidroja.

—   Arvien viņiem vēls, un arvien viņi nevar! — Grušiņa dusmās vai iebrēcās. — Paši sēž tik garlaicīgi un grib, lai arī citiem būtu garlaicīgi. Kamēr nebija tevis, Mitja, viņi tā klusēja visu laiku un par mani ņirgājās …

—   Bogiņa moja! — pans uz dīvana iesaucās. — Co mowisz, to sie stanie. \Vidze nielaskie, i jestem smutny. (Mana dieviete! Ko tu teiksi, tas tūlīt notiks. Redzu nelabvēlību, tādēļ esmu skumīgs.) Jestem gotow (Es ar mieru), paņe, — viņš nobeidza, uzrunādams Mitju.

—   Sāc, paņe! — Mitja uzķēra, izraudams no kabatas savas kreditbiļetes un uzlikdams no tām divus simtniekus galdā.

—   Es tev, pan, gribu daudz paspēlēt. Ņem kārtis, turi banku!

—   Kārtis jāņem no saimnieka, pan, — uzstājīgi un nopietni noteica mazais pans.

—  To najlepszy sposob (Tas ir vislabākais), — pans Vrubļevskis piebalsoja.

—   No saimnieka? Labi, saprot», lai tad no saimnieka, to jūs darāt labi, panove! Kārtis! — Mitja nokomandēja saimnieku.

Saimnieks atnesa neatplēstu kāršu komplektu un paziņoja Mitjam, ka jau lasoties kopā meičas; žīdiņi ar cimbolēm droši vien ari drīz ieradīšoties, bet trijjūgs ar krājumiem vēl neesot paspējis ierasties. Mitja pietrūkās kājās un izskrēja blakus istabā tūlīt izrīkot. Bet atnākušas bija tikai trīs meičas, ari Marjas vēl nebija. Un viņš pats arī nezināja, kā viņam izrīkot un kādēļ viņš izskrējis: lika tikai sadabūt no atvestās kastes saldumus, ledenes un staipenes un pacienāt meičas. — Un Andrejam degvīnu, degvīnu Andrejam! — viņš aši pavēlēja. — Andrejam es nodarīju pārestību! — Te pēkšņi viņa plecam piedūrās Maksimovs, kas bija atskrējis līdzi.

—  Dodiet man pieci rubļi, — viņš pačukstēja Mitjam, — es arī gribētu riskēt banciņā, hi-hi!

—   Skaisti, lieliski! Ņemiet desmit, te būs! — Viņš izvilka atkal visas kredītbiļetes no kabatas un sameklēja desmit rubļus. — Un, ja paspēlē, pienāc vēl, pienāc vēl …

—   Labi, — Maksimovs priecīgi nočukstēja un ieskrēja zālē. Arī Mitja tūlīt atgriezās un atvainojās, ka licis uz sevi gaidīt. Pani jau bija nosēdušies un atplēsuši kāršu komplektu. Skatīties skatījās daudz vēlīgāk, gandrīz laipni. Pans uz dīvana aizsmēķēja jaunu pīpi un taisījās izdalīt; viņa sejā parādījās pat zināms svinīgums.

—   Na miejsce, panowie! (Savās vietās, kungi!) — pans Vrubļevskis iesaucās.

—   Nē, es vairs nespēlēšu, — Kalganovs atsaucās, — es jau pirmīt viņiem pazaudēju piecdesmit rubļu.

—   Pan byl neszczensliwy, pan može byč znow szczensliwym (Panam nebija laimes, panam var atkal būt laime), — pans uz dīvana piezīmēja.

—   Cik ir bankā? Ar cik atbild? — Mitja iekarsa.

—   Vienalga, paņe, var simtu, var divi simti, cik tu liksi.

—   Miljonu! — Mitja skaļi iesmējās.

—   Pans kapteinis varbūt būs dzirdējis par panu Podvisockf?

—   Kādu Podvisocki?

—   Kas Varšavā spēlēja kārtis. Atnāk Podvisockis, redz tūkstoš zlotu, sit: par visu banku. Bankas turētājs saka: «Panie Podwysocki, stawisz zloto, czy na honor?» (Vai liksi zeltu vai uz goda vārda?) — «Na honor, panie,» mowie Podwysocki.

«Tcm lepiej, panie.» (Jo labāk, pan.) Bankas turētājs izdala, Podvisockis paņem tūkstoš zlotu. «Poszekaj, panie (Pagaidi, pan),» saka bankas turētājs, atrauj atvilktni un dod miljonu: «Ņem, pan, oto jest twoj rachunek!» (Te ir tavs rēķins!) Bankā bija miljons, «to es nezināju,» Podvisockis saka. «Panie Podwysocki, mowie bankier, — ty stawilesz na honor, i my na bonor.» Podvisockis paņēma miljonu.

—   Tas nav tiesa, — Kalganovs teica.

—   Panie Kalganow, w szlachetnej kompanji tak movvie nie przyston! (Pieklājīgā sabiedrībā tā nerunā!)

—   Atdos gan tev poļu spēlmanis miljonu! — Mitja iesaucās, bet tūlīt apķērās: — Piedod, pan, vainīgs, atkal vainīgs, atdos, atdos miljonu, uz poļu goda vārda, na honor! Redzi, kā ēs runāju poliski, ha-ha! Es lieku desmit rubļu, lai iet — kalps.

—   Bet es rublīti uz dāmiņu, uz sirds dāmiņu, uz jaukiņo, uz poļu paņi, hi-hi! — Maksimovs noķiķināja, izbīdīdams savu dāmu, un, it kā gribēdams no visiem slēpt, pievirzījās pavisam klāt pie galda un uz ātru roku zem galda pārmeta krustu. Mitja laimēja. Laimēja ari rublītis.

—   Stūris! — Mitja iesaucās.

—   Bet es atkal rublīti, es ar sempelīti, es ar mazu mazu sempelīti, — Maksimovs svētlaimīgi murmināja, briesmīgi priecīgs, ka laimējis rublīti.

—   Sists! — Mitja iesaucās. — Septiņi uz pe.

Nosita arī uz pe.

—   Beidziet, — Kalganovs pēkšņi sacīja.

—    Uz pe, uz pe, — Mitja dubultoja, un, cik arī lika uz pe, vienmēr viņam nosita. Bet rubllši laimēja.

—   Uz pe! — Mitja dusmās iebrēcās.

—   Divi simti paspēlēji, pan. Vai vēl liksi divi simti? — pans uz dīvana apvaicājās.

—    Kā, jau divi simti paspēlējis? Nu, tad vēl divi simti! Visi divi simti uz pe. — Un, izrāvis no kabatas naudu, Mitja jau meta divi simti rubļu uz dāmu, kad pēkšņi Kalganovs lai uzlika roku.

—   Diezgan! — viņš iesaucās savā skanīgajā balsī.

—   Ko tad jūs? — Mitja ieplēta uz viņu acis.

—   Diezgan, es negribu! Jūs vairāk nespēlēsiet.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc. Nospļaujieties un ejiet nost, redz, kāpēc. Neļaušu vairs spēlēt!

Mitja pārsteigts viņā raudzījās.

—   Met nost, Mitja, viņš varbūt runā taisnību, jau tā tu daudz paspēlēji, — arī Grušiņa sacīja ar dīvainu noskaņu balsī. Abi pani pēkšņi piecēlās kājās briesmīgi apvainoti.

—   Zartujesz (Joko), panie? — mazais pans teica, bargi uzlūkodams Kalganovu.

—   Jak sie odwažasz to robič, panie! (Kā jūs to iedrošināties!) — arī pans Vrubļevskis uzbļāva Kalganovam..

—   Nav brīv, nav brīv kliegt! — Grušiņa iesaucās. — Ak jūs, tītaru tēviņi!

Mitja viņus visus pēc kārtas aplūkoja; bet kaut kas pēkšņi viņu pārsteidza Grušiņas sejā, un tai pašā brīdī kaut kas pavisam jauns pazibēja arī viņam prātā, — dīvaina jauna doma!

—  Paņi Agripina! — mazais pans iesāka, dusmās pavisam sasarcis, kad pēkšņi Mitja piegāja viņam klāt un uzsita uz pleca.

—   Tava gaišība, uz pāris vārdiem.

—   Czego chcesz, panie? (Ko vajag?)

—   Iesim tai istabā, guļamistabā, pasacīšu tev pāris labu vārdiņu, pašus labākos, tu būsi apmierināts.

Mazais pans izbrīnījās un bailīgi paskatījās Mitjā. Tomēr viņš tūlīt bija mierā, tikai ar tādu norunu, ka tiem līdzi nāk arī pans Vrubļevskis.

—  Miesassargs? Lai nāk arī viņš, arī viņu vajag! Viņš ir pat nepieciešams! — Mitja iesaucās. — Marš, panove!

—   Kurp tad jūs? — Grušiņa nemierīgi jautāja.

—   Acumirklī būsim atpakaļ, — Mitja atbildēja. Kāda drosme, kāds negaidīts spirgtums pazibēja viņam sejā; priekš stundas viņš ienāca šai istabā ar pavisam citādu seju. Viņš ieveda panus istabā pa labi, nevis lielajā, kur pulcējās kopā meiču koris un tika klāts galds, bet guļamistabā, kur bija nolikti čemodāni, saiņi un divi lielas gultas ar katūna spilvenu kalnu katrā. Te uz maza dēļu galdiņa pašā kaktā dega svecīte. Pans un Mitja nostājās pie šī galdiņa viens pret otru, bet milzīgais pans Vrubļevskis tiem blakus, aizlicis rokas aiz muguras. Pani skatījās ļoti nopietni, bet ar redzamu ziņkārību.

—   Ar ko varu panam pakalpot? — mazais pans nošļupstēja.

—   Lieta tāda, pan, es daudz nerunāšu: še tev nauda, — viņš izvilka savas kredilbiļetes, — ja gribi trīs tūkstošus, saņem un brauc, kurp gribi.

Pans vērīgi raudzījās, acis ieplētis, viņa skatiens it kā ieurbās Mitjam sejā.

—   Trzy tysiace, panie? (Trīs tūkstoši, pan?) — Viņš saskatījās ar Vrubļevski.

—   Tši, panove, tši! 'Klausies, pan, es redzu, ka tu esi prātīgs cilvēks. Ņem trīs tūkstošus un taisies pie visiem velniem, paķer līdzi arī Vrubļevski — vai dzirdi? Bet tūlīt, šo pašu bridi, un uz visiem laikiem, saproti, pan, uz mūžīgiem laikiem tu iziesi pa šīm pašām durvīm. Kas tev tur palika: mētelis, kažoks? Es tev iznesīšu. Sai pašā acumirklī tev piebrauks trijjūgs un — uz redzēšanos, pan! Jā?

Mitja pārliecināts gaidīja atbildi. Viņš nešaubījās. Kaut kas ārkārtīgi noteikts pazibēja pana sejā.

—   Bet rubļi, pan?

—   Ar rubļiem būs tā, pan: pieci simti rubļu še tev tūlīt važonim un rokasnaudai, bet divi tūkstoši pieci simti rītu pilsētā — goda vārds, tos tu dabūsi, izraušu vai no elles! Mitja

iesaucās.

Poļi atkal saskatījās. Pana seja sāka pārvērsties uz ļauno pusi.

—   Septiņi simti, septiņi simti, nevis pieci simti, tūlīt, šo pašu brīdi saņemsi, — Mitja pielika, sajuzdams ko nelabu. — Nu ko tu, pan? Netici? Ne jau visus trīs tūkstošus var dot tev uzreiz. Es iedošu, bet tu jau rītu atgriezīsies pie viņas … un man arī nav pašreiz visu triju tūkstošu, man tie stāv pilsētā, mājās, — Mitja šļupstēja, šaubīdamies un ik ar vārdu zaudēdams dūšu, — dievvārds, stāv noslēpti…

Acumirklī ārkārtīga pašapziņa atmirdzēja mazā pana sejā:

—   Czy nie potszebujesz ceszcze coš? (Ko tev vēl nevajadzēs?) — viņš ironiski vaicāja. — Pfe! A pfe! (Kauns, negods!) — Un viņš nospļāvās. Arī pans Vrubjevskis nospļāvās.

—   Tu tāpēc spļaudies, paņe, — noteica Mitja kā izmisumā, sapratis, ka viss pagalam, — tāpēc, ka no Grušiņas domā vairāk pakampt. Kapauni jūs abi esat, jā gan!

—   Jestem do žy\vego dotkniety! (Es esmu apvainots līdz beidzamam!) — mazais pans pēkšņi ņosarka kā vēzis un ārkārtīgā sašutumā, it kā nemaz vairs negribēdams klausīties, steigā izgāja no istabas. Viņam pakaļ zvalstīdamies izgāja Vrubļevskis, bet viņiem pakaļ arī Mitja, samulsis un pārsteigts. Viņš bijās no Grušiņas, viņš nojauta, ka pans tūlīt pūtīs vaļā. Tā arī nolika. Pans iegāja zālē un teatrali nostājās Grušiņas priekšā.

—   Paņi Agripina, jestem do žywego notkniety! — viņš iesaucās, bet Grušiņa pēkšņilikās zaudējusi visu pacietību, it kā * to būtu aizskāruši vissāpīgākajā vietā.

—   'Krieviski, runā krieviski, lai nebūtu neviena poļu vārda! — viņa tam uzkliedza. — Agrāk jau tu runāji krieviski, vai tad tiešām piecos gados esi aizmirsis! — viņa aiz dusmām pavisam nosarka.

—   Paņi Agripina . . .

—   Es esmu Agrafena, es estnu Grušiņa, runā krieviski, citādi es negribu klausīties! — Pans sāka pūst no lepnības un teica lauzītā krievu valodā ātri un svinīgi:

—   Paņi Agrafena, es atbraucu, lai aizmirstu bijušo un piedotu to, lai aizmirstu visu, kas bijis līdz šai dienai…

—   Kā piedot… Vai tad tu atbrauci man piedot? — Grušiņa viņu pārtrauca un pietrūkās kājās.

—   Tā ir, paņi, es neesmu zemsirdīgs, es esmu augstsirdīgs. Bet es biju pārsteigts, kad ieraudzīju tavus mīļākos. Pans Mitja blakus istabā deva man trīs tūkstoši, lai es izgaistu, es viņam iespļāvu fizijā.

—   Kā? Viņš tev par mani naudu deva? — Grušiņa histēriski iekliedzās. — Vai tas tiesa, Mitja? Kā tu iedrošinājies? Vai tad es esmu pērkama!

—   Pan, pan, — Mitja iebrēcās, — viņa ir tīra un skaidra, un nekad es neesmu bijis viņas mīļākais! To tu sameloji…

—   Kā tu drīksti mani viņa priekšā aizstāvēt? — Grušiņa kliedza. — Nevis aiz tikumības es paliku tīra un arī ne tāpēc, ka baidījos no Kuzmas, bet lai viņa priekšā varētu būt lepna un lai man būtu tiesības nosaukt viņu par nelieti, kad mēs tiksimies. Vai tad viņš tiešām neņēma tavu naudu!

—   Ņēma jau, ņēma! — Mitja iesaucās. — Viņš gribēja visus trīs tūkstošus uz reizes, bet es viņam devu tikai septiņi simti rokasnaudas.

—  Zināms, zināms: padzirdējis, ka man ir nauda, tāpēc arī atbraucis laulāties!

—   Pani Agripina! — pans iekliedzās. — Es esmu bruņinieks, es šļachlas muižnieks, nevis laidaks! Es taisījos tevi ņemt par sievu, bet nu redzu pavisam-citu pani, nevis tādu kā agrāk, bet izlaidīgu un nekaunīgu.

—   Nu tad taisies, ka tiec, no kurienes atbrauci! Es tūlīt likšu, lai tevi dzen prom, un tevi padzīs! — Grušiņa briesmīgi saniknota iesaucās. — Es biju mujķe, muļķe, ka pieci gadi sevi mocīju! Bet es jau viņa dēļ sevi nemaz nemocīju, bet aiz niknuma sevi mocīju! Un tas jau arī nepavisam nav viņš. Vai tad viņš bija tāds! Šis jau ir pēc viņa tēva. Kur tad tu pasūtīji šo savu parūku? Tas bija vanags, bet šis — pīļtēviņš. Tas smējās un man dziesmas dziedāja … bet es, es pieci gadi mirku asarās, es, nolādētā muļķe, es, nekrietnā, nekaunīgā!

Viņa nokrita savā krēslā un paslēpa seju rokās. Sai brīdī blakus istabā pa kreisi pēkšņi atskanēja beidzot sapulcējušos Mokrojas jaunavu koris — ugunīga dejas dziesma.

—   Tā ir Sodoma! — pans Vrubļevskis pēkšņi iebrēcās. — Saimniek, dzen projām šos nekauņas!

Saimnieks, kas jau sen ziņkārīgi raudzījās pa durvīm, dzirdēdams kliedzienus un nojauzdams, ka viesi sastrīdējušies, tūlīt iesteidzās istabā.

—   Ko tu bļausties, muti palaid? — viņš uzrunāja Vrubļevski ar tādu gluži neizprotamu nepieklājību.

—   Lops! — pans Vrubļevskis ierēcās.

—   Lops? Bet ar kādām kārtīm tu tikko spēlēji? Es tev pasniedzu jaunu komplektu, bet tu, manas paslēpi! Tu spēlēji ar iezīmētām kārtīm! Es tevi par viltotām kārtīm varu aiztriekt uz Sibiriju, vai tu to zini, jo tas ir tikpat kā viltota nauda … — Un, piegājis pie dīvana, viņš iebāza pirkstus starp dīvana atzveltni un spilvenu un izvilka no turienes neatplēstu kāršu komplektu.

—   Vai tu re, kur mans komplekts, nav vēl atplēsts! — Viņš to pacēla un parādīja visiem visapkārt. — Es jau no turienes redzēju, ka viņš manu komplektu iebāza šķirbā un paņēma savu, — blēdis tu esi, nevis pans!

—   Bet es redzēju, ka šis pans divi reizes pārmainīja kārti, — Kalganovs iesaucās.

—   Ai, kāds kauns, ai, kāds kauns! — Grušiņa iesaucās, sasizdama plaukstas, un patiesi aiz kauna nosarka. — Ak kungs, kāds gan šis cilvēks ir kļuvis!

—   Arī es tā domāju, — iesaucās Mitja. Bet viņš lāgā nepaspēja to izteikt, kad pans Vrubļevskis, apkaunots un satrakots, pagriezies pret Grušiņu un draudēdams tai ar dūri, sāka kliegt:

—   Ielasmeita! — Bet viņš pat nepaspēja to izkliegt, kad Mitja metās viņam virsū, apķēra viņu abām rokām, pacēla gaisā un acumirklī iznesa no zāles istabā pa labi, kurā vēl tikko abus bija ievedis.

—   Tur es viņu noliku uz grīdas! — viņš paziņoja, tūlīt atgriezdamies un no uztraukuma vai zaudēdams elpu, — plēšas, nelietis, no turienes varbūt vairs nerādīsies!… — Viņš pievēra durvīm vienu pusi un, turēdams otru līdz galam vaļā, uzsauca mazajam panam:

—   Augstdzimtība, vai nevēlies turpat? Lūgtum!

—   Tētīt Mitrij Fjodorovič, — Trifons Borisičs iesaucās,

—   atņem jel viņiem naudu, to, ko tu paspēlēji. To jau tev tikpat kā nozaga.

—   Es savus piecdesmit rubļus negribu atņemt, — iKalganovs pēkšņi atsaucās.

—   Un arī es savus divsimt, arī es negribu! — Mitja iesaucās,»

—   neparko negribu atpakaļ, lai paliek viņam par iepriecinājumu.

—   Vareni, Mitja! Braši, Mitja! — Grušiņa sauca, un briesmīgi ļauna stidziņa noskanēja viņas saucienā. Mazais pans, gluži sarkans aiz niknuma, bet nekā nezaudējis no sava cienīguma, devās jau uz durvju pusi, bet apstājās un pēkšņi sacīja, pagriezdamies pret Grušiņu:

—   Pani, jesli chcesz idz za mna, idžmy, jesli nie — bywaj zdrovva! (Ja gribi nākt man līdz, — iesim, ja ne — ardievu!)

Un lepni, pūzdams no sašutuma un ambicijas, izgāja pa dur-, vīm. Cilvēks bija ar raksturu: vēl pēc visa notikušā viņš nezaudēja cerības, ka paņi nāks viņam līdzi, — tik augsti viņš sevi vērtēja. Mitja aizcirta aiz viņa durvis.

—   Ieslēdziet viņus, — Kalganovs teica. Bet atslēga noskrapstēja viņu pusē, viņi ieslēdzās paši.

—   Vareni! — Grušiņa atkal iesaucās ļauni un nežēlīgi.

—   Vareni! Turpu viņam ceļš!

VIII Murgi

Sākās gandrīz orģija, dzīrās pār visu pasauli. Grušiņa pirmā sauca, lai viņai dodot vīnu: «Gribu dzert, gribu pavisam piedzerties, tāpat kā agrāk, atceries, Mitja, atceries, kā mēs toreiz te sapazināmies!» Pats Mitja bija kā murgos un nojauta «savu laimi». Grušiņa viņu tomēr katru brīdi dzina prom no sevis. «Ej, esi jautrs, saki viņiem, lai dejo, lai visi ir jautri, «griezies, būda, griezies, krāsns», kā toreiz, kā toreiz!» viņa sauca tālāk. Viņa bija briesmīgi uzbudināta. Un Mitja skrēja izrīkot. Koris salasījās blakus istabā. Tā istaba, kurā viņi līdz šim sēdēja, bija pie tam arī neērta, to pārdalīja katūna priekškars, aiz kura savukārt bija novietota milzu gulta ar mīkstu pēli un tādiem pašiem katūna spilveniem cits uz cita. Bet arī visās pārējās četrās šī nama «tīrajās» istabās — visur bija gultas. Grušiņa novietojās pašās durvīs, Mitja viņai atnesa šurp krēslu: taisni tāpat viņa sēdēja arī «toreiz», viņu pirmās uzdzīves dienā šinī vietā, un noskatījās no šejienes korī un dejās. Meičas sanāca tās pašas, kas toreiz. Zldeļi ar vijolēm un citarām arī ieradās, un beidzot ieradās arī tik ļoti gaidītais vezums trijjūgā ar vīniem un produktiem. Mitja šaudījās šurpu turpu. Istabā sanāca noskatīties arī sveši — vīri un sievas, kas jau bija aizgājuši gulēt, bet uzmodušies un saoduši nepiedzīvotu cienastu kā priekš mēneša. Mitja sasveicinājās un apkampās ar paziņām, atcerējās sejas, rāva vaļā pudeles un lēja visiem, kam pagadījās. Uz šampanieti kārām acīm skatījās tikai meičas, vīriem labāk garšoja rums un konjaks un sevišķi karstais punšs. Mitja izrīkoja, lai tiktu izvārīta šokolāde visām meičām un lai nebeigtu visu nakti mutuļot trīs patvāri tējai un punšam katram atnācējam: kas grib, lai mielojas. Vārdu sakot, sākās kaut kas juceklīgs un nejēdzīgs, bet Mitja jutās kā savā elementā, un, jo trakāk gāja, jo vairāk viņa gars atdzīvojās. Ja viņam kāds zemnieks šai brīdī palūgtu naudu, viņš tūlīt izvilktu visu savu žūksni un sāktu dalīt pa labi un pa kreisi bez skaita. Laikam tādēļ, lai nosargātu Mitju, ap viņu gandrīz pastāvīgi grozījās saimnieks Trifons Borisičs, kas, liekas, šonakt nemaz negribēja iet gulēt, tomēr dzēra maz (viņš bija nobaudījis tikai vienu glāzīti punša) un vērīgi, ne bez savtības, sekoja Mitjas interesēm. Vajadzības brīžos viņš laipni un iztapīgi viņu apturēja un pierunāja, neļāva apdāvināt kā «toreiz» zemniekus ar «cigariņiem un reinvīnu» vai pat, pasargi dievs, ar naudu, un ļoti dusmojās par to, ka meitas dzer liķieri un ēd konfektes. «Tās visas utu pilnas, Mitrij Fjodorovič,» viņš teica. «Es viņām kurai katrai iesperšu ar celi un vēl pavēlēšu turēt to par lielu godu, — lūk, kādas viņas ir!» Mitja vēl reizi atcerējās Andreju un lika tam aizsūtīt punšu. «Es viņam pirmīt nodarīju pāri,» viņš atkārtoja pagurušā un aizkaitinātā balsī. Kalganovs sākumā negribēja dzert, un arī meitu koris viņam ne visai patika, bet, izdzēris vēl divus kausus šampanieša, viņš kļuva briesmīgi jautrs, staigāja pa istabām, smējās un visus un visu uzlielīja, ir dziesmas, ir muziķu. Maksimovs, svētlaimīgs un apskurbis, nepameta viņu. Grušiņa, kurai arī jau sāka reibt, rādīja Mitjam uz Kalganovu: «Cik viņš mīlīgs, cik jauks puisītis!» Un Mitja sajūsmā skrēja bučoties ar Kalganovu un Maksimovu. O, viņš daudz ko paredzēja: nekā sevišķa viņa tam vēl nebija teikusi un pat, kā redzams, tīši vilcinājās ko teikt, tikai paretam uzmeta viņam laipnu un dedzīgu skatienu. Beidzot viņa pēkšņi to saķēra cieši aiz rokas un ar spēku pievilka sev klāt. Viņa pati tad sēdēja krēslā pie durvīm.

— Kā gan tu pirmīt ienāci, ko? Kā tu ienāci… es tā nobijos. Kā gan tu gribēji pamest mani viņam, ko? Vai tiešām gribēji?

—  Tavu laimi negribēju postīt, — svētlaimē čaloja Mitja. Bet tai viņa atbilde nemaz nebija vajadzīga.

—   Nu, ej nu … priecājies, viņa atkal to dzina prom, — tikai neraudi, es atkal pasaukšu.

Un viņš aizskrēja, bet viņa alka] klausījās dziesmās un skatījās dejās, acīm sekodama viņam, lai viņš bija kur būdams, bet pēc stundas ceturkšņa viņu atkal pasauca, un viņš atkal atskrēja.

—  Nu, sēdies tagad blakus, pastāsti, kā tu vakar par mani uzdzirdi, ka es atbraucu šurp; no kā pirmā dabūji zināt?

Un Mitja sāka visu stāstīt, nesakarīgi, nekārtīgi, dedzīgi, tomēr runāja tā ērmoti, bieži sarauca pēkšņi uzacis un aprāva valodu.

—   Kam tu sarauc pieri? — jautāja viņa.

—   Nekas … atstāju tur vienu slimnieku. Kaut izveseļotos, kaut zinātu, ka izveseļojies, tūlīt atdotu savus desmit gadus.

—   Nu, dievos ar viņu, ja slims. Vai tad tu tiešām gribēji rītnošauties, kāds muļķītis, bet kādēļ? Es mīlu tādus kā tu, neprāšus, — viņa šļupstēja mazliet smagnēju mēli. — Tad tu manis dēļ esi gatavs uz visu? Jā? Un vai tiešām tu, muļķīti, gribēji rīt nošauties? Nē, pagaidi drusku, rīt varbūt es tev pateikšu vienu vārdiņu … šodien neteikšu, bet rīt… Bet tu gribētu šodien? Nē, es šodien negribu. Nu, ej nu, ej, papriecājies!

Reiz tomēr viņa to piesauca it kā neizpratnē un norūpējusies.

—   Kādēļ tu esi tik skumīgs? Es redzu, ka tev ir skumji… Nē, es taču redzu, — viņa piebilda, vērīgi ieskatīdamās viņam acīs. — Kaut gan tu tur skūpsties ar zemniekiem un kliedz, bet es kaut ko redzu. Nē, tu priecājies, es esmu priecīga, un arī tu priecājies… Es šeit kādu mīlu, atmini: kuru? … Ai, paskaties: mans puisītis aizmidzis, noreibis, nabadziņš.

. Viņa runāja par Kalganovu: tas tiešām bija iereibis un uz brīdi aizmidzis, sēdēdams uz dīvana. Un ne tikai no reiboņa bija aizmidzis, viņam diezin kādēļ bija kļuvis skumji vai, kā viņš mēdza teikt, «garlaicīgi». Beidzot viņam stipri vien samaitāja dūšu arī meiču dziesmas, kas pamazām, reizē ar dzeršanu, kļuva par daudz ākstīgas un izlaidīgas. Tāpat arī viņu dejas; divi meitas pārģērbās par lāčiem, bet Stepanida, dūšīga meiča ar nūju rokā, tēloja dīdītāju un sāka viņas «rādīt». «Jautrāk, Marja,» viņa kliedza, «citādi ar nūju!» Beidzot lāči nogāzās uz grīdas kaut kā jau pavisam nepieklājīgi, visai meitiešu un dēliešu publikai, kas drūzmēties drūzmējās, skaļi uzgavilējot. «Nu lai jau viņi, lai jau viņi,» Grušiņa sentenciozi teica ar svētlaimīgu seju, «ne jau katru dienu viņi dabū uzjautrināties, kā tad lai ļaudis nepriecājas?» Bet Kalganovs raudzījās tā, it kā būtu ar kaut ko apgānījies. «Tas viss ir cūcība, viss šis tautiskums,» viņš atiedams teica, «tās viņiem pavasara rotaļas, kad viņi sarga sauli visu vasaras nakti.» Bet sevišķi viņam nepatika kāda «jauna» dziesmiņa ar brašu dejas piedziedājumu, kas stāstīja par to, kā kungs braucis un pratinājis meitas:

KundziņŠ meitas pratināja. Vai šās viņu mīl vai ne.

Bet meitām licies, ka nevar mīlēt kungu:

KundziņŠ gauži sitīs, kuls, Pāries mīlestības mulss.

Pēc tam braucis čigāns, un arī tas:

Čigāns meitas pratināja. Vai šās viņu mīl vai ne.

Bet arī čigānu nevar mīlēt, jo:

Čigāns krūmos jērus zags, Bet man sirds aiz bēdām plaks.

Un daudz braucis tādu ļaužu, kas pratinājuši meitas, pat zaldāts:

Zaldāts meitas pratināja, Vai šās viņu mīl vai ne.

Bet zaldātu noraida ar nicināšanu:

Zaldāts kara semu nes, Es tam …

Te nāca visnerātnākā rinda, ko nodziedāja pavisam atklāti un kas sacēla furoru klausītājos. Galu galā lieta beidzās ar tirgoni:

Tirgonītis pratināja, Vai šo meitas mīl vai ne.

Un izrādās, ka ļoti mīl, jo:

Tirgonītis. mani gūs, Un man zelta dzīve būs.

Kalganovs pat saskaitās:

—   Tā ir gluži apnikusi dziesma, — viņš balsi piezīmēja, — un kas viņiem tās sacerē! Trūkst tikai vēl dzelzceļnieka un žīda, lai arī tie brauc un pratina meitas: tie visus uzvarētu. — Un gandrīz apvainojies viņš turpat paziņoja, ka viņam garlaicīgi, atsēdās uz dīvana un tūlīt iesnaudās. Viņa mīlīgā sejiņa drusku nobālēja un noslīga uz dīvana spilvena.

—   Paveries, cik viņš jauks, — Grušiņa teica, pievezdama viņam klāt Mitju, — es viņam pirmīt matus sukāju, matiņi gluži kā lini un biezi…

Un, sajūsmā pār viņu noliekusies, tā noskūpstīja viņu uz pieres. Kalganovs tai pašā brīdī atvēra acis, paskatījās viņā, piecēlās un ļoti norūpējies uzprasīja: kur Maksimovs?

—   Re, kas viņam vajadzīgs, — Grušiņa iesmējās, — pasēdi taču ar mani kādu brītiņu. Mitja, aizskrej pēc viņa Maksimova!

Izrādījās, ka Maksimovs vairs nemaz neatkāpjas no meičām, tikai dažreiz aizskrien ieliet sev liķierīti, bet šokolādes izdzēris divi tases. Viņa ģīmītis bija gluži piesarcis, deguns purpura sārtumā, acis kļuvušas valgas un saldenas. Viņš pieskrēja un paziņoja, ka tūlīt «pie viena motiviņa» gribot nodejot deju sabotjeru.

—  Man taču jau maziņam izmācīja visas šīs labi audzinātu ļaužu dejas …

—   Nu ej, ej viņam līdz, Mitja, bet es no šejienes paskatīšos, kā viņš tur dejos.

—   Nē, es arī, es arī iešu skatīties, — Kalganovs iesaucās, visnaivākā kārtā atraidīdams Grušiņas priekšlikumu pasēdēt kopā ar viņu. Un visi devās skatīties. Maksimovs tiešām savu deju nodejoja, bet, izņemot Mitju, neviens par viņu nebija sevišķi sajūsmināts. Visa deja sastāvēja no kaut kādiem palēcieniem, izvēršot kājas sāņus, ar zolēm uz augšu, un pie katra palēciena Maksimovs uzsita ar plaukstu pa zoli. Kalganovam nepavisam nepatika, bet Mitja pat noskūpstīja dejotāju.

—   Nu, paldies, laikam esi noguris, ka skaties šurp: vai gribi konfekti, jā? Varbūt gribi cigariņu?

—   Papirosiņu.

—   Vai negribi iedzert?

—   Es te — liķierīti… Bet vai jums nav šokolādes konfektīšu?

—  Tur, lūk, uz galda vesels vezums, ņem, kuru gribi, tu baloža dveselīte!

—   Nē, es tādu — ar vaniļu … vecīšiem … Hi-hi!

—   Nē, brāl, tādu sevišķu nav.

—   Paklausieties! — večuks pēkšņi noliecās Mitjam pie pašas auss. — Lūk, šī meitene, Mariņa. hi-hi, kā gan man, ja vien varētu, ar viņu iepazīties, ar jūsu laipnību …

—   Lūk, kā iegribējies! Nē, brāl, nebūs nekā.

—   Es jau nevienam ļauna nedaru, — Maksimovs bēdīgi nočukstēja.

Nu labi, labi… Šeit, brāl, tikai dzied un dejo, bet varbūt, velns! Pagaidi… Ed pagaidām, ēd, dzer un līksmojies. Naudas nevajag?

—   Varbūt vēlāk, — Maksimovs pasmaidīja.

—   Labi, labi…

Galva Mitjam dega. Viņš izgāja priekšiņā uz augšējās koka galerijas, kas no iekšpuses, no sētas, apņēma veselu ēkas daļu. Svaigais gaiss viņu atspirdzināja. Viņš stāvēja viens tumšā kaktā un pēkšņi saķēra galvu abās rokās. Viņa izsvaidītās domas pēkšņi apvienojās, sajūtas salija vienkopus, un viss kļuva gaišs. Briesmīga, šaušalīga gaisma! «Ja nu nošauties, tad kad gan, ja ne tagad,» viņam iešāvās prātā. «Aiziet pēc pistoles, atnest to šurp un šinī pašā netīrajā un tumšajā kaktā visu izbeigt.» Gandrīz veselu minūti viņš stāvēja šaubīdamies. Nesen, kad viņš brāzās šurp, aiz viņa bija kauns un negods, jau izdarītā zādzība un šīs asinis, asinis! … Bet tad bija vieglāk, ai, vieglāk! Jo tad jau viss bija galā: viņu tas bija zaudējis, atstājis citam, viņa tam bija zudusi, pagalam, — ai, tad šis lēmums tam bija vieglāks, vismaz likās neizbēgams, nepieciešams, jo kādēļ vēl viņam bija dzīvot pasaulē? Bet tagad? Vai tagad bija tas, kas toreiz? Tagad vismaz ar vienu spoku, briesmoni, ir viss galā: šis viņas «bijušais», viņas neapstrīdamais, fatalais cilvēks ir pazudis bez pēdām. Briesmīgais spoks pēkšņi bija pārvērties par kaut ko tik mazu, tik komisku; viņu uz rokām ienesa guļamistabā un ieslēdza. Viņš nekad neatgriezīsies. Viņai ir kauns, un no viņas acīm viņš jau tagad skaidri redz, ko viņa mīl. Tagad tikai vajadzētu dzīvot un … nevar dzīvot, nevar, ai, lāsts! «Ak dievs, atdzīvini nogāzto pie sētas! Liec, lai šis briesmīgais biķeris aiziet man secen! Tu taču esi darījis brīnumus, ak kungs, tādiem pašiem grēciniekiem kā es! Bet ja nu, bet ja nu vecis ir dzīvs? Ai, tad pārējo kaunu un negodu es iznīcināšu, es atdošu nozagto naudu, atdošu to, izraušu kaut vai no zemes… Negoda pēdu nepaliks, tās paliks tikai manā sirdī — uz mūžu! Bet nē, nē, o, neiespējamie, mazdūšīgie sapņi. Ai, lāsts!»

Bet tomēr it kā kādas ggišas cerības stars atspīdēja viņam tumsā. Viņš pietrūkās, devās istabās — pie viņas, atkal pie viņas, pie savas mūžīgas valdnieces! «Vai tad tiešām viņas mīlas viena stunda, viens brīdis neatsver visu pārējo dzīvi, kaut arī negoda mokās?» Šis mežonīgais jautājums sagrāba viņa sirdi. «Pie viņas, pie viņas vienīgās, viņu dzirdēt, klausīties un ne par ko nedomāt, visu aizmirst, kaut arī tikai uz šo nakti, uz stundu, uz acumirkli!» Pie pašas ieejas priekšiņā, vēl uz galerijas, viņš uzgrūdās saimniekam Tritonam Borisičam. Tas viņam izlikās drūms un norūpējies un, liekas, bija nācis viņu meklēt.

—   Ko tu, Borisič, vai mani meklēji?

—   Nē, jūs ne, — saimnieks uzreiz it kā sarāvās, — kas man jūs ko meklēt? Bet jūs … kur jūs bijāt?

—   Kam tu tik bēdīgs? Vai dusmojies? Pagaidi, drīz iesi gulēt… Cik tad pulkstenis?

—   Nu jau būs trīs. Varbūt pat pāri.

—   Beigsim, beigsim.

—   Apžēlojieties, nekas. Cik jums patīk…

«Kas viņam?» Mitja kā garām ejot nodomāja un ieskreja istabā, kur dejoja meičas. Bet viņas tur nebija. Zilajā istabā arī nebija: tikai Kalganovs viens snauda uz dīvana. Mitja paskatījās aiz priekškariem — viņa bija tur. Viņa sēdēja kaktā uz lādes un, sakņupusi ar rokām un galvu uz blakus stāvošās gultas, rūgti raudāja, visiem spēkiem ciezdamās un valdīdama balsi, lai kāds neuzdzirdētu. Ieraudzījusi Mitju, viņa to pieaicināja pie sevis un, kad tas pieskrēja, cieši saķēra aiz rokas.

—   Mitja, Mitja, es taču viņu mīlēju! — viņa tam čukstēja, — tā viņu mīlēju, visus piecus gadus, visu, visu šo laiku! Vai viņu mīlēju vai tikai savas dusmas? Nē, viņu! Ai, viņu! Estaču meloju, ka mīlēju tikai savas dusmas, bet ne viņu! Mitja, man taču toreiz bija tikai septiņpadsmit gadu, viņš toreiz bija ar mani tik laipns, tik ļoti jautrs, man dziesmas dziedāja … Vai arī varbūt izlikās man tāds, man, muļķa meiteņam . .. Bet tagad, ak kungs, tas vairs nav tas, vairs nepavisam nav viņš. Arī no sejas nav pēc viņa, nepavisam. Es no sejas viņu nemaz nepazinu. Braucu šurp ar Timoteju un aizvien domāju, visu ceļu domāju: «Kā ar viņu satikšos, ko teikšu, kā mēs skatīsimies viens otrā? . . .» Visa dvēsele pamira, un te viņš mani tikpat kā ar samazgu ķipi aplēja. Runā kā skolotājs: tikai tādu gudru, cienīgu, saņēma mani svinīgi, tā es arī paliku strupceļā. Nekur ne vārdiņa iebilst. Sākumā domāju, ka viņš kaunas no šī sava garā poļa. Sēžu, skatos viņos un domāju: kāpēc es tagad ar viņu nemaz neprotu runāt? Zini, tā sieva viņu ir samaitājusi, kuru viņš, mani pametis, toreiz apprecēja … Viņa to tur būs pārtaisījusi. Mitja, kāds kauns! Ai, man kauns, Mitja, kauns, ai, par visu savu dzīvi kauns! Lai nolādēti, lai nolādēti šie pieci gadi, nolādēti! — Un viņa atkal pārplūda asarām, bet Mitjas roku neizlaida un cieši pie tās turējās.

—   Mitja, balodīt, pagaidi, neej projām, es tev gribu pateikt vienu vārdiņu, — viņa nočukstēja un pēkšņi pacēla uz viņu acis. — Klausies, saki tu man: kuru es mīlu? Es šeit vienu cilvēku mīlu. Kurš ir šis cilvēks? — to tu man pasaki. — Viņas sejā, kas bija asarās uztūkuši, atausa smaids, acis mirdzēja pustumsā. — Pirmīt ienāca viens vanags, tad sirds man pagura: «Muļķe tu esi, lūk, kuru tu mīli,» tā uzreiz pačukstēja sirds. Tu ienāci un visu apgaismoji. «No kā viņš baidās?» es domāju. Bet tu taču nobijies, pavisam nobijies, runāt nemācēji… Ne jau no viņiem' viņš bīstas, es domāju, vai tad tu vari no kāda bīties? Viņš bīstas no manis, es domāju, tikai no manis. Tev taču, muļķītim, Feņa izstāstīja, ka es Aļošam logā nosaucu pakaļ, ka vienu stundu mīlēju Mitjiņu un tagad braucu mīlēt… citu. Mitja, Mitja, kā es. muļķe, varēju iedomāties, ka mīlu citu pēc tevis! Vai tu piedod, Mitja? Piedod man vai ne? Mīli? Mīli?

Viņa pietrūkās un abām rokām saķēra viņu aiz pleciem. Mitja mēms no sajūsmas skatījās viņai acīs, sejā, viņas smaidā un pēkšņi, cieši apkampis viņu, metās viņu skūpstīt.

—   Bet vai piedosi, ka mocīju? Es taču aiz dusmām jūs visus mocīju. Es taču to večuku tīšām aiz dusmām padarīju traku … Vai tu atceries, ka tu reiz pie manis dzēri un sasiti kausu? Es to paturēju prātā un šodien arī sasitu kausu, dzēru par «savu nekrietno sirdi». Mitja, vanadziņ, kāpēc tu mani neskūpsti? Reizi noskūpstījis un atraujas, skatās, klausās… Kas nu manī ko klausīties! Skūpsti mani, skūpsti stiprāk, lūk, tā. Ja jau mīlēt, tad mīlēt! Tava verdzene es tagad būšu, verdzene uz visu mūžu! Saldi ir būt par verdzeni!… Skūpsti! Sit mani, moki mani, izdari man ko … Ai, patiesi, mani vajag mocīt… Pag! Pagaidi, vēlāk, negribu tā … — viņa to pēkšņi atgrūda. — Ej prom, Mitjiņ, nu iešu un piedzeršos vīna, gribu pagalam noreibt, piedzērusies tūliņ dejot iešu, gribu, gribu!

Viņa izrāvās no viņa aiz priekškariem. Mitja izgāja viņai līdz kā apskurbis. «Nu lai, lai tagad noliek kas notikdams — par vienu mirkli atdošu visu pasauli,» viņam iešāvās prātā. Grušiņa tiešām vienā vilcienā izdzēra vēl glāzi šampanieša un uzreiz ļoti apreiba. Viņa nosēdās uz krēsla agrākajā vietā un svētlaimīgi smaidīja. Viņai vaigi iekvēlojās, lūpas iedegās, mirdzošās acis apmiglojās, kaislīgais skatiens aicināja. Pat Kalganovam it kā kaut kas iedūrās sirdī, un viņš piegāja tai klāt.

—   Vai tu juti, ka es tevi pirmīt noskūpstīju, kad tu gulēji? — viņa tam nošļupstēja. — Nu esmu noreibuši, jā, jā … Vai tu ne.esi noreibis? Bet kāpēc Mitja nedzer? Kāpēc tu nedzer, Milja, es iedzēru, bet tu nedzer . . .

—   Noreibis! Jau tā esmu noreibis … no tevis noreibis, bet tagad gribu arī no vīna. — Viņš izdzēra vēl glāzi un — tas arī viņam pašam likās savādi — tikai no šīs pēdējās glāzes arī noreiba, uzreiz noreiba, bet līdz tam visu laiku bija skaidrā, pats to atcerējās. No šī brīža viss sāka griezties ap viņu kā murgos. Viņš staigāja, smējās, uzrunāja visus un visu to, it kā vairs neapzinādamies. Tikai kāda nekustīga un degoša sajūta ik brīdi lika sevi manīt, «it kā kvēloša ogle dvēselē», viņš vēlāk atcerējās. Dažreiz viņš piegāja pie viņas, nosēdās viņai blakus, skatījās viņā, klausījās viņā … Viņa bija kļuvusi šausmīgi runīga, visus sauca sev klāt, pieaicināja pēkšņi kādu meiču no kora, tā pienāca, bet viņa vai nu skūpstīja to un atlaida, vai arī ar roku tai pārmeta krustu. Vēl brīdis — un viņa varētu sākt raudāt. Uzjautrināja viņu arī «večuks», kā viņa saukāja Maksimovu. Viņš ik brīdi skrēja pie viņas skūpstīt rociņas un «katru pirkstiņu», bet beigās nodejoja vēl vienu deju kādas vecas dziesmiņas pavadībā, ko viņš pats nodziedāja. Sevišķi dedzīgi viņš lēkāja, kad nāca piedziedājums:

Cūciņa ruk-ruk, ruk-ruk, Telite mū-mfl, rnfi-mū, Pīlīte pēk, pēk, pēk, Zostiņa ga-ga, ga-ga, Vistiņa pa istabu pastaigāja, Kururu, ruru izrunāja, Ai, ai, izrunāja!

Dod viņam kaut ko, Mitja, — Grušiņa teica, — iedāvā viņam, viņš taču nabadzīgs. Ai nabadzīgie, apspiestie! … Zini, Mitja, es iešu klosteri. Nē, tiešām, kādreiz aiziešu. Man šodien Aļoša teica vārdus, ko es neaizmirsīšu visu mūžu … Jā … Bet šodien vēl padejosim. Rītu klosterī, bet šodien padejosim. Es gribu būt nerātna, labie ļaudis, un kas tad par to, dievs piedos. Ja es būtu dievs, es visiem ļaudīm piedotu: «Mani mīļie grēcnieciņi, no šīs dienas piedodu visiem.» Bet es iešu piedošanas lūgt: «Piedodiet, labie ļaudis, muļķa sievai, tā, lūk.» Es esmu zvērs, redz, kas. Es gribu dievu lūgt. Es pasniedzu slpoltiņu. Tādai ļaundarei kā es gribas dievu lūgt. Mitja, lai dejo, netraucē. Visi cilvēki pasaulē ir labi, visi, līdz beidzamam. Pasaule ir labi. Kaut ari mēs esam Jauni, bet pasaulē ir labi. Mes esam neganti un labi, ir neganti, ir labi… Ne, sakiet, es jus lūdzu, visi pienāciet, un es vaicāšu; sakiet man vienu: kāpēc es esmu tik laba? Es jau esmu laba, es esmu_ļoti laba… Nu tad, lūk: kāpēc es esmu tik laba? — Grušiņa tā šļupstēja, reibdama aizvien vairāk un vairāk, un beidzot taisni paziņoja, ka tūlīt pati gribot dejot. Viņa piecēlās no krēsla un sagrīļojās: — Mitja, nedod man vairāk vīna, ja arī lūgšu — nedod. Vīns nedod miera. Un viss griežas, ir krāsns, ir viss griežas. Dejot gribu. Lai visi skatās, kā es dejoju … cik labi un skaisti dejoju .. .

Ta bija nopietna apņemšanās: viņa izņēma no kabatas baltu batista lakatiņu un paņēma to aiz stūra, labajā rociņā, lai dejojot to vicinātu. Mitja rīkojās, meičas apklusa, sagatavodamās pec pirmā mājiena uzsākt korī dejas dziesmu. Maksimovs, dabūjis zināt, ka pati Grušiņa grib dejot, sajūsmā iespiedzās un noskrēja gar viņu lēkādams un dziedādams:

Kājas ņipras, gūžas stipras, Aste gredzentiņā.

Bet Grušiņa pamāja viņam ar lakatiņu un aizdzina viņu.

—   šš! Mitja, ko tad viņi nenāk? Lai visi nāk… skatīties. Pasauc ari tos, ieslēgtos… Par ko tu viņus ieslēdzi? Saki viņiem, ka es dejoju, lai ari viņi skatās, kā es dejoju …

Mitja dzēruma straujumā piegāja pie aizslēgtajām durvīm un sāka dauzīt ar dūri.

—   Ei, jūs . . . Podvisocki! Nāciet ārā, viņa grib dejot, jūs sauc.

Laidaks! — atkliedza pretim kāds no paniem.

—   Bet tu palaidaksl Tu esi sīks neģēlītis; tas tu esi.

—   Jums gan vajadzētu beigt ķengāties par Poliju, — Kalganovs sentenciozi piebilda, ari būdams apskurbis pāri saviem spēkiem.

—   Klusu, puisīt! Ja es viņu nosaucu par neģēli, tad tas nenozīmē, ka es tā nosaucu visu Poliju. Viens laidaks nav visa Polija. Klusu, mīļais puisīt, ēd konfekti.

—   Ak, kādi viņi! Kas tie par cilvēkiem? Kāpēc viņi negrib līgt mieru? — Grušiņa teica un sāka dejot. 'Koris sāka «Ak tu sēta, mana sēta». Grušiņa jau atmeta galviņu, pavēra lūpiņas, pasmaidīja un pēkšņi, stipri sagrīļojusies, apstājās istabas vidū ka neziņā.

—   Nav spēka … — viņa teica tādā kā samocītā balsī, piedodiet, nav spēka, nevaru … Atvainojiet…

Viņa palocījās korim, pēc tam sāka locīties uz visām četrām pusēm no vietas.

—   Atvainojiet… Piedodiet…

—   Iedzērusi kundzīte, iedzērusi mīļā kundzīte, — atskanēja balsis.

—  Viņa ir piedzērusi, — Maksimovs ķiķinādams skaidroja meičām.

—   Mitja, aizved mani… paņem mani, Mitja, — Grušiņa nevarīgi teica. Mitja metās viņai klāt, pacēla viņu uz rokām un ieskrēja ar savu dārgo guvumu aiz priekškariem. «Nu, tagad es iešu prom,» Kalganovs nodomāja un, iziedams no zilās istabas, aizvēra durvīm abas puses. Bet zālē dzīres rībēja un turpinājās, sāka rībēt vēl skaļāk. Mitja nolika Grušiņu uz gultas un skūpstīdams iesūcās viņas lūpās.

—   Neaiztiec mani… — viņa lūdzošā balsī tam nošļupstēja,

—  neaiztiec, kamēr neesmu tava … Teicu, ka tava, bet tu neaiztiec … pažēlo… Šeit, blakus tiem, nevar. Viņš ir šeit. Riebīgi te…

—   Es paklausu! Nedrīkstu … dievinu! — murmināja Mitja.

—  Jā, šeit ir riebīgi, ai, nejēdzīgi. — Un, neizlaizdams viņu no apkampieniem, viņš nometās ceļos pie gultas uz grīdas.

—   Es zinu, kaut tu esi zvērs, tomēr tu esi krietns, — Grušiņa grūti runāja, — to vajag godīgi… uz priekšu būs godīgi… un lai arī mēs būtu godīgi, lai arī mēs būtu labi, ne zvēri, bet labi… Aizved mani, aizved tālu, dzirdi… Es šeit negribu, bet tālu tālu …

—   O, jā, jā, katrā ziņā, — Mitja žņaudza viņu apkampienos,

—   aizvedīšu tevi, aizlidosim … O, visu dzīvi atdošu tūlīt par vienu gadu, lai tikai nebūtu jādomā par šīm asinīm!

—   Kādām asinīm? — Grušiņa nesaprašanā atkārtoja.

—   Nekas, — Mitja izdvesa. — Grušiņ, tu gribi, lai godīgi, bet es esmu zaglis. Es iKatiņai nozagu naudu … Kauns, ak kauns!

—   iKatiņai? Vai tai jaunkundzei? Nē, tu neesi nozadzis. Atdod viņai, paņem no manis … Ko tu kliedz? Tagad viss manējais ir tavs. Kas mums nauda? Mēs viņu tik un tā nodzersim … Tādi kā mēs nevaram nenodzert. Bet mēs abi labāk iesim zemi art. Es, rau, ar šīm rokām gribu zemi raust. Vajag strādāt, dzirdi? Aļoša lika. Nevis mīļākā es tev būšu, es tev būšu uzticīga, būšu tava verdzene, strādāšu prieks tevis. Mēs abi aiziesim pie jaunkundzes un palūgsim, lai piedod, un aizbrauksim. To naudu viņai aiznes, bet mani mīli… Un viņu nemīli. Vairāk viņu nemīli. Ja iemīlēsi, es viņu nožņaugšu. Es viņai abas acis ar adatu izduršu.

—   Es mīlu tevi, tevi vien, Sibirijā mīlēšu …

—   Kāpēc Sibirijā? Nu, ja gribi, arī Sibirijā, vienalga … strādāsim … Sibirijā ir sniegs … Es mīlu braukt pa sniegu … un lai būtu zvaniņš… Vai dzirdi, skan zvaniņš… Kur tad skan zvaniņš? Brauc kāds… te jau beidza skanēt.

Viņa nespēkā aizvēra acis un pēkšņi it kā aizmiga uz vienu brīdi. Zvaniņš tiešām skanēja kaut kur tālumā un pēkšņi beidza skanēt. Mitja nolieca galvu uz viņas krūtīm. Viņš nemanīja, ka zvaniņš beidza skanēt, bet nemanīja arī to, ka piepeši apklusa arī dziesmas, un dziesmu un dzēruma trokšņa vietā visā mājā negaidot iestājās kapa klusums. Grušiņa atvēra acis.

—   Kas tas, vai es gulēju? Jā … zvaniņš… Es gulēju un redzēju sapni: it kā es brauktu, pa sniegu … zvaniņš skan, un es snaužu. Ar mīļu cilvēku, it kā ar tevi braucu. Un tālu tālu … Es tevi apkampu un skūpstīju, piespiedos pie tevis, man bija tā kā auksti, bet sniegs mirdz … Zini, kad nakti sniegs mirdz un mēness raugās, un es it kā nemaz nebūtu zemes virsū … Uzmodos, un mīļais ir blakus, cik labi…

—   Blakus, — Mitja murmināja, skūpstīdams viņas drēbes, krūtis, rokas. Un pēkšņi viņam likās kaut kā savādi: viņam likās, ka viņa skatās taisni uz priekšu, bet nevis viņā, nevis viņa sejā, bet pār viņa galvu, cieši un dīvaini nekustīgi. Izbrīns pēkšņi parādījās viņas sejā, gandrīz izbailes.

—   Mitja, kas no turienes skatās šurp uz mums? — viņa pēkšņi nočukstēja. Mitja apgriezās un ieraudzīja, ka tiešām kāds pašķīris priekškaru un it kā novēro viņus. Likās pat, viņš tur nebija viens pats. Mitja pietrūkās kājās un ātri piegāja pie vērotāja.

—   Šurp, lūdzu šurp pie mums, r— kāda balss viņam teica paklusi, tomēr cieši un noteikti.

Mitja izgāja no priekškariem un nostājās nekustīgi. Visa istaba bija cilvēku pilna, tikai tie vairs nebija pirmītējie, bet pavisam jauni. Acumirklīgas trīsas pārskrēja viņam pār muguru, un viņš nodrebēja. Visus šos ]audis viņš pazina vienā mirklī. Lūk, šis garais un plecīgais vīrs mētelī un cepurē ar kokardi, tas ir apriņķa policijas priekšnieks Michails Makaričs. Bet šis «diloņslimais», kārtīgais frants «vienmēr tik spodrajos zābakos» — ir prokurora biedrs. «Viņam ir chronometrs četri simti rubļu vērtībā, viņš rādīja.» Bet/šis jauniņais, maziņais acenēs … Mitja bija aizmirsis tikai viņa uzvārdu, bet viņš arī to pazīst, ir redzējis: tas ir izmeklētājs, tiesu izmeklētājs, «no tiesībniekiem», nesen atbraucis. Bet, lūk, šis — uzraugs Mavrikijs Mavrikičs, to jau viņš pazīst, pazīstams cilvēks. Un tie ar bleķa' nozīmēm, kāpēc tie te? Un vēl kādi divi zemnieki… Bet, lūk, tur durvīs Kalganovs un Trifons Borisičs …

—  iKungi… Ko tad jūs, kungi? — Mitja iesāka, bet pēkšņi svešādā balsī, it kā pavisam cits cilvēks, viņš iekliedzās skaļi, pilnā balsī:

—   Sa-pro-tu!

Jaunais cilvēks acenēs pēkšņi panācās uz priekšu un, piegājis Mitjam klāt, sāka kaut arī cienīgi, tomēr it kā drusku steigdamies:

—  Mēs pie jums… vārdu sakot, es jūs palūgšu šurp, lūk, še, pie dīvana … Mums ir neatliekami ar jums jāizskaidrojas.

—  Vecis! — Mitja iekliedzās kā ārprātā. — Vecis un viņa asinis!… Sa-pro-tu!

Un kā nopļauts viņš atsēdās, it kā nokrita uz blakus stāvošā krēsla.

—   Saprati? Saprati! Tēva slepkava un briesmonis, tava vecā tēva asinis brēc uz tevi! — vecais policijas priekšnieks pēkšņi iebrēcās, tuvodamies Mitjam. Viņš bija ārkārtīgi uztraukts, gluži sasarcis un drebēt drebēja.

—   Bet tas nav iespējams! — mazais, jaunais cilvēciņš iesaucās. — Michail Makarič, Michail Makarič! Tas nav tā, nav tā! … Lūdzu, atļaujiet man vienam runāt… Es nekad nebūtu sagaidījis no jums tamlīdzīgas epizodes …

—   Bet tie taču ir murgi, kungi, murgi! — policijas priekšnieks sauca. — Paskatieties viņā: nakti, piedzēries, ar paklīdušu meitu un sava tēva asinīs … Murgi! Murgi!

—   Es jūs palūgšu, balodīt Michail Makarič, šoreiz visiem spēkiem savaldīt savas jūtas, — čukstot ātri nobēra vecajam vīram prokurora biedrs, — citādi es būšu spiests spert…

Bet mazais izmeklēšanas tiesnesis neļāva viņam nobeigt: viņš pagriezās pret Mitju un cieši, skaļi un svinīgi teica:

—  Atvaļinātais poručik Karamazova kungs, man jums jāpaziņo, ka jūs tiekat apvainots sava tēva Fjodora Pavloviča Karamazova slepkavībā, kas notikusi šonakt…

Viņš kaut ko vēl sacīja, arī prokurors it kā kaut ko piemetināja, bet Mitja, lai gan klausījās, vairs nesaprata viņus. Viņš mežonīgu skatienu noraudzījās viņos visos …

DEVĪTĀ GRĀMATA IEPRIEKŠĒJA IZMEKLĒŠANA

..

I Ierēdņa Perchotina karjeras sākums

Pēteris Iļjičs Perchotins, kuru mēs atstājām dauzāmies visiem spēkiem tirgones Morozovas nama stiprajos, aizslēgtajos vārtos, beidza, saprotams, ar to, ka galu galā saklauvēja. Uzdzirdusi tik negantus klauvējienus pa vārtiem, Feņa, tā pārbiedēta priekš divi stundām un vēl arvien no uztraukuma un «domām» neiedrošinādamās iet gulēt, tagad atkal pārbijās gandrīz līdz histērijai: viņai likās, ka dauzās atkal Dmitrijs Fjodorovičs (lai gan viņa pati redzēja, ka viņš aizbrauca), jo tik «pārdroši» dauzīties nevarēja neviens, izņemot viņu. Viņa metās pie sētnieka, kas jau bija pamodies, un gāja uz klaudzieniem pie vārtiem, un lūdza viņu, lai nelaiž iekšā. Bet sētnieks iztaujāja klauvētāju un, dabūjis zināt, kas viņš ir un ka viņš grib satikt Fedosju Markovnu ļoti svarīgā lietā, beidzot saņēmās un atvēra vārtus. Iegājis pie Fedosjas Markovnas tai pašā virtuvē, pie kam «drošības dēļ» viņa palūdza Pēteri Iļjiču, lai tas atļaujot ienākt ari sētniekam, Pēteris Iļjičs sāka viņu iztaujāt un acumirkli uzķēra pašu galveno: tas ir, ka Dmitrijs Fjodorovičs, aizskriedams meklēt Grušiņu, paķēris miezera stampiņu, bet atgriezies bez stampiņas un asiņainām rokām. «Un asinis vēl pilēt pil no tām, pilēt pil!» Feņa iesaucās, kā redzams, pati izdomājusi šo šausmīgo faktu savā satrauktajā fantazijā. Bet ari pats Pēteris Iļjičs bija redzējis asiņainās rokas, lai gan no tām nepilēja, pats vēl palīdzējis tās nomazgāt, un ne jau tas bija galvenais, vai tās ātri nosusējušas, bet gan tas, kurp īsti Dmitrijs Fjodorovičs aizskrēja ar stampiņu, tas ir, vai tiešām pie Fjodora Pavloviča un no kā tik droši var to secināt? Šo punktu Pēteris Iļjičs sevišķi uzsvēra, un, lai gan rezultātā nekā droši nedabūja zināt, tomēr viņam radās gandrīz pilnīga pārliecība, ka nekur citur Dmitrijs

Fjodorovičs nemaz nevarēja skriet kā uz tēva māju un ka tātad tur katrā ziņā kaut kam vajadzēja būt notikušam. «Bet, kad viņš atgriezās,» Feņa uztraukumā piebilda, «un es viņam visā atzinos, tad sāku viņu iztaujāt: aiz kam jums, balodīt Dmitrij Fjodorovič, abas rokas ar asinīm, tad viņš, liekas, taisni tā ari atbildēja: ka tās esot cilvēka asinis un ka viņš nupat esot nositis cilvēku, — tā pats atzinās, tā viņš man Visu tepat atklāja un piepeši izskrēja kā ārprātīgs. Es apsēdos un domāju: kur gan viņš tagad kā ārprātīgs aizskrēja? Viņš brauks uz Mokroju, es domāju, un tur nositīs kundzi. Un tad es izskrēju viņu lūgt, lai nesit kundzi nost, uz viņa dzīvokli, bet pie Plotņikovu veikala skatos un redzu, ka viņš jau aizbrauc un ka rokas viņam vairs nav asiņainas.» (Feņa to bija ievērojusi un paturējusi prātā.) Vecene, Feņas vecmāmuļa, cik spēdama apstiprināja visas savas mazmeitiņas liecības. Izjautājis vēl par šo un to, Pēteris Iļjičs izgāja no mājas vēl lielākā nemierā un uztraukumā, nekā bija tajā iegājis.

Liktos, ka tagad viņam vistaisnākais un tuvākais ceļš būtu uz Fjodora Pavloviča namu apvaicāties, vai tur nav kas noticis, un, ja ir noticis, tad kas īsti, un, iegūstot noteiktas ziņas, iet pie policijas priekšnieka. Tā arī Pēteris Iļjičs bija cieši noņēmies. Bet nakts bija tumša, Fjodora Pavloviča nama vārti stipri, atkal jādauzās, bet ar Fjodoru Pavloviču viņš bija maz pazīstams — un, ja viņš saklauvēs, viņam atvērs, un pēkšņi izrādīsies, ka tur nekas nav noticis, bet zobgalīgais Fjodors Pavlovičs rīt visā pilsētā stāstīs anekdoti, ka nakti pie viņa lauzies iekšā nepazīstams ierēdnis Perchotins, lai dabūtu zināt, vai viņu kāds nav nositis. Skandals! Bet no skandala Pēteris Iļjičs baidījās par visu vairāk pasaulē. Tomēr jūtas, kas viņu aizrāva, bija tik stipras, ka viņš, dusmīgi piecirtis kāju pie zemes un atkal sevi izbāris, nekavējoties devās jaunā ceļā, bet nu jau nevis pie Fjodora Pavloviča, bet pie Chochlakova kundzes. Ja tā, viņš domāja, atbildēs uz jautājumu: vai viņa pirmīt, tai un tai stundā, ir iedevusi Dmitrijam Fjodorovičam trīs tūkstoši, tad, saņemot noliedzošu atbildi, viņš tūlīt ies pie policijas priekšnieka, neiegriežoties pie Fjodora Pavloviča; pretējā gadījumā viņš visu atliks līdz rītam un atgriezīsies mājās. Te, zināms, skaidri redzams, ka šī jaunā cilvēka apņemšanās iet naktī ap pulksten vienpadsmitiem pie viņam pavisam nepazīstamas augstākās sabiedrības kundzes, uzcelt viņu varbūt no gultas, lai uzdotu viņai savā ziņā dīvainu jautājumu, varēja sacelt vēl lielāku skandalu nekā gājiens pie Fjodora Pavloviča. Bet tā dažreiz notiek, sevišķi šim līdzīgos gadījumos, ar visakurātāko un flegmātiskāko cilvēku lēmumiem. Bet Pēteris

Iļjičs šinī brīdī vairs nekādā ziņā nebija flegmatiķis! Viņš pēc tam visu mūžu atcerējās, ka nepārvaramais nemiers, kas viņu pamazām pārņēma, beidzot sāka viņu mocīt un aizrāva viņu pat pret paša gribu. Saprotams, ka viņš tomēr visu ceļu lamāja sevi par to, ka iet pie šīs dāmas, bet «iešu, iešu līdz galam!» — viņš atkārtoja, vai desmito reizi, zobus griezdams, un izpildīja savu apņemšanos — aizgāja.

Bija taisni vienpadsmit, kad viņš iegāja Chochlakova kundzes namā. Sētā viņu ielaida diezgan ātri, bet uz jautājumu: vai kundze jau atdusas vai vēl nav gājusi gulēt — sētnieks neko noteiktu nevarēja atbildēt, izņemot to, ka ap šo laiku parasti iet gulēt. «Tur augšā pieteicieties; ja gribēs jūs pieņemt, tad pieņems, bet, ja negribēs, — nepieņems.» Pēteris Iļjičs uzkāpa augšā, bet te jau gāja grūtāk. Sulainis negribēja pieteikt, tomēr beidzot pasauca istabmeitu. Pēteris Iļjičs pieklājīgi, bet neatlaidīgi lūdza viņu pieteikt kundzei, ka atnācis kāds šejienes ierēdnis Perchotins sevišķā lietā, un, ja šī lieta nebūtu tik svarīga, tad nefmaz neiedrošinātos traucēt. «Taisni, taisni tādiem vārdiem pieteiciet,» viņš lūdza istabmeitai. Tā aizgāja. Viņš palika gaidot priekšnamā. Pati Chochlakova kundze, lai gan vēl nebija apgulušies, atradās jau savā guļamistabā. Viņa bija satraukta jau kopš nesenā Mitjas apciemojuma un nojauta, ka nakti neiztiks bez galvas sāpēm, kas parasti tādos gadījumos viņai uznāca. Uzklausījusi istabmeitas pieteikumu un pabrīnījusies, viņa tomēr īgni pavēlēja atteikt, neraugoties uz to, ka nepazīstamā «šejienes ierēdņa» negaidītais apmeklējums tādā stundā ārkārtīgi ieinteresēja viņas sievišķīgo ziņkārību. Bet Pēteris Iļjičs šoreiz iecirtās kā mūlis: uzklausījis noraidījumu, viņš sevišķi neatlaidīgi lūdza vēlreiz pieteikt un atstāstīt taisni «šādos pašos vārdos», ka viņš nācis «sevišķi svarīgā lietā un ka vēlāk varbūt kundze pati nožēlos, ja tagad viņu nepieņems». «Es toreiz laidos kā no kalna,» viņš pats vēlāk stāstīja. Istabmeita, izbrīnā viņu aplūkojusi, gāja otrreiz pieteikt. Chochlakova kundze bija pārsteigta, padomāja, iztaujāja, kāds viņš izskatoties, un dabūja zināt, ka viņš «ļoti pieklājīgi ģērbies, jauns un tik pieklājīgs». Piezīmēsim iekavās un garām ejot, ka Pēteris Iļjičs tiešām bija diezgan glīts jauneklis un pats to apzinājās. Chochlakova kundze nolēma iziet. Viņa jau bija savos mājas naktssvārkos un tupelēs, plecos viņa uzmeta melnu šalli. «Ierēdni» lūdza ieiet viesistabā, tai pašā, kurā pirmīt pieņēma Mitju. Namamāte iznāca pie viesa ar bargi vaicājošu skatienu un, nepiedāvājusi krēslu, iesāka taisni ar jautājumu: «Ko jūs vēlaties?»

—   Es iedrošinājos jūs traucēt, kundze, sakarā ar mūsu kopīgo paziņu Dmitriju Fjodoroviču Karamazovu, — Perchotins iesāka, bet, tikko bija izrunājis šo vārdu, kad pēkšņi namamātes sejā parādījās vislielākais uztraukums. Viņa gandrīz iespiedzās un nikni pārtrauca viņu.

—   Cik ilgi, cik ilgi vēl mani mocīs ar šo šausmīgo cilvēku? — viņa nelabi iekliedzās. — Kā jūs iedrošinājāties, godāts kungs, kā jūs drīkstējāt traucēt nepazīstamu dāmu viņas namā un tādā stundā … un ierasties pie viņas runāt par cilvēku, kas šepat, šinī pašā viesistabā, tikai priekš trim stundām bija atnācis mani nosist, dauzīja ar kājām un aizgāja tā, kā neviens neaiziet no pieklājīga nama. Tad ziniet, godāts kungs, ka es sūdzēšos par jums, ka es jums nepiedošu, tūlīt atstājiet manu namu … Es esmu māte, es tūliņ … es … es…

—   Nosist! Tad viņš arī jūs gribēja nosist?

—  Vai tad viņš jau kādu ir nositis? — Chochlakova kundze strauji ieprasījās.

—   Lūdzu mani uzklausīt, kundze, tikai pusminuti, un es divi vārdos jums paskaidrošu visu, — Perchotins noteikti atbildēja. — Šodien pulksten piecos pēc pusdienas Karamazova kungs no manis pa draugam aizņēmās desmit rubļu, un es droši zinu, ka naudas viņam nebija, bet šodien pat pulksten deviņos viņš ienāca pie manis, atklāti nesdams rokā simtnieku žūksni, apmēram divi vai pat trīs tūkstoši -rubļu. Bet rokas un seja viņam bija asiņainas, un pats viņš likās kā ārprātīgs. Uz manu jautājumu, kur viņš ņēmis tik daudz naudas, viņš noteikti atbildēja, ka to tikko priekš tam dabūjis no jums un ka jūs viņam aizdevusi trīs tūkstošus, lai Viņš it kā braucot uz zelta raktuvēm …

Chochlakova kundzes sejā pēkšņi parādījās neparasts un slimīgs uztraukums.

—   Ak dievs! Tad viņš ir nositis savu veco tēvu! — viņa rekliedzās, plaukstas sasizdama. — Nekādu naudu es viņam neesmu devusi, nekādu! O, skrieniet^ skrieniet! … Nerunājiet vairāk ne vārda! Glābiet veco, .skrieniet pie viņa tēva, skrieniet!

—   Piedodiet, kundze, tātad jūs viņam neesat devusi naudu? Jūs noteikti atceraties, ka neesat viņam nekādu sumu devusi?

—   Neesmu devusi, neesmu! Es viņam atteicu, tāpēc ka viņš neprata novērtēt. Viņš aizgāja satrakots un sāka dauzīt ar kājām. Viņš metās man virsū, bet es atlēcu atpakaļ… Un es jums vēl pateikšu kā cilvēkam, no kura tagad vairs nekā negribu slēpt, ka viņš pat spļāva man virsū, vai jūs varat to iedomāties? Bet ko tad mēs te stāvam? Ak, atsēdieties … Atvainojiet…

es… Vai labāk skrieniet, skrieniet, jums jāskrien un jāglābj nelaimīgais sirmgalvis no šausmīgās nāves!

—   Bet ja viņš to jau nositis?

—   Ak mans dievs, patiešām! Bet ko tad mēs tagad darīsim? 'Kā jūs domājat, — kas tagad darāms?

Un tomēr viņa nosēdināja Pēteri Iļjiču un pati nosēdās viņam pretim. Pēteris Iļjičs īsos vārdos, tomēr diezgan skaidri atstāstīja viņai notikumu gaitu, vismaz to daļu, kuras liecinieks viņš šodien bija, pastāstīja arī par to, ka nupat bijis pie Feņas, kā arī ziņu par stampiņu. Visi šie sīkumi ārkārtīgi satrieca uztraukto dāmu, kas reižu reizēm iekliedzās un paslēpa seju rokās .. .

—   Iedomājieties, es visu to nojautu! Man piemīt šī īpašība, — viss, ko vien iedomājos, tas arī notiek. Un cik daudz, cik daudz reižu es skatījos šai šausmīgajā cilvēkā un vienmēr domāju: lūk, cilvēks, kas beigs ar to, ka mani nositīs. Un nu tas noticis… Tas ir, ja viņš tagad nenosita mani, bet tikai savu tēvu, tad droši vien tāpēc, ka te ir redzams dieva pirksts, kas mani apsargāja, bez tam viņš arī kaunējās nosist, tāpēc ka es pati viņam šeit, šinī vietā, uzkāru kaklā svētbildīti no Barbaras Lielmocekles relikvijām … Un cik tuvu nāvei es biju tai brīdī, es jau piegāju viņam pavisam klāt, gluži blakus, un viņš man visu savu kaklu pastiepa! Ziniet, Pēter Iļjič… (Atvainojiet, jūs laikam teicāt, ka jūs sauc par Pēteri Iļjiču!) ziniet, es neticu brīnumiem, bet šī svētbildīte un šis acīm redzamais brīnums ar mani tagad, tas mani satriec, un es atkal sāku ticēt visam, kam vien vēlaties. Vai jūs esat dzirdējuši par svētnieku Zosimu? … Ak, es vairs nemaz nezinu, ko runāju … Un iedomājieties, viņš taču ar svētbildīti kaklā man uzspļāva … Zināms, tikai uzspļāva, bet nenosita, un . . . un, lūk, kur aizbrāzies! Bet kurp gan mes, kurp gan mēs tagad dosimies, — kā jūs domājat? …

Pēteris Iļjičs piecēlās un paziņoja, ka iešot tagad taisni pie policijas priekšnieka un visu tam izstāstīšot, tad jau lai tas pats zinot.

—   Ai, tas ir lielisks, lielisks cilvēks, es pazīstu Michailu Makaroviču. Katrā ziņā, tieši pie viņa. Cik jūs esat apķērīgs, Pēter Iļjič, un cik labi jūs visu to esat izdomājuši; ziniet, es jūsu vietā nekad to nebūtu izdomājusi!

—   Jo vairāk tāpēc, ka arī es pats esmu labs paziņa policijas priekšniekam, — piebilda Pēteris Iļjičs, aizvien vēl stāvēdams un, kā redzams, vēlēdamies ķaut kā ātrāk tikt vaļā no straujās dāmas, kas nekādi neļāva viņam atvadīties no viņas un aiziet.

—   Un vai zināt, vai zināt, — viņa šļupstēja, — atnāciet un pasakiet man, ko jūs tur redzēsiet un dabūsiet zināt… un kas atklāsies… un ko par viņu lems un uz kurieni notiesās … Sakiet: mum$ taču nav nāves soda? Bet katrā ziņā atnāciet, kaut vai pulksten trijos naktī, kaut vai četros, pat puspiecos … Lieciet mani uzmodināt, paraustīt, ja necelšos augšā … Ak dievs, es jau nemaz neaizmigšu. Ziniet, — vai man pašai nebraukt kopā ar jums? …

—   N-nē, bet, ja jūs tūlīt uzrakstītu ar savu roku trīs rindiņas katram gadījumam par to, ka Dmitrijam Fjodorovičam neesat devusi nekādas naudas, tad tas varbūt nebūtu lieki… katram gadījumam …

—   Katrā ziņā! — Chochlakova kundze sajūsmā pieskrēja pie sava biroja. — Un vai zināt, jūs mani pārsteidzat, jūs mani vienkārši satriecat ar savu apķērību un savu prasmi šinīs lietās .. . Va,i jūs šeit kalpojat? Cik patīkami dzirdēt, ka jūs šeit kalpojat …

Un, vēl to sacīdama, viņa ātri uzrakstīja uz pusloksnes pastpapīra šādas trīs rindas lieliem burtiem:

«Nekad savā mūžā es neesmu aizdevusi nelaimīgajam Dmitrijam Fjodorovičam ;Karamazovam (jo viņš tagad tomēr ir nelaimīgs) trīs tūkstoši rubļu šodien, kā arī nekādas citas naudas nekad, nekad! To es apzvēru pie visa, kas ir svēts mūsu pasaulē.

Chochlakova.»

—   Te būs šī zīmīte! — viņa ātri pagriezās pret Pēteri Iļjiču. — Nu ejiet, glābiet! Tas ir liels varoņdarbs no jūsu puses.

Un viņa tam trīs reizes pārmeta krustu. Viņa pat izskrēja to pavadīt līdz priekšnamam.

—   Cik es jums esmu pateicīga! Jūs neticēsiet, cik es jums tagad pateicīga par to, ka jūs pie manis pirmās iegriezāties. Kā tas nāk, ka mēs agrāk neesam tikušies? Man būtu ļoti glaimojoši arī uz priekšu jūs pieņemt savā namā. Un cik patīkami dzirdēt, ka jūs šeit kalpojat… un ar tādu akuratību, ar tādu apķērību . . . Bet viņam vajag jūs novērtēt, vajag jūs beidzot saprast, un visu, ko es varētu jūsu labā darīt, ticiet… Ai, es tā mīlu jaunatni! Es esmu iemīlējusies jaunatnē! Jaunie — tie ir visas tagadējās cietējas Krievijas pamats, visa tās cerība … Ak, ejiet, ejiet! .. .

Bet Pēteris Iļjičs jau aizskrēja, citādi viņa tik ātri to neizlaistu. Tomēr Chochlakova kundze atstāja uz viņu diezgan patīkamu iespaidu, kas drusku mīkstināja viņa nemieru par to, ka viņš iepinies tik nepatīkamā lietā. Gaume ir tik ārkārtīgi dažāda, tas ir zināms. «Un nemaz viņa nav tik padzīvojusi,» viņš tlksmīgi nodomāja, «taisni otrādi, es būtu noturējis viņu par viņas meitu.»

Kas attiecas uz pašu Chochlakova kundzi, tad jaunais cilvēks bija viņu vienkārši apbūris. «Cik daudz mākas, cik daudz akuratības, un tik jaunā cilvēkā mūsu laikos, un tas viss ar tādām manierēm un tādu ārieni. Daži runā par mūslaiku jaunekļiem, ka viņi nekā neprotot, te jums piemērs,» utt., utt. Tā ka pašu «šausmīgo notikumu» viņa vienkārši pat aizmirsa, tikai jau likdamās gultā un pēkšņi atkal atcerēdamās, «cik tuvu viņa bijusi nāvei», viņa noteica: «Ak, tas ir šausmīgi, šausmīgi!» Bet tūliņ arī aizmiga visciešākā un saldākā miegā. Es varbūt nemaz neapstātos pie tik niecīgiem un epizodiskiem sīkumiem, ja šī nupat aprakstītā jaunā ierēdņa ekscentriskā tikšanās ar vēl pajauno atraitni nebūtu vēlāk likusi pamatu visai šā noteiktā un akuratā cilvēka mūža karjerai, ko brīnīdamies atceras līdz pat šim laikam mūsu pilsētiņā un par ko varbūt arī mēs vēl teiksim īpašu vārdiņu, kad beigsim mūsu garo stāstu par brāļiem ; Karamazoviem.

II Trauksme

Mūsu policijas priekšnieks Michails Makarovičš Maka:ovs, atvaļināts apakšpulkvedis, kas pārdēvēts par galma padomnieku, bija atraitnis un lāga vīrs. Pie mums viņš ieradās tikai priekš trim gadiem, bet jau bija iemantojis vispārēju labvēlību — galvenais ar to, ka «mācēja apvienot sabiedrību». Viesu viņam nekad netrūka, un likās, ka bez tiem viņš nemaz nevarētu dzīvot. Katrā ziņā kāds pie viņa ik dienas pusdienoja, vismaz divi vai arī tikai viens viesis, bet bez viesiem pat pie galda nesēdās. Nereti bija arī oficiālās pusdienas, ko sarīkoja aiz dažādiem, dažreiz pat negaidītiem iemesliem. Ēdienus pasniedza kaut arī ne izsmalcinātus, tomēr bagātīgi, pildītos pīrāgus cepa lieliskus, un vīni gan nepārsteidza ar labumu, toties veica ar vairumu. Priekšistabā stāvēja biljards ar ļoti pieklājīgu iekārtu, tas ir, pat ar angļu sacīkšu zirgu nobildējumiem melnos rāmjos gar sienām, kas, kā zināms, ir nepieciešams izgreznojums katra neprecēta cilvēka biljarda istabā. Katru vakaru spēlēja kārtis, kaut arī tikai pie viena galdiņa. Bet ļoti bieži salasījās padejot visa mūsu pilsētas labākā sabiedrība ar māmiņām un jaunavām. Lai gan Michaiis Makarovičs bija atraitnis, bet dzīvoja ģimenes dzīvi kopā ar savu jau sen atraitnē palikušo meitu, kas savukārt bija divu jaunavu — Miehaila Makaroviča mazmeitu māte. Jaunavas jau bija pieaugušas un beigušas izglītību, ar gluži patīkamu ārieni, jautras dabas, un, lai gan visi zināja, ka tām pūrā nekā nedos, tomēr viņas pievilka vectēva mājā mūsu zelta jaunatni. Dienesta darīšanās Michaiis Makarovičs nebija visai apķērīgs, bet savu dienestu pildīja ne sliktāk par daudziem citiem. Atklāti sakot, viņš bija ne visai izglītots cilvēks un pat bezrūpīgs savas administrativās varas robežu skaidrā izpratnē. Tā nu gluži nebija, ka viņš nevarētu apjēgt dažas tagadējās valdīšanas reformas, taču viņš saprata tās ar dažām dažkārt diezgan jūtamām kļūdām un nejau aiz kādas sevišķas neapdāvinātības, bet vienkārši aiz sava rakstura bezrūpības, jo viņam nekad nebija laika iedziļināties. «Mans gars, kungi, drīzāk militārs nekā civils,» viņš izteicās pats par sevi. Pat par zemnieku reformas īstiem pamatiem viņš vēl it kā nebija ieguvis galīga un noteikta jēdziena un iepazinās ar to, tā sakot, no gada uz gadu, vairodams saivas zināšanas praksē un gluži neviļus, lai gan viņš pats bija muižnieks. Pēteris Iļjičs noteikti zināja, ka šovakar viņš katrā ziņā pie Miehaila Makaroviča satiks kādu viesi, tikai nezināja, kuru īsti. Bet taisni šoreiz, šinī brīdī, pie viņa sēdēja un spēlēja jeralašu prokurors un mūsu apriņķa ārsts Varvinskis, jauns cilvēks, tikko ieradies pie mums no Pēterburgas, viens no spīdoši beigušiem kursu Pēterburgas medicinas akadēmijā. Prokurors, tas ir, prokurora biedrs, kuru pie mums visi sauca par prokuroru, Ipolits Kirilovičs, bija sevišķs cilvēks, ne visai vecs, pavisam tikai gadi trīsdesmit pieci, bet stipri sliecīgs uz diloni, precējies ar ļoti resnu dāmu, kurai nebija bērnu, patmīlīgs un viegli uzbudināms, tomēr ar ļoti solidu prātu un pat ar labu sirdi. Liekas, visa viņa rakstura nelaime bija tā, ka viņš par sevi bija drusku augstākās domās, nekā atļāva viņa patiesās spējas. Un tāpēc viņš arī pastāvīgi likās nemierīgs. Bez tam viņam bija arī dažas augstākas un pat mākslinieciskas pretenzijas, piemēram, uz psieholoģiskumu, uz sevišķu cilvēka dvēseles pazīšanu, uz sevišķu noziedznieka un viņa nozieguma izprašanas spēju. Šai ziņā viņš domāja, ka tam nedaudz nodarīts pāri un ka dienestā viņš apiets, un vienmēr bija pārliecināts, ka tur, augstākajās sfērās, viņu nav pratuši novērtēt un ka viņam ir ienaidnieki. Drūmākajos brīžos viņš draudēja pat pārbēgt krimināllietu advokatos. Negaidītā Karamazovu prāva par tēva slepkavību it kā viņu gluži sapurināja: «Lieta tāda, kas visā; Krievijā var kļūt pazīstama.» Bet to jau es saku, aizsteigdamies priekšā.

Blakus istabā ar jaunkundzēm sēdēja ari musu jaunais izmeklēšanas tiesnesis Nikolajs Parfenovičs Neļudovs, kas tikai priekš diviem mēnešiem ieradās pie mums no Pēterburgas. Vēlāk pie mums runāja un pat brīnījās par to, ka visas šīs personas it kā tīšām bija sapulcējušās «nozieguma» vakarā izpildu varas namā. Bet lieta bija daudz vienkāršāka, un viss notika pārāk dabiski: Ipolita Kiriloviča laulātai draudzenei jau otru dienu sāpēja zobi, un viņam taču vajadzēja kaut kur aizbēgt no viņas vaimanām; ārsts jau pēc savas dabas vakaros nekur citur nevarēja sēdēt kā pie kārtīm. Bet Nikolajs Parfenovičs Neļudovs jau priekš trim dienām bija nolēmis šodien ierasties pie Michaila Makaroviča, tā sakot, nejauši, lai pēkšņi un viltīgi pārsteigtu viņa vecāko meitu Olgu Michailovnu ar to, ka viņam zināms tās noslēpums, ka viņš zina, ka šodien tai dzimumdiena un ka viņa tīšām to gribējusi nolēpt mūsu sabiedrībai, lai nebūtu jāaicina pilsēta uz dejām. Bija paredzams daudz smieklu un mājienu par viņas gadiem, it kā viņa tos baidoties atklāt, ka viņš, būdams tagad šā noslēpuma zinātājs, rīt to visiem izstāstīšot utt., utt. Mīļais jauniņais cilvēciņš bija šai ziņā liels nerātnis, tā arī mūsu dāmas viņu iesauca, un viņam, kā liekas, tas ļoti patika. Viņš tomēr bija no visai labām aprindām, no labas ģimenes, labi audzināts, ar krietnām jūtām un, kaut arī uzdzīvotājs, tomēr ļoti nevainīgs un vienmēr pieklājīgs. Viņš bija mazs augumā, ar vāju un' maigu miesas būvi. Uz viņa tieviņiem bālajiem pirkstiņiem vienmēr mirdzēja vairāki sevišķi lieli gredzeni. Kad viņš izpildīja amata pienākumus, tad kļuva neparasti cienīgs, it kā saprazdams savu nozīmi un savus pienākumus kā svētumu. Sevišķi labi viņš mācēja pratināšanā samulsināt slepkavas un citus ļaundarus no vienkāršajiem ļautiņiem un tiešām radīja viņos ja ne cienību pret sevi, tad vismaz zināmu apbrīnošanu.

Pēteris Iļjičs, ieiedams pie policijas priekšnieka, bija galīgi pārsteigts: viņš pēkšņi ieraudzīja, ka tur jau visu zina. Tiešām, kārtis bija pamestas, visi stāvēja un pārsprieda, un pat Nikolajs Parfenovičs bija atskrējis no jaunkundzēm un izskatījās ārkārtīgi kareivisks un straujš. Pēteri Iļjiču sagaidīja apdullinoša vēsts, ka vecais Fjodors Pavlovičs tiešām šovakar noslepkavots savā namā, noslepkavots un aplaupīts. To bija dabūjuši zināt tikko priekš viņa atnākšanas un šādā kārtā.

Marfa Ignatjevna, pie sētas notriektā Grigorija sieva, lai gan savā gultā gulēja cietā miegā un varēja tā nogulēt vēl līdz rītam, tomēr pēkšņi pamodās. Tam par iemeslu bija blakus istabiņā bez samaņas guļošā Smerdjakova briesmīgās vaimanas, ar ko viņam vienmēr sākās krītamās kaites lēkmes un kas vienmēr, visu mūžu, briesmīgi baidīja Marfu Ignatjevnu un darīja uz viņu slimīgu iespaidu. Viņa nekad nevarēja pie tām pierast. Pusmiegā' viņa pietrūkās un gandrīz bez jēgas metās istabiņā pie Smerdjakova. Bet tur bija tumšs, varēja tikai dzirdēt, ka slimais sāka briesmīgi krākt un raustīties. Te Marfa Ignatjevna iekliedzās pati un sāka jau saukt vīru, bet pēkšņi iedomāja, ka Grigorija, kad tā cēlās augšā, gultā nemaz nebija. Viņa pieskrēja pie gultas un atkal to aptaustīja, bet gulta patiesi bija tukša. Tātad viņš ir aizgājis, bet kurp gan? Viņa izskrēja uz lievenīša un bailīgi to pasauca no turienes. Atbildes, zināms, viņa nesaņēma, toties uzdzirda nakts klusumā diezin no kurienes, it kā tālu no dārza, kādus vaidus. Viņa ieklausījās: vaidi atkārtojās atkal, un kļuva skaidrs, ka tie patiešām nāk no dārza. «Ak kungs, gluži kā toreiz Smerdeļu Līzbete!» viņai iešāvās uztrauktajā prātā. Viņa bailīgi nokāpa pa kāpnītēm un ieraudzīja, ka dārza vārtiņi vaļā., «Droši vien viņš, nabadziņš, ir tur,» viņa nodomāja, piegāja pie vārtiņiem un pēkšņi skaidri uzdzirda, ka Grigorijs viņu sauc: «Marfa, Marfa!» — vārgā, vaidošā, briesmīgā balsī. «Ak kungs, pasargi mūs no nelaimes,» Marfa Ignatjevna nočukstēja, skrēja uz saucienu un tādā kārtā atrada Grigoriju. Bet viņa to atrada nevis pie sētas, nevis tajā vietā, kur viņš bija pakritis, bet jau soļu divdesmit no tās. Vēlāk izrādījās, ka atžilbis viņš sācis rāpties un, jādomā, rāpies ilgi, vairākas reizes atgūdams samaņu un atkal krizdams nesamaņā. Viņa uzreiz pamanīja, ka viņš viss vienās asinīs, un tūlīt sāka kliegt pilnā kaklā. Bet Grigorijs šļupstēja klusi un nesakarīgi: «Nosita … tēvu nosita … ko tu kliedz, muļķe … skrien, sauc …» Bet Marfa Ignatjevna nemitējās un kliedza, un pēkšņi, ieraudzījusi, ka kunga logs ir vaļā un logā gaisma, pieskrēja pie tā un sāka saukt Fjodoru Pavloviču. Ieskatījusies pa logu, viņa ieraudzīja drausmīgu ainu: kungs gulēja sakņupis uz grīdas un nekustējās. Gaišais chalats un baltais krekls uz krūtīm bija apliets asinīm. Svecīte uz galda spoži apgaismoja asinis un Fjodora Pavloviga nekustīgo miroņa seju. Te jau augstākajā šausmu pakāpē Marfa Ignatjevna atlēca no loga, izskrēja no dārza, atrāva vārtu bultu un pa galvu pa kaklu skrēja pa taciņu pie kaimiņienes Marjas Kondratjevnas. Abas kaimiņienes, māte un meita, jau bija devušās pie miera, bet no stipriem un neatlaidīgiem sitieniem pie slēģiem un Marfas Ignatjevnas kliedzieniem pamodās un pieskrēja pie loga. Marfa Ignatjrvna nesakarīgi, vaimanādama un kliegdama tomēr atstāstīja pašu galveno un sauca palīgā. Taisni šinī naktī pie viņam bija apmeties klaidonis Foma. Viņu tūlīt uzmodināja, un visi trīs aizskrēja uz nozieguma vietu. Ceļā Marja Kondratjevna atcerējas, ka nesen, devītajā stundā, dzirdējusi šausmīgu un spalgu brēcienu viņu dārzā,, kas izskanējis visā apkārtnē — un tas, bez šaubām, bija tas pats Grigorija kliedziens, kad viņš, ieķēries ar rokām jau uz sētas sēdošā Dmitrija Fjodoroviča kājā, iekliedzās: «Tēva slepkava!» — «Kāds iebrēcās un pēkšņi apklusa,» Marja Kondratjevna skriedama liecināja. Atskrējušas tai vietā, kur gulēja Grigorijs, abas sievietes ar Fomas palīdzību pārnesa viņu sētas mājā. Aizdedzināja uguni un ieraudzīja, ka Smerdjakovs vēl arvien nav nomierinājies un spārdās savā istabiņā, acis pārgriezis, un pār viņa lūpām nāk putas. Grigorija galvu apmazgāja ūdenī ar etiķi, un no ūdens viņš jau pavisam atžirba un tūlīt jautāja: «Vai kungs ir nosists vai nav?» Abas sievietes un Foma gāja tad pie kunga un, ieiedami dārzā, šoreiz ieraudzīja, ka ne vien logs, bet arī nama durvis uz dārzu stāvēja līdz galam vaļā, lai gan kungs cieši ieslēdzās pats katru vakaru jau visu nedēļu un pat Grigorijarn nekādā ziņā neatļāva viņu traucēt. Kad ieraudzīja šīs atvērtās durvis, vairs neviens, ne abas sievietes, ne Foma, negribēja iet iekšā, «lai kaut kas vēlāk neiznāktu». Bet Grigorijs, kad viņi atgriezās, lika tūlīt skriet pie paša policijas priekšnieka. Te nu Marja Kondratjevna aizskrēja un pie policijas priekšnieka sacēla visus kājās. Viņa bija ieradusies tikai piecas minūtes agrāk, tā ka Perchotins ieradās ne tikai ar aizdomām un slēdzieniem vien, bet jau kā aculiecinieks, kas ar savu stāstu vēl vairāk apstiprināja vispārējās aizdomas par to, kas ir noziedznieks (kam gan Viņš pats dvēseles dziļumos līdz pašam beidzamajam brīdim nevarēja noticēt).

Nolēma rīkoties enerģiski. Pilsētas pristava palīgam! tūlīt uzdeva savākt kādus četrus pieaicinātus lieciniekus, un pēc visiem likumiem, kurus es šeit neaprakstīšu, viņi iekļuva Fjodora Pavloviča namā un uz vietas izdarīja izmeklēšanu. Apriņķa ārsts, nepiedzīvojis un dedzīgs cilvēks, gandrīz pats uzplijās pavadīt policijas priekšnieku, prokuroru un izmeklēšanas tiesnesi. Atzīmēšu tikai īsumā: izrādījās, ka Fjodors Pavlovičs bija nogalināts pavisam, viņam bija pārsista galva, bet ar ko gan? Droši vien ar to pašu ieroci, ar ko vēlāk tika notriekts arī Grigorijs. Un te arī sameklēja pašu ieroci, saklausījuši no Grigorija, kam bija sniegta iespējamā ārsta palīdzība, diezgan sakarīgu, kaut gan vārgā un pārtrauktā balsī ātstāstītu notikumu par to, kā viņš notriekts gar zemi. Sāka meklēt ar lukturi pie sētas un atrada taisni uz dārza celiņa redzamā vietā nosviestu vara stampiņu. Istabā, kur gulēja Fjodors Pavlovičs, nekādas sevišķas nekārtības nepamanīja, bet aiz priekškariem pie viņa gultas atrada uz grīdas lielu bieza papīra kancelejas apmēru aploksni ar uzrakstu: «Kukulītis no trīs tūkstoš rubļiem manam eņģelim Grušiņai, ja gribēs atnākt,» bet zemāk bija pierakstīts, laikam jau vēlāk, ar paša Fjodora Pavloviča roku: «Un cibulītim.» Uz aploksnes bija trīs lieli sarkanas lakas zīmogi, bet aploksne bija jau saplēsta un tukša: nauda bija aiznesta. Uz grīdas atrada arī tievu, rožainu lentīti, ar ko aploksne bijusi apsieta. Pētera Iļjiča liecībās, starp citu, viens apstāklis darīja ārkārtīgu iespaidu uz prokuroru un izmeklēšanas tiesnesi, un proti: aizdomas par to, ka Dmitrijs Fjodorovičs rīta pusē nošausies, ka viņš pats to nolēmis, pats to teicis Pēterim Iļjičam, pistoli pielādējis viņa klātbūtnē, uzrakstījis zīmīti, ielicis kabatā utt., utt. Bet, kad Pēteris Iļjičs aizvien vēl negribējis viņam ticēt un draudējis, ka iešot un kādam izstāstīšot, lai aizkavētu pašnāvību, tad pats Mitja smīnēdams viņam esot atbildējis: «Nepaspēsi.» Tātad bija jāsteidzas uz Mokroju, lai notvertu noziedznieku, kamēr viņš varbūt patiesi nesadomā nošauties. «Tas ir skaidrs, tas ir skaidrs!» prokurors atkārtoja ārkārtīgā uzbudinājumā. «Tas uz mata tā ar līdzīgiem trakuļiem arī notiek: rītu sevi nogalināšu, bet priekš nāves jāiztrakojas.» Stāsts par to, ka viņš piepircis veikalā vīnus un preces, tikai vēl vairāk iekarsēja prokuroru. «Atcerieties, kungi, to puisi, kas noslepkavoja tirgoni Olsufjevu, nolaupīja tam pusotra tūkstoša un tūlīt aizgāja, uzcirtās un pēc tam, pat lāgā nenoslēpis naudu, arī gandrīz to nesdams rokās, devās pie meičām.» Visus tomēr aizturēja izmeklēšana, kratīšana Fjodora Pavloviča namā, formalitātes utt. Viss tas prasīja laiku, un tāpēc pāris stundu iepriekš aizsūtīja uz Mokroju iecirkņa priekšnieku Mavrikiju Mavrikijeviču Šmercovu, kas taisni iepriekšējā rjtā bija ieradies pilsētā pēc algas. Mavrikijam Mavrikijevičam deva instrukciju: ierasties Mokrojā unr nesaceļot nekādu troksni, uzraudzīt «noziedznieku» neatlaidīgi, kamēr ierodas attiecīgas amata personas, kā arī savākt lieciniekus, policistus utt., utt. Mavrikijs Mavrikijevičs tā arī izdarīja, paturēja incognito un tikai vienīgi Trifonu Borisoviču, savu veco paziņu, pa daļai ievadīja lietas noslēpumā. Šis laiks tieši sakrita ar to, kad Mitja tumšajā priekšiņā satika saimnieku, kas viņu meklēja, un tūlīt arī pamanīja, ka Trifona Borisoviča sejā un runā notikusi kāda pārmaiņa. Tādā kārtā ne Mitja, ne arī kāds cits nezināja, ka viņus novēro; viņa lādīti ar pistolēm Trifons

Borisovičs jau sen bija nočiepis un noglabājis drošā vietā. Un tikai rītā, jau piektajā stundā, gandrīz ausmā, atbrauca visa priekšniecība, policijas priekšnieks, prokurors un izmeklēšanas tiesnesis, divās ekipāžās un divos trijjūgos. Tikai ārsts bija palicis Fjodora Pavloviča namā, gribēdams tai rītā izdarīt līķa sekciju, bet, galvenais, sevišķi interesēdamies par slimā sulaiņa Smerdjakova stāvokli. «Tik grūtas un ilgas krītamās kaites lēkmes, kas atkārtojas bez pārtraukuma divi dienas, reti sastopamas, un tās pieder zinātnei,» viņš uztraukts stāstīja saviem aizbraucošajiem partneriem, un tie smiedamies viņu apsveica ar atradumu. Pie tam prokurors un izmeklēšanas tiesnesis ļoti labi atcerējās, ka ārsts piebilda visnoteiktākā tonī, ka Smerdjakovs līdz rītam nenodzīvošot.

Tagad pēc gara, bet, kā liekas, nepieciešama ievada mes esam atgriezušies taisni pie tā momenta mūsu stāstā, pie kura apstājāmies iepriekšējā grāmatā.

III Dvēseles moku ceļš. Pirmā mocība

Tātad Mitja sēdēja un mežonīgu skatienu raudzījās klātesošajos, nesaprazdams, ko viņam saka. Piepeši viņš piecēlās, strauji pacēla rokas un skaļi iesaucās:

—   Neesmu vainīgs! Šajās asinīs neesmu vainīgs! Sava tēva asinīs neesmu vainīgs … Gribēju nokaut, bet neesmu vainīgs! Tas neesmu es!

Bet, tikko viņš to paguva izkliegt, kad no priekškariem izskrēja Grušiņa un strauji nokrita policijas priekšniekam taisni pie kājām.

—   Tā esmu es, es, nolādētā, es esmu vainīga! — viņa iesaucās sirdi satriecošā balsī, visa vienās asarās, stiepdama pret visiem rokas, — manis dēļ viņš. nokāva!… Es viņu nomocīju un tik tālu novedu! Es arī to nabaga nelaiķa vecīti nomocīju savā niknumā un tik tālu novedu! Es esmu vainīga, es pirmā, es galvenā, es vainīgā!

—   Jā, tu esi vainīgā! Tu esi galvenā noziedzniece! Tu negantā, tu — izvirtule, tu esi galvenā vainīgā, — policijas priekšnieks iebļāvās, draudēdams viņai ar roku, bet viņu tūlīt ātri un noteikti savaldīja. Prokurors pat apķērās viņam ar rokām.

—   Tā jau vairs nebūs nekādas kārtības, Michail Makarovič, — viņš iesaucās. — Jūs tikai traucējat izmeklēšanu … samaitājat visu lietu … — viņš gandrīz zaudēja elpu.

—   Spert soļus, spert soļus, spert soļus! — briesmīgi iekarsa ari Nikolajs Parfenovičs. — Citādi tiešām nav iespējams!…

—   Kopā tiesājiet mūs! — Grušiņa sauca kā negudra, vēl arvien uz ceļiem. — Kopā sodiet mūs, tagad es iešu ar viņu vai nāvē!

—  Gruša, dzīvība mana, asinis manas, mans svētums! — ari Mitja nokrita viņai blakus uz ceļiem un cieši apskāva viņu. — Neticiet viņai, — viņš kliedza, — viņa nav vainīga ne pie kā, ne pie vienām asinīm, ne pie kā!

Viņš vēlāk atcerējās, ka vairāki cilvēki viņu ar varu no tās atrāva un ka viņu pēkšņi aizveda, bet viņš pats atjēdzās, jau sēžot pie galda. Viņam blakus un aiz muguras stāvēja viri ar bleķa nozīmēm. Viņam pretim, galda otrā pusē, uz dlvana sēdēja Nikolajs Parfenovičs, izmeklēšanas tiesnesis, un centās viņu pierunāt iedzert no glāzes, kas stāvēja uz galda, drusku ūdens. «Tas jūs atspirdzinās, tas jūs apmierinās, nebīstieties, neuztraucieties,» viņš piebilda ārkārtīgi laipni. Bet Mitju pēkšņi, viņam tas palika prātā, šausmīgi ieinteresēja viņa lielie gredzeni, viens ametista, otrs spilgti dzeltens, dzidrs un tik koši mirdzošs. Un viņš vēl ilgi pēc tam brīnīdamies atcerējās, ka šie gredzeni saistīja viņa skatienu neatvairāmi, pat visu laiku, kamēr vilkās šī šausmīgā pratināšana, tā ka viņš diezin kāpēc ne par ko nevarēja no tiem novērst acu un tos aizmirst kā viņa stāvoklim gluži nepiederīgu lietu. Pa kreisi, blakus Mitjam, tai vietā, kur vakara sākumā sēdēja Maksimovs, tagad nosēdās prokurors, bet pa labi no Mitjas, kur toreiz sēdēja Grušiņa, nosēdās kāds sārts jauneklis tādos kā mednieku un pie tam stipri apnēsātos svārkos; tā priekšā parādījās tintnīca ar papīru. Izrādījās, ka tas bija izmeklēšanas'tiesneša rakstvedis, ko viņš bija atvedis līdzi„ Policijas priekšnieks tagad stāvēja pie loga, otrā istabas galā, blakus Kalganovam, kas arī nosēdās uz krēsla pie tā paša loga.

—   Iedzeriet ūdeni! — izmeklēšanas tiesnesis vai desmito reizi laipni atkārtoja.

—   Iedzēru, kungi, iedzēru … bet… nu, kungi, kariet, sodiet, izšķiriet likteni! — Mitja iesaucās, šausmīgi nekustīgu, pārvērstu skatienu vērdamies izmeklēšanas tiesnesī.

—    Tātad jūs noteikti apgalvojat, ka sava tēva Fjodora Pavfoviča nave neesat vainīgs? — saudzīgi, bet neatlaidīgi jautaja izmeklēšanas tiesnesis.

—   Neesmu vainīgs! Esmu vainīgs citās asinīs, cita večuka asinīs, bet ne sava tēva. Un to apraudu! Nositu, nositu veci, nositu un notriecu … Bet grūti ir atbildēt par šīm asinīm ar citām asinīm, šausmīgām asinīm, kurās neesmu vainīgs… Briesmīgs apvainojums, kungi, jūs apdullinājāt kā pa pieri! Bet kas gan nositis tēvu, kas gan nositis? Kas gan varēja nosist, ja ne es? Brīnums, nejēdzība, neiespējamība!…

—  Tad, lūk, kas varēja nosist… — jau iesāka izmeklēšanas tiesnesis, bet prokurors Ipolits Kirilovičs (prokurora 'biedrs, bet arī mēs īsuma dēļ sauksim viņu par prokuroru), saskatījies ar izmeklēšanas tiesnesi, teica, griezdamies pie Mitjas:

—   Jūs velti uztraucaties vecā sulaiņa Grigorija Vasiļjeviča dēļ. Tad ziniet, ka viņš ir dzīvs, atjēdzies, un, neraugoties uz smagiem miesas bojājumiem, ko jūs, pēc viņa paša un tagadējās jūsu liecības, tam esat nodarījis, viņš droši vien paliks dzīvs, vismaz pēc ārsta atsauksmes.

—   Dzīvs? Tātad viņš dzīvs! — Mitja pēkšņi iebrēcās, sasizdams rokas. Visa viņa seja kļuva gaiša: — 'Kungs, es pateicos tev par vislielāko brīnumu, ko tu esi darījis man, grēciniekam un ļaundarim, par manām lūgšanām!… Jā, jā, tas ir par manām lūgšanām, es lūdzos visu nakti!… — Un viņš trīs reizes pārkrustījās. Viņam gandrīz aizrāvās elpa.

—   Nu, lūk, no šī paša Grigorija mēs arī dabūjām tik svarīgas liecības par jums, ka … — gribēja turpināt prokurors, bet Mitja pēkšņi pietrūkās no krēsla.

—   Vienu brīdi, kungi, dieva dēļ, tikai vienu brītiņu; es aizskriešu pie viņas …

—   Piedodiet! Šinī brīdī nekādi nav iespējams! — Nikolajs Parfenovičs gandrīz vai iespiedzās un arī pietrūkās kājās. Mitju sagrāba vīrs ar nozīmēm uz krūtīm, bet viņš jau arī pats nosēdās krēslā.

—   Kungi, cik žēl! Es gribēju tikt pie viņas tikai uz vienu brītiņu … Gribēju pateikt viņai, ka nomazgātas, nozudušas ir tās asinis, kas visu nakti zīda man sirdi, un ka es vairs neesmu slepkava! Kungi, viņa taču ir mana līgava! — viņš pēkšņi teica jūsmīgi un svētsvinīgi, visiem pārlaizdams acis. — O, es pateicos jums, kungi! Ak, kā jūs atdzemdinājāt, kā jūs atjaunojāt ■iani vienā mirklī!… Šis vecis, — viņš taču mani nēsāja uz rokām, kungi, mazgāja mani silītē, kad mani, trīs gadus vecu bērnu, visi pameta, viņš man bija kā paša tēvs!…

—   Tātad jūs … — izmeklēšanas tiesnesis jau iesāka.

—   Atļaujiet, kungi, atļaujiet vēl vienu brītiņu, — Mitja pārtrauca, uzlicis abus elkoņus uz galda un plaukstām aizklājis seju, — ļaujiet jele drusciņ atjēgties, ļaujiet atelpot, kungi. Tas viss šausmīgi satriec, šausmīgi, cilvēks jau nav bungu āda, kungi!

—  Ja jūs vēl ūdentiņu… — nošļupstēja Nikolajs Parfenovičs.

Mitja atņēma rokas no sejas un iesmējās. Viņa skatiens bija mundrs, viņš bija gluži kā pārvērties vienā mirklī. Pārvērtās arī viss viņa tonis: te jau atkal sēdēja visiem šiem ļaudīm, visiem saviem agrākajiem paziņām līdzīgs cilvēks, gluži tā, it kā viņi būtu satikušies vakar, kad vēl nekas nebija noticis, kaut kur smalkā sabiedrībā. Pieminēsim tomēr šai vietā, ka policijas priekšnieka namā Mitju sākumā, kad viņš pie mums ieradās, pieņēma labprāt, bet vēlāk, sevišķi beidzamajā mēnesī, Mitja gandrīz nemaz to neapmeklēja, un policijas priekšnieks, satikdams viņu, piemēram, uz ielas, stipri viebās un tikai aiz pieklājības atbildēja uz sveicienu, ko Mitja bija ļoti labi ievērojis. Ar prokuroru viņš bija pazīstams vēl attālāk, bet pie prokurora laulātās draudzenes, nervozas un fantastiskas dāmas, dažreiz aizgāja, tomēr visgodbijīgākajās vizitēs, pat lāgā nesaprazdams, kādēļ pie viņas iet. Viņa to vienmēr laipni pieņēma, diezin kādēļ interesēdamās par viņu "līdz pašam beidzamajam laikam. Ar izmeklēšanas tiesnesi viņš vēl nebija paspējis iepazīties, tomēr bija saticies arī ar to, pat runājis, reizi vai divas, abas reizes par sieviešu dzimumu.

—   Jūs, Nikolaj Perfenič, esat ļoti veikls izmeklētājs, kā es redzu, — Mitja pēkšņi jautri iesmējās, — bet tagad es jums pats palīdzēšu. O, kungi, es esmu atdzimis… un nepretendējiet uz mani, ka es tik vienkārši un tik tieši pie jums griežos. Bez tam es esmu drusku iereibis, to es jums teikšu atklāti. Man, liekas, bija tas gods … gods un prieks satikt jūs, Nikolaj Parfenič, pie sava radinieka Miusova… Kungi, kungi, es nepretendēju uz vienlīdzību, es taču saprotu, kas es tāds tagad sēžu jūsu priekšā. Uz mani gulstas… ja tikai liecību par mani ir devis Grigorijs … tad gulstas — o, zināms, jau guļ — briesmīgas aizdomas! Šausmas, šausmas — es taču saprotu to! Bet pie lietas, kungi, es esmu gatavs, un mēs to tagad vienā mirklī arī izbeigsim, tāpēc ka, paklausieties, paklausieties, kungi. Ja jau es zinu, ka neesmu vainīgs, tad, saprotams, mēs to vienā mirklī izbeigsim! Vai ne tā? Vai ne tā?

Mitja runāja ātri un daudz, nervozi un ekspansivi, it kā noteikti turēdams savus klausītājus par saviem labākajiem draugiem.

—   Tātad mēs pagaidām pierakstīsim, ka jūs radikali noliedzat pret jums celto apvainojumu, — iespaidīgi noteica Nikolajs Parfenovičs un, pagriezies pret rakstvedi, pusbalsī nodiktēja tam, kas pierakstāms.

—   Pierakstīt? Jūs gribat to pierakstīt? Nu, labi, pierakstiet, es esmu mierā, dodu savu pilnīgu piekrišanu, kungi… Tikai, redziet… Pagaidiet, pagaidiet, pierakstiet tā: viņš ir vainīgs trakulībā, smagos miesas bojājumos, ko nodarījis nabaga vecim, arī vainīgs. Nu, vēl pie sevis, iekšienē, savas sirds dziļumos viņš ir vainīgs, — bet to vairs nevajag rakstīt (viņš pēkšņi pagriezās pret rakstvedi), tā jau ir mana privātā dzīve, kungi, tā vairs uz jums neattiecas, šie mani sirds dziļumi, tas ir … Bet vecā tēva slepkavībā — nevainīgs! Tā ir mežonīga doma! Tā ir pavisam mežonīga doma! Es jums pierādīšu, un jūs uzreiz pārliecināsieties. Jūs smiesieties, kungi, jūs paši skaļi smiesieties par savām aizdomām! …

—   Apmierinieties, Dmitrij Fjodorovič, — atgādināja izmeklēšanas tiesnesis, it kā redzami vēlēdamies ar savu mierīgumu uzvarēt uzbudināto. — Iekams mēs turpināsim nopratināšanu, es vēlētos, ja tikai jūs būsiet ar mieru atbildēt, dzirdēt no jums tā fakta apstiprinājumu, ka jūs, kā liekas, nemīlējāt nelaiķi Fjodoru Pavloviču, jūs bijāt ar viņu kādā pastāvīgā strīdā .. . Te vismaz priekš stundas ceturkšņa jums, liekas, labpatikās izsacīties, ka esot pat gribējuši viņu nosist: «Neesmu nositis,» jūs iesaucāties, «bet gribēju nosist!»

—   Es tā iesaucos? Ai jā, tas var būt, kungi! Jā, par nelaimi es viņu gribēju nosist, daudzreiz gribēju… par nelaimi, par nelaimi!

—  Gribējāt. Vai jūs nebūtu ar mieru paskaidrot, tieši kādi principi jūs vadīja, ka jūs tā ienīdāt sava tēva personu?

—   Ko tur paskaidrot, kungi! — Mitja drūmi paraustīja plecus, nodurdams galvu. — Es taču neslēpu savas jūtas, visa pilsēta par tām zina, — traktierī zina ikviens. Vēl nesen to pateicu klosterī svētnieka Zosimas cellē… Tās pašas dienas vakarā es tēvu situ un tikko nenositu, un nozvērējos, ka vēlreiz atnākšu un nositīšu, lieciniekiem dzirdot… O, tūkstoš liecinieku! Visu mēnesi kliedzu, visi ir liecinieki!… Fakts skaidri redzams, fakts runā, kliedz, bet — jūtas, kungi, jūtas, tas jau kas cits. Redziet, kungi (Mitja kļuva drūms), man liekas, ka par jūtām jums nav tiesību mani izjautāt. Lai gan jums dota vara, to es saprotu, bet tā ir piana paša darīšana, mana iekšējā darīšana, intimā, bet… tā kā es jau agrāk savu jūtu neslēpu… piemēram, traktierī, un teicu visiem un ikvienam, tad arī tagad to nenoklusēšu kā kādu noslēpumu. Redziet, kungi, es jau saprotu, ka šinī gadījumā uz mani gulstas briesmīgi pierādījumi: es visiem sacīju, ka viņu nositīšu, un nu pēkšņi viņš ir nosists: kas gan cits varētu būt tādā gadījumā? Ha-ha! Es jums piedodu, kungi, pilnīgi piedodu. Es taču arī pats esmu pārsteigts līdz epidiermai, jo kas gan viņu tādā gadījumā beidzot varētu nosist, ja ne es? Vai tad nav tiesa? Ja ne es, tad kas gan, kas? Kungi, — viņš pēkšņi iesaucās, — es gribu zināt, es pat prasu no jums, kungi: kur viņš nosists? Kā viņš nosists, ar ko un kā? Sakiet man, — viņš aši jautāja, uzlūkodams prokuroru un izmeklēšanas tiesnesi.

—  Mēs viņu atradām guļam uz grīdas augšpēdus savā kabinetā ar pārsistu galvu, — prokurors teica.

—   Tas ir briesmīgi, kungi! — Mitja pēkšņi nodrebēja un, atspiedies pret galdu, aizsedza seju ar labo roku.

—   Mēs turpināsim, — pārtrauca Nikolajs Parfenovičs. — Tātad, kas gan toreiz jūs vadīja jūsu ienaida jūtās? Jūs, liekas, publiski paziņojāt, ka greizsirdības jūtas?

—   Nu jā, greizsirdība un ne tikai greizsirdība.

—   Strīdi naudas dēļ?

—   Nu jā, arī naudas dēļ.

—   Liekas, strīds bija par trim tūkstošiem, kas jums it kā esot atrauti no mantojuma?

—   >Kas par trim! Vairāk, vairāk, — Mitja uztraucās, — vairāk par seši, varbūt vairāk par desmit. Es jau visiem teicu, visiem kliedzu! Bet ;es nolēmu, lai tad tā īpaliek, apmierināties ar trim tūkstošiem. Man kā ēst vajadzēja šo triju tūkstošu, tā ka to vīstokli ar trim tūkstošiem, kas, es zināju, viņam glabājās zem spilvena, sagatavots Grušiņai, es noteikti turēju it kā par man nozagtu, jā gan, kungi, turēju par savu, gluži kā par savu īpašumu …

Prokurors zīmīgi saskatījās ar izmeklēšanas tiesnesi un paspēja nemanot pamirkšķināt viņam.

—   Pie šīs lietas mēs vēl atgriezīsimies, — izmeklēšanas tiesnesis tūlīt sacīja, — bet tagad jūs mums atļausiet atzīmēt un pierakstīt taisni šo punktu: ka jūs turējāt to naudu tajā aploksnē it kā par savu īpašumu.

—   Rakstiet, kungi, es taču saprotu, ka tas jau atkal ir pret mani pierādījums, bet es nebaidos pierādījumu un runāju pats sev par ļaunu. Dzirdiet, pats! Redziet, kungi, jūs, kā liekas, turat mani par gluži citādu cilvēku, nekā es esmu, — viņš pēkšņi drūmi un skumji piebilda. — Ar jums runā krietns cilvēks, visukrietnākā persona, galvenais — un to neizlaidiet no acīm — cilvēks, kas izdarījis milzumu nelietību, bet vienmēr bijis un palicis par krietnu radījumu, kā būtne, iekšienē, dziļumos, nu, vārdu sakot, es neprotu izteikties … Taisni tādēļ es visu mūžu esmu mocījies, ka alku krietnuma, biju, tā sakot, krietnuma moceklis, kas to meklēja ar lukturi, ar Diogena lukturi, tomēr visu mūžu es darīju vienīgi tikai cūcības kā mēs visi, kungi… tas ir, kā es viens pats, kungi, nevis visi, bet es viens pats, es maldījos, viens pats, viens pats!… Kungi, man sāp galva, — viņš kā sāpēs savieba seju, — redziet, kungi, man nepatika viņa āriene, kaut kas negodīgs, lielīšanās un visu svētumu mīdīšana kājām, izsmiekls un neticība, riebīgi, riebīgi! Bet tagad, kad viņš jau miris, es domāju citādi.

—   Kā tad citādi?

—   Nevis citādi, bet man žēl, ka es viņu tā ienīdu.

—   Jūs nožēlojat?

—   Nē, ne gluži nožēloju, to nerakstiet iekšā. Pats es neesmu labais, kungi, jā gan, pats es neesmu visai skaists, un tādēļ man nebija tiesību arī viņu turēt par riebīgu, jā gan! To gan varat pierakstīt.

To pateicis, Mitja pēkšņi kļuva ārkārtīgi bēdīgs. Jau sen, pakāpeniski atbildot uz izmeklēšanas tiesneša jautājumiem, viņš kļuva arvien drūmāks un drūmāks. Un taisni šinī acumirklī pēkšņi atkal norisinājās negaidīts skats. Lieta tā, ka pirmīt gan Grušiņu aizveda prom, bet aizveda ne visai tālu, tikai trešajā istabā no tās zilās istabas, kurā tagad notika pratināšana. Tā bija maza istabiņa ar vienu logu, tūlīt aiz tās zilās istabas, kurā nakti dejoja un dzīroja uz nebēdu. Tur sēdēja viņa, un pagaidām pie viņas viens pats Maksimovs, šausmīgi pārsteigts, šausmīgi pārbijies un pielipis pie viņas, it kā meklēdams glābiņu. Pie viņu durvīm stāvēja kāds zemnieks ar nozīmi uz krūtīm. Grušiņa raudāja, un nu pēkšņi, kad bēdas jau par daudz nomāca viņas sirdi, viņa pietrūkās kājās, sasita rokas un, iesaukdamās skaļās vaimanās: «Vai man, vai man!» — metās laukā no istabas pie viņa, pie sava Mitjas, un tik negaidot, ka neviens

nepaspēja viņu atturēt. Bet Mitja, uzdzirdis viņas kliedzienu, sāka drebēt, pietrūkās, iekliedzās un pa galvu pa kaklu metās viņai pretim, it kā zaudējis jēgu. Bet viņiem atkal neļāva sastapties, lai gan viņi ieraudzīja viens otru. Viņu cieši satvēra aiz rokām: viņš spārdījās, rāvās laukā, vajadzēja triju vai četru vīru, lai viņu saturētu. Satvēra arī Grušiņu, un viņš redzēja, ka viņa kliedzot stiepa tam pretī rokas, kad to veda prom. Kad šis skats beidzās, viņš atguvās atkal agrākajā vietā pie galda, pretim izmeklēšanas tiesnesim, un sauca, griezdamies pie viņiem:

—   Ko jums vajag no viņas? Kam jūs viņu mokāt? Viņa ir nevainīga, nevainīga!…

Viņu mierināja prokurors un izmeklēšanas tiesnesis. Tā pagāja labs laiciņš, minūtes desmit; beidzot istabā steidzīgiem soļiem ienāca Michails Makarovičs, kas kādu laiku bija izgājis, un uztraukts skaļi sacīja prokuroram:

—   Viņa ir aizvesta, viņa ir lejā, vai jūs, kungi, neatļautu man sacīt tikai vienu vārdu šim nelaimīgajam cilvēkam? Jūsu* klātbūtnē, kungi, jūsu klātbūtnē!

—   Esiet tik laipni, Michail Makarovič, — izmeklēšanas tiesnesis atbildēja. — Šinī gadījumā mums nav nekā ko iebilst.

—   Dmitrij Fjodorovič, klausies, brālīt, — Michails Makarovičs iesāka, uzrunādams Mitju, un visa viņa uzbudinātā seja pauda sirsnīgu, gandrīz tēvišķīgu līdzcietību pret nelaimīgo,

—   es tavu Agrafenu Aleksandrovnu novedu lejā pats un nodevu saimnieka meitām, pie viņas tagad vienmēr būs klāt šis večuks Maksimovs, un es viņu pierunāju — vai dzirdi? — pierunāju un nomierināju, iestāstīju, ka tev taču jāattaisnojas — tā, lai viņa nemaisās vidū, lai nedara tev skumīgu prātu, citādi tu vari apjukt un dot par sevi nepatiesu liecību, saproti? Nu, vārdu sakot, tā es teicu, un viņa saprata. Viņa, brālīt, ir gudriniece, viņa ir laba, viņa rokas man, vecim, līda skūpstīt, lūdza par tevi. Pati mani sūtīja šurp tev pasacīt, lai tu viņas dēļ esot mierīgs, un nu man vajadzētu, balodīt, vajadzētu iet pie viņas un pateikt, ka tu esi mierīgs un par viņu nebīsties. Nu tad esi mierīgs, saproti tu to. Es viņas priekšā esmu vainīgs, tā ir kristīga dvēsele, jā, kungi, tā ir lēnprātīga dvēsele un pilnīgi nevainīga. Nu, kā tad lai es viņai saku, Dmitrij Fjodorovič, — vai tu sēdēsi mierīgs vai ne?

Lāga vīrs sarunāja daudz lieka, bet Grušiņas bēdas, viņas cilvēcīgās bēdas, iespiedās viņam krietnajā sirdī, un pat asaras iemirdzējās viņa acīs. Mitja pietrūkās un metās viņam klāt.

—   Piedodiet, kungi, atļaujiet, ak, atļaujiet! — viņš iesaucās.

—  Jūs esat eņģelis, eņģelis jūs esat, Michail Makarovič, pateicos par viņu! Būšu, būšu mierīgs, būšu jautrs, sakiet to viņai savas neizteicami labās sirds dēļ, ka es esmu jautrs, jautrs, tūlīt sākšu pat smieties, zinādams, ka pie viņas tāds sargeņģelis kā jūs. Tūlīt visu izbeigšu un, kolīdz kļūšu brīvs, tūlīt pie viņas, viņa redzēs, lai gaida! Kungi, — viņš pēkšņi griezās pie prokurora un izmeklēšanas tiesneša, — tagad es jums atklāšu visu savu sirdi, visu atklāšu, mēs to izbeigsim acumirklī, jautri izbeigsim — mēs taču smiesimies galā, smiesimies? Bet, kungi, šī sieviete — manas sirds valdniece! O, atļaujiet man to sacīt, to es jums gribu atklāt… Es taču redzu, ka man darīšana ar viskrietnākajiem cilvēkiem: tā ir mana gaisma, mans svētums, ja jūs tikai zinātu! Un jūs dzirdējāt viņas kliedzienus: «Ar tevi vai nāvē!» Bet ko es viņai esmu devis, es, nabags, pliks, kādēļ tāda mīlestība pret mani, vai es, neveikls, riebīgs radījums un ar kauna zīmi sejā, esmu vērts tādas mīlestības, ka viņa ietu man līdzi katorgā? Manis dēļ pirmīt viņa vārtījās pie jūsu kājām, viņa, lepnā un pilnīgi nevainīgā! Kā tad lai es viņu nedievinu, nebrēcu, netraucos pie viņas kā nupat? Ai kungi, piedodiet! Bet tagad, tagad es esmu apmierināts!

Un viņš atkrita krēslā un, abās rokās paslēpis seju, sāka skaļi raudāt. Bet tās jau bija prieka asaras. Acumirklī viņš atguvās. Vecais policijas priekšnieks bija ļoti apmierināts un, liekas, arī juristi; viņi sajuta, ka nopratināšana tūlīt ieies jaunā fazē. Pavadījis policijas priekšnieku, Mitja kļuva gluži jautrs.

—   Nu, kungi, tagad es piederu jums, pilnīgi jums. Un . .. ja tikai nebūtu visu šo sīkumu, tad mēs jau tūlīt saprastos. Es atkal par sīkumiem. Es piederu jums, kungi, bet zvēru, vajadzīga savstarpēja uzticība, — man pret jums un jums pret mani, — citādi mēs nekad nebeigsim. Jūsu labā to runāju. Pie lietas, kungi, pie lietas, un galvenais, nerakņājieties tā manā dvēselē, netirdiet to ar niekiem, bet jautājiet tikai par lietu un faktiem, un es tūlīt jūs apmierināšu. Bet sīkumus pie velna!

Tā iesaucās Mitja. Nopratināšana sākās no jauna.

IV Otrā mocība

—  Jūs neticēsiet, Dmitrij Fjodorovič, kā jūs mūs uzmundrināt ar šo savu gatavību … — iesāka Nikolajs Parfenovičs, kā no jauna atdzīvojies un ar* redzamu labpatiku, kas atmirdzēja viņa lielajās, gaišzilajās, uz āru izspiedušās acīs, starp citu, ļoti tuvredzīgajās, no kurām viņš minūti iepriekš noņēma acenes. — Un tikko jūs pareizi ieminējāties par šo mūsu savstarpējo uzticību, bez kuras dažreiz pat nav iespējams iztikt tik svarīgās lietās, tanī gadījumā un nozīmē, ja aizdomās turētā persona tiešām grib, cer un var sevi attaisnot. No savas puses mēs darīsim visu, kas vien no mums atkarīgs, un jūs pats vēl nupat varējāt redzēt, kā mēs šo lietu vadām… Jūs piekrītat, Ipolit Kirilovič? — viņš pēkšņi uzrunāja prokuroru.

—   O, bez šaubām, — prokurors piekrita, lai gan pavēsi, salīdzinot ar Nikolaja Parfenoviča aizrautību.

Atzīmēšu reiz par visām reizēm: Nikolajs Parfenovičs, kas nesen bija pie mums ieradies, savas darbības pašā sākumā sajuta pret mūsu prokuroru Ipolitu Kiriloviču neparastu cienību, un viņu attiecības bija gandrīz sirsnīgas. Tas bija gandrīz vienīgais cilvēks, kas bez vārda runas noticēja mūsu «dienestā apietā» Ipolita Kiriloviča neparastajam psichologa un oratora talantam un pilnīgi ticēja, ka viņam nodarīta pārestība. Viņš jau Pēterburgā bija par to dzirdējis. Toties savukārt jauniņais Nikolajs Parfenovičs arī izrādījās par vienīgo cilvēku visā pasaulē, ko dedzīgi iemīlēja mūsu «apvainotais» prokurors. Šurp braucot, viņi bija paspējuši šo to norunāt un vienoties par sagaidāmo lietu, un tagad pie galda Nikolaja Parfenoviča asais prāts uztvēra jau gaisā un saprata katru norādījumu, katru kustību sava vecākā biedra sejā, saprata no pusvārda, no skatiena, no acu uzmetiena.

—    Kungi, atļaujiet tikai man pašam pastāstīt un nepārtrauciet ar niekiem, un es acumirklī jums visu izklāstīšu, — Mitja kūsāja.

—    Lieliski. Pateicos jums. Bet, iekams mēs pārejam uz jūsu ziņojuma uzklausīšanu, jūs varētu atļaut man tikai konstatēt vēl vienu faktiņu, kas mūs ļoti interesē, un proti, par tiem desmit rubļiem, ko jūs vakar ap pulksten pieciem aizņēmāties no sava drauga Pētera Iļjiča Perchotina, ieķīlādami savas pistoles.

—    Ieķīlāju, kungi, ieķīlāju par desmit rubļiem, un kas par to? Tas ir viss, kolīdz no ceļa atgriezos pilsētā, tā arī ieķīlāju.

—   Un jūs atgriezāties no ceļa? Jūs izbraucāt no pilsētas?

—   Izbraucu, kungi, verstis četrdesmit izbraucu, un to jūs nemaz nezinājāt?

Prokurors un Nikolajs Parfenovičs saskatījās.

—   Un vispār, ja jūs iesāktu savu vēstījumu, sistemātiski aprakstot mums! visu savu vakardienu no paša rīta? Atļaujiet, piemēram, jautāt: kādēļ jūs atstājāt pilsētu un kad īsti aizbraucāt un atbraucāt… un visus šos faktus …

—    Nu tad būtu man to jautājuši pašā sākumā, — Mitja skaļi iesmējās, — un, ja gribat, tad šī lieta jāiesāk nevis no vakardienas, bet no aizvakardienas, no paša rīta, tad arī sapratīsiet, kurp, kā un kādēļ es gāju un braucu. Es gāju, kungi, aizvakar no rīta pie šejienes tirgoņa Samsonova aizņemties trīs tūkstoši pret vislabāko nodrošinājumu, — pēkšņi radās tādi» spaidi, kungi, tādi spaidi…

—   Atļaujiet jūs pārtraukt, — pieklājīgi iejaucās prokurors, — kādēļ jums pēkšņi bija vajadzīga, pie tam tāda suma, tas ir, trīs tūkstoši rubļu?

—   E kungi, kāpēc tādi sīkumi: kā, kad un kadeļ un kadeļ īpaši naudas tik un nevis tik, un visa šī putrošana … tā jau trijos sējumos nevarēs aprakstīt un vēl vajadzēs epiloga!

Visu to Mitja sacīja labsirdīgi, bet nepacietīgi un familiari, kā cilvēks, kas grib sacīt visu patiesību un vadās no vislabākajiem nodomiem.

—   Kungi, — viņš pēkšņi it kā apķērās, — jūs man nepārmetiet manu ārdīšanos, atkal jūs lūdzu: ticiet man vēlreiz, ka es jūtu pilnīgu cienību un saprotu lietas patieso stāvokli. Nedomājiet, ka esmu piedzēries. Nu jau esmu atskurbis. Un, ja arī būtu piedzēries, tas nemaz netraucētu. Man jau ir tā:

Atžirbis un kļuvis gudrāks — nu ir muļķis, Piedzēries un muļķis kļuvis — nu ir gudrs.

Ha-ha! Tomēr, es jau redzu, kungi, ka pagaidām man vēl neklājas teikt jums asprātības, tas ir, kamēr nebūsim skaidrībā. Atļaujiet ievērot arī pašcieņu. Es taču saprotu pašreizējo starpību: es taču tomēr jūsu priekšā sēžu kā noziedznieks, tātad jums nepavisam nevaru līdzināties, bet jums uzdots mani novērot: jūs taču neglaudīsiet man galviņu par Grigoriju, patiesi, nevar taču nesodītu atstāt par galvas pārsišanu vecītim, jūs taču viņa dēļ mani ietupināsiet pēc tiesas sprieduma, nu, uz pusgadu, nu, uz gadu pārmācības namā, nezinu, kā tur pie jums piespriedīs, lai gan bez tiesību zaudēšanas, vai ne, prokuror, bez tiesību zaudēšanas? Nu tad tā, kungi, es taču saprotu šo starpību … Bet jums jāpiekrīt arī tam, ka ar tādiem jautājumiem jūs varat sajaukt galvu pašam dievam: kur gāji, kā gāji, kad gāji un par ko gāji? Man taču sajuks, ja tā, bet jūs tūlīt katru nieku pierakstīsiet, un kas gan iznāks? Nekas neiznāks! Un, beidzot, ja jau es tagad esmu sācis melot, tad arī beigšu, bet jūs, kungi, kā augsti mācīti un viskrietnākie cilvēki, piedodiet man. Ēs beigšu tieši ar lūgumu: atmetiet jūs, kungi, šos kroņa paņēmienus nopratināšanā, tas >ir, tu, cilvēks, vai redzat, sāc ar kaut ko sīku, nožēlojamu: kā piecēlies, ko apēdi, kā nospļāvies, kur aizspļāvi, un, «iemidzinājis ļaundara uzmanību», pēkšņi pārsteidz to ar apdullinošu jautājumu: «Ko nokāvi, ko nozagi?» Ha-ha! Te, lūk, ir jūsu kroņa paņēmieni, tas taču ir jūsu likums, lūk, uz kā dibinās visa jūsu viltība! Nu, tad iemidziniet labāk mužikus ar tādām viltībām, nevis mani. Es taču saprotu lietu, pats esmu dienējis, ha-ha-ha! Nevajag skaisties, kungi, piedodiet pārdrošību! — viņš iesaucās, raudzīdamies viņos ar gandrīz apbrīnojamu labsirdību. — Jo Mitja 'Karamazovs to teica, tātad var arī piedot, tāpēc ka gudram cilvēkam nav piedodams, bet Mitjam ir piedodams! Ha-ha!

Nikolajs Parfenovičs klausījās un arī smējās. Prokurors, lai gan nesmējās, uzmanīgi, acu nenolaizdams, vēroja Mitju, it kā negribēdams palaist garām ne mazākā vārdiņa, ne mazākās kustības, ne viņa sejas mazākā vaibstiņa vismazākās trīsas.

—   Mēs tomēr tā arī darījām ar jums no sākta gala, — atsaucās, vēl arvien smiedamies, Nikolajs Parfenovičs, — un nemulsinājām jūs ar jautājumiem, kā jūs no rīta piecēlāties un ko apēdāt, un iesākām ar pašu lietas būtību.

—   Saprotu, sapratu un novērtēju, un vēl vairāk es cienu jūsu pašreizējo laipnību pret mani, kam nav piemēra, kas viskrietnāko siržu cienīga. Mēs te esam sastapušies trīs krietni cilvēki, un lai viss mums tā arī balstītos uz izglītotu un ar muižnieku kārtu un godu saistītu ļaužu savstarpēju uzticību. Un par visām lietām, atļaujiet man jūs turēt par saviem vislabākajiem draugiem šai mana mūža brīdī, šai mana goda pazemojuma brīdī! Tas taču jūs neapvaino, kungi, neapvaino?

—   Gluži otrādi, jūs visu to tik skaisti izteicāt, Dmitrij Fjodorovič, — cienīgi un atzinīgi piekrita Nikolajs Parfenovičs.

—   Bet sīkumus, kungi, visus šos āķīgos sīkumus pie malas, — Mitja līksmi iesaucās, — citādi te iznāks velns sazin kas, vai nav tiesa?

—   Pilnīgi sekošu jūsu prātīgajiem padomiem, — prokurors pēkšņi iejaucās, uzrunādams Mitju, — bet no sava jautājuma tomēr neatteikšos. Mums pārlieku svarīgi dabūt zināt, — kam jums īsti bija vajadzīga tāda suma, tas ir, taisni trīs tūkstoši?

—   Kam bija vajadzīga? Nu tādēļ, priekš tam … nu, parāds bija jāatdod.

—   Kam tieši?

—   To es galīgi atsakos teikt, kungi! Redziet, nevis tādēļ, ka nevarētu teikt vai nedrīkstētu, vai bītos, jo tas viss ir nieks un beidzamās blēņas, bet — tādēļ neteikšu, ka te ir princips: tā ir mana privātā dzīve, un es neļaušu iejaukties savā privatajā dzīvē. Tas ir mans princips. Jūsu jautājums neattiecas uz lietu, bet viss, kas neattiecas uz lietu, ir mana privātā dzīve! Gribēju atdot parādu, goda parādu gribēju atdot, bet kam — neteikšu.

—   Atļaujiet mums to pierakstīt, — prokurors teica.

—  Esiet tik laipni. Tā arī pierakstiet: ka neteikšu un vēlreiz neteikšu. Rakstiet, kungi, ka uzskatu pat par negodu to sacīt. Ak, jums taču laika diezgan visu pierakstīt.

—   Atļaujiet, cienīts kungs, jūs brīdināt un vēlreiz atgādināt, ja vien jūs to vēl nezināt, — ar sevišķu un visai stingru uzsvaru sacīja prokurors, — ka jums ir pilnīgas tiesības neatbildēt uz jautājumiem, ko jums tagad uzdod, bet mums turpretim nav nekādu tiesību izspiest no jums atbildes, ja jūs pats izvairāties no atbildes šāda vai tāda iemesla dēļ. Tā ir jūsu personīgu apsvērumu lieta. Bet šādā gadījumā mūsu pienākums ir darīt jūs uzmanīgu un izskaidrot jums visu to lielo ļaunumu, ko jūs pats sev nodarāt, atsacīdamies dot šādu vai tādu liecību. Tagad lūdzu« turpināt.

—   Kungi, es jau neskaišos… es … — Mitja sāka šļupstēt, mazliet apjucis no šīs pamācības, — nu, lūk, redziet, kungi, šis pats Samsonovs, pie kura es toreiz aizgāju …

Mēs, saprotams, neapstāsimies te sīkumos pie viņa stāsta par to, kas lasītājiem jau zināms. Stāstītājs nepacietīgi gribēja izstāstīt visu līdz beidzamajam sīkumam un tai pašā laikā tā, lai drīzāk tiktu galā. Bet, jaunām liecībām nākot klāt, tās pierakstīja, un tātad bija nepieciešami viņu pārtraukt. Dmitrijs Fjodorovičs tc nosodīja, bet padevās, dusmojās gan, taču pagaidām vēl labsirdīgi. Tiesa, viņš reizēm iesaucās: «Kungi, tas jau var padarīt traku pašu dievu kungu!» — vai: «Kungi, vai jūs zināt to, ka jūs tikai velti mani uztraucat?» Bet vēl arvien, tā iesaukdamies, viņš savas draudzīgi ekspansivās jūtoņas nemainīja. Tādā kārtā viņš pastāstīja, ka priekš trim dienām viņu «piekrāpis» Samsonovs. (Viņš jau bija atģidies pilnīgi, ka toreiz ticis piekrāpts.) Pulksteņa pārdošana par seši rubļi, lai iegūtu ceļa naudu, par ko izmeklēšanas tiesnesis un prokurors vēl nekā nezināja, tūlīt modināja viņos ārkārtīgu interesi, un, lai gan Mitja saīga un pukojās bez gala, viņiem likās nepieciešami šo faktu sīki atzīmēt, jo tas pa otram lāgam apstiprināja to apstākli, ka arī dienu iepriekš viņam

raav bijis gandrīz ne graša naudas. Mitja pamazām kļuva drūmāks un drūmāks. Pēc tam, aprakstījis ceļojumu pie Putnusuņa un tvanlgā istabā pavadīto nakti un citu, viņš noveda savu stāstu līdz atgriešanās brīdim pilsētā un te nu sāka pats, bez sevišķa lūguma, sīki izklāstīt savas greizsirdības mokas Grušiņas dēļ. Viņā klausījās klusu ciešot un uzmanīgi, sevišķi nodziļinājās tai apstāklī, ka viņam jau sen nodibinājies Grušiņas novērošanas punkts Fjodora Pavloviča dārza malā, Marjas Kondratjevnas namā, un ka ziņas viņam nodevis: Smerdjakovs: to sīki atzīmēja un pierakstīja. Par savu greizsirdību viņš runāja dedzīgi un plaši, lai gan iekšēji kaunējās par to, ka izklāsta savas intimākās jūtas, tā sakot, «vispārējam apsmieklam», bet redzami pūlējās apspiest kaunu, lai būtu patiess. Visu stāsta laiku izmeklēšanas tiesnesis un sevišķi prokurors viņā skatījās, un viņa skatienu vienaldzīgā, nejūtīgā bardzība beidzot Mitju diezgan stipri uztrauca un samulsināja. «Šis puiškāns Nikolajs Parfenovičs, ar ko es vēl tikai priekš dažām dienām runāju muļķības par sievietēm, un šis slimais prokurors nav vērts, ka es viņiem par to stāstu,» viņam iešāvās prātā, «kauns!» «Panes, padodies un klusu ciet,» viņš savu domu nobeidza ar pantiņu, bet atkal saņēmās no jauna, lai runātu tālāk. Pāriedams uz stāstu par Chochlakovu, viņš pat kļuva jautrs un gribēja arī pastāstīt par šo kundzīti kadu nesenu sevišķu anekdoti, kas nebija gadījumam piemerota, bet izmeklēšanas tiesnesis viņu apturēja un pieklājīgi lūdza pāriet uz «svarīgākām lietām». Beidzot, kad viņš bija aprakstījis savu izmisumu un pastāstījis par to brīdi, kad, iziedams no Chochlakovas nama, viņš pat domājis «drīzāk kādu nokaut, bet sadabūt trīs tūkstoši», viņu atkal apturēja un pierakstīja, ka «viņš gribējis nokaut». Mitja klusu ciezdams ļāva pierakstīt. Galu galā lieta nonāca līdz tai vietai stāstā, kad viņš pēkšņi dabūjis zināt, ka Grušiņa viņu pievīlusi un aizgājusi no Samsonova tūlīt, kolīdz viņš aizvedis viņu, lai gan pati teikusi, ka sēdēšot pie vecā līdz pusnaktij. «Ja es toreiz, kungi, šo Feņu nenositu, tad tikai tādēļ, ka» man nebija laika,» šinī stāsta vietā viņam pēkšņi paspruka. Arī to rūpīgi pierakstīja. Mitja drūmi nogaidīja un jau gribēja stāstīt par to, kā viņš skrējis uz dārzu pie tēva, kad pēkšņi viņu pārtrauca izmeklēšanas tiesnesis un, atvēris savu lielo portfeli, kas atradās viņam līdzās uz dīvana, izņēma no tā vara stampiņu.

—   Šis priekšmets jums pazīstams? — viņš to parādīja Mitjam.

—   Ak jā! — tas drūmi pasmaidīja. — Kā nu ne! Ļaujiet apskatīt … Ā, velns, nav vajadzīgs!

—   Jūs aizmirsāt pieminēt arī to, — izmeklēšanas tiesnesis piebilda.

—   A, velns! To es jums neslēptu, vai nu bez tā tiktu cauri, kā jūs domājat? Tikai izkrita no prāta.

—   Tad esiet tik laipns un sīki pastāstiet, kā jūs ar to apbruņojāties.

—   Lūdzu, kungi, uzklausiet!

Un Mitja pastāstīja, kā viņš paķēris stampiņu un aizskrējis.

—   Bet kāds gan nolūks jums bija padomā, kad jūs apbruņojāties ar tādu ieroci?

—   Kāds nolūks? Nekāda nolūka! Paķēru un aizskrēju.

—   Kādēļ gan, ja nebija nolūka?

Mitja vārījās dusmās. Viņš cieši paskatījās «puiškānā» un drūmi un ļauni pasmaidīja. Lieta tā, ka viņš juta arvienu lielāku un lielāku kaunu par to, ka viņš tikko tik dedzīgi un vaļsirdīgi izklāstījis «tādiem ļaudīm» savas greizsirdības stāstu.

—   Uzspļaut stampiņai! — viņam pēkšņi paspruka.

—   Tomēr …

—   Nu, paķēru suņiem. Nu, tumsa … Nu, šādam vai tādam gadījumam.

—   Vai arī agrāk, iziedams naktī no sētas, jūs ņēmāt līdz kādu ieroci, ja tā baidījāties no tumsas?

—    E, velns, fu! Kungi, ar jums nepavisam nevar runāt! iekliedzās Mitja beidzamajā satraukuma pakāpē un, pagriezies pret rakstvedi, aiz dusmām gluži sarkans, ar kādu neprāta pieskaņu balsī ātri viņam sacīja:

—   Pieraksti tūlīt… tūlīt… «ka paķēris sev līdzi stampiņu, lai skrietu nogalināt savu tēvu… Fjodoru Pavloviču… ar sitienu pa galvu!». — Nu, tagad jūs esat apmierināti, .kungi? Nu jums sirds mierīga? — viņš sacīja, izaicinoši sasliedamies pret izmeklēšanas tiesnesi un prokuroru.

—   Mēs pārāk labi saprotam, ka šādu liecību jūs tikko devāt niknumā uz mums un saīdzis par jautājumiem, ko mēs jums uzdodam, ko jūs turat par sīkumiem un kas patiesībā ir ļoti svarīgi, — prokurors viņam vēsi atteica.

—   Nu, apžēlojieties, kungi! Nu, paņēmu stampiņu … Nu, kam gan tādos gadījumos paņem kaut ko rokās? Es nezinu, kādēļ. Paķēru un aizskrēju. Tas ir viss. Kauns, kungi, passons, citādi es zvēru, ka vairs nekā nestāstīšu!

Viņš noliecās pār galdu un atspieda galvu rokās. Viņš sēdēja pret tiem sāniski un raudzījās sienā, pārspēdams sevī nelabu sajūtu. Patiesi, viņam briesmīgi gribējās piecelties un paziņot, ka viņš vajrāk neteiks ne vārda, — kaut tam liktu vai nāvē iet.

—   Redziet, kungi, — viņš pēkšņi sacīja, ar pūlēm pārspēdams sevi, — redziet. Es jūsos klausos, un man rādās … es, redziet, dažreiz miegā redzu kādu sapni… vienu tādu sapni, un tas man bieži rādās, atkārtojas, ka kāds man dzenas pakaļ, kaut kas tāds, no kā es ļoti baidos, dzenas tumsā, naktī, meklē mani, bet es no viņa slēpjos kaut kur aiz durvīm vai aiz skapja, slēpjos pazemojoši, bet galvenais, ka viņš ļoti labi zina, kur es esmu no viņa noslēpies, un ka viņš it kā tīši izliekas, ka nezina, kur es sēžu, lai ilgāk mani mocītu, lai tīksminātos ar manām bailēm … Lūk, tagad arī jūs to darāt! Gluži tāpat!

—  Jūs redzat tādus sapņus? — prokurors apvaicājās.

—  Jā, redzu tādus sapņus … Bet vai jūs jau negribat pierakstīt? — Mitja greizi pasmaidīja.

—   Nē, pierakstīt gan ne, tomēr jūsu sapņi ir interesanti.

—   Tagad vairs nav sapnis! Reālisms, kungi, dzīves tiešamības reālisms! Es esmu vilks, bet jūs mednieki, nu tad vajājiet vilku.

—  Jūs velti ņemat tādu salīdzinājumu… — Nikolajs Par fenovičs iesāka ārkārtīgi maigi.

—   Nē, nav velti, kungi, nav velti! — Mitja atkal iekarsa, lai gan, redzami atvieglinājis sirdi ar šo pēkšņo dusmu izplūdumu, sāka jau atkal kļūt labāks ar katru vārdu, — jūs varat neticēt noziedzniekam vai tiesājamam, jūsu jautājumu spīdzinātam, bet visukrietnākam cilvēkam, kungi, viscēlākām dvēseles kaislībām. (To es droši saucu.) — Nē! Tām jūs nevarat neticēt.. . jums pat nav tiesību … — bet —

ciet klusu, sirds, Sirds, padodies un klusu ciet!

Nu ko, vai stāstīt tālāk? — viņš drūmi aprāvās.

—  Kā tad, esiet tik laipns, — atbildēja Nikolajs Parfenovičs.

V Trešā mocība

Lai gan Mitja sāka runāt skarbi, bet redzami vēl vairāk centās neaizmirst un neizlaist nevienu sīkumu no sava stāsta. Viņš pastāstīja, kā pārlēcis pār sētu tēva dārzā, ka gājis pie loga, un beidzot par visu, kas notika zem loga. Skaidri, noteikti, uzsvērdams katru vārdu, viņš pastāstīja par jūtām, kas viņu saviļņojušas tos acumirkļus dārzā, kad viņam tik briesmīgi gribejies dabūt zināt: vai Grušiņa ir pie tēva vai nav. Bet cik dīvaini: ir prokurors, ir izmeklēšanas tiesnesis klausījās šoreiz kaut kā šausmīgi apvaldīti, skatījās vēsi, jautāja daudz mazāk. Mitja nekā nevarēja secināt no viņu sejām. «Saskaitušies un apvainojušies,» viņš nodomāja, «un pie velna!» iKad viņš stāstīja, kā beidzot nolēmis dot tēvam zirni, ka atnākusi Grušiņa, lai tas atvērtu logu, tad prokurors un izmeklēšanas tiesnesis nelikās ne zinis par vārdu «zīme», it kā nemaz nesaprastu, kāda nozīme te šim vārdam, tā ka Mitja pat ievēroja to. Nonācis beidzot līdz tam acumirklim, kad, ieraudzījis pa logu izliekušos tēvu, iededzies ienaidā un izrāvis no kabatas stampiņu, viņš pēkšņi it kā tīši apstājās. Viņš sēdēja un skatījās sienā un zināja, ka tie kā ieurbušies skatās viņā.

—   Nu, — izmeklēšanas tiesnesis teica, — jūs izrāvāt ieroci un … un kas tad notika pēc tam?

—   Pēc tam? Un pēc tam nositu … triecu viņam pa pauri un pāršķēlu galvaskausu … Tā taču, pēc jūsu domām, tā? — Viņa acis pēkšņi iezibējās. Visas viņa dusmas, kas jau bija pārgājušas, pēkšņi sacēlās viņa dvēselē ar neparastu spēku.

—   Pēc mūsu domām, — Nikolajs Parfenovičs atkārtoja, — nu, un pēc jūsu?

Mitja nodūra acis un ilgi cieta klusu.

—   Pēc manām, kungi, pēc manām, lūk, kā bija, — viņš klusi iesāka, — vai nu kādas asaras, vai mana māte pielūgusi dievu, vai gaišs gars mani skūpstīja to acumirkli — nezinu, bet velns tika uzvarēts. Es metos prom no loga un skrēju uz sētu … Tēvs izbijās un te pirmo reizi mani saskatīja, iekliedzās un atlēca no loga, — to es ļoti labi atceros. Bet es caur dārzu uz sētu … un te nu mani panāca Grigorijs, kad es jau sēdēju uz sētas…

Te viņš beidzot pacēla acis uz klausītājiem. Likās, tie viņā raudzījās ar pilnīgi mierīgu uzmanību. Kādas īgnuma trīsas izskrēja Mitjam caur sirdi.

—  Bet jūs taču, kungi, šai brīdī par mani smejaties! — viņš pēkšņi aprāvās.

—   No kā jūs to spriežat? — iebilda Nikolajs Parfenovičs.

—   Ne vienam vārdam jūs neticat, lūk, no kā! Es taču saprotu, ka līdz galvenam punktam esmu nonācis: vecais tur tagad guļ ar pārsistu galvu, bet es — traģiski aprakstījis, kā viņu gribēju nosist un jau izrāvu stampiņu, es pēkšņi no loga aizskrienu … Poēma! Pantos! Tādam puisim var ticēt uz vārda! Ha-ha! Zobgaļi jūs esat, kungi!

Un viņš ar visu augumu pagriežas krēslā, tā ka krēsls nočīkstēja.

—   Bet vai jūs neievērojāt, — prokurors pēkšņi iesāka, it kā nelikdamies ne zinis par Mitjas uztraukumu, — vai jūs neievērojāt, kad skrējāt prom no loga: vai dārza puses durvis, kas atrodas piebūves otrā galā, bija vaļā vai ciet?

—   Nē, nebija vaļā.

—   Nebija?

—   Nē, tās bija ciet, un kas gan varēja tās atvērt? A, durvis, pagaidiet! — Viņš pēkšņi it kā atguvās un tikko nenodrebēja. — Bet vai tad jūs tās atradāt vaļā?

—   Vaļā.

—   Kas gan tas varēja atvērt, ja jus paši neesat tās atvēruši? — Mitja pēkšņi briesmīgi izbrīnījās.

—   Durvis bija vaļā, un jūsu tēva slepkava, bez šaubām, ir iegājis pa šīm durvīm un, izdarījis slepkavību, pa tām pašām durvīm arī aizgājis, — kā noskaldot lēni un skaidri sļacīja prokurors. — Tas mums ir pilnīgi skaidrs. Slepkavība acīm redzot notikusi istabā un nevis pa logu, kas pilnīgi skaidrs no izdarītās apskates, no ķermeņa stāvokļa un visa cita. Šaubu šajā ziņā nevar būt nekādu.

Mitja bija briesmīgi pārsteigts.

—   Tas nemaz nav iespējams, kungi! — viņš iesaucās, pilnīgi apjucis. — Es… es iekšā negāju … es droši, es noteikti jums saku, ka durvis bija ciet visu laiku, kamēr es atrados dārzā un kad skrēju prom no dārza. Es tikai stāvēju pie loga un redzēju viņu logā, un tikai, tikai… Līdz beidzamajam acumirklim» atceros. Un, ja arī neatcerētos, tad tomēr zinu, jo zīmes bija zināmas vienīgi man un Smerdjakovam, un viņam, nelaiķim, bet bez zīmēm viņš nelaistu pie sevis nevienu cilvēku pasaulē!

—   Zīmes? Kas tās par zīmēm? — alkatīgā, gandrīz histēriskā ziņkārībā izrunāja prokurors un mirklī zaudēja visu savu apvaldīto stāju. Viņš jautāja, it kā bikli pielīzdams klāt. Viņš nojauta svarīgu faktu, kas tam vēl nebija zināms, un tūlīt sajuta vislielākās bailes, ka Mitja varbūt negribēs viņam to pilnīgi atklāt.

—   Un jūs nemaz nezinājāt! — Mitja viņam pamirkšķināja ar acīm, zobgalīgi un ļauni pasmaidīdams. — Bet ja nu neteikšu? No kā tad dabūsiet zināt? Par zīmēm jau zināja vienīgi nelaiķis, es un Smerdjakovs, tie ir visi; un vēl debesis zināja, bet tās gan jums neteiks. Un šis faktiņš ir interesants, velns sazina, ko uz tā var dibināt, ha-ha! Apmierinieties, kungi, atklāšu, muļķības jums prātā. Jūs nezināt, ar ko jums darīšana! Jums ir darīšana ar tādu tiesājamo, kas liecina pats pret sevi, liecina par ļaunu sev! Jā, jo es esmu goda bruņinieks, bet jūs — ne!

Prokurors norija rūgto kumosu, viņš tikai drebēja aiz nepacietības drīzāk dabūt zināt jauno faktu. Mitja sīki un plaši izstāstīja visu, ko zināja par zīmēm, ko Fjodors Pavlovičs izgudrojis Smerdjakovam, pastāstīja, ko īpaši nozīmē katrs klauvējiens logā, pat noklauvēja šīs zīmes uz galda, un uz Nikolaja Parfenoviča jautājumu: vai tātad arī viņš, Mitja, kad klauvējis vecim logā, pieklauvējis taisni to zīmi, kas nozīmējusi «Grušiņa atnākusi» — pateica skaidri un gaiši, ka taisni tā arī noklauvējis, ka, sak, «Grušiņa atnākusi».

—   Te jums ir viss, celiet nu torni! — Mitja aprāvās un ar riebumu atkal no viņiem novērsās.

—  Un par šīm zīmēm zināja tikai jūsu nelaiķa tēvs, jūs un sulainis Smerdjakovs. Un cits neviens? — vēlreiz apvaicājās Nikolajs Parfenovičs.

—  Jā, sulainis Smerdjakovs un turklāt debesis. Pierakstiet arī par debesīm; to nebūtu lieki piezīmēt. Un arī jums pašiem ievajadzēsies dieva.

Un, saprotams, sāka visu pierakstīt, bet, kamēr pierakstīja, prokurors pēkšņi, it kā pavisam nejauši uzgrūdies jaunai domai, sacīja:

—   Bet ja nu par šīm zīmēm zināja arī Smerdjakovs, bet jūs radikali noraidāt no sevis katru apvainojumu sava tēva noslepkavošanā, vai tad tikai viņš, noklauvējis norunātās zīmes, nav licis jūsu tēvam atvērt durvis un pēc tam arī… pastrādājis noziegumu?

Mitja paskatījās viņā dziļi izsmejošām un tai pašā laikā arī briesmīgi naidīgām acīm. Viņš skatījās ilgi un klusu ciezdams, tā ka prokurors sāka mirkšķināt acis.

—   Atkal noķērāt lapsu! — Mitja beidzoīt sacīja. -Iemiedzāt nešpetnei asti, he-he! Es jūs caur un cauri redzu, prokuror! Tā tik jūs domājat, ka es tūlīt pietrūkšos kājās, pieķeršos tam, ko jūs man sacījāt priekšā, un sākšu kliegt pilnā kaklā: «Ai, tas ir Smerdjakovs, lūk — slepkava!» Atzīstieties, ka jūs tā domājāt, atzīstietieš, tad runāšu tālāk.

Bet prokurors neatzinās. Viņš cieta klusu un gaidīja.

—  Jūs maldāties, es negrūdīšu virsū Smerdjakovam! — sacīja Mitja.

—   Un pat nemaz neturat viņu aizdomās?

—   Un jūs turat?

—   Turējām arī viņu.

Mitja nodūra acis un skatījās grīdā.

—   Jokus pie malas, — viņš drūmi teica, — klausieties: no paša sākuma, gandrīz jau tad, kad es pirmīt izskrēju no šī priekškara pie-jums, man jau iešāvās prātā šī doma: «Smerdjakovs!» Te es sēdēju pie galda un kliedzu, ka neesmu vainīgs asins izliešanā, bet pats visu laiku domāju: «Smerdjakovs!» Um Smerdjakovs neatkāpās no sirds. Beidzot nupat arī pēkšņi nodomāju: «Smerdjakovs!» — bet tikai sekundi, jo tūlīt nodomāju reizē ar to: «Nē, ne Smerdjakovs!» Tas nav viņa darbs, kungi!

—   Vai tādā gadījumā jūs neturat aizdomās vēl kādu citu personu? — Nikolajs Parfenovičs uzmanīgi jautāja.

—   Nezinu, kas, vai kāda persona, debess pirksts vai sātans, bet… ne Smerdjakovs! — noteikti atcirta Mitja.

—   Bet kāpēc gan jūs tik stingri un ar tādu neatlaidību apgalvojat, ka ne viņš?

—   Pēc pārliecības. Pēc iespaidiem. Jo Smerdjakovs ir viszemiskākās dabas cilvēks un gļēvulis. Viņš nav gļēvulis, viņš ir \isu pasaules gļēvulību sakopojums, kas staigā uz divām kājām. Viņu ir dzemdējusi vista. Runādams ar mani, viņš ik reizes drebēja, ka tik es viņu nenositu, lai gan es pat rokas nepacēlu. Viņš krita man pie kājām un raudāja, viņš man ir skūpstījis burtiski šos pašus zābakus, lūgdamies, lai es viņu «nebaidot». Dzirdiet: «nebaidot» — kas tas īsti ir par vārdu? Bet es viņam pat devu dāvanas. Tā ir ar krītamo kaiti slima vista, ar vāju prātiņu, un viņu piekaus astoņi gadi vecs bērns. Vai tas ir raksturs? Tas nav Smerdjakovs, kungi, un arī naudu viņš nemīl, * dāvanu no manis nemaz neņēma … Un kādēļ lai viņš noslepkavotu veci? Viņš taču varbūt ir viņa dēls, ārlaulības, vai jūs to zināt?

—   Šo leģendu mēs esam dzirdējuši. Bet jūs jau arī esat sava tēva dēls un taču pats esat stāstījis visiem, ka gribot viņu noslepkavot.

—   Akmens logā! Un zemisks akmens, neģēlīgs! Es nebaidos! O, kungi, varbūt pārlieku nekrietni, ka jūs man pašam sakāt to acīs! Tāpēc nekrietni, ka es pats jums to sacīju. Ne vien gribēju, bet arī varēju nosist, un turklāt labprātīgi pats par sevi liecināju, ka tikko nenositu! Bet es taču nenositu viņu, mani taču glāba mans sargeņģelis, — lūk, to jūs neesat paturējuši prātā … Un tādēļ jums to sacīt ir nekrietni, nekrietni! Jo es neesmu nokāvis, neesmu nokāvis, neesriļu nokāvis! Dzirdiet, prokuror, neesmu nokāvis!

Viņš tikko nenosmaka. Visu pratināšanas laiku viņš vēl ne reizes nebija tik uztraukts.

—   Bet ko viņš jums, kungi, sacīja, šis Smerdjakovs? — viņš pēkšņi nobeidza, brītiņu klusējis. — Vai es drīkstu jums to jautāt?

—   Jūs varat mums jautāt visu, — prokurors atbildēja vēsi un stingri, — visu, kas zīmējas uz lietas faktisko pusi, bet mūsu pienākums, es atkārtoju, dot jums atbildi uz katru jautājumu. Mēs atradām kalpu Smerdjakovu, par ko jūs jautājat, guļam bez samaņas savā gultā, ārkārtīgi stiprā, varbūt jau desmito reizi no vietas uznākušā krītamās kaites lēkmē. Mediķis, kas bija mums līdzi, apskatījis slimnieku, sacīja mums, ka viņš varbūt nenodzīvošot pat līdz rītam.

—  Nu, tādā gadījumā tēvu ir nokāvis velns! — Mitjam pēkšņi paspruka, it kā viņš līdz pat beidzamajam brīdim būtu jautājis sev: — Vai Smerdjakovs vai cits kāds?

—   Pie šī fakta mēs vēl atgriezīsimies, — izlēma Nikolajs Parfenovičs, — bet tagad — vai jūs nevēlētos turpināt savu liecību tālāk.

Mitja lūdza atpūsties. To viņam laipni atļāva. Atpūties viņš stāstīja tālāk. Bet varēja redzēt, ka viņam grūti. Viņš bija nomocīts, apvainots un garīgi satriekts Turklāt vēl prokurors, tagad jau gluži kā tīšām, sāka ik brīdi viņu uztraukt, pieķerdamies «sīkumiem». Kolīdz Mitja bija pastāstījis, kā viņš, sēdēdams jāšus uz sētas, iesitis ar stampiņu pa galvu Grigorijam, kas viņam ieķēries kreisajā kājā, un pēc tam tūlīt nolēcis pie viņa zemē, tā prokurors viņu pārtrauca un lūdza pastāstīt sīkāk, kā viņš sēdējis uz sētas. Mitja izbrīnījās.

—   Nu, lūk, tā sēdēju, jāšus sēdēju, viena kāja tur, otra te…

—   Un stampiņa?

—   Stampiņa rokās!

—  Un nevis kabatā? Jūs to tik sīki atceraties? Kā tad, jūs stipri atvēzējāties ar roku?

—   Jādomā, ka stipri, bet kam tas jums vajadzīgs?

—   Ja nu jūs nosēstos krēslā taisni tā kā toreiz uz sētas un uzskatāmi mums izrādītu skaidrības labad, kā un kur jūs atvēzējāties, uz. kuru pusi?

—  Vai jūs domājat izsmiet mani? — Mitja prasīja, augstprātīgi paskatīdamies jautātājā, bet tas ne acu nepamirkšķināja. Mitja drudžaini pagriezās, nosēdās jāšus krēslā un atvēzēja roku:

—   Lūk, kā iesitu! Lūk, kē nositu! iKo jums vēl vajag?

—    Pateicos jums. Vai jūs tagad nepapūlētos paskaidrot: kādēļ īpaši jūs nolēcāt zemē, kādā nolūkā, un kas jums sevišķi bija padomā?

—   Nu, velns… pie notriektā nolēcu … Nezinu, kādēļ!

—  Tik uztrauktā garastāvoklī? Un bēgot prom?

—  Jā, uztraukumā un bēgot prom.

—   Gribējāt viņam palīdzēt?

—   Ko nu palīdzēt… Jā, varbūt arī palīdzēt, neatceros.

—   Nezinājāt, ko darāt? Tas ir, jūs bijāt pat zināmā nesamaņā?

—   O nē, nebiju nesamaņā, visu atceros. Visu līdz beidzamajam. Nolēcu paskatīties un noslaucīju ar drāniņu viņam asinis.

—  Mēs redzējām jūsu drāniņu. Vai cerējāt savu upuri atgriezt pie dzīvības?

—  Nezinu, cerēju vai ne. Vienkārši gribēju pārliecināties, vai viņš dzīvs vai beigts.

—  A, tad jūs gribējāt pārliecināties? Nu, un ko tad?

—   Neesmu mediķis, nevarēju noskaidrot. Aizskrēju un domāju, ka esmu viņu nositis, un te nu viņš atmodies.

—   Lieliski, — prokurors nobeidza. — Pateicos. To vien man arī vajadzēja. Papūlieties stāstīt tālāk.

Ak vai, Mitjam ne prātā nenāca pastāstīt, lai gan viņš to atcerējās, ka viņš nolēca aiz žēluma un, noliecies pār nosisto, pateica pat dažus nožēlošanas vārdus: «Iekriti, vecais, nu neko darīt, guli.» Bet prokurors nāca tikai pie viena slēdziena, ka cilvēks nolēcis «tādā brīdī un tādā uztraukumā» vienīgi tādēļ, lai droši pārliecinātos, vai vēl dzīvs vai beigts viņa nozieguma vienīgais liecinieks. Un ka tātad — cik liels bijis šī cilvēka spēks, apņemšanās, aukstasinība un aprēķins pat tādā brīdī… utt., uti Prokurors bija apmierināts: «Uztrauca slimīgu cilvēku ar «sīkumiem», un te nu viņš visu pateica.»

Mitja ar mokām runāja tālāk. Bet tūlīt jau atkal viņu pārtrauca Nikolajs Parfenovičs:

—   Kā gan jūs varējāt ieskriet pie kalpones Fedosjas Markovnas, kad jums rokas bija vienās asinīs un, kā vēlāk izrādījās, arī seja?

—  Toreiz es to nemaz nepamanīju, ka esmu notraipījies ar asinīm! — atbildēja Mitja.

—  Tam var ticēt, tā tas arī notiek, — prokurors saskatījās ar Nikolaju Parfenoviču.

—   Nemaz nepamanīju, to jūs sakāt pareizi, prokuror, — arī Mitja pēkšņi piekrita. Bet tālāk nāca stāsts par Mitjas pēkšņo apņemšanos «griezt ceļu» un «palaist laimīgos sev garām». Un nu viņš vairs nekādi nevarēja kā pirmīt saņemties un atklāt savu sirdi, pastāstīt par «savas sirds valdnieci». Tas viņam bija riebīgi šo auksto ļaužu priekšā, kas viņā «iesūkušies kā blaktis». Un tāpēc uz atkārtotiem jautājumiem viņš paziņoja īsi un skarbi:

—   Nu, un apņēmos sevi nogalināt. Kādēļ man bija vēl dzīvot: tas pats no sevis izvērtās jautājumā. Bija ieradies viņas agrākais, neapstrīdamais, viņas apvainotājs, bet tas atbrāzies šurpu ar mīlestību, lai pēc pieciem gadiem izpirktu pārestību ar likumīgu laulību. Nu, un es saprotu, ka man viss pagalam … Un aiz manis kauns un negods, un te šīs asinis, Grigorija asinis … Kādēļ vēl dzīvot? Nu, un gāju izpirkt ieķīlātās pistoles, lai pielādētu un uz rīta pusi ietriektu sev lodi pierē…

—   Un naktī dzīrās uz nebēdu?

—   Naktī dzīrās. E, velns, kungi, beidziet ātrāk. Nošauties es gribēju tiešām, tepat netālu, aiz aploka, un būtu ticis galā ar sevi ap pulksten pieciem rītā, bet kabatā sagatavoju zīmīti, uzrakstīju pie Perchotina, kad lādēju pistoli. Te jums zīmīte, lasiet. Ne jau jūsu dēļ to stāstu! — viņš pēkšņi nicinoši piezīmēja. Viņš uzsvieda viņu priekšā uz galda zīmīti, izrāvis to no vestes kabatas: izmeklētāji to izlasīja ar interesi un, kā pienākas, pievienoja pie lietas.

—   Bet nomazgāt rokas jums nebija ienācis prātā pat tad, kad jūs iegājāt pie Perchotina kunga? Tātad no aizdomām jūs nebijāties?

—   Kas par aizdomām? Turat aizdomās vai ne, vienalga, es atauļotu šurp un pulksten piecos nošautos, un nekā jūs nepaspētu izdarīt. Jo, ja nebūtu šī notikuma ar tēvu, jūs taču nekā nedabūtu zināt un nebūtu te ieradušies. O, to ir velns izdarījis, velns tēvu nositis, caur velnu arī jūs tik ātri dabūjāit zināt! Kā jūs tik ātri paspējāt? Brīnums, fantazija!

—   Perchotina kungs mums paziņoja, ka jūs, pie viņa ieejot, esot turējuši rokās … asiņainās rokās … savu naudu … lielu naudu … simtnieku žūksni un ka to redzējis arī viņa zēns, apkalpotājs!

—   Tā ir, kungi, atceros, ka tā.

—  Te nu paceļas viens jautājumiņš. Vai jūs nevarētu pasacīt, — ārkārtīgi maigi iesāka Nikolajs Parfenovičs, — kur jūs pēkšņi ņēmāt tik daudz naudas, jo, kā no lietas redzams, pat laiku aprēķinot, mājās jūs neesat iegriezies?

Prokurors drusku saviebās tik krasi un kaili izteikta jautājurtia dēļ, bet nepārtrauca Nikolaju Parfenoviču.

—   Nē, neiegriežos mā>ās, — atbildēja Mitja, kā redzams, ļoti mierīgi un raudzīdamies uz zemi.

—   Tādā gadījumā atļaujiet atkārtot jautājumu, — Nikolajs Parfenovies kā pielīzdams runāja tālāk. — Kur gan jūs varējāt sadabūt tādu sumu, kad, kā jūs pats atzināties, pulksten piecos tai pašā dienā …

—   Man vajadzēja desmit rubļu, un es ieķīlāju Perchotinam pistoles, tad gāju pie Chochlakovas pēc trim tūkstošiem, bet viņa nedeva utt. un visādi grābšķi, — Mitja asi pārtrauca, — jā, lūk, kungi, vajadzēja, un te nu pēkšņi parādās tūkstoši, ko? Ziniet, kungi, jūs taču abi esat tagad nobijušies: bet ja nu nesaka, kur ņēmis? Tā arī ir: neteikšu, kungi, uzminējāt, nedabūsiet zināt, — A^itja pēkšņi noskaldīja ārkārtīgā apņēmībā. Izmeklētāji brītiņu klusēja.

—  Saprotiet jel, Karamazova kungs, ka tas mums pilnīgi nepieciešami jāzina, — klusi un padevīgi noteica Nikolajs Parfenovies.

—   Saprotu un tomēr neteikšu

Iejaucās arī prokurors un atkal atgādināja, ka nopratināmais varot, zināms, arī neatbildēt uz jautājumiem, ja domājot gūt no tā kādu labumu, utt., bet, ņemot vērā to, kādu ļaunumu aizdomās turamais varot pats sev ar šādu noklusēšanu nodarīt, un sevišķi ņemot vērā tik svarīgus jautājumus, kuri…

—   Un tā tālāk, kungi, un tā tālāk! Diezgan, šīs gudrības esmu jau dzirdējis! — Mitja atkal pārtrauca. — Pats saprotu, ka lieta svarīga, šis ir pats svarīgākais punkts, un tomēr neteikšu.

—   Kas gan mums, tā nav mūsu darīšana, bet jūsu, jūs pats sev kaitējat, — nervozi piebilda Nikolajs Parfenovies.

—   Redziet, kungi, jokus pie malas, — Mitja strauji pacēla acis un cieši viņos abos paskatījās. — Es jau no paša sākuma paredzēju, ka šai punktā mums iznāks sadursme. Bet sākumā, kad es pirmīt uzsāku savu liecību, tas viss vēl bija tālā miglā, viss slīdēja garām, un es biju pat tik vientiesīgs, ka iesāku ar «savstarpējas uzticības» priekšlikumu. Nu pats redzu, ka šīs uzticības nemaz nevarēja būt, jo tik un tā mēs nonāktu pie šīs nolādētās sienas! Un nu esam klāt! Nevar, un diezgan! Tomēr es taču jūs nevainoju, nevarat taču arī jūs ticēt man uz vārda, es taču to saprotu!

Viņš drūmi apklusa.

—   Bet vai jūs nevarētu, nemaz nepārkāpjot savu apņēmību noklusēt vissvarīgāko, vai jūs nevarētu tai pašā laikā dot mums kaut mazāko mājienu par to: kas tie varētu būt par tik spēcīgiem motiviem, kas liek jums noklusēt jums tik bīstamā liecības brīdī?

Mitja skumji un it kā domīgi pasmīnēja.

—   Es esmu daudz labsirdīgāks, nekā jūs domājat, kungi, es jums pateikšu, kāpēc, un došu šo mājienu, lai gan jūs neesat tā vērts. Tāpēc, kungi, noklusēju, ka te slēpjas mans negods. Atbildē, uz jautājumu: kur es ņēmu šo naudu, ietverts tāds mans negods kam nevarētu līdzināties pat tēva slepkavība un aplaupīšana, ja es būtu viņu noslepkavojis un aplaupījis. Lūk, tāpēc es nevaru par to runāt. Aiz kauna nevaru. Ko jūs tur, kungi, gribat to pierakstīt?

—  Jā, mēs pierakstīsim, — nomurmināja Nikolajs Parfenovičs.

—  Jums nevajadzētu to pierakstīt, par to «negodu». Es jums to izstāstīju tikai aiz savas labsirdības, bet varēju arī nestāstīt, to es jums, tā sakot, iedāvināju, bet jūs tūlīt pinat iekšā. Nu, rakstiet, rakstiet, ko gribat, — viņš nicinoši un nevērīgi noteica, — es no jums nebīstos un … lepojos jūsu priekšā.

—   Bet vai jūs nepateiktu, kas tas īsti tāds par negodu? — nomurmināja Nikolajs Parfenovičs.

Prokurors šausmīgi saviebās.

—   Ni-ni, c' est fini, [13] nepūlieties! Nav arī vērts notašķīties. Jau tā es gar jums esmu notašķījies. Jūs neesat tā vērts, ne jūs, ne kāds cits… Diezgan, kungi, pārtraucu.

To viņš izteica pārlieku noteikti, Nikolajs Parfenovičs vairs neuzstāja, bet no Ipolita Kiriloviča izskata viņš uzreiz noģida, ka tas vēl nezaudē cerības.

—   Vai jūs nevarētu vismaz pateikt: cik liela suma bija jūsu rokās, kad jūs ar to iegājāt pie Perchotina kunga, tas ir, cik rub]u īsti?

—   Arī to nevaru teikt.

—   Perchotina kungam jūs, kā liekas, minējāt par trim tūkstošiem, ko jūs it kā saņēmuši no Chochlakova kundzes?

—   Varbūt arī, ka minēju. Diezgan, kungi, neteikšu, cik.

—   Papūlieties tādā gadījumā aprakstīt, kā jūs braucāt šurp, un visu, ko jūs darījāt, šurp atbraucis.

—   Ak, par to prasiet visiem šejieniešiem. Tomēr, lai notiek, es pats pastāstīšu.

Viņš stāstīja, bet mēs viņa stāstu vairs neatkārtosim. Viņš stāstīja sausi, pavirši. Par savu mīlas sajūsmu viņš nerunāja nemaz. Viņš tomēr pastāstīja, ka apņemšanās nošauties viņam pārgājusi, «ievērojot jaunus faktus». Viņš stāstīja nemotivēdams.

neielaizdamies sīkumos. Arī izmeklētāji šoreiz viņu visai netraucēja, bija skaidrs, ka tagad arī viņiem tas nav galvenais punkts.

—  Mēs to visu pārbaudīsim, pie visa vēl atgriezīsimies, izklaušinot. lieciniekus, kas, zināms, notiks jūsu klātbūtnē, — Nikolajs Parfenovičs beidza pratināšanu. — Tagad atļaujiet griezties pie jums ar lūgumu — izlikt še uz galda visas lietas, kas atrodas pie jums, un — galvenais —visu naudu, cik jums tagad klāt.

—   Naudu, kungi? Lūdzu, saprotu, ka vajag. Brīnos pat, ka jūs agrāk nepainteresējāties. Tiesa, nekur jau es neaizietu, tepat vien sēžu. Nu, lūk, te būs mana nauda, skaitiet, ņemiet, liekas, ka visa.

Viņš izņēma visu no kabatas, pat sīko, divus desmit kapeiku gabalus izvilka no vestes sānu kabatas. Nauda tika saskaitīta, sanāca astoņi simti trīsdesmit seši rubli četrdesmit kapeikas. . — Un tas ir viss? — izmeklēšanas tiesnesis prasīja.

—   Viss.

—  Jūs nupat, dodams savu liecību, teicāt, ka Plotņikovu veikalā atstājis trīssimt rubļu, Perchotinam iedevuši desmit, važonim divdesmit, šeit paspēlējis divi simti, tad …

Nikolajs Parfenovičs saskaitīja visu. Mitja labprāt palīdzēja. Atcerējās un ieskaitīja rēķinā katru kapeiku. Nikolajs Parfenovičs pavirši savilka galus.

—   Tātad pašā sākumā kopā ar šiem astoņiem simtiem jums bija ap pusotra tūkstoša?

—   Tātad, — Mitja atcirta.

—   Bet kā tad visi apgalvo, ka sākumā bijis daudz vairāk?

—   Lai apgalvo.

—  Jūs jau arī pats apgalvojāt.

—   Arī es pats apgalvoju.

—   Mēs vēl visu to salīdzināsim ar citu, vēl nenopratinātu personu liecībām: par savu naudu neraizējieties, tā tiks uzglabāta, kur pienākas, un tiks nodota jūsu rīcībā, kad beigsies viss … kas iesācies … ja izrādīsies vai, tā sakot, pierādīsies, ka jums uz to neapstrīdamas tiesības. Nu, bet tagad …

Nikolajs Parfenovičs pēkšņi piecēlās un noteikti paziņoja Mitjam, ka esot spiests izdarīt «kā jūsu drēbju, tā art» visa cita» vissīkāko un rūpīgāko apskati…

—   Lūdzu, kungi, visas kabatas apgriezīšu, ja gribat.

Un viņš tiešām sāka izgriezt uz āru kabatas.

—   Būs pat nepieciešami novilkt drēbes.

—   Kā? Izģērbties? Fu, velns! Pārmeklējiet tāpat! Vai nevar tāpat!

—   Nekādi nevar, Dmitrij Fjodorovič. Jānovelk drēbes.

—    Kā gribat, — Mitja drūmi padevās, — tikai, lūdzu, nevis Šeit, bet aiz priekškariem. Kas pārmeklēs?

—   Zināms, aiz priekškariem, — Nikolajs Parfenovičs piekrītot nolieca galvu. Viņa sejiņa izteica pat tādu sevišķu svinīgumu.

VI Prokurors pieķer Mitju

Sākās kas tāds, kas Mitjam bija pilnīgi negaidīts un likās dīvains. Viņš neparko agrāk, pat priekš minūtes, nevarētu iedomāties, ka kāds varētu tā apieties ar viņu, ar Mitju Karamazovu! Galvenais, sākās kaut kas pazemojošs un no viņu puses «augstprātīgs un pret viņu nicinošs». Svārkus novilkt vēl nebūtu nekas, bet viņu palūdza izģērbties arī tālāk. Un patiesībā nemaz nelūdza, bet pavēlēja: viņš to ļoti labi saprata. Aiz lepnuma un nicināšanas viņš padevās pilnīgi, bez vārda runas. Bez Nikolaja Parfenoviča aiz aizkariem iegāja arī prokurors, bija klāt arī daži zemnieki. «Zināms, lai būtu spēks,» Mitja nodomāja, «bet varbūt arī kā cita dēļ.»

—   Vai tad tiešām arī krekls būs jāvelk nost? — viņš skarbi iejautājās, bet Nikolajs Parfenovičs viņam neatbildēja: viņš kopā ar prokuroru bija nogrimis svārku, bikšu, vestes un cepures apskatē, un bija redzams, ka viņi abi ļoti ieinteresēti. «Nemaz nekautrējas,» Mitjam iešāvās prātā, «pat nepieciešamo pieklājību neievēro.»

—    Es jums otrreiz prasu: vai krekls ir jāvelk nost vai nav? — viņš prasīja vēl skarbāk un nepacietīgāk.

—   Neraizējieties, mēs jums pateiksim, — Nikolajs Parfenovičs atbildēja priekšnieka balsī, vismaz Mitjam tā izlikās.

Pa to laiku izmeklēšanas tiesneša un prokurora starpā norisinājās rūpīga apspriede pusbalsī. Tika atrasti uz svārkiem, sevišķi uz kreisās stērbeles mugurpusē, milzīgi asins traipi, apkaltuši, aprepējuši un vēl ne visai noberzti. Uz biksēm arī. Bez tam Nikolajs Parfenovičs ar paša roku liecinieku klātbūtnē nočamdīja ar pirkstiem svārku apkakli, bikšu rosti un visas vīles, kā redzams, ko meklēdams," — zināms, naudu. Galvenais, neslēpa no Mitjas aizdomu, ka viņš var un ir spējīgs iešūt naudu drēbēs. «Tas jau nu gluži kā ar zagli, nevis kā ar virsnieku,» viņš norūca pie sevis. Bet savas domas viņi viens otram atklāti paziņoja apbrīnojami vaļsirdīgi. Piemēram, rakstvedis, kas arī bija gadījies aiz aizkariem, rosījās un piepalīdzēja, grieza Nikolaja Parfenoviča vērību uz cepuri, ko arī apčamdīja: «Atcerie-, ties skrīveri Gridenku,» rakstvedis ieminējās,-«kas vasarā brauca saņemt algu visai kancelejai, bet atgriezies paziņoja, ka dzērumā to pazaudējis, — un kur tad atrada? Šinīs pašās vīlītēs, cepurē, simtnieki bija sagriezti rullīšos un iešūti vīlītēs.» Šo faktu par Gridenku labi atcerējās kā izmeklēšanas tiesnesis, tā prokurors, un tāpēc Mitjas cepuri nolika pie malas un nosprieda, ka tas viss vēlreiz būs nopietni jāpārmeklē, tāpat arī visas drēbes.

—   Atļaujiet, — pēkšņi iesaucās Nikolajs Parfenovičs, pamanījis uz iekšu ielocīto labās rokas krekla piedurknes aproci, kas bija vienās asinīs, — atļaujiet, kā tad tā, asinis?

—   Asinis, — atcirta Mitja.

—   Kā, kādas asinis… un kāpēc ielocīta piedurkne?

Mitja pastāstīja, ka viņš aproci notašķījis, ņemdamies ap Grigoriju, un ielocījis to jau pie Perchotina, kad tur mazgājis rokas.

—  Jūsu krekls arī būs jāņem līdzi, tas ir ļoti svarīgi .. . lietišķajiem pierādījumiem. — Mitja nosarka un briesmīgi saskaitās.

—   Vai tad lai es pliks palieku? — viņš iekliedzās.

—   Neraizējieties… mēs to kā nekā nokārtosim, bet tagad papūlieties novilkt arī zeķes.

—   Jūs nejokojat? Vai tas tiešām tik nepieciešami? — Mitjam iezibējās acis.

—   Te nav nekādi joki! — stingri atcirta Nikolajs Parfenovičs.

—   Nu, ja vajag… es… — Mitja murmināja un, nosēdies uz gultas, sāka vilkt nost zeķes. Viņam bija neciešami neveikli: visi apģērbti, bet viņš izģērbts, un savādi — izģērbts viņš arī pats jutās viņu priekšā it kā vainīgs un, galvenais, pats gandrīz piekrita, ka tiešām pēkšņi kļuvis zemāks var visiem citiem uri ka tiem tagad ir pilnīgas tiesības viņu nicināt. «Ja visi izģērbti, tad nav kauns, bet, kad viens izģērbts un visi skatās, — kauns!» viņam atkal un atkal iešāvās prātā. «Gluži kā sapnī, es dažreiz sapnī esmu redzējis sevi tādā negodā.» Un novilkt zeķes viņam bija pat mocoši: tās bija ļoti netīras, tāpat veļa, un tagad visi to redzēja. Bet galvenais, viņam pašam nepatika savas kājas, diezin kāpēc visu mūžu abu kāju lielie pirksti viņam likās kropli, sevišķi viens rupjš, plakans, uz leju noliekts labās kājas nags, un to nu visi tagad redzēs. No neizciešama kauna Mitja pēkšņi kļuva arvien vairāk un nu jau tīši rupjš. Viņš pats sev norāva kreklu.

—   Vai negribat vēl kur pameklēt, ja jums nav kauna?

—   Nē, pagaidām nevajadzēs.

—   Ko, vai tad lai es palieku tāpat pliks? — viņš nikni piebilda.

—  Jā, tas pagaidām nepieciešams … Papūlieties pagaidām šeit apsēsties, varat paņemt no gultas segu un ietīties, bet es … es visu to nokārtošu.

Visas lietas parādīja lieciniekiem, sastādīja kratīšanas aktu, un beidzot Nikolajs Parfenovičs izgāja, bet drēbes iznesa viņam līdzi. Izgāja arī īpolits Kirilovičs. Pie Mitjas palika tikai zemnieki, un tie stāvēja klusēdami, nenovērsdami no viņa acu. Mitja ietinās segā, viņam kļuva auksti. Bija redzamas viņa kailās kājas, un viņš nekādi nevarēja tā uzvilkt segu, lai tās būtu apsegtas. Nikolajs Parfenovičs diezin kāpēc ilgi nenāca atpakaļ, «spīdzinoši ilgi», «par kucēnu mani tur», Mitja grieza zobus. «Tas draņķa prokurors arī izgāja, laikam aiz nicināšanas, viņam riebjas skatīties plikā.» Mitja tomēr cerēja, ka viņa drēbes kaut kur apskatīs un atnesīs atpakaļ. Bet kāds bija viņa sašutums, kad Nikolajs Parfenovičs pēkšņi atgriezās ar pavisam svešām drēbēm, ko aiz viņa nesa kāds zemnieks.

—  Nu, še jums būs arī drēbes, — viņš nevērīgi teica, kā redzams, ļoti apmierināts ar sava gājiena sekmēm. — Kalganova kungs tās ziedo šim interesantajam gadījumam, tāpat arī tīru kreklu. Par laimi tas viss viņam gadījās čemodānā. Apakšveļu un zeķes varat paturēt pats savas.

Mitja iedegās briesmīgās dusmās.

—   Negribu svešas drēbes! — viņš draudīgi iesaucās. — Dodiet manas paša!

—   Nav iespējams.

—  Dodiet manas paša, pie velna iKalganovu un viņa drēbes, un viņu pašu!

Viņu ilgi centās pierunāt. Beidzot kaut kā nomierināja. Viņam izskaidroja, ka viņa drēbes kā notašķītas asinīm «jāpievieno lietišķai pierādījumu virknei» un atstāt tās viņam tiem «nav pat tiesību … ņemot vērā to, ar ko lieta var beigties». Mitja beidzot kā nekā to saprata. Viņš drūmi apklusa un steigšus sāka ģērbties. Viņš tikai piebilda, vilkdams virsū drēbes, ka tās labākas par viņa vecajām un ka viņš negribētu tās «izmantot». Bez tam tās esot «pazemojoši šauras». «Vai tad man te putnu biedēklis būs tajās jātēlo … jums par prieku?»

Viņam atkal ieskaidroja, ka arī te viņš pārspīlējot, ka 'Kalganova kungs, kaut gan esot par viņu garāks, bet tikai drusku, un varbūt tikai bikses iznākšot drusku pagaras. Bet svārki tiešām izrādījās plecos šauri.

—   Velns parauj, pat aizpogāt grūti, — Mitja atkal norūca, — esiet tik laipni, tūlīt paziņojiet manā vārdā Kalganovam, ka es neesmu viņa drēbes lūdzis un ka mani pašu pārģērba par ākstu.

—   Viņš to ļoti labi saprot un nožēlo… tas ir, nevis savas drēbes nožēlo, bet īsti visu šo gadījumu… — nomurmināja Nikolajs Parfenovičs.

—   Uzspļaut viņa nožēlošanai! Nu, kurp tagad? Vai vēl tepat būs jāsēž?

Viņu palūdza atkal ieiet «tanī istabā». Mitja izgāja īgns aiz dusmām un centās nevienā neskatīties. Svešajās drēbēs viņš jutās pavisam apkaunots, pat šo zemnieku un Trifona Borisoviča priekšā, kura seja nezin kāpēc pēkšņi nozibēja durvīs un pazuda. «Ķekatniekā nācis paskatīties,» Mitja nodomāja. Viņš atsēdās savā agrākajā krēslā. Viņam rādījās kas nelādzīgs un murgiem līdzīgs, viņam likās, ka viņš sāk zaudēt prātu.

—   Nu, ko tagad, sāksiet pērt mani ar rīkstēm, vai, cits nekas taču vairs nav atlicies? — viņš, zobus griezdams, uzrunāja prokuroru. Pret Nikolaju Parfenoviču viņš vairs nemaz negribēja pagriezties, it kā turētu par necienīgu ar viņu pat runāt.«Pārāk cītīgi manas zeķes aplūkoja un vēl lika, nelga, apgriezt tās otrādi, to viņš darīja tīšām, lai visiem parādītu, cik man netīra veļa!»

—   Nu būs jāķeras pie liecinieku nopratināšanas, — sacīja Nikolajs Parfenovičs, it kā atbildēdams uz Dmitrija Fjodoroviča jautājumu.

—  Jā, — domīgi atteica prokurors, arī it kā kaut ko apdomādams.

—  Mēs, Dmitrij Fjodorovič, darījām, ko vien varējām, jūsu pašu interesēs, — turpināja Nikolajs Parfenovičs, — bet, sastapdami no jūsu puses tik radikalu atteikšanos dot mums paskaidrojumus par jūsu rīcībā esošās sumas izcelšanos, mēs šinī brīdī…

—   No kā jums tas gredzens? — Mitja pēkšņi viņu pārtrauca, kā atmozdamies no dziļām domām un norādīdams ar pirkstu uz vienu no trim lielajiem gredzeniem, kas greznoja Nikolaja Parfenoviča labo rociņu.

—   Gredzens? — brīnīdamies atkārtoja Nikolajs Parfenovičs.

—    Jā, lūk, — šis … tas, vidējā pirkstā, ar dzīsliņām, kas tas par akmeni? — kaut kā nepacietīgi, gluži kā untumains bērns uzstāja Mitja.

—  Tas ir dūmu krāsas topazs, — pasmaidīja Nikolajs Parfenovičs, — vai gribat paskatīties, es novilkšu …

—   Nē, nē, nevelciet, — nikni iekliedzās Mitja, pēkšņi atjēdzies un saniknots uz sevi pašu, — nevelciet, nevajag… Velns… Kungi, jūs esat aptraipījuši manu dveseli! Vai jūs tiešām domājat, ka es liegtos, ja tiešām būtu nogalinājis tēvu, vairītos, melotu un slēptos? Nē, Dmitrijs Karamazovs nav tāds, viņš to nepārciestu, un, ja es būtu vainīgs, zvēru, es nebūtu gaidījis jūsu ierašanos un saules lēktu, kā sākumā biju nodomājis, bet būtu iznīcinājis sevi jau agrāk, nemaz nesagaidījis gaismas! To es kgad sevī jūtu. Es divdesmit sava mūža gados nebūtu iemācījies tik daudz, cik dabūju zināt šai nolādētajā naktī! … Un vai tāds, vai tiešām tāds es būtu šinī naktī un šai nolādētajā brīdī, tagad, sēdēdams ar jums kopā, — vai es tā runātu, tā kustētos, vai tā raudzītos uz jums un uz pasauli, ja patiešām es būtu tēva slepkava; pat šī nejaušā Grigorija slepkavība man nedeva mieru visu nakti, — nevis aiz bailēm, nevis tikai aiz bailēm no jūsu soda! Negods! Un jūs gribat, lai es tādiem ņirdzējiem kā jūs, kuri nekā neredz un nekam netic, akliem kurmjiem un ņirdzējiem, sāktu atklāt un izklāstīt vēl savu jaunu nelietību, vēl citu negodu, kaut arī tas mani glābtu no jūsu apvainojuma? Tad labāk katorgā! Tas, kas atvēra tēva durvis un iegāja pa šīm durvīm, tas arī viņu nosita, tas arī apzaga. Kas viņš ir — es zūdos un mokos, bet tas nav Dmitrijs Karamazovs, ziniet to, — un tas ir viss, ko es varu jums teikt, un diezgan, diezgan, nesienieties klāt… Izsūtiet, pakariet, bet neuztrauciet mani vairāk. Es apklustu. Sauciet savus lieciniekus!

Mitja norunāja savu pēkšņo monologu, it kā jau pavisam apņēmies galīgi apklust. Prokurors visu laiku viņu novēroja un, tikko viņš apklusa, ar' gluži aukstu un gluži mierīgu seju pēkšņi izrunāja kā pavisam parastu lietu:

—   Lūk, taisni par šīm atvērtajām durvīm, ko jūs nupat pieminējāt, mēs varam jums paziņot tieši tagad kādu ārkārtīgi interesantu un augstākā mērā svarīgu kā jums, tā arī mums jūsu ievainotā vecā Grigorija Vasiļjeviča liecību. Atžirbis viņš uz mūsu jautājumiem skaidri un uzstājīgi paziņoja, ka jau toreiz, kad viņš izgājis uz lieveņa un uzdzirdis dārzā kādu troksni, viņš nolēmis doties dārzā pa vārtiņiem, kas bijuši vaļā, un tad — iegājis dārzā — vēl iekams viņš pamanījis jūs tumsā aizbēgam, kā jūs jau pastāstījāt mums,no atvērtā loga, kurā jūs redzējāt savu tēvu, viņš, Grigorijs, pametis skatienu pa kreisi un tiešām ieraudzījis šo atvērto logu, kā arī tai pašā laikā, tikai daudz tuvāk līdz galam atvērtās durvis, par kurām jūs paziņojāt, ka tās visu laiku, kamēr jūs bijāt dārzā, palikušas noslēgtas. Neslēpšu no jums, ka pats Vasiljevičs noteikti secina un liecina, ka jums esot bijis jāizskrien pa durvīm, kaut gan, zināms, viņš savām acīm nav redzējis, ka jūs izskrējāt, jo pašā sākumā pamanījis jūs jau zināmā attālumā no sevis, dārza vidū, aizskrienam uz sētas pusi…

Mitja pietrūkās no krēsla, kad runa vēl bija pusē.

—   Nieki! — viņš pēkšņā trakumā iebļāvās. — Nekaunīgi meli! Viņš nevarēja redzēt atvērtās durvis, jo tās to brīdi bija ciet… Viņš melo!…

—   Turu par savu pienākumu jums atkārtot, ka viņa liecība ir noteikta. Viņš nešaubās. Viņš pastāv pie sava. Mēs vairākas reizes viņu iztaujājām.

—  Taisni tā, es vairākas reizes viņu iztaujāju! — dedzīgi apstiprināja arī Nikolajs Parfenovičs.

—   Nav tiesa, nav tiesa! Vai nu es esmu apmelots, vai tās ir ārprātīgā halucinācijās, — Mitja kliedza tālāk, — gluži vienkārši murgos, asinīs, no ievainojuma viņam ir izlicies, kad viņš nāca pie samaņas … To viņš tikai murgo.

—   Jā, bet viņš taču pamanījis vaļējās durvis nevis tad, kad atžirdzis no ievainojuma, bet jau priekš tam, tikko izgājis no namiņa dārzā.

—   Tas nav tiesa, nav tiesa, tas nevar būt! To viņš melo aiz naida pret mani.. . Viņš nevarēja redzēt… Es neizskrēju pa durvīm, — Mitja elsoja.

Prokurors pagriezās pret Nikolaju Parfenoviču un iespaidīgi viņam sacīja:

—   Uzrādiet!

—  Vai jums pazīstams šis priekšmets? — Nikolajs Parfenovičs pēkšņi uzlika uz galda lielu kancelejas apmēru aploksni no bieza papīra, uz kuras bija redzami vēl trīs uzglabājušies zīmogi. Pati aploksne bija tukša un vienā pusē pārplēsta. Mitja to uzlūkoja ieplestām acīm.

—   Tā … tātad tā ir tēva aploksne, — viņš nomurmināja, — tā pati, kurā bija tie trīs tūkstoši… un ja uzraksts, atļaujiet: «Cibulītim …» — lūk: trīs tūkstoši! — viņš iesaucās. — Trīs tūkstoši, redzat?

—   Kā ne, redzam, bet mēs tajā naudu vairs neatradām, tā bija tukša un mētājās uz grīdas pie gultas aiz priekškariem.

Dažas sekundes Mitja stāvēja kā sastindzis.

—   Kungi, tas ir Smerdjakovs! — viņš pilnā kaklā pēkšņi iesaucās. — Viņš ir nositis, viņš aplaupījis! Viņš vienīgais zinaja, kur tēvam noslēpta aploksne … Tas ir viņš, tagad ir skaidrs!

—   Bet jūs taču arī zinājāt par aploksni un par to, ka ta aprodas zem spilvena.

—   Nekad neesmu zinājis; es arī nekad to neesmu redzejis, tagad redzu pirmo reizi, bet agrāk biju dzirdējis tikai no Smerdjakova … Viņš vienīgais zināja, kur tā vecajam noslēpta, bet es nezināju … — Mitjam pavisam zuda elpa.

—   Un tomēr, jūs pats mums pirmīt liecinājāt, ka šī aploksne nelaiķa tēvam atradusies zem spilvena. Jūs tieši teicāt, ka zem spilvena, tātad zinājāt, kur atrodas.

—  Tā mēs arī pierakstījām! — apstiprināja Nikolajs Parfenovičs.

—   Nieki, nejēdzība! Es nemaz nezināju, ka zem spilvena. Varbūt nemaz nebija zem spilvena… Es to tikai tā pateicu, ka zem spilvena… Ko saka Smerdjakovs? Vai jūs viņam prasījāt, kur atradās? 'Ko saka Smerdjakovs? Tas ir galvenais … Bet es tīši sevi apmeloju … Es neapdomādams jums sameloju, ka atrodas zem spilvena, bet jūs tagad … Nu, vai zināt, pasprūk pār mēli un iznāk sameloties. Bet zināja tikai Smerdjakovs, tikai vienīgs Smerdjakovs un neviens cits!… Viņš pat man neatklāja, kur tā atrodas! Bet tas ir viņš, tas ir viņš, nav šaubu, ka viņš ir nositis, tas man tagad skaidrs kā diena, — Mitja sauca, aizvien vairāk uztraukdamies, nesakarīgi atkārtodamies, iekarsdams un dusmodamies. — Saprotiet jūs to un apcietiniet viņu ātrāk, ātrāk… Taisni viņš ir nositis, kad es aizskrēju un kad Grigorijs gulēja nesamaņā, tas tagad skaidrs… Viņš deva zīmes, un tēvs viņu ielaida … Tāpēc, ka viņš vienīgais zināja zīmes, un bez zīmēm tēvs nevienu nebūtu ielaidis…

—   Jūs atkal aizmirstat to apstākli, — prokurors piebilda, aizvien vēl valdīdamies, bet jau it kā triumfēdams, — ka zīmju nemaz nevajadzēja dot, ja durvis jau stāvēja vaļā^ jau tad, kad jūs vēl atradāties dārzā …

—   Durvis, durvis, — nomurmināja Mitja un klusēdams ieurbās ar acīm prokurorā; viņš nespēkā atkal nolaidās uz krēsla. Visi apklusa. ,

—   Jā, durvis!… Tas ir fantoms! Dievs ir pret mani! — viņš izsaucās, pavisam jau bez domām raudzīdamies sev priekšā.

—   Nu, redziet, — svarīgi noteica prokurors, — un spriediet tagad pats, Dmitrij Fjodorovič: no vienas puses Јī liecība par atvērtajām durvīm, pa kurām jūs izskrējāt, kas nomāc jūs un mūs. No otras puses — jūsu nesaprotamā, stūrgalvīgā un gandrīz niknuma pilnā klusēšana par to, kur cēlusies nauda, kas pēkšņi parādījās jums rokās, lai gan trīs stundas priekš tam, kā jūs pats liecinājāt, jūs ieķīlājāt savas pistoles, lai dabūtu tikai desmit rubļu! Ņemot visu to vērā, spriediet pats: kam lai mēs ticam un pie kā lai paliekam? Un nesakiet par mums, ka mēs esam «auksti ciniķi un smējēji», kas nespēj noticēt jūsu dvēseles cēlajām tieksmēm … Iedziļinieties turpretim arī mūsu stāvoklī.. .

Mitja bija neiedomājamā uzbudinājumā, viņš nobālēja.

—   Labi! — viņš pēkšņi iesaucās. — Es atklāšu jums savu noslēpumu, atklāšu, kur ņēmu naudu!… Atklāšu negodu, lai vēlāk nevainotu ne jūs, ne sevi…

—   Un ticiet, Dmitrij Fjodorovič, — kādā aizkustināti priecīgā balstiņā uztvēra Nikolajs Parfenovičs, — ka katra jūsu vaļsirdīga un pilnīga atzīšanās, ko jūs izsacīsiet taisni šinī brīdī, var vēlāk nest jūsu liktenim neizmērojamu atvieglojumu un pat, bez tam …

Bet prokurors viegli piegrūda viņam zem galda, un viņš paspēja laikā apklust. Tiesa, Mitja viņā nemaz neklausījās.

VII Mitjas lielais noslēpums. Izsvilpa

—   Kungi, — viņš iesāka vēl arvien tādā pašā uztraukumā, — šī nauda… es gribu pilnīgi atzīties… šī nauda bija mana …

Prokuroram un izmeklēšanas tiesnesim pat sejas izstiepās, — to viņi nepavisam nebija gaidījuši.

—   Kā tad jūsu, — nosvepstēja Nikolajs Parfenovičs, — ja vēl pulksten piecos dienā, kā jūs pats atzināties …

—   Ē, pie velna pulksten piecus tai dienā un mana paša atzīšanos, tagad ir pavisam cita lieta! Šī nauda bija mana, mana, tas ir, manis zagta … tas ir, nevis mana, bet zagta, manis nozagta, un tās bija pusotra tūkstoša, un tā bija pie manis, visu laiku pie manis…

—   Bet kur tad jūs to ņēmāt?

—   No kakla, kungi, paņēmu no kakla, lūk, no šī paša kakla . .. Te tā bija, man pie kakla, iešūta lupatā un karājās kaklā, jau sen, jau mēnesis, kamēr es to nēsāju kaklā ar kaunu un negodu!

—   Bet no kā gan jūs to … piesavinājāties?

—  Jūs gribējāt sacīt: «Nozagāt?» Sakiet tagad vārdus tieši. Jā, es to uzskatu tikpat kā par nozagtu, bet, ja gribat, tiešām par «piesavinātu». Bet, pēc manām domām, es nozagu. Un vakar vakarā — tad jau pavisam nozagu.

—  Vakar vakarā? Bet jūs tikko sacījāt, ka jau mēnesis, kamēr to … dabūjuši!

-rJā, taču nevis tēvam, nevis tēvam, neuztraucieties, nevis tēvam nozagu, bet viņai. Ļaujiet izstāstīt un nepārtrauciet. Tas taču ir grūti. Redziet: priekš mēneša mani atsauca Katerina Ivanovna Verchovceva, mana bijušā līgava … Jūs viņu pazīstat?

—   Kā nu ne, apžēlojieties.

—  Zinu, ka pazīstat. Visukrietnākā sirds, visukrietnākā no krietnākajām, bet mani neieredz jau sen, ai, jau sen, sen … un pelnīti, pelnīti neieredz!

—  'Katerina Ivanovna? — izbrīnījies pārprasīja izmeklēšanas tiesnesis. Arī prokurors briesmīgi ieplēta acis.

—   Ai, nevalkājiet velti viņas vārdu! Es esmu nelietis, ka viņu iejaucu. Jā, es redzēju, ka viņa mani ienīst… sen … no pašas pirmās reizes, no tās pašas vēl tur, manā dzīvoklī… Bet diezgan, diezgan, to jūs pat neesat cienīgi zināt, tas nemaz nav vajadzīgs … Bet vajadzīgs tikai tas, ka viņa mani atsauca priekš mēneša, iedeva man trīs tūkstoši, lai es tos nosūtot uz Maskavu viņas māsai un vēl kādai radiniecei (un it kā viņa pati nevarētu aizsūtīt), bet es… tas bija taisni tai mana mūža liktenīgajā stundā, kad es… nu, vārdu sakot, kad es tikko biju iemīlējis citu, viņa, tagadējo, te viņa tagad sēž pie mums lejā, Grušiņu … es to atrāvu tad šurp uz Mokroju un te divi dienās nodzīvoju pusi no šiem nolādētajiem trim tūkstošiem, tas ir, pusotra tūkstoša, bet otru pusi noturēju pie sevis. Nu, lūk, šos pusotra tūkstoša, ko es noturēju, es arī nēsāju sev līdzi, pakārtus kaklā ka talismanu, bet vakar ņēmu un noplītēju. Astoņi simti rubļu liels atlikums tagad ir jūsu rokās, Nikolaj Parfenovič, tas ir vakardienas pusotra tūkstoša atlikums.

—  Atļaujiet, kā tad tā, jūs taču toreiz, priekš mēneša, noplītējāt te trīs tūkstoši, nevis pusotra, to zina visi!

—   Kas tad to zina? Kas 4o saskaitīja? Kam es devu saskaitīt?

—  Apžēlojieties, jūs taču pats visiem stāstījāt, ka toreiz noplītējuši taisni trīs tūkstoši.

—   Tiesa, stāstīju, visai pilsētai stāstīju, un visa pilsēta runāja, un visi tā domāja, un arī te, Mokrojā, visi tāpat domāja, ika trīs tūkstoši. Tomēr es noplītēju nevis trīs, bet tikai pusotra tūkstoša, bet otrus pusotra tūksoša iešuvu drāniņā; lūk, kā tas bija, kungi, re, kur radās šī vakardienas nauda …

—  Tas ir gandrīz brīnišķīgi… — nomurmināja Nikolajs Parfenovičs.

—   Atļaujiet jautāt, — prokurors beidzot jautāja, — vai jūs neatklājāt kaut vai jele kādam par šo apstākli agrāk… tas ir, ka šos pusotra tūkstoša tūlīt toreiz, priekš mēneša, paturējāt pie sevis?

—   Neteicu nevienam.

—  Tas ir savādi. Vai tad tiešām itin nevienam?

—   Itin nevienam. Nevienam, nevienam.

—   Bet kādēļ tāda noklusēšana? Kas jūs pamudināja šo lietu turēt tādā noslēpumā? Es izskaidrošu sīkāk: jūs mums beidzot atklājāt savu noslēpumu, pēc jūsu vārdiem, tik kauna pilnu, lai gan patiesībā — tas ir zināms, runājot tikai relativi — šis solis, tas ir, tieši šo trīs tūkstošu rubļu svešas naudas piesavināšanās, un, bez šaubām, tikai uz laiku — šis solis, mazākais, pēc maniem uzskatiem, ir tikai augstākā mērā vieglprātīgs solis, bet ne tik kauna pilns, ņemot vērā bez tam arī jūsu raksturu … Nu, pieņemsim, pat augstākā mērā peļams darbs, es ar mieru, bet peļams, nevis kauna pilns… Tas ir, es vedinu īpaši uz to, ka par šiem jūsu izšķiestajiem Verchovcevas trim tūkstošiem daudzi šī mēneša laikā nojauta arī bez jūsu atzīšanās, es pats esmu dzirdējis šo leģendu… Michails Makarovičs, piemēram, arī ir dzirdējis. Tā ka galu galā tā gandrīz vairs nav leģenda, bet visas pilsētas pļāpas. Pie tam ir norādījumi, ka arī jūs pats, ja nemaldos, esat kādam šai lietā atzinies, proti, ka šo naudu dabūjis no Verchovcevas … Un tādēļ arī mani pārlieku pārsteidz, ka jūs līdz šim laikam, tas ir, līdz pat šim beidzamajam brīdim, turējāt tik lielā noslēpumā šos atliktos, pēc jūsu vārdiem, pusotrus tūkstošus, savienodams ar šo savu noslēpumu pat diezin kādas šausmas … Neticami, ka šāds noslēpums no jums prasīja tik daudz moku, kamēr jūs atzināties… jo jūs tikko vēl kliedzāt, ka labāk iet pat katorgā nekā atzīties…

Prokurors apklusa. Viņš bija iekarsis. Viņš neslēpa savu īgnumu, 'gandrīz dusmas, un izklāstīja visu, kas bija sakrājies, pat nemaz nerūpēdamies par izteiksmes skaistumu, tas ir, nesakarīgi un gandrīz juceklīgi.

—    Kauns slēpās nevis pusotros tūkstošos, bet tai apstāklī, ka šos pusotra tūkstoša es atdalīju no tiem trim tūkstošiem, — cieši noteica Mitja.

—   Bet kas gan, — prokurors īgni pasmaidīja, — kas gan tur īsti kauna pilns, ja jau no negodīgi paņemtajiem_ vai, ja pats gribat, no kauna pilnā ceļā piesavinātajiem trim tūkstošiem jūs atlikāt pusi pēc saviem ieskatiem? Svarīgāks ir tas, ka jus trīs tūkstošus piesavinājāties, nevis tas, kā jūs ar tiem rīkojāties. Un jājautā, kāpēc jūs rīkojāties taisni tā, tas ir, atlikāt šo pusi? Kāpēc, kādā nolūkā tā darījāt, vai jūs to varat mums paskaidrot?

—   Ak kungi, šai nolūkā jau ir viss smagums! — iesaucās Mitja. — Atlikāt aiz nelietības, tas ir, aiz aprēķina, jo tieši aprēķins šai gadījumā ir nelietība … Un visu mēnesi turpinājās šī nelietība!

—   Nesaprotami. ^

—   Es brīnos par jums. Tomēr paskaidrošu sīkāk, varbūt tiešām nesaprotami. Redziet, sekojiet man: es piesavinos trīs tūkstošus, kas uzticēti manam godam, plītēju par tiem, noplītēju visus, no rīta ierodos pie viņas un saku: «Katiņ, piedošanu, es noplītēju tavus trīs tūkstošus,» — nu ko, labi? Nē, nav labi. negodīgi un gļēvi, zvērs, cilvēks, kas līdz zvēriskumam sevi neprot savaldīt, vai ne, vai ne? Tomēr nav zaglis! Nav jau tieši zaglis, nav tieši, piekrītiet! Noplītēju, nevis nozagu! Tagad otrs, vēl izdevīgāks gadījums, sekojiet man, citādi man varbūt atkal sajuks — tā kā galva reibtu, — un tā, otrs gadījums: es te noplītēju no trim tikai pusotra tūkstoša, tas ir pusi. Otrā dienā es atnāku pie viņas un atnesu šo pusi: «Katiņ, saņem no manis, neģēļa un vieglprātīga nelieša, šo pusi, jo pusi es noplītēju, tātad noplītēšu arī otru pusi, nu lai tad es tieku no grēka vaļā!» Nu, kā tad tādā gadījumā? Viss, ko vien gribat, — ij zvērs, ir neģēlis, bet ne zaglis, galīgi ne, ja būtu zaglis, tad nekādā ziņā nenestu atpakaļ pusi atlikuma, bet piesavinātos arī to. Te taču viņa redz, ja jau tik drīz atnesu pusi, tad atnesīšu arī pārējo, tas ir, noplītēto, visu mūžu meklēšu, strādāšu, bet atradīšu un atdošu. Un tā iznāk, ka neģēlis, bet ne zaglis, zaglis ne, kā jūs gribat, bet zaglis ne!

—   Pieņemsim, ka te ir dažā ziņā starpība, — prokurors vēsi pasmīnēja. — Un tomēr dīvaini, ka jūs tur redzat jau tik liktenīgu starpību.

—   Jā, es redzu tik liktenīgu starpību! Neģēlis var būt katrs un varbūt arī ir katrs, bet zaglis nevar būt katrs, tikai vislielākais neģēlis. Nu, bet es te tik smalki neprotu… Tikai zaglis ir lielāks neģēlis par neģēli, tā ir mana pārliecība. Klausieties: es visu mēnesi nēsāju naudu sev līdzi, rītu pat es varu apņemties un to atdot, un es vairs neesmu neģēlis, bet taisni apņemties es nevaru, jā gan, lai gan katru dienu apņemos, lai gan katru dienu uzmudinu sevi: «Apņemies, apņemies, neģēli,» — tomēr visu mēnesi nespēju apņemties, jā gan! Kā, vai labi pēc jūsu domām, labi?

—    Pieņemsim, nav jau tik labi, to es ļoti labi varu saprast un par to nestrīdos, — atturīgi sacīja prokurors. — Un vispār, atliksim visus strīdus par šīm sīkajām un smalkajām izšķirībām, un labāk, ja jūs atkal būtu ar mieru pāriet pie lietas. Un lieta taisni tā, ka jums vēl nav labpaticies mums paskaidrot, lai gan mēs jautājām: kādēļ jūs jau sākumā tā sadalījāt šos trīs tūkstošus, tas ir, vienu pusi noplītējāt, bet otru paslēpāt? iKādēļ īsti jūs to paslēpāt, kā īsti gribējāt šos atliktos pusotrus tūkstošus izlietot? No šī jautājuma es neatkāpjos, Dmitrij Fjodorovič.

—    Ai, un patiesi! — iesaucās Mitja, iesizdams sev pa pieri. — Piedodiet, es jūs moku un nepaskaidroju pašu galveno, citādi jūs acumirklī saprastu, jo taisni šai nolūkā slēpjas viss negods' Redziet, te viscaur šis sirmgalvis, nelaiķis, viņš visu laiku mulsināja Agrafenu Aleksandrovnu, bet es biju greizsirdīgs, domāju toreiz, ka viņa nevar izšķirties starp mani un viņu; un tā es domāju ik dienas: ja: nu viņa pēkšņi apņemas, ja nu beigs mani mocīt un pēkšņi sacīs: «Es mīlu tevi, nevis viņu, ved mani uz pasaules malu.» Bet man divi desmit kapeiku gabali, un tik vieri ir; kā tad lai viņu aizved, ko tad lai dara, — tad ir beigas. Es taču toreiz viņu nepazinu un nesapratu, es domāju, ka viņai nauda vajadzīga un ka manu nabadzību viņa man nepiedos. Un, lūk, es ļaunprātīgi noskaitu pusi no trim tūkstošiem un aukstasinīgi iešuju ar adatu, iešuju ar aprēķinu, kamēr vēl nemaz nebiju dzēris, un tad, kad jau esmu iešuvis, par pārējo naudu braucu žūpot! Nē, tā ir neģēlība! Vai nu sapratāt?

Prokurors skaļi iesmējās, izmeklēšanas tiesnesis arī.

—   Pēc manām domām, tas ir pat prātīgi un tikumīgi, ka noturējāties un nenoplītējāt visu naudu, — noķiķināja Nikolajs Parfenovičs, — jo kas gan tur, īsti ņemot?

—   Nu tas, ka nozagu, lūk, kas! Ai dievs, jūs mani novedat šausmās ar savu nesaprašanu! Visu laiku, kamēr es uz savām krūtīm nēsāju iešūtus šos pusotrus tūkstošus, es ik dienu un ik stundu teicu sev: «Tu esi zaglis, tu esi zaglis!» Un tādēļ vien jau es trakoju šo mēnesi, tādēļ vien kāvos traktierī, tādēļ vien piekāvu tēvu, ka jutos kā zaglis! Es pat Aļošam, savam brālim, neiedrošinājos un nedrīkstēju atklāt par šiem pusotriem tūkstošiem: tā es jutu, ka esmu neģēlis un blēdis! Bet ziniet, kamēr es tos nēsāju, es visu laiku katru dienu urt katru stundu sacīju sev: «Ne, Dmitrij Fjodorovič, varbūt tu vēl neesi zaglis.» Kādēļ? Taisni tādēļ, ka tu vari rītu iet un atdot šos pusotrus tūkstošus Katiņai. Un, lūk, tikai vakar es izšķīros noraut šo maisiņu no kakla, iedams no Feņas pie Perchotina, bet līdz tam laikam nespēju izšķirties, un, kolīdz to izdarīju, tai pašā brīdī kļuvu jau par galīgu un neapšaubāmu zagli, par zagli un nekrietnu cilvēku uz visu mūžu. Kāpēc? Tāpēc, ka reizē ar maisiņu sarāvu arī savu sapni iet pie Katiņas un sacīt viņai: «Es esmu neģēlis, bet ne zaglis!» Vai nu jūs saprotat, saprotat?

—   Kāpēc jūs taisni vakar vakarā par to izšķīrāties? — pārtrauca viņu Nikolajs Parfenovičs.

—   Kāpēc? Smieklīgi tā jautāt: tāpēc, ka nolēmu iet nāvē, pulksten piecos rītā te, gaismai austot. «Vai nav vienalga,» es domāju, «vai mirstu kā nelietis vai kā krietns cilvēks!» Tad nē jel, nav vienalga, tā nu izrādījās! Ticiet man, kungi, nevis tas, ne tas mani visvairāk mocīja šo nakti, ka es nositu veco kalpu un ka man draudēja Sibirija, — un kad? Kad vainagojās mana mīlestība un debesis man atvērās no jauna! Ai, arī tas mocīja, bet ne tik daudz; tomēr nts tā kā šī nolādētā apziņa, ka es beidzot norāvu no krūtīm šo nolādēto naudu un to notriecu, un tātad nu jau esmu beidzamais zaglis! Ai kungi, es jums vēlreiz saku, sirdij asiņojot: daudz es esmu pārdzīvojis šai naktī! Nu es zinu, ka ne vien dzīvot kā nelietim nav iespējams, bet kā nelietim nav iespējams arī mirt… Nē, kungi, jāmirst ir godīgi!…

Mitja bija bāls. Viņa seja izskatījās novārgusi un nomocīta, lai gan viņš bija līdz beidzamam iekarsis.

—   Es sāku jūs saprast, Dmitrij Fjodorovič, — silti un pat it kā līdzjūtīgi novilka prokurors, — bet tas viss, dariet, kā zināt pēc manām domām, ir tikai nervi… jūsu slimīgie nervi, jā gan. Un kādēļ gan, piemēra dēļ, jūs nevarējāt, lai izvairītos no tik daudzām gandrīz visu mēnesi ilgām ciešanām, — kādēļ jūs nevarējāt iet un atdot šos pusotrus tūkstošus tai personai, kas jums tos uzticēja, un, ņemot vērā jūsu toreizējo stāvokli, tik šausmīgo stāvokli, kā jūs to attēlojāt, kādēļ gan jūs nevarējāt, izskaidrojies ar viņu, izmēģināt kombināciju, kas tik dabiski iekrīt prātā, tas ir, pēc cēlsirdīgas atzīšanās savās kļūdās, palūgt jūsu izdevumiem nepieciešamo sumu, ko viņa savas augstsirdības dēļ, redzēdama jūs tādā stāvoklī, protams, neatteiktos aizdot, sevišķi vēl pret dokumentu vai, beidzot, kaut pret tādu pašu nodrošinājumu, kādu jūs piedāvājāt tirgonim Samsonovam un

Chochlakova kundzei? Jūs taču līdz šim laikam uzskatāt šo nodrošinājumu par vērtīgu?

Mitja pēkšņi nosarka.

—  Vai tad tiešām jūs mani turat jau par tik lielu nelieti? Nevar būt, ka jūs to sakāt nopietni… — viņš ar īgnumu teica, skatīdamies prokuroram acīs un it kā neticēdams, ka to dzirdējis no viņa.

—   Es jums apgalvoju, ka nopietni… Kādēļ jūs domājat, ka es nesaku nopietni? — savukārt brīnījās ari prokurors.

—   Ai, cik tas būtu nekrietni! 'Kungi, vai jūs ari zināt, ka jūs mani mokāt! Atļaujiet, es jums visu pateikšu, lai notiek, nu jau es jums atzīšos visās savās velnišķībās, bet lai jūs pašus apkaunotu, un jūs paši pabrīnīsieties, līdz kādai neģēlībai var nonākt cilvēka jūtu kombinācijās. Tad ziniet, ka man jau pašam radās šī kombinācijā, tā pati, par ko jūs tikko runājāt, prokuror! Jā, kungi, arī man bija šī doma visu šo nolādēto mēnesi, un es jau gandrīz apņēmos iet pie Katiņas, tik liels nelietis es biju! Bet iet pie viņas, atklāt viņai savu neuzticību un šai pašai neuzticībai, šīs neuzticības piepildīšanai, izdevumiem, kas paredzami sakarā ar šo neuzticību, no viņas pašas, no Katiņas, lūgt naudu (lūgt, dzirdiet, lūgt!) un tūlīt no viņas aizskriet ar citu, ar viņas sāncensi, ar viņas naidnieci un aizvainotāju, — apžēlojieties, jūs esat prātu zaudējis, prokuror!

—  Ne jau nu prātu zaudējis, bet, zināms, ātrumā es neaptvēru … par šo pašu sieviešu greizsirdību … ja te tiešām varēja būt greizsirdība, kā jūs apgalvojat… jā, varbūt gan, te ir kaut kas tamlīdzīgs, — prokurors pasmīnēja.

—   Bet tā jau būtu tāda negantība, — Mitja briesmīgā niknumā sita ar dūri pa galdu, — tas jau tā smirdētu, ka es nemaz nezinu! Un vai jūs zināt, ka viņa varēja dot man šo naudu un arī dotu, droši vien dotu, aiz atriebības, aiz atriebības baudas man to dotu, aiz riebuma pret mani dotu, jo arī tā ir infernala dvēsele un milzu dusmu sieviete! Un es būtu naudu ņēmis, ai, būtu, būtu ņēmis, un tad visu mūžu … ak dievs! Piedodiet, kungi, es tādēļ tā kliedzu, ka man šī doma bija vēl tik nesen, tikai* priekš trim dienām, taisni tad, kad es naktī noņēmos ap Putnusuni, un tad vakar, jā, arī vakar, vakar visu dienu, to es atceros līdz pat šim gadījumam …

—  Līdz kādam gadījumam? — Nikolajs Parfenovičs ziņkārīgi iejaucās, bet Mitja to nedzirdēja.

—  Es izsacīju jums briesmīgu atzīšanos, — viņš drūmi nobeidza. — Novērtējiet to, kā pienākas, kungi. Tas vēl par maz, par maz novērtēt, nevis novērtējiet, bet cieniet to, un, ja ne, ja ari tas aizslīdēs garām jūsu sirdīm, tad gan jūs nejūtat pret mani nekādas cieņas, lūk, ko es jums saku, un es miršu aiz kauna, ka esmu atzinies tādiem kā jūs! O, es nošaušos! Un es jau redzu, jau redzu, ka jūs man neticat! Kā, tad arī to jūs gribat pierakstīt? — viņš iesaucās jau izbailēs.

—   Tikai to, ko jūs nupat teicāt, — Nikolajs Parfenovičs brīnīdamies viņā skatījās, — tas ir, ka jums līdz pašai beidzamajai stundai vēl arvienu bija padomā doties pie Verchovcevas un lūgt no viņas šo sumu … Es jums apgalvoju, ka šī liecība mums ļoti svarīga, Dmitrij Fjodorovič, tas ir, par visu šo gadījumu … un sevišķi jums, sevišķi jums svarīga.

—   Apžēlojieties, kungi, — Mitja sasita rokas, — jele to nerakstiet, kaunieties! Es jau, tā sakot, savu sirdi pušu pārplēsu jūsu priekšā, bet jūs to izmantojat un rakņājaties ar pirkstiem pa asiņojošo vietu abās pusēs … Ak dievs!

Viņš izmisumā saķēra galvu rokās.

—   Neuztraucieties tik ļoti, Dmitrij Fjodorovič, — atteica prokurors, — visu nupat pierakstīto jūs vēlāk pats noklausīsieties, un, ar ko nebūsiet vienis prātis, to mēs pēc jūsu vārdiem pārgrozīsim, bet tagad es jums vēl trešo reizi uzdošu vienu mazu jautājumu: vai tad tiešām neviens, itin neviens pats nav no jums ko dzirdējis par šo lupatiņā iešūto naudu? To, es jums teikšu, gandrīz nav iespējams iedomāties.

—   Neviens, neviens, to es teicu, citādi jūs nekā neesat sapratuši! Lieciet mani mierā!

—  Manis pēc, šai lietai ir jānoskaidrojas, un tam vēl daudz laika priekšā, bet nu padomājiet: mums varbūfc ir desmitiem liecību par to, ka taisni jūs pats esat klāstījis un pats visur kliedzis par trim tūkstošiem, ko jūs izšķērdējis, par trim, nevis par pusotra, un arī tagad, kad jums parādījusies vakardienas nauda, jūs jau daudziem esat paspējis pateikt, ka atkal jums bijis līdzi trīs tūkstoši.

—   Nevis desmitiem, bet simtiem liecību ir jūsu rokās, divi simti liecību, divi simti cilvēku dzirdēja, tūkstoš cilvēku dzirdēja! — iesaucās Mitja.

—   Redziet nu, visi, visi to apliecina. Tad taču nozīmē kaut ko vārds visi.

—   Neko nenozīmē, es sameloju, bet man visi sāka melot līdzi.

—   Bet kādēļ gan jums tā vajadzēja «samelot», kā jūs izsakāties?

—    Velns viņu sazina. Aiz lielības varbūt… tā…,ka, lūk, cik daudz naudas noplītējis… Varbūt tādēļ, lai aizmirstu šo iešūto naudu … jā, tas taisni tādēļ.. . velns … kuru reizi jūs jau uzdodat šo jautājumu? Nu, sameloju un beigas, reizi sameloju un vairs negribēju pārlabot. Kā visa dēļ gan dažreiz cilvēks nemelo?

—   Par to ļoti grūti spriest, Dmitrij Fjodorovič, kādēļ cilvēks melo, — iespaidīgi noteica prokurors. — Tomēr sakiet mums: vai liela bija tā lupatiņa, kurā jūs iešuvāt naudu un pakārāt kaklā?

—   Nē, nebija liela.

—   Nu, piemēram, cik liela?

—   Ja pārlocītu simtnieku uz pusēm, tad taisni tādā lielumā.

—   Bet ja jūs labāk parādītu mums skrandas? Tās taču kaut' kur jums klāt.

—   E, velns … kas par muļķībām … es nezinu, kur tās palika.

—   Tomēr, atļaujiet: kur un kad jūs to noņēmāt no kakla? Jo jūs, pēc jūsu paša vārdiem, mājās neiegriezāties?

—  iKad no Feņas iznācu un devos pie Perchotina, tad ceļā to arī norāvu no kakla un naudu izņēmu.

—  Tumsā?

—   Kādēļ tur vajadzīga svece? To es izdarīju ar pirkstu vienā acumirklī.

—   Bez šķērēm, ielas vidū?

—   Liekas, ka laukumā; kam te šķērēs? Veca lupata, tūlīt pārplīsa.

—  'Kur jūs pēc tam to likāt?

—   Turpat nometu.

—   Kur īsti?

—  Nu laukumā, vispār, laukumā! Velns sazina, kurā vietā. Un kam jums tas vajadzīgs?

—   Tas ir ārkārtīgi svarīgi, Dmitrij Fjodorovič: lietišķi pierādījumi jūsu paša labā, kā jūs to negribat saprast? Kas tad prieķš mēneša jums palīdzēja naudu iešūt?

—   Neviens nepalīdzēja, pats iešuvu.

—  Jūs protat šūt?

—   Karavīram ir jāprot šūt, un te jau nevajag nekādas piašanas.

—   Kur tad jūs ņēmāt drēbi, tas ir, to lupatu, kurā iešuvāt?

—   Vai tiešam jus nesmejaties?

—  Nemaz ne, un mums nepavisam prāts nenesas uz smiešanos, Dmitrij Fjodorovič.

—   Neatceros, kur ņēmu lupatu, kaut kur jau ņēmu.

—   Nu kā gan vismaz to neatcerēties?

—   Dievvārds, ka neatceros, varbūt saplēsu kādu veļas gabalu.

—   Tas ir ļoti interesanti: ritu jūsu dzīvoklī šī lieta varētu atrasties, varbūt krekls, no kura jūs gabalu noplēsāt? No kā tā lupata bija: balināta vai nebalināta audekla?

—   Velns viņu sazina, no kā. Pagaidiet… Man liekas, es to nenoplēsu ne no kā. Tā bija kalikona … Man liekas, es iešuvu saimnieces aubē.

—   Saimnieces aubē?

—   Jā, to es viņai nočiepu.

—   Kā tā — nočiepāt?

—   Redziet, es tiešām, cik atceros, nočiepu vienu aubi lupatām, bet varbūt spalvas slaucīšanai. 'Klusiņām paņēmu, jo tā nekur nederīga lupata, pie manis mētājās dranskas, un te nu šie pusotri tūkstoši, es ņēmu un iešuvu … Liekas, taisni šais lupatās iešuvu. Vecas kalikona dranskas, tūkstošreiz mazgātas.

—   Un to jūs droši atceraties?

—   Nezinu, vai droši. Liekas, ka aubē. Nu, uzspļaut!

—   Tādā gadījumā jūsu saimniece, mazākais, varētu atcerēties, ka šī lieta viņai pazudusi?

—   Nemaz ne, viņa pat neapķērās. Veca lupata, es jums saku, veca lupata, nav graša vērta.

—   Un kur jūs ņēmāt adatu, diegus?

* — Es beidzu, vairāk nevēlos. Diezgan! — Mitja beidzot saskaitās.

—   Un cik tas atkal dīvaini, ka jūs pavisam aizmirsis, kurā vietā laukumā jūs īpaši nomētāt šo… lupatiņu.

—   Nu tad lieciet rītu izmēzt laukumu, varbūt atradīsiet, — pasmīnēja Mitja. — Diezgan, kungi, diezgan, — izmocītā balsī viņš noteica. — Es skaidri redzu: jūs man neticat! Nevienā lietiņā un ne par grasi! Tā ir mana vaina, nevis jūsu, nevajadzēja maisīties vidū. Kādēļ, kādēļ es sevi apgānīju, atzīdamies savā noslēpumā! Bet jūs par to smejaties, to es redzu no jūsu acīm. Jūs, prokuror, mani tik tālu novedāt! Dziediet sev himnu, ja varat… Esiet nolādēti, spīdzinātāji!

Viņš nolieca galvu un paslēpa seju rokās. Prokurors un izmeklēšanas tiesnesis klusēja. Pēc minūtes viņš pacēla galvu un it kā bez domām pavērās viņos. Viņa seja pauda izmisumu, nu jau galīgu un nenovēršamu, un viņš kaut kā apklusa, sēdēja un it kā neapjauta nekā. Un tomēr vajadzēja šo lietu nobeigt: neatliekami bija jāpāriet pie liecinieku nopratināšanas. Pulkstenis rādīja jau kādi astoņi no rīta. Sveces jau sen bija nopūstas. Michails Makarovičs un Kalģanovs, kuri visu pratināšanas laiku gan nāca iekšā, gan gāja ārā, pašlaik atkal abi izgāja. Arī prokurors un izmeklēšanas tiesnesis izskatījās ārkārtīgi noguruši. Uzausušais rīts bija lietains, visa debess bija apmākusies, un lietus gāza kā ar spaiņiem. Mitja bez domām raudzījās logos.

—  Vai es drīkstu paskatīties pa logu? — viņš pēkšņi jautāja Nikolajam Parfenovičam.

—   Cik tik jums patīk, — tas atbildēja.

Mitja piecēlās un piegāja pie loga. Lietus spēcīgi sitās mazajās, zaļganajās logu rūtīs. Taisni loga priekšā bija redzams dubļains ceļš, bet tur tālāk, lietainā miglā, rindās melnas, nabadzīgas, netīkamas zemnieku būdas, kas likās lietū vēl vairāk nomelnojušas un sadugušas. Mitja atcerējās «zeltcirtaino Febu» un kā viņš gribēja nošauties līdz ar tā pirmo staru. «Šādā rītā būtu gan vēl labāk,» viņš pasmējās un pēkšņi, atmetis ar roku, pagriezās pret «spīdzinātājiem».

—   Kungi! — viņš iesaucās. — Es taču redzu, ka esmu pazudis. Bet viņa? Sakiet man par viņu, es jūs lūdzu, — vai tiešām arī viņai jāiet bojā kopā ar mani? Jo viņa ir nevainīga, vakar viņa tikai neprātā kliedza, ka viņa vien esot vainīga. Viņa nevienā, nevienā lietiņā nav vainīga! Es visu nakti bēdājos, sēdēdams pie jums… Vai nevarētu, vai jūs tagad nevarētu man pateikt, ko jūs ar viņu darīsiet?

—   Par to jūs varat būt pilnīgi mierīgs, Dmitrij Fjodorovič, — prokurors atbildēja tūlīt un redzamā steigā, — pagaidām mums nav nekādu kaut cik ievērojamu motivu kaut jel mazākā mērā apgrūtināt personu, kas jūs tā interesē. Ceru, ka arī tālākā lietas gaitā būs tāpat… Šai ziņā, gluži otrādi, mēs darīsim visu, kas vien būs mūsu spēkos. Esiet gluži mierīgs.

—   Kungi, es jums pateicos, to jau es zināju, ka jūs tomēr esat godīgi un taisnīgi cilvēki, neraugoties ne uz ko. Jūs novēlāt kā nastu no sirds… Nu, ko tad mēs tagad darīsim? Es esmu gatavs.

—  Tagad būtu jāpasteidzas. Neatliekami jāpāriet pie liecinieku nopratināšanas. Visam tam katrā ziņā jānotiek jūsu klātbūtnē un tādēļ…

—  Bet vai papriekšu neiedzersim tēju? — pārtrauca Nikolajs Parfenovičs, — liekas, būsim gan pelnījuši!

Nolēma, ja lejā būtu gatava tēja (ņemot vērā, ka Michails Makarovičs droši vien aizgājis tēju dzert), tad iedzert pa glāzei un pēc tam «turpināt un turpināt». Bet īsto tējas dzeršanu un «iekošanu» atlikt, kamēr būs brīvāks laiks. Tiešām, lejā tēja atradās, un to drīz vien uznesa augšā. Mitja sākumā atteicās no glāzes, ko tam laipni piedāvāja Nikolajs Parfenovičs, bet vēlāk pats palūdza un kari izdzēra. Bet vispār viņš izskatījās pat apbrīnojami nomocīts Varētu domāt, ko gan tādam stipriniekam nozīmē viena zaļi uzdzīvota nakts, kaut arī ar visspēcīgākajiem pārdzīvojumiem? Bet viņš pats sajuta, ka tikko var nosēdēt, un laiku pa laikam visi priekšmeti it kā sāka kustēties un griezties viņa acu priekšā. «Vēl mazdrusciņ un, liekas, sākšu murgot,» viņš nodomāja pie sevis.

VIII Liecinieku nopratināšana. Bērneņš

Sākās liecinieku nopratināšana. Bet mēs vairs neturpināsim savu stāstu tik sīki, kā to darījām līdz šim. Un tādēļ arī nerunāsim par to, kā Nikolajs Parfenovičs iedvesa katram atsauktajam lieciniekam, ka tam jāliecina pēc taisnības un sirdsapziņas un ka vēlāk šī liecība būs zem zvēresta jāatkārto. Kā, beidzot, no katra liecinieka prasīja, lai tas paraksta savu liecību protokolu utt., utt. Atzīmēsim tikai vienu, ka galvenais punkts, kam pratinātāji piegrieza visu vērību, pa lielākai tiešai bija tas pats punkts par trim tūkstošiem, tas ir, vai to bijis trīs vai pusotra pirmo reizi, pirmās Dmitrija Fjodoroviča uzdzīves reizē šeit, Mokrojā, priekš mēneša, un vai to bijis trīs fūkstoši vai pusotra vakar, Dmitrija Fjodoroviča otrajā uzdzīves reizē. Ak vai, visas liecības, visas līdz beidzamajai, bija pret Mitju, un neviena viņam par labu, bet dažas pat atklāja jaunus, gandrīz satriecošus faktus, kas apgāza viņa liecības. Pirmo nopratināja Trifonu Borisiču. Viņš nostājās pratinātāju priekšā bez mazākām bailēm, gluži otrādi, likās bargs un sašutis par apvainoto un līdz ar to neapšaubāmi piešķīra sev ārkārtīga patiesīguma un pašcieņas paskatu. Viņš runāja maz, atturīgi, gaidīja jautājumus, atbildēja noteikti un apdomīgi. Viņš cieši un nešaubīgi liecināja, ka priekš mēneša Mitja nevarējis iztērēt mazāk par trim tūkstošiem, ka te visi zemnieki liecināšot, ka dzirdējuši par trim tūkstošiem no paša «Mitrija Fjodoriča»: «Čigānietēm vien cik naudas neizsvaidīja. Tām vien, jādomā, vairāk par tūkstoti aizripoja.»

— Varbūt pat pieci simti neiedevu, — Mitja uz to drūmi atteica, — toreiz tikai nesaskaitīju, biju piedzēries, bet žēl…

Šoreiz Mitja sēdēja sāniski, ar muguru pret priekškariem, drūmi klausījās, likās bēdīgs un noguris, it kā gribētu sacīt: «Ek, lieciniet, ko gribat, tagad viss vienalga!»

—   Vairāk par tūkstoti viņām aizgāja, Mitrij Fjodorovič, — stingri apgāza Trifons Borisovičs, — šķiedāt par neko, bet šās pievāca. Šie ļaudis jau ir tīrie zagļi un blēži, zirgu zagļi, tos no šenes aiztrieca, citādi varbūt viņi paši liecinātu, cik no jums ierāvuši. Toreiz es pats jums rokās redzēju visu naudu, skaitīt neskaitīju, jūs man nedevāt, tas tiesa, bet pēc acumēra, atceros, bija daudz vairāk par pusotra tūkstoša … Kur nu pusotra! Arī mēs esam naudu redzējuši, protam spriest…

Bet par vakardienas sumu Trifons Borisovičs taisni noliecināja, ka Dmitrijs Fjodorovičs, tikko izkāpis no ratiem, tūlīt viņam paziņojis, ka atvedis trīs tūkstošus.

—   Ko nu, ko, Trifon Borisič, — Mitja atteica, — vai tiešām es tik noteikti paziņoju, ka atvedu trīs tūkstoši?

—   Teicāt, Mitrij Fjodorovič. Andrejs arī bija klāt. Te jau ir arī pats Andrejs, vēl nav aizbraucis, pasauciet viņu. Un tur zālē, kad cienājāt kori, jūs taisni iesaucāties, ka atstājot šeit sesto tūkstoti, — tas ir, kopā ar iepriekšējiem, tā tas jāsaprot. Stepans un Semjons arī dzirdēja, un Pēteris Fomičs Kalganovs tobrīd jums stāvēja blakus, varbūt arī viņš atcerēsies …

Liecību par sesto tūkstoti pratinātāji uztvēra ar ārkārtīgu interesi. Iepatikās jaunā redakcija: trīs un trīs, kopā seši, tātad trīs tūkstoši toreiz un trīs tūkstoši tagad, un tā sanāk visi seši, skaidra lieta.

Nopratināja visus Trifona Borisoviča nosauktos zemniekus, Stepanu un Semjonu, važoni Andreju un Pēteri Fomiču Kalganovu. Zemnieki un važonis nešaubīdamies apstiprināja Trifona Borisoviča liecību. Bez tam no Andreja vārdiem sevišķi piezīmēja viņa sarunu ar Mitju ceļā par to, sak: «Kur es, Dmitrijs Fjodorovičs, nokļūšu — debesīs vai ellē, un vai man piedos viņā pasaulē vai ne.» «Psichologs» Ipolits Kirilovičs noklausījās visu to ar smalku smīnu un beidza ar to, ka arī šo liecību par to, kur Dmitrijs Fjodorovičs nokļūs, ieteica «pievienot lietai».

Pasauktais Kalganovs ienāca nelabprāt, īgns, untumains un runāja ar prokuroru un Nikolaju Parfenoviču tā, it kā tos redzētu pirmo reizi mūžā, kaut gan bija viņiem sens un pastāvīgs paziņa. Viņš sāka ar to, ka «no visa tā nekā nezinot un negribot zināt». Bet par sesto tūkstoti, kā izrādījās, viņš bija dzirdējis un arī atzinās, ka tobrīd esot stāvējis tuvumā. Pēc viņa rēķina, Mitjam rok'ā naudas bijis «nezin cik». Par to, ka poļi viņu uz kārtīm apšmaukuši, liecināja apstiprinoši. Tāpat viņš uz atkārtotiem jautājumiem paskaidroja, ka pēc poļu aiztriekšanas Mitjas lietas ar Agrafenu Aleksandrovnu tiešām uzlabojušās un ka viņa pati teikusies viņu mīlam. Par Agrafenu Aleksandrovnu runāja atturīgi un godbijīgi, it kā viņa būtu vislabākās sabiedrības dāma, un pat ne reizi neatļāvās nosaukt viņu par «Grušiņu». Neraugoties uz jaunekļa redzamo nepatiku liecināt, Ipolits iKirilovičs viņu iztaujāja ilgi un tikai no viņa dabūja zināt visos sīkumos par to, kas, tā sakot, veidoja Mitjas šīs nakts «romānu». Mitja ne reizes nepārtrauca Kalganovu. Beidzot jaunekli atlaida, un viņš aizgāja, klaji izrādīdams savu sašutumu.

Nopratināja arī poļus. Lai gan tie savā istabā bija likušies gulēt, tomēr visu nakti nebija aizmiguši un, valdīšanai ierodoties, steigšus apģērbās un uzposās, paši saprazdami, ka viņus katrā ziņā pasauks. Viņi ieradās cieņas pilni, kaut arī ne bez manāmām bailēm. Kā izrādījās, tad galvenais, tas ir, mazākais pans, bija divpadsmitās kategorijas atvaļināts ierēdnis, kalpojis Sibirijā par veterināru, uzvārdā saucās pans Musjalovičs. Bet pans Vrubļevskis izrādījās par brīvi praktizējošu dentistu, tas ir, krieviski — zobārstu. Viņi abi, kolīdz ienāca istabā, tā tūlīt, neraugoties uz Nikolaja Parfenoviča jautājumiem, ar atbildēm griezās pie nomaļus stāvošā Michaila Makaroviča, aiz nezināšanas noturēdami viņu šeit par galveno rangā un par augstāko priekšnieku, pie katra vārda saukdami viņu «panie polkowniku». Un tikai pēc vairākām reizēm un paša Michaila Makaroviča pamācības atģidās, ka ar atbildēm jāgriežas tikai pie Nikolaja Parfenoviča. Izrādījās, ka krieviski viņi prata pat pavisam pareizi runāt, varbūt izņemot dažu vārdu izrunu. Par savām agrākajām un tagadējām attiecībām ar Grušiņu pans Musjalovičs sāka jau stāstīt dedzīgi un lepni, tā ka Mitja tūlīt zaudēja pacietību un iesaucās, ka neļaušot «nelietim» savā klātbūtnē tā runāt. Pans Musjalovičs tūlīt grieza vērību uz vārdu «nelietis» un lūdza to ierakstīt protokolā. Mitja iedegās niknumā.

— Jā gan, nelietis, nelietis! Pierakstiet to un pierakstiet arī, ka, neraugoties uz protokolu, es tomēr kliedzu, ka nelietis! — viņš nokliedza.

Nikolajs Parfenovičs, lai gan ierakstīja to protokolā, tomēr šai nepatīkamajā gadījumā parādīja visteicamāko lietišķību un prasmi rīkoties: stingri norājis Mitju, viņš pārtrauca visus tālākos jautājumus par lietas romantisko pusi un steigšus pārgāja uz būtisko. Par būtisku izrādījās kāda panu liecība, kas sacēla izmeklētājos ārkārtīgu interesi: tā bija taisni par to, kā Mitja centies tajā istabiņā uzpirkt panu Musjaloviču un piedāvājis tam trīs tūkstoši atkāpšanās naudas, solīdams septiņus simtus tūlīt un pārējos divus tūkstošus trīs simtus rīt no rīta pilsētā, pie kam zvērējis ar goda vārdu, paziņodams, ka šeit, Mokrojā, viņam pagaidām neesot tādas naudas klāt, bet tā esot pilsētā. Mitja ātrumā iebilda, ka neesot teicies katrā ziņā rīt pilsētā naudu atdot, bet pans Vrubļevskis apstiprināja liecību, un ari pats Mitja, brīdi padomājis, drūmi piekrita, ka tā būšot bijis, kā pani saka, ka toreiz viņš bijis uztraucies un tāpēc tiešām tā varējis pateikt. Prokurors gluži kā iekodās šai liecībā: izmeklētājiem likās skaidrs (kā vēlāk tiešām arī nosprieda), ka puse vai daļa no trim tūkstošiem, ko Mitja bija ieguvis, tiešām varēja palikt kaut kur paslēpta pilsētā, bet varbūt arī tepat kaut kur Mokrojā, tā ka izmeklētājiem kļuva aizvien skaidrāks arī tas kutelīgais apstāklis, ka Mitjam atrada rokās vairs tikai astoņi simti rubļu — apstāklis, kas līdz šim gan bija vienīgais un arī visai niecīgs, tomēr drusku liecināja par labu Mitjam. Tagad sabruka arī šī vienīgā liecība viņa labā. Uz prokurora jautājumu: kur viņš ņemtu pārējos divi tūkstoši trīs simti, ko rītu atdot panam, ja pats apgalvojot, ka viņam bijis tikai pusotra tūkstoša, bet panam devis goda vārdu, Mitja noteikti atbildēja, ka gribējis «polīšam» otrā rītā piedāvāt nevis naudu, bet formālu aktu par savām tiesībām uz Čermašņas muižu, tām pašām tiesībām, ko piedāvājis Samsonovam un Chochlakovai. Prokurors pat pasmaidīja par «vientiesīgo izlocīšanos».

—   Un jūs domājat, ka viņš būtu ar mieru pieņemt šīs «tiesības» skaidru divu tūkstošu triju simtu vietā?

—   Visādā ziņā būtu mierā, — dedzīgi atcirta Mitja. — Apžēlojieties, te nevis divi vien, te četri, te pat seši tūkstoši viņš varētu par to ieraut! Viņš tūlīt savāktu savus advokateļus, polīšus un žīdeļus, un nevis trīs tūkstoši vien, bet visu Čermašņu vecim attiesātu.

Saprotams, pana Musjaloviča liecību visos sīkumos ierakstīja protokolā. Ar to arī panus atlaida. Kāršu blēdības faktu gandrīz nemaz nepieminēja; Nikolajs Parfenovičs jau tā bija ļoti pateicīgs viņiem un negribēja apgrūtināt ar niekiem, jo vairāk tāpēc, ka tas viss tikai tukšs strīds dzērumā pie kārtīm un vairāk nekas. Vai nu mazumu šohakt te bija dzīrojuši un ālējušies … Tā ka nauda — divi simti rubļu tā arī palika paniem kabatā.

Pēc tam atsauca večuku Maksimovu. Viņš ieradās nobijies, pietecēja sīkiem solīšiem, izskatījās izspūris un visai bēdīgs. Viņš visu laiku bija mitinājies lejā pie Grušiņas, sēdējis pie viņas klusēdams un — «turas, turas, te uzreiz sāk par viņu šņukstēt un slaucīt acis zilā, rūtainā kabatas drānā», kā vēlāk atstāstīja Michails Makarovičs. Tā ka viņa pati jau to mierināja un priecināja. Vecītis tūlīt un ar asarām acis atzinās, ka vainīgs, ka esot aizņēmies no Dmitrija Fjodoroviča desmit rubļu aiz savas nabadzības un esot ar mieru atdot. Uz Nikolaja Parfenoviča tiešu jautājumu, vai viņš neesot ievērojis, cik īsti naudas bijis Dmitrijam Fjodorovičam rokā, jo viņš tuvāk par visiem varējis redzēt viņam rokās naudu, kad aizņēmies, — Maksimovs visnoteiktākā kārtā atbildēja, ka naudas bijis divdesmit tūkstošu.

—   Bet vai jūs esat kaut kur agrāk redzējis divdesmit tūkstošu? — Nikolajs Parfenovičs smaidīdams jautāja.

—   Kā ne, esmu redzējis, tikai nevis divdesmit, bet septiņi, kad mana laulātā draudzene ieķīlāja manu sādžiņu. Ļāva man tikai pa gabalu paskatīties, palielījās manā priekšā. Bija varens žūksnis, varavīkšņainie vien. Arī Dmitrijam Fjodorovičam bija varavīkšņainie vien …

Viņu drīz atlaida. Beidzot pienāca arī Grušiņas kārta. Izmeklētāji, kā redzams, baidījās no tā iespaida, ko viņas ierašanās varēja atstāt uz Dmitriju Fjodoroviču, un Nikolajs Parfenovičs pat nomurmināja dažus vārdus, viņu pierunājot, bet Mitja atbildot klusēdams nolieca galvu, ar to likdams manīt, ka «nekārtības nenotiks». Grušiņu ieveda pats Michails Makarovičs. Viņa ienāca nopietnu un drūmu, ārēji gandrīz mierīgu seju un klusu nosēdās viņai norādītajā krēslā iepretim Nikolajam Parfenovičam. Viņa bija ļoti bāla, likās, ka viņai ir auksti, un viņa cieši ietinās savā skaistajā, melnajā šallē. Tiešām, viņai jau tad uznāca viegli drudža drebuļi — sākums ilgai slimībai, ko viņa pēc šīs nakts pārcieta. Viņas apvaldītais izskats, tiešais un nopietnais skatiens un mierīgās kustības darīja uz visiem ārkārtīgi labu iespaidu. Nikolajs Parfenovičs uzreiz pat drusku «aizrāvās». Vēlāk kaut kur par to runādams, viņš pats atzinās, ka tikai no šī brīža sapratis, cik šī sieviete «tīkama», bet agrāk, kaut gan redzējis to, vienmēr turējis par tādu kā «apriņķa heteru». «Viņai tādas manieres kā visaugstākajā sabiedrībā,» viņš kādreiz sajūsmā izpļāpājās kādā dāmu pulciņā. Bet viņā noklausījās ar vislielāko sašutumu un tūlīt nosauca par «nerātni», ar ko viņš palika ļoti apmierināts. Ienākdama istabā, Grušiņa tikai kā garām ejot paskatījās Mitjā, kas savukārt uzmeta viņai; nemierīgu skatienu, bet viņas izskats tai pašā brīdī arī viņu nomierināja. Pēc pirmiem nepieciešamiem jautājumiem un pamācībām Nikolajs

Parfenovičs, lai gan drusku stomīdamies, tomēr paturēdams vispieklājīgāko izskatu, jautāja viņai: «Kādās attiecībās viņa bijusi ar atvaļināto poručiku Dmitriju Fjodoroviču Karamazovu?». Uz to Grušiņa klusi un noteikti atbildēja:

—  Viņš bija mans paziņa, kā paziņu viņu beidzamajā mēnesī pieņēmu.

Uz tālākiem ziņkārīgiem jautājumiem viņa tieši un pilnīgi vaļsirdīgi paziņoja, ka, lai gan viņš «pa stundiņai» tai paticis, tomēr viņa to neesot mīlējusi, tikai vilinājusi to «aiz sava nelietīgā ļaunuma» tāpat kā to «večuku», redzējusi, ka Mitja ļoti greizsirdīgs uz Fjodoru Pavloviču un visiem, bet tas viņu tikai uzjautrinājis. Pie Fjodora Pavloviča viņa nekad neesot gribējusi iet un tikai smējusies par viņu. «Visu to mēnesi man par viņiem nebija laika domāt; es gaidīju citu cilvēku, kas manā priekšā bija vainīgs… Tikai, man liekas,» viņa beidza, «ka jums par to nav ko interesēties, un man jums nav ko atbildēt, jo tā ir mana pašas lieta.»

Nikolajs Parfenovičs tūlīt tā arī darīja: par «romaniskajiem» punktiem viņš vairs netirdīja, bet pārgāja tieši pie nopietnām lietām, tas ir, aizvien pie tā paša vissvarīgākā jautājuma par trim tūkstošiem. Grušiņa apstiprināja, ka priekš mēneša Mokrojā tiešām iztērēti trīs tūkstoši rubļu, un, lai gan viņa pati naudu neesot skaitījusi, tomēr dzirdējusi no paša Dmitrija Fjodoroviča, ka trīs tūkstoši rubļu.

—   Vai to viņš jums sacīja vienatnē vai citu klātbūtnē, vai arī jūs dzirdējāt, ka viņš par to runāja ar citiem? — prokurors tūlīt apvaicājās.

Uz to Grušiņa paziņoja, ka dzirdējusi ir citu klātbūtnē, dzirdējusi, ka viņš ar citiem runājis, dzirdējusi arī vienatnē no viņa paša.

—   Vai jūs vienatnē no viņa vienreiz vien to esat dzirdējusi vai vairākkārt? — prokurors atkal apvaicājās un dabūja zināt, ka Grušiņa dzirdējusi vairākkārt.

Ipolits iKirilovičs ar šo liecību bija ļoti mierā. No tālākajiem jautājumiem noskaidrojās arī, ka Grušiņai bijis zināms, kur viņš šo naudu ņēmis, un ka Dmitrijs Fjodorovičs to dabūjis no Katerinas Ivanovnas.

—   Bet vai jūs neesat kaut reizi dzirdējusi, ka priekš mēneša izšķiesti nevis trīs tūkstoši, bet mazāk un ka Dmitrijs Fjodorovičs veselu pusi no tiem paglabājis sev?

—   Nē, nekad neesmu dzirdējusi, — Grušiņa liecināja.

Tālāk pat noskaidrojās, ka Mitja, gluži pretēji, šo mēnesi bieži viņai stāstījis, ka naudas viņam neesot ne kapeikas. «Viņš tikai gaidīja, ka saņems no sava tēva,» Grušiņa nobeidza.

—   Bet vai viņš neteica kādreiz jūsu klātbūtnē … vai arī kā garām ejot vai uzbudinājumā, — pēkšņi uzķēra Nikolajs Parfenovičs, — ka nodomājis atņemt savam tēvam dzīvību?

—   Ai jā, teica! — Grušiņa nopūtās.

—   Tikai reizi vai vairākkārt?

—   Vairākkārt pieminēja, vienmēr dusmās.

—   Un jūs ticējāt, ka viņš to izpildīs?

—   Nē, nekad neticēju! — viņa noteikti atbildēja. — Es uzticējos viņa krietnumam.

—   Kungi, atļaujiet, — pēkšņi iesaucās Mitja, — atļaujiet teikt jūsu klātbūtnē Agrafenai Aleksandrovnai tikai vienu vārdu.

—   Sakiet, — atļāva Nikolajs Parfenovičs.

—   Agrafena Aleksandrovna, — Mitja piecēlās no krēsla, — tici dievam un man: sava vakar noslepkavotā tēva asinīs neesmu vainīgs!

To pateicis, Mitja atkal nosēdās krēslā. Grušiņa piecēlās un dievbijīgi pārmeta krustu, pagriezusies pret svētbildi.

—  Gods dievam augstībā! — viņa noteica dedzīgā, pārliecības pilnā balsī un, vēl nesēzdamās savā vietā un griezdamās pie Nikolaja Parfenoviča, piebilda: — Ko viņš tagad teica, tam arī ticiet! Es viņu pazīstu: samuldēt ko samuldēs, vai nu smieklu dēļ vai aiz stūrgalvības, bet, ja pret sirdsapziņu, tad nekad nepievils. Taisni patiesību pateiks, tam ticiet!

—   Paldies, Agrafena Aleksandrovna, tu stiprināji manu dvēseli! — Mitja atsaucās drebošā balsī.

Uz jautājumiem par vakardienas naudu viņa paziņoja, ka nezinot, cik tās bijis, bet dzirdējusi, ka viņš daudzreiz ļaudīm vakar teicies atvedis līdzi trīs tūkstošus. Bet par to, kur ņēmis naudu, pateicis viņai vienai, ka «nozadzis» Katerinai Ivanovnai, un viņa tam atbildējusi, ka viņš neesot zadzis un ka nauda esot tūlīt rītu jāatdod. Uz prokurora neatlaidīgo jautājumu, par kuru naudu viņš runājis, ka to nozadzis Katerinai Ivanovnai: par vakardienas vai par tiem trim tūkstošiem, kas iztērēti šeit priekš mēneša, viņa paziņoja, ka viņš runājis par tiem, kas bijuši priekš mēneša, un ka viņa to tā sapratusi.

Beidzot Grušiņu atlaida, pie kam Nikolajs Parfenovičs strauji viņai paziņoja, ka viņa varot kaut tūlīt atgriezties pilsētā, un, ja viņš no savas puses ar kaut ko varot palīdzēt, piemēram, ar zirgiem, vai, ja viņa, piemēram, vēlētos sev pavadoni, tad viņš … no savas puses…

—   Pazemīgi jums pateicos, — Grušiņa viņam palocījās,

—   es došos kopā ar to vecīti, muižnieku, viņu aizvedīšu, bet tagad vēl pagaidīšu lejā, ja atļausiet, kamēr jūs te izlemsiet par Dmitriju Fjodoroviču.

Viņa izgāja. Mitja bija mierīgs un pat izskatījās pavisam mundrs, bet tikai uz brīdi. Viņu arvien vairāk un vairāk nomāca kāds savāds fizisks nespēks. Viņam acis vērās ciet no noguruma. Beidzot liecinieku nopratināšana bija galā. Ķērās pie protokola galīgas redakcijas. Mitja piecēlās no sava krēsla un iegāja kaktā aiz priekškariem, atlaidās uz lielas, ar segu pārklātas saimnieka lādes un uzreiz aizmiga. Viņš noredzēja kādu dīvainu sapni bez kāda sakara ar šo vietu un laiku. Viņam likās, ka viņš brauc kaut kur pa stepi, kur sen dienējis, un viņu šķīdonī ved kāds zemnieks divjūga ratos. Tikai Mitjam ir it kā auksti, ir novembra sākums, un sniegs snieg smagām, slapjām pikām un, nokritis zemē, tūlīt izkūst. Un žirgti ved viņu zemnieks, vareni vīcinādams, viņam ir tāda gara, rūsgana bārzda, un nav jau nekāds vecis, tā ap gadu piecdesmit, mugurā tam pelēki zemnieku svārki. Un, lūk, netālu sādža, redzamas melnas jo melnas mājas, bet puse māju nodegusi, rēgojas tikai apdeguši baļķi. Viņam iebraucot, uz ceļa sastājušās sievas, daudz sievu, vesela rinda, visas vārgas, izdēdējušas, sejas tām tādas kā brūnas. Sevišķi viena pašā malā tāda kaulaina, gara auguma, liekas, — viņai gadu četrdesmit, bet varbūt arī tikai gadu divdesmit, seja gara, vāja, bet rokās viņai raud bērniņš, un krūtis viņai, domāt, tik izkaltušas, un tajās nav ne piles piena. Un bērns raud un raud, izstiepj kailās rociņas ar dūrītēm, kas no aukstuma gluži zilas.

—   Ko viņi raud? 'Kāpēc viņi raud? — Mitja prasa, braši tiem aizbrāzdamies garām.

—    Bērneņš, — atbild viņam važonis, — bērneņš raud. — Un Mitju pārsteidz tas, ka viņš sacīja savādīgi, kā mēdz zemnieki: «bērneņš», nevis bērniņš. Un viņam patīk, ka zemnieks sacīja bērneņš — it kā vairāk līdzcietības.

—   Bet kāpēc viņš raud? — Mitja kā muļķis neatlaižas.

—   Kāpēc rociņas kailas, kāpēc viņu neievīsta?

—   Pārsalis ir bērneņš, sasalušas drēbītes, tāpēc arī nesilda.

—   Bet kāpēc tas tā? Kāpēc? — muļķa Mitja aizvien vēl neatlaižas.

—  Nabadzīgi ir viņi, apdeguši, maizītes nav, ugunsgrēkā izpostītajiem lūdz.

—   Nē, nē, — vēl arvien it kā nesaprot Mitja, — saki tu man: kāpēc šeit stāv ugunsgrēka piemeklētās mātes, kāpēc ļaudis ir nabagi, kāpēc bērniņš ir nabags, kāpēc stepe tukša, kāpēc viņi neapkampjas, neskūpstās, kāpēc nedzied priecīgu dziesmu, kāpēc ļauna diena tos padarījusi tik melnus, kāpēc viņi nebaro bērniņu?

Un viņš jūt pie sevis, ka viņa jautājumi ir neprātīgi un bez jēgas, bet viņam visādā ziņā gribas taisni tā prasīt un šķiet, ka taisni tā ir jāprasa. Un vēl viņš jūt, ka viņa sirdī aug augumā kāda vēl nekad neizjusta aizgrābtība, ka viņam gribas raudāt, ka viņš grib visiem' darīt kaut ko tādu, lai bērniņš vairs neraudātu, lai neraudātu arī bērniņa melnā, izdēdējusī māte, lai no šī brīža nevienam vairs nebūtu asaru un lai tūlīt, tūlīt to panāktu, neatliekot un neraugoties ne uz ko, ar visu karamazovisko nevaldāmību.

—   Arī es esmu pie tevis, tagad es tevis neatstāšu, uz visu mūžu eju tev līdz, — viņam blakus atskan mīļie, dziļi izjustie Gr.ušiņas vārdi. Un visa viņa sirds iedegas un traucas pret kādu gaismu, un viņam gribas dzīvot un dzīvot, iet un iet kādu ceļu pret gaismu, kas viņu sauc, un ātrāk, ātrāk, tagad pat, tūlīt!

—  iKo? Kurp? — viņš iesaucas, atvērdams acis un atsēzdamies uz savas lādes, gluži kā atmozdamies no ģīboņa, tomēr gaiši smaidīdams. Viņam līdzās stāv Nikolajs Parfenovičs un uzaicina viņu noklausīties un parakstīt protokolu. Mitja atjēdzās, ka nogulējis stundu vai vairāk, bet viņš neklausījās Nikolajā Parfenovičā. Viņu pēkšņi pārsteidza tas, ka viņam zem galvas bija gadījies spilvens, kura tomēr nebija, kad viņš nespēkā atlaidās uz lādes.

—   iKas man palika spilvenu zem galvas? Kas biļa tik labs cilvēks! — viņš iesaucās sajūsmā un pateicībā un tādā kā raudošā balsī, it kā viņam būtu izdarījuši diezin kādu labu darbu. Kas bija šis labais cilvēks, tā viņš arī nedabūja zināt, varbūt kāds no lieciniekiem, vai arī Nikolaja Parfenoviča skrīverītis bija vēlējis palikt viņam spilvenu aiz līdzcietības, bet visa viņa dvēsele it kā notrīcēja asarās. Viņš piegāja pie galda un paziņoja, ka parakstīšot visu, ko vien viņi gribot.

—   Es labu sapni redzēju, kungi, — viņš tā dīvaini noteica ar kādu jaunu, it kā prieka apstarotu seju.

IX Mitju aizved

Kad protokols bija parakstīts, Nikolajs Parfenovičs svinīgi griezās pie apvainotā un nolasīja viņam «Lēmumu», kur bija teikts, ka tai un tai gadā un tai un tai dienā, tur un tur, tādas un tādas apgabaltiesas izmeklēšanas tiesnesis nopratinājis tādu un tādu (tas ir, Mitju) kā apvainoto tādā un tādā lietā (visi apvainojumi bija rūpīgi uzskaitīti), un, ņemot vērā, ka apvainotais, neatzīdams sevi par vainīgu viņam inkriminētos noziegumos, nekā sev par attaisnojumu nevarēja teikt, bet gan liecinieki (tādi un tādi) un apstākļi (tādi un tādi) pilnīgi pierāda viņa vainu, vadoties pēc tādiem un tādiem Sodu Likumu pantiem utt., nolēma: lai novērstu tāda un tāda (Mitjas) izvairīšanos no izmeklēšanas un tiesas, ieslodzīt viņu tādā un tādā cietumā, par ko apvainotam paziņot un šī lēmuma norakstu nosūtīt prokurora biedram utt., utt. Vārdu sakot, Mitjam paziņoja, ka no šī brīža viņš ir arestants un ka viņu tūliņ vedīs uz pilsētu, kur ieslodzīs kādā ļoti nepatīkamā vietā. Mitja, visu uzmanīgi noklausījies, paraustīja tikai plecus.

—   Ko darīt, kungi, es jūs nevainoju, esmu gatavs … Saprotu, ka jums cits nekas neatliek.

Nikolajs Parfenovičs viņam laipni paskaidroja, ka viņu tūlīt aizvedīšot stana pristavs Mavrikijs Mavrikijevičs, kas taisni tagad te gadījies …

—   Pagaidiet, — Mitja pēkšņi pārtrauca viņu un ar kādām nevaldāmām jūtām sacīja, uzrunādams visus šai istabā: — Kungi, mēs visi esam cietsirdīgi, visi esam briesmoņi, visi liekam raudāt cilvēkiem, mātēm un zīdaiņiem, bet no visiem — lai tas tagad būtu nolemts — no visiem es esmu visnekrietnākais riebeklis! Lai! Katru sava mūža dienu, sizdams sev pie krūtīm, es solījos laboties un katru dienu darīju tās pašas neģēlības. Tagad es saprotu, ka tādiem kā es vajadzīgs trieciens, likteņa trieciens, lai viņu saķertu kā arkanā un savaldītu ar ārējo spēku. Nekad, nekad es nebūtu pacēlies pats no sevis! Bet nodārdēja pērkons. Pieņemu apvainojumu un sava atklātā negoda mokas, gribu ciest un ciešanās šķīstīties! Varbūt es tomēr šķīstīšos, kungi, jā? Bet uzklausiet beidzamo reizi: sava tēva asinīs neesmu vainīgs! Pieņemu sodu nevis par to, ka viņu nositu, bet par to, ka gribēju nosist un varbūt tiešām būtu nositis … Un tomēr es gribu ar jums cīnīties un to jums svinīgi paziņoju.

Cīnīšos ar jums līdz beidzamajam galam, bet tad — lai tiesa dievs! Ardievu, kungi, nevajag skaisties, ka nopratinot es kliedzu uz jums, ak vai, tad es vēl biju tāds muļķis… Pēc brīža es būšu arestants, un tagad beidzamo reizi Dmitrijs Karamazovs vēl kā brīvs cilvēks sniedz jums savu roku. Atvadīdamies no jums, no cilvēkiem atvadīšos!…

Viņa balss ietrīcējās, un viņš tiešām jau pastiepa roku, bet Nikolajs Parfenovičs, kas stāvēja viņam vistuvāk, pēkšņi aF kādu gandrīz drudžainu kustību paslēpa savas rokas aiz muguras. Mitja uzreiz to pamanīja un nodrebēja. Savu izstiepto roku viņš tūlīt nolaida.

—   Izmeklēšana vēl nav galā, — sāka murmināt Nikolajs Parfenovičs, — mēs vēl turpināsim pilsētā, un es no savas puses, zināms, esmu gatavs jums novēlēt labu izdošanos… lai jūs attaisnotu… īstenībā, Dmitrij Fjodorovič, es vienmēr esmu tiecies uzskatīt jūs par cilvēku, kas drīzāk, tā sakot, nelaimīgs nekā vainīgs… Mēs visi šeit, ja es tikai drīkstu izteikties visu vārdā, mēs visi esam gatavi atzīt jūs par savos pamatos krietnu jaunekli, kas, ak vai, aizrāvies ar dažām kaislībām drusku pārliecīgā mērā …

Nikolaja Parfenoviča mazais augums pauda uz runas beigām cieņas pilnu augstmanību. Mitjam pēkšņi iešāvās prātā, ka, lūk, šis «puisēns» tūlīt paņems viņu zem rokas, ievedīs otrā kaktā un tur ar viņu atjaunos neseno sarunu par «skuķiem». Bet vai nu mazums dažādu gluži nejaušu un apstākļiem nepiemērotu domu iešaujas prātā pat noziedzniekam, ko ved uz nāves sodu.

—    Kungi, jūs esat labsirdīgi, jūs esat humāni, — vai es varētu redzēt viņu, ardievoties pēdējo reizi? — jautāja Mitja.

—   Bez šaubām, tikai ievērojot… vārdu sakot, nu jau vairs nevar, klāt neesot…

—   Manis pēc, jūsu klātbūtnē!

Grušiņu atveda, bet šķiršanās iznāca īsa, bez liekiem vārdiem, un Nikolaju Parfenoviču tā neapmierināja. Grušiņa zemu palocījās Mitjam.

—  Teicu tev, ka esmu tava, un būšu tava, iešu tev līdz uz mūžu, lai tevi sūta kur sūtīdami. Ardievu, bez vainas tu sevi esi pazudinājis!

Viņas lūpiņas ietrīsējās, no acīm sāka plūst asaras.

—   Piedod, Gruša, man par manu mīlestību, par to, ka ar savu mīlestību es arī tevi pazudināju!

Mitja gribēja vēl ko teikt-, bet pēkšņi pats apklusa un izgāja. Viņam apkārt tūlīt gadījās ļaudis, kas nenolaida no viņa acu.

Lejā pie lieveņa, kur viņš vakar ar tādu rīboņu piebrauca Andreja trijjūgā, jau bija sagatavoti divi rati. Mavrikijs Mavrikijevičs, drukns, pazems cilvēks ar uzpampušu seju, bija par kaut ko. uzbudināts, par kādu pēkšņi izcēlušos nekārtību, dusmojās un kliedza. Šķita, pārāk bargā balsī viņš uzaicināja Mitju kāpt ratos. «Agrāk, kad es viņu traktierī dzirdīju, cilvēķam bija pavisam citāda seja,» Mitja iekāpdams nodomāja. No* lieveņa nokāpa arī Trifons Borisovičs. Pie vārtiem sapulcējās ļaudis, zemnieki, sievas, važoņi, visi raudzījās Mitjā.

—  Ardievu, dieva ļaudis! — Mitja no ratiem tiem pēkšņi uzsauca.

—   Arī mums piedod, — atskanēja divas trīs balsis.

—   Ardievu arī tev, Trifon Borisič!

Bet Trifons Borisičs pat neapgriezās, varbūt viņš bija par daudz aizņemts. Viņš arī kaut ko kliedza un rosījās. Izrādījās, ka otros ratos, kuros Mavrikiju Mavrikijeviču vajadzēja pavadīt diviem uzraugiem, vēl viss nebija kārtībā. Zemnieciņš, kam bija uzdots vadīt otru trijjūgu, vilka svārkus mugurā un sīvi strīdējās, ka nevis viņam esot jābrauc, bet Akimam. Bet Akima nebija; aizskrēja viņam pakaļ: zemnieciņš tiepās un lūdza pagaidīt.

—   Tie ļaudis gan mums, Mavrikij Mavrikijevič, pavisam bez kauna! — Trifons Borisovičs iesaucās. — Akims tev aizvakar iedeva kvartu naudas, tu to nodzēri, bet tagad kliedz. Es tikai par jūsu labsirdību brīnos, ka jūs tā palaižat mūsu nekrietnos ļaudis, Mavrikij Mavrikijevič, to tik es jums saku!

—   Kam mums otrs trijjūgs? — Mitja iejaucās. — Brauksim vienā, Mavrikij Mavrikič, es jau nedumpošos, neaizbēgšu no tevis, kam vajadzīgs konvojs?

—   Esiet tik laipni, mans kungs, un protiet ar mani runāt, ja vēl neesat iemācīti, es jums neesmu tu, lūgtu netutot, un arī padomus pataupiet citai reizei… — Mavrikijs Mavrikijevičs pēkšņā niknumā atcirta Mitjam, it kā priecādamies, ka var izkratīt sirdi.

Mitja apklusa. Viņš nosarka pār visu seju. Pēc brīža viņam kļuva ļoti auksti. Lietus bija mitējies, bet debesis bija pavisam apmākušās, ass vējš pūta taisni sejā. «Laikam būšu saaukstējies,» Mitja nodomāja, paraustīdams plecus. Beidzot arī Mavrikijs Mavrikijevičs iekāpa ratos, atsēdās smagi, plaši un it kā neviļus stipri pagrūda Mitju sāņus. Tiesa, viņš bija nelāgā omā, un viņam ļoti nepatika uzliktais pienākums.

—  Ardievu, Trifon Borisič, — iesaucās atkal Mitja un pats juta, ka nevis aiz labsirdības tagad tā iejaucas, bet aiz niknuma, pret savu gribu Bet Trifons Borisičs stāvēja lepni, aizlicis aiz muguras abas rokas un cieši raudzīdamies Mitjā, skatījās viņš stingri un dusmīgi un Mitjam nekā neatbildēja.

—   Ardievu, Dmitrij Fjodorovič, ardievu! — pēkšņi atskanēja nezin no kurienes izlēkušā Kalganova balss. Pieskrējis pie ratiem, viņš sniedza Mitjam roku. Viņš bija bez cepures. Mitja vēl paguva satvert un paspiest viņa roku.

—   Ardievu, mīļo cilvēk, neaizmirsīšu augstsirdību! — viņš dedzīgi iesaucās. Bet rati sāka kustēties, un viņu rokas izšķīrās. Ieskanējās zvaniņš — Mitju aizveda.

Bet Kalganovs ieskrēja priekšnamā, atsēdās kaktā, nolieca galvu, aizklāja seju ar rokām un sāka raudāt, ilgi tā sēdēja un raudāja, — raudāja, it kā būtu vēl mazs bērns, nevis divdesmit gadu vecs jauneklis. Ak, viņš ticēja Mitjas vainīgumam gandrīz pilnīgi! «Kas gan tie par cilvēkiem, kādi pēc visa tā var būt cilvēki!» viņš nesakarīgi iesaucās rūgtās bēdās, gandrīz izmisumā. Šai brīdī viņam pat negribējās dzīvot zemes virsū. «Vai ir vērts, vai ir vērts!» iesaucās apbēdinātais jauneklis.

CETURTA DAĻA

...

DESMITĀ GRĀMATA PUISĒNI

...

I Kola Krasotkins

Novembra sākums. Pie mums uznāca grādu vienpadsmit stiprs sals un līdz ar to atkala. Naktī uz sasalušās zemes uzsniga nedaudz sausa sniega, un «sauss un ass vējš» sacēla to un putināja pa mūsu pilsētiņas garlaicīgajām ielām un sevišķi pa tirgus laukumu. Rīts apmācies, bet $niedziņš vairs nekrīt. Netālu no laukuma, Plotņikovu veikala tuvumā, stāv neliels, ir no ārpuses, ir no iekšpuses ļoti spodrs ierēdņa atraitnes Krasotkinas namiņš. Pats guberņas sekretārs Krasotkins miris jau loti sen, gandrīz priekš četrpadsmit gadiem, bet viņa atraitnei trīsdesmit gadu, un tā līdz šim vēl visai piemīlīga dāmiņa, ir dzīva un dzīvo savā spodrajā namiņā «no sava kapitala». Viņa ir maigas, bet diezgan jautras dabas un dzīvo godīgi un tikli. Viņai bija gadu astoņpadsmit, kad vīrs nomira, un ar to viņa bija sadzīvojusi tikai kādu gadu un tikko tam dzemdējusi dēlu. No tā laika, no pašas vīra nāves, viņa visu dzīvi ziedoja sava acurauga puisēna Koļas audzināšanai un, lai gan visus četrpadsmit gadus neprātīgi mīlēja viņu, tomēr, zināms, piedzīvoja viņa dēļ daudz vairāk ciešanu nekā prieka, vai katru dienu drebēdama un bailēs pamirdama, ka tikai viņš nesaslimst, nesaaukstējas, nenodara blēņu, nekāpj uz krēsla un nenokrīt utt., utt. •Kad Koļa sāka iet skolā un vēlāk mūsu ģimnāzijā, māte steidzās reizē ar viņu mācīties visās zinībās, lai tam palīdzētu un atkārtotu kopā ar viņu uzdevumus, steidzās iepazīties ar skolotājiem un viņu sievām, apmīļoja pat Koļas biedrus, skolniekus, un glaimoja viņu priekšā, lai tie neaizskartu iKoļu, nezobotos par viņu, nepiekautu viņu. Nonāca tik tālu, ka viņas dēļ zēni tiešām sāka zoboties par Koju un kaitināt to, saukdami par memmes dēliņu. Bet puisēns prata sevi aizstāvēt. Viņš bija drošsirdīgs zēns, «briesmīgs stiprinieks», kā izplatījās un drīz vien nostiprinājās par viņu klasē valodas, bija veikls, ar neatlaidīgu raksturu un pārdrošu un uzņēmīgu garu. Viņš labi mācījās un drīz sāka runāt, ka ir aritmētikā, ir vispārējā vēsturē viņš spējīgs izsist no sliedēm pašu skolotāju Dardaņelovu. Lai gan zēns uz visiem skatījās kā no augšas, uzpūtīgi savilcis deguntiņu, tomēr bija labs biedrs, nelepojās un nelielījās. Skolnieku cieņu viņš pieņēma kā sev pienācīgu tiesu, bet izturējās draudzīgi. Galvenais, viņš zināja mēru, īstā reizē prata sevi savaldīt un satiksmē ar priekšniekiem nekad nepārkāpa zināmas beidzamās un liktenīgās robežas, aiz kuras pārkāpums vairs nevar būt ciešams, jo tas pārvēršas nekārtībā, dumpī un patvaļībā. Un tomēr viņam ļoti ļoti patika darīt nerātnības katrā izdevīgā gadījumā, draiskoties kā beidzamajam puišelim — un ne tik) daudz draiskoties kā šo vai to izgudrot, palaist ko dīvainu, sadot «piparus», parādīt šiku, paklīrēties. Galvenais, viņš bija ļoti patmīlīgs. Pat savu māti viņš bija pratis nostādīt attiecībā uz sevi pakļautības stāvoklī un izturējās pret viņu gandrīz despotiski. Viņa arī padevās, ai, jau sen bija padevusies un tikai neparko nevarēja panest vienu domu, ka viņas puisēns to «maz mīl». Viņai vienmēr likās, ka Koļa pret viņu ir «nejūtīgs», un nereti gadījās, ka viņa, raudādama histēriskas asaras, pārmeta tam vēsumu. Puisēnam tas nepatika, un, jo vairāk no viņa prasīja jūtu un sirsnības, jo viņš kā tīši kļuva nepiekāpīgāks. Tikai to viņš darīja nevis ar nodomu, bet negribot, — tāds bija viņa raksturs. Māte maldījās: savu māmuļu viņš ļoti mīlēja, viņam tikai nepatika «teļa laipnības», kā viņš izteicās savā skolas bērna valodā. Pēc tēva nāves palika skapis, kurā glabājās dažas grāmatas; Koļa bija liels lasītājs un klusībā jau dažas no tām bija izlasījis. Māte par to neraizējās, tikai dažreiz pabrīnījās, kā gan viņas puisēns var atrauties no rotaļām un veselām stundām nostāvēt pie skapja ar kādu grāmatu. Un tā nu Koļa bija šo to izlasījis, ko viņa gados tam vēl nevarētu dot rokās. Bez tam beidzamajā laikā, lai gan puisēns savās nerātnībās atturējās iet pāri zināmai robežai, sākās draiskulības, kas māti izbiedēja ne pa jokam, — tiesa, ne jau netikumīgas, toties pārdrošas, pavisam trakulīgas. Nupat šovasar, jūlija mēnesī, pa suņu dienām, izgadījās tā, ka māmiņa ar dēliņu devās uz kādu nedēļu paciemoties uz citu apriņķi, verstu septiņdesmit no šejienes, pie kādas attālas radinieces, kuras vīrs kalpoja dzelzceļa stacijā (tajā pašā, mūsu pilsētai vistuvākajā, no kuras mēnesi vēlāk Ivans Fjodorovičs iKaramazovs devās uz Maskavu). Tur Koļa sāka ar to, ka apskatīja dzelzceļu visos sīkumos, izpētīja kārtību, saprazdams, ka ar savām jaunajām zināšanām, atgriezies mājās, varēs palepoties citu proģimnazijas skolnieku priekšā. Bet taisni tanī laikā tur pagadījās arī daži citi zēni, ar kuriem viņš drīz vien iedraudzējās; daži no tiem dzīvoja stacijā, citi turpat kaimiņos, — pavisam no jaunās paaudzes, divpadsmit līdz piecpadsmit gadu vecumā, sanāca seši septiņi zeņķi, un divi no tiem bija no mūsu pilsētiņas. Puisēni kopā rotaļājās, draiskojās, un, lūk, — kad jau četras vai piecas dienas tie bija stacijā viesojušies, tie noslēdza savā starpā kādas pārlieku muļķīgas derības uz divi rubļi, un proti: Koļa, kurš bija gandrīz par visiem jaunāks un kuru tādēļ vecākie biedri mazliet nicināja, aiz patmīlības vai nepiedodamas pārdrošības lika priekšā, ka vienpadsmitos naktī, kad pienāks vilciens, viņš nogulsies starp s1 iedēm un nogulēs nekustēdamies, kamēr vilciens pilnā sparā aizbrāzīsies viņam pāri. Tiesa, no iepriekš veiktajiem pētījumiem izrietēja, ka tiešām iespējams tā izstiepties un pieplakt gareniski starp sliedēm, ka vilciens, zināms, aizbrāzīsies un neaizķers gulētāju, un tomēr — kā gan lai tā noguļ! Koļa stingri palika pie sava, ka viņš nogulēs. Sākumā par viņu smējās, sauca par meli, lielībnieku, bet ar to viņu vēl vairāk uzkūdīja. Galvenais, šie piecpadsmit gadus vecie zeņķi par daudz augstu cēla degunu viņa priekšā un sākumā pat negribēja turēt viņu par biedru kā daždien «jauniņo», un šis apvainojums nebija paciešams. Un tā viņi nosprieda jau vakarā doties kādu versti prom no stacijas, lai vilciens, atstājis staciju, paspētu pilnam ieskrieties. Zeņķi sapulcējās. Uznāca nakts bez mēness — tumša, gandrīz melna. Noteiktajā stundā Koļa nogulās starp sliedēm. Pieci pārējie derībnieki, sirdij pamirstot, bet beidzot bailēs un nožēlā gaidīja ceļmalas krūmos lejpus uzbēruma. Beidzot tālumā iedunējās vilciens, kas atgāja no stacijas. Tumsā iezibsnījās divi sarkani lukturi, briesmonis tuvojās dimdēdams. «Skrej nost no sliedēm, skrej!» krūmos paslēpušies zēni nāves bailēs sauca Koļam, bet bija jau par vēlu: vilciens uzbrāzās un aizjoņoja garām. Zeņķi metās pie Kojas: viņš gulēja un nekustējās. Viņi sāka to purināt, cēla augšā. Viņš pēkšņi piecēlās un klusēdams kāpa lejā no uzbēruma. Nokāpis lejā, viņš paziņoja, ka tīšām gulējis kā nesamaņā, lai tos pabaidītu, bet patiesībā viņš tiešām bija paģībis, kā labu laiku vēlāk arī pats atzinās savai mātei. Tādā kārtā viņam uz mūžu palika «pārdrošnieka» slava. Viņš pārnāca mājās, stacijā, bāls kā līķis. Otrā dienā saslima ar vieglu nervu drudzi, bet garā bija briesmīgi priecīgs, jautrs un apmierināts. Šis notikums nenāca gaismā tūlīt, bet tikai mūsu pilsētā; vēsts nokļuva arī proģimnazijā un sasniedza tās priekšniekus. Bet te nu Kojas māmiņa steidzās nolūgties priekšniekus par savu dēliņu, un beidzās ar to, ka viņu aizstāvēja un lūdza par viņu godājamais uri ietekmīgais skolotājs Dardaņelovs, un šo lietu pameta kā pavisam nebijušu. Šis Dardaņelovs, vecpuisis un vēl pajauns, cilvēks, bija dīvainā kārtā un jau ilgus gadus iemīlējies Krasotkina kundzē, un jau reizi, priekš kāda gada, visai godbijīgi, aiz bailēm un smalkjūtības vai pamirdams, riskējis piedāvāt viņai savu roku; bet viņa to stingri noraidīja, turēdama piekrišanu par neuzticību savam puisītim, lai gan pēc dažām noslēpumainām pazīmēm Dardaņelovam bija pat zināmas tiesības sapņot, ka viņš nav gluži pretīgs daijajai, tikai par daudz tiklai un maigai atraitnītei. Kojas neprātīgā palaidnība, kā liekas, izkausēja ledu, un Dardaņelovs par savu aizstāvēšanu saņēma mājienu uz jaunām cerībām, tiesa gan, visai tālām, bet arī pats Dardaņelovs bija skaidrības un smalkjūtības fenomens, un tādēļ tā paša viņam pagaidām pietika, lai viņš būtu pilnīgi laimīgs. Puisēnu viņš mīlēja, lai gan iztapt viņam turētu par pazemojumu, un klasē pret viņu izturējās stingri un prasīgi. Bet arī pats Koja turēja viņu godbijīgā attālumā, stundas sagatavoja Joti labi, bija klasē otrais skolnieks, pret Dardaņelovu izturējās vēsi, un visa klase cieši ticēja, ka vispārējā vēsturē Koja tik stiprs, ka «izsitīs» pašu Dardaņelovu. Un tiešām, kādreiz iKoļa viņam uzdeva jautājumu: kas dibinājis Troju? — uz ko Dardaņelovs atbildēja tikai vispārīgi par tautām, to kustībām un klejošanu, laiku dziļumiem, par teiksmainību, bet uz to, kas īpaši dibinājis Troju, tas ir, īsti kādas personas, nevarēja atbildēt un pat šo jautājumu nezin kādēļ nosauca par veltīgu un neauglīgu. Bet zēni tā arī palika pārliecībā, ka Dardaņelovs nezina, kas dibinājis Troju. Taču Koļa bija izlasījis par Trojas dibinātājiem Smaragdovā, kas glabājās tēva atstātajā grāmatu skapī. Beidzās ar to, ka visus, pat zēnus, sāka galu galā interesēt: kas gan īsti dibinājis Troju, — bet Krasotkins savu noslēpumu neizpauda, un viņa zinātnieka slava palika nesatricināta.

Pēc notikuma uz dzelzceļa stigas Kojas attiecībās ar māti notika dažas pārmaiņas. Kad Anna Fjodorovna (Krasotkina atraitne) dabūja zināt par dēliņa varoņdarbu, tā aiz šausmām tikko nezaudēja prātu. Viņai uznāca tik briesmīgas, histēriskas lekmes, kas ar starpbrīžiem turpinājās vairākas dienas, ka iKoļa, nu jau nopietni izbijies, godīgi un no visas sirds nosolījās, ka šādas nerātnības vairs nekad neatkārtosies. Viņš zvērēja, nometies ceļos svētbildes priekšā, un zvērēja pie tēva piemiņas, jo tā gribēja pati Krasotkina kundze, pie kam «vīrišķīgais» Koļa pats «aiz jūtām» sāka raudāt kā seši gadi vecs puisītis, un māte ar dēlu visu to dienu metās viens otra apkampienos un raudāja drebēdami. Otrā rītā Kola pamodās «nejūtīgs» tāpat kā agrāk, tomēr kļuva klusāks, lēnīgāks, stingrāks, domīgāks. Tiesa, pec kāda pusotra mēneša viņu atkal pieķēra kādā nerātnībā, un viņa vārds kļuva zināms pat mūsu miertiesnesim, bet šī nerātnība bija pavisam citādas dabas, pat smieklīga un muļķīga, un, kā vēlāk izrādījās, viņš pats šai lietā nemaz nebija vainīgs, tikai nejauši iejaukts. Bet par to pie gadījuma vēlāk. Māte drebēja un mocījās tālāk, bet Dardaņelovs, viņas uztraukumam pieaugot, arvienu vairāk un vairāk stiprinājās cerībā. Jāpiebilst, ka šajā ziņā Koļa saprata un uzminēja Dardaņelovu un, zināms, dziļi to nicināja viņa «jūtu» dēļ; agrāk viņam pat trūka smalkjūtības, lai šo nicināšanu neizrādītu savai mātei, miglaini tai norādot, ka viņš saprot, ko Dardaņelovs grib panākt. Bet pēc gadījuma uz dzelzceļa sliedēm viņš arī šajā lietā uzvedās citādi: no viņa nedzirdēja vairs nekādu mājienu, pat vismiglaināko, bet par Dardaņelovu, mātei dzirdot, viņš runāja godbijīgāk, ko ar bezgalīgu pateicību sirdī tūlīt saprata jūtīgā Anna Fjodorovna; kad viens vai otrs pat pasvešāks viesis izmeta mazāko, visnejaušāko vārdiņu par Dardaņelovu, ja tuvumā gadījās Koļa, viņa pēkšņi aiz kauna nosarka kā roze. Bet Koļa šādās reizēs vai nu drūmi raudzījās pa logu, vai aplūkoja zābakus, vai tie nerāda zobus, vai arī dusmīgi sauca «Zvaniķi», pinkainu, diezgan lielu un kraupainu suni, ko priekš mēneša nezin kur pēkšņi bija sadabūjis, ievilcis namā un nu diezin kādēļ turēja noslēptu istabā, nerādīdams nevienam skolas biedram. Viņš to briesmīgi tiranizēja, apmācīdams visādos jokos un mākslās, un noveda nabaga suni tik tālu, ka tas gaudoja, kad viņš bija aizgājis uz skolu, bet, kad pārnāca mājās, aiz prieka kauca, lēkāja kā neprātīgs, tupēja uz pakaļkājām, metās gar zemi un izlikās par beigtu, vārdu sakot, izrādīja visus stiķus, kuros bija mācīts, nevis tādēļ, ka tam tos lika darīt, bet vienīgi aiz jūtu līksmības un pateicīgās sirds dedzības.

Es aizmirsu vēl pieminēt, ka Koļa 'Krasotkins bija tas pats zēns, kam lasītājam jau pazīstamais puisēns Iļjuša, atvaļinātā štabkapteiņa Sņegireva dēls, iegrūda ar kabatas nazīti ribās, aizstāvēdams tēvu, ko skolnieki bija iesaukuši par «vīšķi».

II Bērni

Tā nu šajā aukstajā un nemīlīgajā novembra rītā puisēns Koļa Krasotkins sēdēja mājās. Bija svētdiena, un uz skolu nebija jāiet. Pulkstenis jau nosita vienpadsmit, un viņam katrā ziņā vajadzēja iziet no mājas «svarīgās darīšanās», bet visā mājā viņš bija palicis viens pats un tieši par mājas sargu, jo izgadījās tā, ka visi vecākie nama iemītnieki kāda ārkārtīga un oriģinālā iemesla dēļ bija izgājuši. Atraitnes Krasotkinas namā pāri priekšiņai un pretim dzīvoklim, ko aizņēma viņa pati, bija vienīgais iznomājamais divistabu dzīvoklītis, un tajā dzīvoja kāda ārsta kundze ar diviem maziem bērniem. Šī ārsta kundze bija vienos gados ar Annu Fjodorovnu, un viņas bija lielas draudzenes, bet pats ārsts nu jau gads, kamēr bija aizbraucis papriekšu uz Orenburgu, tad uz Taškentu, nu jau kādu pusgadu no viņa nebija nekādas vēsts, un, ja nebūtu šīs draudzības ar Krasotkina kundzi, kas mazliet remdēja pamestās ārsta kundzes ciešanas, tad aiz ciešanām viņa būtu asarās galīgi saļimusi. Un, lūk, kā vaiņagojumam visiem likteņa triecieniem vajadzēja notikt tā, ka taisni šonakt, no sestdienas uz svētdienu, Katriņa, ārsta kundzes vienīgā kalpone, pēkšņi un savai kundzei pavisam negaidot, paziņoja, ka uz rīta pusi taisoties dzemdēt bērniņu. Kā tas varēja notikt, ka neviens agrāk to nebija manījis, tas visiem bija tīrais brīnums. Pārsteigtā ārsta kundze nosprieda, kamēr vēl laiks, aizvest 'Katriņu uz šādam gadījumam mūsu pilsētiņā piemērotu vietu pie kādas bērnu saņēmējas. Tā kā šo kalponi viņa augstu vērtēja, tad savu plānu tūliņ izpildīja, aizveda kalponi un turklāt palika pati pie viņas. Pēc tam, jau rītā, ievajadzējās pašas Krasotkina kundzes draudzīgā padoma un palīdzības, jo viņa šai gadījumā varēja nezin kam un diezin ko palūgt un sagādāt pabalstu un protekciju. Tādā kārtā abu dāmu nebija mājās, bet Krasotkina kundzes kalpone, vecīte A^ate, bija aizgājusi uz tirgu, un tā nu Kolam uz kādu laiku bija jāpaliek sargāt un glabāt «knauķi», tas ir, ārsta kundzes puisītis ar meitenīti, kas bija atstāti vieni paši. Sargāt māju Ko]a nebaidījās, turklāt viņa tuvumā atradās Zvaniķis, kam bija pavēlēts gulēt uz vēdera priekšiņā zem sola un nekustēties un kas taisni tādēļ ik reizes, kad priekšiņā ienāca Koļa, kas visu laiku staigāja pa istabām, pacēla purnu un divas reizes izdabīgi uzsita ar asti pa grīdu, bet, ak vai, saucēja svilpiens neatska*neja. Kola bargi uzlūkoja nelaimīgo suni, un 1as no jauna pamira paklausīgā sastingumā. Bet, ja 'Kolam kas nelika mieru, tad vienīgi «knauķi». Uz nelaimīgo gadījumu ar Katriņu viņš, protams, raudzījās ar visdziļāko nicināšanu, bet «knauķus», kas nu bija k)uvuši bārenīši, viņš ļoti mīlēja un jau bija aiznesis viņiem kādu bērnu grāmatiņu. Nastjai, vecākajai meitenei, bija jau astoņi gadi, un viņa prata lasīt, bet jaunākais knauķis, septiņi gadi vecais Kostja, ļoti rātni klausījās, kad Nastja viņam lasīja priekšā. Saprotams, ka Krasotkins varētu ar viņiem nodarboties interesantāk, tas ir, nostādīt abus blakām un sākt rotaļu, iet zaldātiņos vai arī slēpties pa visu namu. Tā jau viņš dažu labu reizi agrāk bija darījis un nekautrējās darīt, tā ka pat jau klasē kādreiz paklīda valodas, ka mājās 'Krasotkins rotaļājoties ar saviem mazajiem īrniekiem un ejot zirdziņos, lecot kā piejūga zirgs un izliecot kaklu, bet Krasotkins šo apvainojumu lepni atspēkoja, uzsvērdams, ka ar tādiem, kas ar viņu vienos gados, ar trīspadsmit gadus veciem, tiešām būtu kauns «mūsu laikos» iet zirdziņos, bet ka to viņš darot «knauķu» dēļ, jo mīlot tos, un ka nevienam neesot tiesības prasīt no viņa atbildību par viņa jūtām. Par to arī abi «knauķi» viņu dievināja. Bet šoreiz Kojām prāts nenesās uz rotājām. Viņam bija kārtojama kāda ļoti svarīga personīga darīšana un, kā likās, pat gluži noslēpumaina, bet laiks gāja, un Agate, kuras ziņā varētu atstāt bērnus, vēl arvien negribēja atgriezties no tirgus. Viņš jau vairākas reizes izgāja caur priekšiņu, pavēra ārsta kundzes dzīvokļa durvis un norūpējies aplūkoja «knauķus», kuri uz viņa pavēli sēdēja pie grāmatas un ik reizes, kad viņš atvēra durvis, klusēdami uzsmaidīja viņam pa visu ģīmi, gaidīdami, ka nupat viņš nāks iekšā un izdarīs ko jauku un jocīgu. Bet Koļa bija uztraukts un iekšā negāja. Beidzot nosita vienpadsmit, un viņš cieši un galīgi nolēma: ja pēc desmit minūtēm «nolādētā» Agate nepārnāks, tad viņš aizies projām, viņu nesagaidījis, saprotams, iepriekš likdams «knauķiem» apsolīties, ka viņi vieni paši neizbīsies, nedraiskosies un no bailēm neraudās. Tā domādams, viņš uzvilka savu vatēto ziemas mēteli ar kažokādas apkakli no kaut kāda kotika, uzlika plecos savu somiņu un, neraugoties uz agrākajiem vairākkārtīgajiem mātes lūgumiem, lai, izejot «tik aukstā laikā» no mājas, viņš vienmēr apvelkot galošas, tikai ar nicināšanu pavērās uz tām, iedams cauri priekšiņai, un izgāja tikai zābakos. Zvaniķis, redzēdams viņu saģērbušos, sāka spēcīgi dauzīt ar asti pret grīdu, nervozi raustīdamies pie visas miesas, un pat izgrūda žēlu kaucienu, bet Koļa, redzēdams savu suni tik nevaldāmu un dedzīgu, nosprieda, ka tas kaitē disciplinai, un, kaut arī minūti, tomēr to noturēja vēl zem sola un tikai tad, kad jau bija pavēris durvis uz priekšnamiņu, pēkšņi tam uzsvilpa. Suns kā neprātīgs trūkās kājās un aiz līksmības lēkāja viņa priekšā. Izgājis caur priekšnamiņu, Koļa atvēra durvis pie «knauķiem». Abi tāpat kā pirmīt sēdēja pie galdiņa, tikai nu vairs nelasīja, bet dedzīgi par kaut ko strīdējās. Šie bērniņi bieži strīdējās par dažādām izaicinošām sadzīves parādībām, pie kam Nastja kā vecākā vienmēr guva virsroku; bet Kostja, ja viņai nepiekrita, gandrīz vienmēr gāja pārsūdzēt pie Kojas Krasotkina, un, ko nu viņš lēma, tas arī palika par absolutu spriedumu visiem. Šoreiz «knauķu» strīds Krasotkinu drusku ieinteresēja, un viņš apstājās durvīs paklausīties. Bērni redzēja, ka viņš klausās, un tāpēc vēl lielākā azartā stīvējās tālāk.

—   Nekad, nekad neticēšu, — dedzīgi šļupstēja Nastja, — ka mazus bērniņus vecās mātes atrod dārzos starp kāpostu dobēm. Nu jau ziema un nekādu dobju nav, un vecā māte nevarēja atnest iKatriņai meitiņu.

—   Fiu! — Koļa pie sevis nosvilpa.

—   Vai ar tā: viņas atnes gan nezin no kurienes, bet tikai tām, kas iziet pie vīra.

Kostja cieši skatījās Nastjā, dziļdomīgi klausījās un prātoja.

—   Nastja, kāda tu muļķe, — viņš beidzot teica stingri un mierīgi, — kā gan var būt Katriņai bērniņš, ja viņa nav precējusies?

Nastja briesmīgi iekarsa.

—   Tu nekā nesaproti, — viņa to dedzīgi pārtrauca, — varbūt ka vīrs viņai ir bijis, tikai sēž cietumā, bet nu viņa dzemdē.

—   Vai tad viņas vīrs sēž cietumā? — cienīgi apvaicājās nosvērtais Kostja.

—   Vai arī tā, — Nastja aši pārtrauca, pavisam atmetusi un aizmirsusi savu pirmo hipotēzi, — viņai nav vīra, tur tev taisnība, bet viņa grib iet pie vīra un nu sākusi domāt, ka izies pie vīra, un visu laiku domājusi un domājusi, un tik ilgi domājusi, ka to viņa arī dabūjusi, nevis vīru, bet bērniņu.

—   Nu, varbūt tā ir, — Kostja galīgi uzvarēts piekrita, — bet agrak tu man to neteici, kā gan es varēju zināt!

—    Nu, bērni, — Koļa sacīja, dodamies istabā, — kā redzu, jūs esat bīstami ļaudis.

.— Arī Zvaniķis jums līdzi? — plati uzsmaidīja Kostja, sāka sist knipjus un saukt Zvaniķi.

—   Knauķi, man grūts stāvoklis, — Krasotkinscienīgi iesāka, — un jums būs man jāpalīdz: Agate, zināms, pārlauzusi kāju, jo līdz šim laikam nerādās mājās, tas ir skaidrs kā diena, bet man nepieciešami iziet. Vai jūs mani atlaižat vai ne?

Bērni noraizējušies saskatījās, viņu plati smaidošajās sejās parādījās nemiers. Viņi gan vēl pilnīgi nesaprata, ko īsti no viņiem grib.

—   Blēņas nedarīsiet, kad manis nebūs? Uz skapja nekāpsiet, kāju nelauzīsiet? Aiz bailēm te vieni paši nesāksiet raudāt?

Bērnu sejās iezagās briesmīgas skumjas.

—  Bet par to es jums varētu parādīt kādu lietiņu, vara lielgabaliņu, no kā var šaut ar īstu pulveri..

Bērnu sejas acumirkli kļuva gaišākas.

—   Parādiet lielgabaliņu, — Kostja sacīja, starot starodams.

Krasotkins iebāza roku savā somiņā un, izvilcis no tās mazu

bronzas lielgabalu, uzlika to uz galda.

—  Zināms, parādīšu! Skaties uz ritenīšiem, — viņš pabraukāja spēļu lietiņu pa galda virsu, — var arī šaut. Ielādēt skrotis un šaut.

—   Un nošaut?

—   Visus nošaus, tikai jānomērķē, — un Krasotkins izklāstīja, kur ielādēt pulveri, kur ielikt skrotiņu, parādīja degcaurumu un pastāstīja, ka esot atgrūdiens. Bērni klausījas briesmīgā ziņkārībā. Viņu fantaziju sevišķi pārsteidza tas, ka ir atgrūdiens.

—   Vai pulveris jums ir? — Nastja apvaicājās.

—   Ir.

—Paradiet arī pulveri, — novilka viņa gari, lūdzoši smaidīdama.

'Krasotkins atkal pačamdīja somiņā un izņēma no tās mazu pudelīti, kurā tiešām bija mazliet īsta pulvera, bet saritinātā papīrītī atradās daži skrošu graudiņi. Viņš pat attaisīja pudelīti un izbēra nedaudz pulvera uz delnas.

—   Ka tik nebūtu kaut kur uguns, citādi — kā sprāgs, tā mūs visus apsitīs, — Krasotkins brīdināja efekta dēļ.

Bērni apbrīnoja pulveri godbijīgās bailēs, kas vēl pavairoja viņu baudu. Bet Kostjam vairāk iepatikās skrotis.

—   Bet skrotis nedeg? — viņš apvaicājās.

—   Skrotis nedeg.

—   Uzdāviniet man kādu skroti, — viņš teica lūdzošā balstiņā.

—   Kādu skroti varu uzdāvināt, še, ņem, tikai savai māmiņai iepriekš nerādi, kamēr nebūšu pārnācis, citādi viņa vēl nodomās, ka tas pulveris, un no bailēm uz vietas nomirs, bet jūs nopērs.

—   Mamma mūs nekad neper ar žagariem, — Nastja tūlīt iebilda.

—   Zinu, to es teicu tikai tāpat. Un mammu jūs nekad nemāniet, tikai šoreiz — kamēr es pārnāku. Tātad, knauķi: vai es varu iet prom vai ne? Vai no bailēm neraudāsiet, kad es aiziešu?

—   Rau-dā-sim, — Kostja novilka, taisīdamies jau uz raudāšanu.

—   Raudāsim, visādā ziņā raudāsim, — arī Nastja uzķēra, bailīgi vīterodama.

—  Ai bērni, bērni, cik bīstami jūsu gadi. Neko darīt, cibulīši, būs jānosēž pie jums diezin cik ilgi. Bet laiks, laiks, ū!

—   Lieciet Zvaniķim izlikties par beigtu, — Kostja lūdzās.

—   Nu, ko lai dara, būsjāķeras vai pie Zvaniķa. Si-si, Zvaniķi! — Un Koja sāka pavēlēt sunim, bet tas — rādīt visu, ko vien mācēja. Tas bija pinkains suns parasta sētas suņa lielumā, ar savādu, pelēki violetu spalvu. Labā acs tam bija greiza, bet kreisā auss nezin kāpēc pušu. Viņš kauca un lēca, tupēja, staigāja uz pakaļkājām, metās uz muguras, saslienot visas četras kājas gaisā, un gulēja nekustēdamies kā beigts. Šī beidzamā kumēdiņa laikā atvērās durvis, un Agate, Krasotkina kundzes resnā kalpone, gadus četrdesmit veca sieva mūsainu seju, parādījās uz sliekšņa, atgriezdamās no tirgus ar sapirkto produktu maišeli rokās. Viņa apstājās un, kreisajā rokā svērteniski turēdama maišeli, ņēmās aplūkot suni. Lai gan Koļa gaidīt gaidīja Agati . atgriežamies, tomēr izrādi nepārtrauca un, licis Zvaniķim noteiktu laiku gulēt kā beigtam, beidzot tam uzsvilpa: suns pietrūkās un sāka lēkāt aiz prieka, ka izpildījis savu pienākumu.

—   Palūk, kur suns! — pamācoši noteica Agate.

—   Bet kur tu, sieviešu dzimums, aizkavējies? — Krasotkins bargi vaicāja.

—   Sieviešu dzimums, palūk, kāds knēvelis!

—   Knēvelis?

—   Nu ka knēvelis. Kas tev daļas, ka nokavējos, ja jau nokavējos, tad tā tam jābūt, — Agate murmināja un sāka ņemties ap krāsni, bet to viņa teica nevis neapmierinātā un dusmīgā balsī, turpretim ļoti apmierināta, kā priecādamās par gadījumu, kad viņai ļauts papļāpāties ar jautro kungu dēliņu.

—   Klausies, vieglprātīgo vecen, — Krasotkins iesāka, pieceldamies no dīvana, — vai tu vari man zvērēt pie visa, kas

vien svēts šai pasaulē, un vēl turklāt pie kā cita, ka bez mitēfšanās pielūkosi šos mazuļus, kamēr es būšu prom? Man jāiziet.

—  Bet kāpēc man tev zvērēt? — iesmējās Agate, — tāpat pielūkošu.

—  Nē, ne citādi, kā vien zvērot pie savas dvēseles mūžīgas pestīšanas. Citādi neiešu.

—   Neej ar. Kas man par daļu, ārā sals, tupi mājās.

—   Knauķi, — Koļa uzrunāja bērnus, — šis sievišķis paliks pie jums, kamēr pārnākšu es vai kamēr pārnāks jūsu māmuļa, jo arī tai jau sen laiks būt mājās. Turklāt viņa dos jums brokastis. Vai dosi kaut ko viņiem, Agate?

—   To var.

—   Uz redzēšanos, cibulīši, aizeju mierīgu sirdi. Bet tu, vecenīt, — viņš pusbalsī cienīgi sacīja, iedams garām Agatei, — es ceru, nesāksi melst viņiem parastās jūsu bābu muļķības par iKatriņu, pasargāsi bērnu gadus. Si-si, Zvaniķi!

—   Ka tevi deviņi! — Agate jau dusmīgi atcirta. — Smiekli nāk! Pats būtu jānoper, un diezgan, par tādiem vārdiem.

III Skolnieks

Bet Koļa vairs neklausījās. Beidzot viņš varēja aiziet. Izgājis pa vārtiem, viņš apskatījās apkārt, paraustīja plecus un, noteicis: «Salst!» — devās taisni pa ielu, tad iegriezās pa labi šķērsielā uz tirgus laukuma pusi. Nonācis pie priekšpēdējā nama no laukuma, viņš apstājās pie vārtiem, izvilka no kabatas svilpīti un no visa spēka iesvilpās, it kā dodams norunātu zīmi. Viņam nebija jāgaida ilgāk par minūti, pa vārtiņiem pēkšņi izskrēja sārtvaidzis puisēns, gadus vienpadsmit vecs, arī ģērbies siltā, tīrā un pat švītīgā mētelītī. Šis puisēns bija Smurovs, viņš vēl gāja sagatavošanas klasē (bet Koļa Krasotkins bija jau divas klases augstāk), turīga ierēdņa dēls, kam, kā likās, vecāki neļāva saieties ar Krasotkinu kā ar plaši pazīstamu pārgalvīgu palaidni, tā ka Smurovs acīm redzot nupat bija izskrējis paslepšus. Šis Smurovs, ja lasītājs nav aizmirsis, bija viens no tās grupas puisēniem, kas priekš diviem mēnešiem svieda pār grāvi lijušām ar akmeņiem un kas toreiz par Iļjušu pastāstīja Aļošam Karamazovam.

—   Es jūs gaidu jau veselu stundu, Krasotkin, — sacīja Smurovs apņēmības pilns, un puisēni sāka soļot uz tirgus laukumu.

—  Nokavējos, — atbildēja Krasotkins. — Tādi apstākļi. Vai tu nedabūsi pērienu, ka nāc ar mani?

—   Ko nu, vai tad mani per? Arī Zvaniķis jums līdzi?

—   Arī Zvaniķis!

—   Viņu arī vedīsiet līdzi?

—   Viņu arī.

—   Ai, būtu nu Zukiņš!

—   Zukiņu nevar. Zukiņš neeksistē. Zukiņš pazudis neziņas tumsā.

—   Ai, vai nevarētu tā, — Smurovs pēkšņi apstājās, — Iļjuša taču teica, ka arī Zukiņš bijis pinkains un arī tāds pats sirms, dūmains kā Zvaniķis, — vai tad nevarētu teikt, ka šis pats ir tas Zukiņš, un viņš varbūt noticētu?

—   Skolas bērns, kaunies melu, tas ir viens; un pat laba darba dēļ, tas ir divi. Bet galvenais, es ceru, tu tur nekā neteici, ka es iešu.

—   Pasargi dievs, to jau es saprotu. Bet ar Zvaniķi viņu nevarēs iepriecināt, — Smurovs nopūtās. — Zini ko: šis tēvs, kapteinis, tas vīšķis, mums teica, ka šodien viņam atnesīšot kucēniņu, īstu milaniešu dogu ar melnu purnu; viņš domā, ka ar to varēs Iļjušu iepriecināt, bet diezin?

—   Un kā viņš pats jūtas, Iļjuša?

—   Ai, viņš ir tik vārgs! Es domāju, viņam dilonis. Viņš pie pilnas saprašanas, tikai tā elpo, elpo, slikti viņš elpo. Nesen lūdza, lai šo pavadājot, viņam apāva zābaciņus, paspēra soli, bet krīt no kājām. «Ai,» viņš saka, «es jau teicu tev, papu, ka šie zābaciņi man nemaz neder, man arī agrāk ar tiem bija grūti staigāt.» Viņš domāja, ka zābaciņu dēļ krīt gar zemi, bet viņš krita tikai aiz vājuma. Nedēļu vairs nenodzīvos. Hercenštūbe brauc. Nu viņi atkal bagāti, viņiem daudz naudas.

—   Blēži!

—  Ķas — blēži?

—   Ārsti un visi medicinas diedelnieki, runājot vispār, un, protams, arī atsevišķi ņemot. Es noliedzu medicinu. Nekam nederīgs iestādījums. Tomēr es visu . to izpētīšu. Bet kas jums tur tomēr par sentimentalitāti ieviesusies? Liekas, tur ciemojas visa jūsu klase?

—   Ne jau visa, no mums tur iet cilvēku desmit, vienmēr, katru dienu. Tas jau nekas.

—  Visā šai lietā mani pārsteidz Alekseja Karamazova loma: viņa brāli rīt vai parīt tiesā par tādu noziegumu, bet viņam atliek tik daudz laika nodoties sentimentalitatēm ar zeņķiem?

—   Nemaz te nav nekādas sentimentalitātes. Tu jau ari pats nupat ej mieru līgt ar Iļjušu.

—   Mieru līgt? Smieklīgs izteiciens. Es nu gan nevienam neļauju analizēt savu rīcību.

—   Bet kā Iļjuša par tevi priecāsies! Viņam ir prātā nenāk, ka tu atnāksi. Kāpēc, kāpēc tu tik ilgi negribēji iet? — Smurovs pēkšņi dedzīgi iesaucās.

—   Mīļo puisīt, tā ir mana darīšana, nevis tava. Es eju pats par sevi, jo iāda ir mana griba, bet jūs visus turp aizvilka Aleksejs Karamazovs, tātad starpība ir. Un kā gan tu zini, varbūt es nemaz neeju mieru līgt? Muļķīgs izteiciens!

—   Ne jau Karamazovs, nepavisam arī ne. Vienkārši mūsējie paši sāka turpu iet, zināms, sākumā kopā ar Karamazovu. Un nekā jau nebija, nekādu muļķību. Papriekš viens, tad otrs. Tēvs ļoti priecājās par mums. Vai tu zini, viņš galīgi prātu zaudēs, kad Iļjuša nomirs. Viņš redz, ka Iļjušam jāmirst. Un kā viņš priecājās par mums, ka mēs ar Iļjušu salabām. Iļjuša jautāja par tevi, nekā vairāk nepiebilda. Pajautāja un apklusa. Bet tēvs vai nu zaudēs prātu, vai pakārsies. Viņš jau arī agrāk izturējās gluži kā jucis. Zini, viņš ir krietns cilvēks, un toreiz notika kļūda. Tikai šis tēva slepkava vainīgs, ka toreiz viņu piekāva.

—   Un tomēr Karamazovs man ir mīkla. Es jau sen varētu ar viņu iepazīties, bet dažos gadījumos man patīk būt lepnam. Turklāt par viņu man radās kāds noteikts uzskats, kas vēl jāpārbauda un jānoskaidro.

Koļa cienīgi apklusa; Smurovs tāpat. Smurovs, zināms, Koļas Krasotkina priekšā aiz cienības vai drebēja un pat neiedrošinājās domāt, ka varētu būt viņam līdzīgs. Bet nu viņš bija briesmīgi ieinteresēts, jo Koļa paskaidroi'a, ka ejot «pats par sevi», un tātad te katrā ziņā bija kāda mīkla, — kādēļ gan pēkšņi iKoļam ienācis prātā tagad un taisni šodien iet. Viņi gāja pa tirgus laukumu, kur šoreiz stāvēja daudz iebraukušo laucinieku vezumu un bija sadzīts daudz putnu. Pilsētas sieviņas zem savām nojumēm tirgojās ar barankiem, diegiem u. c. Šādus svētdienas tirdziņus mūsu pilsētā naivi sauc par gadstirgiem, un tādi gadstirgi notiek daudzreiz gadā. Zvaniķis skrēja vislīksmākā garastāvoklī, vienā gabalā nogriezdamies gan pa kreisi, gan labi šur un tur šo un to paostīt. Saticis citus šuneļus, ar sevišķu labpatiku ar tiem saostījās pēc visiem suņu likumiem.

—   Man patīk novērot dzīves īstenību, Smurov, — Koļa pēkšņi ierunājās. — Vai tu esi ievērojis, kā suņi satiekas un saostās. Tas viņiem kāds kopīgs dabas likums.

—  Jā, tāds smieklīgs.

—   Nevis smieklīgs, to tu saki aplam. Dabā nav nekā smieklīga, lai kā tur izliktos cilvēkam ar viņa aizspriedumiem. Ja suņi spētu spriest un kritizēt, tad droši vien atrastu tikpat daudz smieklīga, ja ne daudz vairāk, cilvēku, savu pavēlnieku, savstarpējās sociālās attiecībās, — ja ne daudz vairāk; to> es atkārtoju tāpēc, ka esmu stingri pārliecināts, ka mums piemīt daudz vairāk muļķības. Tā ir Rakitina doma, ievērības cienīga doma. Es esmu sociālists, Smurov.

—   Kas tas ir — sociālists? — jautāja Smurovs.

—  Tas ir, kad visi līdzīgi, visiem viens kopējs īpašums, laulības nav, bet reliģija un visi likumi, kā kuram patīk, nu un tā viss pārējais. Tu vēl neesi tik tālu izaudzis, tev vēl par agru. Bet salst gan.

—  Jā. Divpadsmit grādu. Pirmīt tēvs skatījās termometrā.

—   Un vai tu esi ievērojis, Smurov, ka ziemas vidū, kad grādu piecpadsmit vai pat astoņpadsmit, tad neliekas tik auksts kā, piemēram, tagad, ziemas sākumā, kad pēkšņi un negaidot uznāk sals kā nupat, divpadsmit grādu, un arī kad sniega maz. Tas nozīmē, ka cilvēki vēl nav pieraduši. Cilvēkiem viss ir pieradums, visās lietās, pat valsts un politiskajās attiecībās. Paradums — galvenais dzinējspēks. Cik jocīgs tomēr šis zemnieks.

iKoļa rādīja uz liela auguma zemnieku aitādu kažokā, ar lab-' sirdīgu seju, kas pie sava vezuma aiz aukstuma dauzīja kulaiņos tērptās plaukstas pa piedurknēm. Viņa garā, rūsganā bārda no sala bija vienā sarmā.

—  Mužikam bārda sasalusi! — skaļi un kašķīgi iesaucās Koļa, iedams tam garām.

—   Daudziem sasalusi, — mierīgi un sentenciozi atbildēja zemnieks.

Neaiztiec viņu, — iebilda Smurovs.

Nekas, nedusmosies, viņam laba daba. Ardievu, Matvej.

Ardievu.

Vai tad tu esi Matvejs?

Matvejs. Un tu nezināji?

Nezināju; es teicu uz labu laimi.

Palūk. Jādomā — skolnieks?

Skolnieks.

Un tevi per arī?

—   Ne visai, bet tikpat.

Stipri?

Gadās.

Ak mūžs! — zemnieks nopūtās no visas sirds.

— Ardievu, Matvej.

—   Ardievu. Tu esi mīļš puika, patiesi.

Puisēni gāja tālāk.

—   Tas ir labs zemnieks, — Koja teica Smurovam. — Man patīk parunāt ar vienkāršiem ļautiņiem, un man vienmēr prieks atzīt viņu taisnību.

—   Kādēļ tu viņam sameloji, ka mūs per? — Smurovs jautāja.

Vajadzēja tak viņu iepriecināt!

Ar ko tad?

—    Redzi, Smurov, man nepatīk, kad cilvēks jautā otrreiz, ja nesaprot no pirmā vārda. Dažu lietu nemaz nevar izskaidrot. Pēc zemnieka saprašanas, skolnieku per un viņš ir jāper: kas tas, sacīt jāsaka, par skolnieku, ja viņu neper? Un nu es pēkšņi viņam teikšu, ka pie mums neper, tad tak viņš būs sarūgtināts. Bet tu to nemaz nesaproti. Ar ļaudīm jāprot runāt.

—   Tikai neaiztiec, lūdzams, citādi atkal būs nelaime kā toreiz ar to zosi.

—   Un tu baidies?

—   Nesmejies, Koļa, dievvārds, bīstos. Tēvs būs briesmīgi dusmīgs. Man stingri aizliegts ar tevi satikties.

—    Neuztraucies, šoreiz nekas nenotiks. Labdien, Nataša, — viņš uzsauca kādai tirgonei zem nojumes.

—    Kas es tev par Natašu, es esmu Marja, — tirgone, vēl gluži pajauna sieviete, atbildēja spiedzošā balsī.

—   Tas ir labi, ka Marja, ardievu.

. — Ak tu draiskuli, vēl slapjš aiz auss, bet jau …

—    Nav laika, nav laika pļāpāt ar tevi, nākamo svētdien izstāstīsi, — Koļa plātīja rokas, it kā tā viņam būtu uzbāzusies, nevis viņš tai.

—    Kas tad man tev svētdien jāstāsta? Pats tu uzbāzies, nevis es, palaidnis tāčls, — Marja sāka kliegt, — pēriena tev vajag, jā gan, kasli, mēs tevi pazīstam!

Starp citām tirgonēm, kas tirgojās blakus Marjai uz saviem^ galdiem, atskanēja smiekli, bet te pēkšņi no pilsētas tirgotavu arkadas, nezin kur cēlies kur ne, izlēca kāds saniknots cilvēks, tāds kā pēc tirgoņa komija, un nevis no mūsējiem, bet iebraucējs, zilos svārkos ar garām stērbelēm, cepurē ar nagu, vēl jauns gacfos, tumšbrūnām matu cirtām un garu, bālu, mūsainu seju. Viņš bija kādā muļķīgā uztraukumā un tūlīt sāka draudēt Koļam ar dūri.

—   Es tevi pazīstu! — viņš nikni sauca. — Es tevi pazīstu!

iKoļa viņā cieši paskatījās. Viņš nekādi nevarēja atcerēties,

kad viņam ar šo cilvēku būtu varējusi iznākt kāda saraušanās. Bet vai nu mazums viņam bija gadījies dažādu ielas sadursmju, visu nemaz nevarēja atcerēties.

—   Pazīsti? — viņš tam ironiski jautāja.

—   Es tevi pazīstu! Es tevi pazīstu! — namnieķelis sāka malt kā mu|ķis.

—  Jo labāk tev. Nu, man nav laika, sveiki!

—   Ko tu palaidņojies? — kliedza namnieks. — Tu atkal palaidņosies? Es tevi pazīstu! Tu atkal palaidņosies?

—  Tā, brālīt, tagad nav tava darīšana, ka es palaidņojos, — noteica Koļa apstādamies un turpinādams viņu aplūkot. .

—   Kā nav mana?

—  Tā, nav tava.

—   Bet kā tad? Kā tad? Nu, kā tad?

—  Ta, brālīt, tagad ir Trifona Ņikitiča darīšana, nevis tava.

—   Kāda tāda Trifona Ņikitiča? — puisis, muļķīgi izbrīnījies, lai gan vēl arvien sirdīdamies, ieplēta acis un raudzījās Kolā. Koļa cienīgi viņu aplūkoja no galvas līdz kājām.

—   Uz Debesbraukšanu gāji? — stingri un uzstājīgi viņš tam pēkšņi pajautāja.

—  Uz kādu Debesbraukšanu? Kādēļ? Nē, negāju, — puisis drusku apjuka.

—   Sabaņejevu pazīsti? — vēl uzmācīgāk un vēl stingrāk turpināja Koļa.

—   Kas par Sabaņejevu? Nē, nepazīstu.

—   Nu, tad lai velns tevi parauj! — Koļa pēkšņi atcirta un, strauji nogriezdamies uz labo pusi, ātriem soļiem devās tālāk savu ceļu, it kā turētu par kaunu runāt ar tādu lempi, kas pat Sabaņejevu nepazīst.

—   Pagaidi tu, ei! Kas par Sabaņejevu? — puisis atguvās, atkal pagalam uztraukdamies. — Ko viņš tur īsti teica? — viņš pēkšņi pagriezās pret tirgonēm, stulbi viņās raudzīdamies.

Sievieši sāka smieties.

—   Prātīgs zeņķis, — viena sacīja.

—   Kas tas, kas tas viņam par Sabaņejevu? — puisis vēl arvien sirsnīgi atkārtoja, vīcinādams labo roku.

—  Tas gan, jādomā, būs tas pats Sabaņejevs, kas kalpoja pie iKuzmičeviem, tā gan būs, — kāda sieviņa pēkšņi noprata.

Puisis kā apjucis ieurbās viņā ar acīm.

—   Kuz-mi-če-va? — otra sieviņa atkārtoja. — Kas nu tas par

Trifonu? Tas ir Kuzma, nevis Trifons, bet puišelis sauca par Trifonu Ņikitiču, tad gan būs kāds cits.

—  Tas, vai zini, nav ne Trifons, ne Sabaņejevs, tas ir čižovs, — pēkšņi uzķēra trešā sieviņa, kas līdz šim bija cietusi klusu un vērīgi klausījusies, — to sauc par Alekseju Ivaniču. Čižovs, Aleksejs Ivanovičs.

—  Tā ir tīra patiesība, ka Čižovs, — neatlaidīgi apstiprināja ceturtā sieviņa.

Pārsteigtais puisis raudzījās gan vienā, gan otrā.

—   Kādēļ gan viņš jautāja, kādēļ viņš jautāja, labie ļautiņi? — viņš iesaucās gandrīz jau izmisumā: — «Sabaņejevu pazīsti?» Tad velns viņu sazin, kas tas tāds par Sabaņejevu!

—  Ak tu nesapraša, tev taču teica, ka nevis Sabaņejevs, bet Čižovs, Aleksejs Ivanovičs Čižovs, lūk, kas! — iespaidīgi viņam uzbrēca kāda tirgone.

—   Kas par Čižovu? Nu, kas? Saki, ja zini!

—  Tāds garš, nopuņķojies, vasaru tupēja tirdziņā.

—   Bet kāda velna pēc man tas Čižovs, ļautiņi labie, ko?

—  'Kā tad es lai zinu, kāda velna pēc tev Čižovs?

—   Un kas to var zināt, kam viņš tev, — otra uzķēra, — tev pašam jāzina, kam tev viņu vajag, ja te bļausties. Viņš taču tev teica, nevis mums, ak tu muļķi. Vai tad patiesi nepazīsti?

—   Ko nepazīstu?

—   Čižovu.

—   Nu, lai velns parauj Čižovu un arī tevi reizē! Piekaušu viņu, un tik būs! Viņš izsmēja mani!

—   Čižovu piekausi? Ka tik viņš tevi nepiekauj! Muļķis tu esi, tas viss!

—  Nevis Čižovu, nevis Čižovu, ak tu ļaunā bāba, nešpetnā, šo zeņķi piekaušu, saproti! Dodiet viņu, dodiet viņu šurp, — viņš izsmēja mani!

Tirgus sievas skaļi smējās. Bet Koļa jau bija lielā gabalā un soļoja ar uzvarētāja pašapziņu sejā. Smurovs gāja līdzās, šad un tad atskatīdamies uz tālumā brēcošo pūli. Arī viņam bija ļoti jautrs prāts, lai gan viņš vēl arvien baidījās, ka tik neiekristu kopā ar iKoļu kādās nepatikšanās.

—  Par kādu Sabaņejevu tu viņam prasīji? — viņš jautāja Koļam, nojauzdams atbildi.

—   Kā lai es to zinu — par kādu? Tagad tur viņiem būs brēka līdz vakaram. Man patīk sacelt muļķus kājās visās sabiedrības šķirās. Skat, te stāv vēl viens lempis, lūk, šis mužiks.

Iegaumē, saka, ka «nav lielāka muļķa par muļķa francūzi», bet ari krievu fizionomija nodod sevi. Nu, vai šim pašam nav rakstīts sejā, ka viņš ir muļķis, lūk, šim zemniekam?

—   Liec viņu mierā, Koļa, iesim tālāk.

—   Neparko nelikšu, nu es esmu iesācis. Ei! Labdien, mužik!

Plecīgs zemnieks, kas lēni gāja garām un, jādomā, jau bija iedzēris, ar apaļu, vientiesīgu seju un iesirmu bārdu, pacēla galvu un paskatījās zēnā.

—   Nu, labdien, ja nejoko, — viņš lēnā garā atbildēja.

—   Bet ja jokoju? — Koļa iesmējās.

—   Ja joko, joko vien, dievs ar tevi. Nekas, to jau var. To jau vienmēr var — pajokot.

—   Piedod, brāl, pajokoju.

—   Nu, lai dievs tev piedod.

—   Bet vai tu piedod?

Pavisam piedodu. Ej savu ceļu!

—   Paskat, tu gan, liekas, esi gudrs zemnieks.

—   Gudrāks par tevi, — zemnieks negaidīti un tikpat cienīgi kā agrāk atbildēja.

—   Nezin vis, — Koļa mazliet apjuka.

—   Skaidra lieta.

—  Varbūt ar.

—   Tā gan, brālīt.

—   Ardievu, zemniek.

—   Ardievu.

—   Ir dažādi zemnieki, — Koļa teica Smurovam pēc īsas klusēšanas. — Kā gan es varēju zināt, ka uzduršos tādam gudriniekam. Es esmu vienmēr gatavs atzīt tautā prāta spējas.

Tālumā katedrales pulkstenis nosita pusdivpadsmit. Puisēni sāka steigties un pārējo vēl diezgan garo ceļa gabalu līdz štabkapteiņa Sņegireva dzīvoklim nogāja ātri, gandrīz ne vārda nerunādami. Divdesmit soļu no nama Koļa apstājās un lika Smurovam iet tālāk vienam pašam un izsaukt šurp pie viņa Karamazovu.

—   Papriekšu jāapostās, — viņš teica Smurovam.

—  (Kādēļ gan izsaukt, — Smurovs jau iebilda, — ej tik iekšā, par tevi būs ļoti priecīgi. Kas gan te, aukstumā, par iepazīšanos?

—   To es pats zināšu, kādēļ viņš man vajadzīgs te, aukstumā, — Koļa despotiski atcirta (tā viņam briesmīgi patika darīt ar šiem «mazajiem»), un Smurovs skrēja izpildīt pavēli.

IV Žukiņš

Kola ar cienības pilnu vaibstu sejā atspiedās pret sētu un gaidīja, kad parādīsies A|oša. Jā, ar Aļošu viņš jau sen gribēja tikties. Viņš daudz par to bija dzirdējis no puisēniem, bet līdz šim laikam vienmēr ārēji izlikās nicinoši vienaldzīgs, kad viņam par to runāja, pat «kritizēja» Aļošu, klausīdamies, ko viņam par to atstāstīja. Bet patiesībā viņam ļoti ļoti gribējās iepazīties: visos šais nostāstos, ko viņš bija dzirdējis par Aļošu, bija kaut kas simpātisks un valdzinošs. Tā nu iznāca, ka šim brīdim piekrita liels svars; pirmkārt, viņš nedrīkstēja izgāzties, bija jāpierāda neatkarība: «Citādi viņš nodomās, ka man trīspadsmit gadu, un noturēs mani par tādu pašu zeņķi kā šos. Un kas gan viņam šie zeņķi? Būs jāpaprasa, kad iepazīsimies. Nelaime tikai tā, ka es tik mazs augumā. Tuzikovs jaunāks par mani, taču pusgalvas garāks. Bet seja nu gan man ir gudra; es neesmu skaists, es zinu, ka man nejauka seja, bet gudra. Nedrīkst arī par daudz izrunāties, citādi, ja uzreiz ar apkampieniem, viņš tūlīt nodomās… Fu, cik nejauki, ja viņš nodomās!…»

Tā Koļa nervozēja, visiem spēkiem cenzdamies izskatīties nosvērts un neatkarīgs. Galvenais, viņam nedeva mieru viņa mazais augums, ne tik daudz «nejaukā» seja kā šis augums. Viņam mājās kaktā uz sienas jau no pagājušā gada bija uzvilkta ar zīmuli svītra, ar ko viņš atzīmēja savu augumu, un no tā laika ik pārmēnešus viņš uztraukts atkal gāja mērīties: cik viņš paspējis izaugt? Bet ak vai! Viņš auga gaužām lēni, un dažbrīd tas viņu noveda gluži vai izmisumā. Ja runāja par seju, tad tā nemaz nebija «nejauka», turpretim diezgan mīlīga, balta, bāliņa, ar vasaras raibumiem. Nelielās, pelēkās, bet dzīvās actiņas raudzījās droši un bieži vien jūtīgi iekvēlojās. Vaigukauli bija paplati, lūpas maziņas, ne visai biezas, bet ļoti sārtas; deguns maziņš un ļoti strups. «Tīrais strupdegunis, tīrais strupdegunis!» Koļa pie sevis murmināja, kad ieskatījās spogulī, un vienmēr sašutis aizgāja no spoguļa. «Un diezin vai arī seja ir gudra?» viņš reizēm nodomāja, pat par to šaubīdamies. Tomēr nedomājiet, ka rūpes par seju un augumu nodarbināja visu viņa sirdi un prātu. Gluži otrādi, lai cik smeldzīgi bija brīži spoguļa priekšā, viņš drīz tos aizmirsa un pat uz ilgu laiku, «ar sirdi un dvēseli nododamies idejām un dzīves tiešamībai», kā viņš pats apzīmēja savu darbību.

Aļoša parādījās drīz un steigšus tuvojās Koļam; tas jau dažu soļu attālumā ievēroja, ka Aļošam ļoti priecīga seja. «Vai tiešām viņš tā priecājas par mani?» Koļa ar labpatiku nodomāja. Te nu mums jāpiebilst, ka Aļoša bija ļoti pārvērties no tā laika, kad mēs viņu atstājām: viņš bija nometis mūka tērpu un nu valkāja lieliski pašūtus svārkus, mīkstu platmali un īsi apcirptus matus, las viss viņu ļoti greznoja, un viņš izskatījās gluži pēc skaistuļa. Viņa mīlīgā sejiņa vienmēr bija jautra, bet šī jautrība bija tāda klusa un mierīga. Koļam par brīnumu Aļoša iznāca pie viņa tāds, kā sēdēja istabā, bez mēteļa; kā redzams, viņš bija steidzies. Viņš tūliņ sniedza Koļam roku.

—   Te nu beidzot arī jūs, kā mēs visi jūs gaidījām!

—   Bija iemesli, ko jūs tūlīt dabūsiet zināt. Lai nu kā, man prieks ar jums iepazīties. Jau sen gaidīju gadījumu un daudz esmu dzirdējis, — 'Koļa nomurmināja, mazliet rīstīdamies.

—  Ar jums jau mēs iepazītos tik un tā, es pats par jums daudz esmu dzirdējis, bet teitan, teitan jūs aizkavējāties.

—   Sakiet, — kā šeit ir?

—   Iļjuša ļoti vārgs, viņš katrā ziņā mirs.

—   Ko jūs sakāt! Tad piekrītiet, Karamazov, ka medicina ir nelietība, — dedzīgi iesaucās Koļa.

—   Iļjuša bieži, ļoti bieži jūs atcerējās, ziniet, pat miegā, murgos. Redzams, agrāk jūs esat bijis viņam ļoti ļoti tuvs un dārgs… līdz tam gadījumam… ar nazīti. Te ir vēl viens iemesls … Sakiet, — vai tas jūsu suns?

—   Mans. Zvaniķis.

—   Nevis Zukiņš? — Aļoša žēli ieskatījās Koļam acīs. — Tas ar to pašu arī pazudis?

—   Zinu, ka jums visiem gribētos Žukiņa, visu esmu dzirdējis, — 'Koļa mīklaini pasmaidīja. — Klausieties, Karamazov, es jums izskaidrošu visu šo lietu, es, galvenais, tādēļ vien atnācu, tādēļ vien jūs pasaucu, lai jums jau iepriekš izskaidrotu visu pasažu, pirms ejam iekšā, — viņš dzīvi iesāka. — Redziet, Karamazov, pavasarī Iļjuša iestājās sagatavošanas klasē. Nu, tas jau zināms, kāda mūsu sagatavošanas klase: puišeļi, bērnu bars. Iļjušu tūlīt sāka aiztikt. Es esmu divas klases augstāk un, protams, raugos iztālēm, no malas. Redzu, puisītis maziņš, vājiņš, bet nepadodas, pat kaujas ar viņiem, lepns, actiņas kvēlo. Tādi man patīk. Bet viņi jo trakāk. Galvenais, toreiz viņam bija ļoti slikts apģērbs, biksītes kāpj uz augšu, zābaciņi zobus ņirdz. Arī par to viņu apsmej. Pazemo. Nē, tas nu man vairs nepatīk, tūlīt nostājos viņa pusē un sadevu šiem piparus. Es tak viņus situ, bet viņi mani dievina, vai jūs to zināt, Karamazov? — Koļa ekspansīvi palielījās. — Un es jau vispār mīlu bērnus. Man pat tagad mājās sēž uz kakla divi mazuļi, pat šodien mani aizkavēja. Tā nu viņi Iļjušu vairs nesita, un es viņu ņēmu savā protekcijā. Redzu, puisēns lepns, to es jums saku, ka lepns, bet nonāca tik tālu, ka pakļāvās man kā vergs, izpilda manas vissīkākās pavēles, klausa mani kā dievu, dara man visu pakaļ. Stundu starpbrīžos tūlīt man klāt, un mēs ejam ar viņu kopā. Arī svētdienās. Pie mums ģimnāzijā zobojas, ja vecāks tik tuvu saietas ar mazāku, bet tas ir aizspriedums. Tāda ir mana fantazija — un beigas, vai nav tiesa? Es viņu mācu, izglītoju, — kāpēc, sakiet, es nevaru viņu izglītot, ja viņš man patīk? Jo jūs arī, Karamazov, saejaties ar visiem šiem knēveļiem, tātad gribat ietekmēt jauno paaudzi, izglītot, būt derīgs? Un jāatzīstas, šis jūsu rakstura vilciens, par ko es dabūju zināt no nostāstiem, arī visvairāk mani ieinteresēja. Tomēr, pie lietas: es manu, ka puisēnā attīstās tāda kā jūtelība, sentimentālisms, bet es, ziniet, esmu visādu teļa laipnību noteikts ienaidnieks, un jau no pašas dzimšanas. Turklāt vēl pretrunas: lepns, taču verdziski man padevīgs — verdziski padevīgs, bet pēkšņi iezibas ačteles un negrib pat piekrist man, strīdas, skrien vai sienā. Reizēm es atklāju dažādas idejas: viņš nevis nepiekrīt idejām, bet vienkārši, skatos, dumpojas pret mani, jo es viņa maigumam atbildu ar aukstasinību. Un, lūk, lai viņu iedīdītu, es, jo šis mīlīgāks, jo kļūstu vēl aukstasinīgāks, daru tā tīši, tāda mana pārliecība. Man bija padomā izskolot raksturu, izlīdzināt, radīt cilvēku … nu, un tur… jūs jau, zināms, saprotat mani no pusvārdiņa. Pēkšņi manu, viņš vienu dienu, otru, trešu iet kā apjucis, bēdājas, nevis vairs maiguma dēļ, bet par kaut ko citu, spēcīgāku, augstāku. Domāju: kas par traģēdiju? Es viņam uzstāju un dabūju zināt joku: nezin kādā ceļā viņš iepazinies ar jusu nelaiķa tēva (kas toreiz vel bija dzīvs) sulaini Smerdjakovu, un tas ņēmis un izskolojis viņu, muļķīti, aplamā nedarbā, tas ir, zvēriskā nedarbā, neģēlīgā nedarbā, — paņemt gabālu maizes, mīkstumiņu, iedurt tajā adatu un pamest kādam sētas sunim — no tādiem, kas aiz bada rij gabalu dzīvu iekšā, un paskatīties, kas no visa tā iznāks. Nu, lūk, viņi arī sataisījuši tādu kumosuun pametuši šim pašam pinkainam Zukiņam, par ko nu tagad tāda brēka, kādam sunim no tādas sētas, kur to gluži vienkārši nemaz nebaro, bet šis augu dienu rej vēju. (Vai jums patīk šī muļķīgā riešana, iKaramazov? Јs to nevaru ciest.) Suns meties virsū, norijis un iekaucies, sācis griezties riņķī un devis kājām vaļu, skrējis un visu laiku kaucis, un pazudis,'— tā man attēloja pats Iļjuša. Atzīstas man, bet pats raud, raud, apkampj mani, dreb un raustās: «Skrien un kauc, skrien un kauc!» — to vien tik atkārto, šī aina viņu satriekusi. Nu, redzu, sirdsapziņas pārmetumi. Es to uzņēmu nopietni. Galvenais, man arī par agrāko gribējās viņu pārmācīt, tā ka, atzīstos, te nu es izblēdījos, izlikos, ka esmu tik nikns, kāds varbūt nemaz nebiju. «Tu,» es saku, «esi izdarījis zemisku darbu, tu esi nelietis, es, zināms, to neizpaudīšu, bet pagaidām pārtraucu ar tevi sakarus. Es šo lietu pārdomāšu un ar Smurovu (ar to pašu puisēnu, kas nupat atnāca ar mani reizē un kas vienmēr bijis man uzticams) došu tev ziņu: vai es vēl uz priekšu satikšos ar tevi vai arī pametīšu uz visiem laikiem kā nelieti.» Tas viņu briesmīgi satrieca. Atzīstos, es tūlīt sajutu, ka varbūt esmu par daudz stingri ar viņu apgājies, bet, ko darīt, tāda bija toreiz mana doma. Dienu vēlāk nosūtu pie viņa Smurovu un lieku teikt, ka es ar viņu vairs «nerunāju», tas ir, tā pie mums saka, kad divi biedri pārtrauc savā starpā sakarus. Noslēpums ir tas, ka es gribēju noturēt viņu neziņā tikai dažas dienas un tad, redzot nožēlu, atkal sniegt viņam roku. Tā es biju stingri apņēmies. Bet ko gan jūs domājat: viņš noklausījies, ko saka Smurovs, un pēkšņi viņam iezibējušās acis. «Pasaki,» viņš kliedzis, «no manis Krasotkinam, ka tagad es visiem suņiem metīšu kumosus ar adatām, visiem, visiem!» — «A,» es domāju, «par daudz brīvs gars ieviesies, to vajag izkvēpināt,» — un sāku tam izrādīt pilnīgu nicināšanu, katrreiz tiekoties aizgriežos vai ironiski pasmaidu. Un te nu pēkšņi norisinās šis gadījums ar viņa tēvu, atceraties, to vīšķi. Saprotiet, ka tādā kārtā viņš jau iepriekš bija sagatavots briesmīgam satraukumam. Puisēni, redzēdami, ka esmu viņu atstājis, metās tam virsū un kaitināja: «Vīšķis, pirts vīšķis.» Tad nu viņiem sākās sadursmes, ko es briesmīgi nožēloju, jo kādreiz viņu, liekas, |oti stipri piekāva. Kādu dienu viņš metās visiem virsū sētā, kad bija beigušās stundas, bet es taisni stāvu desmit soļu attālumā un skatos viņā. Un zvēru, es neatceros, ka toreiz būtu smējies, gluži otrādi, toreiz man ļoti loti kļuva viņa žēl, un vēl acumirklis — es būtu meties viņam palīgā. Bet viņš pēkšņi uztvēra manu skatienu: kas un kā viņam likās — nezinu, bet viņš izrāva kabatas nazīti, metās man virsū un iegrūda gurnā, lūk, še, pie labās kājas. Es nepakustējos, jāatzīstas, es reizēm esmu drošsirdīgs, Karamazov, es tikai noraudzījos ar nicināšanu, it kā ar skatienu izteikdams: «Vai nevēlies vēlreiz par visu manu draudzību, tad es esmu gatavs pakalpot.» Bet otrreiz viņš neiegrūda, viņš neizturēja, viņš pats izbijās, nometa nazīti, sāka skaļi raudāt un aizskrēja projām. Es, zināms, nesūdzējos un pavēlēju visiem ciest klusu, lai nenonāktu priekšniecībai ausīs, pat mātei pateicu tikai tad, kad jau bija sadzijis, un brūce jau arī bija niecīga, tikai tāda skramba. Pēc tam dzirdu, tai pašā dienā viņš mētājies akmeņiem un jums iekodis pirkstā, — bet saprotiet, kādā stāvoklī viņš bija! Nu, ko lai dara, es izdarīju muļķigi: kad viņš saslima, es negāju viņam piedot, tas ir, salīgt mieru, tagad nožēloju. Bet te jau man radās sevišķi nolūki. Te nu ir visa šī lieta … tikai liekas, es izdarīju muļķīgi…

—    Ai, cik žēl, — Aļoša uztraukts iesaucās, — ka es agrāk nezināju par šīm jūsu attiecībām, citādi es pats jau sen būtu aizgājis pie jums un lūdzis nākt ar mani kopā pie viņa. Ticiet, karsonī, slims būdams, viņš murgoja par jums. Es nemaz nezināju, cik dārgs jūs viņam esat! Un vai tiešām, vai tiešām jūs tā arī nesameklējāt šo 2ukiņu? Tēvs un visi zēni meklēja pa visu pilsētu. Ticiet, viņš, slimais, asarām acīs jau trīs reizes, man dzirdot, ir atkārtojis tēvam: «Tāpēc es tagad slimoju, papiņ, ka toreiz nogalināju Žukiņu, dievs mani sodījis!» No šīs domas viņu neatradināsi! Un, ja tagad atrastu šo Žukiņu un parādītu, ka tas nav pagalam, bet dzīvs, tad, liekas, — viņš atdzimtu no prieka. Mēs visi cerējām uz jums.

—    Sakiet, — kāpēc jūs cerējāt, ka es atradīšu Žukiņu, tas ir, ka taisni es atradīšu? — Koļa jautāja ārkārtīgā ziņkārībā. — Kāpēc paļāvāties taisni uz mani, nevis uz citu kādu?

—   Klīda baumas, ka jūs to meklējot un, kad atradīšot, tad atvedīšot. Smurovs kaut ko tamlīdzīgu teica. Galvenais, mēs visu laiku cenšamies pārliecināt, ka Zukiņš dzīvs, ka tas kaut kur redzēts. Puisēni diezin kur bija sadabūjuši viņam dzīvu zaķīti; tiklīdz viņš paskatījās, drusciņ pasmaidīja un lūdza, lai to palaižot laukā. Tā mēs arī darījām. Tikko atgriezās tēvs un atnesa viņam Milanas doga kucēnu, arī nezin kur sadabūjis, gribēja ar to darīt prieku, bet, liekas, iznāca vēl sliktāk…

,— Sakiet man vēl, Karamazov: kas ir šis tēvs? Es viņu pazīstu, bet kas viņš pēc jūsu domām: āksts, nerrs?

—   Ai nē, ir cilvēki, kas dziļi jūt, bet ir kaut kā nospiesti. Viņu ākstība līdzinās ļaunai ironijai par tiem, kuriem acīs viņi nedrīkst teikt patiesību aiz ilga, pazemojoša bikluma viņu priekšā. Ticiet, Krasotkin, ka tāda ākstība reizēm ārkārtīgi traģiska. Tagad viņam viss, viss zemes virsū sakopojies Iļjušā, un, ja ijjuša nomirs, viņš vai nu bēdās zaudēs prātu, vai padarīs sev galu. Es gandrīz esmu pārliecināts par to, kad tagad noskatos viņā!

Es jūs saprotu, iKaramazov, es redzu, jūs pazīstat cilvēku, — Ko|a dzijdomīgi piebilda.

—   Un es, kolīdz ieraudzīju jūs ar suni, tā nodomāju, ka jus esat atvedis šo pašu Zukiņu.

—   Uzgaidiet, Karamazov, varbūt mēs viņu arī atradīsim, bet šis — šis ir Zvaniķis. Es to tagad ielaidīšu istabā un varbūt uzjautrināšu Iļjušu vairāk nekā ar doga kucēnu. Uzgaidiet, Karajmazov, tūlīt jūs kaut ko dabūsiet zināt. Ak mans dievs, ko es jūs kavēju! — pēkšņi strauji iesaucās Koļa. — Jūs vienos svārciņos tādā aukstumā, bet es jūs aizkavēju, redziet, redziet, kāds es egoists! Ai, mēs visi esam egoisti, (Karamazov!

—   Neraizējieties, tiesa, auksts, bet es tik viegli nesaaukstējos. Tomēr, iesim gan. Pie reizes: kas jums vārdā: es zinu, ka Ko|a, bet tālāk?

—  Nikolajs, Nikolajs Ivanovičs Krasotkins, vai, ka saka, kroņa gaumē: Krasotkina dēls, — iKoļa nezin kādēļ iesmējās, bet pēkšņi piebilda:

—   Es, saprotams, neieredzu savu vārdu — .Nikolajs.

—   Kāpēc tā?

—   Triviāli, kroņa gaumē …

—  Jums trīspadsmitais gads? — Aļoša jautāja.

—   Tas ir, četrpadsmitais, pēc divām nedēļām četrpadsmit, ļoti drīz. Jau iepriekš atzīstos jums kādā vājībā, Karamazov, tas tikai jums, uz pirmo iepazīšanos, lai jūs uzreiz redzētu visu manu dabu: es nevaru ciest, ka man jautā par maniem gadiem, vairāk kā nevaru ciest… un, beidzot… par mani, piemēram, iet neslava, ka pagājušajā nedēļā es ar sagatavošanas klases knēveļiem spēlējis laupītājus. Ka es spēlējos — tas ir tiesa, bet, ka es spēlējies pats sava prieka pēc, tas ir noteikti ļauns apmelojums. Man pamats domāt, ka tas jums nācis zināms, bet es nespēlējos sev par prieku, bet spēlējos bērnu dēļ, jo viņi bez manis nekā neprata izdomāt. Un tā vienmēr pie mums palaiž muļķības. Šī ir pļāpu pilsēta, es jums apgalvoju.

—   Un, ja nu jus spēlētos sava prieka dēļ, kas tad tur?

—   Nu, sev… Jūs taču neiesiet zirdziņos?

—   Jūs spriežat tā, — Aļoša pasmaidīja, — piemēram, uz teātri taču brauc pieaugušie, bet arī teātrī attēlo dažādu varoņu piedzīvojumus, reizēm arī ar laupītājiem un kariem, — vai tad tas nav tas pats, saprotams, savā ziņā? Bet jaunu ļaužu kara rotaļas rekreacijas laikā vai arī ja iet laupītājos, — tā jau ari ir dzimstoša māksla, dzimstoša mākslas prasība jaunajās dvēselēs, un šīs rotaļas reizēm sacer saskanīgākas neka teatra izrādes, starpība tikai tā, ka uz teātri brauc skatīties aktieros, bet te aktieri ir pati jaunatne. Bet tas ir tikai dabiski.

—   Jūs tā domājat? Tāda jūsu pārliecība? — cieši viņā noraudzījās Koļa. — Vai zināt, jūs izteicāt diezgan interesantu domu; kad iešu mājās, par šo lietu vēl palauzīšu galvu … Jāatzīstas, es jau paredzēju, ka no jums varēs šo to mācīties. Es nācu pie jums mācīties, Karamazov, — iejūtīgā un ekspansivā balsī nobeidza Koļa.

—   Un es pie jums, — Aļoša pasmaidīja, spiezdams viņam roku.

Koļa bija ārkārtīgi apmierināts ar Aļošu. Viņu pārsteidza tas, ka ar Aļošu viņš jutās augstākā mērā kā līdzīgs ar līdzīgu un ka Aļoša ar viņu runā kā ar «pašu lielāko».

—   Es jums tūlīt parādīšu kaut ko negaidītu, Karamazov, arī kādu teatralu uzvedumu, — viņš nervozi iesmējās, — tādēļ vien atnācu.

—   Iegriezīsimies papriekš pa kreisi pie saimniekiem, tur visi mūsējie noliek savus mēteļus, jo istaba šaura un karsta.

—   Nē, es tikai uz acumirkli, es iešu iekšā un pasēdēšu mētelī. Zvaniķis paliks te priekšiņā un pamirs: sē, Zvaniķi, kuš un mirsti! — redziet, viņš jau beigts. Bet es vispirms iešu iekšā, izlūkošu apstākļus un pēc tam, kad vajadzēs, iesvilpšos: — Sē, Zvaniķi! — Un jūs redzēsiet, viņš tūlīt iebrāzīsies kā apdedzis. Tikai Smurovs nedrīkst aizmirst tai acumirklī atvērt durvis. Gan es izrīkošos, un jūs redzēsiet ko negaidītu …

V Pie Iljušas gultiņas

Mums jau pazīstamajā istabā, kurā dzīvoja mums pazīstamā štabkapteiņa Sņegireva ģimene, šai brīdī bija ir smacīgi, ir šauri, jo publikas bija salasījies ļoti daudz. Šoreiz pie Iļjušas sēdēja vairāki puisēni, un, lai gan viņi visi, tāpat kā Smurovs, bija gatavi noliegt, ka ar Iļjušu viņus samierinājis un atkal savedis kopā Aļoša, bet tā tas patiesībā bija. Visa viņa māksla šai gadījumā bija tā, ka viņš tos vienu pēc otra salabināja ar Iļjušu bez «teļa laipnībām», bet gluži kā bez nodoma un netīšām. Bet Iliušam tas ļoti atviegloja viņa ciešanas. Redzēdams visu šo puisēnu, savu bijušo ienaidnieku, gandrīz JTiaigo draudzību un līdzcietību, viņš bija ļoti aizkustināts. Trūka vienīgi Krasotkina, un tas gulēja uz viņa sirds kā smags slogs. Ja Hjušiņa rūgtajās atmiņās bija kaut kas visrūgtākais, tad taisni visa šī epizode ar Krasotkinu, viņa bijušo vienīgo draugu un aizstāvi, kam viņš toreiz metās virsū ar nazīti, tā domāja arī gudrais puisītis Smurovs (kas pirmais bija atnācis izlīgt ar Iļjušu). Bet pats Krasotkins, kad Smurovs kā aplinkus paziņoja viņam, ka Aļoša gribot ierasties pie viņa «kādā lietā», tūlīt to pārtrauca un kā cirtin atcirta katru pieeju, likdams Smurovam tūlīt paziņot «Karamazovam», ka viņš pats zinot, kā rīkoties, ka padoma nevienam nelūdzot, un, ja arī iešot pie slimā, tad pats zinot, kad iet, jo viņam esot «savs aprēķins». Tas bija jau priekš pāris nedēļām. Lūk, kādēļ Aļoša negāja pie viņa pats, kā bija nodomājis. Taču viņš, kaut arī nogaidīja, tomēr sūtīja Smurcvu pie 'Krasotkina vēlreiz un vēlreiz. Bet abas šīs reizes Krasotkins jau atbildēja ar visnoteiktāko un krasāko noraidījumu, likdams Aļošam sacīt, ka, ja viņš pats nākšot tam pakaļ, tad viņš nekad vairs neiešot pie Iļjušas, un lai viņam vairs neuzbāžoties. Pat līdz šai pašai beidzamai dienai pats Smurovs nezināja, ka Koļa nolēmis šorīt doties pie Iļjušas, un tikai vakar vakarā, atvadīdamies no Smurova, Kola negaidot tam asi paziņoja, lai viņš io gaidot rīt no rīta mājās, tāpēc ka viņš iešot reizē ar to pie Sņegireviem, bet ka tomēr viņš nevienam nedrīkstot iepriekš ziņot par viņa ierašanos, jo viņš gribot ierasties negaidīts. Smurovs paklausīja. Bet cerības, ķa viņš atvedīs pazudušo Zukiņu, Smurovam radās tādēļ, ka Krasotkins kādreiz kā garām ejot izmeta vārdus, ka «ēzeļi viņi visi, ja nevar atrast suni, ja tikai tas vēl dzīvs». Bet, kad Smurovs bailīgi, nogaidījis izdevīgu brīdi, lika manīt 'Krasotkinam savas domas par suni, tas pēkšņi briesmīgi noskaitās: «Kas es par ēzeli, ja man jāmeklē sveši suņi pa visu pilsētu, kad man pašam savs Zvaniķis? Un vai tad var iedomāties, ka suns, kas norijis adatu, var palikt dzīvs! Teļu laipnības, vairāk nekā!»

Bet Iļjuša jau pāris nedēļu gandrīz neatstāja savu gultiņu kaktā pie svētbildēm. Uz skolu viņš nebija gājis jau no tā laika, kad satikās ar Aļošu un iekoda viņam pirkstā. No tās pašas dienas viņš arī sāka slimot, lai gan kādu mēnesi viņš reizēm vēl varēja kā nekā staigāt pa istabu un priekšiņu, paretam uzcēlies no gultiņas. Beidzot viņš galīgi zaudēja spēkus un bez tēva palīdzības nevarēja kustēties. Tēvs par viņu drebēt drebēja, pat pavisam atmeta dzeršanu, gandrīz zaudēja prātu no bailēm, ka tikai viņa puisītis nenomirtu, un bieži vien, sevišķi pēc tam, kad bija viņu pavadījis zem rokas pa istabu un atkal noguldījis gultiņā, — pēkšņi izskrēja priekšiņā, tumšā kaktā, un, piespiedis pieri pie sienas, sāka kā vaimanādams gauži raudāt, apspiezdams savu balsi, lai viņa raudas nevarētu dzirdēt pie Iļjušas.

Atgriezies istabā, viņš parasti sāka kā nekā mierināt un uzjautrināt savu dārgo puisīti, stāstīja viņam pasakas, smieklīgas anekdotes vai arī pats iztēloja dažādus smieklīgus ļaudis, kādus tam nācies sastapt, viņš atdarināja pat dzīvniekus, cik smieklīgi tie kauc vai brēc. Bet Iļjušam ļoti nepatika, kad tēvs ālējās un tēloja ākstu. Lai gan zēns centās neizrādīt, ka tas viņam nepatīkami, bet ar sirdssāpēm apzinājās, ka tēvs sabiedrībā pazemots, un vienmēr neatvairāmi atcerējās «vīšķi» un to «briesmīgo dienu». Ņiniņai, Iļjušiņa klusajai un biklajai māsai, kas bija ar vārgām kājām, arī nepatika, ka tēvs ālējas (bet Varvara Nikolajevna jau sen kamēr bija devusies uz Pēterburgu klausīties kursus), toties plānprāte māmiņa ļoti uzjautrinājās un no visas sirds smējās, kad viņas laulāts draugs sāka ko neko iztēlot vai arī rādīt kādus smieklīgus žestus. Ar to vien viņu varēja nomierināt, citādi viņa visu laiku bez mitēšanās kurnēja un raudāja, ka nu viņu visi aizmirsuši, ka neviens par viņu negādājot, ka viņai darot pārestību utt., utt. Bet pašās pēdējās dienās arī viņa bija gluži kā pārvērtusies. Viņa bieži vien sāka raudzīties kaktiņā uz Iļjušu un kļuva domīga. Bija kļuvusi daudz nerunīgāka, aprāvās un, ja arī ņēmās raudāt, tad klusu, lai nedzirdētu. Štabkapteinis vēroja viņā šo pārmaiņu rūgtā neizprašanā. Puisēnu apciemojumi sākumā viņai nepatika un tikai kaitināja viņu, bet vēlāk bērnu jautrie kliedzieni un nostāsti sāka uzjautrināt arī viņu un beidzot tik tālu iepatikās, ka viņai būtu briesmīgi skumji, ja šie puisēni vairs nenāktu. Kad bērni šo to stāstīja vai sāka rotaļas, viņa smējās un sita plaukstas. Dažus sauca sev klāt un skūpstīja. Sevišķi viņa iemīlēja puisēnu Smurovu. Kas zīmējas uz štabkapteini, tad bērni, kas parādījās viņa dzīvoklī un nāca uzjautrināt Iļjušu, jau no paša sākuma radīja viņa sirdī jūsmīgu prieku un pat cerību, ka Iļjuša tagad beigs skumt un varbūt tāpēc ātrāk izveseļosies. Viņš nevienu brīdi līdz pašarn beidzamajam laikam nešaubījās, neraugoties uz visām savām bailēm lijušas dēļ, ka viņa puisītis pēkšņi izveseļosies. Viņš sagaidīja mazos viesus godbijīgi, grozījās tiem apkārt, pakalpoja, bija gatavs tos nēsāt uz muguras un pat tiešām sāka to darīt, bet Iļjušam šīs rotaļas nepatika, un tās pameta. Sāka tiem pirkt saldumus, rausīšus, riekstiņus, sarīkoja tēju, zieda sviestmaizes. Jāpiebilst, ka visu šo laiku naudas viņam netrūka. Toreiz divsimt rubļus no Katerinas Ivanovnas viņš pieņēma uz mata tā, kā Aļoša jau iepriekš bija pateicis. Bet vēlāk Katerina Ivanovna, dabūjusi zināt tuvāk par viņu apstākļiem un par Iļjušas slimību, pati apmeklēja viņu dzīvokli, iepazinās ar visu ģimeni un prata pat savaldzināt plānprātīti štabkapteiņa.kundzi. No tā laika viņas rokas vairs neskopojās, un pats štabkapteinis, ko pārņēma šausmas no domām, ka viņa dēliņš var nomirt, aizmirsa savu agrāko iedomību un pazemīgi pieņēma žēlastības dāvanas. Visu šo laiku ārsts Hercenštūbe, Katerinas Ivanovnas aicināts, brauca pastāvīgi un akurati ik'pārdienas pie slimnieka, bet labuma no viņa apciemojumiem bija maz, tikai zāles gan viņš tam deva iekšā bez jēgas. Toties šodien, šai svētdienas rītā, pie štabkapteiņa gaidīja kādu jaunu ārstu, atbraucēju no Maskavas, kur viņu uzskatīja par slavenību. Viņu īpaši izrakstīja un ataicināja no Maskavas Katerina Ivanovna par lielu naudu, — nevis Iļjušiņam, bet kādā citā nolūkā, par ko būs runa tālāk un savā vietā, bet, tā kā viņš bija ieradies, tad viņa to palūdza apmeklēt arī Iļjušiņu, par ko štabkapteinim jau iepriekš deva ziņu. Bet par Koļas Krasotkina ierašanos viņam iepriekš nebija nekādas nojautas, kaut gan viņš jau sen vēlējās, lai beidzot atnāk šis zēns, domājot par kuru viņa lļjuša tā mocījās. Tai pašā# acumirklī, kad Krasotkins atvēra durvis un parādījās istabā, visi, štabkapteinis un puisēni, bija sadrūzmējušies ap slimnieka gultiņu un aplūkoja tikko atnesto sīciņo doga kucēniņu, kas tikai vakar bija dzimis, bet jau nedēļu iepriekš štabkapteiņa pasūtīts, lai varētu apmierināt un uzjautrināt Iļjušiņu, kas visu laiku skuma pēc pazudušā un, zināms, jau bojā gājušā Zukiņa. lļjuša, kas jau priekš trim dienām bija dzirdējis un zināja, ka viņam dāvinās mazu sunīti un nevis kādu parastu, bet īstu Milanas dogu (kas, zināms, bija briesmīgi svarīgi), lai gan ārēji, smalku un delikātu jūtu pamudināts, izrādīja, ka priecājas par dāvanu, bet visi, ir tēvs, ir puisēni, skaidri redzēja, ka jaunais sunītis varbūt tikai vēl vairāk saviļņoja viņa sirsniņā atmiņas par nelaimīgo, viņa nomocīto Zukiņu Kucēns gulēja un ķepurojās viņam līdzās, un viņš, sāpīgi smaidīdams, glaudīja to ar savu tievo, bālo, izkaltušo rociņu; bija pat redzams, ka sunītis viņam iepaticies, bet. .. Zukiņa tomēr nebija, tomēr tas nebija Zukiņš; bet, ja būtu ij Zukiņš, ij kucēns, tad tik būtu pilnīga laime!

—    Krasotkins! — pēkšņi iesaucās kāds no puisēniem, kas pirmais bija ieraudzījis ienākušo Koļu. Sacēlās acīm redzams uztraukums, puisēni pašķīrās un nostājās gultiņai abās pusēs un tā pēkšņi atklāja visu Iļjušiņu. Štabkapteinis strauji metās pretim Koļam.

—   Esiet tik laipni, esiet tik laipni… dārgo viesi! — viņš murmināja. — Iļjušiņ, pie tevis ieradies iKrasotkina kungs …

Bet Krasotkins, steigā tam pasniedzis roku, acumirklī parādīja arī, cik ārkārtīgi labi tam zināmi pieklājības likumi. Viņš tūlīt un vispirms griezās pie savā krēslā sēdošās štabkapteiņa kundzes (kas taisni šai acumirklī bija ļoti nemierā un pukojās par to, ka puisēni aizstājušies priekšā lijušas gultiņai un nejauj tai paraudzīties jaunajā sunītī) un ārkārtīgi pieklājīgi viņas priekšā pievilka kājiņu, un tad, pagriezies pret Ņiniņu, arī viņai kā dāmai palocījās tikpat zemu. Šis pieklājīgais solis atstāja uz slimo dāmu neparasti patīkamu iespaidu.

—   Tūlīt var pazīt labi audzinātu jaunekli, — viņa skaļi sacīja, noplātīdama rokas, — bet ko gan dara citi mūsu viesi: sajāj iekšā viens otram mugurā.

—   Kā tad tā, māmiņ, viens otram mugurā, kā tad tā, — štabkapteinis nošļupstēja, lai gan laipni, bet mazliet baidīdamies par «māmiņu».

—   Un taisni tā sajāj. Sakāpj priekšiņā viens otram jāšus uz pleciem un tā sajāj godīgā ģimenē — jāšus. Kas tad tie par viesiem?

—   Bet kas gan, kas gan, māmiņ, tā iejāja, kas gan?

—   Lūk, še, šis zēns šodien iejāja uz šī zēna, bet, lūk, tas uz tā …

Bet Koļa jau stāvēja pie Iļjušas gultiņas. Slimnieks manāmi nobālēja. Viņš pacēlās gultiņā un cieši cieši palūkojās Koļā. Tas nebija redzējis savu agrāko mazo draugu jau mēneši divi un pēkšņi palika stāvot viņa priekšā pavisam satriekts: viņš pat nevarēja iedomāties, ka ieraudzīs tādu novājējušu un nodzeltējušu sejiņu, tādas acis, kas dega drudža karsonī un, likās, bija kļuvušas briesmīgi lielas, tādas vājas rociņas. Rūgtā izbrīnā viņš ieskatījās, ka Iļjuša tik dziļi un bieži elpo un ka viņam tā apkaltušas lūpas. Viņš paspēra soli uz viņa pusi, sniedza roku un, gandrīz pavisam apjucis, sacīja:

—   Nu ko, vecais … kā labi iet?

Bet viņa balss pārtrūka, izvaļības nepietika, viņa seja pēkšņi dīvaini sašķobījās, un kaut kas iedrebējās ap viņa lūpām. Iļjuša viņam sāpīgi uzsmaidīja, vēl arvienu nespēdams ne vārda pasacīt. Koļa.pēkšņi pacēla roku un nezin kādēļ noglaudīja ar delnu Iļjušam matus.

—   Ne-kas! — viņš tam klusu nočukstēja, it kā gribēdams uzmundrināt viņu, it kā pats nezinādams, kādēļ to saka. Brītiņu atkal cieta klusu.

—   Kas tas, vai tev jauns*kucēns? — Koļa pēkšņi jautāja visnejūtīgākā balsī.

—  Jā-ā-ā! — Iļjuša atbildēja, gari čukstēdams, aizelsdamies.

—   Melns purns, tātad no niknajiem, no ķēdes suņiem, — Ko]a cienīgi un stingri piebilda, it kā viss grozītos taisni ap kucēnu un viņa melno purnu. Bet galvenais bija tas, ka viņš vēl arvien visiem spēkiem centās nomākt sevī jūtas, lai nebūtu jāraud kā «maziņam», un vēl arvien nevarēja nomākt. — Paaugs, būs jāsien ķēdē, es jau zinu.

—   Viņš būs milzis! — kāds puisēns barā iesaucās.

—  Zināms, Milanas dogs, milzīgs, lūk, tāds, teļa lielumā, — pēkšņi atskanēja vairākas balsis.

—   Teļa lieiumā, pamatīga teļa lielumā, — piesteidzās štabkapteinis, — es īpaši sameklēju tādu, pašu, pašu niknāko, un ari viņa vecāki ir milzīgi un visniknākie, lūk, tādā augumā no grīdas … Sēdiet, lūk, šeit, uz gultiņas pie lijušas vai arī te uz soliņa. Laipni lūdzam, dārgo viesi, ilgi gaidīto viesi… Atnācāt kopā ar Alekseju Fjodoroviču?

Krasotkins nosēdās uz gultiņas, pie Iļjušas kājām. Lai gan viņš varbūt ceļā bija pārdomājis, kā veikli uzsākt sarunu, bet nu bija galīgi zaudējis pavedienu.

—   Nē… es ar Zvaniķi… Man tagad tāds suns, Zvaniķis. Slavu vārds. Tur gaida … pasvilpšu un ielidos. Es arī ar suni,— viņš pēkšņi uzrunāja lijušu, — vai atceries, vecais, Zukiņu? — viņš pēkšņi to kā apdedzināja ar jautājumu.

Iļjušiņam sejiņa pārvērtās. Viņš uzmeta Koļam cietēja skatienu. Aļoša, kas stāvēja pie durvīm, sarauca seju un jau paslepšus māja Koļam, lai tas nesāktu runāt par Zukiņu, bet tas to neievēroja vai arī negribēja ievērot.

—   Kur ir… Zukiņš? — Iļjuša jautāja aizlauztā balstiņā.

—   Nu, brāl, tavs Zukiņš — fju! Pagalam tavs Zukiņš!

Iļjuša cieta klusu, bet cieši cieši vēlieiz pavērās Kolā. Aļoša,

uzķēris Koļas skatienu, visiem spēkiem atkal māja viņam, bet viņš no jauna aizgrieza prom acis, izlikdamies, ka arī tagad nav ievērojis.

—   Kaut kur aizskrējis un pazudis. Kā lai nepazūd pēc tāda uzkožamā, — bez žēlastības cirta 'Koļa, bet pa to laiku pats, no kaut kā vai smaka nost. — Toties man ir Zvaniķis… Slavu vārds … Es tev to atvedu …

—   Nevajag! — pēkšņi sacīja Iļjuša.

—   Nē, nē, vajag, katrā ziņā paskaties… Tev būs prieks … Es ar nodomu atvedu… tāds pats pinkainis kā tas… Vai jūs atļausiet, kundze, pasaukt šurp manu suni? — viņš pēkšņi uzrunāja Sņegireva kundzi nu jau tādā gluži neizprotamā uztraukumā.

—   Nevajag, nevajag! — Iļjuša iesaucās ar rūgtu pieskaņu balsī. Pārmetums iekvēlojās viņa acīs.

—  Ja jūs… — štabkapteinis pēkšņi pietrūkās no lādes, uz kuras bija apsēdies pie sienas, — ja jūs … citā reizē … — Viņš nošļupstēja, bet Kola, neatturami palikdams pie sava un steigdamies, pēkšņi uzsauca Smurovam: — Smurov, atver durvis! — Un, kolīdz tas bija atvēris, pasvilpa savā svilpītē. Zvaniķis strauji iebrāzās istabā.

—   Lec, Zvaniķi, celies pakaļkājās! Celies! — iebrēcās Koja, pietrūkdamies stāvus, un suns, notupies pakaļkājās, izstiepās taisni Iļjušas gultiņas priekšā. Notika kaut kas, ko neviens nebija gaidījis: Iļjuša nodrebēja un pēkšņi ar visu spēku sakustējās uz priekšu, pieliecās pie Zvaniķa un kā pamirdams raudzījās viņā.

—  Tas… Zukiņš! — viņš pēkšņi iekliedzās ciešanās un laimē lūstošā balstiņā.

—   Bet ko gan tu domāji? — Krasotkins no visa spēka iekliedzās skaļā, laimes pilnā balsī un, pieliecies pie suņa, apkampa to un pacēla pie lijušas.

—   Skaties, vecais, redzi, acs greiza un kreisā auss pārplēsta, uz mata tās pazīmes, kuras tu man pastāstīji. Pēc šīm pazīmēm es arī viņu atradu! Jau tad atradu, drīz vien. Viņš jau nevienam nepiederēja, nevienam nepiederēja! — Koļa paskaidroja, ātri pagriezdamies pret štabkapteini, viņa kundzi, Aļošu un tad atkal pret Ijjušu, — viņš uzturējās pie Fedotoviem laidarā, bija jau tur pieradis, tikai tie viņu nebaroja, bet viņš ir bēglis, atbēdzis no sādžas… Es to sameklēju … Redzi, vecais, tātad toreiz viņš tavu kumosu nav norijis. Ja būtu norijis, tad nu gan nobeigtos, zināms, ka nobeigtos! Tātad paspējis izspļaut, ja tagad dzīvs. Bet tu hemaz nepamanīji, ka viņš izspļauj. Izspļāva, mēli tomēr sadūra, tādēļ arī toreiz tā kauca. Skrēja un kauca, bet tu jau domāji, ka viņš pavisam norijis. Viņam gan vajadzēja ļoti stipri kaukt, jo sunim mutē ļoti maiga āda … maigāka nekā cilvēkam, daudz maigāka! — Koļa nevaldāmi sauca, un viņa seja aiz sajūsmas kvēloja un staroja.

Bet Iļjuša nevarēja pat parunāt. Viņš raudzījās Koļā savām lielajām un kā šausmās izvalbītajām acīm, atplestu muti un gluži nobālējis. Un, ja vien Krasotkins, kas nekā nenojauta, būtu zinājis, cik mocoši un briesmīgi tāds brīdis var ietekmēt slimā puisēna stāvokli, tad neparko neiedrošinātos palaist tādu joku, kādu viņš'palaida. Bet visā istabā to saprata varbūt viens vienīgs Aļoša. Kas zīmējas uz štabkapteini, tad viņš it kā pavisam pārvērtās vissīkākajā puisītī.

Zukiņš! Tad šis ir Zukiņš? — viņš iesaucās svētlaimīgā balsī. — Iļjušiņ, tas taču Zukiņš, tavs Zukiņš! Māmiņ, tas taču Zukiņš! — viņš tikko neraudāja.

—   Un 'man pat neienāca prātā! — Smurovs rūgti iesaucās.

—   Ir gan tas Krasotkins, es teicu, ka viņš atradīs Zukiņu, un atrada arī!

—   Un atrada arī! — vēl kāds priecīgi atsaucās.

—   Brašs zēns tas Krasotkins! — noskanēja trešā balstiņa.

—   Brašs zēns, brašs zēns! — sauca visi puisēni un sāka aplaudēt.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — Krasotkins centās visus pārkliegt,

—   es jums pastāstīšu, kā tas notika, vislielākais joks ir tas, kā tas notika, un nekas cits! Es taču viņu atradu, atvedu pie sevis un tūlīt noslēpu, mājā turēju zem atslēgas un nerādīju nevienam līdz pašai beidzamai dienai. Tikai Smurovs dabūja zināt priekš divi nedēļām, bet es viņu pārliecināju, ka tas ir Zvaniķis, un viņš nenoģida, bet pa to laiku es Zukinu iemācīju visās mākslās, paskatieties, paskatieties jel, kādus numurus viņš prot! Tādēļ vien jau mācīju, lai atvestu pie tevis, vecais, apmācītu, noslīpētu: «Palūk nu, vecais, kāds tagad tavs Zukiņš!» Vai jums nav pie rokas kāds gabaliņš gaļas, viņš jums tūlīt parādīs vienu tādu joku, ka jūs no smiekliem pakritīsiet, — gabaliņš gaļas, kumosiņš, vai tad tiešām jums nav?

Štabkapteinis strauji metās cauri priekšiņai saimnieku galā, kur vārīja ēdienu arī štabkapteiņa ģimenei. Bet Koļa, lai velti nezaudētu dārgo laiku, briesmīgi steigdamies, uzsauca Zvaniķim: «Mirsti!» Un tas pēkšņi sāka griezties, apgulās uz muguras un nekustīgi pamira, saslējis gaisā visas četras kājas. Puisēni smējās, Iļjuša skatījās ar to pašu agrāko cietēja smaidu, bet par visiem vairāk, ka Zvaniķis miris, patika «māmiņai». Viņa sāka skaļi smieties par suni, sist knipjus un saukt:

—   Zvaniķi, Zvaniķi!

—   Neparko necelsies augšā, neparko, — iKoļa uzsauca, uzvaroši un taisnīgi lepodamies, — lai kliedz vai visa pasaule, bet, kolīdz es uzsaukšu, viņš acumirklī būs augšā: — Sē, Zvaniķi!

Suns pietrūkās un sāka lēkāt, aiz prieka smilkstēdams. Štabkapteinis ieskrēja ar vārītas gaļas gabalu.

—   Vai nav karsta? — steidzīgi un lietišķi apvaicājās Koļa, saņemdams gabalu, — nē, nav vis, suņiem nepatīk karsts. Nu tad skatieties visi, Iļjušiņ, skaties, nu skaties tak, skaties, vecais, ko tu neskaties? Es atvedu, bet viņš neskatās!

Jaunais joks bija tas, ka nekustīgi stāvošam un purnu izstiepušam sunim uzlika uz paša purna gardo gaļas gabaliņu. Nelaimīgajam sunim nepakustoties bija jānostāv ar gaļas gabalu uz purna, cik ilgi vien viņa saimnieks liek, jāsastingst, jāpamirst, kaut vai pusstundu. Bet Zvaniķim lika, stāvēt tikai mazu brītiņu.

—   Caps! — Koļa iesaucās, un kumoss vienā mirkli no Zvaniķa purna ielidoja mutē. Publika, saprotams, izrādīja jūsmīgu izbrīnu.

—   Un vai tiešām, vai tiešām tādēļ vien, lai apmācītu suni, jūs visu laiku nenācāt? — ar nevilšu pārmetumu iesaucās Aļoša.

—   Taisni tādēļ, — iekliedzās visvientiesīgākā kārtā Koļa. — Es viņu gribēju parādīt visā spožumā.

—   Zvaniķi! Zvaniķi! — pēkšņi saviem vājajiem pirkstiņiem sāka sist knipjus Iļjuša, vilinādams suni.

—   Ko tu tur! Lai viņš pats uzlec tev uz gultas. Sē, Zvaniķi! — Koļa uzsita ar plaukstu uz gultas, un Zvaniķis kā bulta ielēca pie ijjušas. Tas ar abām rokām strauji apkampa viņa galvu, bet Zvaniķis par to tūlīt nolaizīja viņam vaigu. Iļjuša piespiedās viņam klāt, izstiepās gultiņā un paslēpa seju no visiem suņa pinkainajās spalvās.

—  Ak kungs, ak kungs! — štabkapteinis iesaucās. Koļa atkal nosēdās gultā pie Iļjušas.

—   Iļjuša, es tev varu parādīt vēl vienu joku. Es tev atnesu lielgabaliņu. Atceries, es jau toreiz tev stāstīju par šo lielgabaliņu, un tu teici: «Ai, kā arī man gribētos to redzēt!» Nu, lūk, tagad es to atnesu.

Un 'Koļa steigšus izvilka no somas savu bronzas lielgabaliņu. Viņš steidzās tādēļ, ka arī pats bija ļoti laimīgs: citu reizi viņš būtu nogaidījis, kamēr pāriet suņa radītais efekts, bet tagad pasteidzās, nicinādams katru atturību: «Jau tā jūs laimīgi, nu tad saņemiet vēl vairāk laimes!» Jo pats viņš bija ļoti aizrāvies.

—   Es šo mantiņu jau sen biju noskatījis pie ierēdņa Morozova, — tev, vecais, tev. Tur tā stāvēja dīkā, viņš to bija dabūjis no brāļa, tad es to iemainīju pret grāmatu no sava tēva skapja: Muhameda radinieks jeb dziedinoša muļķība. Grāmatiņa simt gadus veca, gluži trakulīga, iznākusi Maskavā, kad vēl ne-, bija cenzūras, .bet Morozovs uz tādām lietām kārs. Vēl paldies pateica …

Lielgabaliņu Koļa turēja rokās visu priekšā, tā ka visi to varēja apskatīt un apbrīnot. Iļjuša pacēlās un, joprojām ar labo roku apkampis Zvaniķi, ar sajūsmu apskatīja rotaļlietiņu.

Efekts sasniedza augstāko pakāpi, kad Koļa paziņoja, ka viņam esot arī pulveris un ka tūlīt varot arī izšaut, «ja tikai tas neapgrūtinās dāmas». «Māmiņa» tūlīt palūdza, lai viņai ļaujot rotaļlietiņu* apskatīt tuvāk, kas nekavējoties tika izpildīts. Bronzas lielgabals uz riteņiem viņai briesmīgi iepatikās, un viņa to sāka ripināt pa klēpi. Uz lūgumu, lai atļauj izšaut, viņa atbildēja, dodot pilnīgu piekrišanu, kaut gan nemaz nesaprata, ko viņai lūdz. Koļa parādīja pulveri un skrotis. Štabkapteinis kā bijušais karavīrs pats izrīkojās ar lādiņu, iebērdams vismazāko porciju pulvera, bet skroti lūdza atlikt līdz citai reizei. Lielgabalu nolika uz grīdas, ar stobru pret tukšu vietu, degcaurumā iespieda trīs graudiņus pulvera un ar sērkociņu aizdedzināja. Notika visspīdošākais šāviens. «Māmiņa» gandrīz nodrebēja, bet tūlīt jau aiz prieka iesmējās. Puisēni raudzījās klusā līksmībā, bet laimīgāks par visiem, raudzīdamies lijušā, bija štabkapteinis. Koļa pacēla lielgabaliņu un tūlīt to atdāvināja Ijjušam kopā ar skrotīm un pulveri.

—   To es tev, to es tev! Jau sen sagatavoju, — viņš vēlreiz atkārtoja bezgala laimīgs.

—   Ai, uzdāviniet man! Nē, uzdāviniet lielgabaliņu labāk man! — kā mazs bērns pēkšņi sāka lūgties «māmiņa». Viņas sejā parādījās rūgts nemiers aiz bailēm, ka viņai neuzdāvinās. Koļa apjuka. Štabkapteinis kļuva nemierīgs un uztraucās.

—   Māmiņ, māmiņ! — viņš tai pieskrēja klāt. — Lielgabaliņš ir tavs, tavs, bet lai tas paliek pie Iļjušas, jo viņam to uzdāvināja, bet tas jau tikpat kā tavs, Iļjuša vienmēr tev dos paspēlēties, lai tad tas būtu jums kopīgs. Kopīgs …

—    Nē, negribu, ka kopīgs, nē, lai būtu pavisam mans, nevis Iļjušas, — «māmiņa» turpināja, taisīdamās jau raudāt.

—   Māmiņ, ņem, nu še, ņem! — pēkšņi iesaucās Iļjuša. — Krasotkin, vai es varu to atdāvināt māmiņai? — viņš pēkšņi lūdzošā balsī uzrunāja Krasotkinu, it kā baidīdamies, lai tas neapvainotos, ka viņš tā dāvanu atdod citam.

—   Pilnīgi vari! — tūlīt piekrita Krasotkins un, paņēmis lielgabaliņu no Iļjušas rokām, pats to nodeva «māmiņai», vispieklājīgākā kārtā palocīdamies. Viņa aizgrābtībā pat apraudājās.

—   Iļjušiņ, mīļais, re, kā viņš mīl savu māmiņu! — viņa aizgrābta iesaucās un tūlīt atkal sāka ripināt lielgabalu sev pa klēpi.

—   Māmiņ, ļauj, es tev noskūpstīšu rociņu, — viņai pieskrēja klāt vīrs un tūlīt izpildīja nodomu.

—     Un kurš gan ir vismīlīgākais jauneklis, tad, lūk, šis labais puisītis! — sacīja pateicīgā dāma, norādīdama uz Krasotkinu.

—   Bet pulvera, Iļjuša, tagad tev nesīšu, cik tik tu gribi. Mēs tagad paši taisām pulveri. Borovikovs dabūja zināt sastāvdaļas: divdesmit četras daļas salpetra, desmit sēra un sešas bērza ogļu, visu sagrūst kopā, pieliet ūdeni, sajaukt mīklā, izberzt caur bungu ādu — un pulveris gatavs.

—  Man jau Smurovs stāstīja par jūsu pulveri, tikai papiņš saka, ka tas neesot īsts pulveris, — Iļjuša atsaucās.

—   Kā nav īsts? — Koja nosarka. — Mums tas deg. Tomēr, es jau nezinu .

—   Nē, es neko… — pēkšņi pietrūkās štabkapteinis vainīga cilvēka paskatā. — Tiesa, es teicu, ka īstu pulveri taisa citādi, bet tas nekas, var arī tā …

—   Nezinu, jūs zināt labāk. Mēs to aizdedzinājām pomades podiņā, dega vareni, pavisam sadega, tikai mazdrusciņ kvēpu palika. Bet tā jau bija tikai mīkla, ja izberztu caur ādu … Bet jūs jau zināt labāk, es nezinu … Un Bulkinu tēvs nopēra mūsu pulvera dēļ, vai esi dzirdējis? — viņš pēkšņi uzrunāja Iļjušu.

—   Dzirdēju, — Iļjuša atbildēja. Viņš ar bezgalīgu interesi un baudu klausījās Koļā.

—   Mēs pietaisījām pulvera veselu pudeli, un viņš to glabājis zem gultas. Ieraudzījis tēvs. Teicis, ka varot uzspert gaisā. Un tūlīt uz vietas nopēris. Gribējis par mani ģimnāzijā sūdzēties. Tagad viņu nelaiž ar mani kopā, tagad nevienu nelaiž ar mani kopā. Arī Smurovu nelaiž, pie visiem esmu nācis godā, — saka, ka es esot trakulis, — Koļa nicinoši iesmējās. — Tas viss te sākās ar to dzelzceļu.

—   Ak jā, mēs dzirdējām arī par šo jūsu pasažu! — štabkapteinis iesaucās. — Kā gan jūs tur nogulējāt? Un vai tiešām jūs tur nemaz nenobijāties, kad gulējāt zem vilciena? Bailes jums bija?

Štabkapteinis briesmīgi glaimoja Koļam.

—   N-ne visai! — nevērīgi atteica Koļa. — Manu reputāciju te visvairāk samaitāja šī nolādētā zoss, — viņš atkal pagriezās pret Iļjušu. Lai gan stāstīdams viņš gribēja izlikties nevērīgs, tomēr arvien vēl nespēja savaldīties un joprojām it kā brīžam samulsa.

—   Ak, arī par zosi es dzirdēju! — Iļjuša iesmējās, starot starodams, — man stāstīja, tikai es nesapratu, vai tiešām arī tiesa tevi tiesāja?

—    Visnejēdzīgākais joks, tīrais sīkums, no kā pie mums izpūtuši veselu ziloni, kā jau parasts, — nekautrēdamies iesāka Koļa. — Viendien es te gāju pa laukumu, un taisni tad sadzina zosis. Es apstājos un skatos uz zosīm. Piepeši kāds šejienes puisis, Višņakovs, viņš tagad kalpo pie Plotņikoviem par izsūtāmo, raugās manī un saka: «Ko tu te uz zosīm skaties?» Es paveros puisī: apaļš muļķa purns, puisim divdesmit gadu, es, vai zināt, nekad nenoraidu tautu. Man patīk būt ar tautu … Mēs esam atpalikuši no tautas — tā ir aksioma —1 jums, liekas, labpatīkas smieties, Karamazov?

—   Nē, pasarg dievs, es jūs cieši klausos, — neliekuļoti sirsnīgi atsaucās Aļoša, un jūtīgais Koļa acumirklī atguvās.

—   Mana teorija, Karamazov, skaidra un vienkārša, — atkal priecīgs, viņš steigšus turpināja. — Es ticu tautai un vienmēr esmu gatavs atzīt tās taisnību, tikai nemaz nelutinot to, tas ir sine qua … Jā, es taču par zosi. Nu, lūk, es griežos pie šī muļķa un saku tam: «Es domāju, ko gan zoss domā.» Viņš skatās manī kā beidzamais muļķis: «Par ko,» viņš saka, «zoss domā?» — «Nu paveries,» es saku, «te stāv rati ar auzām. No maisa birst auzas, bet zoss izstiepusi kaklu zem paša riteņa un' knābā graudus — redzi?» — «To es pārlieku labi redzu,» viņš atbild. «Nu tad, lūk,» es saku, «ja šos pašus ratus tagad mazliet pabrauktu uz priekšu, vai ritenis pārgriezīs zosij kaklu vai ne?» — «Visādā ziņā,» viņš saka, «pārgriezīs,» bet pats jau smaida pa visu ģīmi, gluži kā izkūst. «Nu, tad nāc, puis,» es saku, «lai iet.» — «Lai iet,» šis atbild. Un mums nebija ilgi jā-, gudro: viņš tā nemanot nostājās pie pavadas, un es sāņus, lai vadītu zosi. Bet zemnieks tai brīdī bija aizgriezies, sācis ar kādu pļāpāt, tā ka man nemaz nebija jārāda zosij ceļš: tā pati no sevis kā stieptin izstiepa kaklu'pēc auzām, zem ratiem, zem paša riteņa. Es pametu puisim ar aci, viņš parāva un — k-kraks, tā arī pārbrauca zosij kaklu vidū pušu! Un nu vajadzēja notikt, ka tai pašā mirklī visi zemnieki ieraudzīja mūs un visi reizē sāka bļaut: «To tu tīšām!» — «Nē, netīšām!» — «Nē, tīšām!» Nu, bļauj: «Pie miertiesneša!» Paķēra arī mani: «Arī tu biji te, piepalīdzēji, viss tirgus tevi pazīst!» Bet mani tiešām nezin kādēļ pazīst viss tirgus, — Koļa patmīlīgi piebilda. — Dodamies visi pie miertiesneša, nes līdzi arī zosi. Skatos, mans puisis nobijies un sāk brēkt, tiešām, brēc kā bāba. Bet zosu dzinējs kliedz: «Šitādā veidā jau var noģaubt zosu, cik vien patīk!» Nu, saprotams, liecinieki. Miertiesnesis nobeidza uzreiz: par zosi atdot dzinējam rubli, bet zosi puisis lai patur sev. Un uz priekšu lai ir nedomā tādus jokus atļauties. Bet puisis visu laiku brēc kā bāba: «Tas nebiju es,» viņš saka, «viņš mani tā izmācīja,» — un tikai rāda uz mani. Es atbildu pilnīgi aukstasinīgi, ka es nebūt neesmu mācījis, ka es izteicu tikai pamatdomu un runāju tikai projektā. Miertiesnesis Ņefedovs pasmējās un tūlīt saskaitās pats uz sevi par to, ka pasmējies: «Es jūs,» viņš saka, «tūlīt atestēšu jūsu priekšniecībai, lai jūs tādos projektos uz priekšu neielaistos, bet sēdētu pie grāmatām un mācītos, kas jums uzdots.» Priekšniecībai gan viņš mani neatestēja, tas bija tikai joks, bet par šo lietu tiešām sāka runāt, un tā nonāca1 priekšniecībai ausīs: ausis taču mums garas! Sevišķi sacēlās klasiķis Kolbasņikovs, bet Dardaņelovs atkal paglāba. Un Kolbasņikovs tagad pie mums uz visiem nikns kā zaļais ēzelis. Vai tu esi dzirdējis, Iļjuša, viņš taču apprecējās, saņēma no Michailoviem pūrā tūkstoš rubļu, bet līgava pirmā numura un beidzamā labuma ņuņņa. Trešklasnieki tūlīt sacerēja epigramu:

Pārsteigums trešajai klasei, kaut dievojies: Lempis Kolbasņikovs apsasievojies.

Nu, un tālāk tur ļoti smieklīgi, vēlāk es tev atnesīšu. Par Dardaņelovu es nesaku nekā: cilvēks ar zināšanām, ar neapšaubāmām zināšanām. Tādus es cienu, un it nemaz ne tādēļ, ka viņš mani aizstāvēja …

—   Un tomēr tu viņu izsiti no sliedēm, viņš nezināja, kas dibinājis Troju! — Smurovs pēkšņi iekrita starpā, šai brīdī varen lepodamies ar Krasotkinu. Viņam pārlieku bija paticis stāsts par zosi.

—   Vai tad tiešām izsitāt? — štabkapteinisglaimīgi uzķēra. — Un tai punktā, kas dibinājis Troju? To jau mēs dzirdējām, ka izsitāt. Iļjušiņš man toreiz jau pastāstīja …

—   Viņš, papiņ, visu zina, par mums visiem labāk zina! — arī Iļjuša uzķēra. — Viņš taču tikai izliekas, ka ir tāds, bet viņš mums pirmais skolnieks visos priekšmetos …

Iļjuša bezgalīgā laimē skatījās Koļā.

—   Nu, tas par Troju nieki, muļķības. Es pats šo jautājumu uzskatu par tukšu, — Koļa atsaucās lepnā, atturībā. Viņš jau bija pilnam atguvis toni, lai gan sajuta arī zināmu nemieru: viņš juta, ka ir visai uzbudināts un ka, piemēram, par zosi izstāstīja pārlieku atklāti, no visas sirds, turpretim Aļoša visu stāsta laiku cieta klusu un bija nopietns, un, lūk, — patmīlīgajam zēnam pamazām vien jau sāka spiest sirdi, «vai tik tādēļ viņš necieš klusu, ka mani nicina, domādams, ka meklēju viņa uzslavu? Tādā gadījumā, ja viņš iedrošinās tā domāt, tad es…»

—  Šo jautājumu es turu par pilnīgi tukšu, — viņš vēlreiz lepni atcirta.

—   Bet es zinu, kas dibinājis Troju, — pēkšņi pavisam negaidot iērunājās kāds puisēns, kas līdz šim gandrīz nekā nebija sacījis, nerunīgs un, kā liekas, kautrīgs, ļoti glītiņš, gadus vienpadsmit vecs, uzvārdā iKartašovs. Viņš sēdēja pie pašām durvīm. Koļa izbrīnījies cienīgi viņā paskatījās. Lieta tā, ka jautājums «Kas īsti dibinājis Troju?» visās klasēs bija galīgi kļuvis par noslēpumu, un, lai to izdibinātu, vajadzēja izlasīt Smaragdovu. Bet, izņemot Koļu, nevienam citam Smaragdova nebija. Un, lūk, kādreiz puisēns Kartašovs paklusām, kad Koļa bija aizgriezies, aši atvēra Smaragdovu, kas gulēja starp viņa grāmatām, un trāpīja taisni to vietu, kur bija runa par Trojas dibinātājiem. Tas gadījās jau diezgan sen, bet viņš visu laiku tā kā kaunējās un neiedrošinājās publiski atklāt, ka arī viņš zina, kas dibinājis Troju, bīdamies, ka tik kaut kas neiznāk un ka tik Koļa par to viņu šā vai tā nesakaunina. Bet nu nezin kādēļ nenocietās un pateica. Un jau sen viņš to gribēja.

—   Nu, kas tad dibināja? — uzpūtīgi un kā no augšas pagriezās pret viņu iKoļa, jau pēc sejas nojauzdams, ka viņš tiešām zina, un, saprotams, tūlīt sataisīdamies uz visām iespējamām, sekām. Vispārējā omā iestājās, kā saka, disonanse.

—   Troju dibināja Teukrs, Dardans, Illiss un Tross, — puisēns uzreiz nobēra un acumirklī pats nosarka, tā nosarka, ka žēl bija viņā skatīties. Bet visi puisēni viņā cieši raudzījās, raudzījās veselu minūti, un pēc tam pēkšņi visas šīs ieplestās acis reizē pagriezās pret Koļu. Tas ar nicinošu aukstasinību vēl arvien no galvas līdz kājām aplūkoja pārdrošo puisēnu.

—  Tas ir, kā tad viņi dibināja? — beidzot viņš to pagodināja ar jautājumu. — Un ko gan vispār nozīmē dibināt pilsētu vai valsti? Ko tad viņi: sanāca un sakrāva pa ķieģelim?

Atskanēja smiekli. Vainīgais puisēns no rožaina kļuva purpursarkans. Viņš cieta klusu, viņš bija gatavs sākt raudāt. Koļa vēl kādu minūti noturēja viņu tādā stāvoklī.

—   Lai runātu par tādiem vēsturiskiem notikumiem kā nācijās dibināšana, vispirms jāsaprot, ko tas nozīmē, — viņš stingri un pamācoši noskaldīja. — Es nu gan visām šīm bābu pasakām nepiešķiru lielu nozīmi un arī vispār pasaules vēsturi ne visai augsti vērtēju, — viņš pēkšņi nevērīgi piebilda, nu jau uzrunādams vispār visus.

—   Tas ir, vispārējo vēsturi? — pēkšņi it kā izbijies apvaicājās štabkapteinis.

—  Jā, vispārējo vēsturi. Veselas virknes cilvēces muļķību pētīšana un vairāk nekas. Es cienu tikai matematiku un dabas zinības, — Koļa forsēja un aši uzmeta skatienu Aļošam: vienīgi viņa domu viņš šeit baidījās. Bet Aļoša tikai klusēja un bija nopietns kā iepriekš. Ja Aļoša šai brīdī būtu ko teicis, tad ar to pašu viss beigtos, tomēr Aļoša cieta klusu, bet «viņa klusēšana var būt nicināšana», un Koļa nu jau galīgi iekaisa.

—  Tagad atkal pie mums šīs klasiskās valodas: tīrais ārprāts un vairāk nekā … Jūs atkal, liekas, man nepiekrītat, Karamazov?

—   Nepiekrītu, — atturīgi pasmaidīja Aļoša.

—  Klasiskās valodas, ja jūs gribat pilnīgi zināt manas domas par tām, — tas ir policejisks līdzeklis, lūk, vienīgi tādēļ tās ir ievestas, — Koļam pamazām atkal aizrāvās elpa, — tās ievestas tādēļ, ka garlaicīgas, un tādēļ, ka notrulina spējas. Jau bija garlaicīgi, nu kā tad lai izdara, lai būtu vēl garlaicīgāk? Bija nejēdzīgi, kā tad izdarīt, lai būtu vēl nejēdzīgāk? Nu tad izdomāja klasiskās valodas. Tās ir manas īstās domas par tām, un es ceru, ka nekad no tām neatkāpšos, — Koļa asi nobeidza. Viņa abos vaigos parādījās pa sārtam plankumam.

—  Tas tiesa, — skaņā un pārliecības pilnā balsī pēkšņi piekrita Smurovs, kas bija cītīgi klausījies.

—   Bet pats viņš ir pirmais latiņu valodā! — kāds puisēns no bara pēkšņi iesaucās.

—   Jā, papiņ, viņš gan tā saka, bet pats latiņu valodā mums pirmais klasē, — atsaucās arī Iļjuša.

—   Kas tad tur? — Koļa uzskatīja par vajadzīgu aizstāvēties, lai gan viņam ļoti patīkama bija arī uzslava. — Latiņu valodu es kaļu, jo tā vajag, es apsolīju mātei nobeigt kursu, un, pēc manām domām, pie kā ķeries klāt, tas arī jādara, bet savā sirdī es dziļi nicinu klasicismu un visu šo nelietību … Jūs nepiekrītat, Karamazov?

—   Nu kādēļ gan «nelietība»? — Aļoša atkal pasmaidīja.

—   Apžēlojieties, visi klasiķi taču pārtulkoti visās valodās, tātad nevis klasiķu studijām viņiem vajadzīga latiņu valoda, bet vienīgi kā policejisks līdzeklis un lai notrulinātu spējas. Vai tad tā nav nelietība?

—   Kas gan jums visu to samācījis? — beidzot izbrīnījies iesaucās Aļoša.

—   Pirmkārt, es arī pats spēju saprast bez samācīšanas, un, otrkārt, vai zināt, visu to pašu, ko es tikko runāju par pārtulkotajiem klasiķiem, visai trešai klasei skaļi pateica pats skolotājs Kolbasņikovs…

—   Ārsts atbraucis! — pēkšņi iesaucās Ņiniņa, kas visu laiku bija klusējusi.

Tiešām, pie nama vārtiem piebrauca Chochlakova kundzei piederošā kariete. Štabkapteinis, kas bija gaidījis ārstu visu rītu, pa galvu pa kaklu metās pie vārtiem viņu sagaidīt. «Māmiņa» sakārtojās un pieņēma cienīgu izskatu. Aļoša piegāja pie Iļjušas un sakārtoja viņam spilvenu. Ņiniņa no sava krēsla uztrauktu skatu sekoja, kā viņš sakārto gultiņu. Puisēni steidzīgi sāka atvadīties, daži no tiem solījās atnākt vakarā. Koļa uzsauca Zvaniķim, un tas nolēca no gultas.

—   Es neiešu prom, neiešu! — Koļa steigšus sacīja Iļjušam,

—  es pagaidīšu priekšiņā un atkal ienākšu, kad ārsts aizbrauks, ienākšu ar Zvaniķi.

Bet ārsts jau nāca iekšā — cienīgs stāvs lāčādu kažokā, ar garu, tumšu vaigubārdu un spīdīgi noskūtu zodu. Pārkāpis pār slieksni, viņš pēkšņi apstājās kā apjucis: viņam droši vien likās, ka viņš nav ienācis īstajā vietā: «Kas tas? Kur es esmu?» viņš nomurmināja, nenovilkdams no pleciem kažoku un nenoņemdams no galvas kotika cepuri ar kotika nagu. Pūlis, nabadzīgā istaba, kaktā auklā sakārtā veļa viņu apmulsināja. Štabkapteinis viņa priekšā saliecās deviņos līkumos.

—  Jūs šeit, šeit, — viņš murmināja verdziskā padevībā,

—  jūs šeit, pie manis, jums pie manis…

—   Sņe-gi-revs? — ārsts jautāja cienīgi un skaļi. — Sņegireva kungs — tas esat jūs?

—   Tas esmu es.

—   Ā!

Ārsts vēlreiz šķebīgi apskatīja istabu un nometa kažoku. Visiem acis apžilbināja cienīgais ordenis kaklā. Štabkapteinis paķēra jau lidojumā kažoku, un ārsts noņēma cepuri.

— Kur tad pacients? — viņš jautāja skaļi un uzstājīgi.

VI Agra attīstība

—  iKā jūs domājat, ko viņam teiks šis ārsts? — Koļa aši jautāja, — tomēr, cik riebīgs mūlis, vai nav tiesa? Nevaru ciest medicinu!

—   Iļjuša mirs. Man liekas, tas ir skaidrs, — skumji atbildēja

Aļoša.

—   Blēži! Medicina ir blēdība! Es tomēr esmu priecīgs, ka ar jums iepazinos, Karamazov. Es jau sen gribēju ar jums iepazīties. Tikai žēl, ka mums tik bēdīga satikšanās …

Kojām ļoti gribējās teikt vēl kaut ko dedzīgāku, vēl ekspansīvāku, bet viņu it kā kaut kas atturēja. Aļoša to manīja, pasmaidīja un paspieda viņam roku.

—   Es jau sen esmu mācījies cienīt jūs kā retu būtni, — atkal nomurmināja Ķoļa apjukdams un samulsdams. — Es dzirdēju, jūs esot mistiķis un bijis klosterī. Es zinu, ka jūs mistiķis, bet… tas mani neatturēja. Pieskaršanās tiešamībai jūs izdziedinās … Ar tādas dabas cilvēkiem kā jūs citādi nevar notikt.

—   Ko jūs saucat par mistiķi? No kā izdziedinās? — Aļoša mazliet pabrīnījās.

—   Nu, dievs un viss cits.

—   Kā, vai tad jūs dievam neticat?

—   Gluži otrādi, man nav nekas pret dievu. Zināms, dievs ir tikai hipotēzē … bet… es atzīstu, ka viņš vajadzīgs kārtībai… pasaules kārtībai utt un, ja viņa nebūtu, tad vajadzētu izdomāt, — Koļa piebilda, sākdams sarkt. Viņam pēkšņi likās, ka Aļoša tūlīt nodomās, ka viņš grib izrādīt savas zināšanas un parādīt, cik viņš «liels». «Bet es nemaz negribu izklāstīt viņam savas zināšanas,» sašutumā nodomāja iKoļa. Un pēkšņi viņam kļuva šausmīgi neveikli.

—   Es, jāatzīstas, nevaru ciest ielaisties visos šajos strīdiņos, — viņš atcirta, — var jau arī, dievam neticot, mīlēt cilvēci, kā jūs domājat? Voltērs taču neticēja dievam, bet cilvēci mīlēja? («Atkal, atkal!» viņš nodomāja pie sevis.)

—   Voltērs dievam ticēja, bet, liekas, — maz un, liekas, — maz mīlēja arī cilvēci, — klusi, atturīgi un pavisam dabiski sacīja Aļoša, it kā sarunātos ar cilvēku, kas ar viņu vienos gados vai pat vecāks. Koļu pārsteidza taisni tas, ka Aļoša it kā nebija pilnīgi pārliecināts savos uzskatos par Voltēru un ka viņš it kā taisni viņam, mazajam Koļam, dod izšķirt šo jautājumu.

—   Vai tad jūs esat lasījis Voltēru? — Aļoša nobeidza.

—   Nē, lasījis gan neesmu… Tomēr Kandidu esmu lasījis, krievu tulkojumā … vecā, kropļainā tulkojumā, smieklīgā … («Atkal, atkal!»)

—   Un sapratat?

—   Ai jā, visu ._.. tas ir … kādēļ gan jūs domājat, ka es nebutu sapratis? Zināms, tur daudz neķītrību… Es, zināms, spēju saprast, ka tas ir filozofisks romāns un uzrakstīts, lai pierādītu ideju … — Koļa jau pavisam apjuka. — Es esmu sociālists, Karamazov, esmu nelabojams sociālists, — viņš pēkšņi ne no šā, ne no tā aprāvās.

—   Sociālists? — Aļoša iesmējās. — Kad tad jūs paspējāt? Jums tak, kā liekas, vēl tikai trīspadsmit gadu?

iKoļa' sarāvās.

—   Pirmkārt, nevis trīspadsmit, bet četrpadsmit, pēc divām nedēļām četrpadsmit, — viņš gluži iekaisa, — un, otrkārt, es pagalam nesaprotu — kāda nozīme te maniem gadiem? No svara tas, kāda mana pārliecība, nevis cik man gadu, vai nav tiesa?

—   Kad jums būs vairāk gadu, jūs pats redzēsiet, kā gadi iespaido pārliecību. Man likās arī, ka jūs nerunājat saviem vārdiem, — kautri un mierīgi atbildēja Aļoša, bet Koja viņu dedzīgi pārtrauca.

—   Apžēlojieties, jūs gribat paklausību un misticismu. Jums būs jāpiekrīt, ka, piemēram, kristīgā ticība ir noderējusi tikai bagātajiem un dižciltīgajiem, lai turētu verdzībā zemākos slāņus, vai nav tiesa?

—   Ak, es zinu, kur jūs to esat izlasījis, un jūs katrā ziņā kāds ir samācījis! — iesaucās Aļoša.

—   Apžēlojieties, kādēļ gan katrā ziņā izlasījis? Un neviens pats nav samācījis. Arī es pats varu … Un, ja jūs gribat, es neesmu pret Kristu. Tā bija pilnīgi humana personība, un, ja viņš dzīvotu mūsu laikos, viņš pieslietos taisni revolucionāriem, un varbūt viņam būtu ievērojama loma … Pat katrā ziņā.

—   Nu kur, nu kur jūs to esat ķēris! Ar kādu muļķi jūs esat sapinies? — iesaucās Aļoša.

—   Apžēlojieties, patiesību nevar noslēpt. Es, zināms, kāda gadījuma dēļ bieži runāju ar Rakitina kungu, bet… To pat vecais Beļinskis arī, kā runā, teicis …

—   Beļinskis? Neatceros. To viņš nekur nav uzrakstījis.

—  Ja nav uzrakstījis, tad, kā runā, esot teicis. Es to dzirdēju no kāda … tomēr, velns …

—   Un Beļinski jūs esat lasījis?

—   Redziet… nē … gluži lasījis neesmu, bet… to vietu par Tatjanu, kādēļ viņa negājusi pie Oņegina, esmu lasījis.

—   Kā — negājusi pie Oņegina? Vai tad jūs to jau… saprotat?

—   Apžēlojieties, jūs, kā liekas, turat mani par puisīti Smurovu, — iekaisis plati pasmaidīja Koja. — Tomēr, lūdzu, nedomājiet, ka es jau tik liels revolucionārs. Es ļoti bieži nepiekrītu Rakitina kungam. Ja es runāju par Tatjanu, tad es nemaz neuzstājos par sieviešu emancipāciju. Es atzīstu, ka sieviete ir pakārtots radījums un viņai jāpaklausa. Les femmes tricottent, [14] kā teicis Napoleons, — Koļa nezin kādēļ pasmaidīja, — un, mazākais šinī lietā, es pilnīgi piekrītu šī pseido lielā cilvēka pārliecībai. Arī es, piemēram, esmu pārliecināts, ka bēgt no tēvijas uz Ameriku — zemiskums, vēl ļaunāk — muļķība. 'Kādēļ uz Ameriku, ja arī pie mums var daudz laba darīt cilvēcei? Taisni tagad. Milzums auglīgas darbības. Tā es arī atbildēju.

—   Kā atbildējāt? Kam? Vai tad jūs kāds jau aicinājis uz Ameriku?

—   Jāatzīstas, mani kūdīja, bet es noraidīju. Tas, saprotams, tikai mūsu starpā, Karamazov, dzirdiet, nevienam ne vārda. To es saku tikai jums. Es nemaz negribu krist nagos Trešajai nodaļai un iet mācībā pie Važu tilta:

Atcerēsies namu, To pie Važu tilta!

Atceraties? Lieliski! Kāpēc jūs smejaties? Vai tik jūs nedo» mājat, ka es jums visu to sameloju? («Bet ko tad, ja viņš dabūs zināt, ka man tēva skapī ir tikai šis vienīgais Kolokola numurs un vairāk nekā no visa tā es neesmu lasījis?» aši, bet nodrebēdams nodomāja Koļa.)

—   Ak nē, es nesmejos un nemaz nedomāju, ka jūs man samelojāt. Tur jau tā lieta, ka es tā nedomāju, jo tas viss, ak vai, ir tīrā patiesība! Nu, sakiet, Puškinu jūs esat lasījis, Oņeginu.. Jūs tikko runājāt par Tatjanu?

—    Nē, vēl neesmu lasījis, bet gribu izlasīt. Es esmu bez ajzspriedumiem, Karamazov. Es gribu uzklausīt ir vienu, ir otru pusi. Kādēļ jūs tā jautājāt?

—   Tāpat!

—    Sakiet, Karamazov, — jūs mani briesmīgi nicināt? — Koļa pēkšņi atcirta un slietin saslējās Aļošas priekšā, it kā nostādamies kaujas pozicijā. — Esiet tik laipns, bez izlocīšanās.

—    Es jūs nicinātu? — Aļoša pārsteigts viņā paskatījās. — Kādēļ gan? Man tikai žēl, ka tik brīnišķīga daba kā jūsējā, kas vēl nav pat iesākusi dzīvot, jau samaitāta ar visām šīm rupjajām muļķībām.

—   Par manu dabu neraizējieties, — ne bez pašapmierinātības pārtrauca 'Koļa, — bet, ka esmu aizdomīgs, tā tas ir. Muļķīgi aizdomīgs, rupji aizdomīgs. Jūs tikko pasmaidījāt, un man likās, it kā jūs …

—   Ak, es pasmaidīju par kaut ko pavisam citu. Redziet, par ko es pasmaidīju: es nesen izlasīju kāda ārzemju vācieša, kas dzīvojis Krievijā, atsauksmi par mūsu tagadējo skolu jaunatni. «Parādi.et jūs,» viņš saka, «krievu skolniekam zvaigžņu karti, par ko līdz šim viņam nav bijis ne mazākās jēgas, un viņš jatr rītu šo karti atdos jums atpakaļ izlabotu.» Nekādu zināšanu, pat pārliecīga iedomība — lūk, ko gribējis teikt vācietis par krievu skolnieku.

—   Ak, tas jau ir gluži pareizi! — Koļa pēkšņi sāka skaļi smieties. — Pareizissimo, uz mata! Bravo, vācieti! Un tomēr, pagāns, nav saskatījis arī labās puses, ko, kā jūs domājat? Iedomība — lai tā ir, tā nāk no jaunības, tā labosies, ja vien būs vajadzīgs, lai tā labotos, bet toties arī neatkarīgs gars vai no pašas bērnības, toties domu un pārliecības drosme un nevis viņu desinieciskais verdziskums autoritates priekšā… Un tomēr vācietis ir labi teicis! Bravo, vācieti! Lai gan tomēr vāciešus vajag kaut. Lai arī viņi tik spēcīgi zinātnēs, tomēr viņus vajag kaut.. j

—   Kādēļ gan kaut? — pasmaidīja Aļoša.

—   Nu, varbūt es samuldēju, piekrītu. Reizēm es esmu šausmīgs bērns un, kad par ko priecājos, nesavaldos un esmu gatavs samelot blēņas. Klausieties, mēs te pļāpājam par niekiem, bet diezin ko tas ārsts tur tik ilgi aizķēries. Varbūt tomēr viņš tur izmeklēs arī «māmiņu» un šo Ņiniņu ar vārgajām kājām. Zināt, šī Ņiniņa man iepatikās. Viņa pēkšņi man pačukstēja, kad es nācu ārā: «Kāpēc jūs neatnācāt agrāk?» Un tādā balsī — pārmetumu pilnā! Man liekas, viņa briesmīgi labiņa un bēdīga.

—   Jā, jā! Tagad jūs nāksiet un redzēsiet, kas tā ir par būtni. Jums ļoti derīgi iepazīties ar tādām būtnēm, lai prastu cienīt arī daudz ko citu, ko jums atklās taisni pazīšanās ar šīm būtnēm, — dedzīgi piebilda Aļoša. — Tas jūs pārradīs labāk nekā viss cits.

—  Ai, cik man žēl un kā es pārmetu sev, ka neatnācu agrāk! — ar rūgtām jūtām iesaucās iKoļa.

—  Jā, ļoti žēl. Jūs pats redzējāt, cik priecīgu iespaidu jūs darījāt uz nabaga bērnu! Un kā viņš sitās vai nost, jūs gaidīdams.

—   Nesakiet man to! Jūs mani saērcināt. Un tomēr esmu to pelnījis: es nenācu aiz patmīlības, aiz egoistiskas patmīlības un nelietīgas patvaļas, no kuras visu mūžu nevaru tikt vaļā, lai gan visu mūžu loku sevi. Tagad es to redzu, es daudzās lietās esmu nelietis, Karamazov!

—   Nē, jums ir brīnišķīga daba, lai gan samaitāta, un es ļoti labi saprotu, kāpēc jums varēja būt tāds iespaids uz šo cēlo un slimīgi jūtīgo puisēnu! — Aļoša dedzīgi atbildēja.

—   Un to jūs sakāt man! — iesaucās Koļa. — Bet es, iedomājieties, es domāju, — un jau vairākas reizes, lūk, kamēr esmu te, domāju, ka jūs mani nicināt! Ja jūs tikai zinātu, cik dārgas man jūsu domas!

—   Bet vai jūs tiešām esat tik aizdomīgs? Jūsu gados! Nu iedomājieties taču, es taisni tā nodomāju tur istabā, raudzīdamies uz jums, kad jūs stāstījāt, ka jums vajag būt ļoti aizdomīgam.

—   Un tā jūs nodomājāt? Kāda tomēr jums acs, redziet, redziet! Varu saderēt, ka tas bija tai reizē, kad es stāstīju par zosi. Taisni tai vietā man likās, ka jūs mani dziļi nicināt par to, ka steidzos iztēlot sevi par brašu zēnu, un pēkšņi es pat ienīdu jūs par to un sāku melst niekus. Pēc tam man ienāca prātā (un tas jau nupat šeit) tanī reizē, kad es teicu: «Ja dieva nebūtu, tas būtu jāizdomā,» — ka es pārlieku steidzos parādīt savu izglītību, jo vairāk tāpēc, ka šo teikumu es biju izlasījis grāmatā. Bet zvēru jums, ka steidzos to parādīt jums nevis aiz godkārības, bet tā, nezinu, kāpēc, aiz prieka, dievvārds, it kā aiz prieka … lai gan tā ir dziļi apkaunojoša īpašība, ka cilvēks aiz prieka visiem karas kaklā. To es zinu. Toties tagad es esmu pārliecināts, ka jūs mani nenicināt, bet visu to es pats esmu izgudrojis. Ai Karamazov, es esmu dziļi nelaimīgs. Reizēm es iedomājos nezin ko, ka par mani visi smejas, visa pasaule, un es tad, es vienkārši esmu gatavs tad apgriezt visu otrādi.

—   Un mokāt apkārtējos, — pasmaidīja Aļoša.

—   Un moku apkārtējos, sevišķi māti. Karamazov, sakiet, — vai es tagad esmu ļoti smieklīgs?

—   Nedomājiet taču par to, nedomājiet par to nemaz! — iesaucās Aļoša. — Un kas gan ir smieklīgs? Vai mazums reižu cilvēks ir vai arī liekas smieklīgs? Turklāt mūsu laikos gandrīz visi apdāvināti cilvēki ārkārtīgi baidās būt smieklīgi un tāpēc ir nelaimīgi. Es tikai brīnos par to, ka jūs tik agri to sācis just, lai gan es jau sen to esmu ievērojis ne tikai pie jums vien. Tagad gandrīz jau bērni sākuši ar to slimot. Tas ir gandrīz ārprāts. Šai patmīlībā iemiesojies velns un ielīdis visā paaudzē, taisni velns,— piebilda Aļoša, nemaz nepavīpsnājis, kā gandrīz nodomāja Koļa, kas cieši viņā skatījās. — Jūs esat kā visi citi, — nobeidza Aļoša, — tas ir, kā ļoti daudzi, tikai nevajag būt tādam kā visi, jā gan.

—   Pat neraugoties uz to, ka visi ir tadi?

—   Jā, neraugoties uz to, ka visi ir tādi. Tad viens jūs neesat tāds. Jūs ari patiesi neesat tāds kā visi: nupat taču jūs nekaunējāties atzīties sliktās un pat smieklīgās īpašībās. Bet kas gan tagad taj-ās atzīstas? Neviens, un pat nejūt vairs vajadzības sevi tiesāt. Tad neesiet jele tāds kā visi; kaut arī jūs viens pats paliekat citāds, tad tomēr esiet citāds.

—   Lieliski! Jūsos es neesmu vīlies. Jūs spējat iepriecināt. Ai, kā es tiecos pēc jums, Karamazov, cik sen jau meklēju gadījumu ar jums satikties! Vai tiešām arī jūs par mani tāpat domājāt? Pirmīt jūs teicāt, ka arī jūs par mani tāpat domājis?

—   Jā, es dzirdēju par jums un par jums tāpat domāju … un, ja pa da|ai arī patmīlība jums lika to tagad jautāt, tad tas nekas.

—  Ziniet, Karamazov, mūsu izskaidrošanās līdzinās mīlestības atklāšanai, — it kā sagurušā un kaunīgā balsī noteica Koļa. — Vai tas nav smieklīgi, nav smieklīgi?

—   Nemaz nav smieklīgi, un, ja arī būtu smieklīgi, tas nekas, jo tā ir labi, — gaiši uzsmaidīja Aļoša.

—   Bet ziniet ko, Karamazov, atzīstieties, ka arī jums tagad drusku kauns būt kopā ar mani… To es redzu no acīm, — kaut kā viltīgi, bet arī gandrīz laimīgi pasmaidīja 'Koja.

—   Kāpēc gan kauns?

—   Bet kāpēc jūs nosarkāt?

—   To jūs tā izdarījāt, ka es nosarku! — iesmējās Aļoša un tiešām pavisam notvīka. — Nu jā, drusku kauns, dievs sazina, kāpēc, nezinu, kāpēc… — viņš murmināja, gandrīz pat apjucis.

—   Ai, kā es jūs mīlu un cienu šai brīdī, taisni par to, ka arī jums nezin kāpēc kauns būt kopā ar mani! Tāpēc, ka arī jūs esat gluži kā es! — galīgā sajūsmā iesaucās Koļa. Viņa vaigi kvēloja, acis mirdzēja.

—  Klausieties, Koļa, jūs, starp citu, būsiet ļoti nelaimīgs cilvēks dzīvē, — pēkšņi nezin kāpēc noteica Aļoša.

—  Zinu, zinu. Kā jūs to visu zināt uz priekšu! — tūlīt apstiprināja Koļa.

—   Bet visā visumā tomēr svētīsiet dzīvi.

—   Pareizi! Urā! Jūs esat pravietis! Ai, mēs sapratīsimies, Karamazov. Vai zināt, visvairāk mani sajūsmina tas, ka jūs ar mani apejaties gluži kā ar līdzīgu. Bet mēs neesam līdzīgi, nē, neesam, jūs stāvat augstāk! Tomēr mēs sapratīsimies. Ziniet, es visu beidzamo mēnesi teicu sev: «Vai nu mēs uzreiz kļūsim draugi uz visiem laikiem, vai arī no pašas pirmās reizes šķirsimies kā naidnieki līdz kapa malai!»

— Un, tā sakot, zināms, jūs mīlējāt mani! — jautri smējās

A|oša.

— Mīlēju, briesmīgi mīlēju, mīlēju jūs un sapņoju par jums! Un kā jūs visu to jau iepriekš zināt! Lūk, arī ārsts. Dieviņ, ko nu viņš teiks, skatieties, kāda viņam seja!

VII Iļjuša

Ārsts iznāca no istabas, jau atkal apvilcis kažoku un ar cepuri galvā. Viņa seja bija gandrīz dusmīga un šķebīga, it kā viņš visu laiku baidītos ar kaut ko notriepties. Aši viņš uzmeta skatienupriekšnamam un pie tam stingri paskatījās Aļošā un Koļā. Aļoša no durvīm pamāja braucējam, un kariete, kas atveda ārstu, piebrauca pie durvīm. Štabkapteinis steigšus izskrēja tūlīt pakaļ ārstam un salīcis, gandrīz locīdamies viņa priekšā, apturēja to, lai dzirdētu beidzamo vārdu. Seja nabaga vīram bija satriekta, skatiens izbiedēts.

—   Jūsu ekselence, jūsu ekselence… vai tiešām? — viņš iesāka un nepabeidza, tikai izmisumā noplātīja rokas, lai gan vēl arvien kā beidzamā lūgšanā raudzīdamies ārstā, it kā patiesi no šiem viņa vārdiem varētu mainīties nabaga puisēna liktenis.

—   Ko lai dara! Neesmu dievs, — nevērīgā, lai gan pa paradumam iespaidīgā balsī atbildēja ārsts.

—   Doktor… Jūsu ekselence… Un vai drīz, vai drīz?

—   Sa-ga-ta-vo-jie-ties uz visu, — ārsts, uzsvērdams katru zilbi, noskaitīja un, nolaidis acis, pats jau taisījās spert soli par slieksni pie karietes.

—   Jūsu ekselence, dieva dēļ! — pārbijies viņu vēlreiz apturēja štabkapteinis. — Jūsu ekselence!… Vai tad nekas, vai tiešām nekas, gluži itin nekas tagad nevar glābt? …

—    Tas vairs nav at-ka-rīgs no manis, — nepacietīgi norunāja ārsts, — un tomēr, hm, — viņš pēkšņi apstājās, — ja jūs, piemēram, varētu … aiz-sū-tīt… savu pacientu … tūlīt un bez kādas kavēšanas (vārdus «tūlīt un bez kādas kavēšanās» ārsts izsacīja ne tikai bargi, bet gandrīz nikni, tā ka štabkapteinis pat nodrebēja) uz Si-ra-ku-zām, tad … jaunu, labvēlīgu kli-ma-tis-ku apstākļu dēļ… varbūt varētu notikt…

—    Uz Sirakuzām! — iekliedzās štabkapteinis, it kā vēl nekā nesaprazdams.

—   Sirakuzas — tas ir Sicilijā, — pēkšņi skaļi atcirta Koļar lai paskaidrotu. Ārsts viņā paskatījās.

—   Uz Siciliju! Tētīt, jūsu ekselence, — štabkapteinis apjuka,

—   jūs tak redzējāt! — viņš māja ar abām rokām visapkārt, norādīdams uz savu iedzīvi, — bet māmiņa, bet ģimene?

—   N-nē, ģimeni nevis uz Siciliju, jūsu ģimeni uz Kaukazu, agrā pavasarī… jūsu meitu uz Kaukāzu, bet kundzi… izejot ūdens dziedniecības kursu arī Kaukazā, jo viņai reimatisms … tūlīt bez kavēšanās sū-tīt uz Parizi, psi-chi-at-ra doktora Lepel-let-jē dziedinātavā, es jums varētu dot līdzi zīmīti, un tad … varbūt varētu notikt…

—   Doktor, doktor! Jūs taču redzat! — pēkšņi atkal noplātīja rokas štabkapteinis, izmisumā rādīdams uz priekšiņas kailajām baļķu sienām.

—   Bet tā jau vairs nav mana darīšana, — pasmīnēja ārsts,

—   es teicu tikai to, ko var teikt zf-nāt-ne uz jūsu jautājumu par beidzamajiem līdzekļiem, bet viss cits … par lielu nožēlošanu …

—   Neuztraucieties, dakter, mans suns jums nekodīs, — skaļi atcirta Koļa, pamanījis, ka ārsts pabailīgi noraugās Zvaniķī, kas bija nostājies uz sliekšņa. Dusmu stīdziņa noskanēja Koļas balsī. Bet vārdu «dakteris» ārsta vietā viņš teica tīši un, kā pats vēlāk paziņoja, lai ārstu apvainotu.

—  iK-o-o? — ārsts saslēja galvu un pārsteigts ieurbās ar acīm Kojā. — Kas tas? — viņš pēkšņi vaicāja Aļošam, kā prasīdams no viņā norēķinu.

—   Tas ir Zvaniķa saimnieks, dakter, neraizējieties par manu personu, — atkal noskaldīja Koļa.

—   Zvans? — ārsts atkārtoja, nesaprazdams, kas tas ir — Zvaniķis.

—  Tikai nezin kur skan. Ardievu, dakter, Sirakuzās redzēsimies.

—   Kas tas? 'Kas, kas? — ārsts pēkšņi briesmīgi iekaisa.

—   Tas ir šejienes skolnieks, doktor, viņš ir palaidnis, neliecieties zinis, — Aļoša saīdzis aši nobēra. — Koļa, cietiet klusu! — viņš uzsauca 'Krasotkinam. — Viņā nav ko klausīties, doktor, — viņš atkārtoja jau mazliet nepacietīgāk.

—   Nop-pērt, nop-pērt viņu, nop-pērt! — sāka dauzīt ar kājām nu jau nezin kāpēc pārlieku satrakotais ārsts.

—   Vai zināt, dakter; mans Zvaniķis, jādomā gan, arī kož! — sacīja Koļa drebošā balsī, nobālējis un nozibsnījis ar acīm. — Sē, Zvaniķi!

—   Koļa, ja jūs teiksiet vēl kaut vienu vārdu, es no jums šķiršos uz visiem laikiem, — valdonīgi uzsauca Aļoša.

—   Dakter, ir tikai viena būtne visā pasaulē, kas var pavēlēt Nikolajam Krasotkinam, un tas ir šis cilvēks (Koļa rādīja uz Aļošu); viņam es paklausu, ardievu!

Viņš strauji atrāvās un, atvēris durvis, steigšus iegāja istabā. Zvaniķis metās viņam pakaļ. Ārsts nostāvēja vēl sekundes piecas kā sastindzis, raudzīdamies Aļošā, tad pēkšņi nospļāvās un ātriem soļiem devās pie karietes, skaļi atkārtodams: — Tas ir, tas, tas, es nezinu, kas tas ir! — Štabkapteinis metās viņam palīgā iesēsties. Aļoša iegāja istabā tūlīt pakaļ Koļam. Tas jau stāvēja pie Iļjušas gultiņas Iļjuša viņu turēja aiz rokas un sauca tēvu. Pēc minūtes atgriezās arī štabkapteinis.

—   Papiņ, papiņ, nāc šurp… mēs… — nošļupstēja Iļjuša ārkārtīgā uztraukumā, bet, kā redzams, nespēdams tālāk runāt, pēkšņi izstiepa uz priekšu abas savas vājās rociņas un cieši, cik cieši vien spēja, apkampa viņus abus reizē, ir Koļu, ir tēvu, savienodams viņus vienā apkampienā un pats viņiem piespiedies klāt. Štabkapteinis pēkšņi sāka raustīties mēmās raudās, bet Koļam nodrebēja lūpas un zods.

—   Papiņ, papiņ! Cik man žēl tevis, papiņ! — rūgti ievaimanājās Iļjuša.

—   Iļjušiņ … mīļais … ārsts teica … būsi vesels … būsim laimīgi… ārsts … — štabkapteinis murmināja.

—   Ai papiņ! Es taču zinu, ko jaunais ārsts tev sacīja par mani.. Es taču redzēju! — iesaucās Iļjuša un atkal cieši, no visa spēka piespieda viņus abus sev klāt, slēpdams savu seju pie tēva pleca.

—   Papiņ, neraudi… un, kad es nomiršu, tad ņem tu labu dēliņu, citu … pats izmeklē no viņiem visiem, labu, sauc viņu par Iļjušu un mīli manā vietā …

—   Ciet klusu, vecais, gan kļūsi vesels! — Krasotkins pēkšņi iesaucās kā noskaities.

—   Un manis, papiņ, manis neaizmirsti nekad, — turpināja Iļjuša, — nāc pie mana kapiņa … un zini ko, papiņ, apglabā mani pie mūsu lielā akmens, kur mēs abi gājām pastaigāties, un nāc tu pie manis kopā ar Krasotkinu, vakarā … Un Zvaniķis … Es jūs gaidīšu … Papiņ, papiņ!

Viņa balss pārtrūka; visi trīs stāvēja apkampušies un vairs nerunāja. Savā krēslā klusu raudāja arī Ņiniņa, un pēkšņi, redzēdama, ka visi raud, arī māte izplūda asarās.

—   Iļjušiņ! Iļjušiņ! — viņa iesaucās. Krasotkins pēkšņi atbrīvojās no lijušas apkampieniem:

—   Ardievu, vecais, mani māte gaida pusdienās, — viņš aši nobēra. — Cik žēl, ka es to agrāk viņai nepateicu! Būs ļoti nemierīga … Bet pēc pusdienām es tūlīt pie tevis, uz visu dienu, uz visu vakaru, un tik daudz tev izstāstīšu, tik daudz izstāstīšu! Un arī Zvaniķi atvedīšu, bet tagad vedīšu sev līdz, jo viņš bez manis sāks gaudot un tevi traucēs; uz redzēšanos!

Un viņš izskrēja priekšiņā. Viņš negribēja sākt raudāt, bet priekšiņā tomēr nespēja valdīt asaras. Šādā stāvoklī viņu atrada Aļoša.

—   Koļa, jums katrā ziņā jātur vārds un jāatnāk, citādi viņš būs briesmīgi bēdīgs, — Aļoša cieši piekodināja.

—   'Katrā ziņā! Ai, kā es sev pārmetu, ka neatnācu agrāk, — raudādams un vairs nekaunēdamies, ka raud, nomurmināja Koja. Šai brīdī kā lēktin izlēca no istabas štabkapteinis un tūliņ aizvēra aiz sevis durvis. Viņa seja bija pārvērsta, lūpas drebēja. Viņš nostājās abu jaunekļu priekšā un pacēla rokas uz augšu.

—   Negribu labā puisēna! Negribu cita puisēna! — viņš mežonīgi nočukstēja, griezdams zobus. — Ja tevi aizmirstu, Jeruzaleme, lai nāk…

Viņš nebeidza, kā būtu aizrijies, un nespēkā pie koka soliņa noslīga ceļos. Abās dūrēs iespiedis galvu, viņš sāka skaļi raudāt, tā nelāgi ievaidēdamies un tomēr visiem spēkiem valdīdamies, lai viņa vaidu neuzdzirstu istabā. Koļa izskrēja uz ielas.

—   Ardievu, Karamazov! Vai jūs arī nāksiet? — viņš asi un dusmīgi uzsauca Aļošam.

—Vakarā katrā ziņā ieradīšos.

—   Ko viņš tur teica par Jeruzalemi… Kas tad tas vēl?

—   Tas no bībeles: «Ja tevi aizmirstu, Jeruzaleme,» — tas ir, ja aizmirstu visu, kas man visdārgākais, ja to atdodu cita vietā, lai tad ķer …

—   Saprotu, pietiek! Nāciet arī jūs! Sē, Zvaniķi! — jau pavisam neganti viņš uzkliedza sunim un lieliem, steidzīgiem soļiem devās mājās.

VIENPADSMITĀ GRĀMATA BRĀLIS Ivans Fjodorovics

...

I Pie Grušiņas

Aļoša devās uz Katedrales laukumu, uz tirgones Morozovas namu pie Grušiņas. Viņa jau agri no rīta bija atsūtījusi Feņu ar neatlaidīgu lūgumu iegriezties pie viņas. Izprašņājis Feņu, Aļoša dabūja zināt, ka jaunkundze ir kādā lielā un sevišķā satraukumā kopš vakardienas. Visus šos divus mēnešus pēc Mitjas arestēšanas Aļoša bieži iegriezās Morozovas namā gan pats no sevis, gan Mitjas uzdevumos. Dienas trīs pēc Mitjas arestēšanas Grušiņa stipri sasirga un noslimoja gandrīz piecas nedēļas. Vienu nedēļu no šīm piecām nogulēja nesamaņā. Viņa bija stipri pārvērtusies sejā, kļuvusi vāja un dzeltena, lai gan nu jau gandrīz divas nedēļas, kamēr varēja iziet no mājas. Bet pēc Aļošas vērojuma, viņas seja bija kļuvusi it kā vēl tīkamāka, un viņam patika, ienākot pie viņas, sastapt viņas skatienu. Viņas skatienā bija izveidojies it kā kaut kas stingrs un pārdomāts. Izpaudās kāda garīga pārvērtība, parādījās kāda nemainīga, pazemīga, bet laba un nesatricināma apņēmība. Starp uzacīm uz pieres bija radusies neliela vertikālā grumbiņa, un tā viņas mīlīgajai sejai piešķīra sevī koncentrētu domīgumu, kas no pirmā acu uzmetiena likās gandrīz drūms. No agrākās aušības, piemēram, nebija vairs ne vēsts. Aļošam likās dīvaini arī tas, ka, neraugoties uz lielo nelaimi, kas bija uzbrukusi nabaga sievietei, līgavai, kuras līgavainis arestēts, apvainojot viņu briesmīgā noziegumā, gandrīz tai acumirklī, kad viņa kļuva tā līgava, neraugoties pēc tam uz slimību un draudošo, gandrīz neizbēgamo tiesas spriedumu, Grušiņa tomēr nebija zaudējusi savu agrāko jauneklīgo jautrību. Viņas agrāk lepnuma pilnajās acīs tagad atspīdēja kāda lēnprātība, lai gan… lai gan tomēr šais acīs reizēm atkal iekvēlojās ļaunu vēstoša uguntiņa, kad viņai uznāca kādas agrākās rūpes, kas viņas sirdi ne vien nebija rimušas, bet pat augušas augumā. Šo rūpju cēlonis bija viens un tas pats: Katerina Ivanovna, ko Grušiņa, kad vēl gulēja slima, pieminēja pat murgos. Aļoša saprata, ka viņa uz to briesmīgi greizsirdīga Mitjas dēļ, arestanta Mitjas dēļ, nevērojot to, ka Katerina Ivanovna ne reizes nebija viņu apmeklējusi ieslodzījumā, lai gan varēja to darīt, kad vien gribēja. Tas viss izvērtās Aļošam par kādu grūtu uzdevumu, jo Grušiņa viņam vienīgajam uzticēja savu sirdi un nemitīgi lūdza no viņa padomus; bet viņš dažreiz nepavisam nekā nespēja tai pasacīt.

Norūpējies viņš iegāja viņas dzīvoklī. Viņa jau bija mājās; priekš kādas pusstundas viņa bija atgriezusies no Mitjas, un jau no tām ātrajām kustībām, ar kādām viņa pietrūkās no krēsla pie galda un steidzās viņam pretim, viņš sprieda, ka viņa to gaidījusi lielā nepacietībā. Uz galda atradās kārtis un bija izdalīta spēle uz cūkām. Uz ādas dīvana otrpus galda bija uzklāta gulta, un tajā puszviļus atlaidies Maksimovs rīta svārkos un augstā kokvilnas auduma cepurē, kā redzams, slims un novārdzis, lai gan saldi smaidīdams. Šis večuks, kam nebija savas pajumtes, kā toreiz, priekš mēnešiem diviem, atgriezās kopā ar Grušiņu no Mokrojas, tā arī palika pie viņas no tā laika nešķirami. Atbraucis toreiz ar viņu lietū un slapjdraņķī, viņš samircis un pārbijies nosēdās uz dīvana un klusēdams pagrieza uz viņu acis, bikli un lūdzoši smaidīdams. Grušiņa, briesmīgās bēdās un jau sākotnējā drudzī, gandrīz aizmirsusi viņu pirmajā pusstundā pēc atbraukšanas aiz dažādām rūpēm, — piepeši kaut kā cieši paskatījās viņā: viņš žēli un kā pazudis noķiķināja viņai acīs. Viņa pasauca Feņu un lika padot tam ēst. Visu to dienu viņš nosēdēja savā vietā gandrīz nepakustējies; bet, kad satumsa un aizvēra slēģus, Feņa jautāja kundzei:

—   Kundze, vai tad viņi paliks te pa nakti?

—  Jā, uzklāj viņam gultu uz dīvana, — Grušiņa atbildēja.

Izprašņājusi viņu sīkāk, Grušiņa dabūja zināt, ka tiešām viņam taisni tagad nepavisam nav kur dēties un ka «Kalganova kungs, mans labdaris, taisni man pateica, ka manis vairs neuzņemšot, un uzdāvināja piecus rubļus». — «Nu, dievs ar tevi, paliec ar,» nosprieda skumjās Grušiņa, līdzcietīgi viņam uzsmaidīdama. Večuku satrieca viņas smaids, un viņa lūpas nodrebēja pateicības pilnās raudās. Tā no šī laika arī palika pie viņas klaidonis piedzīvotājs. Pat viņas slimības laikā viņš neaizgāja projām no' nama. Feņa un viņas māte, Grušiņas virtuvene, viņu nepadzina, bet tāpat kā agrāk deva ēst un guldināja uz dīvana. Vēlāk Grušiņa pat pierada pie viņa un, atgriezusies no Mitjas (kuru, tikko atlabusi, tūlīt sāka apciemot, pat vēl nepaguvusi gluži izveseļoties), lai uzveiktu skumjas, sēdās un sāka ar «Maksimiņu» sarunas par dažādiem niekiem, lai tikai nebūtu jādomā par savām bēdām. Izrādījās, ka večuks reizēm prata šo un to arī pastāstīt, tā ka beidzot kļuva viņai pat nepieciešams. Izņemot Aļošu, kas arī nāca ne jau katru dienu un vienmēr uz īsu laiku, Grušiņa gandrīz nevienu nepieņēma. Bet viņas pašas večuks, tirgonis, tolaik jau gulēja briesmīgi slims, «gulēja uz nāves cisām», kā pilsēta runāja, un tiešām nomira nedēļu pēc Mitjas tiesāšanas. Trīs nedēļas priekš nāves, sajuzdams drīzas beigas, viņš beidzot sasauca pie sevis augšā savus dēlus ar sievām un bērniem un pavēlēja tiem vairs viņu neatstāt. No šī brīža viņš lika saviem kalpiem Grušiņu vairs nemaz nepieņemt un, kad tā atnāk, pasacīt: «Viņš novēl jums ilgi dzīvot priekos, bet viņu pavisam aizmirst.» Tomēr Grušiņa gandrīz katru dienu sūtīja apjautāties par viņa veselību.

—   Beidzot tu atnāci! — viņa iesaucās, nomezdama kārtis un priecīgi sasveicinādamās ar Aļošu. — Bet Maksimiņš jau baidīja, ka tu vairs nemaz neatnākšot. Ai, kā tevis vajag! Sēdies pie galda; nu, ko tev, kafiju?

—  Jā, varbūt, — Aļoša teica, sēzdamies pie galda, — esmu ļoti izsalcis.

—   Nu, lūk; Feņa, Feņa, kafiju! — iesaucās Grušiņa. — Man jau sen tā vārās, gaida tevi, un atnes arī pīrādziņus, tikai karstus. Nē, pagaidi, Aļoša, man ar šiem pīrādziņiem šodien iznāca tracis. Es tos aiznesu viņam uz cietumu, bet viņš, tici vai ne, pasvieda man tos atpakaļ, neēda nemaz. Vienu pīrāgu nometa pavisam zemē un samīdīja kājām. Es arī teicu: «Atstāšu sargam; ja līdz vakaram neapēdīsi, skaidrs, tu pārtiec no niknām dusmām!» — un tā aizgāju. Atkal taču sastrīdējāmies, tici vai ne. Tiklīdz aizeju, tā sastrīdamies.

Grušiņa to visu izteica vienā laidā, uztraukumā. Maksimovs, pēkšņi sabijies, smaidīja, nodūris ačteles.

—   Kādēļ tad šoreiz sastrīdējāties? — jautāja Aļoša.

—   To es nemaz nebiju gaidījusi! Iedomājies, kļuvis greizsirdīgs uz «bijušo». «Kādēļ,» viņš saka, «tu to uzturi. Tātad tu viņu esi sākusi uzturēt?» — Vienmēr greizsirdīgs, vienmēr greizsirdīgs! Vai guļ, vai ēd — greizsirdīgs. Pat uz Kuzmu reiz pagājušo nedēļu kļuva greizsirdīgs.

—   Bet par «bijušo» viņš taču zināja? ; /

—   Nu kā tad. No paša sākuma līdz pat šai dienai zināja, bet šodien pēkšņi piecēlās un sāka lamāL Tikai kauns teikt, kā viņš sacīja. Muļķis! Rakitelis pie viņa atnāca, kad es gāju laukā. Varbūt šis Rakitelis viņu arī rīda, ko? iKā tu domā? — viņa piebilda it kā izklaidīgi.

—   Viņš tevi mīl, tas viss, ļoti mīl. Un nu viņš arī uztraukts.

—   Kā nu nebūs uztraukts, rītu tiesas diena. Un tādēļ vien jau gāju, lai par rītdienu viņam savu vārdu pasacītu, jo man baigi pat domāt, Aļoša, kas rītu notiks! Tu nupat saki, viņš esot' uztraukts, bet kā es esmu uztraukta. Un viņš runā par poli! Kāds muļķis! Lūk, uz Maksimiņu gan laikam nav greizsirdīgs.

—  Mana sieva gan bija ļoti greizsirdīga, — Maksimovs iemeta savu vārdu.

—   Nu, tevis dēļ, — negribot iesmējās Grušiņa, — aiz kam tad uz tevi var just greizsirdību?

—   Istabiņu dēļ.

—   E, ciet klusu, Maksimov, tagad man nenāk smiekli, pat dusmas pārņem. Un uz pīrādziņiem acis neboli, nedošu, tie tev kaitīgi, un arī balzamiņu nedošu. Ar viņu arī jānoņemas, it kā man būtu nabagmāja, patiesi, — viņa iesmējās.

—   Es jūsu labdarības neesmu cienīgs, esmu niecīgs, — raudulīgā balsī noteica Maksimovs. — Labāk jūs būtu šķieduši savu labdarību tiem, kas par mani vajadzīgāki.

—   Eh, katrs vajadzīgs, Maksimov, un kā lai uzzina, kurš par kuru vajadzīgāks. Kaut labāk nemaz nebūtu šī poļa, Aļoša, arī viņš tak sadomājis šodien saslimt. Biju arī pie viņa. Nu tad tīri tīšām aizsūtīšu arī viņam pīrāgus, neesmu sūtījusi, bet Mitja apvainoja, ka es sūtot, nu tad tīšām tagad aizsūtīšu, tīšām! Ai, te jau arī nāk Feņa ar vēstuli! Nu tā jau ir, atkal no poļiem, atkal naudu lūdz!

Pans Musjalovičs tiešām bija atsūtījis ārkārtīgi garu un, pa savam paradumam, pārlieku daiļrunīgu vēstuli, kurā lūdza viņam aizdot trīs rubļus. Vēstulei bija pielikta klāt kvīts, ka nauda saņemta un to apņemas samaksāt triju mēnešu laikā; to bija parakstījis arī pans Vrubļevskis. Tādu vēstuļu un arvien ar tādām pašām kvītīm Grušiņa no sava «bijušā» jau bija saņēmusi ļoti daudz. Tas sākās, kolīdz Grušiņa bija izveseļojusies, priekš pāris nedēļām. Viņa tomēr zināja, ka abi pani arī viņas slimības laikā šad un tad nākuši apjautāties par viņas veselību. Pirmā vēstule, ko Grušiņa saņēma, bija gara, uz liela formātā pastpapīra, aizzīmogota ar lielu ģimenes zīmogu un briesmīgi neskaidra un valodīga, tā ka Grušiņa izlasīja tikai līdz pusei un pameta, gluži nekā nesapratusi. Un ne jau par vēstulēm viņa toreiz varēja domāt. Šai pirmajai vēstulei nākamā dienā sekoja otra, kurā pans Musjalovičs lūdza viņam aizdot divi tūkstoši rubļu uz visīsāko laiku. Grušiņa arī šo vēstuli atstāja bez atbildes. Pēc tam sekoja jau vesela rinda vēstuļu, katru dienu pa vienai, visas tikpat cienīgas un daiļrunīgas, bet tajās suma, ko tie lūdza aizdot, pamazām kļuva mazāka, nonāca līdz simt rubļiem, līdz divdesmit pieciem, līdz desmit rubļiem, un beidzot Grušiņa< pēkšņi saņēma vēstuli, kurā abi pani lūdza no viņas tikai vienu rubli un bija pielikuši kvīti ar abu parakstiem. Tad Grušiņai pēkšņi kļuva viņu žēl, un mijkrēslī viņa pati aizskrēja pie pana. Viņa atrada abus panus briesmīgā trūkumā, gandrīz nabadzībā, bez ēdamā, bez malkas, bez papirosiem, ar parādiem saimniecei. Mokrojā no Mitjas iespēlētie divsimt rubļi ātri nezin kur bija izkūpējuši. Tomēr Grušiņu pārsteidza tas, ka abi pani viņu saņēma ar uzpūtīgu cienību un neatkarību, ar vislielāko etiķeti, ar uzpūstām runām. Grušiņa tikai nosmējās un iedeva savam «bijušajam» desmit rubļu. Tūlīt viņa smiedamās pastāstīja to Mitjam, un tas nemaz nebija greizsirdīgs. Bet no tā laika pani pieķērās Grušiņai un katru dienu viņu bombardēja ar vēstulēm un lūgumiem aizdot naudu, un Grušiņa ik reizes pa druskai viņiem aizsūtīja. Un nu pēkšņi šodien Mitja bija sadomājis izrādīt briesmīgu greizsirdību.

—   Muļķe, es arī pie viņa ieskrēju, tikai uz brītiņu, kad gāju pie Mitjas, jo arī viņš palicis slims, mans bijušais pans, — Grušiņa atkal iesāka bažīgi un steigdamās, — es smejos un stāstu Mitjam. «Iedomājies,» es saku, «manam polim ar ģitāru ienācis prātā agrākās dziesmas man dziedāt, viņš domā, ka es sākšu jūsmot un iešu pie viņa.» Bet Mitja kā trūkstas kājās lamādamies … Nu tad nē jel, sūtīšu paniem pīrāgus! Feņa, vai viņi atkal to meiteni atsūtījuši? Še, nodod viņai trīs rubļus, ietin viņiem papīrā kādus desmit pīrāgus un liec aiznest, bet tu, Aloša, katrā ziņā izstāsti Mitjam, ka es viņiem aizsūtīju pīrāgus.

—   Neparko neteikšu, — smaidīdams atteica Aļoša.

—   Eh, tu domā, ka viņš cieš; viņš taču tīšām izlikās greizsirdīgs, bet patiesībā viņam vienalga, — rūgti sacīja Grušiņa.

—   Kā gan tīšām? — Aļoša jautāja.

—   Muļķis tu esi, Aļošiņ, tu nekā te nesaproti ar visu savu gudrību, jā gan. Nevis tas mani apvaino, ka viņš uz mani, tādu, greizsirdīgs, bet tas mani apvainotu, ja viņš nemaz nebūtu greizsirdīgs. Tāda es esmu. Par greizsirdību es neapvainošos, man pašai nežēlīga sirds, es pati būšu greizsirdīga. Tikai tas mani

apvaino, ka Viņš mani nemaz nemīl, un tagad tīši kļuva greizsir dīgs, lūk, kas. Vai tad es esmu akla, ka neredzu? Viņš man par to, par Kati pēkšņi saka: viņa ir tāda un šitāda, ārstu no Maskavas man uz tiesu izrakstījusi, lai mani glābtu, izrakstījusi, advokatu pašu pirmo, visaugstāk mācīto ari izrakstījusi. Tātad viņu mīl, ja jau man acīs sāk viņu lielīt, ak, viņa bezkaunīgās acis! Pats vainīgs manā priekšā, nu tad arī piesējās man, lai padarītu mani pirmo par vainīgu un man vienai visu uzkrautu: «Tu pirmā biji kopā ar poli, nu tad tagad arī man ar Kati tas atļauts.» Lūk, kā tas ir! Grib man vienai uzkraut visu vainu. Viņš tīši man piesējās, tīši. to es tev saku, tikai es …

Grušiņa neizteica, ko viņa izdarīs, aizsedza acis ar lakatiņu un sāka briesmīgi raudāt.

—   'Katerinu Ivanovnu viņš nemīl, — cieši noteica Aļoša.

—   Nu, mīl, nemīl, to es pati drīz dabūšu zināt, — ar draudīgu pieskaņu balsī noteica Grušiņa, atņemdama no acīm lakatiņu. Viņas seja pārvērtās. Aļoša ar rūgtumu ievēroja, kā pēkšņi no lēnprātīgas un klusi jautras viņas seja kļuva drūma un ļauna.

—   Par šīm muļķībām pietiek! — viņa pēkšņi atcirta. — Ne jau tādēļ es tevi saucu šurp; Aļoša, mīļais, kas gan notiks rītu, rītu? Lūk, kas mani moka! Un tikai mani vienu arī moka! Skatos visos, neviens par to nedomā, nevienam gar to nav nekādas daļas. Vai kaut tu domā par to? Rītu taču tiesās! Pastāsti tu man: kā viņu tur tiesās? Jo taču sulainis, sulainis nosita, sulainis! Ak kungs! Vai tiešām viņu notiesās sulaiņa vietā un neviens viņu neaizstāvēs? Un sulaini taču neviens nav pat aizticis, vai ne?

—   Viņu stingri nopratināja, — atteica Aļoša domīgi, — bet visi nosprieda, ka ne jau viņš. Tagad viņš guļ stipri slims. No tā laika slims, no tās krītamās lēkmes. Patiesi slims, — piebilda Aļoša.

—   Ak kungs, nu būtu jele tu pats aizgājis pie šī advokata un pastāstījis šo lietu zem četrām acīm. Viņu tak no Pēterburgas par trīs tūkstoši, kā runā, izrakstījuši.

—   Jā, mēs trijatā devām trīs tūkstoši, es, brālis Ivans un Katerina Ivanovna, bet ārstu no Maskavas izrakstījusi par divi' tūkstoši jau viņa pati. Advokāts Fetjukovičs būtu vairāk ņēmis, bet šī lieta izdaudzināta pa visu Krieviju, par to raksta visās avīzēs un žurnālos, tāpēc Fetjukovičs arī piekritis braukt vairāk slavas dēļ, tāpēc ka lieta k|uvusi jau par daudz slavena. Es viņu vakar satiku.

—   Nu, un ko? Teici viņam? — uzplijās steigšus Grušiņa.

—   Viņš uzklausīja un nekā neteica. Teica, ka viņam jau radies noteikts uzskats. Bet solījās manus vārdus ņemt vērā.

—  Kā tā, ņemt vērā! Ai, šie blēži! Viņi to pazudinās! Nu, bet ārstu, kādēļ viņa ārstu izrakstījusi?

—   Par ekspertu. Grib pierādīt, ka brālis ārprātīgs un nogalinājis prāta aptumšošanās brīdī, nezinādams, ko dara, — klusi pasmaidīja Aļoša, — tikai brālis tam nepiekritīs.

—   Ai, tā taču patiesība, ja viņš būtu nositis! — iesaucās <jrušiņa. — Tad viņš bija sajucis, pavisam sajucis, un es, es, nejaukā, tur esmu vainīga! Bet viņš taču nav nositis, nav nositis! Un visi krīt viņam virsū, ka viņš nositis, visa pilsēta! Pat Feņa ir tā noliecinājusi, ka iznāk, it kā viņš būtu nositis. Un veikalā, un šis ierēdnis, un agrāk dzirdējuši traktierī! Visi, visi pret viņu, brēktin brēc.

—  Jā, liecības briesmīgi savairojušās, — drūmi piebilda Aļoša.

—   Un Grigorijs, Grigorijs Vasiļjevičs, taču paliek pie sava, ka durvis bijušas vaļā, iecirties pie sava, ka redzējis, viņu nepārliecināsi, es skrēju pie viņa, pati ar viņu runāju. Vēl lamājās!

—  Jā, šī varbūt ir pati svarīgākā liecība pret brāli, — sacīja Aļoša.

—   Un, ja saka, ka Mitja sajucis, tad arī tagad viņš ir tāds, — ar kādu sevišķi norūpējušos un noslēpumainu izskatu pēkšņi sāka Grušiņa. — Zini, Aļoša, es jau sen gribēju tev ko pateikt: eju pie viņa katru dienu un brīnīdamās brīnos. Saki tu man, kā tu domā: ko viņš tagad tur sācis vienmēr runāt? Ņe>mas un ņemas runāt, nekā nevaru saprast, domāju, sak, laikam par ko gudru, nu, esmu muļķe, kur nu man saprast; tikai pēkšņi man sāk stāstīt par bērneņu, tas ir, par nezin kādu bērnu: «Kāpēc tik nelaimīgs ir bērneņš? Šī bērneņa dēļ es tagad uz Sibiriju došos, es neesmu nogalinājis, bet man jāiet uz Sibiriju!» Ko tas nozīmē, kas tas par bērneņu — ne nieciņa nesapratu. Tikai sāku raudāt, kad viņš runāja, tāpēc ka tik ļoti jauki viņš par to runāja, pats raud, un es sāku raudāt, un viņš pēkšņi mani noskūpstīja un pārmeta man krustu. Kas tas ir, Aļoša, pasaki tu man, — kas tas par «bērneņu»?

—   Nezin kādēļ Rakitins pie viņa pasācis iet, — Aļoša pasmaidīja, — tomēr… tas nav no Rakitina. Vakar es pie viņa nebiju,' šodien iešu.

—    Nē, tas nav Rakitins, brālis Ivans Fjodorovičs viņu samulsina, tas sācis viņu apciemot, lūk, kas … — izteica Grušiņa un pēkšņi it kā aprāvās. Aļoša pārsteigts ieurbās viņā ar acīm.

—  Kā apciemot? Vai tad viņš to kādreiz apciemojis? Mitja pats man teica, ka Ivans ne reizes neesot nācis.

—   Nu … nu, lūk, kāda es esmu! Izpļāpāju! — Grušiņa apjukusi iesaucās un pēkšņi pavisam nosarka. — Pag, Aļoša, ciet klusu, lai tā notiek, ja jau izpļāpāju, tad teikšu visu patiesību: viņš bijis pie tā divi reizes, pirmo reizi — kolīdz toreiz bija atbraucis, tad jau viņš tūlīt no Maskavas atdrāzās, es vēl nemaz nebiju likusies gultā, bet otru reizi atnācis priekš nedēļas. Mitjam viņš piekodinājis tev nekā par to neteikt, stingri piekodinājis, un nevienam nelicis teikt, paslepšus atnācis.

Aļoša sēdēja, nogrimis dziļās domās, un kaut ko pārlika. Vēsts viņu manānļi pārsteidza.

—   Brālis Ivans par Mitjas lietu ar mani nerunā, — viņš lēni teica, — un vispār visus šos divus mēnešus viņš ar mani ļoti maz runājis, bet, kad es aizgāju pie viņa, vienmēr bija neapmierināts, ka es atnācis, tā ka es jau trīs nedēļas nemaz pie viņa neeju. Hm … Ja viņš bijis priekš nedēļas, tad… šīs nedēļas laikā ar Mitju tiešām notikusi kāda pārmaiņa …

—   Pārmaiņa, pārmaiņa! — Grušiņa ātri uzķēra. — Viņiem ir noslēpums, viņiem ir bijis noslēpums! Pats Mitja man teica, ka noslēpums, un, vai zini; tāds noslēpums, ka Mitja nemaz nevar apmierināties. Un agrāk taču viņš bija jautrs, arī tagad ir jautrs, tikai, vai zini, kad viņš sāk tā galvu kratīt un soļot pa istabu, un ar labās rokas pirkstu uz deniņiem matus plūkāt, tad, jau es zinu, ka viņam kāds nemiers sirdī… es jau zinu!. .. Bet agrāk bija jautrs; un arī šodien ir jautrs!

—   Bet tu teici: uztraukts?

—   Viņš ir gan uztraukts, tomēr jautrs. Viņš jau arvienu uztraukts, bet uz brītiņu — tad atkal jautrs un pēc tam pēkšņi atkal uztraukts. Un zini, Aļoša, visu laiku es par viņu brīnos: priekšā tādas briesmas, bet dažreiz viņš smejas pat par tādiem niekiem kā tīrais bērns.

—   Un tas tiesa, ka* viņš lika man nesacīt par Ivanu? Tā arī teica: nesaki?

—   Tā viņš teica: nesaki. Un galvenais, viņš, Mitja, no tevis arī bīstas. Jo te ir noslēpums, viņš pats teica, ka noslēpums … Aļoša, mīlīt, aizej, izdibini: kas tas viņiem par noslēpumu, un atnāc, pasaki man, — Grušiņa pēkšņi uzplijās ar lūgumu, — izlem tu par mani, nabadzīti, lai es zinu savu nolādēto liktenif Tādēļ vien tevi pasaucu.

—  Tu domā, ka tur kaut kas par tevi? Tad jau viņš tev nebūtu stāstījis par noslēpumu.

—   Nezinu. Varbūt man viņš grib sacīt, tikai nedrīkst. Brīdina. Noslēpums, tā sakot, ir, bet, kāds noslēpums, — neteica.

—   Un ko tu pati domā?

—   Ko lai domāju? Beigas man ir, to es domāju. Galu man viņi visi trīs sagatavojuši, jo te ir Kate. Visu to dara Kate, no viņas viss nāk. «Viņa tāda un šitāda,» — tas nozīmē, ka es neesmu tāda. To viņš jau iepriekš saka, jau iepriekš mani brīdina. Viņš nodomājis mani pamest, tur ir viss noslēpumsl Trijatā viņi to arī sadomājuši — Mitja, Kate un Ivans Fjodorovičs. Aļoša, es jau sen tev gribēju jautāt; priekš nedējas viņš man pēkšņi atklāja, ka Ivans esot iemīlējies Katē, jo bieži viņu apciemojot. Vai viņš man teica patiesību vai ne? Saki pēc sirdsapziņas, dur man sirdī.

—   Es tev nemelošu. Ivans nav iemīlējies Katerinā Ivanovnā, tā es domāju.

—   Nu, es arī tūlīt tā nodomāju! Viņš man melo, bezkauņa, jā gan! Un nu viņš izliekas greizsirdīgs uz mani, lai vēlāk man uzkrautu visu vainu. Jo viņš taču muļķis, viņš neprot pēdas slēpt, viņš ir tik vaļsirdīgs … Bet es viņam rādīšu, es viņam rādīšu! «Tu,» viņš saka, «tici, ka es esmu nositis,» — to viņš saka man, man, to viņš man pārmeta! Dievs ar viņu! Nu, pagaidi vien, tiesā šai Katiņai es likšu trūkties! Es tur pateikšu vienu tādu vārdiņu … Tur es visu pateikšu!

Un viņa atkal sāka rūgti raudāt.

—   Lūk, ko es tev varu droši pateikt, Grušiņ, — AJoša teica, celdamies kājās, — pirmais, viņš tevi mīl, mīl vairāk par visu pasaulē, vienīgi tevi, tici man. Es zinu. Lai kurš, bet es to zinu. Otrs, ko tev teikšu, ir tas, ka izvilināt viņam noslēpumu es negribu, bet, ja viņš pats šodien man to atklās, tad viņam taisni paziņošu, ka solījos tev to pateikt. Un tad es šodien pat pie tevis atnākšu un pateikšu. Tikai… man liekas… no iKaterinas Ivanovnas te nav ne vēsts, šis noslēpums par kaut ko pavisam citu. Un droši vien tā ir. Un nepavisam nevar būt, ka par Katerinu Ivanovnu, tā man liekas. Un nu uz redzēšanos!

AJoša paspieda viņai roku. Grušiņa vēl arvien raudāja. Viņš redzēja, ka viņa tā mierinājumam ļoti maz noticējusi, bet jau tas viņai bija labi, ka viņa jel bēdas remdējusi, izteikusi, kas uz sirds. Viņam bija žēl to atstāt tādā stāvoklī, bet viņš steidzās. Viņu gaidīja vēl daudz darīšanu.

II Slima kajiņa

Pirmās darīšanas viņam bija Chochlakova kundzes namā, un viņš steidzās turp, lai drīzāk tās nokārtotu un nenokavētos ierasties pie Mitjas. Chochlakova kundze jau nedēļas trīs bija savārgusi: viņai nezin kāpēc bija uztūkuši kāja, un, lai gan viņa negulēja gultā, tomēr pa dienu pievilcīgā, bet pieklājīgā bezabiljē gulēja, atlaidusies uz kušetes, savā buduārā. Kādreiz Aļoša, nevainīgi pasmaidīdams, pie sevis nodomāja, ka Chochlakova kundze, neraugoties uz savu slimību, sākusi gandrīz greznoties: parādījušās dažādas galvas rotas, lentītes, apmetnīši, un viņš noģida, kāpēc tas tā, lai gan vairījās no šīm domām kā no nevajadzīgām. Beidzamos divus mēnešus starp citiem viņas viesiem Chochlakova kundzi sāka apciemot jauneklis Perchotins. Aļoša jau dienas četras te nebija iegriezies un, iegājis namā, tūlīt gribēja steigties pie Līziņas, ar kuru arī viņam bija darīšana, jo Līziņa jau vakar atsūtīja pie viņa meiteni ar neatlaidīgu lūgumu nekavējoties apciemot viņu «ļoti svarīgā lietā», kas dažu iemeslu dēļ Aļošu ieinteresēja. Bet, kamēr meitene gāja pie Līziņas viņu pieteikt, Chochlakova kundze jau nezin kā bija dabūjusi zināt, ka viņš ieradies, un tūlīt atsūtīja lūgt viņu pie sevis «tikai uz mazu brītiņu». Aļoša apsvēra, ka labāk jau vispirms apmierināt māmiņas lūgumu, citādi viņa ik brīdi sūtīs kādu pie Līziņas, kamēr viņš pie tās paliks. Chochlakova kundze gulēja uz kušetes kaut kā sevišķi grezni ģērbusies un, kā redzams, ārkārtīgā nervu saspīlējumā. Aļošu viņa saņēma jūsmīgiem saucieniem.

— Mūžību, mūžību, veselu mūžību nebiju jūs redzējusi! Veselu nedēļu, apžēlojieties, ak, jūs gan bijāt tikai priekš četrām dienām, trešdien. Jūs pie Līziņas, esmu pārliecināta, ka jūs gribējāt ieiet pie viņas vai uz pirkstu galiņiem, lai es nedzirdētu. Mīļo, mīļo Aleksej Fjodorovič, ja jūs zinātu, cik daudz rūpju viņa man sagādā! Bet par to vēlāk. Lai gan tas ir pats galvenais, bet par to vēlāk. Mīļo Aleksej Fjodorovič, es jums uzticu savu Līziņu pilnīgi. Pēc svētnieka Zosimas nāves —1 dievs mielo Viņa dvēseli! (viņa pārmeta krustu) —pēc viņa nāves es uz jums skatos kā uz schimnieku, lai gan jūs tik mīļi valkājat savu jauno uzvalku. Kur gan jūs te ņēmāt tādu drēbnieku? Bet nē, nē, tas nav galvenais, par to vēlāk. Piedodiet, ka es jūs reizēm saucu par Aļošu, es jau esmu vecene, man viss atļauts, — viņa koķeti pasmaidīja, — bet arī par to vēlāk. Galvenais, ka tik es neaizmirstu pašu galveno! — Lūdzu, atgādiniet man pats, kolīdz es aizraujos, un sakiet: «Un galvenais?» Ai, kā lai es zinu, kas tagad ir galvenais? — No tā laika, kad Lise ņēma no jums atpakaļ savu solījumu, — savu bērnišķīgo solījumu, Aleksej Fjodorovič, — iet pie jums, tad jūs, zināms, sapratāt, ka tas viss bija tikai slimas meitenes rotaļīgi bērnišķīga fantazija, — meitenēs, kas ilgi nosēdējusi slimības krēslā, — paldies dievam, nu jau Viņa staigā. Šis jaunais ārsts, ko Kate izrakstījusi no Maskavas šim jūsu nelaimīgajam brālim, ko rītu… Nu, ko tur par rītdienu! Es mirstu nost, kolīdz iedomāju par rītdienu! Galvenais — aiz ziņkārības. Vārdu sakot, šis ārsts vakar bija pie mums un redzēja Lise … Es viņam piecdesmit rubļu par viziti samaksāju. Bet tas viss nav tas, atkal nav tas. Redziet, nu jau es pavisam esmu apjukusi. Es steidzos. Kāpēc es steidzos? Es nezinu. Tagad es briesmīgā kārtā vairs neko nezinu. Man viss sapinies kā kamolā. Man bail, ka jūs aiz garlaicības aizskriesiet no manis, un tik vien es jūs būšu redzējusi. Ak, manu dieviņ! Ko tad mēs te sēžam, un, pirmkārt — kafiju, Jūlija, Glafira, kafiju!

Aļoša steigšus pateicās un paziņoja, ka viņš tikko dzēris kafiju.

—   Pie kā?

—   Pie Agrafenas Aleksandrovnas.

—   Tas… tas pie tās sievietes! Ai, viņa visus pazudinājusi, tomēr, es jau nezinu, stāsta, ka viņa kļuvusi svētā, lai gan par vēlu. Labāk būtu agrāk, kad vajadzēja, bet ko tagad, kas nu par labumu? Cietiet klusu, cietiet klusu, Aleksej Fjodorovič, jo es tik daudz gribu teikt, ka liekas — nekā beidzot nepateikšu. Šis briesmīgais process… es katrā ziņā braukšu, es taisos, mani ienesīs krēslā, un pie tam es varu sēdēt, man būs līdz ļaudis, un jūs zināt, es taču esmu lieciniekos. Kā es runāšu, kā es runāšu! Es nezinu, ko es runāšu. Būs taču jāzvēr, vai jā, jā?

—   Jā, bet es nedomāju, ka jūs varēsiet ierasties.

—   Es varu sēdēt; ai, jūs man sajaucāt! Šis process, šis mežonīgais solis, un tad visi iet uz Sibiriju, citi precas, un tas viss tik ātri, ātri, un viss mainās, un beidzot nekas nepaliek, visi kļūst veci un skatās kapā. Un lai, es esmu nogurusi. Šī Kātiņa — cette charmante personne *, viņa izputināja visas manas cerības: tagad viņa dosies vienam jūsu brālim līdzi uz Sibiriju, bet otrs jūsu brālis brauks viņai līdzi un dzīvos kaimiņu pilsētā, un visi viņi mocīs viens otru. Mani tas padara ārprātīgu, bet, galvenais, šīs valodas: visās avīzēs Pēterburgā un Maskavā miljons reižu rakstīts. Ak jā, iedomājieties, arī par mani uzrakstījuši, ka es bijusi jūsu brālim «mīļais draugs», es negribu teikt riebīgā vārda, nu iedomājieties, nu iedomājieties!

—   Tas nevar būt! Kur gan un kas tur rakstīts?

—   Tūlīt parādīšu. Vakar saņēmu, — vakar arī izlasīju. Lūk, še, avīze Baumas, no Pēterburgas. Šīs Baumas sāka izdot šogad, man briesmīgi patīk baumas, es parakstīju, un nu pašai uz kakla: tādas izrādījušās šīs baumas. Lūk, še, lūk, šinī vietā,, lasiet!

Un viņa pasniedza Aļošam avīzes lapu, kas viņai bija pabāzta zem spilvena.

Viņa bija vairāk nekā satraukta, viņa bija gluži kā satriekta,, un tiešām varbūt viņai viss galvā bija sapinies kamolā. Avīzes ziņa bija ļoti raksturīga, un, zināms, tai vajadzēja/ darīt uz viņu ļoti kutelīgu iespaidu, bet viņa sev par laimi šobrīd varbūt nebija spējīga koncentrēties vienā punktā un tāpēc pēc brītiņa va-' rēja aizmirst pat avīzi un pārlēkt uz gluži citu ko. Bet to, ka viscaur pa visu Krieviju jau bija izplatījusies slava par briesmīgo procesu, Aļoša jau sen zināja, un, ak dievs, kādas tik trakas ziņas un korespondences starp citām pareizām ziņām viņš nebija paspējis izlasīt šais divi mēnešos par savu brāli, par Karamazoviem vispār un pat par sevi pašu. Kādā laikrakstā bija pat teikts, ka pēc brāļa nozieguma viņš no bailēm pieņēmis schimu un ieslēdzies; citā to apgāza un rakstīja gluži pretēji, ka viņš kopā ar savu svētnieku Zosimu uzlauzis klostera lādi un* «no klostera aizlaidies». Tagadējai ziņai laikrakstā Baumas bija virsraksts: «No Skotoprigoņevskas (ak vai, tā sauc mūsu pilsētiņu, es ilgi slēpu tās nosaukumu) sakarā ar Karamazova prāvu.» Tā bija īsiņa, un tieši par Chochlakova kundzi nekas nebija minēts, un vispār visi vārdi bija apslēpti. Ziņoja tikai, ka noziedznieks, ko nu ar tik lielu brēku tagad taisoties tiesāt, atvaļināts armijas kapteinis, nekaunīgas dabas, sliņķis un dzimtbūšanas aizstāvis, to vien darījis kā nodevies mīlestības dēkām uit sevišķu iespaidu atstājis uz dažām «vientulībā skumstošām dāmām». Viena tāda dāma no «skumstošajām atraitnēm», kas par varu gribot būt jauna, lai gan viņai jau pieaugusi meita, tik tālu bijusi viņa savaldzināta, ka tikai divas stundas priekš nozieguma solījusi viņam trīs tūkstoši rubļu ar noteikumu, ka tam tūlīt ar viņu jābēg uz zelta raktuvēm. Bet ļaundarim licies labāk noslepkavot tēvu un nolaupīt viņam arī taisni trīs tūkstošus ceribā palikt nesodītam nekā vilkties uz Sibiriju ar savas skumstošās dāmas četrdesmitgadīgajiem jaukumiem. Šī rotaļīgā korespondence, kā arī pienākas, beidzās ar cēlu sašutumu par tēva slepkavošanas netikumību un bijušo dzimtbūšanu. Ar interesi izlasījis, Aļoša salocīja lapu un atdeva to atpakaļ Chochlakova kundzei.

—   Nu, vai tā neesmu es? — viņa atkal sāka vīterot. — Tā taču esmu es, es gandrīz tikai stundu iepriekš ieteicu viņam zelta raktuves, un nu pēkšņi «četrdesmitgadīgie jaukumi»! Vai tad es tādēļ? To viņš ar nodomu! Piedod viņam, mūžīgais soģi, četrdesmitgadīgos jaukumus, kā arī es piedodu, bet tas taču … vai zināt, kas tas ir? Tas ir jūsu draugs Rakitins.

—   Varbūt, — sacīja Aļoša, — lai gan es neko neesmu dzirdējis.

—   Viņš, viņš un nevis varbūt! Es taču viņu padzinu … Jūs taču zināt visu šo notikumu?

—   Es zinu, ka jūs viņu uzaicinājāt uz priekšu vairs jūs neapmeklēt, bet, kāpēc īsti, — to es … mazākais, no jums neesmu dzirdējis.

—   A, tātad no viņa esat dzirdējis! Vai viņš lamā mani, ļoti lamā?

—   Jā, viņš lamā, bet viņš taču visus lamā. Bet kāpēc jūs viņam atteicāt — es arī no viņa neesmu dzirdējis. Un vispār, tagad es ļoti reti ar viņu satiekos. Mēs neesam draugi.

—    Nu, tad es jums visu to atklāšu un, ko lai dara, nožēlošu, jo te ir viens tāds nieks, kurā es varbūt pati esmu vainīga. Tikai mazs mazs nieciņš, visumazākais, tā ka varbūt tā nemaz nav. Redziet, manu balodīt (Chochlakova kundze pēkšņi sataisīja tādu rotaļīgu seju, un uz viņas lūpām atplaiksnījās mīļš, kaut ari noslēpumains smaidiņš), redziet, man ir aizdomas… jūs man piedodiet, Aļoša, es jums kā māte… ai nē, nē, gluži otrādi, tagad es ar jums kā ar savu tēvu … jo māte te ir gluži nevietā … Nu, vienalga, kā pie svētnieka Zosimas grēksūdzē, tas ir visdrošākais, tas ļoti labi piederas: pirmīt taču es jūs nosaucu par schimnieku, — nu tad šis nabaga jauneklis, jūsu draugs Rakitins (ak dievs, es gluži vienkārši nespēju uz viņu skaisties. Es skaišos un ļaunojos, bet ne visai), vārdu sakot, šis vieglprātīgais jauneklis, iedomājieties, pēkšņi, kā liekas, sadomājis manī iemīlēties. To es tikai vēlāk, tikai vēlāk pēkšņi pamanīju, bet sākumā, tas ir, priekš kāda mēneša, viņš sāka nākt pie manis biežāk, gandrīz katru dienu, lai-gan arī agrāk mēs bijām pazīstami. Es nekā nezinu … un tad pēkšņi man viss kļuva skaidrs, un es kā par brīnumu sāku ko manīt. Jūs zināt, es jau priekš divi mēnešiem sāku pieņemt šo pieklājīgo, mīļo un cienījamo jaunekli Pēteri Iļjiču Perchotinu, kas te valsts dienestā. Jūs pats tik daudz reižu esat viņu "sastapis. Un vai nav tiesa, viņš ir cienījams, nopietns. Viņš nāk pa trīs dienām reizi, nevis katru dienu (kaut gan — lai nāktu vai ik dienas), un vienmēr tik labi ģērbies, un vispār es mīlu jaunatni, Aļoša, apdāvinātu, pieklājīgu, kāds esat jūs, bet viņam gandrīz valstiska mēroga prāts, viņš tik mīļi runā, un es katrā ziņā, katrā ziņā lūgšu viņu paaugstināt. Tas ir nākamais diplomāts. Tai šausmīgajā dienā viņš. mani gandrīz no nāves izglāba, atnākdams pie manis naktī. Nu, bet jūsu draugs Rakitins vienmēr nāca tādos zābakos un vilka tos pa grīdsegu … Vārdu sakot, viņš pat lika man ko manīt un kādreiz, projām iedams, briesmīgi stipri paspieda man roku. Tikko viņšbija paspiedis man roku, tūlīt man sāka sāpēt kāja. Viņš jau arī agrāk bija saticis pie manis Pēteri Iļjiču un, ticat vai ne, arvienu ķengā viņu, arvienu ķengā, tā vien rūa uz šo, nezin kādēļ. Es tikai skatos viņos abos, kad šie satiekas, un savā sirdī smejos. Te nu pēkšņi es sēžu viena pati, tas ir, nē, tad jau es gulēju, pēkšņi es guļu viena pati, atnāk Michails Ivanovičs un, iedomājieties, atnes savus pantiņus, tādus gluži īsiņus, par manu! slimo kāju, tas ir, aprakstījis dzejā manu slimo kāju. Pagaidiet, kā tur bija:

Kājiņa, šī kājiņa,

Nu tā druscīt vājiņa …

vai kā tur, — es nekādi nevaru dzejoļus atcerēties, — te man tie stāv, — nu, es jums parādīšu vēlāk, tikai varen jauki, varen jauki, un, vai zināt, ne vien tikai par kājiņu, bet arī pamācoši, ar brīnum jauku ideju, tikai es aizmirsu, vārdu sakot, der tieši albumā. Nu, es, saprotams, pateicos, un viņš manāmi jutās glaimots. Nebiju vēl paspējusi pateikties, kad piepeši ienāk arī Pēteris Iļjičs, bet Michails Ivanovičs pēkšņi apmācas kā nakts. Es jau redzu, ka Pēteris Iļjičs viņu iztraucējis, jo Michails Ivanovičs katrā ziņā kaut ko gribēja sacīt tūlīt pēc dzejoļiem, to jau es sajutu, bet te ienāca Pēteris Iļjičs. Es pēkšņi parādu dzejoļus Pēterim Iļjičam un nesaku, kas tos sacerējis. Bet es esmu pārliecināta, pārliecināta, ka viņš tūlīt nojauta, lai gan līdz šim laikam neatzīstas, bet saka, ka neesot nojautis; bet to viņš tīši saka. Pēteris Iļjičs tūlīt sāka skaļi smieties un kritizēt. «Draņķīgi dzejoļi,» viņš saka, «kāds nekāds seminārists būs uzrakstījis>» — un, vai zināt, tādā azartā, tādā azartā! Te jūsu draugs nevis sāka smieties, bet pēkšņi kļuva gluži traks … Ak kungs, es domāju, viņi sāks kauties. «Es tos uzrakstīju,» viņš saka. «Es,» viņš saka, «uzrakstīju pa jokam, jo rakstīt pantus turu par zemiskumu … Bet mani panti ir labi. Jūsu Puškinam par sieviešu kājiņām pieminekli grib celt, bet man ir savs virziens, un jūs pats,» viņš saka, «esat dzimtbūšanas aizstāvis; jums,» viņš saka, «nav nekāda humānismā, jūs nekādu šolaiku izglītotu jūtu nejūtat, jūs nav skārusi attīstība, jūs,» viņš saka, «esat ierēdnis un kukuļus ņemat!» Te jau es sāku kliegt un lūgt viņus. Bet Pēteris Iļjies, jūs zināt, tik bezbailīgs, un pēkšņi uzsāka viscēlākajā tonī: skatās viņā zobgalīgi, klausās un atvainojas. «Es,» viņš saka, «nezināju. Ja es zinātu, nebūtu teicis, es,» viņš saka, «tad uzlielītu … Dzejnieki,» viņš saka, «visi tik ātri uztraucas…» Vārdu sakot, tādas zobgalības, apslēptas ar vispieklājīgāko toni. To viņš pats man vēlāk paskaidroja, ka tās visas bijušas zobgalības, bet es nodomāju, ka viņš nopietni. Tikai pēkšņi es guļu tāpat kā tagad jūsu priekšā un domāju: būs vai nebūs cēli, ja es Michailu Ivanoviču pēkšņi padzīšu par to, ka nepieklājīgi brēc manā namā uz manu viesi? Un ticat vai ne: guļu, aizveru acis un domāju: būs vai nebūs cēli, un nevaru izšķirties, un mokos un mokos, un sirds strauji pukst: kliegt vai nekliegt? Viena balss saka: kliedz, bet otra saka: nē, nekliedz! Tikko šī otrā balss bija pateikusi, es pēkšņi sāku kliegt un pēkšņi arī paģību. Nu tad, zināms, sacēlās troksnis. Es pēkšņi pieceļos un saku Michailam Ivanovičam: man rūgti jums paziņot, bet es vairs nevēlos pieņemt jūs savā namā. Tā viņu padzinu. Ai, Aleksej Fjodorovič! Es pati zinu, ka slikti darīju, es tikai melsu, es nemaz uz viņu nedusmojos, bet man pēkšņi, galvenais — pēkšņi likās, ka tas iznāks tik labi, šī scēna … Tikai ticiet man, šī scēna tomēr bija dabiska, tāpēc ka es sāku pat raudāt, un vairākas dienas pēc tam raudāju, bet pēc tam pēkšņi pēc pusdienas visu arī aizmirsu. Nu jau divas nedēļas, kamēr viņš nenāk, un es domāju: vai tad tiešām viņš nemaz vairs nenāks? Vēl vakar tā domāju, bet pievakarē pēkšņi pienāk šīs «Baumas». Izlasīju un nobrīnījos, nu kas gan to rakstījis, viņš to rakstījis, pārgāja toreiz mājās, nosēdās — un uzrakstīja; aizsūtīja — un iespieda. Tas taču jau priekš divi nedēļām. Tikai, Aļoša, briesmas, ko es te sarunāju, un nemaz nerunāju, par ko vajadzētu! Ak, vārdi paši skrien laukā!

— Man šodien katrā ziņā-būtu laikus jātiek pie brāļa, — nomurmināja Aļoša.

—   Jā gan, jā gan! Jūs man visu atgādinājāt! Klausieties, kas ir afekts?

—   Kāds afekts? — brīnījās Aļoša.

—   Tieslietu afekts. Tāds afekts, kura dēļ visu piedod. Lai jūs būtu nezin ko izdarījis, — jums tūlīt piedos.

—   Par ko jūs īsti runājat?

—   Lūk, par ko: šī Kate… Ai, tā ir mīļa mīļa būtne, tikai es nekādi nesaprotu, kuru viņa mīl. Nesen sēdēja pie manis, un es nekādi nevarēju izvilināt. Jo vairāk tāpēc, ka pati tagad sāk ar mani runāt tā pavirši, vārdu sakot, tikai par manu veselību un vairāk nekā, un pat tādā tonī, bet es sacīju sev: nu, lai arī, lai, un dievs ar jums … Ak tā, nu tad šis afekts: šis ārsts jau atbraucis. Vai jūs zināt, ka atbraucis ārsts? Nu, kā jums nezināt, jums, kas uzzīmējat ārprātīgos, jus jau arī izrakstījāt, tas ir, nevis jūs, bet Kate. Visur Kate! Nu tad redziet: sēž cilvēks un nemaz nav ārprātīgs, tikai pēkšņi viņam afekts. Viņš gan ir pie apziņas, gan zina, ko dara, un tomēr viņš ir afektā. Nu tad, lūk, arī Dmitrijam Fjodorovičam droši vien bija afekts. Kolīdz atklāja jaunās tiesas, tā tūlīt dabūja zināt arī par afektu. Tā ir jauno tiesu labdarība. Šis ārsts bija un iztaujāja mani par to vakaru, nu par zelta raktuvēm: kāds gan viņš toreiz izskatījies? Kā citādi, ja ne afektā: atnāk un kliedz: naudu, naudu, trīs tūkstoši, dodiet trīs tūkstošus, bet tad aizgāja un pēkšņi nosita. Negribu, viņš saka, negribu nosist, un nosita. Nu taisni par to arī viņam piedos, ka turējās pretim, bet nosita.

—    Bet viņš taču nav nositis, — mazliet asi pārtrauca Aļoša. Nemiers un nepacietība viņu pārņēma arvien vairāk un vairāk.

—   Zinu, nogalināja šis vecais Grigorijs…

—   Kā — Grigorijs? — iesaucās Aļoša.

—   Viņš, viņš, tas ir Grigorijs. Kā Dmitrijs Fjodorovičs viņam iesita, tā viņš gulēja, bet pēc tam piecēlās, redzēja, ka durvis vaļā, gāja un nosita Fjodoru Pavloviču …

—   Bet kādēļ, kādēļ?

—    Bija dabūjis afektu. Kā Dmitrijs Fjodorovičs viņam iesita pa galvu, viņš pamodās un dabūja afektu, gāja un nosita. Bet, ja viņš pats saka, ka nav nositis, tad viņš varbūt nemaz neatceras. Tikai redziet: labāk, daudz labāk būs, ja Dmitrijs Fjodoro'vičs būtu nositis. Un tā jau arī bija, lai gan es saku, ka Grigorijs, bet droši vien Dmitrijs Fjodorovičs, un tā ir daudz labāk, daudz labāk! Ai, nevis tāpēc labāk, ka dēls nositis tēvu, es nelielu, gluži otrādi, bērniem būs savus vecākus cienīt un godāt, un tomēr labāk, ja viņš to izdarījis, tāpēc ka tad jums pat nav ko raudāt, jo viņš nogalinājis, nezinādams, ko dara, vai, labāk sakot, visu zinādams, bet nezinādams, kā tas ar viņu tā atgadījies. Nē, lai viņi tam piedod; tas ir tik humāni, atklāj jauno tiesu labdarību, es vēl nemaz nezināju, bet saka, ka jau sen tas esot, un, kolīdz es vakar dabūju zināt, tas mani tā pārsteidza, ka es tūlīt gribēju sūtīt jums pakaļ; un tad, ja viņam piedos, tad taisni viņu no tiesas pie manis pusdienās, un es sasaukšu paziņas, un mēs uzdzersim jaunajām tiesām. Es nedomāju, ka viņš būtu bīstams, turklāt es saaicināšu ļoti daudz viesu, tā ka viņu katrā laikā varēs izvest, ja viņš šā vai tā, bet vēlāk viņš varētu kur nekur citā pilsētā kjūt par miertiesnesi vai par ko citu, jo tie, kas paši pārcietuši nelaimi, tiesā par visiem labāk. Bet galvenais, kas gan tagad nav afektā, jūs, es, visi afektā, un cik daudz piemēru: sēž cilvēks, dzied romanci, pēkšņi viņam kaut kas nav paticis, viņš paņem pistoli un nošauj, kas pagadās, un pēc tam viņam visi piedod. To es nesen lasīju, un visi ārsti apstiprināja. Ārsti tagad apstiprina, visu apstiprina. Apžēlojieties, man Lise ir afektā, vēl vakar es viņas dēļ raudāju, aizvakar raudāju, bet tikai šodien ienāca prātā, ka tas viņai ir tikai afekts. Oh, Lise mani tā apbēdina! Man liekas, viņa galīgi sajukusi. Kādēļ viņa jūs aicināja šurp? Viņa jūs aicināja vai jūs pats pie viņas atnācāt?

—   Jā, viņa aicināja, un es tūlīt iešu pie viņas, — Aļoša, cieši apņēmies, jau piecēlās.

—   Ai mī)o, mīļo Aleksej Fjodorovič, te jau varbūt pats galvenais, — iesaucās Chochlakova kundze, pēkšņi sākdama raudāt. — Dievs redz, ka es jums patiesi uzticu Lise, un tas nekas, ka viņa, mātei nezinot, jūs pasaukusi. Bet Ivanam Fjodorovičam, jūsu brālim, piedodiet man, es nevaru uzticēt savu meitu tik vieglu sirdi, lai gan joprojām viņu turu par visbruņnieciskāko jaunekli. Bet iedomājieties, viņš'pēkšņi bijis pie Lise, un es no visa tā nekā nezināju.

—   'Kā? Ko? Kad? — Aļoša bija briesmīgi pārsteigts. Viņš vairs nenosēdās un klausījās stāvēdams.

—   Es jums pastāstīšu, tādēļ vien varbūt es jūs pasaucu, jo es jau vairs nemaz nezinu, kādēļ jūs pasaucu. Redziet: Ivans Fjodorovičs bijis pie manis tikai divi reizes pēc atgriešanās no Maskavas, pirmo reizi atnāca kā paziņa ar viziti, bet otru reizi, tas ne cik sen, Kate pie manis sēdēja, un viņš ienāca, dabūjis zināt, ka viņa pie manis. Protams, es nemaznepretendēju uz viņa biežām vizitēm, zinādama, cik daudz viņam tagad rūpju un raižu jau bez tam, vous comprenez, cette affaire et la mort terrible de votre papa [15] , tikai pēkšņi dabūju zināt, ka viņš atkal bijis, tikai nevis pie manis, bet pie Lise, jau priekš dienām sešām, atnācis, pasēdējis piecas minūtes un aizgājis. Bet to es dabūju zināt veselas trīs dienas vēlāk no Glafiras, tā ka tas mani pēkšņi apstulboja. Tūlīt atsaucu Lise, bet viņa smejas: viņš domājis, ka jūs guļat, un iegriezās pie manis apvaicāties par jūsu veselību. Zināms, tā arī bija. Tikai Lise, Liset ai dievs, kā viņa mani sarūgtina! Iedomājieties, viņai pēkšņi kādu nakti — tas ir priekš četrām dienām, tūlīt pēc tam, kad jūs bijāt beidzamo reizi un aizgājāt, — pēkšņi naktī viņai uznāk lēkme, kliedzieni, spiedzieni, histērija! Kāpēc man nekad nav histērijas? Pēc tam otrā dienā lēkme un tad arī trešā dienā, un vakar — un vakar šis afekts* Bet viņa man pēkšņi kliedz: «Es neieredzu Ivanu Fjodoroviču, es prasu, lai jūs viņu nepieņemat, lai jūs viņu izraidāt no mājas!» Es vai pamiru no tāda pārsteiguma un runāju pretim: kā gan lai atsaku tik cienījamam jauneklim un turklāt ar tādām zināšanām un ar tādu nelaimi, jo tomēr visi šie notikumi — tā taču ir neilaime, nevis laime, vai nav tiesa? Viņa pēkšņi sāka skaļi smieties par maniem vārdiem un, vai zināt, tā apvainojoši. Nu, esmu priecīga, domāju, ka izsmīdinājusi viņu un lēkmes tagad pāries, jo vairāk tāpēc, ka es pati gribēju atteikt Ivanam Fjodorovičam, viņa dīvaino apciemojumu dēļ bez manas piekrišanas un pieprasīt izskaidrošanos. Tikai pēkšņi šorīt Līziņa pamodās un saskaitās uz Jūliju un; iedomājieties, iesita viņai ar roku pa seju. Bet tas taču ir monstrozi, es savas kalponītes uzrunāju ar jūs. Un pēkšņi pēc stundas viņa apkampj un skūpsta Jūlijai kājas. Bet man bija likusi pateikt, ka pie manis nemaz nenākšot un uz priekšu nekad negribot nākt, bet, kad es pati pie viņas aizvilkos, tad metās mani skūpstīt un raudāt, un skūpstīdama tā arī izbīdīja mani ārā, ne vārda nesacīdama, un tā arī es nekā nedabūju zināt. Tagad, mīļo Aleksej Fjodorovič, uz jums es lieku visas savas cerības, un, zināms, visa mana dzīve un liktenis ir jūsu rokās. Es jūs vienkārši lūgšu iet pie Lise, visu uzzināt, kā vienīgi jūs to protat izdarīt, un nākt atpakaļ un pastāstīt man, man, mātei, tāpēc ka, jūs saprotat,es nomiršu, es vienkārši nomiršu, ja tas viss tā ies tālāk, vai aizbēgšu prom no mājas. Es vairs nespēju, man gan ir pacietība, bet es varu to pazaudēt, un tad … un tad notiks šausmas. Ai mans dievs, beidzot Pēteris Iļjičs! — iesaucās Chochlakova kundze, pēkšņi visa atplaukstot, ieraudzījusi ienākam Pēteri Iļjiču Perchotinu. — Nokavējāt, nokavējat! Nu ko tad, sēdieties, runājiet, izlemiet manu likteni, nu, ko tad šis advokats? Kurp tad jūs, Aleksej Fjodorovič?

—   Es pie Līziņas.

—  Ak jā! Tad jūs neaizmirslsiet, neaizmirslsiet, ko es jums lūdzu? Tas ir liktenis, liktenis!

—  Zināms, ka neaizmirsīšu, ja vien varēs… bet es esmu tā nokavējies, — nomurmināja Aļoša, drīzāk pazuzdams.

—   Nē, katrā ziņā, katrā ziņā ienāciet, nevis «ja vien varēs», citādi es nomiršu! — Chochlakova kundze nosauca viņam pakaļ, bet Aļoša jau izgāja no istabas.

III Velnēns

Iegājis pie Lizas, viņš atrada to atlaidušos puszviļus tai pašā krēslā, kurā to vadāja, kad viņa vēl nevarēja staigāt. Viņa tam nepacēlās pretim, bet yiņas vērīgais, asais skatiens kā urbtin ieurbās viņā. Skatiens bija mazliet iekaisis, seja bāli dzeltena. Aļoša brīnījās, cik ļoti viņa bija pārvērtusies trijās dienās, kļuvusi pat vājāka. Viņa tam nesniedza roku. Viņš pats pieskārās viņas tievajiem, garajiem pirkstiņiem, kas nekustīgi gulēja uz viņas drēbēm, tad klusēdams nosēdās viņai pretī.

—   Es zinu, ka jūs steidzaties uz cietumu, — asi noteica Līziņa, — un jūs divi stundas aizturēja māte, nupat jums par mani un par Jūliju stāstīja.

—   Kā jūs to dabūjāt zināt? — jautāja Aļoša.

—   Noklausījos. Ko jūs manī tā ieurbāties? Es gribu noklausīties un noklausos, tur nav nekā slikta. Piedošanu nelūdzu.

—   Jūs gan esat sarūgtināta?

—   Gluži otrādi, ļoti priecīga. Tikko atkal apsvēru, jau trīsdesmito reizi: cik labi, ka es jums atteicu un nebūšu jūsu sieva. Par vīru jūs nederat: es būšu jūsu sieva un pēkšņi-iedošu jums zīmīti, lai jūs aiznesat tam, ko iemīlēšu pēc jums, jūs paņemsiet un katrā ziņā aiznesīsiet un vēl atbildi atnesīsiet. Un četrdesmit gadu jums pienāks, un jūs vēl arvien nēsāsiet šādas manas zīmītes.

Viņa pēkšņi iesmējās.

—   Jums sirdī kaut kas ļauns un tai pašā laikā vaļsirdīgs, — Aļoša viņai uzsmaidīja.

—   Vaļsirdīgais ir tas, ka es no jums nekaunos. Vēl vairāk kā nekaunos, es arī negribu kaunēties, taisni jūsu priekšā, taisni no jums. Aļoša, kādēļ es jūs necienu? Es jūs ļoti mīlu, bet es jūs necienu. Ja es jūs cienītu, tad taču nerunātu tā, kaunētos, vai ne?

—   Tā ir.

—   Un jūs ticat, ka es no jums nekaunos?

—   Nē, neticu.

Līziņa atkal nervozi iesmējās; viņa runāja aši, steigšus.

—   Es aizsūtīju jūsu brālim Dmitrijam Fjodorovičam uz cietumu konfektes. Aļoša, ziniet, cik jūs esat labiņš! Es jūs briesmīgi mīlēšu tādēļ, ka jūs tik drīz atļāvāt man jūs nemīlēt.

—   Kādēļ jūs mani šodien saucāt, Lise?

—   Es gribēju jums atklāt kādu savu vēlēšanos. Es gribu, lai mani kāds nomoka, apprec mani un pec tam pagalam nomoka, pieviļ, pamet un aizbrauc. Es negribu būt laimīga!

—   Jukas iepatikušās?

—   Ai, es negribu juku. Es arvien gribu aizdedzināt māju. Es iedomājos: kā es pieiešu klāt un klusītiņām aizdedzināšu, katrā ziņā klusītiņām. Viņi dzēš, bet māja deg. Un es zinu, bet ciešu klusu. Ai, muļķības! Un cik garlaicīgi!

Viņa riebumā atmeta ar roku.

—   Bagāti dzīvojat, — klusi sacīja Aļoša.

—   Vai tad labāk būt nabagai?

—   Labāk.

—   To jums sastāstījis jūsu nelaiķis mūks. Tas nav tiesa. Labāk lai es esmu bagāta un visi citi nabagi; es ēdīšu konfektes un dzeršu krējumu un nedošu citam nevienam. Ai, nesakiet, nesakiet nekā (viņa sāka vēcināt roku, lai gan Aļoša ne muti nepaplēta), jūs jau agrāk man visu to teicāt, es no galvas zinu. Garlaicīgi. Ja es būšu nabaga, es kādu nositīšu, — un, arī bagāta būdama, varbūt nositīšu, — ko tā sēdēt! Bet vai zināt, es gribu pļaut, rudzus pļaut. Es būšu jūsu sieva, un jūs kļūsiet par zemnieku, īstu zemnieku; mums būs kumeliņš, vai gribat? Kalganovu jūs pazīstat?

—   Pazīstu.

—   Viņš arvien nāk un sapņo. Viņš saka: patiesi, kādēļ gan dzīvot, labāk sapņot. Sasapņot var visjautrākās lietas, bet dzīvot ir garlaicīgi. Bet viņš pats drīz precēsies, viņš jau arī man atklāja mīlestību. Jūs protat vilciņus laist?

—   Protu.

—    Viņš ir gluži kā vilciņš: viņš jāsagriež un jāpalaiž, un jāper, jāper, jāper ar pātagu; es viņu apprecešu un visu mūžu likšu griezties. Vai jums nav kauns sēdēt, ar mani?

—   Nē.

—   Jūs briesmīgi skaišaties, ka es nerunāju par svētām lietām. Es negribu būt svēta. Ko padarīs viņpasaulē par vislielāko grēku? Tas jums jāzina visos sīkumos.

—   Dievs sodīs, — Aļoša cieši viņā ieskatījās.

—   To vien es gribu. Es atnāktu, mani nosodītu, un es pēkšņi viņiem visiem pasmietos acīs. Es briesmīgi gribu aizdedzināt māju, Aļoša, mūsu māju, jūs vēl man neticat?

—   Kāpēc ne? Ir pat bērni, gadus divpadsmit veci, kuriem loti gribas kaut ko aizdedzināt, un viņi aizdedzina. Tā ir tāda kā slimība.

—   Nav tiesa, nav tiesa, lai ir bērni, bet es nerunāju par to.

—   Jūs noturat Jaunu par labu: tā ir acumirkļa krize, tur varbūt vainīga jūsu agrākā slimība.

—   Un jūs tomēr mani nicināt! Es vienkārši negribu darīt labu, es gribu darīt ļaunu, un nekādas slimības te nav.

—   iKāpēc darīt ļaunu?

—   Lai nekur nekā nepaliktu! Ai, cik labi būtu, ja nekā nepaliktu! Ziniet, Aļoša, es dažreiz domāju nodarīt briesmīgi daudz ļauna un visa kā slikta, un ilgi klusiņām to darīšu, un pēkšņi visi dabūs zināt. Visi man sastāsies apkārt un rādīs uz mani ar pirkstiem, bet es uz visiem skatīšos. Tas ir ļoti patīkami. Kāpēc tas tik patīkami, Aļoša?

—   Tā. Dziņa nomaitāt kaut ko labu vai, kā jūs teicāt, aizdedzināt. Tas arī notiek.

—   To es ne vien teicu, es to arī izdarīšu.

—   Ticu.

—   Ai, kā es jūs mīlu tāpēc, ka jūs sakāt: ticu. Un jūs taču nemaz, nemaz nemelojat. Bet varbūt jūs domājat, ka es visu to jums saku tīši, lai jūs kaitinātu?

—   Nē, nedomāju… lai gan varbūt ir savs mazumiņš arī šīs dziņas.

—   Drusciņ ir. Nekad jums nemelošu, — viņa teica, un viņas acis dīvaini iekvēlojās.

Aļošu visvairāk pārsteidza viņas nopietnība: viņas sejā tagad nebija ne ēnas no dziņas smiet un jokot, lai gan agrāk jautrība un jokošanās viņu neatstāja «visnopietnākos» brīžos.

—   Ir brīži, kad cilvēki mīl noziegumu, — domīgi sacīja Aļoša. _ . ; ;

—     Jā, jā! Jūs izteicāt manu domu, mīl, visi mīl un vienmēr mīl, un nevis «brīži». Ziniet, šinī lietā visi it kā kādreiz būtu norunājuši melot, un visi no tā laika melo. Visi saka, ka ienīst ļaunumu, bet klusībā visi to mīl.

—   Un jūs vēl joprojām lasāt sliktas grāmatas?

—   Lasu. Māte lasa un slēpj zem spilvena, bet es zogu.

—   Kā jums nav kauna sapostīt sevi?

—   Es gribu sevi sapostīt. Te ir kāds zēns, viņš nogulējis zem sliedēm, kad pār tām brāzušies vagoni. Laimīgais! Klausieties, tagad jūsu brāli tiesā par to, ka viņš nogalinājis tēvu, un visi viņu mīl par to, ka viņš nogalinājis tēvu.

—   Mīl par to, ka nogalinājis tēvu?

—  Mīl, visi mīl! Visi saka, ka tas ir briesmīgi, bet klusībā briesmīgi mīl. Un es mīlu pati pirmā.

—  Jūsu vārdos par visiem ir drusku taisnības, — Aļoša klusi teica.

—   Ai, kādas jums domas! — sajūsmā iespiedzās Līziņa. — Un vēl mūkam! Jūs neticēsiet, kā es jūs cienu, Aļoša, tāpēc ka jūs nekad nemelojat. Ai, es jums pastāstīšu kādu savu smieklīgu sapni: man reizēm sapnī rādās velni, it kā būtu nakts, es savā istabā ar sveci, un pēkšņi visur velni, visos kaktos, un zem galda, un durvis ver vaļā, bet aiz durvīm viņu vesels bars, un tiem gribas nākt iekšā un mani sagrābt. Nāk jau klāt, jau grābj. Bet es pēkšņi pārmetu krustu, un viņi visi atpakaļ, baidās, tikai neiet pavisam prom, bet stāv pie durvīm un kaktos, gaida. Un pēkšņi man briesmīgi gribas skaļi nozākāt dievu, es arī to daru, bet viņi visā barā atkal pēkšņi man klāt, visi priecīgi, jau atkal ķer mani ciet, es pēkšņi atkal pārmetu krustu — un viņi visi atpakaļ. Briesmīgi jautri, elpa aizraujas.

—  Arī es esmu redzējis šo pašu sapni, — pēkšņi sacīja Aļoša.

—   Vai tiešām? — Līziņa pārsteigta iesaucās. — Klausieties, Aļoša, nesmejieties, tas briesmīgi svarīgi: vai tas var būt, ka divi dažādi cilvēki redz vienu un to pašu sapni?

—   Droši vien var būt.

—   Aļoša, to es jums saku, tas ir briesmīgi svarīgi, — nu jau kādā ārkārtīgā pārsteigumā turpināja Līziņa. — Nevis sapnis te svarīgs, bet tas, kā jūs varējāt redzēt to pašu sapni, ko es. Jūs nekad man nemelojat, nemelojiet arī tagad: vai tas tiesa? Jūs nejokojat?

—  Tiesa.

Līziņa par kaut ko bija šausmīgi pārsteigta un uz pusminuti apklusa.

—   Aļoša, nāciet pie manis, nāciet pie manis biežāk, — viņa pēkšņi teica lūdzošā balsi.

—   Es vienmēr, visu mūžu nākšu pie jums, — stingri atbildēja Aļoša.

—   To taču es saku tikai jums, — Llziņa atkal iesāka. — To es saku tikai sev un ari jums. Jums vienīgajam visā pasaulē. Un jums saku ar lielāku patiku nekā pati sev. Aļoša, kāpēc es no jums nemaz nekaunos, nemaz? Aļoša, vai tiesa, ka žīdi uz lieldienām zogot un kaujot bērnus?

—   Nezinu.

—   Man ir viena grāmata, es tur lasīju par diezin kur un kādu tiesu, ka žīds četri gadi vecam puisītim papriekš nogriezis abām rociņām visus pirkstiņus un tad sitis krustā pie sienas, pienaglojis un sitis krustā un vēlāk tiesā teicis, ka puisītis miris drīz, pēc četrām stundām. Ir gan drīz! Teicis: vaidējis, visu laiku vaidējis, bet šis stāvējis un tīksminājies. Tas ir labi!

—   Labi?

—   Labi. Reizēm es domāju, it kā es pati būtu piesitusi. Viņš karājas un vaid, bet es nosēdīšos viņam pretim un ēdīšu ananasu kompotu. Man ļoti garšo ananasu kompots. Jums arī?

Aļoša klusēja un skatījās viņā. Viņas bāli dzeltenā seja pēkšņi kļuva nejauka, acis iekvēlojās.

—   Ziniet, kā es izlasīju par šo žīdu, tā visu nakti asarās raustīties raustījos. Iedomājos, kā bērniņš brēc un vaid (jo četri gadi veci bērniņi jau saprot, bet es visu laiku netieku vaļā no šīs domas par kompotu. Rītā es aizsūtīju vēstuli kādam cilvēkam, lai katrā ziņā atnāk pie manis. Viņš atnāca, un es viņam pēkšņi izstāstīju par puisēnu un kompotu, visu izstāstīju, visu, un teicu, ka «tas ir labi». Viņš pēkšņi sāka smieties un teica, ka' tas patiesi esot labi. Tad piecēlās un aizgāja. Pasēdēja tikai piecas minūtes. Vai viņš mani nicināja, nicināja? Runājiet, runājiet, Aļoša, vai viņš mani nicināja vai ne? — Viņa saslējās kušetē, acis zibsnīdama.

—   Sakiet, — Aļoša uztraukts jautāja, — vai jūs pati viņu aicinājāt, šo cilvēku?

—   Pati.

—   Vēstuli viņam sūtījāt?

—   Vēstuli.

—   Tikai tādēļ, lai pajautātu par bērniņu?

—   Nē, pavisam cita dēļ, pavisam cita. Bet, kolīdz viņš ienāca, es tūlīt par to vien pajautāju. Viņš atbildēja, sāka smieties, piecēlās un aizgāja.

—   Sis cilvēks pret jums izturējies godīgi, — klusi nosacīja Aļoša.

—   Bet mani nicināja? Smējās?

—   Nē, jo viņš pats varbūt tic ananasu kompotam. Arī viņš tagad loti slims, Lise.

—   Jā, tic! — Līziņas acis iekvēlojās.

—  Viņš nevienu nenicina,— turpināja A|oša. — Viņš tikai nekam netic. Un, ja netic, tad, zināms, arī nicina.

—   Tātad arī mani? Mani?

—   Arī jūs.

—  Tas ir labi, — Līziņa izdvesa caur zobiem. — Kad viņš gāja laukā un smējās, es jutu, ka ir labi būt nicinātai. Ij ar puiu siti, kam nogriezti pirkstiņi, labi, ij būt nicinātai labi…

Un viņa kaut kā ļauni un iekaisusi iesmējās Aļošam acīs.

—   Ziniet, Aļoša, ziniet, es gribētu … Aļoša, glābiet mani! — viņa pēkšņi pietrūkās no kušetes, metās pie viņa un cieši apķērās ar rokām. — Glābiet mani, — viņa gandrīz novaidēja. — Vai tad es kādam citam pasaulē teikšu to, ko jums teicu? Bet es taču teicu patiesību, patiesību, patiesību! Es sevi nogalināšu, jo man viss riebjas! Man viss riebjas, viss riebjas! Aļoša, kāpēc jūs mani nemaz, nemaz nemīlat! — viņa nobeidza milzīgā uztraukumā.

—   Nē, mīlu! — dedzīgi atbildēja Aļoša.

—   Un raudāsiet par mani, raudāsiet?

—   Raudāšu.

—   Nevis tāpēc, ka es negribēju kļūt par jūsu sievu, bet tāpat par mani raudāsiet, tāpat?

—   Jā.

—   Paldies! Man tikai vajag jūsu asaru. Bet visi citi lai nosoda mani un samin kājām, visi, visi bez izņēmuma! Jo es nevienu nemīlu. Dzirdiet, ne-vie-nu! Gluži otrādi, ienīstu! Ejiet, Aļoša, jums laiks doties pie brāļa! — viņa pēkšņi no tā atrāvās.

—   Kā tad jūs tā paliksiet? — Aļoša teica gandrīz bailēs.

—   Ejiet pie brāļa, cietumu aizslēgs, ejiet, te jūsu platmale! Noskūpstiet Mitju, ejiet, ejiet!

Un viņa gandrīz ar varu izbīdīja Aļošu pa durvīm. Viņš skatījās rūgtuma pilnā neizpratnē, kad pēkšņi sajuta savā labajā rokā vēstuli, mazu vēstulīti, cieši salocītu un aizlīmētu. Viņš paskatījās un acumirklī izlasīja adresi: «Ivanam Fjodorovičam Karamazovam». Viņš aši pavērās Līziņā. Viņas seja kļuva gandrīz barga.

—    Nododiet, katrā ziņā nododiet! — viņa pavēlēja briesmīgi uztraukta, drebēt drebēdama. — Šodien, tūlīt! Citādi es noindēšos! Tikai tādēļ es jūs saucu!

Un ātri aizcirta durvis. Noskrapstēja bulta. Aļoša iebāza vēstuli kabatā un gāja taisni uz kāpnēm, kas veda lejā, neiegriezdamies pie Chochlakova kundzes, pat aizmirsis viņu. Bet Līziņa, tikko Aļoša bija aizgājis, tūlīt nospieda rokturi, druscīt pavēra durvis, ielika šķirbā pirkstu un, aizcirzdama durvis, saspieda to no visa spēka. Pēc sekundēm desmit, izvilkusi roku, viņa lēnām, klusītēm aizgāja uz savu krēslu, nosēdās, pavisam saslējusies, un sāka cieši skatīties savā pirkstiņā, kas bija kļuvis melns, un zem naga saplūdušajās asinīs. Viņas lūpas drebēja, un viņa aši aši čukstēja pie sevis:

— Nekrietnā, nekrietnā, nekrietnā, nekrietnā!

IV Himna un noslēpums

Bija jau pavisam vēls (un nav jau gara novembra diena), kad Aļoša piezvanīja pie cietuma vārtiem. Metās jau krēsla. Bet Aļoša zināja, ka viņu ielaidīs pie Mitjas bez kavēkļiem. Tas viss pie mums, mūsu pilsētiņā, tāpat kā citur. Sākumā, zināms, kad visa iepriekšējā izmeklēšana bija nobeigta, satikšanās ar Mitju radiniekiem un dažiem citiem tomēr bija saistīta ar kādām nepieciešamām formalitātēm, bet vēlāk formalitātes ne vien kļuva vieglākas, bet vismaz dažām personām, kas apmeklēja Mitju, kaut kā paši no sevis nodibinājās zināmi izņēmumi. Tas nogāja tik tālu, ka dažreiz pat satikšanās ar ieslodzīto, šim nolūkam ierādītajā istabā notika gandrīz zem četrām acīm. Tomēr tādu personu bija ļoti maz: tikai Grušiņa, Aļoša un Rakitins. Bet Grušiņai ļoti labvēlīgs bija pats policijas priekšnieks Michails Makarovičs. Večukam gulēja uz sirds tas, ka viņš tai bija uzkliedzis Mokrojā. Vēlāk, dabūjis zināt visu lietas būtību, viņš galīgi grozīja uzskatus par Grušiņu. Un dīvaina lieta: lai gan viņš bija stingri pārliecināts, ka Mitja vainīgs, bet, kamēr tas bija ieslodzīts, raudzījās uz to kaut kā arvienu maigāk un saudzīgāk: «Varbūt cilvēks bija ar labu sirdi, bet te nu pazuda kā zviedrs aiz žūpības un nekārtības!» Agrāko šausmu vietā viņa sirdi pārņēma žēlums. Ja runājam par Aļošu, tad policijas priekšnieks viņu ļoti mīlēja un j^u sen ar viņu bija pazīstams, bet Rakitins, kas vēlāk sāka ļoti bieži apmeklēt ieslodzīto, bija viens no vistuvākajiem paziņām «policijas priekšnieka jaunkundzēm», ka viņš tās saukāja, un ik dienas grozījās viņu namā. Bet cietuma uzrauga — labsirdīga vecīša, kaut arī stingra pienākuma kalpa mājās viņš pasniedz stundas. Aļoša savukārt jau no seniem laikiem bija sevišķi labs paziņa arī uzraugam, kam ar viņu patika runāt vispār par «gudrām lietām». Ivanu Fjodoroviču, piemēram, uzraugs ne tikai cienīja, bet pat baidījās no viņa, galvenais, no viņa spriedumiem, lai gan pats bija liels filozofs, saprotams, «visu sasniedzis paša prātiem». Bet pret Aļošu viņš juta kādas nepārvaramas simpātijās. Beidzamo gadu vecītis bija piesēdies tieši pie apokrifu evaņģelijiem un ik brīdi stāstīja par saviem iespaidiem jaunajam draugam. Agrāk viņš pat iegriezās pie viņa klosterī un veselām stundām runājās ar viņu un ar hieroimonachiem. Vārdu sakot, Aļošam, ja viņš arī būtu par vēlu atnācis uz cietumu, vajadzēja tikai aiziet pie uzrauga, un lieta vienmēr tika nokārtota. Turklāt pie Aļošas bija pieraduši cietuma sargi visi līdz beidzamam. Sardze, zināms, neapgrūtināja, ja tik bija priekšniecības atļauja. Mitja no sava kambarīša, kad viņu izsauca, vienmēr kāpa lejā uz ierādīto istabu, kur notika satikšanās. Ieiedams tajā, Aļoša uzgrūdās tieši Rakitinam, kas jau gāja no Mitjas projām. Viņi abi skali sarunājās. Mitja, pavadīdams viņu, nezin par ko loti smējās, bet Rakitins it kā ņurdēja. Rakitins, sevišķi beidzamajā laikā, vairījās no Aļošas, gandrīz nemaz ar viņu nerunāja, pat palocījās tā piespiesti. Ieraudzījis tagad Aļošu, kas nāca iekšā, viņš sevišķi sarauca uzacis un aizgrieza acis sāņus, it kā būtu pagalam aizņemts, aizpogājot savu lielo, silto mēteli ar zvērādas apkakli. Tad viņš tūlīt sāka meklēt savu lietussargu.

—   iKa tik neaizmirstu ko savu, — viņš nomurmināja vienīgi tādēļ, lai būtu ko teikt.

—    Ka tik neaizmirsti ko svešu! — Mitja izteica asprātību un tūlīt pats skaļi iesmējās par savu asprātību. Rakitins acumirklī iekaisa.

—   To tu ieteic saviem Karamazoviem, jūs vergu dzimums, nevis Rakitinam! — viņš pēkšņi uzkliedza, dusmās vai drebēdams.

— Ko tu? Es pajokoju! — iesaucās Mitja. — Fu, velns! Tādi, re, viņi visi, — viņš uzrunāja Aļošu, pamezdams ar galvu uz Rakitinu, kas ātriem soļiem devās projām, — te visu laiku sēdēja, smējās un bija jautrs, un te nu pēkšņi saniknojās! Tev pat ar galvu nepamāja, vai jūs jau galīgi saķildojušies? Ko tu tik vēlu? Es tevi vairāk nekā gaidīju, es alku pēc tevis visu rītu. Nu, nekas. Atgūsim.

—   Kā viņš pasācis tik bieži tevi apciemot? Vai tad jūs tā iedraudzējušies? — jautāja Aļoša, arī pamezdams uz durvīm, kurās pazuda Rakitins.

—   Iedraudzējies ar Michailu? Nē, ne gluži tā. Ko nu viņš, cūka! Tur mani par … neģēli. Arī joku viņi nesaprot — lūk, kas viņos galvenais. Nekad viņi nesapratis joka. Un salti ir viņiem dvēselē, pliekani un salti kā man, kad es toreiz pie cietuma piebraucu un cietuma sienās skatījos. Bet gudrs cilvēks, gudrs. Nu, Aleksej, pagalam tagad mana galva!

Viņš apsēdās solā un nosēdināja Aļošu sev līdzās.

—  Jā, rītu tiesas diena. Ko, vai tad tiešām tev nemaz vairs nav cerību, brāli? — Aļoša teica baiļu izjūtā.

—   Par ko tu runā? — Mitja tā nenoteikti viņā paskatījās.

—   A, par tiesu! Nu, velns! Līdz šim mēs visu laiku esam melsuši tikai niekus, vienmēr par šo tiesu, bet par pašu galveno es tev klusēju. Jā, rītu tiesas diena, tikai es nevis par tiesu teicu, ka pagaiam mana galva. Nevis galva pagalam, bet tas, kas galvā sēdēja, tas ir pagalam. Ko tu skaties manī ar tik kritisku seju?

—   Par ko tu runā, Mitja?

—   Idejas, idejas, lūk, kas! Etiķa. Kas tas ir — etiķa?

—   Etiķa? — brīnījās Aļoša.

—   Jā, vai tā kāda zinātne?

—  Jā, ir tāda zinātne… tikai… es, jāatzīstas, nevaru tev paskaidrot, kas tā par zinātni.

—   Rakitins zina. Rakitins daudz ko zina, velns viņu parauj! Par mūku viņš neies. Taisās uz Pēterburgu. Tur, viņš saka, kritikas nodaļā, bet ar virziena cildenumu. Lai, varbūt veiks ko labu un nodibinās karjeru. Uh, uz karjeru viņi meistari! Velns parauj etiķu. Es esmu pazudis, Aleksej, es, ak tu dieva cilvēk! Es tevi mīlu vairāk par visiem. Sirds man nodreb par tevi, jā gan. Kas tas tāds bijis — Kārlis Bernārs?

—   Kārlis Bernārs? — atkal brīnījās Aļoša.

—   Nē, nevis Kārlis, pagaidi, samelojos: iKlods Bernārs. Kas tas ir? Ķīmija, vai?

—   Jādomā, tas kāds zinātnieks, — atbildēja Aļoša, — tikai jāatzīstas, arī par viņu es daudz nepratīšu pateikt. Esmu tikai dzirdējis, ka zinātnieks, bet kāds, — nezinu.

—   Nu, lai velns viņu rauj, es ari nezinu, — nolamājās Mitja.

—   Kāds nelietis, tas visticamākais, un visi ir nelieši. Bet Rakitins izlīdīs, Rakitins pa šķirbu izlīdīs, ari Bernārs. Uh, Bernāri! Daudz viņu pieviesies!

—   Kas tev īsti ir? — stingri noprasīja Aļoša.

— Viņš grib par mani, par manu lietu uzrakstīt rakstu un ar to sākt literatūrā savu lomu, tādēļ vien nāk, pats paskaidroja. Grib ar nezin kādu tur virzienu. «Viņš, sacīt, nevarēja nenogalināt, vides samaitāts» utt., tā viņš paskaidroja. Teica, ka būšot ar sociālismā nokrāsu. Nu, lai velns viņu parauj, kad ar nokrāsu, tad ar nokrāsu, man vienalga. Brāli Ivanu nemīl, neieredz, tevi ari necieni. Nu, bet es viņu nrojām nedzenu, jo viņš gudrs cilvēks. Tomēr uzpūtīgs ļoti. Es viņam tikko teicu: «Karamazovi nav nelieši, bet filozofi, jo visi īsti krievu cilvēki ir filozofi, bet tu, lai gan skolots, neesi filozofs, tu esi smirds.» Viņš smējās, ta ļauni. Bet es šim: de uzskatibus non est disputandum, vai nav asprātīgi? Mazākais arī es itiku līdz klasicismam, — Mitja pēkšņi skaļi iesmējās.

—   Kāpēc gan tu esi pazudis? Tikko pats teici? — pārtrauca Aļoša.

—   Kāpēc pazudis? Hm! Patiesībā … ja ņem visā, visumā — dieva žēl, lūk, kāpēc!

—   Kā — dieva žēl?

—    Iedomājies: tur tajos nervos, galvā, tas ir, tur smadzenēs, šie nervi… (Nu, velns tos parauj!) ir šiten tādas astītes, šiem nerviem ir astītes, nu, un kolīdz tās tur ietrīsas … tas ir, redzi, es paskatos uz šo vai to ar acīm, nu tā, un tās ietrīsas, šīs astītes … un, kolīdz ietrīsas, tā parādās tēls, nevis tūlīt parādās, bet pēc kāda acumirkļa, paiet kāda sekunde, un parādās it kā tāds moments, tas ir, nevis moments, — velns lai parauj, moments, — bet tēls, tas ir, priekšmets vai arī notikums, nu tur, velns parauj — lūk, kāpēc es apjaušu, bet pēc tam domāju .. . tāpēc, ka astītes, un nepavisam ne tāpēc, ka man dvēsele un it kā es būtu kāda seja vai līdzība, tas viss muļķības. To man, brāl, Michails vēl vakar izskaidroja, un mani gluži kā apdedzināja. Lieliska, Aļoša, šī zinātne! Nāks jauns cilvēks, to es saprotu… Un tomēr dieva žēl!

—   Nu, arī tas ir labi, — sacīja Aļoša.

—    Ka dieva žēl! Ķīmija, brāl, ķīmija! Neko darīt, jūsu svētība, paejiet druscīt sāņus, ķīmija nāk! Bet dievu Rakitins nemīl, vai, kā nemīl! Tā viņiem visiem vissāpīgākā vieta! Bet slēpj. Melo. Izliekas. «Nu ko, vai izvirzīsi kritikas nodaļā?» jautāju šim. «Nu, atklāti neļaus,» viņš saka, smejas. «Bet kā tad,» es jautāju, «pēc tam ar cilvēku? Bez dieva un bez nākamās dzīves? Tas jau nozīmē, ka tagad viss atļauts, visu var darīt?» — «Un to tu vēl nezināji?» viņš saka. Smejas. «Gudrs cilvēks,» viņš saka, «visu var, gudrs cilvēks prot vēžus ķert, nu, bet tu,» viņš saka, «nositi un iekriti, un nu pūsti cietumā!» To viņš saka man. īstens cūka! Agrāk es tādus sviedu laukā, bet nu klausos. Jo viņa runā ari daudz lietišķa. Ari raksta gudri. Priekš nedēļas viņš man sāka lasīt kādu rakstu, tad es no tā tīšām izrakstīju trīs rindiņas, pagaidi, te būs.

Mitja steigšus izvilka no vestes kabatas papīrīti un lasīja:

«Lai izšķirtu šo jautājumu, vispirms nepieciešams nostādīt savu personību sadursmē ar savu īstenību.»

—   Saproti vai nesaproti?

—   Nē, nesaprotu, — atteica Aļoša.

Viņš ziņkārīgi raudzījās Mitjā un klausījās.

—   Es arī nesaprotu. Tumši un neskaidri, toties gudri. «Visi,» viņš saka, «tagad tā raksta, jo tagad tāda vide…» Bīstas no vides. Arī pantus raksta, nelietis, Chochlakovas kājiņu apdziedājis, ha-ha-ha!

—   Es dzirdēju, — teica Aļoša.

—   Dzirdēji? Arī pantus dzirdēji?

—   Nē.

—   Man tie ir, luk, es izlasīšu. Tu vēl nezini, es tev neesmu stāstījis, te vesels stāsts. Blēdis! Priekš trim nedēļām iedomājies mani kaitināt. «Tu,» viņš saka, «iekriti kā muļķis trīs tūkstošu dēļ, bet es ieraušu pusotra simta tūkstošu, apprecēšu kādu atraitni un nopirkšu Pēterburgā mūra namu.» Un pastāstīja man, ka lakstojoties ap Chochlakovu, bet tā jau no mazotnes nav gudra bijusi un ap četrdesmit gadiem pavisam prātu zaudējusi. «Un jūtelīga,» viņš saka, «pārlieku, uz to es viņu arī ķeršu. Apprecēšu, aizvedīšu viņu uz Pēterburgu un tur izdošu avīzi.» Un viņam tāda nejauka, saldkāra siekala uz lūpām, — nevis uz Chochlakovu, bet uz šiem pusotra simta tūkstošiem. Un pārliecina mani, iegalvo; arvien nāk pie manis, ik dienas: jau padodas, viņš saka. Priekā vai staro. Un te pēkšņi viņu padzinuši: Perchotins Pēteris Iļjičs ņēmis virsroku, brašs zēns! Es būtu vai noskūpstījis šo aplamnieci, ka viņu padzinuši! Nu, lūk, tā viņš toreiz, pie manis nākdams, arī sacerēja šos pantiņus. «Pirmo reizi,» viņš saka, «pirkstus smērēju, rakstu pantus, lai pavedinātu, tātad lietderīgā nolūkā. Sagrābis no šīs muļķa aušas kapitalu, varu vēlāk atnest pilsonisku labumu.» Viņiem taču katrai cūcībai savs oiisonisks attaisnojums! «Un tomēr,» viņš saka, «uzrakstīju labāk par tavu Puškinu, jo arī ākstīgā pantā pratu iebāzt pilsoniskas skumjas.» 1K0 viņš tur par Puškinu — es saprotu. Zināms, ja viņš tiešām bijis apdāvināts cilvēks, bet tikai kājiņas aprakstījis. Bet kā viņš iepojās ar šiem pantiņiem! Un kāda gan viņiem pašmīlība! «Uz mana objekta slimas kājiņās izveseļošanos» — viņš izgudrojis tādu virsrakstu, — možs cilvēks!

Kājiņa, ai kājiņa,

Tūskā tāda vājiņa!

Ārsti pie tās brauc un dziedē,

Ziež un kropļo, tin un biedē.

Ne par kājiņām es skumstu, — Lai tām Puškins slavu rod: Par šo galviņu es skumstu, Ideju tā nesaprot.

Tikko saprata jau drusku, — Izmaisīja kājiņa, Dieviņ, atņem viņai tūsku, Lai jel saprot galviņa.

Cūka, tīrais cūka, bet rotaļīgi, nelietim iznācis! Un tiešām iebāzis šīs «pilsoniskās». Bet kā bija noskaities, ka viņu izdzinuši! Zobus grieza!

—   Viņš jau ir atriebies, — sacīja Aļoša. — Viņš par Chochlakovu uzrakstījis korespondenci.

Un Aļoša uz ātru roku pastāstīja viņam par korespondenci avīzē Baumas.

—   Tas ir viņš, viņš! — apstiprināja Mitja, saraucis uzacis. — Tas ir viņš! Šīs korespondences … es jau zinu … cik daudz nekrietnību jau bija uzrakstīts, piemēram, par Grušu!… Un arī par viņu, par Kati… Hm!

Viņš norūpējies sāka soļot pa istabu.

—   Brāli, es nevaru ilgi palikt, — brīdi klusējis, sacīja Aļoša. — Rītu tev briesmīga, liela diena: dieva tiesa par tevi notiks… un es brīnos, tu staigā un nopietnību vietā runā diezin ko …

—   Nē, nebrīnies, — dedzīgi pārtrauca Mitja. — Vai tad lai es runāju par šo smirdošo suni? Par slepkavu? Diezgan mēs esam par to pārrunājuši. Negribu vairs par šo smirdošo, Smerdeles dēlu! Dievs viņu nokaus, to tu redzēsi, ciet klusu!

Viņš uzbudināts pienāca Aļošam klāt un pēkšņi viņu noskūpstīja. Viņa acis iekvēlojās.

—    Rakitins to nesapratīs, — viņš iesāka gluži kā kādā sajūsmā, — bet tu, tu visu sapratīsi. Tādēļ es alku pēc tevis. Redzi,

es jau sen gribēju tev daudz ko šeit, starp šīm apdrupušajām sienām, pasacīt, bet klusēju par pašu galveno: vēl arvien it kā nebija pienācis laiks. Nu es esmu nogaidījis beidzamo brīdi, lai tev atklātu savu dvēseli. Brāli, es sevī šais divos beidzamajos mēnešos esmu jaunu cilvēku sajutis, atdzimis ir manī jauns cilvēks! Tas bija apslēpts manī, bet nekad nebūtu rādījies gaismā, ja nenāktu šis pērkons. Briesmīgi! Un kas tas man, ka divdesmit gadus raktuvēs ar āmuru skaldīšu rūdu, — no tā es nebīstos nemaz, bet cits kas tagad manī saceļ baismu: kaut mani neatstātu šis atdzimušais cilvēks! Arī tur, raktuvēs, zem zemes, sev līdzās, tādā pašā katordzniekā vai slepkavā var atrast cilvēcīgu sirdi un iedraudzēties ar to, jo arī tur var dzīvot un mīlēt, un ciest! Var atmodināt un atdzīvināt šai katorgas cilvēkā pamirušo sirdi, var rūpēties par viņu gadiem ilgi un izraut beidzot no slepkavu bedres gaismā nu jau cēlu dvēseli, cietēja apziņu, atmodināt eņģeli, atdzemdināt varoni! Bet viņu taču daudz, viņu ir simtiem, un visi mēs par viņiem esam vainīgi! Kādēļ man toreiz, tādā brīdī, sapnī rādījās «bērneņš»? «Kādēļ nabags ir bērneņš?» Tas man bija pravietojums tai brīdī! Par šo «bērneņu» arī iešu. Jo visi par visiem ir vainīgi. Par visiem «bērneņiem», tāpēc ka ir mazi bērni un lieli bērni. Visi — «bērneņi». Par visiem arī iešu, tāpēc ka vajag kādam arī par visiem iet. Neesmu nositis tēvu, bet man ir jāiet. Pieņemu! Man tas viss te uzausa … šais apdrupušajās sienās. Un viņu taču daudz, tur viņu simtiem, šo pazemes vīru ar āmuriem rokās. Ai jā, mēs būsim važās, un nebūs brīvības, bet tad, mūsu lielajā nelaimē, mēs no jauna atdzimsim priekam, bez kā cilvēks nespēj dzīvot, bet dievam jābūt, jo dievs dod prieku, tā ir viņa privilēģija, lielā privilēģija . . . Ak dievs, izkūsti, cilvēk, lūgšanā! Kā es tur, pazemē, dzīvošu bez dieva? Rakitins melš: ja dievu padzīs no virszemes, mēs pazemē viņu sagaidīsim! Katordznieks bez dieva nevar dzīvot, vēl vairāk nevar nekā tas, kas nav katordznieks! Un tad mēs, pazemes ļaudis, no zemes dziļumiem dziedāsim traģisku himnu dievam, kam pieder prieks! Lai dzīvo dievs un viņa prieks! Es mīlu viņu!

Mitja, teikdams savu dīvaino runu, gandrīz palika bez elpas. Viņš nobālēja, viņa lūpas drebēja, no acīm ritēja asaras.

— Nē, dzīve ir pilnīga, dzīve ir arī pazemē! — viņš atkal iesāka. — Tu neticēsi, Aleksej, kā es tagad gribu dzīvot, kādas slāpes būt un apzināties, un taisni šais apdrupušajās sienās, manī ir modušās! Rakitins to nesaprot, viņam — ka tik uzceltu namu un salaistu tur īrniekus, bet jes gaidīju tevi. Un kas gan ir ciešanas? Es no tām nebaidos, kaut arī to būtu bez gala. Tagad nebaidos, agrāk baidījos. Zini, es varbūt tiesā nemaz neatbildēšu … Un liekas, ka manī tik daudz šī spēka tagad, ka es visu uzveikšu, visas ciešanas, lai tikai varētu sacīt un teikt sev ik brīdi: es esmu! Tūkstoš mokās — es esmu, spīdzināts lokos — bet esmu! Tornī sēžu, bet arī es dzīvoju, redzu sauli, bet, ja neredzu saules, tad zinu, ka tā ir. Bet zināt, ka ir saule, tā jau ir visa dzīve. Aļoša, tu manu ķerub, mani nokauj dažādas filozofijas, velns lai tās parauj! Brālis Ivans …

—   Ko brālis Ivans? — gribēja pārtraukt Aļoša, bet Mitja to nedzirdēja.

—   Redzi, agrāk manī no visām šīm šaubām nekā nebija, bet tas viss manī slēpās. Varbūt taisni tāpēc, ka manī plosījās nezināmas idejas, es žūpoju un kāvos, un trakoju. Lai remdinātu tās sevī, kāvos, lai tās nomierinātu, apspiestu. Brālis Ivans nav Rakitins, viņš slēpj ideju. Brālis Ivans ir sfinksa, klusē, arvien klusē. Bet mani dievs moka. Vienīgi tas arī moka. Bet ja nu viņa nav? Ja nu taisnība Rakitinam, ka tā ir mākslīga ideja cilvēcē? Tad, ja viņa nav, cilvēks ir zemes, pasaules ēkas šefs. Lieliski! Tikai kā viņš būs labdarīgs bez dieva? Tas ir jautājums! Par to vien es domāju. Jo ko gan viņš tad mīlēs, šis cilvēks? Kam viņš būs pateicīgs, kam himnu dziedās? Rakitins smejas. Rakitins saka, ka varot mīlēt cilvēci arī bez dieva. Nu, to apgalvot var tikai tāds smurgulis, bet es to saprast nevaru. Rakitinam viegli dzīvot. «Tu,» viņš man šodien saka, «labāk rūpējies par cilvēka pilsonisko tiesību paplašināšanu vai kaut par to, lai neceļas cenā liellopu gala; tā tu vienkāršāk un tuvāk parādīsi cilvēcei mīlestību nekā filozofēdams.» Bet uz to es viņam atcirtu. «Un tu bez dieva,» es saku, «pats uzsitīsi gaļai cenu, ja gadīsies pa rokai, un ierausi rubli no kapeikas.» Saskaitās. Jo kas gan ir tikums? Atbildi tu man, Aleksej. Man ir tāds tikums, bet ķīnietim — citāds, tātad relativa lieta. Vai tā nav? Vai nav relativa? Divkosīgs jautājums. Tu nesmiesies, ja tev teikšu, ka tādēļ divi naktis neesmu gulējis. Es brīnos tagad tikai par to, kā ļaudis tur dzīvo un par to nekā nedomā. Niecība! Ivanam dieva nav! Viņam ir ideja. Nav man pa mēram. Bet viņš cieš klusu. Man liekas, viņš ir masons. Es viņam jautāju — cieš klusu. Gribēju dzert no viņa avota — cieš klusu. Tikai vienīgu reizīti pateica vienu vārdiņu.

—   Ko pateica? — steigšus noprasīja Aļoša.

—   Es viņam saku: tātad viss atļauts, ja tā? — Viņš sarauca uzacis. «Fjodors Pavlovičs, mūsu papiņš,» viņš saka, «bija sivēns, bet viņš sprieda pareizi.» Palūk, ko atcirta. Un tik vien pateica. Tas vēl skaidrāk nekā Rakitinam.

—  Jā, — rūgti apstiprināja Aļoša. — Kad viņš bija pie tevis?

—   Par to vēlāk, tagad ko citu. Par Ivanu es tev līdz šim gandrīz nekā neesmu teicis. Atliku uz beigām. Kad šis mans joks beigsies un pasludinās spriedumu, tad tev šo to pateikšu, visu pateikšu. Te ir kāda drausmīga lieta … Un tu būsi mans tiesnesis šai lietā. Bet tagad nemaz nesāc par to, tagad ciet klusu. Nupat tu pieminēji rītdienu, tiesu, bet tici vai ne, es nekā nezinu.

—   Tu ar šo advokatu runāji?

—   Ko nu advokats! Es ar viņu par visu ko runāju. Slīpēts blēdis, galvaspilsētnieks. Bernārs! Tikai netic man ne par pliku grasi. Viņš tic, ka es esmu nositis, iedomājies, — to es redzu. «Kādē[ gan,» es viņam jautāju, «jūs tādā gadījumā braucāt mani aizstāvēt?» Uzspļaut viņiem. Arī ārstu izrakstījuši, grib pierādīt, ka es traks. Neļaušu! Katerina Ivanovna grib izpildīt «savu pienākumu» līdz galam. Ar varēm! (Mitja rūgti pasmaidīja.) Kaķe! Cietsirdīgā! Un viņa taču zina, ka es toreiz Mokrojā par viņu teicu, ka viņa «lielu dusmu» sieviete! Atstāstījuši. Jā, pierādījumi vairojušies kā smiltis jūrmalā! Grigorijs paliek pie sava. Grigorijs ir goda vīrs, bet muļķis. Daudzi cilvēki ir godīgi tikai tādēļ, ka muļķi. Tā — Rakitina doma. Grigorijs ir mans ienaidnieks. Dažu izdevīgāk redzēt starp ienaidniekiem nekā starp draugiem. To es saku par Katerinu Ivanovnu. Baidos, ai, kā baidos, ka viņa tiesā pastāstīs par ceļos krišanu pēc tiem četriem tūkstošiem pieciem simtiem! Līdz beidzamam atmaksās, pēdējo kadrantu. Negribu viņas upura! Viņi apkaunos mani tiesā! Kā nekā izcietīšu. Aizej pie viņas, Aļoša, lūdz, lai to nesaka tiesā. Vai nevar? Pie velna, vienalga, izcietīšu! Un viņas nav žēl. Pati to grib. Ko gribēji, to dabūji. Es, Aleksej, teikšu savu runu. (Viņš atkal rūgti pasmaidīja.) Tikai… tikai Gruša, Gruša, ak kungs! Kādēļ gan viņai tagad jāuzņemas tādas ciešanas? — viņš pēkšņi iesaucās ar asarām acīs. — Gruša mani nokauj, domas par viņu nokauj mani, nokauj! Pirmīt viņa bija pie manis …

— Viņa man pastāstīja. Šodien tu ļoti apbēdināji viņu.

—  Zinu. Velns būtu mani parāvis rakstura dēļ. Kļuvu greizsirdīgs! Laizdams prom, nožēloju, skūpstīju viņu. Piedošanas nelūdzu.

—   Kāpēc nelūdzi? — iesaucās Aļoša.

Mitja pēkšņi gandrīz jautri iesmējās.

—   Lai dievs tevi sarga, mīļo puisīt, jebkad par savu vainu mīlamai sievietei piedošanu lūgt! Mīlamai sevišķi, sevišķi, lai cik vainīgs tu būtu viņas priekšā!* Jo sieviete — tas, brālīt, ir velns sazina kas, un mazākais par tām jau nu gan man ir pamatīga jēga! Bet palūko viņai atzīt savu vainu, sacīt, «esmu vainīgs, piedod, atvaino»: tad tikai sāks birt pārmetumu krusa! Neparko viņa nepiedos tieši un vienkārši, bet pazemos tevi līdz lupatai, izlobīs to', kas nemaz nav bijis, visu paņems, nekā neaizmirsīs, pieliks no sevis un tikai tad piedos. Un tā vēl labākā, labākā no viņām! Beidzamās saslaukas saslaucīs un visu tev sakraus uz galvas — tāds viņās, es tev teikšu, rīkļu rāvēju gars, visās līdz beidzamai, šais eņģeļos, bez kuriem mēs nespējam dzīvot! Redzi, balodīt, es teikšu vienkārši un atklāti: ikvienam kārtīgam cilvēkam jābūt kaut jel zem kādas sievietes tupeles. Tāda mana pārliecība; nevis pārliecība, bet sajūta. Vīrietim jābūt augstsirdīgam, un vīrieti tas neaptraipa! Pat varoni neaptraipa, Cezaru neaptraipīja! Nu, bet piedošanas tomēr nelūdz, nekad un ne par ko. Atceries likumu: to tev devis tavs brālis Mitja, kas sieviešu dēļ gājis bojā. Nē, labāk jau es bez piedošanas kaut kā Grušai atmaksāšu. Es jūtu godbijību viņas priekšā, Aleksej, godbijību! Tikai viņa to neredz, nē, viņai vēl par maz mīlestības. Un viņa moka mani, ar mīlestību moka. Kas agrāk! Agrāk mani mocīja tikai viņas vellatas lunkanums, bet tagad es esmu visu viņas dvēseli savā uzņēmis un caur viņu pats kļuvis par cilvēku! Vai mūs salaulās? Citādi es miršu no greizsirdības. Tā vien rādās sapņos kaut kas katru dienu … Ko viņa tev stāstīja par mani?

Aļoša atkārtoja visas nesenās Grušiņas runas. Mitja uzklausīja sīkumos, daudz ko pārtaujāja un palika apmierināts.

—   Tātad neskaišas vis, ka esmu greizsirdīgs, — viņš iesaucās. — īsta sieviete! «Man pašai ļauna sirds.» Uh, es mīlu tādas, cietsirdīgās, lai gan nevaru ciest, ka uz mani greizsirdīgas, nevaru ciest! — Plēsīsimies. Bet mīlēt — mīlēt mīlēšu viņu bez gala. Vai mūs salaulās? Vai tad katordzniekus laulā? — tas ir jautājums. Bet bez viņas dzīvot nevaru…

Mitja drūmi pagājās pa istabu. Istabā jau kļuva gandrīz tumšs. Pēkšņi viņš likās briesmīgi norūpējies.

—   Tad noslēpums, viņa saka, noslēpums? Mums trijatā esot pret viņu sazvērestība, un esot iejaukta «Kātiņa»? Nē, brālīt, Grušiņ, tas tā nav. Te tu esi nošāvusi garām, aiz savas sievišķīgās aušības! Aļoša, balodīt, ek, lai ir kas būdams! Es tev atklāšu mūsu noslēpumu!

Viņš paskatījās uz visām pusēm, steigšus pienāca Aļošam gluži klāt un sāka noslēpumaini čukstēt, lai gan patiesībā neviens viņu nevarēja sadzirdēt: vecais sargs snauda kaktā uz sola, bet līdz sardzes kareivjiem ne vārdiņš nenonāca.

—    Es tev atklāšu visu mūsu noslēpumu! — Mitja steigšus čukstēja. — Gribēju atklāt vēlāk, jo vai tad es bez tevis varu par šo vai to izšķirties? Tu man esi viss. Lai gan es saku, ka Ivans par mums pārāks, bet tu man esi ķerubs. Tikai tavs lēmums izšķirs. Varbūt tu esi tas pārākais cilvēks, nevis Ivans. Redzi, te ir sirdsapziņas, .augstākās sirdsapziņas lieta, — noslēpums ir tik svarīgs, ka es pats ar to netieku galā un visu laiku atliku, kamēr nāksi tu. Un tomēr tagad par agru izšķirties, tāpēc ka jāgaida spriedums: pasludinās spriedumu, un tad tu izšķirsi likteni. Tagad neizšķir; es tev tūlīt pateikšu, tu dzirdēsi, bet neizšķir. Stāvi un ciet klusu. Visu es tev neatklāšu. Es tev pateikšu tikai ideju, bez sīkumiem, bet tu ciet klusu. Ne jautājuma, ne kustības, ar mieru? Un tomēr, ak kungs, kur es likšu tavas acis? Baidos, ka tavas acis pateiks spriedumu, kaut arī tu ciestu klusu. Uh, baidos! Aļoša, klausies: brālis Ivans man ieteic bēgt. Sīkumus neteikšu: viss paredzēts, viss var nokārtoties. Ciet klusu, neizšķir. Uz Ameriku, kopā ar Grušu. Jo es nevaru dzīvot bez Grušas! Nu, ja nu viņu tur nelaiž pie manis? Vai tad katordzniekus laulā? Brālis Ivans saka, ka ne. Bet ko es tur bez Grušas ar āmuru pazemē? Es sev tikai galvu pāršķelšu ar šo āmuru! Bet no otras puses, sirdsapziņa? No ciešanām taču aizbēgu! Bija norādījums — atraidīju norādījumu, bija šķīstīšanās ceļš — pagriezos pa kreisi apkārt. Ivans saka, ka Amerikā «ar labām tieksmēm» varot vairāk labuma darīt nekā pazemē. Nu, bet kur tad atskanēs mūsu pazemes himna? Kas Amerika, Amerika — atkal zūdība! Un arī blēdību, man liekas, Amerikā nav mazums. Aizbēdzis no krusta! Tādēļ jau tev saku, Aleksej, ka tu vienīgais to vari saprast un vairāk neviens, citiem tās ir muļķības, murgi, — viss tas, ko es tev par himnu runāju. Teiks, ka zaudējis prātu vai arī muļķis. Bet es neesmu zaudējis prātu un neesmu arī muļķis. Saprot par himnu arī Ivans, uh, saprot, tikai neatbild par to, cieš klusu. Himnai netic. Nerunā, nerunā, es jau redzu, kā tu skaties: tu jau esi izlēmis! Neizlem, pažēlo mani, es bez Grušas nevaru dzīvot, nogaidi tiesu!

Mitja beidza kā neprātā. Viņš ar abām rokām turēja Aļošu aiz pleciem un urbtin ieurbās viņa acīs ar savu alku pilno, kaistošo skatienu.

—  Vai tad katordzniekus laulā? — atkārtoja viņš trešo reizi lūdzošā balsī.

Aļoša klausījās ārkārtīgi izbrīnījies un bija dziļi satriekts.

—   Saki man vienu, — Viņš teica. — Vai Ivans stingri uz to pastāv, un kas to izdomāja pirmais?

—   Viņš, viņš izdomāja, viņš uz to pastāv! Viņš visu laiku pie manis nenāca un pēkšņi atnāca, priekš nedēļas, un tieši ar to iesāka. Šriesmīgi uzstāj. Nevis lūdz, bet pavēl. Par paklausību nešaubās, lai gan es viņam, tāpat kā tev, atklāju visu savu sirdi un stāstīju par himnu. Viņš man pateica, kā visu iekārtot, visas ziņas esot savācis, bet par to vēlāk. To viņš grib līdz histērijai. Galvenais, nauda: desmit tūkstošu, viņš saka, tev bēgšanai un divdesmit tūkstošu līdzi uz Ameriku, bet par desmit tūkstošiem, viņš saka, mēs tev sarīkosim lielisku bēgšanu.

—   Un man nekādā ziņā nelika par to stāstīt? — atkal atjautāja Aļoša.

—   Nekādā ziņā, nevienam, bet galvenais tev: tev neparko! Droši vien baidās, ka tu kā sirdsapziņa nostāsies man ceļā. Nesaki' viņam, ka es tev pateicu. Uh, nesaki!

—   Tev taisnība, — nosprieda Aļoša, — to nevar izšķirt priekš tiesas sprieduma. Pēc tiesas pats arī izšķirsi; tad pats sevī atradīsi jaunu cilvēku, un tas arī izšķirs.

—   Jaunu cilvēku vai arī Bernāru, tad tas arī izšķirs kā Bernārs! Jo liekas — es arī pats esmu nicināms Bernārs! — rūgti atņirdzās Mitja.

—   Bet vai tiešām, vai tiešām, brāli, tev vairs nemaz nav cerību attaisnoties?

Mitja krampjaini uzrāva plecus un atraidoši_ pagrozīja galvu.

—   Aļoša, mīļais, tev laiks iet! — viņš pēkšņi steidzināja. — Uzraugs kliedza sētā, tūlīt būs klāt. Jau vēls — nekārtība. Apkamp mani ātrāk, noskūpsti, pārmet man krustu, mīļais, pārmet man krustu uz rītdienas krustu …

Viņi apkampās un saskūpstījās.

—   Un Ivans, — pēkšņi sacīja Mitja, — ieteica bēgt, bet pats taču tic, ka esmu slepkava!

Skumīgs smīns izspiedās uz viņa lupām.

—   Tu viņam jautāji, vai viņš tic vai ne? — Aļoša noprasīja.

—   Nē, nejautāju. Gribēju jautāt, bet nevarēju, nebija spēka. Tas vienalga, es jau no acīm redzu. Nu, ardievu!

Viņi vēlreiz steigšus saskūpstījās, un Aļoša jau bija gandrīz izgājis, kad Mitja pēkšņi atkal viņam uzsauca:

—   Nostājies manā priekšā, lūk, tā.

Un viņš atkal ar abām rokam cieši sagrāba Aļošu aiz pleciem. Viņa seja pēkšņi kļuva gluži bāla, tā ka gandrīz jau tumsā tas bija briesmīgi manāms. Lūpas sašķiebās, skatiens ieurbās Aļošā.

—    Aļoša, saki man tīru patiesību kā dieva kunga priekšā: vai tu tici, ka esmu nositis, vai netici? Tu, tu pats, tici, vai ne? Tīru patiesību, nemelo! — viņš tam uzsauca kā neprātā.

Aļoša it kā spēji sagrīļojās, un viņam caur sirdi, viņš to juta, it kā izšāvās kaut kas ass.

—   Ko nu, ko tu … — viņš nomurmināja kā apjucis.

—   Tīru patiesību, visu, nemelo! — atkārtoja Mitja.

—   Ne acumirkli neesmu ticējis, ka tu esi slepkava, — drebošā balsī pēkšņi izlauzās Aļošam no krūtīm, un viņš pacēla labo roku uz augšu, kā piesaukdams dievu saviem vārdiem par liecinieku. Acumirklī visa Mitjas seja sāka starot svētlaimē.

—   Paldies tev! — viņš gari noteica, it kā atvilkdams elpu pēc ģīboņa. — Tagad tu mani atdzemdināji… Tici man: līdz šim laikam baidījos tev jautāt, un tieši tev, tev! Nu, ej, ej! Tu mani stiprināji rītdienai, lai dievs tevi svētī! Nu ej, mīli Ivanu! — Mitjam izlauzās beidzamajā vārdā.

Aļoša izgāja vienās asarās. Tik liela Mitjas aizdomība, tik lielas viņa šaubas pat par viņu, Aļošu, — tas viss pēkšņi atklāja Aļošas priekšā tādu bezizejas sāpju un izmisuma bezdibeni viņa nelaimīgā brāļa dvēselē, kādu viņš agrāk nebija pat nojautis. Dziļa, bezgalīga līdzjūtība pēkšņi sagrāba viņu un nomocīja acumirklī. Viņa satriektā sirds briesmīgi sāpēja. «Mīli Ivanu!» viņš pēkšņi atcerējās Mitjas nupatējos vārdus. Un viņš jau arī gāja pie Ivana. Jau no rīta viņam briesmīgi vajadzēja satikt Ivanu. Ivans viņu mocīja ne mazāk kā Mitja, bet tagad, pēc satikšanās ar brāli, vairāk nekā jebkad.

V Tu neesi, tu neesi!

Pa ceļam pie Ivana viņam bija jāiet garām namam, kurā dzīvoja Katerina Ivanovna. Logos bija gaisma. Viņš pēkšņi ap stājās un nolēma iet iekšā. Katerinu Ivanovnu viņš nebija redzējis jau vairāk nekā nedēļu. Bet tagad viņam ienāca prātā, ka Ivans 'varbūt pašreiz pie viņas, sevišķi tādas dienas priekšvakarā. Piezvanījis un iegājis kāpņu telpā, ko vāji apgaismoja ķīniešu lāktenis, viņš ieraudzīja cilvēku, kas kāpa no augšas lejā, un, nonācis tam blakus, pazina savu brāli. Viņš tātad jau gāja projām no Katerinas Ivanovnas.

— Ak, tas tikai tu, —"vēsi teica Ivans Fjodorovičs. — Nu, ardievu. Tu pie viņas?

—   Jā.

—   Neieteicu, viņa «uzbudināta», un tu vel vairāk viņu uztrauksi.

—   Nē, nē! — pēkšņi uzsauca balss no augšas, no mirklī atvērtajām durvīm. — Aleksej Fjodorovič, jūs no viņa?

—   Jā, es biju pie viņa.

—   Viņš sūtīja man ko pasacīt? Nāciet iekšā, Aļoša, un jūs, Ivan Fjodorovič, katrā ziņā, katrā ziņā atgriezieties. Dzir diet!

Kates balsī ieskanējās tik pavēlošs tonis, ka Ivans Fjodorovičs, brītiņu pakavējies, tomēr nolēma kāpt atkal augšā kopā ar A]ošu.

—   Noklausījusies! — viņš pie sevis īgni nočukstēja, bet Aļoša to dzirdēja.

—   Atļaujiet man palikt mētelī, — sacīja Ivans Fjodorovičs, ieiedams zālē. — Es nemaz neapsēdīšos. Ilgāk par minūti es nepalikšu.

—   Sēdieties, Aleksej Fjodorovič, — Katerina Ivanovna teica, pati palikdama kājās. Pa šo laiku viņa nebija neko pārvērtusies, bet viņas tumšajās acīs spīdēja draudīga uguntiņa. Aļoša vēlāk atcerējās, ka šai brīdī viņa tam likās ārkārtīgi skaista.

—   Ko tad viņš lika pateikt?

—   Tikai vienu, — sacīja Aļoša, skatīdamies viņai taisni sejā, — lai jūs saudzējot sevi un neliecinot tiesā nekā par to (viņš mazliet sāka stostīties) … kas starp jums noticis … pašā pirmajā jūsu pazīšanās laikā … tai pilsētā …

—   A, tas par ceļos krišanu tās naudas dēļ! — viņa uzķēra, rūgti iesmiedamās. — Vai tad viņš par sevi vai par mani baidās — ko? Viņš teica, lai es saudzējot — ko gan? Viņu vai sevi? Sakiet, Aleksej Fjodorovič!

Aļoša cieši viņā ieskatījās, cenzdamies to izprast.

—   Ir sevi, ir viņu, — viņš . klusi teica.

—   Nu, lūk, — viņa kaut kā ļauni noskaldīja un pēkšņi nosarka.

—   Jūs vēl mani nepazīstat, Aleksej Fjodorovič, — viņa draudīgi teica, — un arī es pati vēl nepazīstu sevi. Varbūt jūs gribēsiet mani kājām samīdīt pēc rītdienas liecības.

—   Jūs liecināsiet godīgi, — sacīja Aļoša, — tā vien tikai vajag.

—   Sieviete bieži vien ir negodīga, — viņa noteica caur zobiem. — Vēl priekš stundas es domāju, ka man baigi pieskarties šim necilvēkam … kā riebeklim … un tomēr — nē, viņš vēl arvien man ir cilvēks! Un vai viņš ir nogalinājis? Vai viņš

nogalinājis? — viņa pēkšņi histēriski iekliedzās, aši pagriezdamās pret Ivanu Fjodoroviču. Aļoša uzreiz saprata, ka šo pašu jautājumu viņa ir jau uzdevusi Ivanam Fjodorovičam varbūt tikai minūti priekš viņa ierašanās un ne pirmo reizi, bet simto un ka viņi beidzot sastrīdējušies.

—   Es biju pie Smerdjakova… Tas esi tu, tu, kas mani pārliecināji, ka viņš tēva slepkava. Tikai tev vien es noticēju! — viņa turpināja, joprojām uzrunādama Ivanu Fjodoroviču. Tas kā ar varēm pasmīnēja. Aļoša nodrebēja, uzdzirdis šo tu. Viņš pat nojaust nevarēja par šādām attiecībām.

—   Nu diezgan, — atcirta Ivans. —Es iešu. Rītu atnākšu. —. Un tūlīt apgriezies, izgāja no istabas un devās taisni uz kāpnēm. Katerina Ivanovna pēkšņi ar kādu pavēlošu žestu sagrāba Aļošu aiz abām rokām.

—   Ejiet viņam pakaļ! Panāciet viņu! Neatstājiet viņu vienu ne brīdi, — viņa aši čukstēja. — Viņš ir sajucis. Vai jūs nezināt, ka viņš sajucis? Viņam drudzis, nervu drudzis! Man ārsts teica, ejiet, skrieniet viņam pakaļ…

Aļoša pietrūkās un metās pakaļ Ivanam Fjodorovičam. Tas nebija paspējis aiziet pat piecdesmit soļus.

—   Ko tev vajag? — viņš pēkšņi pagriezās pret Aļošu, redzēdams, ka tas viņam dzenas pakaļ, — viņa tev lika skriet man pakaļ, jo es esot ārprātīgs. Zinu no galvas, — viņš īgni piebilda.

—   Viņa, zināms, maldās, bet viņai taisnība, ka tu esi slims, — sacīja Aļoša. — Tikko pie viņas es skatījos tavā sejā: tev ļoti slimīga seja, ļoti, Ivan!

Ivans gāja neapstādamies. Aļoša viņam pakaļ.

—   Bet vai tu zini, Aleksej Fjodorovič, kā zaudē prātu? — Ivans jautāja pēkšņi pavisam klusā, jau gluži mierīgā balsī, kurā negaidot atskanēja visatklātākā ziņkārība.

—   Nē, nezinu; domāju, ka ārprātam daudz dažādu veidu.

—   Bet pašam sevi iespējams novērot, kad zaudē prātu?

—   Es domāju, ka nevar skaidri sev izsekot tādā gadījumā, — Aļoša izbrīnījies atbildēja. Ivans uz pusminuti apklusa.

—   Ja tu gribi ar mani par ko runāt, tad, lūdzu, par citu tematu, — viņš pēkšņi sacīja.

—   Lūk, te, lai neaizmirstas, tev vēstule, — bikli sacīja Aļoša un, izvilcis no kabatas, pasniedza viņam Līziņas vēstuli. Viņi bija pienākuši taisnipie ielas luktura. Ivans tūlīt pazina rokrakstu.

—   Ā, tas no tā velnēna! — viņš ļauni iesmējās un, neatplēsis aploksni, pēkšņi to saplēsa vairākos gabalos un aizmeta vējā. Gabali aizlidoja uz visām pusēm.

—   Liekas, vēl nav sešpadsmit gadu, bet jau piesolās! — viņš nicinoši teica, atkal soļodams pa ielu.

—   Kā piesolās? — iesaucās Aļoša.

—   Tas taču skaidrs, kā netiklas sievietes piesolās.

—   Ko tu, Ivan, ko tu? — Aļoša sāpīgi un dedzīgi viņu aizstāvēja. — Tas ir bērns, tu dari pāri bērnam! Viņa ir slima, viņa pati ir ļoti slima, viņa arī varbūt zaudē prātu … Es tev nevarēju nenodot viņas vēstuli… Gluži otrādi, es no tevis gribēju ko dzirdēt… lai viņu glābtu.

—   Tev nav nekas no manis jādzird. Ja viņa ir bērns, tad es tai neesmu aukle. Ciet klusu, Aleksej. Nerunā tālāk. Par to es pat nedomāju.

Viņi atkal brītiņu klusēja.

—    Tagad viņa visu nakti lūgs dievmāti, lai tā dod padomu, kā rītu izturēties tiesā, — viņš atkal pēkšņi ierunājās asi un Jauni.

—   Tu… tu par Katerinu Ivanovnu?

—   Jā. Vai viņai būt par Mitjas glābēju vai pazudinātāju? Par to viņa lūgsies, lai apgaismo viņas sirdi. Viņa pati, redziet, vēl nezina, nav paspējusi izšķirties. Arī viņa mani tur par aukli, grib, lai es šo iežūžoju!

—   Katerina Ivanovna mīl tevi, brāli, — skumjā jūtoņā sacīja Aļoša.

—   Varbūt. Tikai es uz viņu neesmu kārs.

—   Viņa cieš. Kādēļ tad tu viņai saki… reizēm … tādus vārdus, ka viņa cer? — Aļoša turpināja ar biklu pārmetumu. — Es jau zinu, ka tu viņai devi cerības, piedod, ka tā runāju, — viņš piebilda.

-TTe es nevaru rīkoties tā, kā vajag, visu izbeigt un viņai tieši pasacīt! — Ivans īgni teica. — Jānogaida, kamēr pasludinās spriedumu slepkavam. Ja es tagad ar viņu visu izbeigšu, viņa aiz atriebības man ritu tiesā pazudinās šo nelieti, jo viņa to neieredz un zina, ka neieredz. Te viss ir meli, meli uz meliem! Bet tagad, kamēr es neesmu ar viņu visas saites sarāvis, viņa tomēr vēl cer un nepazudinās šo necilvēku, zinādama, ka es to gribu izraut no nelaimes. Un kad gan pienāks šis nolādētais spriedums!

Vārdi «slepkava» un «necilvēks» sāpīgi atsaucās Aļošas sirdī.

—     Bet ar ko gan viņa var pazudināt brāli? — viņš jautāja, nodziļinādamies Ivana vārdos. — Ko gan viņa varētu liecināt tādu, kas Mitju tieši pazudinātu?

—   Tu vēl to nezini. Viņas rokās ir kāds dokuments — ar paša Mitjas roku rakstīts, kas matematiski pierāda, ka viņš ir nogalinājis Fjodoru Pavloviču.

—   Tas nevar būt! — iesaucās Aļoša.

—   Kā nevar būt? Es pats lasīju.

—   Tāda dokumenta nevar būt! — Aļoša dedzīgi atkārtoja. — Nevar būt, jo viņš nav slepkava. Viņš nav nogalinājis tēvu, viņš nav!

Ivans Fjodorovičs pēkšņi apstājās.

—   Kurš tad ir slepkava, pēc jūsu domām? — viņš jautāja acīm redzami vēsi, un pat it kā kāda augstprātīga noskaņa bija dzirdama viņa balsī.

—   Tu pats zini, kas, — klusi sacīja Aļoša iekšējas pārliecības pilnā balsī.

—   Kurš? Šīs pasakas par sajukušo idiotu, epileptiķi? Par Smerdjakovu?

Aļoša pēkšņi juta, ka viņš drebēt dreb.

—   Tu pats zini, kurš, — viņam nespēkā izlauzās. Viņš smaka nost.

—   Nu, kurš, kurš? — Ivans iebrēcās jau gandrīz niknumā. Visa nosvērtība pēkšņi pazuda.

—   Es zinu tikai vienu, — Aļoša teica vēl arvien gandrīz čukstošā balsī, — tu neesi nogalinājis tēvu.

—   «Tu neesi»! Kas tas ir — tu neesi! — Ivans vai sastinga.

—   Tu neesi nogalinājis tēvu, tu neesi! — cieši atkārtoja Aļoša.

Kādu pusminuti vilkās klusums.

—   To es pats zinu, ka neesmu, tu murgo? — bāli un šķībi pavīpsnājis, sacīja Ivans. Viņa acis it kā ieurbās Aļošā. Abi atkal stāvēja pie luktura.

—   Nē, Ivan, tu pats sev vairākkārt esi teicis, ka slepkava esi tu.

—   Kad es esmu teicis? … Es biju Maskavā … Kad es esmu teicis? — Ivans nomurmināja pavisam apjucis.

—   Tu to esi teicis sev daudzas reizes, kad paliki viens šos divus briesmīgos mēnešus, — Aļoša turpināja kā agrāk klusi un noteikti. Bet to jau viņš teica it kā neapzinīgi, kā paklausīdams nevis savai gribai, bet kādaf neatvairāmai pavēlei. — Tu sevi apvainoji un pats sev atzinies, ka slepkava nav neviens cits kā tu. Bet tu neesi nogalinājis, tu maldies, tu neesi slepkava, dzirdi mani, tu neesi! Dievs mani sūtījis, lai to tev pasaku.

Abi apklusa. Veselu garu minūti vilkās klusums. Abi stāvēja un visu laiku skatījās viens otram acīs. Abi bija bāli. Pēkšņi Ivans sāka spēji drebēt un sagrāba Aļošu aiz pleca.

—   Tu esi bijis pie manis! — viņš teica griezīgi čukstošā balsī — Tu esi bijis pie manis naktī, kad viņš atnāca … Atzīsties … tu viņu redzēji, redzēji?

—   Par ko tu runā, par Mitju? — Aļoša nesaprašanā jautāja.

—   Nē, ne par viņu, pie velna šo necilvēku! — Ivans kā trakumā iebrēcās. — Vai tad tu zini, ka viņš pie manis nāk? Kā tu dabūji zināt, saki!

—  'Kurš viņš? Es nezinu, par ko tu runā, — nomurmināja Aļoša jau gluži izbijies.

—   Nē, tu zini… kā gan citādi tu… nevar būt, ka tu nezinātu …

Bet pēkšņi viņš it kā apvaldījās. Viņš stāvēja un it kā kaut ko apsvēra. Dīvains smīns sašķobīja viņa lūpas.

—   Brāli, — drebošā balsī atkal iesāka Aļoša, — to es tev teicu tāpēc, ka tu manam vārdam ticēsi, to es zinu. Es tev uz visu mūžu teicu šos vārdus: tu neesi! Dzirdi, uz visu mūžu. Un dievs to uzdevis manai sirdij, lai tev to pasaku, kaut arī no šī brīža tu mani ienīstu uz visiem laikiem …

Bet Ivans Fjodorovičs, kā redzams, bija jau pilnīgi atguvies.

—   Aleksej Fjodorovič, — viņš teica, vēsi smīnēdams, — praviešus un epileptiķus es neciešu un dieva sūtņus jo sevišķi, jūs to zināt pārāk labi. No šī brīža es pārtraucu sakarus ar jums un liekas — uz visiem laikiem. Lūdzu tūlīt, šais pašās krustcelēs, mani atstāt. Un jums jau arī pa šo šķērsielu jāiet mājup. Sevišķi sargieties pie manis iegriezties šodien! Dzirdat?

Viņš pagriezās un neatskatīdamies stingriem soļiem devās uz priekšu.

—   Brāli, — Aļoša sauca viņam pakaļ, — ja šodien ar tevi kas notiek, padomā vispirms par mani!…

Bet Ivans neatbildēja. Aļoša stāvēja ielu krustojumā pie luktura, kamēr Ivans pavisam pazuda tumsā. Tad viņš pagriezās un lēnām devās pa šķērsielu mājās. Ir viņš, ir Ivans Fjodorovičs dzīvoja šķirti, dažādos dzīvokļos: neviens no viņiem negribēja dzīvot tuķšajā Fjodora Pavloviča namā. Aļoša nomāja mēbelētu istabu kādā sīkpilsoņu ģimenē; Ivans Fjodorovičs dzīvoja diezgan tālu no viņa un īrēja plašas, diezgan ērtas telpas kādas turīgas ierēdņa atraitnes nama spārnā. Bet te viņu apkalpoja tikai viena veca, pavisam kurla vecenīte, visa vienā reimatismā; viņa gāja gulēt sešos vakarā un cēlās sešos no rīta. Šais divi mēnešos ivans Fjodorovičs bija kļuvis dīvaini pieticīgs un ļoti mīlēja palikt gluži viens. Pat istabu, kurā dzīvoja, viņš pats uzposa, bet citās savās istabās viņš pat reti kad iegāja. Nonācis pie sava nama durvīm un jau pieķēries zvana rokturim, viņš apstājās. Viņš sajuta, ka vēl drebēt dreb dusmu trīsās. Pēkšņi viņš pameta zvanu, nospļāvās, griezās atpakaļ un ātriem soļiem devās atkal uz otru, gluži pretējo pilsētas malu, pāris verstu no sava dzīvokļa, uz kādu sīciņu, sašķiebušos koka namiņu, kurā dzīvoja Marja Kondrātjevna, Fjodora Pavloviča agrākā kaimiņiene, kura nāca uz Fjodora Pavloviča virtuvi pēc zupas un kurai Smerdjakovs toreiz dziedāja savas dziesmas un spēlēja ģitāru. Savu agrāko namiņu viņa bija pārdevusi un tagad ar māti dzīvoja gandrīz būdā, bet slimais Smerdjakovs, kas bija tuvu nāvei, tūlīt pēc Fjodora Pavloviča nāves pārnāca dzīvot pie viņām. Pie viņa tad nu arī devās Ivans Fjodorovičs, jo viņu dzina kāda pēkšņa un nepārvarama doma.

VI Pirmā tikšanās ar Smerdjakovu

Tā jau bija trešā reize, kad Ivans Fjodorovičs pēc atgriešanās no Maskavas gāja runāt ar Smerdjakovu. Pirmo reizi pēc katastrofas viņš ar to satikās un runāja ar viņu tūlīt pirmajā dienā, kolīdz bija iebraucis, pēc tam viņu vēlreiz apciemoja divi nedēļas vēlāk. Bet pēc šīs otrās reizes viņš ar Smerdjakovu vairs nebija ticies, tā ka nu jau bija pagājis vairāk nekā mēnesis, kamēr viņš to nebija redzējis un gandrīz nekā par viņu nebija dzirdējis. Toreiz Ivans Fjodorovičs atgriezās no Maskavas tikai piektajā dienā pēc tēva nāves, tā ka pat neredzēja viņa šķirstu: tēvs bija apglabāts taisni dienu priekš viņa atbraukšanas. Ivana Fjodoroviča nokavēšanās iemesls bija tas, ka Aļoša, skaidri nezinādams viņa Maskavas adresi, kad sūtīja telegramu, griezās pie Katerinas Ivanovnas, bet viņa, arī nezinādama īsto adresi, telegrafēja savai māsai un krustmātei, palaizdamās uz to, ka Ivans Fjodorovičs, iebraucis Maskavā, tūlīt viņas apciemos. Bet viņš pie tām iegriezās tikai ceturtajā dienā pēc atbraukšanas un, izlasījis telegramu, zināms, tūlīt pa galvu pa kaklu drāzās pie mums. Te viņš pašu pirmo satika Aļošu un, parunājis ar viņu, bija ļoti pārsteigts, ka viņš negrib Mitju pat aizdomās turēt, bet tieši norāda uz Smerdjakovu kā uz slepkavu, kas bija gluži pretēji visu citu uzskatiem mūsu pilsētā. Saticis pēc tam policijas priekšnieku, prokuroru, dabūjis zināt apvainojuma un arestēšanas sīkumus, viņš vēl vairāk brīnījās par Aļošu un izskaidroja viņa uzskatu tikai ar augstākā mērā uzbudinātām brā]a jūtām un līdzcietību pret Mitju, ko Aļoša, kā Ivans to zināja, ļoti mīlēja. Te nu reizi par visām reizēm teiksim pāris vārdu par Ivana jūtām pret brāli Dmitriju Fjodoroviču: viņš to nepavisam nemīlēja un daudz, ja kādreiz juta pret viņu līdzcietību, bet ir tad tā bija savienota ar lielu nicināšanu, kas pat pārgāja riebumā. Mitja caur un cauri, pat ar visu savu stāvu, bija viņam galīgi nesimpātisks. Uz Katerinas Ivanovnas mīlestību pret viņu Ivans skatījās ar sašutumu. Tomēr ar noziegumā apvainoto Mitju viņš arī satikās pirmajā dienā pēc atbraukšanas, un šī satikšanās ne vien nevājināja viņa pārliecību, ka Mitja vainīgs, bet pat to pastiprināja. Toreiz viņš brāli sastapa nemierīgā garastāvoklī, slimīgā uztraukumā. Mitja bija ļoti runīgs, bet izklaidīgs un nenosvērts, runāja ļoti asi, apvainoja Smerdjakovu un briesmīgi pinās. Visvairāk viņš runāja par tiem pašiem tūkstošiem, ko nelaiķis tam «nozadzis». «Mana nauda, tā bija mana nauda,» Mitja bieži atkārtoja, «ja es arī būtu to nozadzis, tas nebūtu netaisni.» Nevienu liecību, kas bija pret viņu, viņš gandrīz neapstrīdēja un, ja arī iztulkoja faktus savā labā, tad atkal loti juceklīgi un neveikli, vispār, it kā nemaz negribēdams taisnoties Ivana vai kāda cita priekšā, gluži otrādi, skaitās, lepnumā izturējās nevērīgi pret apvainojumiem, lamājās un ārdījās. Par Grigorija liecību, ka durvis bijušas vaļā, viņš tikai nicinoši smējās un apgalvoja, ka tās «velns atvēris». Bet nekādu sakarīgu izskaidrojumu šim faktam nevarēja dot. Viņš pat paspēja šīs pirmās satikšanās laikā apvainot Ivanu Fjodoroviču, asi viņam pateikdams, ka ne jau tiem viņu turēt aizdomās un pratināt, kuri paši apgalvo, ka «viss atļauts». Vispār, šoreiz ar Ivanu Fjodoroviču viņš bija ļoti nelaipns. Tūdaļ pēc šīs satikšanās ar Mitju Ivans Fjodorovičs arī devās pie Smerdjakova.

Jau vagonā, brāzdamies no Maskavas, viņš visu laiku domāja par Smerdjakovu un par beidzamo sarunu ar viņu vakarā priekš aizbraukšanas. Viņu daudz kas samulsināja, daudz kas likās aizdomīgs. Bet, dodams savas liecības izmeklēšanas tiesnesim, Ivans Fjodorovičs pagaidām šo sarunu noklusēja. Arvienu atlika, kamēr būs saticies ar Smerdjakovu. Bet tas toreiz bija pilsētas slimnīcā. Ārsts Hercenštūbe un slimnīcā Ivanam Fjodorovičam ceļā pagadījies ārsts Varvinskis uz Ivana Fjodoroviča neatlaidīgajiem jautājumiem noteikti atbildēja, ka Smerdjakova krītamā kaite nav apšaubāma, un pat brīnījās par jautājumu: «Vai tik viņš nav izlicies katastrofas dienā?» Viņi lika tam saprast, ka šī lēkme bijusi pat neparasti stipra, turpinājusies un atkārtojusies vairākas dienas, ka i pacienta dzīvība bijusi lielās briesmās un ka tikai tagad, kad sperti attiecīgi soļi, varot jau droši teikt, ka slimais palikšot dzīvs, lai gan ļoti iespējams (piebilda ārsts Hercenštūbe), ka viņa prāta spējas būšot pa daļai maitātas, «ja ne uz visu mūžu, tad uz diezgan ilgu laiku». Uz Ivana Fjodoroviča nepacietīgo pieprasījumu, ka «tātad viņš tagad ir ārprātīgs?», viņam atbildēja, «ka vārda īstā nozīmē tā vēl nav, bet vērojamas dažas nenormalības». Ivans Fjodorovičs nolēma pats uzzināt, kas tās par nenormalībām. Slimnīcā viņam tūlīt atjāva satikties. Smerdjakovs bija atsevišķā istabā un gulēja gultā. Tai blakus bija vēl otra gulta, kurā gulēja kāds savārdzis sīkpilsonis, pavisam uztūcis no liekā ūdens, kā redzams, gatavs rīt vai parīt nomirt; sarunu traucēt viņš nevarēja. Ieraudzījis Ivanu Fjodoroviču, Smerdjakovs neuzticīgi pavīpsnāja un pirmā acumirklī it kā pat apmulsa. Tā, mazākais, Ivanam Fjodorovičam brītiņu likās. Bet tas bija tikai acumirkli, turpretim visu pārējo laiku Smerdjakovs gandrīz pārsteidza viņu ar savu mierīgumu. Jau no paša pirmā acu uzmetiena Ivans Fjodorovičs nešaubīgi pārliecinājās, ka viņš tiešām ārkārtīgi slims: viņš bija ļoti nespēcīgs, runāja lēni un it kā ar piespiešanos kustināja mēli, kļuvis vājš un dzeltens. Visas divdesmit minūtes, kamēr tie bija kopā, viņš žēlojās par galvas sāpēm un lauzējiem visos locekļos. Viņa sausā skopca seja bija kļuvusi tāda maziņa, deniņi sapinkojušies, cekula vietā, izspurusi uz augšu, rēgojās viena vienīga plāna matu šķipsniņa. Bet piemiegtā kreisā ačele, kas it kā lika ko manīt, nodeva agrāko Smerdjakovu. «Ar gudru cilvēku arī parunāt interesanti,» Ivans Fjodorovičs tūlīt atcerējās. Viņš nosēdās tam pie kājām uz ķeblīša. Smerdjakovs ar grūtībām pagriezās ar visu augumu gultā, bet pirmais neuzsāka runāt, klusēja un arī skatīties skatījās it kā jau ar mazāku ziņkārību.

—   Vai spēj ar mani runāt? — jautāja Ivans Fjodorovičs.

—   Visai daudz nenogurdināšu.

—  Ļoti labi spēju, — Smerdjakovs vājā balsī noņūņāja.

—    Vai sen kamēr atbraucāt? — viņš lēnprātīgi piebilda, kā uzmudinādams apjukušo viesi.

—   Tikko šodien … Izstrēbt jūsu putru.

Smerdjakovs nopūtās.

—   Ko pūt, tu taču zināji? — tieši uzbrēca Ivans Fjodorovičs.

Smerdjakovs brītiņu solidi klusēja.

—   Kā gan lai to nezinātu? Jau iepriekš bija skaidrs. Bet kā tad īsti varēja zināt, ka tā iznāks?

—  'Kā iznāks? Tu neblēdies! Tu taču pats jau iepriekš pateici, ka tev uznākšot krītamā kaite, kolīdz līdīšot pagrabā? Taisni uz pagrabu tu norādīji.

—  Vai jūs jau devāt tādu liecību? — Smerdjakovs mierīgā garā painteresējās.

Ivans Fjodorovičs pēkšņi saskaitās.

—   Nē, vēl neliecināju, bet katrā ziņā liecināšu. Tev, brālīt, tūlīt būs daudz kas man jāpaskaidro, un zini, putniņ, ka es ar sevi neļaušu spēlēties!

—   Bet kādēļ man tāda spēlēšanās, kad uz jums visas manas cerības, vienīgās, kā uz dievu kungu! — sacīja Smerdjakovs, vēl arvienu tikpat mierīgi un tikai uz brītiņu aizvēris ačeles.

—   Pirmkārt, — iesāka Ivans Fjodorovičs, — es zinu, ka krītamās kaites lēkmi nevar iepriekš paredzēt. To es apjautājos, nelokies. Dienu un stundu nevar paredzēt. Kā tad tu toreiz jau iepriekš man pateici dienu un stundu un turklāt ar visu pagrabu? Kā tu varēji uzzināt uz priekšu, ka lēkmē iegāzīsies taisni šai pagrabā, ja tu tīšām neizlikies?

—   Pagrabā tik un tā bija jākāpj, pat vairākas reizes dienā, — nesteigdamies novilka Smerdjakovs. — Gluži tāpat priekš gada es nokritu no bēniņiem. Pilnīgi skaidrs, ka krītamo nevar noteikt dienu vai stundu iepriekš, bet nojauta vienmēr var būt.

—   Bet tu iepriekš pateici dienu un stundu!

—   Par manu krītamo kaiti, kungs, vislabāk apjautājieties pie šejienes ārstiem: vai tā man bija īsta vai neīsta, un par šo lietu man nav ar jums vairāk ko runāt.

—   Bet pagrabs? Kā tu par pagrabu iepriekš zināji?

—   Nu tik jums prātā šis pagrabs! Es toreiz, kad šai pašā pagrabā kāpu, biju pilns baiļu un šaubu; baiļu pilns tāpēc, ka biju jūs zaudējis un visā pasaulē ne no viena palīdzību vairs negaidīju. Toreiz es līdu šai pašā pagrabā un domāju: «Lūk, tūlīt uznāks, tūlīt sitīs, vai es gāzīšos vai ne?» Un no šīm pašām šaubām mani pēkšņi sagrāba kaklā šī pati neizbēgamā spazma … un nogāzos arī. Visu to pašu un visu mūsu sarunu dienu iepriekš, vakarā pie vārtiem, kad es jums toreiz stāstīju par savām bailēm un par pagrabu — visu to es sīki atklāju ārstam Hercenštūbes kungam un izmeklēšanas tiesnesim Nikolajam Parfenovičam, un visu viņi ierakstīja protokolā. Bet šejienes ārsts Varvinska kungs — tad tas viņu visu priekšā sevišķi pastāvēja uz to, ka taisni no šīm iedomām tā arī esot noticis, proti, no šīm pašām slimīgajām bažām, «ka, lūk, sacīt, kritīšu vai nekritīšu?». Un tad nu tā arī sagrāba. Tā viņi arī ierakstīja, ka katrā ziņā tā tam vajadzējis notikt, tas ir, vienīgi aiz manam bailēm.

To pateicis, Smerdjakovs it kā saguris un nomocījies dziļi ievilka elpu.

—   Tad tu jau paziņoji to, liecību dodot? — jautāja mazliet pārsteigtais Ivans Fjodorovičs. Viņš taisni ar to gribēja viņu pabiedēt, ka ziņos par viņu toreizējo sarunu, bet izrādījās, ka viņš pats jau visu paziņojis.

—   No kā man baidīties? Lai pieraksta visu tīru patiesību, — cieši noteica Smerdjakovs.

—   Un arī par mūsu sarunu pie vārtiem visu vārdu pa vārdam izstāstīji?

—   Nē, ne gluži vārdu pa vārdam.

—   Un, ka proti notēlot krītamo kaiti, kā toreiz man lielījies, to arī teici?

—   Nē, arī to neteicu.

—   Tagad saki man: kādēļ toreiz sūtīji mani uz Čermašņu?

—   Baidījos, ka aizbrauksiet uz Maskavu, Cermašņa tomēr tuvāk.

—   Mels, tu pats ieteici man aizbraukt: brauciet, tu teici, projām no grēka!

—   To es toreiz jums teicu vienīgi aiz draudzības un savas sirsnīgās padevības, nojauzdams mājās nelaimi, jūs žēlodams. Tikai pats sevi nožēloju vēl vairāk nekā jūs. Tādēļ arī teicu: brauciet tālāk no. grēka, lai jūs saprastu, ka mājās nebūs labi, un paliktu sargāt tēvu.

—   Tad būtu teicis skaidrāk, muļķi! — pēkšņi iekaisa Ivans Fjodorovičs.

—   Kā tad es toreiz varēju skaidrāk pateikt? Vienīgi bailes manī runāja, un jūs jau varējāt saskaisties. Zināms, es varēju bažīties, ka tik Dmitrijs Fjodorovičs nesaceļ kādu skandalu un nepakampj šo naudu, jo viņš to uzskatīja gluži kā par savu, bet kas gan zināja, ka viss beigsies ar slepkavību? Es domāju, viņš vienkārši tikai nolaupīs šos trīs tūkstošus, ko kungs glabāja zem gultasmaisa aploksnē, bet viņš ņēma un nosita. Kā gan lai ari jūs to paredzētu, kungs!

—   Ja tu pats saki, ka nevarēja paredzēt, kā tad es varēju nojaust un palikt? iKo tu jaucies? — Ivans Fjodorovičs apsvērdams teica.

—   Nu, no tā varējāt nojaust, ka es jūs šīs Maskavas vietā virzu uz Čermašņu.

—   Kā gan no tā var nojaust!

Smerdjakovs likās ļoti noguris un atkal brītiņu klusēja.

—   No tā vien jau varējāt nojaust, ka, novirzīdams jūs no Maskavas uz Čermašņu, es gribu, lai jūs te esat tuvumā, jo Maskava tālu, bet Dmitrijs Fjodorovičs, zinādams, ka jūs neesat tālu, nebūs tik drošs. Un arī mani jūs varētu drīz vien, ja kas gadītos, atbraukt un aizstāvēt, jo turklāt es pats aizrādīju jums uz Grigorija Vasiļjeviča slimību un arī uz to, ka baidos krītamās lēkmes. Bet, paskaidrodams jums par šiem klauvējieniem, ar ko varēja iekļūt pie nelaiķa, un ka caur mani tie visi zināmi Dmitrijam Fjodorovičam, domāju, ka tad jau jūs pats noģidīsiet, ka viņš visādā ziņā kaut ko izdarīs, un pat uz Čermašņu nebrauksiet, bet paliksiet te pavisam.

«Viņš runā ļoti sakarīgi,» Ivans Fjodorovičs nodomāja, «kaut ari ņūņājas; ko gan te Hercenštūbe sarunājis par prātā jukšanu?»

—  Mānies tu man te, velns tevi parauj! — viņš noskaities iesaucās.

—   Bet es, jāatzīstas, toreiz nodomāju, ka jūs jau esat pilnīgi nojautuši, — Smerdjakovs atvairījās visvientiesīgākā kārtā.

—   Ja būtu nojautis, tad paliktu! — iesaucās Ivans Fjodorovičs, no jauna iekaisis.

—   Nu, bet es nodomāju, ka jūs, visu to nojautuši, cik vien spējams ātrāk braucat prom no grēka, lai tikai kaut kur aizbēgtu, aiz bailēm sevi glābdami.

—   Tu domāji, ka visi tādi paši zaķa pastalas kā tu?

—   Piedodiet, domāju, ka jūs tāds pats kā es.

—   Zināms, vajadzēja nojaust, — Ivans nervozēja, — un es arī nojautu ko neģēlīgu no tavas puses… Tikai tu mels, atkal mels, — viņš iekliedzās, pēkšņi atcerēdamies: — Atceries, kā tu toreiz pienāči pie tarantasa un man sacīji: «Ar gudru cilvēku arī parunāt interesanti.» Tātad biji priecīgs, ka aizbraucu, ja jau uzlielīji?

Smerdjakovs vēl un vēlreiz nopūtās. Viņa sejā it kā parādījās sārtums.

—    Ja biju priecīgs, — viņš teica, pagrūti elpodams, — tad vienīgi tāpēc, ka bijāt ar mieru braukt nevis uz Maskavu, bet uz Čermašņu. Jo tomēr tuvāk; tikai šos pašus vārdus es jums toreiz neteicu kā uzslavu, bet kā pārmetumu. To jūs neizpratāt.

—   Kādu pārmetumu!

—   Nu tādu, ka, nojauzdami tādu nelaimi, pametat paši savu tēvu un negribat mūs aizstāvēt, jo mani šo triju tūkstošu dēļ vienmēr varēja apvainot, ka es tos nozadzis.

—   Velns tevi parauj! — Ivans atkal izlamājās. — Pagaidi: tu par šīm zīmēm, par klauvējieniem, ziņoji arī prokuroram?

—   Ziņoju visu, kā ir.

Ivans Fjodorovičs atkal pie sevis pabrīnījās.

—   Ja es toreiz par ko domāju, — viņš atkal iesāka, — tad par kaut kādu neģēlību vienīgi no tevis. Dmitrijs varēja nosist, bet, ka viņš zags, — tam es toreiz neticēju … Bet no tevis gaidīju visādas neģēlības. Tu jau pats man teici, ka proti notēlot krītamo kaiti. Kādēļ tu to teici?

—   Vienīgi savas vientiesības dēļ. Un nekad savu mūžu es neesmu tīši tēlojis krītamo kaiti, bet to teicu tikai tādēļ, lai jums palielītos. Tīrā muļķība. Toreiz es jūs ļoti iemīlēju un izturējos pret jums ļoti vienkārši.

—   Brālis tieši tevi apvaino, ka tu esot noslepkavojis un tu nozadzis.

—   Kas gan cits viņam atliek? — Smerdjakovs rūgti pavīpsnāja. — Un kas gan viņam noticēs pēc visiem šiem pierādījumiem? Grigorijs Vasiļjevičs redzējis, ka durvis vaļā, ko tad vēl. Bet ko tur, dievs ar viņu! Sevi glābdams, dreb …

Viņš brītiņu klusēja un pēkšņi kā apķēries piebilda:

—   Un palūk, atkal šī lieta: viņš grib uzkraut vainu man, ka tas manu roku darbs, — to jau es dzirdēju, — bet nu ņemsim kaut šo pašu, ka es meistars simulēt krītamo lēkmi: vai tad es jums iepriekš būtu teicis, ka protu izlikties, ja man patiešām toreiz būtu kāds nodoms pret jūsu tēvu? Ja jau es būtu nodomājis izdarīt tādu slepkavību, vai tad varētu būt tik liels muļķis, ka jau iepriekš pats par sevi izteiktu tādu pierādījumu un turklāt viņa miesīgajam dēlam, apžēlojieties?! Vai tas jele maz ticams? Tas, ka tā varētu notikt, — gluži otrādi, nemūžam un nekad. Tagad šo mūsu sarunu neviens nedzird, izņemot vienīgi šo pašu providenci, bet, ja jūs to paziņotu prokuroram un Nikolajam Parfenovičam, tad ar to pašu varētu mani pilnām aizstāvēt: jo kaš gan tas tāds par noziedznieku, ja jau iepriekš tik vaļsirdīgs? To visi ļoti labi var saprast.

—    Klausies, — Ivans Fjodorovičs piecēlās kājās, pārsteigts par Smerdjakova beidzamo pierādījumu un izbeigdams sarunu, — es tevi nemaz neturu aizdomās un pat uzskatu par smieklīgu apvainot… turpretim esmu tev pateicīgs, ka tu mani nomierināji. Tagad es iešu, bet atkal iegriezīšos. Pagaidām ardievu, veseļojies. Vai tev nav kas vajadzīgs?

—   Pateicos par visu. Marfa Ignatjevna mani neaizmirst un palīdz visās lietās, ja man kas vajadzīgs, aiz labas sirds, tāpat kā agrāk. Ik dienas apciemo labi ļaudis.

—   Uz redzēšanos. Un par to, ka tu proti izlikties, es neteikšu … un arī tev iesaku neliecināt, — Ivans nezin kāpēc pēkšņi sacīja.

—   Ļoti labi saprotu. Un, ja jūs to neteiksiet, tad arī es par visu mūsu toreizējo sarunu pie vārtiem neziņošu …

Te gadījās tā, ka Ivans Fjodorovičs pēkšņi devās projām un, tikai nogājis soļu desmit pa koridoru, pēkšņi sajuta, ka Smerdjakova beidzamajā frāzē slēpās kāda jēga, kas viņu apvainoja. Viņš jau gribēja griezties atpakaļ, bet šī doma tikai pazibēja, un, noteicis: «Muļķības!» — viņš steigšus izgāja no slimnīcas. Galvenais, viņš juta, ka tiešām ir nomierinājies, un sevišķi tādēļ, ka vainīgs nav vis Smerdjakovs, bet gan viņa brālis Mitja, kaut ari, šķiet, vajadzētu iznākt pavisam otrādi. Kādēļ tas tā. bija, — to viņš patlaban negribēja iztirzāt, viņam pat derdzās rakņāties savās izjūtās. Viņam gribējās drīzāk it kā ko aizmirst. Pēc tam dažās nākamajās dienās viņš jau galīgi pārliecinājās par Mitjas vainīgumu, kad bija tuvāk un pamatīgāk iepazinies ar visiem pierādījumiem, kas viņu nospieda. Bija visai nenozīmīgu cilvēku liecības, bet gandrīz satriecošas, piemēram, Feņas un viņas mātes. Par Perchotinu, par traktieri, par Plotņikovu veikalu, par lieciniekiem Mokrojā nebija pat ko runāt. Galvenais, satriecoši bija sīkumi. Ziņa par slepenajiem «klauvējieniem» pārsteidza izmeklēšanas tiesnesi un prokuroru gandrīz tikpat lielā mērā kā Grigo-ija liecība par atvērtajām durvīm. Grigorija sieva Marfa Ignatjevna uz Ivana Fjodoroviča jautājumu viņam noteikti paziņoja, ka Smerdjakovs visu nakti gulējis pie viņiem aiz šķērssienas, «ne triju soju nebija no mūsu gultas», un, kaut viņa pati gulējusi dziļā miegā, tomēr daudzreiz pamodusies, dzirdot viņa vaidus: «Visu laiku vaidēja, bez apstājas vaidēja.» Parunājis ar Hercenštūbi un izteicis viņam savas šaubas, ka Smerdjakovs viņam nemaz neliekoties pēc vājprātīga, tikai pēc vārguļa, viņš vecā ārsta sejā izraisīja tikai vieglu smaidu. «Bet vai jūs zināt, ar ko viņš patlaban sevišķi nodarbojas?» viņš jautāja Ivanam Fjodorovičam. «Mācās no galvas franču vokabuļus; viņam zem spilvena ir burtnīciņa, un tajā kāds sarakstījis franču vārdus krievu burtiem, he-he-he!» Beidzot Ivanam Fjodorovičam zuda visas šaubas. Par brāli Dmitriju viņš bez riebuma vairs nemaz nevarēja domāt. Viens kas tomēr bija dīvaini: ka Aļoša stūrgalvīgi palika pie sava, ka nevis Dmitrijs nogalinājis, bet «droši vien» Smerdjakovs. Ivans aizvien juta, ka Aļošas domas viņš loti ciena, un tāpēc tagad par viņu bija lielā neizpratnē. Savādi bija arī tas, ka Aļoša necentās ar viņu runāt par Mitju un nekad pirmais neuzsāka, tikai atbildēja uz Ivana jautājumiem. Ari to Ivans Fjodorovičs bija labi ievērojis. Tomēr šai laikā viņu stipri aizrāva kāds pavisam cits blakus apstāklis: atgriezies no Maskavas, viņš jau pirmajās dienās pilnīgi un neatvairāmi atdevās savai kvēlajai un neprātīgajai kaislībai pret Katerinu Ivanovnu. Patlaban nav īstais laiks runāt par šo jauno Ivana Fjodoroviča kaislību, kas pēc tam ietekmēja visu viņa dzīvi: tas viss varētu noderēt par kodolu jau citam stāstam, citam romanam, ko diezin vai vēl kādreiz pasākšu. Tomēr arī tagad nevaru noklusēt to, ka Ivans Fjodorovičs, nakti nākdams kopā ar Aļošu no Katerinas Ivanovnas, kā es jau aprakstīju, un viņam teikdams: «Es pēc viņas nekāroju,» — šai brīdī briesmīgi meloja: Ivans Fjodorovičs neprātīgi mīlēja viņu, lai gan taisnība ari, ka brīžam ienīda viņu tik spēcīgi, ka spētu pat nogalināt. Te režģījās daudz iemeslu: galīgi satriekta par notikušo ar Mitju, viņa metās pie Ivana Fjodoroviča, kas bija atkal atgriezies pie viņas, kā pie kāda glābēja. Viņa bija aizskarta, apvainota, pazemota savās jūtās. Un nu atkal bija ieradies cilvēks, kas viņu jau agrāk mīlēja, — ai, to viņa pārāk labi zināja, — un kura prātu un sirdi viņa aizvien bija turējusi daudz augstāk par savējo. Tomēr stingrā rakstura jaunava neziedoja viņam sevi visu, neraugoties uz sava mīlētāja iegribu visu karamazovisko nesavaldību un viņa burvības spēku. Tai pašā laikā viņa mocījās pastāvīgās nožēlās, ka kļuvusi Mitjam neuzticīga, un bardzības un ķildu brīžos ar Ivanu (un tādu bija daudz) to viņam klaji pateica. To viņš arī nosauca, sarunā ar Aļošu, par «meliem uz meliem». Protams, tur arī tiešām bija daudz melu, un tas Ivanu Fjodoroviču visvairāk uztrauca … bet par to vēlāk. Vārdu sakot, viņš uz kādu laiku gandrīz pavisam bija aizmirsis Smerdjakovu. Un tomēr divi nedēļas pēc pirmās tikšanās ar to atkal viņu sāka mocīt tās pašas dīvainās domas, kas agrāk. Pietiek sacīt, ka viņš pastāvīgi sāka sev jautāt: kādēļ viņš toreiz, beidzamajā naktī Fjodora Pavloviča namā priekš savas aizbraukšanas, klusām kā zaglis iznāca uz kāpnēm un klausījās, ko tēvs lejā dara? Kādēļ viņš to vēlāk ar riebumu atcerējās, kādēļ viņš otras dienas rītā ceļā pēkšņi kļuva tik nemierīgs un, iebraukdams Maskavā, teica sev: «Es esmu nelietis!» Un tagad viņam reiz ienāca prātā, ka visu šo mocošo domu dēļ viņš varbūt spēj aizmirst pat Katerinu Ivanovnu, tik spēcīgi tās viņu atkal pēkšņi bija pārņēmušas! Taisni tai brīdī, tā nodomājis, viņš satika Aļošu uz ielas. Viņš tūdaļ apturēja viņu un pēkšņi noprasīja:

—   Vai tu atceries, kad Dmitrijs pēcpusdienā ielauzās namā un piekāva tēvu un es pēc tam sētā tev sacīju, ka «izvēles tiesības» es atstāju sev, saki, — vai tu toreiz nodomāji, ka es vēlos tēva nāvi, vai ne?

—   Nodomāju, — Aļoša klusu atbildēja.

—   Tas jau patiesībā tā arī bija, tur nebija pat nekā ko minēt. Bet vai tev toreiz neienāca prātā arī tas, ka es taisni vēlos, lai «viens riebeklis aprij otru riebekli», tas ir, lai taisni Dmitrijs nosit tēvu un jo ātrāk, jo labāk… un ka arī es pats būtu ar mieru to veicināt?

Aļoša mazliet nobālēja un klusēdams skatījās brālim acīs.

—   Runā jel! — iesaucās Ivans. — Es visiem spēkiem gribu zināt, ko tu toreiz nodomāji. Man jāzina; patiesību, patiesību! — Viņš smagi atņēma elpu, jau iepriekš ar kādu niknumu skatīdamies Aļošā.

—   Piedod man, arī tas man toreiz ienāca prātā, — Aļoša nočukstēja un apklusa, nepiebilzdams nevienu «mīkstinošu apstākli».

—   Paldies! — atcirta Ivans un, pametis Aļošu, steigšus gāja savu ceļu. No tā laika Aļoša ievēroja, ka brālis Ivans kaut kā krasi sāk no viņa vairīties un pat it kā ienīst viņu, tā ka pēc tam arī pats vairs negāja pie viņa. Bet šobrīd, tūlīt pēc tikšanās ar viņu, Ivans Fjodorovičs, neiegriezies mājās, pēkšņi atkal devās pie Smerdjakova.

VII Otrais gājiens pie Smerdjakova

Smerdjakovs tai laikā jau bija izrakstījies no slimnīcas. Ivanam Fjodorovičam bija zināms viņa jaunais dzīvoklis: tieši šai šķībajā, vecajā baļķu namelī ar divām istabām, kuras atdalīja priekšiņa. Vienā istabā bija apmetusies Marja Kondratjevna ar māti, otrā Smerdjakovs viens pats. Diezin uz kāda pamata viņš bija pie tām piemeties: vai viņš dzīvoja par velti vai ko maksāja? Vēlāk sprieda, ka viņš apmeties pie viņām kā Marjas Kondratjevnas līgavainis un pagaidām dzīvojis par velti. Māte ar meitu abas viņu ļoti cienīja un uzskatīja viņu par cilvēku, kas par viņām augstāks. Saklauvējis Ivans Fjodorovičs iegāja priekšiņā un pēc Marjas Kondratjevnas norādījuma devās taisni pa kreisi «spodrajā galā», ko aizņēma Smerdjakovs. Šai istabā bija podiņu krāsns, un tā bija stipri sakurināta. Sienas greznoja zilas tapetes, tiesa, pavisam saplēstas, un zem tām šķirbās ņudzēja tarakani-prusaki tik milzīgā vairumā, ka bija dzirdama nemitīga čaukstoņa. Mēbeļu bija ļoti maz: divi soli gar abām sienām un divi krēsli pie galda. Koka galds gan bija vienkāršs, tomēr pārklāts ar galdautu ar rožainiem rakstiem. Uz divu mazo lodziņu palodām bija novietots uz katras pa puķu podam ar ģerānijām. iKaktā kiots ar svētbildēm. Uz galda bija neliels, stipri apdauzīts vara patvārītis un paplāte ar divām krūzītēm. Bet Smerdjakovs tēju jau bija padzēris un patvāris atdzisis… Viņš pats sēdēja uz sola pie galda un, skatīdamies burtnīcā, kaut ko zīmēja ar spalvu. Turpat līdzās stāvēja tintes pudelīte, tāpat arī zems čuguna svečturis, tomēr ar stearina svecīti. Ivans Fjodorovičs tūdaļ secināja pēc Smerdjakova sejas, ka tas no slimības jau pilfiīgi atspirdzis. Viņa seja bija svaigāka, apaļāka, cekuls uzbužināts un mati deniņos ieziesti. Viņš sēdēja raibā vatētā chalatā, iau visai novazātā un krietni apdriskātā. Uz deguna viņam bija brilles, ko Ivans Fjodorovičs agrāk nekad nebija redzējis. Šis niecīgais apstāklis Ivanu Fjodoroviču pēkšņi pat it kā divtik apkaitināja: «Šitāds nelga, un vēl ar brillēm uz acīm!» Smerdjakovs lēni pacēla galvu un caur brillēm cieši noskatījās ienācējā; pēc tam tās lēni noņēma un pats piecēlās no sola, tomēr bez kādas sevišķas godbijības, pat it kā slinki kavēdamies, vienīgi, lai ievērotu kaut pašu nepieciešamāko pieklājību, bez kuras jau gandrīz nevar iztikt. Tas viss acumirklī nozibēja Ivanam, un visu to viņš uzreiz apķēra un ievēroja, bet galvenais — Smerdjakova skatienu, noteiktijauno, nelaipno un pat augstprātīgo: «Sak, ko tu vazājies, visu taču toreiz norunājām, kādēļ nu atkal esi atnācis?» Ivans Fjodorovičs tikko savaldījās.

—  Ir gan te karsts, — viņš teica, vēl stāvēdams, un atpogāja mēteli.

—   Atvelcieties, — atļāva Smerdjakovs.

Ivans Fjodorovičs novilka mēteli un nometa to uz sola, trīcošām rokām paņēma krēslu, ātri pievilka to pie galda un apsēdās. Smerdjakovs paspēja atlaisties uz sava sola ātrāk par viņu.

—  Pirmkārt, vai mēs esam vieni? — stingri un steigšus noprasīja Ivans Fjodorovičs. — Vai mūs no turienes nedzirdēs?

—   Neviens nekā nedzirdēs. Paši redzējāt: priekšnams.

—   Klausies, balodīt: ko tu tur toreiz samuldēji, kad es slimnīcā gāju no tevis projām, ka, ja es noklusēšot, ka tu tā proti izlikties slims ar krītamo kaiti, tad arī tu neziņošot izmeklēšanas tiesnesim visu par mūsu toreizējo sarunu pie vārtiem? Kas tas tāds par visu? Ko tu toreiz ar to domāji? Draudēji tu man, vai? Vai es kādā savienībā, vai, ar tevi esmu stājies, baidos no tevis, vai?

Ivans Fjodorovičs sacīja to ar lielu niknumu, acīm redzami arī tīšām likdams saprast, ka nicina visus aplinkus un katru izlocīšanos un spēlē ar atklātām kārtīm. Smerdjakova acis ļauni iemirdzējās, kreisā ačele sāka raustīties, un viņš tūdaļ, kaut arī pēc sava paraduma savaldīgi un nesteigdamies, deva arī savu atbildi: «Sak, ja vēlies skaidrību, tad še tev skaidrība.»

—   To pašu vien es toreiz domāju, un tādēļ es toreiz to sacīju, ka jūs, zinādami jau iepriekš par šo sava miesīga tēva slepkavību, par upuri viņu toreiz atstājāt, un lai nesecinātu cilvēki pēc tam ko sliktu par jūsu jūtām, bet varbūt arī par ko citu pārējo, — lūk, ko es toreiz solījos priekšniecībai neziņot.

Smerdjakovs gan sacīja to nesteigdamies un acīm redzami valdīdams pār sevi, bet jau viņa balsī pat ieskanējās kas stingrs un neatlaidīgs, ļauns un nekaunīgi izaicinošs. Viņš pārdroši ieurbās ar skatienu Ivanā Fjodorovičā, bet tam pirmajā brīdi kļuva pat raibs gar acīm.

—   Kā? Ko? Vai tu esi pie pilna prāta?

—   Gluži pie pilna prāta.

—   Bet vai tad toreiz es zināju par slepkavību? — beidzot iekliedzās Ivans Fjodorovičs un spēcīgi uzsita ar dūri pa galdu. — iKo tas nozīmē: «Par ko citu pārējo?» — Runā, nelieti!

Smerdjakovs klusēja un vēl arvien ar to pašu bezkaunīgo skatienu aplūkoja Ivanu Fjodoroviču.

—  Runā, smirdošais blēdi: par ko «citu pārējo»? — viņš iebrēcās.

—   Bet ar šo «citu pārējo» es šai brīdī domāju, ka jūs varbūt arī pats toreiz ļoti ilgojāties pēc sava tēva nāves.

Ivans Fjodorovičs pietrūkās un no visa spēka iesita viņam ar dūri pa plecu, tā ka tas atgrīļojās pret sienu. Vienā mirklī visa viņa seja pārplūda asarām, un, pateicis: «Kauns gan, kungs, sist nevarīgu cilvēku!» — viņš pēkšņi apklāja seju ar savu zilām rūtiņām izrakstīto un galīgi piešņaukto kokvilnas mutautiņu un nogrima klusās, žēlabainās raudās. Pagāja kāda minūte.

—    Pietiek! Rimsties! — pavēloši beidzot sacīja Ivans Fjodorovičs, atkal atsēzdamies krēslā. — Neizved mani galīgi no pacietības!

Smerdjakovs atņēma no acīm savu lupatiņu. Katrs viņa krunkainās sejas vaibstiņs pauda nule pārciesto pārestību.

—   Tad tu, nelieti, toreiz domāji, ka es kopā ar Dmitriju gribu tēvu nogalināt?

—   Ko jūs todien domājāt, es nezināju, — Smerdjakovs sacīja apvainojies, — un tādēļ vien jūs toreiz apturēju, kad jūs gājāt pa vārtiem, lai taisni šai punktā jūs pārbaudītu.

—   Ko pārbaudītu? Ko?

—   Nu taisni šo pašu lietu: vai jums gribētos vai negribētos, lai jūsu tēvs tiktu drīzāk noslepkavots?

Visvairāk Ivanu Fjodoroviču uztrauca šis uzmācīgais, bezkaunīgais tonis, no kura Smerdjakovs spītīgi negribēja atkāpties.

—   Tu esi viņa slepkava! — viņš pēkšņi iesaucās.

Smerdjakovs nicinoši pavīpsnāja.

—   Ka es neesmu slepkava, to jūs pats zināt skaidri un gaiši. Un es domāju, ka prātīgam cilvēkam par to vairs nemaz nebūtu jārunā.

—   Bet kādēļ, kādēļ tev toreiz par mani radās tādas aizdomas?

—   Kā tas jums jau zināms, tikai aiz bailēm. Jo toreiz biju tādā stāvoklī, ka, bailēs drebēdams, visus turēiu aizdomās. Arī jūs nolēmu pārbaudīt, jo domāju, ja arī jūs vēlaties to pašu, ko jūsu brālītis, tad pavisam beigas visai šai padarīšanai un es pats pie viena pagalam kā-muša.

—   Klausies, priekš divi nedēļām tu runāji ko citu.

—   To pašu jau arī slimnīcā, ar jums runādams, domāju, man tikai likās, ka jūs sapratīsiet arī bez liekiem vārdiem un tieši par to runāt negribat paši kā jau pats gudrākais cilvēks.

—   Skaties tik! Bet atbildi, atbildi, es uzstāju: kāpēc īsti, ar ko īsti es toreiz tavā maziskajā dvēselē varēju iedvest man tik pazemojošas aizdomas?

—   Nosist — to jūs paši nekādi nespētu un arī negribētu, bet gribēt, lai kāds cits nosit, to gan jūs gribējāt.

—   Un cik mierīgi, cik mierīgi tu to saki! Bet kādēļ man to gribēt, kāda velna pēc lai es to gribētu?

—   Kā, kāda velna pēc? Bet mantojums? — dzēlīgi un pat kaut kā atriebīgi uzķēra Smerdjakovs. — Jums taču tad pēc jūsu tēva nāves katram no trejiem brāļiem varētu sanākt bezmaz pa četrdesmit tūkstošu, varbūt vēl vairāk, bet, ja Fjodors Pavlovičs apprecētu to kundzīti, Agrafenu Aleksandrovnu, gan jau viņa prastu tūlīt pēc kāzām visu kapitalu pārrakstīt uz sava vārda, tik gudra viņa ir, tā ka jums visiem trim brālīšiem ne pāris rub|u netiktu pēc tēva nāves. Bet vai daudz toreiz trūka no laulībām? Viss karājās mata galiņā: darbs tik šai kundzenei pamāt viņam šitā ar mazo pirkstiņu, un viņš tūdaļ, mēli izkāris, skrietu viņai līdzi uz baznīcu.

Ivans Fjodorovičs ar mokām savaldījās.

—   Labi, — viņš beidzot teica, — tu redzi, es nepietrūkos, nepiekāvu tevi, nenositu tevi. Runā tālāk: tātad es, pēc tavām domām, brāli Dmitriju tam arī izraudzīju, uz viņu arī paļāvos?

—   Kā gan lai jūs uz viņu nepaļautos; jo viņš, ja nosistu, tad zaudētu visas muižnieka tiesības, pakāpes un īpašumus un aizietu trimdā. Un tad taču viņa daļa pēc tēva nāves jums ar brālīti Alekseju Fjodoroviču paliktu līdzīgās daļās, tātad nevis vairs pa četrdesmit, bet pa sešdesmit tūkstošu jums pienāktos katram. Uz Dmitriju Fjodoroviču jūs toreiz katrā ziņā paļāvāties!

—   Nu, daudz es paciešu no tevis! Klausies, nelieti: ja es arī toreiz būtu paļāvies uz kādu, tad gan, zināms, uz tevi un nevis Dmitriju, un, zvēru, pat nojautu no tevis kādu neģēlību … toreiz … es atceros savu iespaidu!

—   Arī es nodomāju toreiz, vienu brītiņu, ka arī uz mani jūs cerat, — Smerdjakovs zobgalīgi atņirdzās, — tā ka ar to pašu vēl vairāk sevi manā priekšā atmaskojāt, jo, ja jūs ko nojautāt par mani un tai pašā laikā braucāt prom, ar to pašu man gluži kā pateicāt: tu vari nosist tēvu, es nestājos ceļā.

—   Nelieti! Tā tu saprati!

—   Un viss tās pašas Čermašņas dēļ. Apžēlojieties! Jūs pošaties uz Maskavu un visus tēva lūgumus braukt uz Čermašņu noraidījāt! Un pēc viena paša mana muļķīgā vārda pēkšņi piekritāt! Un kādēļ gan jums toreiz vajadzēja piekrist šai Čermašņai? Ja jūs braucāt nevis uz Maskavu, bet bez kāda iemesla uz Čermašņu, tikai paklausot maniem vārdiem, tad, zināms, kaut ko no manis gaidījāt.

—   Nē, es zvēru, nē! — zobus griezdams, iebrēcās Ivans.

—   Bet kā nu ne? Jums, gluži otrādi, kā sava tēva dēlam, • vajadzēja mani par maniem toreizējiem vārdiem tūdaļ novest uz iecirkni un nopērt… vai vismaz turpat uz vietas krietni sadot pa purnu, bet jūs, apžēlojieties, gluži otrādi, nemaz neskaišoties, tūlīt draudzīgi uz mata paklausāt manam visai muļķīgam padomam un braucat, kas bija pavisam nejēdzīgi, jo jums bija jāpaliek, lai sargātu tēva dzīvību … Ko citu es no tā varēju spriest?

Ivans sēdēja sadrūmis, konvulsivi ar abām dūrēm atspiedies uz ceļgaliem.

—   Jā, žēl, ka es tev nesadevu pa purnu, — viņš rūgti iesmējās. — Uz iecirkni stiept tevi toreiz nevarēja: kas gan man noticētu, un kā es varētu pierādit, nu, bet pa purnu … uh, žēl, neienāca prātā; kaut arī purnus dauzīt aizliegts, bet iztaisītu gan es putru no tava smecera.

Smerdjakovs gandrīz ar baudu viņā noskatījās.

—   Ikdienišķos dzīves gadījumos, — viņš teica tai pašapmierinātā doktrinārā tonī, kādā strīdējās kādreiz ar Grigoriju Vasiļjeviču par ticību un viņu kaitināja, stāvēdams aiz Fjodora Pavloviča galda, — ikdienišķos dzīves gadījumos tiešām purnus dauzīt tagad ar likumu aizliegts, un neviens arī vairs nedauza, nu, bet īpašos dzīves gadījumos, tad ne tikai pie mums vien, bet ari visā pasaulē, lai tā būtu vai vispilnīgākā franču republika, dauza tāpat kā agrāk, kā Ādama un Ievas laikos, un nekad arī nebeigs, bet jūs pat īpašā gadījumā toreiz neiedrošinājāties.

—   Ko tu tos franču vokabuļus mācies? — Ivans pamāja uz burtnīciņu, kas atradās uz galda.

—   Bet kādēļ gan lai es tos nemācītos, lai ar to savu izglītību sekmētu, domājot, ka arī man pašam kādreiz tajās laimīgajās Eiropas vietās varbūt nāksies pabūt.

—   Klausies, necilvēk, — Ivanam iezibējās acis, un viņš notrīcēja pie visas miesas, — es nebaidos no taviem apvainojumiem, liecini par mani, ko gribi, un, ja es tevi tagad nepiekauju līdz nāvei, tad vienīgi tādēļ, ka turu tevi aizdomās šai noziegumā un saukšu pie tiesas. Gan es tev tikšu klāt.

—   Bet, pēc manām domām, labāk cietiet klusu. Jo ko gan jūs varat par mani ziņot manā pilnīgajā nevainībā, un kas jums ticēs? Bet, kolīdz jūs iesāksiet, tad arī es visu izstāstīšu, jo kā gan lai es sevi neaizstāvu?

—   Tu domā, ka es tagad no tevis baidos?

—  Ja arī visiem maniem vārdiem, ko es jums nupat teicu, tiesa neticēs, toties noticēs publika, un jums būs kauns.

—   Tas atkal nozīmē to pašu, ka: «Ar gudru cilvēku arī parunāt interesanti,» — jā? — Ivans grieza zobus.

—   Tas ir vārds īstā vietā. Un tāpēc esiet gudrs.

Ivans Fjodorovičs piecēlās, viscaur trīcēdams aiz sašutuma, uzvilka mēteli un, vairs Smerdjakovam neatbildēdams, pat viņā neskatīdamies, ātri izgāja no istabas. Vēsais vakara gaiss viņu atspirdzināja. Pie debesīm gaiši spīdēja mēness. Briesmīgs domu un sajūtu murgs mutuļoja viņa dvēselē. «Iet un tūlīt paziņot par Smerdjakovu? Bet ko gan paziņot: viņš tomēr ir nevainīgs. Viņš, gluži otrādi, mani pašu apvainos. Tiešām, kādēļ es toreiz braucu uz Cermašņu? Kādēļ, kādēļ?» Ivans Fjodorovičs vaicāja. «Jā, protams, es kaut ko gaidīju, viņam taisnība …» Un viņam atkal jau simto reizi nāca prātā, kā viņš pēdējā naktī pie tēva noklausījās uz kāpnēm, ko tas dara, bet šoreiz šīs atmiņas bija tik mocošas, ka viņš pat apstājās uz vietas kā zibens ķerts: «Jā, es toreiz to gaidīju, tas ir tiesa! Es gribēju, es tieši gribēju, lai slepkavība notiktu! Vai es gribēju, lai slepkavība notiktu, vai gribēju? … Jānogalina Smerdjakovs!… Ja man tagad trūkst dūšas nogalināt Smerdjakovu, tad nav vērts pat dzīvot! … — Ivans Fjodorovičs, mājās neiegriezdamies, aizgāja taisni pie Katerinas Ivanovnas un ar savu ierašanos viņu nobaidīja: viņš bija kā ārprātīgs. Viņš atstāstīja tai visu savu sarunu ar Smerdjakovu, līdz pēdējam sīkumam. VFņš nespēja nomierināties, lai kā viņa centās to pierunāt, visu laiku staigāja pa istabu un runāja saraustīti, dīvaini. Beidzot apsēdās, uzlika elkoņus uz galda, atspieda galvu uz abām rokām un izteica dīvainu aforismu:

— Ja slepkava nav Dmitrijs, bet Smerdjakovs, tad, protams, es ar viņu esmu solidārs, jo es viņu uzkūdīju. Vai es viņu uzkūdīju, — vēl nezinu. Bet, ja vien viņš ir slepkava, nevis Dmitlrijs, tad, protams, arī es esmu slepkava.

Dzirdējusi šos vārdus, Katerina Ivanovna klusēdama piecēlās, piegāja pie sava rakstāmgalda, atslēdza lādīti, kas bija uz galda, izņēma kādu papīrīti un nolika to Ivanam priekšā. Šis papīrītis bija tas pats dokuments, par ko Ivans Fjodorovičs vēlāk pastāstīja Aļošam kā par «matematisku pierādījumu», ka tēvu nogalinājis brālis Dmitrijs. Tā bija vēstule, ko Mitja dzērumā bija uzrakstījis Katerinai Ivanovnai tai pašā vakarā, kad viņš uz lauka satika Aļošu, kas devās uz klosteri pēc scēnas 'Katerinas Ivanovnas namā, kad Grušiņa viņu aizvainoja. Toreiz, šķīries no Aļošas, Mitja metās skriet pie Grušiņas; nav zināms, vai viņš to satika, bet jau gandrīz naktī bija nokļuvis «Galvaspilsētas» traktierī, kur, kā nākas, piedzērās. Piedzēries viņš pieprasīja spalvu un papīru un uzskribelēja pats pret sevi svarīgu dokumentu. Tā bija neprātīga, valodīga un nesakarīga vēstule, tieši kā dzērumā rakstīta. Līdzīgi tam, kā piedzēries cilvēks, atgriezies mājās, sāk ar neparastu dedzību stāstīt sievai vai kādam no mājiniekiem, kā viņu nupat apvainojuši, kāds nelietis ir viņa apvainotājs, cik viņš pats turpretim jauks cilvēks un kā viņš tam nelietim sados — un visu to gari gari, nesakarīgi un drudžaini, ar dūru sitieniem pa galdu, ar dzēruma asarām. Papīrs šai vēstulei, ko viņam bija traktierī iedevuši, bija apsmulēta parastā rakstāmā papīra strēmele, sliktas šķiras, ar sazin kādu rēķinu otrā pusē. Dzēruma daudzvārdībai, kā redzams, bija aptrūcis vietas, un Mitja bija aprakstījis ne tikai visas malas, bet beidzamās rindiņas bija pat rakstītas šķērsām pār jau uzrakstīto. Vēstulei bija šāds saturs: «Liktenīgā Kate! Rītu dabūšu naudu un atdošu tev tavus trīs tūkstošus, un ardievu, lielo dusmu sieviete, bet ardievu arī mana mīlestība! Beigsim! Rītu lūkošu sadabūt no visiem cilvēkiem, bet, ja nesadabūšu no cilvēkiem, tad dodu tev goda vārdu, iešu pie tēva un pārsitīšu viņam galvu un paņemšu viņam no spilvena apakšas, kaut tikai Ivans aizbraucis. Katorgā aiziešu, bet trīs tūkstošus atdošu. Bet tev — ardievu. Noliecos līdz zemei, jo tavā priekšā esmu nelietis. Piedod man. Nē, labāk nepiedod, būs vieglāk man un tev! Labāk katorgā nekā tava mīlestība, jo mīlu citu, ar vinu tu šodien pārāk labi iepazinies, kā tad tu vari piedot? Nositīšu savu apzadzēju! Došos no jums visiem prom uz austrumiem, lai nevienu nepazītu. Viņa arī, jo tu neesi viena vien mocītāja, bet viņa arī. Ardievu!

P. S. Rakstu lāstus, bet tevi dievinu! Jūtu savās krūtīs. Palikusi stīga un skan. Labāk lai sirds pušu! Sevi nogalināšu, bet vispirms tomēr suni. Izraušu viņam trīs un nosviedīšu tev. Kaut arī nelietis tavā priekšā, bet ne zaglis! Gaidi trīs tūkstošus. Sunim zem pēļa rožaina lentīte. Nevis es esmu zaglis, bet savu zagli nositīšu. Kate, neraugies nicinoši: Dmitrijs nav zaglis, bet slepkava! Tēvu nositis un sevi pazudinājis, lai varētu stāvēt un nebūtu jāpacieš tavs lepnums. Un lai varētu tevi nemīlēt.

PP. S. Skūpstu tavas kājas, ardievu!

PP. SS. Kate, lūdz dievu, lai ļaudis dod naudu. Tad nebūšu asinīs, bet, ja nedos, — asinīs! Nokauj mani!

Vergs un ienaidnieks

D. Karamazovs.»

Kad Ivans izlasīja «dokumentu», viņš pārliecināts piecēlās. Tātad brālis ir nogalinājis, nevis Smerdjakovs. Un, ja nav Smerdjakovs, tad nav arī viņš, Ivans. Šī vēstule viņa acīs pēkšņi ieguva matematisku nozīmi. Nekādu šaubu par to, vai Mijja vainīgs, viņam vairs nevarēja būt. Bet aizdomu, ka Mitja būtu nogalinājis kopā ar Smerdjakovu, Ivanam nekad nebiia, un tas ari nesaskanēja ar faktiem. Ivans bija pilnīgi nomierinājies. Otrā rītā viņš tikai ar nicināšanu atcerējās Smerdjakovu un viņa zobgalības. Pēc dažām dienām pat brīnījās, ka varējis tik mocoši apvainoties par viņa aizdomām. Viņš nolēma ignorēt viņu un aizmirst. Tā pagāja mēnesis. Par Smerdjakovu viņš vairs nevienam nevaicāja, bet pāris reižu bija pa ausu galam dzirdējis, ka tas |oti slims un nav pie pilna prāta. «Viņš beigs ar ārprātu,» kādreiz par viņu izteicās jaunais ārsts Varvinskis, un Ivans to iegaumēja. Šī mēneša pēdējā nedēļā Ivans pats sāka justies loti slikti. Viņš jau bija gājis pēc padoma pie Maskavas ārsta, kas bija atbraucis īsi priekš tiesas un ko bija uzaicinājusi Katerina Ivanovna. Un tieši šai pašā laikā viņa attiecības ar Katerinu Ivanovnu saasinājās līdz beidzamam. Viņi bija it kā divi viens otrā iemīlējušies ienaidnieki. Tie īsie, bet spēcīgie brīži, kad Katerina Ivanovna likās atgriežamies pie Mitjas, Ivanu jau padarīja gluži traku. Savādi, ka līdz pašai pēdējai scēnai pie Katerinas Ivanovnas, ko mēs attēlojām, kad Aļoša atnāca pie viņas Mitjas uzdevumā, viņš, Ivans, ne reizi visu šo mēnesi nebija dzirdējis, ka viņa šaubītos par Mitjas vainīgumu, neraugoties uz to, ka šai laikā vairākkārt pie viņa «atgriezās», ko viņš tā nevarēja ieredzēt. Ievērojams vēl tas, ka viņš, juzdams, ka ienīst Mitju ar katru dienu aizvien vairāk, tai pašā laikā saprata, ka nenīst viņu par Kates «atgriešanos» pie viņa, bet taisni par to, ka viņš nogalinājis tēvu! To viņš pats pilnīgi juta un apzinājās. Tomēr dienas desmit priekš tiesas viņš aizgāja pie Mitjas un ieteica viņam bēgšanas plānu, — redzams, jau sen pārdomātu plānu. Te bez galvenā iemesla, kas viņu pamudināja uz šādu soli, vainīga bija arī kāda viņa sirdī vēl nesadzijusi brūcīte no viena Smerdjakova vārdiņa, it kā viņam, Ivanam, esot izdevīgi, ka apvaino brāli, jo tad mantojuma suma no tēva viņam ar Aļošu palielinātos no četrdesmit uz sešdesmit tūkstošiem. Viņš izšķīrās ziedot trīsdesmit tūkstošu tikai no savas puses, lai sarīkotu Mitjas bēgšanu. Toreiz, atgriezdamies no viņa, viņš bija briesmīgi bēdīgs un apmulsis; viņam pēkšņi sāka likties, ka viņš vēlas šo bēgšanu nevis tādēļ vien. lai ziedotu tam trīsdesmit tūkstošus un sadziedētu savu brūcīti, bet arī kā cita dēj. «Vai gan tādēļ, ka sirdī arī es esmu tāds pats sleokava?» viņš sev jautāja. Kaut kas nenoteikts, bet smeldzošs plosīja viņa sirdi. Un galvenais, visu šo mēnesi ārkārtīgi cieta viņa lepnums, bet par to vēlāk… 'Kad Ivans Fjodorovičs pēc sarunas ar Aļošu satvēra sava dzīvokļa zvanu un pēkšņi nolēma doties pie Smerdjakova, viņš paklausīja kādam sevišķam, viņa sirdī pēkšņi uzliesmojušam sašutumam. Viņam pēkšņi ienāca prātā, kā 'Katerina Ivanovna Aļošas klātbūtnē viņam tikko bija uzsaukusi: «Tikai tu, tikai tu vien man iestāstīji, ka viņš (proti, Mitja) ir slepkava!» To atcerēdamies, Ivans pēkšņi pavisam samulsa: nekad savu mūžu viņš tai nebija iegalvojis, ka slepkava ir Mitja, turpretim pats sev toreiz uzkrāva vainu, kad atgriezās no Smerdjakova. Gluži otrādi, tā bija viņa, kas toreiz uzrādīja viņam «dokumentu» un pierādīja brāļa vainīgumu! Un nu viņa vēl pēkšņi iesaucas: «Es pati biju pie Smerdjakova!» Bet kad? Ivans par to nekā nezināja. Tātad viņa nemaz tik ļoti nebija pārliecināta, ka vainīgs Mitja! Un ko gan Smerdjakovs viņai varēja sacīt? Ko, ko īsti viņš tai pateica? Šausmīgas dusmas iedegās viņa sirdī. Viņš nesaprata, kā varējis priekš pusstundas palaist garām šos vārdus un kā nnv viņai tūdaļ uzkliedzis. Viņš pameta zvanu un brāzās pie Smerdjakova. «Šoreiz es viņu laikam nositīšu,» viņš iedams nodomāja.

VIII Trešā un beidzamā tikšanās ar Smerdjakovu

Jau pusceļā sacēlās ass, sauss vējš, tāds pats kā šorīt agri, un putināja sīku, biezu, sausu sniegu. Tas krita uz zemes un nelipa tai klāt, virpuļoja vējā, un drīz vien sacēlās īsts putenis. Tai pilsētas daļā, kur dzīvoja Smerdjakovs, mums gandrīz nemaz nav lukturu. Ivans Fjodorovičs soļoja tumsā, nejuzdams puteņa,' instinktivi taustīdams ceļu. Viņam sāpēja galva un mocoši sita deniņos. Plaukstas, viņš to juta, raustījās krampjos. Netālu no Marjas Kondratjevnas nameļa Ivans Fjodorovičs pēkšņi satika vientulīgu piedzērušu zemnieciņu, maza auguma, ielāpainā mētelītī; viņš streipuļoja, rūca un lamājās, tad pēkšņi beidza lamāties un piesmakušā dzērāja balsī uzsāka dziesmu:

Janka brauc uz Pēterburgu, Velti gaidīt atpakaļ!

Bet pēc šīs otrās rindas viņš arvien dziesmu pārtrauca un atkal sāka kādu lamāt, tad atkal pēkšņi vilka to pašu dziesmu. Ivans Fjodorovičs jau juta pret viņu briesmīgas dusmas, vēl nemaz par viņu nedomādams, un pēkšņi saprata. Viņam tūlīt uznāca neatvairāma vēlēšanās triekt zemnieciņam no augšas ar dūri. Taisni šai mirklī viņi nonāca viens otram blakus, zemnieciņš stipri sāka meimurot un pēkšņi ar joni uzgrūdās Ivanam virsū. Tas viņu mežonīgi atgrūda. Zemnieciņš atlēca atpakaļ un kā bluķis nogāzās uz sasalušās zemes, sāpēs novaidēdamies tikai vienu reizi: o-o! — un apklusa. Ivans piegāja tam klāt. Viņš gulēja augšpēdus, nemaz vairs nekustēdamies, bez samaņas. «Nosals!» Ivans nodomāja un devās tālāk pie Smerdjakova.

Jau priekšiņā Marja Kondratjevna, kas ar sveci rokās izsteidzās atvērt durvis, iečukstēja viņam, ka Pāvels Fjodorovičs (tas ir, Smerdjakovs) esot ļoti slims, gulēt gan neguļot, bet gandrīz neesot pie pilna prāta un pat tēju licis novākt, dzert neesot gribējis.

—   Un trako arī? — rupji jautāja Ivans Fjodorovičs.

—   Ko nu, gluži otrādi, pavisam kluss, tikai jūs ar viņu nerunājiet visai ilgi… — Marja Kondratjevna palūdza.

Ivans Fjodorovičs atvēra durvis un iegāja istabā.

Sakurināts bija tāpat kā pagājušo reizi, bet istabā bija manāmas dažas pārmaiņas: viens no sānu soliem bija iznests un tā vietā parādījies liels, vecs, ar ādu apvilkts imitēta sarkankoka dīvāns. Uz tā bija uzklāta guļvieta ar diezgan tīriem baltiem spilveniem. Guļvietā sēdēja Smerdjakovs vēl arvien tai pašā chalatā. Galds bija pārnests pie dīvana un tāpēc istaba kļuvusi daudz šaurāka. Uz galda bija kāda bieza grāmata dzeltenos vākos, bet Smerdjakovs to nelasīja, viņš, kā likās, sēdēja un nekā nedarīja. Ar ilgu, rāmu skatienu viņš saņēma Ivanu Fjodoroviču un, redzams, par viņa ierašanos nemaz nebrīnījās. Viņš bija ļoti pārvērties sejā, kļuvis ļoti vājš un dzeltens. Acis bija iekritušas, apakšējie plaksti kļuvuši zili.

—   Un tu tiešām esi slims? — Ivans Fjodorovičs apstājās. Es tevi ilgi netraucēšu un pat mēteli nevilkšu nost. Kur lai pie tevis piesēžas?

Viņš apgāja ap galda galu, piebīdīja pie galda krēslu un apsēdās.

—    Ko tu skaties un ciet klusu? Es tikai ar vienu jautājumu un zvēru, neiešu prom no tevis bez atbiides: vai kundze ir bijusi pie tevis, Katerina Ivanovna?

Smerdjakovs ilgi klusēja, kā agrāk rāmi raudzīdamies Ivanā, bet pēkšņi atmeta ar roku un aizgrieza no viņa seju.

—   Kas tev? — Ivans iesaucās.

—   Nekas.

—   Kā — nekas?

—   Nu, bija, nu, un viss jums vienalga. Lieciet mani mierā!

—   Nē, nelikšu mierā! Saki: kad bija?

—   Tas man jau galīgi aizmirsies, — Smerdjakovs nicīgi pavīpsnāja un atkal pēkšņi, pagriezis seju pret Ivanu, ieurbās viņā ar kādu neprātīgi naidīgu skatienu, tādu pašu, ar kādu raudzījās viņā, kad viņi satikās priekš mēneša.

—   Pats jūs, liekas, esat slims, re, kā sakrities, ne pazīt vairs nevar, — viņš teica Ivanam.

—   Liec mierā manu slimību, atbildi, ko tev prasa.

—   Bet kāpēc jums acis kļuvušas dzeltenas, baltumi gluži dzelteni. No lielām mokām, vai?

Viņš nicīgi pasmīnēja un pēkšņi sāka skaļi smieties.

—   Dzirdi, es teicu, ka bez atbildes prom no tevis neiešu! — briesmīgā uztraukumā iekliedzās Ivans.

—  'Ko jūs man bāžaties virsū? Ko mani mokāt? — cietēja balsī sacīja Smerdjakovs.

—   E, velns! Gar tevi man nav nekādas daļas. Atbildi uz jautājumu, un es tūlīt iešu prom.

—  Man nav ko jums atbildēt! — Smerdjakovs atkal nodūra acis.

—   Es galvoju, ka piespiedīšu tevi atbildēt!

—   Ko jūs te visu laiku trūkājaties? — Smerdjakovs pēkšņi viņā cieši paskatījās — un nevis nicinoši, bet gandrīz jau ar riebumu. — Vai tāpēc, ka rītu sāksies tiesa? Jums taču nekas nebūs, esiet drošs galu galā! Ejiet mājās, liecieties mierīgi gulēt, nebīstieties ne no kā.

—   Nesaprotu tevi… no kā man rītu jābīstas? — Ivans pārsteigts teica, un pēkšņi tiešām kādas izbailes kā aukstums plūda pār viņa dvēseli. Smerdjakovs viņu noskatīja no galvas līdz kājām.

—   Ne-sa-pro-tat? — viņš pārmetoši novilka. — Ir gan prieks gudram cilvēkam spēlēt tādu komēdiju!

Ivans klusēdams viņā skatījās. Jau vienīgi šis negaidītais tonis, pavisam tāds nedzirdēti augstprātīgs, kādā šis bijušais sulainis tagad viņu uzrunāja, bija neparasts. Tāda toņa tomēr nebija pat pagājušo reizi! ,

—   Es saku, jums nav ko bīties. Nekā jums par sliktu neliecināšu, nav pierādījumu. Re, rokas dreb. Ko jums tie pirksti tā raustās? Ejiet mājās — ne jau jūs nositāt.

Ivans nodrebēja, viņam ienāca prātā Aļoša.

—   Es zinu, ka es ne… — viņš nomurmināja.

—   Zi-nāt? — Smerdjakovs atkal uzķēra.

Ivans pietrūkās un sagrāba viņu aiz pleciem.

—   Saki visu, riebekli! Saki visu!

Smerdjakovs ne drusciņas neizbijās. Viņš tikai neprātīgā naidā nenovērsa no viņa acu.

—  Tad taisni jūs esat slepkava, ja tā, — viņš neganti izdvesa.

Ivans atlaidās krēslā, it kā ko apsvēris. Viņš ļauni pasmaidīja.

—   Tu vēl mels to pašu veco? To pašu, ko pagājušo reizi?

—   Arī pagājušo reizi jūs stāvējāt manā priekšā un visu sapratāt, saprotat arī tagad.

—   Saprotu tikai, ka tu esi ārprātīgs.

—   Kā cilvēkam nevar apnikt! Sēžam acs pret aci, tad ko gan, liekas, vienam otru muļķot, spēlēt komēdiju? Vai vēl arvien gribat uzkraut visu man vienam un man acīs? Jūs noslepkavojāt, jūs esat galvenais slepkava, un es biju tikai iūsu rokaspuisis, uzticamais kalps Ličards, un pēc jūsu pavēles šo lietu arī izdarīju.

—   Izdarīji? Vai tad tu noslepkavoji? — Ivans sastinga.

Kaut kas it kā notrīcēja viņa smadzenēs, un viņš sāka drebēt sīkām, aukstām trīsām. Te jau Smerdjakovs pats izbrīnījies viņā paskatījās: droši vien viņu beidzot pārsteidza neliekuļotās Ivana bailes.

—   Vai tad jūs tiešām nekā nezinājāt? — viņš neuzticīgi nošļupstēja, greizi smīnēdams viņam acīs.

Ivans joprojām skatījās viņā, viņš bija kā valodu zaudējis.

Janka brauc uz Pēterburgu, Velti gaidīt atpakaļ!

pēkšņi noskanēja viņam galvā.

—   Zini ko: man bail, ka tu esi murgs, ka spoks sēž manā priekšā, — viņš nošļupstēja.

—   Nekāda spoka te nav, tik mēs abi un vēl kāds trešais. Bez šaubām, te viņš, šis trešais, tagad ir, starp mums abiem.

—   Kas tas tāds? Kas ir? Kāds trešais? — bailīgi sacīja Ivans Fjodorovičs, skatīdamies apkārt un ar acīm steigšus kādu meklēdams pa visiem kaktiem.

—   Šis trešais — dievs, pati providence, te tagad tā mums blakus, tikai jūs nemeklējiet to, neatradīsiet!

—  Tu melo, ka tu nositi! — trakumā iebrēcās Ivans. — Vai nu tu esi ārprātīgs, vai mani kaitini tāpat kā pagājušo reizi!

Smerdjakovs tāpat kā pirmīt, nemaz nebīdamies, joprojām vērīgi viņam sekoja. Viņš vēl arvien nekādi nevarēja pārspēt savu neuzticību, vēl arvien viņam likās, ka Ivans «visu zina», bet tikai tā izliekas, lai «paša acīs uzkrautu viņam vienam visu vainu».

—  Pagaidiet, — viņš beidzot noteica vārgā balsī un pēkšņi, izvilcis no galda apakšas kreiso kāju, sāka uzrotīt apakšbikses. Kājā viņam bija gara, balta zeķe un tupele. Nesteigdamies Smerdjakovs atraisīja prievīti un aizbāza pirkstus dziļi aiz zeķes. Ivans Fjodorovičs raudzījās viņā un pēkšņi sāka trīcēt konvulsivās izbailēs.

—  Ārprātīgais! — viņš iebrēcās un, aši pietrūcies kājās, atgrīļojās atpakaļ, tā ka uzgrūdās ar muguru sienai un it kā pielipa pie tās, izstiepies kā diegs. Viņš neprātīgās šausmās raudzījās Smerdjakovā. Tas, nemaz neapmulsis no viņa bailēm, vēl arvien rakņājās zeķē, it kā pūlēdamies ar pirkstiem kaut ko satvert un izvilkt. Beidzot satvēra un vilka ārā. Ivans Fjodorovičs ieraudzīja, ka tie ir kaut kādi papīri vai ari kāds papīru žūksnis. Smerdjakovs to izvilka un nolika uz galda.

—   Lūk, — viņš klusi teica.

—   Kas? — trīcēdams jautāja Ivans.

—   Lūdzu, paskatieties, — tikpat klusu sacīja Smerdjakovs.

Ivans pienāca pie galda, paņēma jau žūksni un sāka tīt to

vaļā, bet pēkšņi atrāva pirkstus it kā no kāda pretīga, šausmīga riebekļa pieskāriena.

—   Pirksti jums visu laiku dreb, krampjos, — aizrādīja Smerdjakovs un pats nesteigdamies attina papīru. No ietinamā parādījās trīs žūksnīši varvīkšņaino simtrubļu gabalu.

—   Te ir viss, visi trīs tūkstoši, varat nemaz neskaitīt. Ņemiet, — viņš aicināja Ivanu, pamādams uz naudu. Ivans atlaidās krēslā. Viņš bija bāls kā lakats.

—   Tu mani nobaidīji… ar savu zeķi… — viņš noteica, kaut kā dīvaini smīnēdams.

—  Vai tad tiešām, vai tiešām jūs līdz šim nezinājāt? — vēlreiz jautāja Smerdjakovs.

—   Nē, nezināju. Es visu laiku turēju aizdomās Dmitriju. Brāli! Brāli! Ak! — Viņš pēkšņi saķēra galvu ar abām rokām. — Saki: vai tu viens pats nositi? Bez brāļa vai kopā ar brāli?

—  Tikai kopā ar jums; kopā ar jums nositu, bet Dmitrijs Fjodorovičs ir gluži nevainīgs.

—   Labi, labi… Par mani vēlāk. Kāpēc es visu laiku drebu … Ne vārda nespēju izrunāt.

—   Tad visu laiku bijāt drosmīgs, «viss ir atļauts», jūs teicāt, bet re nu, kā nobijies! — brīnīdamies šļupstēja Smerdjakovs. — Vai negribat limonādi, tūlīt likšu atnest. Ļoti atspirdzinās. Tikai vispirms šis te jāapklāj.

Un viņš atkal pamāja uz žūksnīšiem. Viņš taisījās celties un pasaukt durvīs Marju 'Kondratjevnu, lai tā sagatavo un atnes limonādi, bet, meklēdams, ar ko apsegt naudu, lai viņa to nepamanītu, vispirms izvilka kabatas lakatiņu, bet, tā kā tas atkal izrādījās pavisam piešņaukts, tad paņēma no galda to vienīgo biezo, dzelteno grāmatu, kas tur atradās un ko Ivans iau ienākdams bija pamanījis, un piespieda ar to naudu. Grāmatas nosaukums bija «Mūsu svētā tēva Izaka Sirina pamācības». Ivans Fjodorovičs bija paspējis neapzinīgi izlasīt virsrakstu.

—   Negribu limonādes, —viņš teica. — Par mani vēlāk. Sēdies un pasaki: kā tu to izdarīji? Visu pasaki… pēc kārtas …

—   Novelciet vismaz mēteli, citādi vēl pavisam nosvīdīsiet.

Ivans Fjodorovičs, it kā nupat tikai atģidies, norāva mēteli

un, nepieceldamies no krēsla, nosvieda to uz sola.

—   Nu runā taču, lūdzams, runā!

Viņš it kā nomierinājās. Viņš pārliecināts gaidīja, ka Smerb djakovs visu tagad pateiks.

—   Vai par to, kā es to izdarīju? — nopūtās Smerdjakovs. — Izdarīju visparastākā kārtā, pēc jūsu paša vārdiem …

—   Par maniem vārdiem vēlāk, — atkal pārtrauca Ivans, taču vairs nekliegdams kā pirmīt, bet skaidri izrunājot vārdus un it kā pavisam nomierinājies. — Pastāsti tikai visos sīkumos, kā tu to izdarīji. Visu pēc kārtas. Neaizmirsti nekā. Galvenais sīkumus, sīkumus, lūdzu.

—   Jūs aizbraucāt, es tad iekritu pagrabā …

—   Krītamā kaitē vai izlikies?

—   Protams, ka izlikos. Tikai izlikos. Nokāpu mierīgi pa kāpnēm līdz pašai apakšai un mierīgi nogulos, bet, kā nogulos, tā sāku bļaut. Un raustījos, kamēr iznesa laukā.

—   Pagaidi! Un tu izlikies visu laiku, arī vēlāk, slimnīcā?

—   To gan ne. Jau otrā dienā no rīta, jau priekš slimnīcas, uznāca īstā un pie tam tik stipri, kādu nebiju pārcietis jau daudzus gadus. Divi dienas biju pilnīgā nesamaņā.

—   Labi labi. Stāsti tālāk!

—   Noguldīja mani tai gultiņā, to jau es zināju, ka aiz šķērssienas, tāpēc ka Marfa Ignatjevna katru reizi, kad es slims, allaž mani pa nakti aiz šīs šķērssienas savās telpās guldināja. Maiga viņa bija pret mani no pat manas dzimšanas. Nakti es vaidēju,, tikai klusu. Visu laiku gaidīju Dmitriju Fjodoroviču.

—   Kā — gaidīji, ka nāks pie tevis?

—   Kādēļ pie manis. Gaidīju atnākam namā, jo man vairs nebija nekādu šaubu, ka šai pašā naktī viņš ieradīsies, tāpēc ka viņam, kad nu viņš bija zaudējis mani uti nekādu ziņu vairs nesaņēma, katrā ziņā pašam bija jāiekļūst namā, pārlienot pār sētu, kā viņš bija iemanījies, un kaut kas jāizdara.

—   Bet ja viņš neatnāktu?

—   Tad arī nekas nebūtu noticis. Bez viņa es neuzņemtos.

—  Labi labi… runā skaidrāk, nesteidzies, galvenais — nekā neizlaid!

—   Es gaidīju, ka viņš nositīs Fjodoru Pavloviču … tas bija drošs. Jo es jau viņu uz to biju sagatavojis… beidzamajās dienās … Bet galvenais — tās zīmes viņam kļuva zināmas. Ar viņa aizdomību un niknumu, kas viņā pa šīm dienām bija sakrājies, viņam katrā ziņā ar šo zīmju palīdzību vajadzēja ielauzties namā. Tas bija droši. Tā es viņu arī gaidīju.

—   Pag, — pārtrauca Ivans, — ja nu viņš nosistu, tad paņemtu arī naudu un aiznestu; tas taču tev bija jāsaprot? Kas tad tev pēc viņa paliktu? Es nesaprotu.

—   Nu, naudu viņš taču nekad neatrastu. Es viņam tikai iestāstīju, ka nauda zem gultas maisa. Tikai tas nebija tiesa. Sākumā tā bija šķirstiņā, tur tā lieta. Bet vēlāk es samācīju Fjodoru Pavloviču, tā kā viņš man vienīgam no visas cilvēces uzticējās, šo pašu aploksni ar naudu pārlikt kaktā aiz svētbildēm, jo tur nevienam neienāks prātā meklēt, sevišķi, ja viņš atnāks steigā. Un tad tā nu aploksne viņam tur kaktā aiz svētbildēm arī atradās. Bet zem gultas maisa to turēt būtu pavisam smieklīgi, šķirstiņā kā nekā vismaz aiz atslēgas. Bet tagad te vi i noticējuši, ka tā atradusies zem gultas maisa. Muļķīga iedoma. Nu, un, ja Dmitrijs Fjodorovičs būtu izdarījis šo pašu slepkavību, tad, nekā neatradis, vai nu steigšus aizbēgtu, baidīdamies no katra troksnīša, kā tas vienmēr notiek ar slepkavām, vai arī viņu apcietinātu. Un tad jau es vēl vienmēr paspētu vai nu otrā dienā, vai pat tai pašā naktī pakāpties pie svētbildēm un šo naudu aiznest, tikpat visu vainu uzkrautu Dmitrijam Fjodorovičam. Uzto es vienmēr varēju palaisties.

—   Bet ja nu viņš nebūtu nositis, tikai piekāvis?

—  Ja nebūtu nositis, tad es, protams, neuzdrīkstētos ņemt naudu un viss būtu velti. Bēt man bija arī tāds aprēķins, ka piekaus līdz nesamaņai un es pa to laiku paspēšu paņemt, bet tad vēlāk Fjodoram Pavlovičam noraportierētu, ka tas nav neviens cits kā Dmitrijs Fjodorovičs, kas, viņu piekāvis, naudu nolaupījis.

—  Pagaidi… man jūk. Tātad tomēr Dmitrijs nosita, bet tu tikai naudu paņēmi?

—   Nē, viņš nenosita. Protams, es varētu jums arī tagad pasacīt, ka slepkava ir viņš… bet negribu tagad jums melot, tāpēc … tāpēc ka, ja jau jūs tiešām, kā pats redzu, neesat līdz šim nekā sapratuši un neesat man izlikušies, lai skaidri savu vainu uzveltu man tieši acīs, tad tomēr jūs esat vainīgi pie visa, jo par slepkavību jūs zinājāt un man uzdevāt nosist, bet pats, visu to zinot, aizbraucāt. Tāpēc arī gribu jums šovakar to tieši acīs pierādīt, ka galvenais slepkavnieks te esat vienīgi jūs, bet es tikai pats vismazākais, kaut arī nositu es. Tomēr pats likumīgais slepkavnieks esat taisni jūs!

—   iKāpēc, kāpēc slepkava esmu es? Ak dievs, — Ivans beidzot neizturēja, pavisam aizmirsis, ka par sevi gribēja runāt tikai beigās. — Vēl tā pati Cermašņa, vai? Pag, runā, kādēļ tev bija vajadzīga mana piekrišana, ja jau tu Čermašņu uzskatīji par piekrišanu? Kā tu tagad to izskaidrosi?

—   Pārliecināts par jūsu piekrišanu, es jau zinātu, ka atgriezdamies jūs par šiem zaudētiem trim tūkstošiem brēkas neceltu, ja Dmitrija Fjodoroviča vietā priekšniecības aizdomas kaut kādu iemeslu dēļ kristu uz mani vai arī ja mani apvainotu kopā ar Dmitriju Fjodoroviču; gluži otrādi, citu priekšā aizstāvētu. Un, saņēmis mantojumu, tad arī vēlāk kādreiz varētu mani apbalvot un visu tālāko mūžu, tāpēc ka tomēr jūs caur mani šo mantojumu saņēmāt, bet citādi, ja viņš apprecētos ar Agrafenu Aleksandrovnu, jūs dabūtu tikai pigu.

—   Tā! Tad tu biji nodomājis arī vēlāk mani mocīt, visu mūžu! — Ivans grieza zobus. — Bet ko tad, ja es toreiz nebūtu aizbraucis, bet būtu par tevi ziņojis?

—   'Ko gan jūs toreiz varējāt ziņot? Ka es jūs pierunāju braukt uz Čermašņu? Tās taču muļķības. Turklāt jūs pēc mūsu sarunas vai nu aizbrauktu, vai paliktu. Ja paliktu, tad arī nekas nebūtu noticis, jo tad es zinātu, ka jūs to nevēlaties, un nekā nebūtu uzsācis. Bet, ja jūs aizbraucāt, ar to pašu tātad man apliecinājāt, ka mani tiesai nodot neiedrošināsieties un šos trīs tūkstošus man kā parādu atlaidīsiet. Un jūs nemaz nevarētu mani pēc tam vajāt, jo tad es tiesā visu izstāstītu, tas ir, nevis to, ka es esmu zadzis vai slepkavojis, — tā es neteiktu, — bet gan to, ka jūs paši mani kūdījāt, lai es zogu un slepkavoju, es tikai nepiekritu.

Tādēļ jau man toreiz bija vajadzīga jūsu piekrišana, lai jūs mani nekādi nevarētu piespiest pie sienas, jo kur gan jums būtu pierādījums, bet es jūs vienmēr varētu piespiest, atklādams, kādas jums bija alkas pēc tēva nāves, un ticiet man — visi cilvēki tam noticētu, un jums būtu kauns uz visu mūžu.

—   Un vai tad bija, vai tad bija man šīs alkas, vai bija? — Ivans atkal jautāja, zobus griezdams.

—   Bez šaubām, bija, un, klusu ciešot piekrizdami, jūs man toreiz šo lietu atļāvāt, — Smerdjakovs cieši paskatījās Ivanā. Viņš bija ļoti vārgs un runāja klusi un gurdi, bet kaut kas iekšējs un apslēpts viņu kūdīja, viņam acīm redzot bija kāds nolūks. Ivans to nojauta.

—   Turpini tālāk, — viņš tam sacīja, — turpini par to nakti.

—   Kas gan tālāk! Es guļu un dzirdu, it kā kungs iekliegtos. Bet Grigorijs Vasiļjevičs priekš tam pēkšņi piecēlās un izgāja, un pēkšņi iebrēcās, un pēc tam viss kluss un tumšs. Es guļu, gaidu, sirds dauzās, nevaru izturēt. Beidzot pieceļos un eju, redzu, pa kreisi logs uz dārzu viņam atvērts, es vēl pagāju pa kreisi, lai noklausītos, vai viņš tur vēl dzīvs vai ne, un dzirdu, ka kungs skraida un sten, tātad dzīvs. Eh, es domāju! Piegāju pie loga, uzsaucu kungam: «Tas esmu es.» Bet viņš man: «Bija, bija, aizskrēja!» Tas ir, Dmitrijs Fjodorovičs tātad bijis. «Grigo* riju nosita!» — «Kur?» es viņam čukstu. «Tur stūrī,» viņš rāda, pats arī čukst. «Pagaidiet,» es saku. Gāju stūrī meklēt un pie sētas arī uzgrūdos guļošajam Grigorijam Vasiļjevičam, guļ viss vienās asinīs, nesamaņā. Tātad tiešām ir bijis Dmitrijs Fjodorovičs, man tūlīt iešāvās prātā, un es tūlīt uz vietas izlēmu visu to pabeigt ar reizi, jo Grigorijs Vasiļjevičs, ja arī vēl dzīvs, tad, gulēdams nesamaņā, pagaidām nekā neredzēs. Tikai viens risks, ja nu pēkšņi uzmostas Marfa Ignatjevna! To es sajutu tai brīdī, tikai jau šīs alkas bija mani pavisam sagrābušas, tā ka elpa aizrāvās. Piegāju atkal pie kunga loga un saku: «Viņa ir te, atnākusi, Agrafena Aleksandrovna atnākusi, lūdz ielaist.» Kā tad šis nodreb viscaur kā mazais bērns. «Kur te? Kur?» tā vien sten, bet pats vēl netic. «Tur,» es saku, «stāv, atveriet!» Viņš skatās manī pa logu, ir tic, ir netic, bet atvērt bīstas, laikam no manis baidās, es domāju. Un cik jocīgi: man uzreiz ienāca prātā noklaudzināt uz rāmja tās pašas zīmes, sak, Grušiņa atnākusi, un viņam acu priekšā: vārdiem it kā neticēja, bet, tikko es noklaudzināju zīmes, viņš tūlīt aizskrēja atvērt durvis. Atvēra. Es gribu iet iekšā, bet viņš stāv, ar savu augumu mani nelaiž: «Kur viņa, kur viņa?» Raugās manī un trīc. Nu, domāju: ja jau no manis tā baidās, — slikti! Un tai brīdī man pašam kājas sāka ļodzīties aiz bailēm, ka viņš mani nelaidīs istabā, vai nu iekliegsies, vai Marfa Ignatjevna atskries, vai cits kas atgadīsies, es vairs lāgā neatceros, jādomā, pats gluži bāls stāvēju viņa priekšā. Čukstu viņam: «Nu tur, viņa ir tur pie loga, kā tad jūs neredzējāt?» — «Bet tu viņu atved, bet tu viņu atved!» — «Viņa baidās,» es saku, «nobijusies no kliedzieniem, krūmā paslēpusies, ejiet, pasauciet paši no kabineta.» Viņš aizsteidzās, piegāja pie loga, sveci uzlika uz loga. «Grušiņ,» viņš sauc, «Grušiņ, kur tu esi?» Viņš gan tā sauc, bet pa logu izliekties negrib, no manis atiet negrib aiz lielām bailēm, jo viņš bija no manis ļoti izbijies, tāpēc nedrīkstēja no manis atiet. «Nu, lūk, kur viņa,» es saku (es piegāju pie loga, pavisam izliecos ārā), «lūk, kur viņa krūmā, uzsmaida jums, redzat?» Viņš pēkšņi noticēja, notrīcēja pie visas miesas, milzīgi bija viņā iemīlējies, un pavisam izliecās pa logu. Te es paķēru to pašu čuguna prespapjē, atceraties, viņam uz galda bija, būs mārciņas trīs smagumā, atvēzējos un no mugurpuses ar stūri pa pašu pauri. Pat neiekliedzās. Tikai pēkšņi saļima, un es otru reizi un trešo. Uz trešo reizi sajutu, ka ielūst. Viņš uzreiz novēlās augšpēdu, ar seju uz augšu, viss vienās asinīs. Es apskatījos: vai neesmu ar asinīm, vai nav uzšļakstējušas, noslaucīju prespapjē, noliku, aizgāju pie svētbildēm, izņēmu no aploksnes naudu, bet aploksni nometu uz grīdas un to rožaino lentīti turpat blakus. Izgāju dārzā, viscaur drebu. Eju taisni pie tās ābeles, kas ar dobumu, — jūs zināt to dobumu, es to jau sen biju noskatījis, tur jau bija lupatiņa un papīrs, jau sen biju sagatavojis; ietinu visu sumu papīrā, pēc tam lupatā un dziļi nobāzu. Tā tur nostāvēja vairāk nekā divas nedēļas, šī pati nauda, es to izņēmu tikai pēc slimnīcas. Atgriezos savā gultā, atgulos un domāju bailēs: «Ja nu Grigorijs Vasiļjevičs pavisam nosists, tad ar to pašu var iziet ļoti greizi, bet, ja nav nosists un atžirgs, tad tas viss notiks visai labi, jo viņš tad būs par liecinieku, ka Dmitrijs Fjodorovičs te bijis un tātad viņš nositis un naudu aiznesis.» Tad es aiz šaubām un nepacietības sāku vaidēt, lai drīzāk uzmodinātu Marfu Ignatjevnu. Beidzot viņa piecēlās, gribēja steigties pie manis, bet, tikko pamanīja, ka nav Grigorija Vasiļjeviča, — izskrēja un, dzirdu, sāka dārzā vaimanāt. Nu, tad tas viss gāja vaļā augu nakti, un es jau biju pavisam mierīgs.

Stāstītājs apstājās. Ivans visu laiku klausījās viņā kluss kā kaps, nekustēdamies, nenovērsdams no viņa acu. Smerdjakovs stāstīdams tikai šad tad viņā paskatījās, bet vairāk raudzījās sāņus. Beidzis stāstu, viņš pats bija redzami uzbudinājies un grūti elpoja. Uz sejas viņam parādījās sviedri. Tomēr nebija iespējams uzminēt, vai viņš jūt nožēlošanu vai ko.

—   Pag, — Ivans likās ko aptvēris. — Bet kā tad ar durvīm? Ja viņš tikai tev atvēra durvis, kā tad Grigorijs pirms tevis tās varēja redzēt atvērtas? Grigorijs taču tās redzējis agrāk par tevi?

Savādi, ka Ivans jautāja pavisam mierīgā balsī, pat it kā gluži citādā tonī, bez jebkāda niknuma, tā ka šobrīd, ja kāds pavērtu pie viņiem durvis un no sliekšņa viņos paskatītos, tad katrā ziņā nodomātu, ka viņi sēž un miermīlīgi sarunājas par kādu parastu, kaut arī interesantu notikumu.

—   Par šīm durvīm un par to, ka Grigorijs Vasiļjevičs it kā tās redzējis vaļā, man jāsaka, ka tas viņam tikai tā izlicies, — viebdamies nosmīnēja Smerdjakovs. — Tas jau nav cilvēks, es jums teikšu, bet gluži kā ietiepīgs auns, nekā viņš nav redzējis, bet, ja tikai ko iedomājas redzējis, — tad palūkojiet ar viņu strīdēties. Tas jau mums abiem tā palaimējies, ka viņš to izdomājis, jo ar to Dmitriju Fjodoroviču galu galā tik un tā sapīs.

—   Klausies, — sacīja Ivans Fjodorovičs, it kā atkal apmulsdams un cenzdamies aptvert, — klausies … Es tev vēl daudz ko gribēju jautāt, bet piemirsu… Es visu laiku aizmirstu un jaucu … Jā! Saki tu man vismaz vienu: kādēļ tu aploksni atplēsi un atstāji turpat uz grīdas? Kādēļ tu vienkārši neaiznesi ar visu aploksni… Kad tu stāstīji, man likās, ka tu par šo anloksni runāji tā, it kā taisni itā vajadzējis darīt… bet, kādēļ tā vajadzēja, — nevaru saprast…

—   To darīt man bija savs iemesls. Redziet, ja šis cilvēks būtu apstākļu pazinējs un iedzīvojies kā es, piemēram, kas pats šo naudu redzējis jau agrāk un varbūt pats tai aploksnē ievīstījis un savām acīm skatījies, kā to aizlipina un uz tās uzraksta, tad kādēļ gan tāds cilvēks, ja, pieņemsim, viņš būtu nositis, ņemtu vēl pēc slepkavības un plēstu šo' aploksni vaļā un turklāt tādā steigā, jau bez visa tā pilnīgi droši zinādams, ka šī nauda aploksnē ir tik un tā? Gluži otrādi, tāds laupītājs kā es, piemēram, gluži vienkārši iebāztu šo aploksni kabatā, nemaz nedomādams plēst vaļā, lai tik ātrāk ar to aizlaistos. Pavisam1 citādi ar Dmitriju Fjodoroviču: viņš par aploksni zināja tikai pēc dzirdētā, pats to nebija redzējis, un, kā nu sadabūtu to, pieņemsim, zem gultas maisa, tā arī steigšus plēstu to vaļā, lai pārliecinātos: vai tur patiesi ir šī nauda iekšā? Bet aploksni turpat pamestu, vairs nepaspēdams apsvērt, ka tā tur paliks par pierādījumu pret viņu pašu, tāpēc ka viņš nav nekāds rūdīts zaglis un arī nekad agrāk, domājams, nav nekā zadzis, jo ir dzimts muižnieks, un, ja nu tagad ir nolēmis zagt, tad īstenībā it kā nevis zagt, bet tikai atnācis paņemt atpakaļ pats savu, tā kā visu pilsētu par to laikus bija apziņojis un pat jau iepriekš visiem skaļi izlielījies, ka ies un savu īpašumu Fjodoram Pavlovičam atņems. Es šo pašu domu prokuroram nopratināšanā nemaz tik skaidri neizteicu, bet gluži otrādi, it kā devu mājienu un uz to uzvedināju, kā pats nemaz nesaprazdams un it kā viņš to būtu izdomājis, nevis es viņam pateicis priekšā, — tā ka prokurora kungam no šī paša mana mājiena pat siekalas sāka tecēt…

—   Vai tiešām, vai tiešām tu visu to turpat uz vietas apdomāji? — iesaucās Ivans Fjodorovičs, ārkārtīgi pārsteigts. Viņš atkal izbailēs noraudzījās Smerdjakovā.

—   Apžēlojieties, vai tad var to visu izdomāt tādā steigā? Viss bija apdomāts jau iepriekš.

—   Nu … nu, tātad tev pats velns ir palīdzējis! — atkal iesaucās Ivans Fjodorovičs. — Nē, tu neesi muļķis, tu esi daudz gudrāks, nekā es domāju…

Viņš piecēlās acīm redzamā nolūkā pastaigāt pa istabu. Viņu bija pārņēmušas briesmīgas skumjas. Bet, tā kā galds stāvēja ceļā un starp galdu un sienu gandrīz vajadzēja līst cauri, tad viņš tikai pamīņājās uz vietas un apsēdās atkal. Tas, ka viņš nebija dabūjis izstaigāties, varbūt pēkšņi arī uzbudināja viņu, tā ka viņš gandrīz agrākajā afektā iebrēcās:

—   Klausies, tu nelaimīgais, nožēlojamais cilvēki Vai tad tiešām tu nesaproti, — ja es tevi līdz šim vēl neesmu nositis, tad tikai tādēļ, lai rītu tu atbildētu tiesas priekšā. Dievs ir mans liecinieks (Ivans pacēla roku) — varbūt arī es esmu vainīgs, var1 būt tiešām man bija slepena vēlēšanās, lai… tēvs mirtu, bet zvēru tev, es nebiju tik vainīgs, kā tu domā, un varbūt nemaz tevi neesmu kūdījis. Nē, nē, neesmu kūdījis! Bet vienalga, es pats pret sevi liecināšu, ritu pat, tiesā, es esmu nolēmis! Es pateikšu visu, visu. Bet ieradīsimies abi kopā! Un, lai ko tu tiesā pret mani runātu, lai ko tu liecinātu, — es pieņemu un no tevis nebīstos; es pats visu apstiprināšu! Bet arī tev tiesas priekšā ir jāatzīstas! Ir, ir, reizē iesim! Tā notiks!

Ivans to visu teica svinīgi un enerģiski, un jau no viņa mirdzošajām acīm varēja spriest, ka tiešām tā notiks.

—  Jūs esat slims, es redzu, pavisam slims. Jums pavisam dzeltenas acis, — Smerdjakovs sacīja, bet gluži bez izsmiekla, pat it kā līdzjūtīgi.

—   Reizē iesim! — atkārtoja Ivans. — Un, ja tu nenāksi, vienalga, es atzīšos viens pats.

Smerdjakovs klusēja it kā pārdomādams.

—   Nekas tamlīdzīgs nenotiks, un jūs neiesiet, — viņš beidzot kategoriski nolēma.

—   Tu nesaproti mani! — pārmetoši iesaucās Ivans.

—   Jums būs pārāk liels kauns, ja pats sev visu uzvelsiet. Un bez tam tas būs veltīgi, gluži veltīgi, jo es taču skaidri pasacīšu, ka nekā tāda jums nekad neesmu teicis un ka jūs vai nu esat slims (un pēc tāda jūs izskatāties), vai arī jums tik ļoti kļuvis žēl sava brālīša, ka uzupurējaties viņa labā, bet mani ti'kai aprunājat, jo tik un tā visu mūžu esat uzskatījis mani kā par kādu knislīti, nevis par cilvēku. Nu, un kas gan jums noticēs, nu, un vai jums ir kaut viens vienīgs pierādījums?

—  OKlausies, šo naudu tu nupat man parādīji, protams, lai mani pārliecinātu.

Smerdjakovs noņēma no žūksnīšiem Izaku Sirinu un nolika to pie malas.

—   Šo naudu ņemiet un nesiet līdzi, — nopūtās Smerdjakovs.

—   Protams, nesīšu līdzi! Bet kādēļ tu man to atdod, ja tās dēļ nositi? — Ivans uz viņu paskatījās lielā izbrīnā.

—   Tā man nepavisam nav vajadzīga, — Smerdjakovs teica drebošā balsī, atmezdams ar roku. — Agrāk man bija tāda doma, ka ar šo naudu uzsākšu jaunu dzīvi, Maskavā vai pat ārzemēs, tāds sapnis bija, un sevišķi tādēļ, ka «viss atļauts». Tā jūs mani tiešām samācījāt, jo daudz par to jūs man toreiz sarunājāt: ja nav mūžīgā dieva, tad arī nav nekādas tikumības, un tā arī nemaz nav vajadzīga. Tā jūs no tiesas. Tā arī es nospriedu.

—   Pats ar savu prātu tik tālu tiki? — Ivans greizi pavīpsnāja.

—   Jūsu vadībā.

—  Bet tagad, jādomā, esi sācis dievam ticēt, ja naudu dod atpakaļ?

—   Nē, neesmu sācis ticēt, — nočukstēja Smerdjakovs.

—   Kādēļ tad atdod?

—   Ko. jūs… netinciniet! — Smerdjakovs atkal atmeta ar roku. — Jūs pats toreiz to vien sacījāt, ka viss ir atļauts, bet tagad — kāpēc esat tik uztraukts, jūs pats? Gribat pat iet un pret sevi liecināt… Tikai nekas tāds nenotiks! Neiesiet liecināt! — stingri un pārliecināti atkal nolēma Smerdjakovs.

—   Redzēsi! — Ivans atbildēja.

—   Tas nevar notikt. Jūs esat pārāk gudrs. Nauda jums mīļa, to es zinu, gods arī, jo esat ļoti lepns, sieviešu daiļumu pārmērīgi mīlat, bet visvairāk gan mierīgā pārticībā dzīvot un lai neviena .priekšā nebūtu jālokās, — to visvairāk. Jūs taču negribēsiet savu dzīvi uz mūžu samaitāt, uzņemdamies tiesā tādu negodu. Jūs esat kā Fjodors Pavlovičs, no visiem bērniem visvairāk viņā atsities, jums viena dvēsele ar viņu.

—   Tu neesi muļķis, — sacīja Ivans gluži pārsteigts; asinis viņam saskrēja vaigos, — agrāk es domāju, ka tu esi muļķis. Tu tagad esi nopietns! — viņš piebilda, pēkšņi it kā pavisam citām acīm raudzīdamies Smerdjakovā.

—  Aiz savas lepnības domājāt, ka esmu muļķis. Nu, saņemiet naudu.

Ivans paņēma visus trīs naudas žūksnīšus un tāpat neietītus iebāza kabatā.

—   Rīt es to uzrādīšu tiesai, — viņš teica.

—   Neviens jums tur neticēs, jo jums jau tagad diezgan pašam savas naudas, paņēmis no lādītes un aiznesis.

Ivans piecēlās.

—   Es atkārtoju, ja neesmu tevi nositis, tad vienīgi tādēļ, ka tu rītu man būsi vajadzīgs, piemini to, neaizmirsti!

—   Nu ko, sitiet nost! Sitiet nost tūliņ, — Smerdjakovs pēkšņi teica dīvainā balsī, dīvaini skatīdamies Ivanā. — Arī to jūs neuzdrošināsieties, — viņš piebilda, rūgti pasmaidīdams, — nekā neuzdrošināsieties, agrākais drošais cilvēks!

—   Līdz rītam! — Ivans iesaucās un taisījās iet.

—   Pagaidiet… parādiet man to vēlreiz.

Ivans izņēma naudu un parādīja viņam. Smerdjakovs skatījās uz to sekundes desmit.

—   Nu, ejiet, — viņš teica, atmezdams ar roku. — Ivan Fjodorovič! — viņš pēkšņi atkal tam nosauca pakaļ.

—   Ko tu gribi? — Ivans jau pusceļā apgriezās.

—   Ardievu.

—   Līdz rītam! — Ivans atkal iesaucās un izgāja no istabas.

Arā aizvien vēl puteņoja. Pirmos soļus viņš nogāja mundri,

bet pēkšņi it kā sagrīļojās. «Tas ir kaut kas fizisks,» viņš pasmaidīdams nodomāja. It kā kāds prieks bija pārņēmis viņa dvē*seli. Viņš sajuta sevī kādu milzīgu nelokāmību: beigas visām viņa šaubām, kas pēdējā laikā viņu tik ļoti bija nomocījušas. Lēmums pieņemts, «un tas vairs negrozīsies», viņš laimīgs

nodomāja. Šai brīdī viņš pēkšņi pret kaut ko paklupa un tikko nepakrita. Apstājies viņš samanīja sev pie kājām zemnieciņu, ko pirmīt bija notriecis gar zemi, tas vēl tāpat gulēja tai pašā vietā, nejūtīgs un nekustīgs. Gandrīz visa galva viņam bija jau ieputināta. Ivans pēkšņi pacēla viņu un vilka prom. Ieraudzījis pa labi namiņā gaismu, viņš piegāja, pieklauvēja pie slēģiem un pilsonim, kas atsaucās, šā nameļa saimniekam, lūdza palīdzēt aiznest zemnieku uz iecirkni, tūlīt apsolīdams viņam par to trīs rubļi. Pilsonis saģērbās un iznāca. Es neatstāstīšu sīkumos, kā Ivanam Fjodorovičam izdevās sasniegt mērķi un nogādāt zemnieku iecirknī, kur viņš tūlīt nokārtoja arī ārsta apskati, pie kam arī te devīgu roku izsniedza «izdevumiem». Teikšu tikai, ka tas viss prasīja gandrīz veselu stundu. Bet Ivans Fjodorovičs bija ļoti apmierināts. Viņa domas noskaidrojās un darbojās. «Ja nebūtu tik stingri pieņemts mans lēmums rītdienai,» viņš pēkšņi ar baudu nodomāja, «tad es neapstātos uz veselu stundu, lai paglābtu šo zemnieciņu, bet paietu garām un tikai nospļautos par to, ka viņš nosals … Tomēr cik labi es spēju sevi novērot!» tai pašā brīdī viņš nodomāja ar jo lielāku baudu. «Un tie tur nosprieduši, ka es jūkot prātā!» Nonācis pie savas mājas, viņš pēkšņi apstājās negaidīta jautājuma priekšā: «Bet vai nevajadzētu tūliņ, uz vietas, iet pie prokurora un visu paziņot?» Šo jautājumu viņš izlēma, pagriezdamies atkal uz mājas pusi. «Rīt visu pie reizes!» viņš nočukstēja pie sevis, un, dīvaini, gandrīz viss prieks, viss apmierinājums izgaisa vienā mirklī. Kad viņš iegāja savā istabā, kaut kas ledains pēkšņi pieskārās viņa sirdij, it kā atmiņa, pareizāk, atgādinājums par kaut ko mocošu un riebīgu, kas atrodas tieši šai istabā patlaban, šobrīd, un arī agrāk te bijis. Viņš gurdi atlaidās savā dīvānā. Vecīte ienesa viņam patvāri, viņš uzvārīja tēju, tomēr tai nepieskārās; vecīti viņš atlaida līdz rītam. Viņš sēdēja dīvānā un juta, ka reibst galva. Viņš sajuta, ka ir slims un nespēcīgs. Viņš sāka snaust, bet nemierīgs piecēlās un sāka staigāt pa istabu, lai aizdzītu miegu. Brīžam viņam likās, it kā viņš murgotu. Bet nevis slimība viņu nodarbināja visvairāk: atkal atsēdies, viņš šad tad sāka lūkoties apkārt, it kā ko meklēdams. Tas atkārtojās vairākas reizes. Beidzot viņa skatiens cieši virzījās uz vienu punktu. Ivans iesmējās, bet dusmu sārtums saskrēja viņam vaigos. Viņš ilgi sēdēja savā vietā, stingri ar abām rokām atspiedis galvu un tomēr šķielēdams uz to pašu punktu, kur pie pretējās sienas atradās dīvāns. Redzams, kaut kas viņu tur uztrauca, kāds priekšmets darīja nemierīgu, mocīja.

IX Velns. Ivana Fjodoroviča murgi

Neesmu ārsts, bet patiesībā jūtu, ka pienācis brīdis, kad man pilnīgi nepieciešams paskaidrot kaut jele ko par Ivana Fjodoroviča slimības dabu lasītājam. Aizsteigdamies priekšā, teikšu tikai vienu: viņam pašlaik, šinī vakarā, sākās delīrijs, tas beidzot jau pilnīgi pārņēma viņa novājināto organismu, kas neatlaidīgi turējās pretī slimībai. Nezinādams nekā no medicīnas, riskēšu izteikt hipotēzi, ka tiešām varbūt ar briesmīgu gribas sasprindzinājumu viņam izdevās uz laiku slimību attālināt un, saprotams, viņš cerēja pavisam to pārspēt. Viņš zināja, ka nav vesels, bet viņam līdz riebumam negribējās būt slimam šai laikā, šais viņa dzīves liktenīgajos brīžos, kas tuvoties tuvojās, kad pašam vajadzēja būt klāt, teikt savu vārdu droši un noteikti un pašam «attaisnot sevi savā priekšā». Viņš kādreiz gan aizgāja pie jaunā, no Maskavas atbraukušā ārsta, ko bija ataicinājusi 'Katerina Ivanovna sakarā ar kādu savu fantaziju, ko es jau iepriekš pieminēju. Ārsts, izmeklējis un apskatījis viņu, nosprieda, ka viņam esot pat it kā ķertas smadzenes, un nemaz nebrīnījās par kādu atzīšanos, ko Ivans Fjodorovičs gan ar riebumu, tomēr viņam izteica. «Halucinācijās jūsu stāvoklī loti iespējamas,» ārsts nosprieda, «lai gan par tām būtu jāpārliecinās … vispār, tūlīt jāsāk nopietni ārstēties, ne brīdi nekavējoties, citādi būs slikti.» Bet Ivans Fjodorovičs, aizgājis no viņa, prātīgajam padomam nepaklausīja un nelikās gultā, lai ārstētos. «Es taču staigāju, spēka vēl diezgan, kad kritīšu, — cita lieta, lai tad ārstē, kas grib,» viņš nosprieda, atmezdams ar roku. Un tā nu viņš tagad sēdēja, gandrīz pats apzinādamies, ka murgo, un, kā jau teicu, cieši vēroja kādu priekšmetu pie pretējās sienas uz dīvana. Tur pēkšņi parādījās kāds sēdētājs, diezin kā te iekļuvis, jo, kad Ivans Fjodorovičs, atgriezies no Smerdjakova, ienāca istabā, viņa te vēl nebija. Tas bija kāds kungs vai, labāk sakot, zināmas šķiras krievu džentlmenis, ne visai jauns gados, «qui frisait la cinquantaine» [16] , kā franči saka. ar iesirmiem tumšiem un vēl bieziem matiem un apcirptu ķīļbārdiņu. Viņš bija ģērbies brūnos svārkos, kas bija acīm redzot labākā drēbnieka šūti, bet jau apnēsāti, tie varēja būt pašūti jau priekš gadiem trim un galīgi izgājuši no modes, tā ka no pārtikušajiem sabiedrības cilvēkiem neviens jau pāris gadu tādus nevalkāja. Veļa, garā, šallveidīgā kaklasaite, viss bija tāds kā visiem glauniem džentlmeņiem, bet veļa, kad tuvākieskatījās, bija ne visai tīra un platā šalle pagalam apdilusi. Rūtainās bikses viesim stāvēja lieliski, bet tās arī bija pārāk gaišas un it kā pārāk šauras, kādas tagad vairs nevalkāja, tāpat kā mīkstā, baltā, pūkainā platmale, ko viesis bija paķēris līdzi jau pārāk nesaderīgi ar sezonu.. Vārdu sakot, bija pieklājīgs izskats ar visai tukšu kabatu. Likās, ka džentlmenis piederēja pie bijušo baltroču muižnieku šķiras, kas vēl zēla un ziedēja dzimtbūšanas laikos; acīm redzot viņš bija redzējis pasauli un pieklājīgu sabiedrību, viņam bijuši kādreiz labi sakari un viņš saglabājis tos varbūt līdz pat šim laikam, bet pamazām vien, kļūdams nabadzīgāks pēc jautras dzīves jaunībā un nesenās dzimtbūšanas atcelšanas, viņš bija pārvērties it kā laba toņa piedzīvotājā-liekēdī, kas klaiņo ap labiem veciem paziņām, kur viņu uzņem saticīgā, prātīgā rakstura dēļ, kā arī ievērojot to, ka viņš tomēr ir kārtīgs cilvēks, ko var sēdināt pie sava galda, ar ko vien gribat, lai gan, zināms, attālākā vietā. Tādi piedzīvotāji-liekēži, prātīgi džentlmeņi, kuri prot ko pastāstīt, piedalīties kāršu partijā un kuriem galīgi netīkas nekādi uzdevumi, ja viņiem tos uzspiež, parasti ir vientuļi, — vai nu vecpuiši, vai arī atraitņi, varbūt pat ar bērniem, bet viņu bērni tiek audzināti vienmēr kaut kur tālu, pie nezin kādām krustmātēm, kuras džentlmenis gandrīz nekad nepiemin pieklājīgā sabiedrībā, it kā no tādas radniecības mazliet kaunēdamies. Bet no bērniem viņš pamazām vien pavisam atrod, tikai paretam savā vārda dienā vai ziemsvētkos saņemot no tiem apsveikuma vēstules, un dažreiz pat atbild uz tām. Negaidītā viesa fizionomija likās gan ne visai labsirdīga, tomēr tāpat prātīga un gatava atkarībā no apstākļiem jebkurai laipnai izteiksmei. Pulksteņa viņam nebija, bet bija bruņurupuča lornete melnā lentā. Labās rokas vidējā pirkstā mirdzēja masivs zelta gredzens ar ne visai dārgu opālu. Ivans Fjodorovičs dusmīgi cieta klusu un negribēja iesākt runāt. Viesis gaidīja un sēdēja gluži tā kā piedzīvotājs, kas tikko nokāpis no augšas, kur viņam ierādīta istaba, lejā pie tējas galda, lai viņa saimniekam būtu patīkama sabiedrība, bet kas rāmi cieš klusu, jo saimnieks ir aizņemts un par kaut ko saīdzis domā; tomēr viesis gatavs kurai katrai laipnai sarunai. kolīdz saimnieks to iesāks. Pēkšņi viņa seja pārvērtās, it kā viņš būtu negaidot par kaut ko norūpējies.

— Paklau, — viņš teica Ivanam Fjodorovičam, — atvaino, es tikai tādēļ, lai tev atgādinātu: tu taču gāji pie Smerdjakova,

lai dabūtu zināt par Katerinu Ivanovnu, bet aizgāji, nekā neuzzinājis, droši vien aizmirsi…

—   Ak jā! — Ivanam pēkšņi izlauzās, un viņa seja rūpēs satumsa. — Jā, es aizmirsu … Bet nu jau vienalga, viss līdz rītam, — viņš pie sevis nomurmināja. — Bet tu, — viņš īgni uzrunāja viesi, — tas man pašam tūlīt būtu ienācis prātā, jo taisni tāpēc mani māca skumjas! Ka tu pasteidzies, tad laikam es tev noticēšu, ka tu man to pateici priekšā, nevis es pats atcerējos?

—   Netici vis, — džentlmenis laipni pasmaidīja. — Kas tā par ticību, ko uzspiež? Turklāt ticībā nepalīdz nekādi pierādī, jumi, sevišķi materiali. Toms kļuva ticīgs nevis tāpēc, ka ieraudzīja augšāmcēlušos Kristu, bet gan tāpēc, ka jau agrāk gribēja kļūt ticīgs. Ņemsim, piemēram, spiritistus … es tos ļoti mīlu … iedomājies, viņi pārliecināti, ka darot labu ticībai, io viņiem velni no viņpasaules rādot radziņus. «Tas jau, tā sakot, materials pierādījums, ka viņpasaule ir.» Viņpasaule un materiali pierādījumi, ak vai! Un beidzot, ja pierādīts velns, tad vēl nav zināms, vai pierādīts arī dievs. Es gribu iestāties ideālistiskā biedrībā, radīt viņiem opoziciju: «Esmu, tā sakot, reālists, nevis materiālists, he-he!»

—   Klausies, — Ivans Fjodorovičs pēkšņi piecēlās no galda. — Tagad es esmu gluži kā murgos … nu, un zināms, ka murgos … mels, ko gribi, man vienalga! Tu mani nenovedīsi afektā kā pagājušo reizi. Es tikai no kaut kā kaunos… Es gribu staigāt pa istabu … Reizēm es tevi neredzu un pat nedzirdu tavu balsi kā pagājušo reizi, bet vienmēr nojaušu, ko tu gvelz, jo es pats, es pats runāju, nevis tu! Tikai nezinu, vai es gulēju pagājušo reizi vai redzeju tevi nomodā? Luk, es iemērkšu dvieli aukstā ūdenī un pielikšu pie galvas, varbūt tu izgaisīsi.

Ivans Fjodorovičs iegāja kaktā, paņēma dvieli, darīja, kā bija teicis, un ar mitru dvieli ap galvu sāka soļot pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

—  Man patīk, ka mēs sākām runāt tieši uz tu, —* viesis jau Iesāka.

—   Muļķis, — iesmējās Ivans, — vai tad man tev būtu jāsaka jus, vai? Tagad es esmu jautrs, tikai deniņi sāp … un pauris… tikai, lūdzams, nefilozofē kā pagājušo reizi. Ja nevari pazust, mels kaut ko jautru. Tenko, tu jau esi piedzīvotājs, nu tad tenko. Uzbrucis tāds lietuvēns! Bet es nebīstos no tevis. Es ar tevi tikšu galā. Neaizvedīs uz trako namu!

—   C'est charmant [17] — piedzīvotājs. Jā, taisni tāds es esmu. Kas gan es cits zemes virsū, ja ne piedzīvotājs. Pie reizes, es taču klausos tevī un mazliet brīnos: dievvārds, tu jau pamazām it kā sāc mani uzskatīt par kaut ko patiesu, nevis tikai par savu fantaziju, kā uz to pastāvēji pagājušo reizi…

—   Nevienu brītiņu es tevi neuzskatu par reālu patiesību, — kaut kā pat gluži nikni iesaucās Ivans. — Tu — maldi, tu — mana slimība, tu — spoks. Es tikai nezinu, kā tevi iznīcināt, un redzu, — kādu laiciņu būs jācieš. Tu — mana halucinacija. Tu esi manis paša iemiesojums, tomēr tikai vienas manas daļas .. . manu domu un jūtu, tikai visriebīgāko un muļķīgāko. No šīs puses tu man varētu būt pat interesants, ja vien man būtu laiks ar tevi noņemties …

—   Atļauj, atļauj, es tevi pieķeršu: pirmīt pie luktura, kad tu uzgrūdies Aļošam un uzkliedzi: «Tu dabūji zināt no viņa! Kā tu dabūji zināt, ka viņš nāk pie manis?» Tad taču tu atcerējies mani. Tātad vienu mazu acumirkli tu taču ticēji, ticēji, ka es tiešām esmu, — džentlmenis maigi iesmējās.

—  Jā, tā bija dabas vājība … bet es tev nevarēju ticēt. Es nezinu, vai es gulēju vai staigāju pagājušo reizi. Varbūt es toreiz tevi redzēju tikai sapnī, nevis nomodā …

—   Bet kādēļ tu pirmīt ar viņu tik skarbi, ar Aļošu? Viņš ir mīļš, viņa priekšā es esmu vainīgs svētnieka Zosimas dēļ.

—   Nerunā par Aļošu! Kā tu iedrošinies, sulaini! — Ivans atkal iesmējās.

—   Tu baries, bet pats smejies, — .laba zīme. Tomēr šodien tu ar mani esi daudz laipnāks nekā pagājušo reizi, un es zinu, kādēļ: šī lielā apņēmība …

—   Ciet klusu par apņēmību! — neganti iebrēcās Ivans.

—   Sanrotu, saprotu, c'est noble, c'est charmant [18] , rītu tu ej aizstāvēt brāli un sevi ziedo… c'est chevaleresque [19] .

—   Ciet klusu, es tev sadošu dunkas!

—   Pa daļai būšu priecīgs, jo tad mans mērķis sasniegts: ja jau dunkas, tātad tu tici manai realitatei, jo spokam nedod dunku. Jokus pie malas: man taču vienalga, ja gribi, lamājies, tomēr labāk būt kaut drusciņ pieklājīgam, kaut vai pret mani. Citādi, gan muļķis, gan sulainis, nu kas tie par vārdiem!

—   Lamādams tevi — sevi lamāju! — atkal iesmējās Ivans.

— Tu — es, es pats, tikai ar citu ģīmi. Tu runā taisni to, ko es jau domāju … un nav tavos spēkos pateikt man ko jaunu.

—  Ja manas domas sakrīt ar tavējām, tas man dara tikai godu, — delikāti un ar cieņu sacīja džentlmenis.

—   Bet tu ņem tikai manas nejaukās domas, un galvenais — muļķīgās. Tu esi banals un muļķis. Tu esi briesmīgs muļķis. Nē, es tevi nespēju paciest. Ko lai daru, ko lai daru! — Ivans izdvesa, zobus griezdams.

—   Mans draugs, es tomēr gribu būt džentlmenis, un lai mani arī par tādu uzskata, — viesis iesāka piedzīvotājam tik raksturīgas un jau iepriekš piekāpīgas un labsirdīgas ambicijas uzplūdā. — Esmu nabags, bet… neteikšu, ka ļoti godīgs, tomēr . .. parasti sabiedrībā pieņemts par aksiomu, ka esmu kritis eņģelis. Dievvārds, nevaru iedomāties, kā gan es kādreiz varēju būt eņģelis. Ja arī es esmu kādreiz bijis, tad tik sen, ka nav nekāds grēks to aizmirst. Tagad man dārga vienīgi kārtīga cilvēka reputācijā un es dzīvoju, kā pagadās, cenzdamies būt patīkams. Cilvēkus es mīlu sirsnīgi, — ai, mani daudzās lietās ir apmelojuši! Te, kad es lāgiem pārnāku pie jums, mana dzīve norit gluži itin kā īstenībā, un tas man patīk par visu vairāk. Jo ari es, tāpat kā tu, ciešu no fantastiskā un tāpēc arī mīlu jūsu zemes reālismu. Te pie jums viss nosprausts, te formula, te ģeometrija, bet pie mums tikai kādi nenoteikti nolīdzinājumi! Te es staigāju un sapņoju. Man patīk sapņot. Turklāt zemes virsū es kļūstu māņticīgs, — lūdzu, nesmejies: taisni tas jau man patīk, ka es kļūstu māņticīgs. Te es pieņemu visus jūsu paradumus: esmu iemīlējis iet kopējās pirtīs, vai tu vari to iedomāties, un mīlu pērties kopā ar tirgoņiem un popiem. Mans sapnis ir — iemiesoties, bet tikai galīgi, bez atgriešanās, kādā resnā septiņpudu tirgonē un ticēt visam, kam tic viņa. Mans ideāls — ieiet baznīcā un nolikt svecīti no tīras sirds, dievvārds, ka tā. Tad beigas manām ciešanām. Arī ārstēties man pie jums iepaticies: pavasarī uznāca bakas, es devos un bāriņu namā iepotēju sev bakas, — ja tu tik zinātu, cik apmierināts es biju tanī dienā: brāļiem slāviem ziedoju desmit rubļu!… Bet tu jau neklausies. Vai zini, šodien tu nepavisam neesi omā, — džentlmenis brītiņu klusēja. — Es zinu, vakar tu biji pie tā ārsta … nu, kā ar tavu veselību? Ko tev ārsts teica?

—   Muļķis! — atcirta Ivans.

—  Toties tu tik gudrs. Tu atkal lamājies? Es iau nevis aiz līdzcietības, tikai tāpat. Manis pēc neatbildi. Tagad, skat, atkal reimatismi uznākuši…

—   Muļķis, — atkal atkārtoja Ivans.

—   Tu tik savu vien, bet es pagājušo gadu dabūju tādu reimatismu, ka līdz šim laikam atceros.

—   Velnam reimatisms?

—   Kādēļ gan ne, ja es reizēm iemiesojos. Iemiesojos, tad arī uzņemos sekas. Sātans sum et nihil humanum a me alienum puto. [20]

—   iKā, kā? Sātans sum et nihil humanum… tas diezgan gudri priekš velna!

—   Priecājos, ka beidzot izdabāju.

—    Bet to jau tu neesi ņēmis no manis, — Ivans pēkšņi apstājās kā pārsteigts, — tas man nekad nav prātā nācis, tas ir dīvaini…

—    C'est du nouveau, n'est-ce pas? [21] Šoreiz es rīkošos godīgi un izskaidrošu tev. Klausies: miegā un sevišķi murgos, nu, no samaitāta vēdera vai no kā cita, reizēm cilvēks redz tik mākslinieciskus sapņus, tik komplicētu un reālu tiešamību, tādus notikumus vai pat veselu notikumu pasauli, kas saistīta ar tādām intrigām, ar tik negaidītiem sīkumiem, sākot ar jūsu visaugstākajām izpausmēm līdz beidzamai aproču pogai, ka, zvēru tev, Ļevs Tolstojs tādus neizdomātu, un tomēr dažreiz tādus sapņus redz nevis sacerētāji, bet paši viduvējākie cilvēciņi, ierēdņi, feļetonisti, popi… Te pat vesels uzdevums: kāds ministrs man atzinās pats. ka visas labākās idejas viņam rodoties, kad viņš guļot. Nu, lūk, tāpat arī tagad. Lai gan es esmu tava halucinacija, bet tāpat kā murgos es runāju oriģinālās lietas, kādas tev līdz šim laikam nav ne prātā nākušas, tā ka es jau nemaz neatkārtoju tavu domu, tomēr esmu tikai tavi murgi un vairāk nekas.

—   Mels. Tavs nolūks ir taisni pārliecināt, ka tu esi pats par sevi, nevis mans murgs un lietuvēns, un nu tu pats apstiprini, ka esi sapnis.

—   Mans draugs, šodien es pieņēmu sevišķu metodi, vēlāk es tev izklāstīšu. Pag, kur tad es apstājos? Jā, toreiz es saaukstējos, tikai ne pie jums, bet jau tur…

—   Kur tur? Saki, — vai ilgi pie manis paliksi, vai nevari iet prom? — gandrīz izmisumā iesaucās Ivans. Viņš beidza staigāt, nosēdās uz dīvana, atkal atspieda elkoņus uz galda un aj: abām rokām saspieda galvu. Viņš norāva slapjo dvieli no galvas un dusmās to aizsvieda prom: acīm redzot nelīdzēja.

—   Tev nervi sabojāti, — džentlmenis piezīmēja vaļīgi nevērīgā, tomēr joprojām pavisam draudzīgā tonī, — tu dusmojies uz mani pat par to, ka es varējis saaukstēties, un tomēr tas notika pavisam dabiskā kārtā. Es toreiz steidzos uz diplomātisku vakaru pie kādas augstākas Pēterburgas dāmas, kas taisījās kļūt par ministra kundzi. Nu, fraka, balta kaklasaite, pirkstaiņi, un tomēr es vēl biju diezin kur, un, lai nokļūtu pie jums uz zemes, man vēl vajadzēja pārlidot izplatījumu … protams, tas tikai viens acumirklis, bet taču arī gaismas stars no saules skrien veselas astoņas minutes, bet te es, iedomājies, tikai frakā un dziļi izgrieztā vestē. Gari nenosalst, tomēr, ja jau reiz esi iemiesojies, tad … vārdu sakot, esi pārsteidzies un laidies, tad taču ša^ jos izplatījumos, eterī, šajā ūdenī, kas pār cietzemi, — tur taču tāds sals … tas ir, kas par salu, — to vairs par salu nemaz nevar saukt, vari iedomāties: simt piecdesmit grādu zem nulles! Pazīstams sādžas meiču laika kavēklis: trīsdesmit grādu salā liek nejēgam cirvi nolaizīt; mēle acumirklī piesalst, un lempis līdz asinīm plēš no tās ādu; tas notiek tikai trīsdesmit grādu salā, bet, ja simt un piecdesmit grādu, tad tikai pirksts jāpiedur, es domāju, pie cirvja, un tas beigts kā nebijis, ja tikai… tur varētu cirvis gadīties …

—   Bet vai tur var cirvis gadīties? — izklaidīgi un ar riebumu pēkšņi pārtrauca Ivans Fjodorovičs. Viņš cīnījās visiem spēkiem, lai nenoticētu savam murgam un galīgi neiekristu neprātā.

—   Cirvis? — viesis izbrīnījies atjautāja.

—   Nu jā, kas tur notiks ar cirvi? — kādā negantā un neh atlaidīgā spītībā pēkšņi iebrēcās Ivans Fjodorovičs.

—   Kas notiks izplatījumā ar cirvi? Quelle idйe' [22] ja nokļūs kaut kur tālāk, tad, es domāju, sāks griezties ap zemi kā pavadonis, pats nezinādams, kādēļ. Astronomi aprēķinās cirvja rietu un lēktu, Hatcuks atzīmēs kalendarā, vairāk nekā!

—  Tu esi muļķis, briesmīgs muļķis! — stūrgalvīgi teica Ivans, — mels gudrāk, citādi es neklausīšos. Ar reālismu tu mani gribi uzvarēt, pārliecināt mani, ka tu esi, bet es negribu ticēt, ka tu esi! Neticēšu!!

— Es taču nemaz nemelšu, ^viss ir taisnība; diemžēl, taisnība gandrīz nekad nav asprātīga. Tu, es redzu, cieši gaidi no manis kaut ko_lielu, bet varbūt arī skaistu. Ļoti žēl, jo es dodu tikai to, ko spēju …

—   Nefilozofē, ēzeli!

—   Kāda tur filozofija, ja visa labā puse triekas ķerta un pats krekšķinu un dīcu. Biju pie visas medicīnas: vainu noteic ļoti labi, izstāsta tev par slimību smalki jo smalki, kā uz pirkstiem, nu, bet izārstēt neprot. Tur kāds sajūsmināts studentiņš gadījās. «Ja jūs,» viņš saka, «arī nomirsiet, toties skaidri zināsiet, ar kādu slimību mirāt!» Tad vēl viņiem tāds paradums šūstīt pie speciālistiem: mēs, tā sakot, tikai noteicam, bet jūs brauciet pie tāda un tāda speciālistā, viņš tad izārstēs. Pavisam, pavisam, es tev saku, izzudis agrākais ārsts, kas dziedināja no visām slimībām, tagad ir tikai speciālisti, kas visās avīzēs sludinās. Iesāpas tev deguns, tevi sūta uz Parizi: tur, saproti, visā Eiropā slavens speciālists degunus ārstē. Atbrauc Parizē, tas izmeklē degunu: es jums, viņš saka, tikai labo nāsi varu ārstēt, jo kreiso nāsi neārstēju, tā nav mana specialitāte, bet jūs no manis brauciet uz Vīni, tur jums cits speciālists kreiso nāsi izārstēs. Ko lai dara? Ķēros pie tautas līdzekļiem, kāds vācu ārsts deva padomu pirtī uz lāvas ar medu un sāli ieberzēties. Es vienīgi tāpēc, lai tikai aizietu lieku reizi uz pirti, arī devos: nosmērējos no galvas līdz kājām, bet labuma nekāda. Izmisumā aizrakstīju uz Milānu grafam Mateji; tas atsūtīja grāmatu un piles, dievs ar viņu. (Jn iedomājies: rlofa iesala ekstraksts līdzēja! Nejauši nopirku, izdzēru pusotras pudeles, un kaut vai dejot, kā ar roku atņēma. Noņēmos katrā ziņā viņam avīzēs «paldies» nodrukāt, pateicības jūtas izpaudās, un, iedomājies tikai, tūlīt sākās cita dziesma: nevienā redakcijā nepieņēma. «Tas būs pārāk atpakaļrāpulīgi, viņi saka, neviens neticēs, le diable n'existe point [23] . jūs, viņi dod padomu, iespiediet anonīmi.» Nu, kas tas par «paldies», jā anonimi. Smējāmies ar kantoristiem: «Mūsu gadsimtā, sak, dievam ticēt ir atpakaļrāpulība, bet es taču esmu velns, man var ticēt.» — «Saprotam jau,» saka, «kas gan netic velnam, tomēr nevar, virzienam var kaitēt. Varbūt kā joku?» Nu, nodomāju, kā joku nebūs asprātīgi. Tā arī neiespieda. Un, tici vai ne, tas pat sirdī man palika. Manas pašas labākās jūtas, piemēram, pateicību, man formāli aizliedz vie,nīgi mans socialais stāvoklis.

—   Atkal filozofijā iebrauci? — Ivans naidā grieza zobus.

—   Pasargi dievs, bet kādreiz taču jāapžēlojas. Esmu apmelots cilvēks. Tu vienā gabalā saki, ka es muļķis. No tā var pazīt jaunekli. Mans draugs, ne jau prātam vien nozīme! Man no dabas laba un jautra sirds, «es jau arī protu dažādas vodevilas». Tu, kā liekas, noteikti iedomājies mani par nosirmojušu Chļestakovu, un tomēr mans liktenis daudz nopietnāks. Ar kādu tur aizlaicīgu lēmumu, ko es nekad neesmu izpratis, man uzdots «noliegt», lai gan esmu sirsnīgi labs un noliegt nepavisam neesmu spējīgs. «Nē, dodies noliegt, bez noliegšanas nebūs kritikas,» bet kas tas par žurnālu, ja nav «kritikas nodaļas»? Bez kritikas būs tikai «ozianna». Bet dzīvei nepietiek ar «oziannu» vien, vajag, lai šī «ozianna» iziet caur šaubu cepli un tā tālāk, tādā pašā garā. Tomēr es visā tai padarīšanā nemaisos, es neesmu radījis, man par to nav arī jāatbild. Nu, uzmeklēja grēka āzi, piespieda rakstīt kritikas nodaļā, un tā radās dzīve. Mēs šo komēdiju saprotam: es, piemēram, tieši un vienkārši pieprasu sevi iznīcināt. Nē, saka, dzīvo, jo bez tevis nekā nebūs. Ja virs zemes viss būtu saprātīgi, tad nekas arī nenotiktu. Bez tevis nebūtu nekādu notikumu, bet vajadzīgs, lai notikumi būtu. Es tad arī kalpoju, smagu sirdi, lai būtu notikumi, un radu neprātīgo pēc pavēles. Cilvēki uzskata visu šo komēdiju par kaut ko nopietnu pat ar visām savām neapstrīdamām prāta spējām. Tur slēpjas viņu traģēdija. Nu un, protams, cieš, bet… toties arī dzīvo, dzīvo reāli, nevis fantastiski; jo taisni ciešanas ir dzīve. iKāds prieks būtu dzīvot, ja nebūtu ciešanu; viss pārvērstps vienā nebeidzamā dievkalpojumā: svēti gan, bet diezgan garlaicīgi. Nu, un es? Es ciešu, tomēr nedzīvoju. Esmu ikss nenoteiktā nolīdzinājumā. Esmu kāds rēgs, kas pazaudējis visus galus un sākumus un pat beigu beigās aizmirsis, kā sevi saukt. Tu smejies… nē, tu nesmejies, tu atkal dusmojies. Tu mūžīgi dusmojies, tev tikai vajag prāta, bet es tev vēlreiz atkārtoju, ka es atdotu visu šo aizzvaigžņu dzīvi, dienesta pakāpes un godinājumus, lai iemiesotos septiņpudīgas tirgones dvēselē un dievam par godu iespraustu svecītes.

—   Un arī tu dievam netici? — naidīgi pavīpsnāja Ivans.

—  Tas ir, kā to tev teikt, ja tu tikai nopietni…

—   Vai dievs ir vai nav? — atkal negantā tiepībā iekliedzās Ivans.

—   Ā, tad tu nopietni? Mīlīt, dievvārds, nezinu, lūk, ievērojamu vārdu sacīju.

—   Nezini, bet dievu redzi? Nē, tu neesi pats par sevi, tu — es, tu esi es un vairāk nekā! Tu esi riebeklis, tu mana fantazija!

—    Tas ir, ja vēlies, mums abiem viena filozofija, tas gan būs patiesi. Je pense, donc je suis, [24] to es skaidri zinu, bet viss pārējais, kas man apkārt, visas šīs pasaules, dievs un pat pats sātans — tas viss man nav pierādīts, vai tas eksistē pats par sevi vai ir tikai mana emanacija, pārejoši un vienpersonīgi… vārdu sakot, es ātri pārtraucu, jo tu, liekas, tūlīt trūksies augšā kauties.

—   Labāk tu kādu anekdoti! — sāpīgi noteica Ivans

—   Anekdote ir un tieši par mūsu tematu, tas ir, nevis anekdote, bet tā, leģenda. Tu man pārmet neticību: «Redzi gan, bet netici.» Bet, mans draugs, es jau vienīgais neesmu tāds, tur pie mums tagad visi sajukuši, un tikai no jūsu zinātnēm. Kamēr vēl bija atomi, pieci prāti, četras stichijas, nu, tad vēl kā nekā gāja. Atomi jau arī senajā pasaulē bija. Bet, līdzko pie mums dabūja zināt, ka jūs tur atraduši «ķīmisko molekulu», tad vēl «protoplazmu» un velns zina ko visu vēl ne, — tūlīt mūsējie iemiedza astes. Sākās īsts juceklis; galvenais — māņticība, tenkas; tenku taču pie mums tikpat daudz, cik pie jums, pat mazdrusciņ vairāk, un beidzot denunciācijās, pie mums taču arī ir viena tāda nodaļa, kur pieņem attiecīgas «ziņas». Tad, lūk, šī nejēdzīgā leģenda, vēl no mūsu viduslaikiem, — nevis jūsu, bet mūsu, — un neviens tai netic, pat pie mums, izņemot septiņpudīgās tirgones, tas ir, — atkal nevis jūsu, bet mūsu tirgones. Viss, kas pie jums, — ir arī pie mums, te es tev aiz draudzības kādu no mūsu noslēpumiem atklāju, lai gan tas aizliegts. Šī leģenda ir par paradizi. Bijis še pič jums virs zemes kāds domātājs un filozofs, kas «visu noliedzis — likumus, sirdsapziņu, ticību», bet galvenais — nākamo dzīvi. Nomiris, domājis, ka tūdaļ tumsībā un nāvē, bet rau — vina priekšā nākamā dzīve. Izbrīnījies un sašutis. «Tas,» viņš teicis, «ir pret manu pārliecību.» Par to viņam arī piesprieduši… tas ir, redzi, atvaino mani, es taču pats stāstu, kā esmu dzirdējis, tā ir tikai leģenda … piesprieduši viņam, saproti, lai noiet pa tumsu kvadriljonu kilometru (pie mums taču tagad mērī kilometriem), un, kad būs beidzis šo kvadriljonu, tad viņam atvērs paradīzes durvis un visu piedos …

—   Bet kādas mokas jums vēl tai saulē bez tā kvadriljona? — ar kādu dīvainu rosību pārtrauca Ivans.

—   Kādas mokas? Ak, labāk nejautā: agrāk bija šā un tā, bet tagad arvien biežāk nāk morāliskās, «sirdsapziņas pārmetumi» un visas šīs blēņas. Tas arī no jums ieviesies, no jūsu «tikumu labošanas» … Nu, un kas tad ieguva, ieguva tikai bezkaunīgie,

—  Vajag taču kaut jele kādreiz labu darbu izdarīt. Bet tu dusmojies, ai, dusmojies, kā es skatos!

—  Āksts! Bet vai tu kādreiz esi kārdinājis, lūk, tādus, kas siseņus ēd un gadus septiņpadsmit kailā tuksnesī dievu lūdz, gluži apsūnojuši?

—   Manu balodīt, to jau vien esmu darījis. Visu pasauli un pasaules aizmirsīsi, bet pie viena tāda pieķersies, jo tāds briljants taču loti dārgs; dažreiz viena pati tāda dvēsele vesela zvaigznāja vērta, — mums taču ir sava aritmētika. Tāda uzvara ir vērtīga! Bet daži no viņiem nudien nestāv attīstībā zemāk par tevi, lai gan tu tam nenoticēsi: tādus ticības un neticības bezdibeņus varu skatīt vienā un tai pašā acumirklī, ka dažreiz patiesi liekas, — vēl mata galiņš — un cilvēks «pārmetīs kūleņus», kā saka aktieris Gorbunovs.

—   Nu, un tad, — dabūji garu degunu?

—   Mans draugs, — viesis sentenciozi piezīmēja, — tomēr labāk aiziet ar garu degunu nekā dažreiz pavisam bez deguna palikt, kā nesen teica kāds slims marķizs (viņu, jādomā, speciālists ārstēja) grēksūdzē savam biktstēvam-jezuitam. Es tur biju klāt — taisni burvīgi! «Atdodiet man manu degunu!» viņš saka. Un dauza sev pa krūtīm. «Mans dēls,» pāters mēģina izlocīties, «pēc neizdibināmā dieva prāta viss nāk par labu, un jūtamai nelaimei dažreiz seko ārkārtīgs, kaut arī neredzams labums. Ja bargais liktenis jums laupījis degunu, tad jums ir tāds labums, ka vairs neviens visu jūsu mūžu neuzdrošināsies jums teikt, ka esat palicis ar garu degunu.» — «Svēto tēv, tas nav nekāds iepriecinājums!» izmisušais iesaucās. «Es turpretim būtu bezgala līksms, ja visu mūžu, katru dienu, dabūtu garu degunu, ja tas tik man būtu vajadzīgā vietā!» — «Mans dēls,» nopūšas pāters, «visus labumus nevar reizē prasīt, tā jau būtu kurnēšana pret providenci, kas pat tagad nav jūs aizmirsusi; ja jūs gaužaties, kā tikko gaudāties, ka ar prieku visu mūžu paliktu ar garu degunu, tad arī te jūsu vēlēšanās jau netieši izpildīta: jo, degunu pazaudējis, jūs jau it kā esat dabūjis garu degunu …»

—   Fu, cik muļķīgi! — iekliedzās Ivans.

—   Mans draugs, ēs tikai gribēju tevi sasmīdināt, bet zvēru, ka tā ir īsta jezuitu kazuistika, un zvēru, ka tas viss patiešām tā notika, kā es tev stāstīju. Šis gadījums notika nesen un sagādāja man lielas rūpes. Nelaimīgais jauneklis, atgriezies mājās, to pašu nakti nošāvās; es no viņa nešķīros līdz pēdējam acumirklim … Kas zīmējas uz jezuitu grēksūdzes būdiņām, tad tās patiesi ir mana mī]ākā izklaidēšanās vieta dzīves skumju brīžos. Te tev būs vēl viens gadījums, kas notika nupat, šinīs dienās. Atnāk pie vecā pātera gaišmate, normandiete, gadu divdesmit veca jaunava. Skaistulīte, miesiņas, daba — vai siekalas tek. Noliecas, sūdz pāteram pa šķirbu savu grēku. «Ko jūs, mana meita, vai tiešām jūs atkal kritāt?» iesaucās pāters. «O, Sancta Maria, kas man jādzird: jau ar citu. Bet cik ilgi tas tā vilksies, un kā jums nav kauna?» — «Ah, mon pēre!» [25] atbild grēciniece, nožēlošanas asaras raudādama. «Ģa lui fait tant de plaisir et ā moi si peu de peine!» [26] nu, iedomājies tādu atbildi! Tad nu arī es atkāpos: tas ir pašas dabas sauciens, ja gribi, par pašu nevainību labāks! Es uz vietas viņai piedevu grēku un gribēju jau aiziet, bet tūlīt biju spiests arī atgriezties: dzirdu, pāters ar viņu pa šķirbu norunā vakarā satikšanos, — vecis ciets kā krams un krita grēkā vienā acumirklī! Daba, dabas taisnība uzvarēja! Ko, atkal uzmetīsi lūpu, atkal dusmosies? Nu vairs nezinu, kā lai tev izdabāju …

—   Liec mani mierā, tu dauzi man smadzenēs kā uzbāzīgs lietuvēns, — Ivans sāpīgi novaidējās nevarībā savas parādības priekšā, — man ar tevi garš laiks, nevaru paciest, tīrās mokas! Es daudz ko dotu, ja varētu padzīt tevi!

—   Atkārtoju, samazini savas prasības, neprasi no manis «visu lielu un skaistu» un redzēsi, cik mēs draudzīgi satiksim, — iespaidīgi noteica džentlmenis. — Patiesībā tu dusmojies uz mani par to, ka neesmu ieradies pie tevis kādā sarkanā zaigā, «rūkdams un zibeņodams», apsvilušiem spārniem, bet nostājos tavā priekšā tik vienkāršā veidā. Pirmkārt, apvainotas tavas estetiskās jūtas, bet, otrkārt, — lepnums: kā, tā sakot, pie tik liela vīra varēja ierasties tik banals velns? Nē, tevī tomēr ir šī romantiskā strūkliņa, ko tā apsmējis jau Beļinskis. Jaunekli, ko lai dara? Es nupat pirmīt domāju, taisīdamies pie tevis, joka dēļ ierasties atvaļināta, Kaukāzā dienējuša, atvaļināta īstena valsts padomnieka izskatā, ar Lauvas un Saules zvaigzni pie frakas, bet nopietni baidījos, jo tu mani piekautu tikai par to, ka esmu uzdrošinājies pie frakas piespraust Lauvu un Sauli, bet neesmu piekāris, mazākais, Ziemeļzvaigzni vai Siriju. Un visu laiku tu pārmet, ka esot muļķis. Bet, mans dievs, es jau nemaz nedomāju ar tevi prātā mēroties. Mefistofelis, ieradies pie Fausta, noliecināja par sevi, ka viņš vēloties ļaunu, bet darot tikai labu. Nu, tā ir viņa darīšana, bet es gluži otrādi. Es varbūt esmu vienīgais cilvēks visā dabā, kas mīl patiesību un no visas sirds vēlas labu. Es biju klāt, kad pie krusta mirušais Vārds pacēlās debesīs, nesdams sev uz krūtīm pa labi krustā sistā laupītāja dvēseli, es dzirdēju ķerubu prieka saucienus, kas dziedāja un brēca: «Ozianna!» — un zeravu pērkonīgos līksmes kliedzienus, no kā nodrebēja debesis un visa pasaules ēka. Un, lūk, zvēru pie visa, kas svēts, es gribēju pievienoties korim un kliegt līdz ar to: «Ozianna!» Jau raisījās mēle, jau lauzās no krūts … es taču, pats zini, esmu loti jūtīgs un mākslinieciski ieņēmīgs. Bet veselais prāts, — ai, manas dabas visnelaimīgākā īpašība, — arī tad mani noturēja vajadzīgās robežās, un es palaidu garām mirkli! Jo kas tad, — tai acumirklī man iešāvās prātā, — kas tad notiktu pēc mana «ozianna»? Tūlīt viss izdzistu pasaulē un vairs neatgadītos nekādi notikumi. Un redzi, vienīgi dienesta pienākumu un sava sociālā stāvokļa dēļ es biju spiests nomākt sevī cēlo momentu un palikt pie cūcībām. Labo darbu darītāja godu kāds pilnībā piesavinās sev, bet man par daļu atstātas tikai cūcības. Bet es nemaz neapskaužu tāda goda — dzīvot no blēdībām, es neesmu godkārīgs. iKādēl no visām būtnēm pasaulē man vienīgajam lemts saņemt visu kārtīgu cilvēku lāstus un pat zābaku spērienus, jo iemiesodamies esmu spiests dažreiz paciest arī tādas sekas? Es taču zinu, ka te ir kāds noslēpums, bet to man neparko negrib atklāt, jo tad var iznākt, ka es, aptvēris, ap ko lieta grozās, rēkšu «ozianna!», un tūlīt zudīs vajadzīgais minuss un visā pasaulē sāks valdīt saprāts, bet līdz ar to, protams, būs visam beigas, pat avīzēm un žurnāliem, jo kas tad vairs tos domās pasūtīt. Es taču zinu, ka galu galā es samierināšos, ka arī es noiešu savu kvadriljonu un uzzināšu noslēpumu. Bet, kamēr tas vēl nav noticis, es musinu un, zobus sakodis, izpildu savu uzdevumu: pazudināt tūkstošus, lai izglābtos viens. Cik daudz, piemēram, vajadzēja pazudināt dvēseļu un apgānīt godīgu reputāciju, lai dabūtu vienu vienīgu taisno ījabu, ar ko mani toreiz tik nejauki izākstīja! Nē, kamēr noslēpums nav atklāts, es turos pie divām patiesībām: viena ir turienes, viņējā, man pagaidām pavisam nezināma, bet otra mana. Un nav vēl zināms, kura būs pārāka … Tu esi aizmidzis?

—   Tā tik vēl trūka, — nikni novaidēja Ivans, — visu, kas vien muļķīgs manā dabā atrodams, ko jau sen esmu pārdzīvojis, savā prātā malis un kā maitu pametis, — tu man pašam cel priekšā kā kādu jaunumu!

—   Arī šoreiz netrāpīji! Bet es biju domājis tevi pat ar literāru izklāstījumu kārdināt: šī «ozianna» debesīs man taču nudien labi izdevusies? Pēc tam tūlīt šis sarkastiskais tonis a la Heine, ko, vai nav tiesa?

—   Nē, es nekad neesmu bijis tāds sulainis! Kā gan mana dvēsele varēja izradīt tādu sulaini kā tu?

—  Mans draugs, es pazīstu kādu jauku un ļoti mīlu krievu kundziņu, jaunu prātnieku un lielu literatūras un krāšņu lietiņu cienītāju, daudzsološas poēmas ar virsrakstu «Lielinkvizitors» autoru … Es jau viņu vien paturēju vērā!

—  Es tev aizliedzu runāt par «Lielinkvizitoru», — iesaucās Ivans, no kauna gluži nosarkdams.

—  Nu, bet «Ģeoloģiskais apvērsums»? Atceries? Tā tikai ir poemiņa!

—   Ciet klusu, jeb es tevi nositīšu!

—   Tu mani nositīsi? Nē, atvaino, es tomēr pastāstīšu. Tādēļ jau atnācu, lai sevi pacienātu ar šo prieku. Ak, es mīlu savu jauno, dedzīgo, dzīves slāpēs drebošo draugu sapņus! «Tur jauni cilvēki,» tu jau pagājušo pavasari nospriedi, šurp taisīdamies, «viņi domā visu noārdīt un iesākt ar antropofagiju. Muļķi, man padomu neprasīja! Pēc manām domām, pat nopostīt nevajag nekā, bet vajag tikai iznīcināt cilvēcē ideju par dievu, lūk, ar ko jāķeras pie lietas! Ar to, ar to jāiesāk, — ai aklie, kas nekā nesaprot! Ja cilvēki līdz beidzamajam atteiksies no dieva (bet es ticu, ka šis laikmets, ģeoloģisko laikmetu paralēlē, pienāks), tad pats tio sevis, bez antropofagijas, sagrūs viss agrākais pasaules uzskats un, galvenais, visa agrākā tikumība un nāks kas pavisam jauns. Cilvēki apvienosies, lai ņemtu no dzīves visu, ko tā spēj dot, bet gan katrā ziņā tikai šīs pasaules priekam un laimei vajadzīgo. Cilvēku paaugstinās dievišķās, titāniskās lepnības gars, un parādīsies cilvēks-dievs. Ik brīdi iau bez kādām robežām uzvarēdams dabu ar savu gribu un zinātni, cilvēks ar to pašu ik brīdi sajutīs tik lielu baudu, ka tā viņam atsvērs visu agrāko cerību uz debešķīgo baudu. Katrs uzzinās, ka viņš ir pavisam mirstīgs, bez augšāmcelšanās, un uzņems nāvi lepni un mierīgi, kā dievs. Viņš aiz lepnuma sapratīs, ka viņam nav ko kurnēt par to, ka dzīve ir tikai acumirklis, un iemīlēs savu brāli nu jau bez kādas atmaksas. Mīlestība apmierinās tikai dzīves acumrkli, bet jau vienīgi apziņa par tās acumirklīgumu uzpūtīs tās uguni par tik, par cik tā agrāk izplūda, paļaujoties uz aizkapa un bezgalīgo mīlestību»… un tā tālāk, un tā tālāk tādā pašā garā. Loti jauki!

Ivans sēdēja, ar pirkstiem aizspiedis ausis, un skatījās zemē, taču sāka drebēt pie visas miesas. Viesis turpināja.

—    Tagad rodas jautājums, domāja mans jaunais prātnieks: vai var būt, ka kādreiz tāds laikmets atnāks, vai nevar? Ja at-N nāks, tad lieta darīta un cilvēce iekārtosies galīgi. Bet, tā kā, ņemot vērā dziļi iesakņojušos cilvēku muļķību, tas varbūt pat tūkstoš gados nenotiks, tad katram, kas jau tagad izprot patiesību, atļauts ierīkoties, kā vien viņam tīkas, uz jauniem pamatiem. Šai ziņā viņam «viss atļauts». Vēl vairāk: ja arī šis laikmets nekad nepienāktu, bet dieva un nemirstības tomēr tā kā tā nav, tad jaunajam cilvēkam atļauts tapt par cilvēku-dievu, pat ja viņš būtu tāds viens vienīgs visā pasaulē, un, protams, līdz ar jauno pakāpi, vieglu sirdi pārlēkt katru agrākā cilvēka-verga tikumības žogu, ja tas būtu vajadzīgs. Dievam likums nav dots! Kur nostāsies dievs — tur jau ir dieva vieta! Kur nostāšos es, tur tūlīt būs pirmā vieta … «viss atļauts», un diezgan! Tas viss ļoti jauki; tikai, ja gribēja blēdīties, kādēļ vēl, liekas, patiesības sankcija? Bet tāds jau ir mūsu šā laika krievu cilvēciņš: bez sankcijas ir blēdīties neuzdrošināsies, tik stipri patiesību iemīlējis …

Viesis runāja, acīm redzot savā daiļrunībā aizrāvies, arvien vairāk un vairāk paceldams balsi un zobgalīgi noraudzīdamies saimniekā; bet viņam neizdevās nobeigt: Ivans pēkšņi paķēra no galda glāzi un ar visu sparu meta ar to oratoram.

—   Ah, mais c'est bкte enfin! [27] — tas iesaucās, uzlēkdams no dīvana un ar pirkstiem slaucīdams no sevis tējas lāses. — Atminējies Lutera tintes pudeli! Pats mani tur par murgu un pats met murgam ar glāzi! Gluži sievu dabā! Un es taču tā jau vēroju, ka tu tikai izlikies, ka esi ar pirkstiem ausis aizbāzis, bet tu klausījies…

Loga rāmī pēkšņi atskanēja no sētas f>uses ciešs un neatlaidīgs klauvējiens. Ivans Fjodorovičs pietrūkās no dīvana.

—   Dzirdi, labāk atver, — iekliedzās viesis, — tas ir tavs brālis Aļoša, kas tev neš pavisam negaidītas un interesantas vēstis, par to es tev galvoju!

—   Ciet klusu, viltniek, es agrāk nekā tu zināju, ka tas ir Aļoša, nojauta to man sacīja, un, protams, velti viņš nenāk, protams, ar «vēsti»! — iesaucās ārkārtīgi satrauktais Ivans.

—   Atver viņam, atver. Arā putenis, bet viņš ir tavs brālis. Mr. sait-il le temps qu'il fait? C'est а ne pas mettre un chien dehors… [28]

Klauvēšana nerimās. Ivans gribēja jau mesties pie loga; bet kaut kas pēkšņi it kā saistīja viņam kājas un rokas. Viņš sasprindzināja visus spēkus, lai sarautu savas saites, bet veltīgi. Klauvēšana logā kļuva arvien stiprāka un skaļāka. Beidzot saites piepeši pārtrūka, un Ivans Fjodorovičs uzlēca no dīvana. Mežonīgu skatienu viņš lūkojās apkārt. Abas sveces bija jau gandrīz izdegušas, glāze, ko viņš tikko bija metis savam viesim, atradas viņam priekšā uz galda, bet uz pretējā dīvana nebija_ neviena. Klauvēšana pa loga rāmi, lai gan neatlaidīgi turpinājās, tomēr nepavisam ne tik skaļi, kā nupat viņam murgos likās, turpretim Joti atturīgi.

—   Tas nav sapnis! Zvēru, ka tas nebija sapnis, tas viss nupat notika! — iekliedzās Ivans Fjodorovičs, pieskrēja pie loga un atvēra kaplodziņu.

—   AJoša, es taču neliku tev nākt! — viņš nikni uzbrēca brālim. — Saki divi vārdos: ko tev vajag? Dzirdi, divi vārdos!

—   Priekš stundas pakāries Smerdjakovs, — no sētas atbildēja Aļoša.

—   Ej uz lieveņa, es tevi tūlīt ielaidīšu, — sacīja Ivans un devās Aļošam atvērt durvis.

X «To viņš sacīja!»

Ienācis Aļoša paziņoja Ivanam Fjodorovičam, ka pirms labas stundas pie viņa atskrējusi Marja Kondratjevna un paziņojusi, ka Smerdjakovs padarījis sev galu. «Ieeju viņa istabā novākt patvāri, bet viņš pie sienas nagliņā karājas.» Uz Aļošas jautājumu: «Vai viņa ziņojusi, kur vajadzīgs?» — viņa atbildējusi, ka nevienam neesot ziņojusi, bet «devos tieši pie jums pirmā un visu ceļu skrēju skriešus». Viņa bijusi gluži kā jukusi, A]oša stāstīja, un visa drebējusi kā lapa. Bet, kad Aļoša kopā ar viņu aizskrējis uz viņu nameli, viņš atradis Smerdjakovu vēl joprojām karājamies. Uz galda bijusi zīmīte: «Iznīcinu savu dzīvību ar savu paša gribu un patiku, lai neviena nevainotu.» Aļoša zīmīti atstājis turpat uz galda un devies tieši pie policijas priekšnieka, kam visu paziņojis. «Bet no turienes taisni pie tevis,» Aļoša nobeidza, Ivanam vērīgi sejā lūkodamies. Un visu laiku, kamēr viņš stāstīja, viņš nenovērsa no tā acu, it kā būtu tā sejas izteiksmē pamanījis ko pārsteidzoši savāžu.

—  Brāli, — viņš piepeši iesaucās, — tu droši vien esi briesmīgi slims! Tu skaties un it kā nesaproti, ko es runāju.

—   Tas ir labi, ka tu atnāci, — Ivans noteica, kā domās nogrimis, it kā nemaz nebūtu Aļošas sauciena dzirdējis. — Es jau zināju, ka viņš pakāries.

—   No kā to dabūji zināt?

—   Nezinu, no kā. Bet es zināju. Vai es zināju? Jā, viņš man teica Nupat viņš man stāstīja …

Ivans stāvēja istabas vidū un runāja, vēl arvien kā domās nogrimis, zemē vērdamies.

—   Kas par viņu? — Aļoša jautāja, neviļus skatīdamies apkārt.

—   Viņš aizlavījās.

Ivans pacēla galvu un klusi pasmaidīja:

—   Viņš tevis izbijās, tevis, balodīša. Tu esi «tīrais ķerubs». Dmitrijs tevi par ķerubu sauc. Ķerubs … Zeravu pērkondimdošie līksmes saucieni! Kas ir zeravs? Varbūt vesels zvaigznājs. Bet var jau būt, ka viss zvaigznājs ir tikai kāda ķīmiska molekula … Ir Lauvas un Saules zvaigznājs, tu to zini?

—   Brāli, apsēdies! — Aļoša noteica bailēs. — Dieva dēļ, sēdies uz dīvana. Tu murgo, atgulies uz spilvena, nu tā. Vai gribi slapju dvieli ap galvu? Varbūt paliks labāk.

—   Dod dvieli, tur uz krēsla ir, es to pirmīt tur nometu.

—   Tur tā nav. Neuztraucies, es zinu, kur tas ir, lūk, še, — Aļoša teica, sameklējis otrā istabas kaktā, — pie Ivana tualetes galdiņa tīru, vēl salocītu un nelietotu dvieli. Ivans dīvaini paskatījās dvielī; atmiņa vienā mirklī atgriezās pie viņa.

—   Pagaidi, — viņš piecēlās no dīvana, — es pirmīt, priekš stundas, šo pašu dvieli paņēmu no turienes un samērcēju ūdenī. Es tinu to ap galvu un nosviedu šeit… kā tas var būt sauss? Otra nebija.

—   Tu tini šo dvieli ap galvu? — jautāja Aļoša.

—   Jā, un staigāju pa istabu, priekš stundas… Kādēļ tā sveces izdegušas? Cik pulkstenis?

—   Drīz būs divpadsmit.

—   Nē, nē, nē! — Ivans pēkšņi iekliedzās. — Tas nebija sapnis! Viņš bija, viņš tur sēdēja, lūk, uz tā dīvana. Kad tu klauvēji pie loga, es viņam metu ar glāzi… tur, ar to… Pag, es arī agrāk gulēju, bet šis sapnis nav sapnis. Arī agrāk bija. Es, Aļoša, tagad redzu sapņus… tikai tie nav sapņi, bet nomods, es staigāju, runāju un redzu… bet guļu. Bet viņš tur sēdēja, viņš bija, lūk, uz tā dīvana … Viņ* \r briesmīgs muļķis, Aļoša, briesmīgs muļķis, — Ivans pēkšņi iesmējās un sāka soļot pa istabu.

—   'Kas ir muļķis? Brāli, par ko tu runā? — atkal skumji jautāja Aļoša.

—   Velns! Viņš pasācis pie manis nākt. Divi lāgi ir bijis, pat gandrīz trīs. Viņš kaitināja mani ar to, it kā es dusmotos par to, ka viņš vienkāršs velns, nevis sātans apsvilušiem spārniem, pērkona dimdoņā un zaigā. Bet viņš nav sātans, to viņš melš. Viņš ir viltvārdis. Viņš ir vienkāršs velns, nekam nederīgs, sīks velns. Viņš iet pirtī. Izģērb viņu, un tu droši vien atradīsi asti, garu, gludu, kā dāņu sunim, asti aršinu garumā, brūnu … Aļoša, tu esi nosalis, tu putenī biji, vai nevēlies tēju? Ko? Auksta? Ja gribi, likšu uzlikt patvāri? C'est ā ne pas mettre un chien dehors …

Aļoša piesteidzās pie mazgājamās bļodas, samērcēja dvieli, pierunāja Ivanu atkal apsēsties un aptina mitro dvieli tam ap galvu. Pats viņš apsēdās līdzās.

—   Ko tu man nesen par Līziņu stāstīji? — Ivans atkal iesāka. (Viņš kļuva ļoti runīgs.) — Man Līziņa patīk. Es tev par viņu pateicu kaut ko sliktu. Es sameloju, man viņa patīk… Rītu man bailes par 'Kati, par visu vairāk bailes. Par nākamību. Rītu viņa mani pametīs un kājām samīs. Viņa domā, ka es aiz greizsirdības pret viņu pazudinu Mitju! Jā, viņa tā domā! Un tomēr tā nav! Rītu krusts, nevis karātavas. Nē, es nepakāršos. Vai tu zini, ka es nekad nebūtu spējīgs atņemt sev dzīvību, Aļoša! Aiz zemiskuma, vai? Es neesmu zaķpastala. Aiz alkām dzīvot! Kā es varēju zināt, ka Smerdjakovs pakāries? Jā, to viņš man pateica …

—   Un tu esi cieši pārliecināts, ka tur kāds sēdēja? — jautāja Aļoša.

—   Tur uz tā dīvana, kaktā. Tu viņu padzini. Taisni tu viņu padzini: viņš pazuda, kolīdz tu ieradies. Es mīlu tavu seju, Aļoša. Vai tu zināji, ka es mīlu tavu seju? Bet viņš — esmu es, Aļoša, es pats. Viss, kas manī zemisks, viss, kas manī nekrietns un kauna pilns! Jā, es esmu «romantiķis», to viņš ievēroja … lai gan tas ir apmelojums. Viņš ir briesmīgs muļķis, bet ar to viņš veic. Viņš ir viltīgs, dzīvnieciski viltīgs, viņš zināja, kā mani satrakot. Viņš visu laiku mani kaitināja, ka es viņam ticot, un tā mani piespieda viņā klausīties. Viņš mani piešmauca kā puiku. Viņš tomēr pateica par mani daudz patiesa. Es nekad to nebūtu sev teicis. Zini, Aļoša, zini, — briesmīgi nopietni un it kā konfidenciāli piebilda Ivans, — es ļoti vēlētos, lai viņš patiešām būtu viņš, nevis es!

—  Viņš tevi nomocījis, — teica Aļoša, līdzcietīgi vērdamies brālī.

—   Kāitināja mani! Un, zini, veikli, veikli: «Sirdsapziņa! Kas ir sirdsapziņa? Es pats to radu. iKādēļ tad es mocos? Aiz paraduma. Aiz vispasaules cilvēces paraduma pa septiņi tūkstoši gadiem. Atsvabināsimies no tā un būsim dievi.» Tā viņš sacīja, tā viņš sacīja!

—   Un nevis tu, nevis tu? — stingri skatīdamies brālī, nevaidami iekliedzās A|oša. — Nu lai, pamet viņu un aizmirsti viņu! Lai viņš aiznes sev līdzi visu, ko tu tagad nolādi, un lai vairs neatgriežas.

—  Jā, bet viņš ir ļauns. Viņš par mani zobojās. Aļoša, viņš bija nekaunīgs, — aiz apvainojuma drebēdams, noteica Ivans. — Bet viņš mani apmeloja, par daudz ko apmeloja. Melsa par mani man pašam taisni acīs. «O, tu dodies parādīt tikumisku varonību, tu paziņosi, ka esi nositis tēvu, ka sulainis, tevis sakūdīts, nositis tēvu …»

—   Brāli, — pārtrauca Aļoša, — valdies: tu neesi nositis. Tas nav taisnība!

—  To viņš saka, viņš, bet viņš to zina. «Tu dodies parādīt tikumisku varonību, bet taisni tikumam nemaz netici — lūk, kas tevi kaitina un moka, lūk, kādēļ tu esi tik atriebīgs.» Tā viņš par mani sacīja, bet viņš zina, ko runā …

—  To tu saki, nevis viņš! — skumji iesaucās Aļoša. — Un to tu saki slimībā, murgos, sevi mocīdams!

—   Nē, viņš zina, ko runā. Tu, viņš saka, aiz lepnības ej, tu nostāsies un teiksi: «Es esmu slepkava, bet ko jūs tur raustāties no šausmām, jūs liekuļojat! Es jūsu domas nicinu, jūsu šausmas nicinu.» To viņš par mani saka un pēkšņi runā: «Bet vai zini, tu gribi, lai viņi tevi uzslavē: «Noziedznieks gan, slepkava, bet cik viņam augstsirdīgas jūtas, brāli gribēja glābt un atzinās!»» Bet tie ir tīrie meli, Aļoša! — Ivans pēkšņi iekliedzās, acīm zvērojot. — Es negribu, lai smirdi mani slavētu! To viņš sameloja, Aļoša, sameloja, es tev zvēru! Par to es viņam metu ar glāzi, un tā saplīsa pret viņa purnu.

—   Apmierinies, brāli, mitējies, — Aļoša lūgšus lūdzās.

—   Nē, viņš māk mocīt, viņš ir nežēlīgs, — viņā neklausīdamies, turpināja Ivans. — Es vienmēr nojautu, kādēļ viņš nāk. «Lai arī,» viņš saka, «tu gāji aiz lepnības, taču tomēr bija arī cerība, ka Smerdjakovu pieķers un aizsūtīs katorgā, ka Mitju attaisnos, bet tevi nosodīs itikai morāliski! (Dzirdi, viņš te smējās), un citi tevi vēl uzslavēs. Bet Smerdjakovs nu ir miris, pakāries, — kas tev tagad tiesā vienam noticēs? Bet tu taču iesi, iesi, tu tomēr iesi, esi nolēmis, ka iesi. Kādēļ tu tagad iesi pēc visa tā?» Tas ir briesmīgi, Aļoša, es nevaru paciest tādus jautājumus. Kas drīkst man uzdot tādus jautājumus?

—   Brāli, — pārtrauca Aļoša, pamirdams no bailēm, tomēr vēl it kā cerēdams vest Ivanu pie saprāta, — kā gan viņš tev varēja stāstīt par Smerdjakova nāvi, iekams es nebiju atnācis, ja neviens par to vēl nezināja un pat vēl nevienam laika nebija uzzināt?

—   Viņš stāstīja, — Ivans cieši noteica, ne drusku nešaubīdamies. — Viņš tik par to vien runāja, ja tu gribi zināt. «Un cita lieta,» viņš saka, «ja tu tikumībai ticētu: lai tad netic man, principa pēc eju. Bet tu taču esi sivēns kā Fjodors Pavlovičs, un kas gan tev tikumība? iKādēļ gan tu turpu vēl vilksies, ja tavs upuris nekā laba nedos? — Bet tāpēc, ka tu pats nezini, kādēļ ej! O, tu daudz ko dotu, lai pats dabūtu zināt, kādēļ turpu ej! Un vai tu jau esi izšķīries? Tu vēl neesi izšķīries! Tu visu nakti sēdēsi un gudrosi: iet vai ne? Bet tu tomēr iesi un zini, ka iesi, pats zini, ka, lai kā tu izlemtos, bet lēmums vairs nav atkarīgs no tevis. Iesi, jo tev nav drosmes neiet. Kāpēc nav drosmes, — atmini to pats, še tev mīkla!» Piecēlās un aizgāja. Tu atnāci, bet viņš aizgāja. Viņš mani nosauca par zaķpastalu, Aļoša! Le mot de l'ēnigme, [29] ka es esot zaķpastala! «Tādiem ērgļiem nav lemts pār zemi lidināt!» To viņš piebilda, to viņš piebilda! Un Smerdjakovs to pašu teica. Viņš ir jānosit! Kate mani nicina, es jau kādu mēnesi to redzu, un Līziņa arī sāks nicināt! «Iesi, lai tevi uzslavētu,» tie ir zvēriski meli! Un tu arī mani nicini, Aloša. Nu atkal es tevi ienīdīšu! Arī necilvēku nīstu, arī necilvēku nīstu! Negribu glābt necilvēku, lai sapūst katorgā! Himnu sāka dziedāt! O, rītu es iešu, stāšos viņu priekšā un iespļaušu viņiem visiem acīs!

Viņš pietrūkās afektā, norāva no pieres dvieli un no jauna sāka soļot pa istabu. Aļoša atcerējās nesenos vārdus: «It kā es guļu nomodā … Staigāju, runāju un redzu, bet guļu.» Likās, ka taisni tagad tas tā notiek. Aļoša no viņa nea>tgaja. Viņam gan iešāvās doma skriet pie ārsta un atvest to, bet viņš baidījās atstāt brāli vienu: nebija neviena cilyēka, kam to varētu uzticēt. Beidzot Ivans pamazām pavisam zaudēja samaņu. Viņš arvien vēl runaja, runaja bez apstājas, bērt pavisam nesakarīgi. Pat neskaidri izrunaja vārdus un pēkšņi stipri sagrīļojās uz vietas. Bet A[oša paspēja viņu pieturēt. Ivans lāvās aizvesties līdz gultai, Aļoša kā nekā viņu izģērba un apguldīja. Pats nosēdēja pie viņa vēl pāris stundu. Slimnieks cieši gulēja, nekustēdamies, klusi un vienmērīgi elpodams. Aļoša paņēma spilvenu un neizģērbies apgulās uz dīvana. Miegā laizdamies, viņš lūdza dievu par Mitju un Ivanu. Viņam kļuva saprotama Ivana slimība: «Lepnā lēmuma mokas, dziļā sirdsapziņa!» Dievs, kam viņš neticēja, un viņa patiesība pārņēma viņa sirdi, kas vēl arvien negribēja padoties. «Jā,» Aļošam joņoja caur galvu, kas jau dusēja uz spilvena, «jā, ja Smerdjakovs miris, tad Ivana liecībai vairs neviens neticēs; bet viņš ies un liecinās!» Aļoša-klusi pasmaidīja. «Dievs uzvarēs!» viņš nodomāja. «Vai nu celsies augšām patiesības gaismā, vai… pazudīs naidā, atriebdamies sev un visiem par to, ka kalpojis tam, kam nav ticējis,» rūgti piebilda Aļoša un vēlreiz pielūdza dievu par Ivanu.

DIVPADSMITA GRAMATA tiesas KĻŪDA

...

I Liktenīgā diena

Otrajā dienā pēc manis aprakstītajiem notikumiem, pulksten desmitos rītā, atklāja mūsu apgabaltiesas sēdi un sāka tiesāt Dmitriju Karamazovu.

Teikšu jau iepriekš un teikšu uzstājīgi: es ne tuvu neuzskatu sevi par spējīgu notēlot visu to, kas notika tiesā, un ne tikai pienācīgā pilnībā, bet pat pienācīgā kārtībā. Man liekas, ja visu atcerētos un visu, kā nākas, izskaidrotu, tad būtu vajadzīga vesela grāmata un pat ļoti liela. Un tāpēc lai man neņem ļaunā, ka es atstāstīšu tikai to, kas mani pašu pārsteidza un kas man sevišķi palika prātā. Es varēju nenozīmīgāko uzskatīt par vissvarīgāko, pat pavisam palaist garām viskrasākos un nepieciešamākos vilcienus… Tomēr redzu, ka labāk būs neaizbildināties. Darīšu, kā mācēšu, un lasītāji paši sapratīs, ka es darīju tikai, kā pratu.

Un, pirmkārt, iekams mēs ieejam tiesas zālē, pieminēšu to, kas šajā dienā mani sevišķi pārsteidza. Tas tomēr pārsteidza ne tikai mani, bet, kā vēlāk izrādījās, arī visus citus. Un proti: visi zināja, ka šī lieta ieinteresējusi ļoti daudzus, ka visideg nepacietībā, kad sāksies tiesa, ka mūsu sabiedrībā daudz runāja, minēja, aikāja, sapņoja jau veselus divus mēnešus. Tāpat visi zināja, ka šī lieta k)uvusi pazīstama visā Krievijā, un tomēr nebija varējuši iedomāties, ka tā līdz tādai smeldzei, līdz tādam satraukumam saviļņojusi visus un ikvienu un ne tikai pie mums, bet visās malās, kā tas pierādījās pašā tiesā šinī dienā. Uz šo dienu pie mums sabrauca viesi ne tikai no mūsu guberņas pilsētas, bet arī no dažām citam Krievijas pilsētām un beidzot no Maskavas un no Pēterburgas. Atbrauca juristi, atbrauca pat dažas augstas personas un tāpat arī dāmas. Visas biļetes rautin izrāva. Sevišķi cienījamiem un augstiem vīriešu kārtas viesiem bija ierādītas jau pavisam neparastas vietas aiz galda, pie kura sēdēja tiesneši; tur parādījās vesela rinda krēslu, ko ieņēma dažādas personas, kas agrāk pie mums nekad netika pielaists. Sevišķi daudz saradās dāmu — mūsējo un atbraucēju, man šķiet, ne mazāk kā puse no visas publikas. No visām pusēm sabraukušo juristu vien bija tik daudz, ka pavisam vairs nezināja, kur lai viņus novieto, jo visas biļetes jau sen bija izdotas, izlūgtas un izkaulētas. Es pats redzēju, ka zāles dibenā, aiz paaugstinājuma, pagaidām un uz ātru roku bija ierīkots īpašs aizžogojums, kur ielaida visus šos sabraukušos juristus, un viņi bija pat laimīgi, ka varēja te jele stāvēt, jo krēslus, lai vairākiem būtu vietas, no šī aizžogojuma pavisam iznesa, un viss sanākušais pūlis nostāvēja visu prāvas laiku, cieši saspiedies barā, plecu pie pleca. Dažas dāmas, sevišķi no atbraucēju vidus, ieradās zāles balkonā ārkārtīgi uzposušās, bet vairums dāmu bija pat par tērpiem aizmirsušas. Viņu sejās bija lasāma histēriska, alkatīga, gandrīz slimīga ziņkārība. Viena no visas šai zālē sapulcinātās sabiedrības raksturīgākajām īpašībām, ko nepieciešams atzīmēt, bija tā, un to arī vēlāk apstiprināja daudzi novērojumi, ka gandrīz visas dāmas, vismaz viņu milzīgais vairākums, bija par Mitju un par viņa attaisnošanu. Varbūt galvenokārt tāpēc, ka par viņu bija radies uzskats, ka vitfš ir sieviešu siržu uzvarētājs. Bija zināms, ka ieradīsies divas sievietes — sāncenses. Viena no viņām, tas ir, Katerina Ivanovna, visus sevišķi interesēja; par viņu stāstīja ārkārtīgi daudz neparasta, par viņas kaislību pret Mitju, neraugoties pat uz viņa noziegumu, tika stāstītas brīnumainas anekdotes. Sevišķi pieminēja viņas lepnumu (viņa gandrīz ne pie viēn'a mūsu pilsētā nebija braukusi ar viziti), «aristokrātiskos sakarus». Runāja, ka viņa gribot lūgt valdību, lai viņai atļauj noziedznieku pavadīt katorgā un salaulāties ar viņu kaut kur raktuvēs pazemē. Tikpat lielā satraukumā igaidīja ierodamies tiesā arī Grušiņu kā Katerinas Ivanovnas sāncensi. Ar moku pilnu ziņkārību gaidīja abu sāncenšu — aristokrātiskās, lepnās jaunavas un «heteras» — satikšanos tiesas priekšā; Grušiņa gan mūsu dāmām bija labāk pazīstama nekā Katerina Ivanovna. Viņu, «Fjodora Pavloviča un viņa nelaimīgā dēla pazudinātāju», mūsu dāmas bija redzējušas arī agrāk, un visas gandrīz bez izņēmuma brīnījās, kā tādā «visparastākā, pat pavisam neglītā krievu sīkpilsonē» varējuši tik stipri iemīlēties tēvs ar dēlu. Vārdu sakot, runāt runāja daudz ko. Man droši zināms, ka tieši mūsu pilsētā Mitjas dēļ izcēlās pat daži nopietni ģimenes strīdi. Daudzas dāmas dedzīgi saķildojās ar saviem vīriem uzskatu dažādības dēļ visā šai briesmīgajā lietā, un tāpēc gluži dabiski, ka visi šo dāmu vīri ieradās tiesas zālē ne vien nelabvēlīgi noskaņoti pret apsūdzēto, bet pat saniknoti uz viņu. Un vispār varēja droši apgalvot, ka pretēji dāmām vīriešu lielais vairums bija noskaņots pret apsūdzēto. Bija redzamas bargas, sarauktas sejas, dažas pat gluži niknas, un tādu bija daudz. Tiesa arī, ka Mitja daudzus no tiem bija paguvis personīgi aizvainot, kamēr uzturējās pie mums. Zināms, viens otrs no apmeklētājiem bija gandrīz jautrā noskaņojumā un visai vienaldzīgs par pašu Mitjas likteni, tomēr ne par iztiesājamo lietu; visus interesēja, kā tas viss beigsies, un vīriešu vairākums noteikti bija par to, lai noziedznieku sodītu, varbūt izņemot juristus, kam rūpēja nevis lietas morālā puse, bet tikai, tā sakot, moderni juridiskā. Visus saviļņoja slavenā Fetjukoviča ierašanās. Viņa talants bija plaši pazīstams, un šī nebija pirmā reize, kad viņš ieradās provincē aizstāvēt sensacionālās krimināllietās. Un pēc viņa aizstāvēšanas tādas lietas kļuva slavenas visā Krievijā un tās ilgi pieminēja. Cirkulēja dažas anekdotes arī par mūsu prokuroru un tiesas priekšsēdētāju. Stāstīja, ka mūsu prokurors bijis stipri nobažījies par satikšanos ar Fetjukoviču, ka viņi esot veci ienaidnieki jau no Pēterburgas laikiem, no viņu karjeras sākuma, ka mūsu patmīlīgais Ipolits Kirilovičs, kas uzskatīja, ka viņam pastāvīgi kāds dara pāri jau no Pēterburgas laikiem, tāpēc ka nav pienācīgi novērtētas viņa spējas, gluži atdzimis garā ar šo Karamazovu lietu un sapņojot pat atjaunot ar šo prāvu savu panīkušo darbību, bet viņu baidot tikai Fetjukovičs. Tomēr attiecībā uz viņa bailēm no Fetjukoviča spriedumi nebija gluži pareizi. Mūsu prokurors nepiederēja pie tiem raksturiem, kas briesmās zaudē dūšu, bet, gluži otrādi, pie tiem, kuru patmīlība aug un ceļas spārnos, tieši briesmām pieaugot. Un vispār jāsaka, ka mūsu prokurors bija pārāk dedzīgs un slimīgi jūtīgs. Dažā lietā viņš ielika visu savu sirdi un vadīja to tā, it kā no tās iznākuma būtu atkarīgs viss viņa liktenis un visa viņa manta. Juristu aprindās par to drusku zobojās, jo taisni ar šo īpašību mūsu prokurors bija ieguvis pat zināmu popularitāti, ja arī ne visai plašu, tad tomēr daudz lielāku, nekā varēja spriest pēc viņa pieticīgā stāvokļa mūsu tiesā. Sevišķi zobojās par viņa kaislību uz psicholoģiju. Pēc manām domām, visi maldījās: mūsu prokurors kā cilvēks un raksturs, man liekas, bija daudz nopietnāks, nekā daudzi par viņu domāja. Bet, kā nebija pratis sevi nostādīt šis slimīgais cilvēks jau no pašiem pirmajiem soļiem savas darbības sākumā, tā arī (to neprata visu savu mūžu.

Runājot par mūsu tiesas priekšsēdētāju, jāsaka tikai tas, ka viņš bija izglītots, humāns, pārzināja savu lietu un bija Vismodernāko ideju cilvēks. Viņš bija diezgan patmīlīgs, bet par savu karjeru visai daudz nerūpējās. Galvenais viņa dzīves mērķis bija — būt par progresīvu cilvēku. Turklāt viņam bija sakari un turība. Uz Karamazovu lietu, kā vēlāk izrādījās, viņš raudzījās diezgan dedzīgi, bet tikai vispārējā nozīmē. Viņu nodarbināja pati parādība, tās klasifikācijā, uzskats par to kā par mūsu sociālo pamatu produktu, kā par krieviskā elementa raksturojumu utt., utt. Pret lietas personīgo raksturu, tās traģēdiju, tāpat arī pret tam iejaukto cilvēku personībām, sākot ar apsūdzēto, viņš izturējās diezgan vienaldzīgi un abstrakti, kā tas varbūt arī bija vajadzīgs.

Jau ilgi priekš tiesas ierašanās zāle bija kā bāztin piebāzta. Mūsu tiesas zāle ir pilsētā vislabākā, plaša, augsta, skanīga. Pa labi no tiesnešiem, kas atradās uz paaugstinājuma, bija nolikts galds un divi rindas krēslu zvērinātiem piesēdētājiem. Pa kreisi bija vieta apsūdzētajam un viņa aizstāvim. Zāles vidū, tuvu pie tiesnešu vietām, stāvēja galds ar «lietiskajiem pierādījumiem». Uz tā atradās Fjodora Pavloviča baltais, asiņainais zīda chalats, liktenīgā vara 'stampiņa, ar ko, kā domāja, izdarīta slepkavība, Mitjas krekls ar asinīm aptraipītu piedurkni, viņa svārki visi vienos asins plankumos ap kabatas vietu, kur viņš toreiz iebāza savu asinīs samirkušo mutautiņu, pats mutautiņš, viss asinīs sačervelējis, nu jau gluži nodzeltējis, pistole, ko Mitja pašnāvībai bija pielādējis pie Perchotina un ko Mokrojā Trifons Borisovičs viņam paslepen atņēma, aploksne ar uzrakstu, kurā bija ielikti trīs tūkstoši Grušiņai, tieva, rožaina lentīte, ar ko tā bija apsieta, un daudzi citi priekšmeti, ko vairs pat neatceros. Mazu gabaliņu tālāk — zālē sākās vietas publikai, bet balustrades priekšā vēl stāvēja daži krēsli tiem lieciniekiem, kuri savu liecību jau nodevuši un kurus atstās zālē. Pulksten desmitos ieradās tiesa priekšsēdētāja, viena locekļa un viena goda miertiesneša sastāvā. Protams, tūlīt ieradās arī prokurors. Priekšsēdētājs bija korpulents, drukns cilvēks, pazema auguma, hemoroidalu seju, gadu piecdesmit vecs, ar tumšiēm, iesirmiem, īsi apcirptiem matiem un sarkanu lentu — neatceros, kāda ordeņa. Prokurors man likās — un nevis man vien, bet visiem — pārlieku bāls, gandrīz ar zaļu seju, kas nezin kādēļ bija pēkšņi iekritusies tepat vienā naktī, jo es tikai priekš divi dienām redzēju viņu vēl gluži spirgtu.

Priekšsēdētājs iesāka ar jautājumu tiesu izpildītājam: «Vai visi zvērinātie ieradušies?» … Tomēr redzu, ka tā turpināt nevarēs, jau tāpēc vien, ka es daudz ko nesadzirdēju, citu pavirši palaidu garām, citu nepaspēju iegaumēt, bet galvenokārt tāpēc, kā jau iepriekš minēju, — ja visu pieminētu, ko runāja un kas notika, tad vārda tiešā nozīmē man nepietiktu ne laika, ne vietas. Zinu tikai, ka zvērinātiem piesēdētājiem kā viena, tā otra puse, proti, aizstāvis un prokurors, neveltīja daudz laika. Bet divpadsmit zvērinātos atceros: četri mūsu ierēdņi, divi tirgotāji un seši mūsu pilsētas zemnieki un sīkpilsoņi. Mūsu sabiedrībā, atceros, jau labi ilgi priekš tiesas ne gluži bez izbrīna jautāja, sevišķi dāmas: «Vai tiešām tik smalku, sarežģītu un psicholoģisku lietu atdos liktenīgai izlemšanai nezin kādiem ierēdņiem un, visubeidzot, zemniekiem, un ko gan tur sapratīs kaut kāds ierēdnis un sevišķi zemnieks?» Patiešām, visi šie četri ierēdņi, kas bija iekļuvuši zvērināto skaitā, bija sīki ļaudis, dienestā neievērojami, sirmi, — tikai viens viņu starpā bija drusku jaunāks, — mūsu sabiedrībā maz pazīstami, kas kaut kā kūlās ar niecīgo algu, kam droši vien bija vecas sievas, kuras nekur nav rādāmas, un pa bariņam bērnu, varbūt pat baskāju, kas labi ja atrod brīvlaikā izklaidēšanos kaut kur kāršu spēlē un, protams, nekad nav izlasījuši nevienu grāmatu. Abi tirgoņi paskatā gan bija visai cienīgi, bet kaut kā ērmoti klusi un nekustīgi; viens no viņiem dzina bārdu un bija ģērbies vācu gaumē; otram, ar sirmu bārdeli, kaklā sarkanā lentā karājās kaut kāda medaļa. Par sīkpilsoņiem un zemniekiem nav nemaz ko runāt. Mūsu Skotoprigoņevskas sīkpilsoņi ir gandrīz tie paši zemnieki, viņi pat zemi ar. Divi no viņiem arī bija vācu uzvalkos un taisni tāpēc varbūt izskatā vēl netīrāki un nepievilcīgāki nekā pārējie četri. Tā ka tiešām varēja ienākt prātā doma, kā, piemēram, man pašam, tikko es viņus biju aplūkojis: «Ko šitādi spēj izprast tādā lietā?» Un tomēr viņu sejas atstāja kādu dīvaini nopietnu un gandrīz draudīgu iespaidu, bija bargas un sarauktas.

Beidzot priekšsēdētājs pasludināja iztiesāšanai lietu par atvaļināta titularpadomnieka Fjodora Pavloviča Karamazova slepkavību, — skaidri neatceros, kā viņš toreiz izteicās. Tiesu izpildītājam lika ievest apsūdzēto, un te parādījās Mitja. Zālē viss apklusa, mušu varētu sadzirdēt. Nezinu, kā uz citiem, bet Mitjas izskats atstāja uz mani visnepatīkamāko iespaidu. Galvenais, viņš ieradās šausmīgi uzcirties — jaunos, tikko pašūtos svārkos. Es vēlāk dabūju zināt, ka vu?š tieši šai dienai pasūtījis Maskavā uzvalku pie sava agrākā drēbnieka, kam bija uzglabājies viņa mērs. Viņš bija jauniņas, melnos smalkādas cimdos un elegantā veļā. Viņš gāja saviem aršinu platajiem soļiem, taisni, gandrīz nekustīgi skatīdamies uz priekšu, un pavisam vienaldzīgi nosēdās savā vietā. Tūlīt pēc viņa ieradās arī aizstāvis, slavenais Fetjukovičs, un' it kā kāda apspiesta dūkoņa pāršalca zāli. Tas bija garš, kalsnējs cilvēks ar garām, tievām kājām, ārkārtīgi gariem, bāliem, smalkiem pirkstiem, skūtu seju, ar vienkārši pieglaustiem, paīsiem matiem, plānām lūpām, kas retumis izliecās kā smīnā, kā smaidā. Pēc izskata viņam bija gadu četrdesmit. Viņa seja būtu gluži tīkama, tikai viņa acis, pašas par sevi nelielas un neizteiksmīgas, atradās pārāk tuvu viena pie otras, tā ka tās atšķīra tikai viņa iegarenā, tievā deguna smalkais kauliņš. Vārdu sakot, šai fizionomijā bija kaut kas putnam krasi raksturīgs, un tas pārsteidza. Viņš bija frakā un baltā kaklasaitē. Atceros priekšsēdētāja pirmos jautājumus Mitjam, tas ir, par uzvārdu, kārtu u. c. Mitja atbildēja asi un kaut kā negaidīti skaļi, tā ka priekšsēdētājs pat papurināja galvu un gandrīz izbrīnījies paskatījās viņā. Pēc tam nolasīja personu sarakstu, kas bija aicinātas pie tiesas izmeklēšanas, tas ir, lieciniekus un ekspertus. Saraksts bija garš; četri liecinieki nebija ieradušies: Miusovs, kurš patlaban jau atradās Parizē, bet kura liecība bija dabūta jau iepriekšējā izmeklēšanā, Chochlakova kundze un muižnieks Maksimovs slimības dēļ un Smerdjakovs piepešas nāves dēļ, par ko bija iesniegta policijas apliecība. Ziņa par Smerdjakovu sacēla zālē stipru sakustēšanos un čukstus. Protams, publikā daudzi vēl nekā nezināja par šo pēkšņo pašnāvības epizodi. Bet, kas sevišķi pārsteidza, tas bija Mitjas negaidītais izlēciens: tikko paziņoja par Smerdjakovu, tā pēkšņi viņš no savas vietas iekliedzās pār visu zāli:

—   Sunim suņa nāve!

Atceros, kā metās pie viņa aizstāvis un kā priekšsēdētājs griezās pie viņa ar piedraudējumu spert bargus soļus, ja vēl atkārtosies šim līdzīgs izlēciens. Mitja aprauti un galvu kratīdams, bet it kā nemaz nenožēlodams, vairākkārt pusbalsī »atkārtoja aizstāvim:

—   Nē, nē! Paspruka! Tas vairs nenotiks!

Un, protams, šī īsiņā epizode nenāca viņam par labu zvērināto un publikas acīs. Izpaudās raksturs un rekomendēja pats sevi. Un taisni tās iespaidā tiesas sekretārs nolasīja apsūdzības rakstu.

Tas bija diezgan īss, bet saturīgs. Bija izklāstīti tikai galvenie iemesli, kādēļ tāds un tāds apvainots, kādēļ nododams tiesai un tā tālāk. Tomēr tas uz mani darīja stipru iespaidu. Sekretārs nolasīja skaidri, skaļi, noteikti. Visa šī traģēdija kā no jauna nostājās visiem acu priekšā pārskatāma, koncentrēta, nepielūdzamā, liktenīgā gaismā. Atceros, ka tūlīt pēc nolasīšanas priekšsēdētājs skaļi un iespaidīgi jautāja Mitjam:

—   Apsūdzētais, vai atzīstat sevi par vainīgu?

Mitja pēkšņi piecēlās kājās:

—   Atzīstu sevi par vainīgu žūpībā un izvirtībā, — viņš atkal iesaucās tādā negaidītā, gandrīz histēriskā balsī, — slinkumā un trakulībā. Gribēju uz mūžu kļūt par godīgu cilvēku taisni tai mirklī, kad liktenis aizlauza! Bet veča — mana ienaidnieka un tēva nāvē — neesmu vainīgs. Un viņa aplaupīšanā — nē, nē, neesmu vainīgs un arī nevaru būt vainīgs: Dmitrijs Karamazovs ir nelietis, bet ne zaglis!

To izkliedzis, viņš nosēdās savā vietā, manāmi drebēdams pie visas miesas. Priekšsēdētājs atkal griezās pie viņa ar īsu, bet pamācošu aizrādījumu atbildēt tikai uz jautājumiem un neizplūst nevajadzīgos un neprātīgos izsaucienos. Pēc tam viņš lika sākt tiesas izmeklēšanu. Ieveda visus lieciniekus zvērestam. Te es ieraudzīju viņus visus reizē. Apsūdzētā brāļiem gan atļāva liecināt bez zvēresta. Pēc mācītāja un priekšsēdētāja pamācošajām uzrunām lieciniekus aizveda un izsēdināja pēc iespējas atsevišķi. Pēc tam viņus sāka aicināt pa vienam.

II Bīstami liecinieki

Nezinu, vai priekšsēdētājs prokuratūras un aizstāvja lieciniekus bija kaut kā iedalījis grupās un tieši kādā kārtībā bija nolemts viņus aicināt. Droši vien tas tā bija; Zinu tikai, ka pirmos aicināja prokuratūras lieciniekus. Atkārtoju, es nedomāju aprakstīt visu nopratināšanas gaitu un visu pēc kārtas. Pie tam mans apraksts pa daļai būtu pat lieks, jo prokurora un aizstāvja runās, kad sākās disputs, visu sniegto un uzklausīto liecību gaita un saturs tika sakopots it kā vienā punktā ar spilgtu un raksturīgu apgaismojumu, un abas šīs ievērojamās runas, vismaz vietām, es pierakstīju vārdu pa vārdam un atstāstīšu, kad pienāks laiks, kā arī vienu ārkārtīgu un pavisam negaidītu prāvas epizodi, kas pēkšņi norisinājās jau priekš partu disputa un kam, bez šaubām, bija iespaids uz prāvas bargo un liktenīgo iznākumu. Atzīmēšu tikai, ka jau pašos pirmajos prāvas brīžos spilgti izcēlās kāda šīs «lietas» raksturīga īpašība, ko visi ievēroja, un proti: neparastais apsūdzības spēks, salīdzinot ar tiem līdzekļiem, kas bija aizstāvības pusē. To saprata pirmajā brīdī, kad šai bargajā tiesas zālē koncentrēdamies sāka grupēties fakti un pamazām visas šīs šausmas un visas šīs asinis nāca gaismā. Visiem varbūt kļuva saprotams jau no pašiem pirmajiem soļiem, ka tā nepavisam nav pat strīdīga lieta, ka nav nekādu šaubu, ka īstenībā nekāds disputs nepavisam nav vajadzīgs, ka disputēs tikai formas pēc un ka noziedznieks ir vainīgs, neapšaubāmi, vainīgs galīgi. Es pat domāju, ka arī visas dāmas, visas līdz beidzamai, kas tik nepacietīgi alka, lai interesanto apsūdzēto attaisnotu, tai pašā laikā bija pilnīgi pārliecinātas par viņa vainīgumu. Vēl vairāk, man šķiet, ka viņas pat būtu apbēdinātas, ja viņa vainīgums pilnīgi nepierādītos, jo tad nebūtu tāda beigu efekta, ja noziedznieku attaisnos. Un, ka viņu attaisnos, — par to, brīnuma lieta, visas dāmas bija pilnīgi pārliecinātas gandrīz līdz pašam pēdējam brīdim: «Vainīgs, bet attaisnos cilvēcības, jauno ideju, jauno jūtu vārdā, kas tagad uznākušas», utt., utt. Tādēļ vien jau viņas ar tādu nepacietību bija te saskrējušas. Vīrieši visvairāk interesējās par prokurora un slavenā Fetjukoviča cīņu. Visi brīnījās un jautāja sev: ko gan iesāks ar tik zudušu lietu, kas nav pūļu vērta, pat tāds talants kā Fetjukovičs? Un tāpēc saspriegtā uzmanībā soli pa solim vēroja viņa cīņas gaitas. Bet Fetjukovičs līdz pašām beigām, līdz pat savai runai visiem palika neuzminama mīkla. Piedzīvojuši ļaudis nojauta, ka viņam ir sistēma, ka viņam jau kaut kas nobriedis, ka priekšā viņam ir mērķis, bet, kāds tas ir, — uzminēt bija gandrīz neiespējami. Viņa pārliecība un pašpaļāvība tomēr visiem dūrās acīs. Bez tam visi ar patiku tūliņ bija ievērojuši, ka viņš, pavadījis pie mums tik īsu laiku, pavisam varbūt tikai dienas trīs, bija pratis apbrīnojami iepazīties ar lietu un «to sīki izstudējis». Vēlāk, piemēram, ar sajūsmu stāstīja, ka viņš visus prokurora lieciniekus pratis īstā laikā «apvest ap stūri» un pēc iespējas apmulsināt, un, galvenais, nomelnot viņu tikumisko reputāciju, protams, līdz ar to nomelnojot arī viņu liecības. Tomēr domāja, ka viņš to dara tikai, tā sakot, rotaļādamies, juridiska spožuma dēļ, lai netiktu aizmirsts neviens no parastajiem advokatu paņēmieniem: jo visi bija pārliecināti, ka nekāda liela un izšķiroša labuma no visas šīs «nomelnošanas» viņš nevarēja gūt un droši vien pats to saprot labāk par visiem, glabājot vēlākam laikam kādu savu ideju, kādu pagaidām apslēptu aizstāvēšanas līdzekli, ko viņš piepeši cels gaismā, kad būs pienācis laiks. Bet pagaidām tomēr, apzinādamies savu varu, viņš it kā rotaļājās un draiskojās. Tā, piemēram, kad pratināja Grigoriju Vasiļjeviču, Fjodora Pavloviča bijušo kambarsulaini, kas nodeva pašu svarīgāko liecību par «atvērtajām durvīm uz dārzu», aizstāvis viņam kluptin uzklupa, kad pienāca viņa kārta uzstādīt jautājumus. Jāpiebilst, ka Grigorijs Vasiļjevičs nostājās zālē, nemaz nesamulsdams ne no tiesas lieliskuma, ne no klātesošās milzu publikas, kas viņā klausījās, paskatā mierīgs un gandrīz dižens. Viņš nodeva savu liecību ar tādu pārliecību, kā sarunādamies divatā ar savu Marfu Ignatjevnu, varbūt tikai drusku godbijīgāk. Viņu samulsināt nebija iespējams. Vispirms prokurors viņu ilgi iztaujāja par visiem Karamazovu ģimenes sīkumiem. Spilgti atklājās visa ģimenes aina. Bija dzirdams, redzams, ka liecinieks ir vaļsirdīgs un objektivs. Ar visu dziļo godbijību pret sava bijušā kunga piemiņu viņš tomēr, piemēram, paziņoja, ka kungs esot bijis netaisns pret Mitju un «neesot pareizi audzinājis bērnus. Viņu, mazu puisīti, bez manis utis būtu noēdušas,» viņš piebilda, attēlodams Mitjas bērnību. «Tāpat neklājās gan tēvam darīt pāri dēlam viņa mātes dzimtās muižas lietā.» Bet uz prokurora jautājumu, kāds pamats viņam apgalvot, ka Fjodors Pavlovičs būtu atrāvis dēlam pienācīgo.izmaksu, Grigorijs Vasiļjevičs visiem par brīnumu nekādu drošu pierādījumu nepavisam nesniedza un tomēr palika pie tā, ka aprēķins ar dēlu esot bijis «nepareizs» un ka tiešām viņam «daži tūkstoši vēl bija jāpiemaksā». Te jāpiezīmē, ka šo jautājumu — vai tiešām Fjodors Pavlovičs Mitjam nav izmaksājis visu viņa daļu, prokurors sevišķi neatlaidīgi vēlāk uzstādīja arī visiem citiem lieciniekiem, kam to varēja vaicāt, neatskaitot ne Aļošu, ne Ivanu Fjodoroviču, bet ne no viena liecinieka nesaņēma nekādu drošu ziņu; visi apstiprināja faktu, un neviens nevarēja sniegt kaut cik skaidru pierādījumu. Pēc tam kad Grigorijs bija attēlojis ainu pie galda, kad ielauzās Dmitrijs Fjodorovičs un piekāva tēvu, draudēdams atgriezties un nosist viņu, — zālē izplatījās drūms iespaids, jo sevišķi tāpēc, ka vecais sulainis stāstīja mierīgi, bez liekiem vārdiem, īpatnējā valodā, un iznāca briesmīgi daiļrunīgi. Bet par pārestību, ko viņam nodarījis Mitja, iesizdams toreiz pa seju un nogāzdams no kājām, viņš piebilda, ka nedusmojoties un sen to piedevis. Par nelaiķi Smerdjakovu viņš izteicās, pārmezdams krustu, ka puisis bijis spējīgs, tikai muļķis un slimības nomākts, bet visvairāk bezdievis un ka bezdievībā viņu mācījuši Fjodors Pavlovičs un viņa vecākais dēls. Bet Smerdjakova godīgumu viņš dedzīgi apliecināja un tūlīt .pastāstīja, ka Smerdjakovs tajos laikos, atradis nomesto kunga naudu, neesot to noslēpis, bet aiznesis kungam, par ko. šis viņam iedāvinājis zelta naudas gabalu un pēc tam visās lietās sācis uzticēties. Bet par durvīm uz dārzu stūrgalvīgi apstiprināja, ka tās bijušas vaļā. Viņu gan tik daudz izprašņāja, ka es visu nemaz nevaru atminēties. Beidzot pratināšanu pārņēma aizstāvis, un tas vispirms sāka taujāt par aploksni, kur Fjodors Pavlovičs «it kā esot» ielicis trīs tūkstoši rubļu «zināmai personai». «Vai jūs redzējāt to pats — jūs, kas tik ilgus gadus stāvējāt savam kungam tik tuvu?» Grigorijs atbildēja, ka neesot redzējis un arī neesot dzirdējis par tādu naudu nepavisam ne no viena «līdz tam laikam, kamēr nu visi par to sākuši runāt». Jautājumu par aploksni arī Fetjukovičs savukārt uzdeva visiem lieciniekiem, kam vien varēja par to jautāt, tikpat neatlaidīgi kā prokurors savu jautājumu par muižas dalīšanu un arī no visiem saņēma to pašu atbildi, ka aploksni neviens nav redzējis, lai gan ļoti daudzi par to dzirdējuši. Šo aizstāvja neatlaidību šinī jautājumā visi pamanīja no paša sākuma.

—   Vai tagad es varētu pie jums griezties ar jautājumu, ja tikai jūs atļaujat, — pēkšņi*un pavisam negaidīti jautāja Fetjukovičs, — no kā bija pagatavots tas balzams vai, tā sakot, tas uzlējums, ar kuru jūs tai .vakarā priekš gulētiešanas, kā zināms no iepriekšējās izmeklēšanas, ieberzējāt savus slimos krustus, tā cerēdams izdziedēties?

Grigorijs stulbi paskatījās pratinātājā un, brītiņu klusējis, nomurmināja: «Tika ielikta salvija.»

—   Tikai salvija? Vai neatceraties vēl kaut ko?

—   Bija arī ceļmalītes.

—   Un varbūt arī pipari? — Fetjukovičs painteresējās.

—   Arī pipari bija.

—   Un tā tālāk. Un tas viss šņabītī?

—   Spirtā.

Zāli pāršalca tikko dzirdami smiekli.

—    Nu redziet, pat spirtā. Ieberzējis muguru, jums taču pārējo pudeles saturu pēc. kādas dievbijīgas lūgšanas, kas zināma tikai jūsu laulātai draudzenei, labpatikās izdzert, vai ne?

—   Izdzēru.

—   Nu, cik apmēram izdzērāt? Apmēram? Mēriņu, divus?

—   Apmēram glāzi.

—   Pat glāzi. Varbūt pat pusotras glāzītes?

Grigorijs apklusa. Viņš it kā kaut ko noprata.

—    Pusotras glāzītes tīra spirtiņa — tas nepavisam nav slikti,' kā jūs domājat? Var pat atvērtus paradīzes vārtus ieraudzīt, ne tikai durvis uz dārzu vien?

Grigorijs cieta klusu. Zālē atkal atskanēja klusi smiekli. Priekšsēdētājs sakustējās.

—   Vai jūs varat droši pateikt, — arvien vairāk un vairāk ieēdās Fetjukovičs, — vai jūs gulējāt vai ne tai brīdī, kad redzējāt atvērtās durvis uz dārzu?

—   Stāvēju kājās.

—   Tas vēl nav pierādījums, ka negulējāt (atkal un atkal smiekliņi zālē). Vai jūs tai brīdī, piemēram, varētu atbildēt, ja jums kāds prasītu kaut ko — nu, piemēram, kurš gads patlaban ir?

—   To es nezinu.

—   Bet kurš gads tad tagad ir, mūsu ērā, pēc Kristus piedzimšanas, vai zināt?

Grigorijs gluži satriekts stāvēja, cieši skatīdamies savā mocītājā. Savādi likās, ka viņš tiešām acīm redzami nezina, kurš patlaban gads.

—   Bet varbūt jūs tomēr zināt, cik jums vienai rokai pirkstu?

—   Esmu atkarīgs cilvēks, — pēkšņi, skaļi un katru vārdu uzsverot, sacīja Grigorijs, — ja priekšniecībai patīk par mani zoboties, tad man jāpacieš.

Fetjukovičs drusku tā kā aprāvās, bet arī priekšsēdētājs iejaucās un pamācoši atgādināja aizstāvim, lai uzstāda piemērotākus jautājumus. To uzklausījis, Fetjukovičs cienīgi palocījās un paziņoja, ka vairāk jautājumu viņam neesot. Zināms, kā publikā, tā arī zvērinātajos varēja palikt mazs šaubu tārpiņš par tāda cilvēka liecību, kam bijusi iespēja «redzēt paradize,s vārtus» zināmā ārstēšanās stāvoklī un kas turklāt nezina, kurš patlaban gads pēc Kristus dzimšanas; tā ka aizstāvis savu rfiērķi tomēr bija sasniedzis. Bet priekš Grigorija aiziešanas atgadījās vēl viena epizode. Priekšsēdētājs, griezdamies pie apsūdzētā, prasīja, vai viņam neesot kas ko piebilst par nodotajām liecībām?

—  Atskaitot durvis, viss cits bijč patiesība, — skaļi iesaucās Mitja. — Ka man utis izsukāja — paldies, ka kāvienus man piedevis — paldies; vecis bija godīgs visu mūžu un uzticams tēvam kā septiņi simti pūdēju.

—   Apsūdzētais, esiet uzmanīgāks vārdu izvēlē, — stingri noteica priekšsēdētājs.

—   Es neesmu pūdelis, — norūca arī Grigorijs.

—   Nu, tad es esmu tas pūdelis, es! — iesaucās Mitja. — Ja viņš apvainojas, tad es to-uzņemos un viņam lūdzu piedošanu: zvērs bija arī pret viņu cietsirdīgs! Arī pret Ezopu bija cietsirdīgs.

—   Pret kādu Ezopu? — priekšsēdētājs atkal bargi pacēla balsi.

—   Nu, pret Pjero… pret tēvu, pret Fjodoru Pavloviču.

Priekšsēdētājs atkal un atkal iespaidīgi un šoreiz jau ļoti

bargi atgādināja Mitjam, lai viņš uzmanīgāk izvējoties savus izteicienus.

—   Jūs pats ar to sev kaitējat savu tiesnešu acīs.

Tāpat visai veikli aizstāvis rīkojās, arī nopratinot liecinieku Rakitinu. Piebildīšu, ka Rakitins bija viens no svarīgākajiem lieciniekiem, no kā daudz sagaidīja prokurors. Izrādījās, ka viņš visu zināja, apbrīnojami daudz zināja, pie visiem viņš bijis, visu redzējis, ar visiem runājis, ļoti sīki zināja Fjodora Pavloviča un visu Karamazovu biogrāfiju. Tiesa, par aploksni ar trim tūkstošiem viņš arī bija dzirdējis tikai no paša Mitjas. Toties sīki attēloja Mitjas varoņdarbus «Galvaspilsētas» traktierī, visus viņu kompromitējošos vārdus un žestus un atstāstīja notikumu ar štabkapteiņa Sņegireva «vīšķi». Tikai par to sevišķo punktu, vai Fjodors Pavlovičs Mitjam kaut ko palicis parādā pie muižas norēķiniem, pat Rakitins nekā nezināja norādīt un izlocījās tikai ar vispārīgām nicīga rakstura izrunām: «Kas gan varēja izšķirt, kurš no viņiem vainīgs, un saskaitīt, kurš kuram palicis parādā, šai Karamazovu padarīšanu juceklī, kur neviens nevarēja ne tikt ar sevi skaidrībā, ne atrast savu vietu?» Visu tiesājamā nozieguma traģēdiju viņš attēloja kā iesakņojušos tikumu sekas, kas izriet no dzimtbūšanas un no cietējas Krievijas pagrimuma nekārtībās un jukās, tāpēc ka tai trūkst attiecīgu iestāžu. Vārdu sakot, viņam ļāva šo to izsacīt. No šīs prāvas Rakitina kungs, pirmo reizi sevi parādījis, tika ievērots; prokurors zināja, ka liecinieks raksta žurnalam apcerējumu par šo noziegumu, un vēlāk savā runā (ko redzēsim tālāk) citēja dažas domas no šī raksta, tātad bija ar to jau iepazinies. Aina, ko attēloja liecinieks, iznāca drūma un liktenīga un deva daudz vielas «apsūdzībai». Vispār Rakitina iztirzājums valdzināja publiku ar domas neatkarību un tās lidojuma neparasto cildenumu. Atskanēja pat divi trīs pēkšņi pasprukuši aplausi tieši tais vietās, kur bija runa par dzimtbūšanu un jukās iestigušās Krievijas ciešanām. Bet Rakitinam, kā jau daždien jaunam cilvēkam, iznāca mazs misēklis, ko tūlīt ļoti veikli prata izmantot aizstāvis. Atbildēdams uz zināmiem jautājumiem par Grušiņu, viņš, aizrāvies ar saviem panākumiem, kurus, zināms, jau pats apzinājās, un ar to cildenuma augstumu, kur bija uzlidojis, atļāvās izteikties par Agrafenu Aleksandrovnu drusku nicinoši kā par «tirgoņa Samsonova mīļāko». Daudz viņš būtu vēlāk devis, lai varētu ņemt šo vārdiņu atpakaļ, jo taisni pie tā viņu tūlīt pieķēra Fetjukovičs. Un tikai tāpēc, ka Rakitins nemaz nebija atskārtis, ka aizstāvis tik īsā laikā varētu līdz tādiem intimiem sīkumiem iepazīties ar šo lietu.

—   Atļaujiet vaicāt, — iesāka aizstāvis ar visai laipnu un pat cieņas pilnu smaidu, kad viņam savukārt pienāca kārta uzstādīt jautājumus, — jūs, zināms, esat tas pats Rakitina kungs, kura brošuru eparchijas valdes izdevumā Dieva priekšā aizgājušā svētnieka Zosimas tēva dzive, pilnu dziļām un reliģiozām domām, ar lielisku un dievbijīgu veltījumu viņa eminencei, es nesen izlasīju ar tādu patikšanu.

—   Es to nerakstīju iespiešanai… to bija vēlāk iespieduši, — nomurmināja Rakitins, it kā pēkšņi kaut kā apstulbināts un gandrīz nokaunējies.

—   O, tas ir lieliski! Domātājs, kāds esat jūs, var ar lielu vērienu atsaukties uz visām sabiedriskām parādībām, un tas viņam pat ir jādara. Ar eminences gādību jūsu visai derīgā brošūra ir izplatīta un sagādājusi attiecīgu labumu… Bet es, galvenais, lūk, par ko gribētu pie jums painteresēties: jūs nupat paziņojāt, ka esot bijis visai tuvs paziņa Svetlovas kundzei? (Nota bene. Izrādījās, ka Grušiņas uzvārds ir «Svetlova». To es pirmoreiz dabūju zināt tikai šinī dienā, prāvas laikā.)

—   Es nevaru atbildēt par visiem savām paziņām … Es esmu jauns cilvēks… un kas gan ņemsies atbildēt par visiem tiem, ar ko viņš satiekas, — Rakitins gluži iekaisa un nosarka.

—   Saprotu, pārāk labi saprotu! — iesaucās Fetjukovičs, it kā pats sakaunējies un it kā strauji steigdamies atvainoties. — Jūs, kā kuru katru citu, varēja savukārt ieinteresēt pazīšanās ar jaunu un skaistu sievieti, kas labprāt pieņem savā namā vietējās jaunatnes ziedu, bet… es gribēju tikai pavaicāt: mums ir zināms, ka Svetlova priekš pāris mēnešiem ārkārtīgi vēlējās iepazīties ar jaunāko Karamazovu, Alekseju Fjodoroviču, un tikai par to, lai jūs viņu atvestu pie tās un tieši viņa toreizējā, klostera kostimā, viņa apsolīja jums samaksāt divdesmit pieci rubļi, kolīdz jūs viņu būsiet atvedis. Un tas, kā zināms, arī notika taisni tās dienas vakarā, kas beidzās ar traģisko katastrofu, uz ko dibinās iztiesājamā lieta. Jūs atvedāt Alekseju Karamazovu pie Svetlovas kundzes — un vai jūs saņēmāt toreiz no Svetlovas tos divdesmit piecus rubļus pateicības naudas, lūk, ko es gribētu no jums dzirdēt!

—   Tas bija joks … Es nesaprotu, kādēļ tas jūs var interesēt. Es paņēmu joka pēc… un gribēju vēlāk atdot…"

—  Tātad paņēmāt. Taču neesat atdevis vēl līdz šim … vai varbūt atdevāt?

—  Tie ir nieki… — murmināja Rakitins, — es nevaru uz tādiem .jautājumiem atbildēt… Es, protams, atdošu.

Iejaucās priekšsēdētājs, bet aizstāvis paziņoja, ka viņam vairāk jautājumu Rakitina kungam neesot. Rakitina kungs nogāja no skatuves drusku aptraipīts. Viņa runas augstā cildenuma iespaids tomēr bija samaitāts, un Fetjukovičs, viņu acīm pavadīdams, it kā sacīja, norādīdams publikai: «Redziet nu, kādi ir jūsu krietnie apsūdzētāji!» Atceros, arī te Mitja nevarēja novaldīties: saniknots par toni, kādā Rakitins izteicās par Grušiņu, viņš piepeši no savas vietas iekliedzās: «Bernārs!» Bet, kad priekšsēdētājs pēc Rakitina nopratināšanas vaicāja apsūdzētam, vai viņš negribot kaut ko piebilst arī no savas puses, Mitja skaļi iesaucās:

—  Viņš pie manis, jau pie apsūdzētā, vilkās naudu aizņemties! Nicināms Bernārs un karjerists, ari dievam viņš netic, eminenci apšmaucis!

Mitju, protams, atkal veda pie prāta par neapvaldītajiem izteicieniem, bet Rakitina kungs bija iznīcināts. Neveicās arī štabkapteinim Sņegirevam ar liecību, bet jau pavisam aiz cita iemesla. Viņš ieradās gluži noskrandis, netīrās drēbēs, dubļainos zābakos, un, neraugoties uz visu piesardzību un iepriekšējo «ekspertizi», pēkšņi izrādījās, ka viņš pavisam piedzēries. Uz jautājumiem par pārestībām, ko viņam nodarījis Mitja, pēkšņi atteicās atbildēt.

—   Dievs ar viņu. Iļjušiņš nelika. Dievs man tur atmaksās.

—   Kas jums nelika runāt? Ko jūs tur pieminat?

—   Iļjušiņš, mans dēliņš: «Tētiņ, tētiņ, kā viņš tevi pazemoja!» Pie akmens teica. Tagad mirst nost…

Stabkapteinis pēkšņi sāka skaļi raudāt un sparīgi nokrita ceļos priekšsēdētājam pie kājām. Viņu pasteidzās izvest, publikai smejoties. No prokurora sagatavotā iespaida nekas neiznāca.

Bet aizstāvis joprojām izmantoja visus līdzekļus un aizvien vairāk un vairāk pārsteidza ar to, ka bija iepazinies ar lietu līdz beidzamam sīkumam. Tā, piemēram, Trifona Borisoviča liecība atstāja jau ļoti stipru iespaidu un, protams, bija Mitjam ārkārtīgi nelabvēlīga. Viņš gandrīz vai uz pirkstiem izrēķināja, ka Mitja, pirmoreiz atbraucot Mokrojā, gandrīz mēnesi priekš katastrofas, nevarējis iztērēt mazāk par trim tūkstošiem vai «varbūt tikai mazdrusciņ mazāk. Tām pašām čigānietēm vien cik netika izšķiests! Un kur nu vēl mūsējiem, mūsu utainajiem zemniekiem, tad nevis pusrubļus vien pa ielu mētāja, bet vismaz divdesmit piecu rubļu gabalus dāvāja, mazāk nedeva. Un cik viņam toreiz vienkārši nenozaga! Bet, kurš nozaga, tas pēdu tur neatstāja vis, kur tu šo vairs noķersi, to zagli, kad pats velti svaidījās. Mūsu ļaudis taču laupītāji, par dvēseles glābšanu vis nedomā. Un meičām, mūsu pašu sādžas meičām cik neaizgāja! No tā laika mūsējie bagāti palikuši, jā gan, agrāk bija nabadzība vien.» Vārdu sakot, viņš atcerējās katru izdevumu, izrēķināja kā uz kauliņiem … Tādā kārtā bija pavisam jāatmet domas, ka iztērēts tikai pusotra tūkstoša, bet cita nauda paglabāta kulītē. «Pats redzēju, viņam rokās redzēju trīs tūkstošus, kā vienu kapeiciņu, savām acīm skatīju, vai nu es rēķināt nesajēgšu!» iesaucās Trifons Borisovičs, visiem spēkiem cenzdamies izdabāt «priekšniecībai». Bet, kad sāka jautāt aizstāvis, tas, gandrīz nemaz necenzdamies apgāzt liecību, pēkšņi sāka runāt par to, ka važonis Timofejs un otrs zemnieks Akims pacēluši Mokrojā, jau pirmās uzdzīves laikā, jau mēnesi pirms apcietināšanas, no grīdas priekšnamā simt rubļus, ko Mitja dzērumā pazaudējis, un atdevuši tos Trifonam Borisovičam, par ko šis katram iedevis pa rublim. «Nu, vai jūs toreiz atdevāt šos simt rubļus Karamazova kungam vai ne?» Lai gan Trifons Borisovičs visādi centās izlocīties, tomēr pēc zemnieku nopratināšanas atzinās, ka šos simt rubļus saņēmis, piebilzdams, ka tos tūlīt svēti atdevis Dmitrijam Fjodorovičam un nodevis rokās «gods godam, bet tikai viņš pats, būdams toreiz pavisam piedzēries, diezin vai var to atcerēties». Bet, tā kā viņš tomēr noliedza, kamēr nebija pasaukti liecinieki zemnieki, ka šos simt rubļus atradis, tad arī viņa liecība, ka viņš atdevis šo sumu iereibušajam Mitjam, gluži dabiski, tika stipri apšaubīta. Tādā kārtā viens no visbīstamākajiem lieciniekiem, ko bija izvirzījusi prokuratura, atkal aizgāja, kritis aizdomās un ar stipri cietušu reputāciju. Tas pats notika arī ar poļiem: viņi ieradās lepni un neatkarīgi. Skaļi apliecināja, ka, pirmkārt, abi «kalpojuši kronim» un ka «pans Mitja» piedāvājis viņiem trīs tūkstoši, lai nopirktu viņu godu, un ka viņi paši redzējuši viņa rokās lielu naudu. Pans Musjalovičs jauca savās frāzēs šausmīgi daudz poļu vārdu un, redzēdams, ka tas viņu tikai paceļ priekšsēdētāja un prokurora acīs, beidzot kļuva pavisam liels savā garā un sāka jau runāt tikai poliski. Bet Fetjukovičs arī viņus notvēra savos tīklos: lai kā atkal atsauktais Trifons Borisovičs gribēja izlocīties, tomēr viņam bija jāatzīstas, ka viņa kāršu partiju pans Vrubļevskis samainījis ar savējo un ka pans Musjalovičs, turēdams banku, pārmainījis kārti. To apstiprināja arī Kalganovs, nododams savu liecību, un abiem paniem bija ar kaunu jāaiziet, publikai pat smejoties.

Pēc tam gluži tas pats notika ar gandrīz visiem bīstamākajiem

lieciniekiem. Katru no viņiem Fetjukovičs mācēja tikumiski aptraipīt un palaist ar garu degunu. Interesenti un juristi tikai jūsmoja un tomēr palika neizpratnē, kam tik svarīgam un izšķirošam tas viss varētu noderēt, jo, es atkārtoju, visi sajuta apsūdzības neatvairāmību, kas pieauga aizvien vairāk un traģiskāk. Tomēr no «lielā maga» pašapziņas tie redzēja, ka viņš ir mierīgs, un gaidīja: ne jau velti «tāds vīrs» bija atbraucis no Pēterburgas, nav tas vīrs, kas atgrieztos tukšā.

III Medicīniskā ekspertīze un viena mārciņa riekstu

Arī mediciniskā ekspertize apsūdzētajam neko daudz nepalīdzēja. Un arī pats Fetjukovičs, kā_likās, no tās daudz necerēja, kā tas vēlāk tiešām arī izrādījās. īstenībā tā notika tikai tāpēc, ka Katerina Ivanovna uzstāja, jo viņa tieši šim gadījumam bija ataicinājusi no Maskavas slavenu ārstu. Aizstāvis, protams, ar to nekā nevarēja zaudēt, bet labākajā gadījumā varēja pat kaut ko iegūt. Tomēr te pa daļai norisinājās pat kaut kas komisks, un taisni aiz vienprātības trūkuma ārstu starpā. Par ekspertiem bija — atbraukušais slavenais ārsts, tad mūsu ārsts Hercenštūbe un beidzot jaunais ārsts Varvinskis. Abi pēdējie figurēja arī kā vienkārši liecinieki, kurus bija izsaucis prokurors. Pirmo kā ekspertu iztaujāja ārstu Hercenštūbi. Tas bija septiņdesmit gadus vecs vīrs, sirms un pliku pakausi, vidēja auguma, spēcīgu miesas būvi. Mūsu pilsētā visi viņu ļoti 'godāja un cienīja. Viņš bija apzinīgs ārsts, jauks un dievbijīgs cilvēks, kaut kāds hernhutietis vai «moraviešu brālis» — skaidri nezinu. Viņš mūsu pusē dzīvoja jau ļoti ilgi un izturējās ar ārkārtīgu cieņu. Viņš bija labsirdīgs un mīlēja cilvēkus, ārstēja nabadzīgos slimniekus un zemniekus par brīvu, pats gāja viņu būdiņās un kaktos un atstāja naudu zālēm, bet pie tam bija arī ietiepīgs kā mūlis. Piespiest viņu atteikties no viņa idejas, ja tā bija viņam iesēdusies galvā, nekādi nebija iespējams. Starp citu, pilsētā gandrīz visiem jau bija zināms, ka slavenais atbraukušais ārsts, sabijis pie mums tikai divi trīs dienas, atļāvies dažus ārkārtīgi nievājošus spriedumus par ārsta Hercenštūbes spējām. Kaut arī Maskavas ārsts ņēma par viziti ne mazāk par divdesmit pieciem rubļiem, tomēr daži mūsu pilsētā bija priecīgi, ka viņš atbraucis, naudas nežēloja un metās pie viņa pēc padoma. Visus šos slimniekus priekš tam, protams, bija ārstējis Hercenštūbe, un nu slavenais ārsts visur ļoti asi nokritizēja viņa ārstēšanu. Beidzot, ierazdamies pie slimnieka, viņš jau tieši prasīja: «Nu, kas jūs te pūšļoja, Hercenštūbe? He-he!» Ārsts Hercenštūbe, protams, visu to dabūja zināt. Un nu visi trīs ārsti viens pēc otra ieradās uz aptauju. Ārsts Hercenštūbe tieši paziņoja, ka «apsūdzētā gara spēju nenormalība redzama pati par sevi». Pēc tam, izklāstījis savus apsvērumus, kurus es te izlaidīšu, viņš piebilda, ka šī nenormalība esot redzama, galvenais, ne tikai no apsūdzētā agrākās rīcības, bet arī tagad, šai pašā brīdī, un, kad viņam lūdza paskaidrot, no kā tā redzama tagad, šai brīdī, tad vecais ārsts visā savā neliekuļotajā vaļsirdībā norādīja uz to, ka apsūdzētajam, ienākot zālē, «bija šajos apstākļos neparasts un dīvains izskats, viņš soļoja uz priekšu kā kareivis un stīvi raudzījās taisni uz priekšu, kad viņam īstenībā bija jāskatās pa kreisi, kur publikā sēž dāmas, jo viņš ir bijis liels daiļā dzimuma cienītājs un viņam būtu ļoti daudz jādomā par to, ko tagad par viņu iteiks dāmas», — vecītis nobpidza savā savdabīgajā valodā. Jāpiebilst, ka viņš krieviski runāja ļoti daudz un labprāt, bet katrs teikums viņam iznāca kaut kā pēc vācu manieres, kas tomēr viņu nemaz neuztrauca, jo viņam visu mūžu bija vājība uzskatīt savu krievu izrunu par priekšzīmīgu, «pat labāku nekā pašiem krieviem», un ar sevišķu patiku viņš pieminēja krievu sakāmvārdus, katru reizi apgalvodams, ka krievu sakāmvārdi esot labākie un izteiksmīgākie sakāmvārdi pasaulē. Vēl piezīmēšu, ka viņš sarunā, varbūt aiz izklaidības, bieži aizmirsa visparastākos vārdus, ko labi zināja, bet kas pēkšņi diezin kāpēc viņam izkrita no prāta. Tas pats tomēr atgadījās arī tad, kad viņš runāja vāciski, un tādās reizēs viņš aizvien ķerstīja ar roku gaisā, it kā gribēdams notvert pazudušo vārdiņu, un tad neviens viņu nevarēja piespiest turpināt sākto runu, kamēr pazaudētais vārds nebija atrasts. Viņa piezīme par to, ka apsūdzētajam ienākot būtu jāskatās uz dāmām, sacēla publikā jautru sačukstēšanos. Visas mūsu dāmas vecīti ļoti mīlēja un zināja arī, ka viņš, visu mūžu nodzīvojis vecpuisī, šķīstībā un dievbijībā, uz sievietēm raudzījās kā uz augstākām un ideālām būtnēm. Un tāpēc viņa negaidītā piezīme visiem likās ārkārtīgi dīvaina.

Maskayas ārsts, kad viņam savukārt jautāja, asi un noteikti apstiprināja, ka turot apsūdzētā psichisko stāvokli par nenormālu, «pat augstākā mērā». Viņš daudz un gudri runāja par «afektu» un «māniju» un secināja, ka, spriežot pēc visām savāktajām ziņām, apsūdzētais jau dažas dienas pirms aresta neapšaubāmi atradies slimīgā afekta stāvoklī un, ja izdarījis noziegumu, tad, kaut ari apzinājies to, tomēr gandrīz nevilšus, nepavisam nebūdams spējīgs cīnīties pret slimīgo morālisko tieksmi, kas viņu pārņēmusi. Bet bez afekta ārsts saskatījis ari māniju, kas jau uz priekšu norādot, pēc viņa vārdiem, tiešu ce)u uz pilnīgu ārprātu.'(NB. Es atstāstu saviem vārdiem, ārsts runāja ļoti gudrā un speciālā valodā.) «Visa viņa izturēšanās ir pretēja veselam saprātam tin loģikai,» viņš turpināja. «Es nemaz nerunāju par to, ko neesmu redzējis, proti, par pašu noziegumu un visu šo katastrofu, bet pat aizvakar, sarunājoties ar mani, viņam bija neizprotams, nekustīgs skatiens. Negaidīti smiekli pavisam nevietā. Pastāvīga neizprotama nervozitāte, dīvaini vārdi: «Bernārs», «efika» un citi, kas nav vajadzīgi.» Bet sevišķi ārsts saskatīja šo māniju tajā apstāklī, ka apsūdzētais pat nespējot-runāt par tiem trim tūkstošiem rubļu, kas viņam it kā nokrāpti, bez. kāda neparasta satraukuma, turpretim par visām citām savām klizmām un nodarītām pārestībām runājot un atceroties diezgan vienaldzīgi. Beidzot, pēc ievāktām ziņām, viņš gluži tāpat arī agrāk, katru reizi, kad bijusi runa par šiem trim tūkstošiem, nonācis gandrīz kāda afekta stāvoklī, taču par viņu ir liecības, ka viņš ir nesavtīgs un nav mantrausīgs. «Kas zīmējas uz mana mācītā kolēģa domām,» Maskavas ārsts ironiski piebilda, savu runu nobeigdams, «ka apsūdzētajam, ienākot zālē, būtu jāskatās uz dāmām, bet nevis taisni uz priekšu, tad varu teikt tikai to, ka šāds spriedums ir ne tikai jocīgs, bet turklāt arī radikali aplams, jo, kaut arī es pilnīgi piekrītu, ka apsūdzētajam, ienākot tiesas zālē, kur izšķiras viņa liktenis, nevajadzētu tik nekustīgi skatīties taisni uz priekšu un ka to tiešām varētu uzskatīt par viņa nenormālā dvēseles stāvokļa pazīmi šinī brīdī, tomēr līdz ar to es apgalvoju, ka viņam nebija vis jāskatās pa kreisi, uz dāmām, bet, gluži otrādi, pa labi, meklējot ar acīm savu aizstāvi, kura palīdzībā ir visa viņa cerība un no kura aizstāvības tagad atkarīgs viss viņa liktenis.» Savas domas ārsts izteica noteikti un uzstājīgi. Bet abu mācīto ekspertu nevienprātībai sevišķu komismu piešķīra ārsta Varvinska negaidītais spriedums, — to nopratināja beidzamo. Pēc viņa domām, apsūdzētais kā tagad, tā arī agrāk esot pilnīgi normālā stāvoklī, un, kaut arī tiešām pirms apcietināšanas tam bijis jābūt nervozā un ārkārtīgi uzbudinātā stāvoklī, tad tas varējis notikt daudzu visai acīm redzamu iemeslu dēļ: aiz greizsirdības, dusmām, nepārtrauktā dzēruma utt. Bet šai nervozajā stāvoklī neesot meklējams nekāds sevišķs «afekts», par ko nupat runāts. Kas-.attiecas uz to, vai apsūdzētajam, ienākot zālē, bijis jāskatās pa labi vai pa kreisi, tad, «pēc viņa vienkāršās saprašanas», apsūdzētajam, zālē ienākot, tieši bijis jāskatās taisni uz priekšu, kā viņš to ari darījis, jo taisni pretī sēdējuši priekšsēdētājs un tiesas locek|i, no kuriem tagad atkarīgs viss viņa liktenis. «Tā ka, skatīdamies taisni uz priekšu, viņš ar to pašu arī pierādījis savu pilnīgi normālo prāta stāvokli šinī brīdī,» jaunais ārsts diezgan dedzīgi nobeidza savu «vienkāršo» liecību.

—   Bravo, dakter! — Mitja no savas vietas iesaucās. — Taisni tā!

Mitju, protams, apsauca, bet jauna ārsta spriedumam bija izšķirošs iespaids kā uz tiesnešiem, tā arī publiku, jo, kā vēlāk izrādījās, visi bija viņam piekrituši. Ārsts Hercenštūbe, ko pēc tam nopratināja jau kā liecinieku, gluži negaidot noliecināja Mitjas labā. Kā mūsu pilsētas vecs iedzīvotājs, kas jau sen pazinis Karamazovu ģimeni, viņš sniedza dažas «apsūdzībai» visai interesantas liecības un pēkšņi, it kā kaut ko aptvēris, piebilda:

—   Un tomēr nabaga jauneklim varēja būt nesalīdzināmi labāks liktenis, jo viņš bija labas dabas cilvēks kā bērnībā, tā arī pēc bērnības, to es zinu. Bet krievu sakāmvārds teic: «Ja kādam ir viens prāts, tas ir labi, bet, ja atnāk ciemos otrs gudrs cilvēks, tad ir vēl labāk, jo tad ir divi prāti un nevis viens vien …»

—   Prāts ir laba lieta, bet divi prāti — vēl labāka, — prokurors nepacietīgi pateica priekšā, jau no seniem laikiem pazīdams vecīša paradumu runāt lēni, gari, nebēdājot par savas runas iespaidu un par to, ka liek citiem gaidīt, bet, gluži otrādi, vēl sevišķi augstu vērtējot savu neveiklo, priecīgi pašapmierināto vācisko banalo asprātību. Bet vecītis ļoti mīlēja runāt asprātības.

—   O, j-jā, to jau es saku, — viņš tiepīgi atsāka, — viens prāts ir laba lieta, bet divi daudz labāka. Bet pie viņa otrs cilvēks ar prātu neatnāca, un savu viņš arī palaida … Kā tas bija, kur viņš to palaida? To vārdu, kur viņš palaida savu prātu, es esmu aizmirsis, — viņš turpināja, ķerstīdams ar roku acu priekšā, — ah, jā, spazieren.

—   Pastaigāties?

—   Nu jā, pastaigāties, to jau es saku. Tā nu viņa prāts aizgāja pastaigāties un nokļuva tik dziļā vietā, kur pazaudēja sevi. Un tomēr viņš bija pateicīgs un jūtīgs jauneklis, o, es ļoti labi atceros viņu vēl šitik maziņu, tēva pamestu netīrā pagalmā, kad viņš skraidīja pa zemi bez zābaciņiem un ar biksītēm vienā podziņā …

Kāda sentimentālā un dziļi izjusta nots pēkšņi ieskanējās krietnā vecīša balsī. Fetjukovičs uzfeiz nodrebēja, it kā kaut ko nojauzdams, un uzreiz pieķērās.

—   O jā, es pats toreiz vēl biju jauneklis … Man … nu jā, toreiz bija četrdesmit pieci gadi, es tikko biju šurp atbraucis. Un tad man kļuva žēl zēna, un es vaicāju sev: kāpēc es nevaru viņam nopirkt Vienu mārciņu … Nu jā, mārciņu kā? Es aizmirsu, kā to sauc… mārciņu tā, ko bērni ļoti mīl, kā tas bij, — nu, kā tas bij … — ārsts atkal ķerstīja ar rokām, — tas aug kokā, to salasa un visiem dāvina …

—  Āboli?

—  Ai n-nē-nē! Mārciņu, mārciņu, āboli desmitos, nevis «mārciņās … nē, to ir daudz un visi maziņi, ieliek mutē un kr-r-raks!

—   Rieksti?

— Nu jā, irieksti, to jau es saku, — ārsts apstiprināja vis-mierīgākā balsī, it kā nemaz nebūtu meklējis vārda, — un es aiznesu viņam vienu mārciņu riekstu, jo zēnam nekad un neviens vēl nebija aiznesis mārciņu riekstu, un es pacēlu savu pirkstu un teicu viņam: puisēn! Gott der Vater, — viņš iesmējās un teica: «Gott der Vater.»   — «Gott der Sohn.»   Viņš atkal iesmē¬jās un šļupstēja: «Gott der Sohn.» — «Gott der heilige Geist.» 3 Tad viņš atkal iesmējās un teica, kā nu mācēja: «Gott der heilige Geist.» Un es aizgāju. Trešā dienā eju garām, un viņš jau sauc man pats: «Krusttēv, Gott der Vater, Gott der Sohn,» un tikai bija aizmirsis «Gott der heilige Geist», bet es viņam atgādināju, un man atkal palika viņa ļoti žēl. Bet viņu aizveda, un es vairs viņa neredzēju. Un, lūk, pagāja divdesmit trīs gadi, es sēžu vienu rītu savā kabinetā, jau baltu galvu, un piepeši ienāk ziedošs jauneklis, kura es nekādi nevaru pazīt, bet viņš pacēla pirkstu un smiedamies teica: «Gott der Vater, Gott der Sohn und Gott der heilige Geist! Es nupat atbraucu un atnācu jums pateikties par mārciņu riekstu, jo man neviens nekad nebija pircis toreiz mārciņas riekstu, bet jūs vienīgais man nopirkāt mārciņu riekstu.» Un tad es atcerējos savu laimīgo jaunību un nabaga puisēnu pa¬galmā bez zābaciņiem, un man sirds sakustējās, un es teicu: «Tu esi pateicīgs jauneklis, jo visu mūžu atcerējies to mārciņu riekstu, ko es tev aiznesu tavā bērnībā.» Un es apkampu viņu un svētīju. Un es raudāju. Viņš smējās, bet viņš arī raudāja ... jo krievs ļoti bieži smejas tur, kur ir jāraud. Bet viņš arī raudāja, es to redzēju. Un tagad, ak vai! ...

—  Arī tagad raudu, .vāciet, arī tagad raudu, tu dieva cilvēciņ! — Mitja no savas vietas pēkšņi iesaucās.

Lai būtu kā būdams, tomēr stāstiņš atstāja uz publiku diezgan labvēlīgu iespaidu. Bet galveno efektu Mitjas labā radīja Katerinas Ivanovnas liecība, par ko tūlīt stāstīšu. Un vispār, kad sākās liecinieki а dйcharge, tas ir, aizstāvja aicinātie, tad liktenis it kā pēkšņi un pa»t nopietni Mitjam uzsmaidīja un, kas viszīmīgākais, — negaidīti pat pašam aizstāvim. Bet vēl priekš K'aterinas Ivanovnas tika nopratināts Aļoša, kas pēkšņi atcerejās kādu faktu, kas jau bija it kā pozitiva liecība pret vienu no vissvarīgākajiem apsūdzības punktiem.

IV Laime uzsmaida Mitjam

Tas notika pavisam negaidīti pat pašam Aļošam. Viņu nopratināja bez zvēresta, un es atceros, ka jau no pirmiem pratināšanas vārdiem abas puses izturējās pret viņu ārkārtīgi laipni un ar simpātijām. Bija redzams, ka viņam pa priekšu gāja laba slava. Aļoša liecināja vienkārši un atturīgi, bet viņa liecībās skaidri izpaudās karstas simpātijās pret nelaimīgo brāli. Atbildēdams uz kādu jautājumu, viņš raksturoja brāli kā varbūt nesavaldīgu un kaislībās ierautu cilvēku un tomēr tai pašā laikā krietnu, lepnu un augstsirdīgu, kas gatavs pat ziedoties, ja to no viņa prasītu. Viņš gan atzina, ka pēdējās dienās brālis aiz kaislības pret Grušiņu, aiz sāncensības ar tēvu bijis neciešamā stāvoklī. Viņš ar sašutumu noraidīja katru domu par to, ka brālis varētu nosist aplaupīšanas nolūkā, kaut arī atzinās, ka šie trīs tūkstoši Mitjas prātos pārvērtušies gandrīz par kādu māniju, ka viņš tos uzskatījis par mantojuma daļu, ko tēvs viņam ar viltu atrāvis, un ka, nepavisam nebūdams mantkārīgs, par šiem trim tūkstošiem nemaz nevarējis runāt bez ārkārtīga uzbudinājuma un trakām dusmām. Par divu «personu» (kā izteicās prokurors), tas ir, Grušiņas un Kates, sacensību atbildēja izvairigi un uz vienu vai diviem jautājumiem pat pavisam atteicās atbildēt.

—   Vai jūsu brālis jums vismaz neteica, ka grib savu tēvu nogalināt? — jautāja prokurors. — Jūs varat neatbildot, ja atrodat to par vajadzīgu, — viņš piebilda.

—   Tieši neteica, — Aļoša atbildēja.

—   Kā tad? Aplinkus? «

—    Reiz viņš man stāstīja par savu personīgo ienaidu pret tēvu un ka baidoties, ka… visjaunākā bridi… riebuma bridi… varbūt spētu viņu ari nogalināt.

—   Un jūs, to dzirdot, viņam noticējāt?

—  Baidos teikt, ka noticēju. Tomēr es vienmēr biju pārliecināts, ka liktenīgā brīdī viņu aizvien izglābs kādas augstākas jūtas, kā tas tiešām arī ir noticis, jo viņš nav nogalinājis manu tēvu, — Aļoša beidza stingrā un ska|ā balsī pār visu zāli. Prokurors nodrebēja kā kara zirgs, kas uzdzirdis tauru signālu.

—   Esiet pārliecināti, ka es pilnīgi ticu jūsu pārliecības vislielākai neliekuļotībai un nemaz nesaistu un neasimilēju to ar jūsu mīlestību pret nelaimīgo brāli. Jūsu īpatnējais ieskats par visu šo traģisko epizodi, kas norisinājusies jūsu ģimenē, mums jau zināms no iepriekšējās izmeklēšanas. Es neslēpšu jums, ka tas ir augstākā mērā savdabīgs un runā pretī visām pārējām liecībām, ko prokuratura ievākuši. Un tāpēc es uzskatu par vajadzīgu jautāt jums jau neatlaidīgi: kādi īsti bija tie dati, kas vadīja jūsu domu un noveda to pie galīgās pārliecības par jūsu brāļa nevainīgumu un, gluži pretēji, par otras personas vainīgumu, uz ko jūs tieši norādījāt jau iepriekšējā izmeklēšanā?

—   Iepriekšējā izmeklēšanā es atbildēju tikai uz jautājumiem,— klusu un mierīgi atbildēja Aļoša, — pats es Smerdjakovu netiku apvainojis.

—   Un tomēr uz viņu norādījāt?

—   Es norādīju pēc brāļa Dmitrija vārdiem. Man jau priekš pratināšanas izstāstīja, kas noticis, viņu arestējot, un ka viņš pats toreiz norādījis uz Smerdjakovu. Es pilnīgi ticu, ka brālis nav vainīgs. Un, ja viņš nav nositis, tad …

—   Tad Smerdjakovs? Kādēļ tad taisni Smerdjakovs? Un kādēļ tieši jūs tik negrozāmi esat pārliecināti, ka jūsu brālis nav vainīgs?

—   Es nevarēju brālim neticēt. Es zinu, ka man viņš nemelos. Es no viņa sejas redzēju, ka viņš man nemelo.

—   Tikai no sejas? Vai tie ir visi jūsu pierādījumi?

—   Citu pierādījumu man nav.

—   Un arī par Smerdjakova vainu jums nav cita kaut vismazākā pierādījuma kā tikai jūsu brāļa vārdi un viņa sejas izteiksme?

—  Jā, cita pierādījuma nav.

Ar to izbeidzās prokurora jautājumi. Aļošas atbildes sagādāja publikai vislielāko vilšanos. Par Smerdjakovu pie mums spriedelēja jau priekš tiesas, viens bija kaut ko dzirdējis, otrs uz kaut ko norādīja, runāja par Aļošu, ka viņš savācis kādus ārkārtīgus pierādījumus par labu brālim un par ļaunu sulainim, un nu — nekā, nekādu pierādījumu, tikai kaut kāda tikumiska pārliecība, tik dabiska viņam kā apsūdzētā miesīgam brālim.

Bet tad sāka vaicāt Fetjukovičs. Uz jautājumu, kad īsti apsūdzētais teicis viņam, Aļošam, par savu ienaidu pret tēvu un par to, ka varētu viņu nogalināt, un vai viņš dzirdējis to no brāļa, piemēram, pēdējo reizi tiekoties priekš katastrofas, Aļoša-atbildēdams pēkšņi it kā nodrebēja, it kā kaut ko tikai tagad atcerējies un izpratis:

—   Es nupat atcerējos kādu apstākli, ko pats biju jau gandrīz pavisam aizmirsis, jo toreiz man tas bija tik neskaidrs, bet tagad …

Un Aļoša aizrāvies, kā redzams, tikai nupat piepeši aptvēris notikumu sakarību, atcerējās, ka, beidzamo reizi tiekoties ar Mitju, vakarā, pie koka, ceļā uz klosteri, Mitja, sizdams pie krūtīm, «augšpus krūtīm», vairākas reizes atkārtojis, ka viņam esot līdzeklis, kā atgūt savu godu, ka līdzeklis esot tepat, te, uz viņa krūtīm … — Es toreiz nodomāju, ka viņš, sizdams sev pie krūtīm, runāja par savu sirdi, — Aļoša turpināja, — par to, ka savā sirdī viņš varētu gūt spēkus, lai izkļūtu no kāda šausmīga negoda, kas viņam gaidāms un ko viņš pat man nedrīkstēja atklāt. Atzīstos, es toreiz taisni nodomāju, ka viņš runā par tēvu un ka viņš nodreb kā no negoda no domām aiziet pie tēva un pastrādāt pie viņa kādu varasdarbu, un taisni toreiz viņš it kā kaut ko norādīja uz savām krūtīm, tā ka, atceros, man taisni toreiz iešāvās prātā, ka sirds nepavisam nav tai pusē, bet zemāk un viņš sit daudz augstāk, lūk, te, tūlīt zem kakla, un viņš rādīja tikai šai vietā. Šī doma toreiz man likās muļķīga, bet viņš varbūt taisni norādīja toreiz uz šo kulīti, kurā bija iešūti tie pusotra tūkstoša! …

—   Pareizi! — Mitja no vietas pēkšņi iesaucās. — Tā ir, Aļoša, tā ir, toreiz es pa to situ ar dūri!

Fetjukovičs steigšus metās pie viņa, lūgdams apmierināties, un tai pašā brīdī ķeršus pieķērās Aļošam. Aļoša, pats aizrāvies atmiņās, dedzīgi izteica savu pārliecību, ka šis negods droši vien bijis itaisni tas, ka, nēsādams kaklā šos tūkstoš piecsimt rubļus, ko viņš varētu atdot Katerinai Ivanovnai kā pusi no sava parāda, viņš tomēr nolēmis viņai šo pusi neatdot un izlietot to kam citam, tas ir, Grušiņas aizvešanai, ja viņa būtu ar mieru …

—   Tā ir, taisni tā, — Aļoša sauca pēkšņā uztraukumā, — brālis man toreiz taisni teica,ka pusi, pusi negoda (viņš vairākas reizes sacīja: pusi!) viņš varētu tūliņ no sevis nokratīt, bet esot ļoti nelaimīgs par savu rakstura vājību, jo to neizdarīšot… iepriekš zinot, ka nevarot un nespējot to izdarīt!

—   Un jūs droši, skaidri atceraties, ka viņš taisni šai vietā sita sev.pie krūtīm? — Fetjukovičs kāri pratināja.

—   Droši un skaidri, jo toreiz es taisni nodomāju: kādē] gan viņš sit tik augstu, ja sirds ir zemāk, un man tūliņ šī doma likās tnuļķīga-… es to atceros, ka likās mu|ķīga! … Tas man iešāvās prātā. Tāpēc, jau arī es nupat to atcerējos. Un kā gan es to varēju aizmirst līdz pat šim laikam! Viņš taisni uz šo kulīti norādīja, ka viņam ir līdzekļi, bet ka viņš neatdos pusotra tūkstoša! Un, kad viņu arestēja Mokrojā, viņš tieši kliedza, — es to zinu, man stāstīja, — ka turot par visnegodīgāko soli visā savā mūžā to, ka, lai gan viņam bijusi nauda, ko atdot pusi (taisni pusi!) parāda Katerinai Ivanovnaii, lai nepaliktu viņas acīs par zagli, viņš tomēr nolēmis neatdot un labāk palikt viņas acīs par zagli nekā šķirties no naudas! Un kā viņš mocījās, kā viņš mocījās šī parāda dēļ! — Aļoša beigās izsaucās.

Protams, iejaucās arī prokurors. Viņš palūdza Aļošam vēlreiz aprakstīt, kā tas viss bijis, un vairākkārt uzstāja, noprasīdams: vai tiešām apsūdzētais, sizdams sev pie krūts, it kā uz ko norādījis? Varbūt viņš vienkārši sitis ar dūri pa krūtīm?

—   Un nemaz ne ar dūri! — izsaucās Aļoša. — Bet tieši norādīja ar pirkstiem un rādīja te, ļoti augstu… Un kā gan es to varēju tā aizmirst līdz šim brīdim!

Priekšsēdētājs griezās pie Mitjas ar jautājumu, kas viņam būtu sakāms par nodoto liecību. Mitja apstiprināja, ka viss taisni tā bijis, ka viņš rādījis tieši uz saviem pusotriem tūkstošiem, kas bijuši viņam uz krūtīm, tūliņ zem kakla, un ka, protams, tas bijis negods. «Negods, ko es nenoliedzu, visnegodīgākā rīcība visā manā mūžā!» iesaucās Mitja. «Es varēju tos atdot un neatdevu. Labāk paliku viņas acīs par zagli, bet neatdevu, un vislielākais negods bija tas, ka jau iepriekš zināju, ka neatdošu! Pareizi, Aļoša! Paldies, Aļoša!»

Ar to beidzās Aļošas pratināšana. Svarīgs un raksturīgs bija taisni tas apstāklis, ka bija atradies kaut arī tikai viens fakts, kaut arī tikai viens, teiksim, visniecīgākais pierādījums, gandrīz tikai pierādījuma līdzība, kas tomēr kaut drusku liecināja, ka tiešām ir bijusi kāda kulīte, ka tanī bijis pusotra tūkstoša un ka apsūdzētais nav melojis iepriekšējā izmeklēšanā, kad viņš Mokrojā paziņoja, ka šie pusotra tūkstoša «bija viņa nauda»! Aļoša bija priecīgs, gluži nosarcis, viņš nosēdās viņam norādītā vietā,

Viņš vēl ilgi atkārtoja pie sevis: «Kā es to aizmirsu? Ka es to varēju aizmirst? Un kā es to pēkšņi tikai tagad atcerējos?»

Sākās Katerinas Ivanovnas pratināšana. Tikko viņa parādījās, zālē sākās kaut kas neparasts. Dāmas tvēra pēc lornetēm un binokļiem, vīrieši sakustējās, daži pat piecēlās kājās, lai labāk saredzētu. Vēlāk visi apgalvoja, ka Mitja pēkšņi nobālējis «kā līķis», tikko viņa ienākusi. Viscaur melnā, kautri un gandrīz bikli viņa tuvojās norādītai vietai. No viņas sejas nevarēja uzminēt, vai viņa uztraukta, bet viņas tumšajā, grūtsirdīgajā skatienā mirdzēja cieša apņēmība. Jāatzīmē, vēlāk ļoti daudzi apgalvoja, ka viņa šai brīdī esot bijusi apbrīnojami daiļa. Viņa runāja klusu, bet skaidri sadzirdami visā zālē. Viņa izturējās ārkārtīgi mierīgi vai vismaz centās būt mierīga. Priekšsēdētājs uzsāka jautāt uzmanīgi, ārkārtīgi godbijīgi, it kā baidīdamies aizskart «dvēseles stīgas» un cienīdams lielās bēdas. Bet Katerina Ivanovna pati, jau ar pašiem pirmajiem vārdiem, atbildot uz kādu jautājumu, noteikti paziņoja, ka bijusi apsūdzētajam saderināta līgava, «līdz tam laikam, kamēr viņš pats mani atstāja …» viņa klusu piebilda. Kad viņai prasīja par trim tūkstošiem, ko viņa Mitjam uzticējusi nosūtīt pa pastu viņas radiniekiem, viņa noteikti paziņoja: «Es viņam nedevu tieši nosūtīšanai: es toreiz nojautu,, ka viņam nauda ļoti vajadzīga … tai brīdī… Es viņam iedevu tos trīs tūkstošus ar noteikumu, lai viņš tos aizsūta, ja grib, mēneša laikā. Velti viņš sevi vēlāk tik daudz nomocīja šā parāda dēļ…»

Es neatstāstu visus jautājumus un visas viņas atbildes vārdu pa vārdam, es tikai atstāstu viņas liecību būtisko jēgu:

— Es biju cieši pārliecināta, ka viņš vienmēr pagūs nosūtīt šos trīs tūkstošus, tiklīdz saņems no tēva, — viņa turpināja, atbildēdama uz jautājumiem. — Es vienmēr biju pārliecināta par viņa nesavtību un par viņa godīgumu … lielu godīgumu . .. naudas lietās. Viņš bija cieši pārliecināts, ka saņems no tēva trīs tūkstoši rubļu, un vairākkārt man to stāstīja. Es zināju, ka viņam ar tēvu nesaskaņas, un vienmēr biju un arī līdz sim laikam esmu pārliecināta, ka tēvs pret viņu izturējies netaisni. Es neatceros, ka viņš kādreiz būtu izteicis pret tēvu kādus draudus. Vismaz manā klātbūtnē viņš nekā nav runājis, nav bijis nekādu draudu. Ja viņš toreiz būtu pie manis atnācis, es tūliņ nomierinātu viņa bažas šo nelaimīgo trīs tūkstošu dēļ, ko viņš man bija parādā, bet viņš vairs pie manis nenāca … un es pati… stāvoklis bija tāds… ka es pati viņu nevarēju saukt pie sevis … Un man jau nebija nekādu tiesību šo parādu viņam atprasīt, — viņa pēkšņi piebilda, un viņas balsī ieskanējās kaut kas noteikts, — es pati reiz no viņa saņēmu aizdevumu, vēl lielāku nekā trīs tūkstoši, un pieņēmu to, lai gan toreiz nemaz nevarēju paredzēt, .ka kaut jel kādreiz spēšu viņam atdot savu parādu …

Viņas balss tonī it kā ieskanējās kāds izaicinājums. Taisni šai brīdī pienāca Fetjukoviča kārta uzstādīt jautājumus.

— Tas nenotika vis še, bet jūsu pazīšanās sākumā? — Fetjukovičs uzķēra, uzmanīgi pielavīdamieš, uzreiz nojauzdams kaut ko labvēlīgu. (Atzīmēšu iekavās, ka viņš, neraugoties uz to, ka bija pa daļai arī pašas Katerinas Ivanovnas ataicināts no Pēterburgas, tomēr nekā nezināja par notikumu ar pieciem tūkstošiem, ko Mitja viņai bija iedevis jau tajā pilsētā, nedz arī par «locīšanos līdz zemei». Viņa to neteica un slēpa no Fetjukoviča! Un tas bija dīvaini. Var droši apgalvot, ka viņa pati līdz pašam beidzamam brīdim nezināja, vai viņa šo epizodi tiesā atstāstīs vai ne, un gaidīja kādu iedvesmu.)

Nē, es nekad neaizmirsīšu šos brīžus! Viņa sāka stāstīt, viņa visu izstāstīja, visu to epizodi, ko Mitja atklāja Aļošam, «locīšanos līdz zemei», iemeslus, par savu tēvu, par savu ierašanos pie Mitjas, un ne ar vārdu, ne ar vienu vienīgu mājienu nepieminēja to, ka Mitja ar viņas māsas starpniecību pats uzaicinājis «atsūtīt pie viņa Katerinu Ivanovnu pēc naudas». To viņa augstsirdīgi noklusēja un nekaunējās atklāt, ka viņa, viņa pati toreiz aizskrējusi pie jauna virsnieka, jūtu uzplūduma brīdī, cerēdama uz kaut ko … lai palūgtu viņam naudu. Tas bija kaut kas satricinošs. Es trīcēju un drebēju klausīdamies, zāle pamira, uztverdama katru vārdu. Tas bija kaut kas nedzirdēts, tā ka pat no tik patvaļīgās un nicinoši lepnas jaunavas kā viņa gandrīz nevarēja sagaidīt tik cildeni vaļsirdīgas liecības, tāda upura, tādas sevis iznīcināšanas. Un kādēļ, kādēļ? Lai glābtu cilvēku, kas kļuvis viņai neuzticīgs un viņu apvainojis, lai darītu kaut ko, kaut vismazāko viņa glābšanai, lai radītu labvēlīgu iespaidu viņa labā! Un tiešām, virsnieka tēls, kas atdod savus beidzamos piecus tūkstošus rubļu, — visu, kas viņam dzīvē atlicies, — un godbijīgi noliecas nevainīgas jaunavas priekšā, rādījās ļoti simpātisks un pievilcīgs, bet… sirds man sāpīgi sažņaudzās! Es sajutu, ka vēlāk var izcelties (Un tiešām izcēlās, izcēlās!) pļāpas, aprunāšana! Ar ļauniem smiekliņiem vēlāk runāja visā pilsētā, ka stāsts varbūt neesot bijis gluži pilnīgs, īsti tai vietā, kur virsnieks jaunavu atlaidis «it kā tikai ar godbijīgu palocīšanos». Deva mājienu, ka te kaut kas esot «izlaists». «Un, ja arī nebūtu izlaists, ja arī viss būtu patiesība,» runāja mūsu viscienījamākās dāmas, «tad vēl paliek jautājums: vai tā pieklājas darīt jaunavai, kaut arī glābjot tēvu?» Un vai tiešām Katerina Ivanovna ar viņas prātu, ar viņas slimīgo vērību, nesajuta jau iepriekš, ka tā runās? Bez šaubām, sajuta un tomēr izšķīrās paiteikt visu! Protams, visas šīs netīrās šaubas par stāsta patiesīgumu sākās tikai vēlāk, pirmajā brīdī visi bija satriekti. Bet tiesas locekļi klausījās Katerinā Ivanovnā godbijīgi, pat, varētu teikt, kaunīgi klusēdami. Prokurors neatļāvās par šo tematu neviena vienīga tālāka jautājuma. Fetjukovičs viņai zemu palocījās. O, viņš gandrīz svinēja uzvaru. Daudz kas bija iegūts: cilvēks, kas cildenā aizrautībā atdod beidzamos piecus tūkstošus, un vēlāk tas pats cilvēks, kas nakti nogalina tēvu, lai nolaupītu viņam trīs tūkstošus, — tas bija kaut kas gandrīz nesavienojams. Vismaz kaut laupīšanu Fetjukovičs tagad varēja noraidīt. «Lieta» pēkšņi it kā parādījās jaunā gaismā. Kaut kas simpātisks pāršalca Mitjas labā. Bet viņš … par viņu stāstīja, ka Katerinas Ivanovnas liecības laikā viņš vienu vai divi lāgi jau pietrūcies kājās, pēc tam atkal atkritis solā un abām rokām aizklājis seju. Bet, kad viņa beidza, viņš pēkšņi iesaucās asaru pilnā balsī, izstiepdams pret viņu rokas:

—   Kate, kāpēc tu mani pazudināji!

Un viņš skaļi ieraudājās pilnā balsī. Tomēr tūlīt savaldījās un atkal iesaucās:

—   Nu es esmu notiesāts!

Pēc tam viņš it kā sastinga savā vietā, sakodis zobus un rokas cieši sakrustojis uz krūtīm. Katerina Ivanovna palika zālē un apsēdās norādītajā krēslā. Viņa bija bāla un sēdēja, galvu nokārusi. Tie, kas bija viņai tuvumā, vēlāk stāstīja, ka viņa ilgi trīcējusi pie visas miesas kā drudzī. Uz nopratināšanu ieradās Grušiņa.

Es nonāku tuvu pie tās katastrofas, kas, pēkšņi uznākusi, varbūt tiešām pazudināja Mitju. Jo es esmu pārliecināts, tāpat arī visi citi, arī visi juristi vēlāk sprieda, — ja negadītos Šī epizode, noziedzniekam piemērotu vismaz vainu mīkstinošus apstākļus. Bet par to tūliņ. Vispirms tikai pāris vārdu par Grušiņu.

Viņa ieradās zālē, arī ģērbusies melnās drēbēs, ar savu skaisto, melno šalli uz pleciem. Viegli, savā nedzirdamajā gaitā, drusciņ šūpodamās, kā dažreiz iet pilnīgas sievietes, viņa tuvojās balustradei, cieši raudzīdamās priekšsēdētājā un ne reizi nepaskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Manuprāt, viņa šai brīdī bija ļoti skaista un nepavisam neizskatījās bāla, kā vēlāk apgalvoja dārnas. Apgalvoja arī, ka viņai esot bijusi it kā koncentrēta un |auna seja. Es domāju tikai, ka viņa bija satraukta un smagi izjuta sev pievērstos mūsu skandalu kārās publikas nicinoši ziņkārīgos skatienus. Tas bija lepns raksturs, kas nepacieš nicināšanas, viens no tādiem, kas, tiklīdz iedomājas, ka kāds to nicina, — tūlīt iesvilstas dusmās un pretestības alkās. Protams, bija arī kautrība un iekšējs kauns par šo kautrību, tādēļ nav brīnums, ka viņas runa bija nevienāda, — gan dusmīga, gan nicinoša un stipri rupja, gan atkal ieskanējās dedzīgs, sirsnīgs tonis, kas norādīja, ka viņa vaino un apsūdz pati sevi. Dažreiz viņa runāja tā, it kā mestos kādā bezdibenī: «Viss vienalga, lai nāk kas nākdams, es tomēr pateikšu…» Par savu pazīšanos ar Fjodoru Pavloviču viņa asi piezīmēja: «Nieki vien bija, vai tad es esmu vainīga, ka viņš man piesējās?» Un brīdi vēlāk viņa piebilda: «Es pati esmu vainīga, es smējos par vienu un par otru, ir par veci, ir par šo, — un viņus abus tik tālu novedu. Manis dēļ viss izcēlās.» Iznāca runa arī par Samsonovu: «Kam tur kas jāzina,» viņa ar kādu nekaunīgu izaicinājumu tūlīt atcirta, «viņš bija mans labdaris, viņš mani, baskājīti, pieņēma, kad radi mani izsvieda no būdas.» Priekšsēdētājs, kaut arī ļoti laipni, tomēr atgādināja viņai, ka jāatbild tieši uz jautājumiem, nenoklīstot nevajadzīgos sīkumos. Grušiņa nosarka, un viņas acis iemirdzējās.

Aploksni ar naudu viņa neesot redzējusi, tikai dzirdējusi no «ļaundara», ka Fjodoram Pavlovičam esot kāda tur aploksne ar trim tūkstošiem. «Bet tās ir muļķības, es tikai niekojos, es ne par ko tur nebūtu gājusi…»

—   Par ko jūs nupat runājāt, par kādu «ļaundari»? — apvaicājās prokurors.

—   Par sulaini, par Smerdjakovu, kas savu kungu nosita un vakar pakārās.

Protams, viņai tūlīt noprasīja: kāds viņai pamats tik droši apvainot, bet izrādījās, ka arī viņai nav nekāda pamata.

—   Dmitrijs Fjodorovičs man pats tā teica, ticiet viņam. Izšķīrēja viņu pazudināja, tur tā lieta, viņa vien visam par iemeslu, tur tā lieta, — Grušiņa piebilda, aiz naida gandrīz drebēdama, un ļauna stīdziņa ieskanējās viņas balsī.

Apvaicājās, uz ko viņa tagad norādījusi.

—   Uz jaunkundzi, uz šo pašu Katerinu Ivanovnu. Toreiz mani pie sevis aizsauca, ar šokolādi mieloja, savaldzināt gribēja. Patiesa kauna viņai pārāk maz, tur tā lieta …

Te priekšsēdētājs viņu bargi apsauca, lūgdams mīkstināt savus izteicienus. Bet greizsirdīgās sievietes sirds jau bija aizdegusies, viņa bija gatava mesties vai bezdibenī.. .

—   Kad apsūdzēto Mokrojas sādžā arestēja, — atcerēdamies jautāja prokurors, — visi redzēja un dzirdēja, ka jūs, ieskrējusi no otras istabas, iesaucāties: «Es vien esmu vainīga, kopā iesim katorgā!» Tātad jūs tai brīdī bijāt pārliecināta, ka viņš ir tēva slepkava?

—   Es neatceros, ko toreiz jutu, — atbildēja Grušiņa, — visi todien kliedza, ka viņš nositis tēvu, un es sajutu, ka esmu vainīga un ka viņš nositis manis dēļ. Bet, kad viņš pateica, ka esot nevainīgs, es viņam tūlīt noticēju un arī tagad ticu, un vienmēr ticēšu: viņš nav tāds cilvēks, kas melotu.

Sāka jautāt Fetjukovičs. Es atceros, starp citu, viņš prasīja par Rakitinu un par divdesmit pieciem rubļiem, «par to, ka atvedis pie jums Alekseju Fjodoroviču Karamazovu».

—   Kas tur par brīnumu, ka viņš naudu ņēma, — nicinoši un ļauni pavīpsnāja Grušiņa, — viņš jau aizvien nāca. pie manis naudu diedelēt, nereti dabūja rubļu trīsdesmit mēnesī, aizvien dažād"am blēņām: ēšanai un dzeršanai jau viņam pietika pašam, bez manas naudas.

—   Kādēļ īsti jūs pret Rakitina kungu bijāt tik devīga? — uztvēra Fetjukovičs, neraugoties uz to, ka priekšsēdētājs stipri sakustējās.

—   Viņš taču ir mans brālēns. Mana māte un viņa māte ir māsas. Viņš tikai aizvien mani lūdza nevienam šeit par to nostāstīt, ļoti kaunējās no manis.

Šis jaunais fakts visus gluži pārsteidza, neviens līdz šim laikam to nezināja visā pilsētā, pat klosterī, un pat Mitja nozināja. Stāstīja, ka Rakitins savā krēslā palicis gluži sarkans aiz kauna. Grušiņa jau priekš ienākšanas zālē bija kaut kā dabūjusi zināt, ka viņš liecinājis pret Mitju, un tāpēc saniknojusies. Visa pirmītējā Rakitina kunga runa, viss tās cildenums, visa gaušanās par dzimtbūšanu, par slikto iekārtu Krievzemē — tas viss, šoreiz jau galīgi, bija vispārības spriedumā sagandēts un iznīcināts. Fetjukovičs bija apmierināts: atkal viņam bija laimējies. Vispār Grušiņu nepratināja visai ilgi, un viņa, protams, arī nevarēja paziņot nekā sevišķi jauna. Uz publiku viņa atstāja ļoti nepatīkamu iespaidu. Simtiem nicinošu skatienu vērsās uz viņu, kad viņa, beigusi liecību, apsēdās diezgan tālu no Katerinas īvanovnas. Visu laiku, kamēr viņu iztaujāja, Mitja klusēja, it kā pārakmeņojies, nodūris acis uz,zemi.

Parādījās liecinieks Ivans Fjodorovičs.

V Pēkšņa katastrofa

Atzīmēšu, ka viņu izsauca jau priekš Aļošas. Bet toreiz tiesu izpildītājs ziņoja priekšsēdētājam, ka liecinieks pēkšņi saslimis vai arī tam uznākusi kāda lēkme un tāpēc tas nevarot tūliņ ierasties, bet, tiklīdz atspirgšot, būšot gatavs katrā laikā nodot savu liecību. To gan neviens nebija sadzirdējis un dabūja zināt tikai vēlāk. Viņa ierašanos pirmā brīdī neviens neievēroja: svarīgākie liecinieki, sevišķi abas sāncenses, jau bija nopratināti; pagaidām ziņkārība bija apmierināta. Publikā bija jūtams pat nogurums. Bija vēl jānoklaušina daži liecinieki, kas droši vien nekā sevišķa nevarēs paziņot pēc tā, kas jau zināms. Bet laiks skrēja. Ivans Fjodorovičs tuvojās kaut kā brīnum lēni, nevienā neskatīdamies un pat galvu nokāris, it kā kaut ko drūmi pārdomādams. Viņš bija nevainojami ģērbies, tikai viņa seja, vismaz man, likās slimīga: bija šai sejā kaut kas it kā zemes skarts, tā bija līdzīga mirstoša cilvēka sejai. Acis bija neskaidras; viņš pacēla tās un lēni pārlaida pār zāli. Aļoša pēkšņi pietrūkās no sava krēsla un ievaidējās: ak! To es atceros. Bet arī to retais pamanīja.

Priekšsēdētājs sāka ar to, ka viņš esot liecinieks bez zvēresta, ka viņš varot liecināt vai noklusēt, bet ka, protams, viss jāliecina pēc tīras sirdsapziņas utt., utt. Ivans Fjodorovičs klausījās un raudzījās viņā miglainām acīm; bet tad pēkšņi pār viņa seju sāka lēnām plesties smaids, un, tikko priekšsēdētājs, kas brīnīdamies viņā noskatījās, beidza runāt, viņš piepeši iesmējās.

—  Nu, un kas tad vēl? — viņš skaļi jautāja.

Zālē viss apklusa, visi kaut ko nojauta. Priekšsēdētājs kļuva nemierīgs.

—  Varbūt… jūs vēl neesat gluži vesels? — viņš teica, acīm meklēdams tiesu izpildītāju.

—  Neraizējieties, jūsu ekselence, esmu pietiekoši vesels un varu jums šo to interesantu pastāstīt, — pēkšņi pavisam mierīgi un godbijīgi atbildēja Ivans Fjodorovičs.

—  Vai jums ir kas sevišķs paziņojams? — aizvien vēl neuzticīgi turpināja priekšsēdētājs.

Ivans Fjodorovičs nodūra acis, mazu brītiņu nogaidīja un, atkal paceldams galvu, atbildēja it kā stostīdamies:

—  Nē … nav. Nav nekā sevišķa.

Viņam sāka uzstādīt jautājumus. Viņš atbildēja it kā pavisam negribot, kaut kā pārspīlēti strupi, pat it kā ar riebumu, kas aizvien vairāk pieauga, lai gan viņš runāja tomēr sakarīgi. Par daudz ko atrunājās ar nezināšanu. Par tēva rēķiniem ar Dmitriju Fjodoroviču nekā nezināja. «Par to es nemaz neinteresējos,» viņš teica. Dzirdējis no apsūdzētā, ka tas draudējis nosist tēvu. Par naudu aploksnē dzirdējis no Smerdjakova …

—   Tas pats vien, — viņš pēkšņi pārtrauca gurdenā balsī,

—  nekā sevišķa es tiesai nevaru paziņot.

—   Es redzu, ka esat nevesels, un saprotu jūsu jūtas … — sacīja priekšsēdētājs.

Viņš griezās pie partiem, pie prokurora un aizstāvja, uzaicinādams viņus jautāt lieciniekam, ja tiem tas vajadzīgs, kad pēkšņi Ivans Fjodorovičs vārgā balsī palūdza:

—   Atlaidiet mani, jūsu ekselence, es jūtos ļoti nevesels..

Ar šiem vārdiem, negaidīdams atļaujas, viņš pēkšņi apgriezās un jau devās laukā no zāles. Bet, paspēris kādus četrus soļus, apstājās, it kā pēkšņi ko pārlicis, klusu iesmējās un atkal atgriezās agrākajā vietā.

—   Es, jūsu ekselence, esmu kā tas zemnieku skuķis… ziniet, kā viņa teikusi: «Ja patiks, — celšos, ja nepatiks, — necelšos»; pie viņas nāk ar sarafanu vai kādiem tur rūtainiem brunčiem, lai viņa trūktos augšā, lai varētu sasiet un vest laulāt, bet viņa saka: «Ja patiks, — celšos, ja nepatiks, — necelšos» … Tas bijis kādā no mūsu tautībām …

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — bargi noprasīja priekšsēdētājs.

—   Lūk, — Ivans Fjodorovičs pēkšņi izņēma naudas žūksni,

—  lūk, nauda … tā pati, kura atradās tai aploksnē (viņš pamāja uz galdu ar lietiskajiem pierādījumiem) un kuras dēļ nosita tēvu. Kur nolikt? Tiesu izpildītāja kungs, nododiet.

Tiesu izpildītājs paņēma visu žūksni un nodeva priekšsēdētājam.

—   Kādā kārtā šī nauda varēja nonākt jūsu rokās … ja tā ir tā pati nauda? — priekšsēdētājs pārsteigts sacīja.

—   Saņēmu no Smerdjakova, no slepkavas, vakar… Biju pie viņa priekš tam, kad viņš vēl nebija pakāries. Viņš nosita tēvu, nevis brālis. Viņš nosita, bet es viņu samācīju nosist… Kas gan nevēlas tēva nāves? …

—   Vai jūs esat pie pilna prāta? — priekšsēdētājam negribot paspruka.

—   Tur jau tā lieta, ka pie pilna prāta … nelietīga prāta, tāda paša kā jūs, kā visi šie … pur-ni! — viņš pēkšņi pagriezās pret publiku: — Nosituši tēvu, bet izliekas, ka nobijušies, — viņš noteica caur zobiem niknās nievās. — Viens otra priekšā izliekas. Meļi! Visi vēlas tēva nāvi. Viens riebeklis aprij otru riebekli… Ja nebūtu tēva slepkavības — viņi visi pārskaistos un aizietu ļauni… Izpriecas! «Maizi un izpriecas!» Un es pats arī esmu labais! Vai jums ir ūdens vai nav, dodiet nodzerties, dieva dēļ! — viņš pēkšņi saķēra galvu.

Tiesu izpildītājs tūliņ devās viņam klāt. Aļoša pēkšņi pietrūkās un iesaucās: «Viņš ir slims, neticiet viņam, viņš ir delīrijā!» Katerina Ivanovna strauji piecēlās no sava krēsla un, šausmās sastingusi, skatījās Ivanā Fjodorovičā. Mitja piecēlās un ar mežonīgi pārvērstu smaidu alkatīgi klausījās un skatījās brālī.

—   Apmierinieties, es neesmu ārprātīgs, esmu tikai slepkava! — Ivans atkal uzsāka. — No slepkavas jau nevar prasīt daiļrunību … — viņš nezin kāpēc piebilda un iesmējās pārvērstu seju.

Prokurors, redzami apmulsis, noliecās pie priekšsēdētāja. Tiesas locekļi rosīgi sačukstējās. Fetjukovičs klausījās ausīdamies. Zāle gaidās pamira. Priekšsēdētājs pēkšņi it kā atjēdzās.

—   Lieciniek, jūsu vārdi ir nesaprotami un šeit nepielaižami. Apmierinieties, ja varat, un izstāstiet… ja jums tiešām ir kas sakāms. Ar ko jūs varat apstiprināt savu atzīšanos… ja tikai jūs nemurgojat?

—   Tur jau tā lieta, ka man nav liecinieku. Suns Smerdjakovs neatsūtīs no viņpasaules jums liecību… aploksnē. Jūs tikai gribat aploksnes, pietiks arī ar vienu. Man nav liecinieku… Varbūt tikai viens, — viņš domīgi iesmējās.

—   Kas ir jūsu liecinieks?

—   Ar asti, jūsu ekselence, nebūs pēc formas! Le diable n'existe point! Neliecieties ne zinis, sīks draņķa velns, — viņš piebilda, pēkšņi vairs nesmiedamies, it kā konfidenciāli, — viņš droši vien tepat kaut kur ir, lūk, zem šī galda ar lietiskajiem pierādījumiem, kur lai viņš citur sēdētu, ja ne tur? Redziet, klausieties: es viņam teicu: negribu klusēt, bet viņš par ģeoloģisko apvērsumu … muļķības! Nu, atsvabiniet taču necilvēku … viņš sācis dziedāt himnu, tas tāpēc, ka viņam viegli! Tikpat kā piedzēries nelga auro, ka «Janka brauc uz Pēterburgu», bet es par divām sekundēm prieka atdotu kvadriljonu kvadriljonus. Jūs mani nepazīstat! Ak, cik jums tas viss muļķīgi! Nu, ņemiet taču mani viņa vietā! Kaut kā dēļ taču es esmu atnācis… Kādēļ, kādēļ viss, kas vien notiek, ir tik muļķīgi? …

Un viņš atkal lēni un it kā domīgi pārlaida skatienu pār zāli.

Bet visi jau sakustējās. Aļoša gribēja steigties viņam klāt, bet tiesu izpildītājs jau saķēra Ivanu Fjodoroviču aiz rokas.

—   Kas te vēl nenotiks? — tas iesaucās, cieši skatīdamies tiesu izpildītājam acīs, un pēkšņi, sagrābis viņu aiz pleciem, nikni gāza gar zemi. Bet sardze jau piesteidzās, viņu saķēra, un viņš sāka gaudot nevaldāmās gaudās. Un visu laiku, kamēr viņu nesa projām, viņš vaimanāja un kliedza kaut ko nesakarīgu.

Izcēlās juceklis. Es neatceros pēc kārtas, pats biju uztraukts un nevarēju visu ievērot. Zinu tikai, ka vēlāk, kad visi jau bija nomierinājušies un sapratuši, kas par lietu, tiesu izpildītājs tomēr saņēma rājienu, kaut arī viņš sīki paskaidroja priekšniecībai, ka liecinieks visu laiku bijis vesels, ka viņu apskatījis ārsts, kad priekš stundas viņam uznācis viegls nelabums, bet, kamēr nebijis ienācis zālē, viņš runājis sakarīgi, tā ka nav bijis iespējams nekā paredzēt; ka viņš pats turpretim esot uzstājies un katrā ziņā gribējis nodot liecību. Bet nebija vēl lāgā nomierinājušies un atjēgušies, kad tūliņ pēc šīs scēnas sākās arī otra; Katerinai Ivanovnai uznāca histērija. Viņa sāka raudāt, skaļi vaimanādama, tomēr negribēja iet projām, centās atsvabināties, lūdzās, lai viņu nevedot ārā, un pēkšņi uzsauca priekšsēdētājam:

—   Man jānodod vēl viena liecība, tūliņ … tūliņ! … Lūk, papīrs, vēstule… ņemiet, izlasiet drīzāk, drīzāk! Tā ir šā necilvēka vēstule, lūk, šā, šā! — viņa rādīja uz Mitju. — Viņš ir nositis tēvu, jūs tūliņ redzēsiet, viņš man raksta, ka nositīšot tēvu! Bet tas ir slims, slims, viņam ir delīrijs! Es jau trīs dienas redzu, ka viņš ir delirijā!

Tā viņa kliedza kā neprātīga. Tiesu izpildītājs paņēma papīru, ko viņa pastiepa priekšsēdētājam, bet viņa, atkritusi savā krēslā un aizklājusi rokām seju, sāka konvulsivi un neskanīgi raudāt, trīcēdama pie visas miesas un apklusinādama vismazākās vaimanas aiz bailēm, ka viņu izraidīs no zāles. Papīrs, ko viņa pasniedza, bija tā pati Mitjas vēstule no «Galvaspilsētas» traktiera, ko Ivans Fjodorovičs nosauca par dokumentu ar «matematisku nozīmi». — Ai, tam tiešām arī piešķīra šo matematiskumu, un, ja nebūtu šīs vēstules, varbūt Mitja nebūtu pazudis vai vismaz nebūtu tik šausmīgi pazudis! Atkārtoju, grūti bija ievērot visus sīkumus. Es pat tagad visu to atceros tādā juceklī. Droši vien priekšsēdētājs tūlīt paziņoja par jauno dokumentu tiesai, prokuroram, aizstāvim, zvērinātiem. Es tikai atceros, kā sāka pratināt liecinieci. Uz jautājumu, vai viņa apmierinājusies, ar ko pie viņas saudzīgi griezās priekšsēdētājs, Katerina Ivanovna dedzīgi iesaucās:

—   Es esmu gatava, gatava! Es pilnīgi spēju jums atbildēt, — viņa piebilda, redzams, aizvien vēl šausmīgi baidīdamās, ka viņu kaut kāda iemesla dēļ neuzklausīs. Viņai lūdza paskaidrot tuvāk: kas tā par vēstuli, un kādos apstākļos viņa to saņēmusi?

—   Es to saņēmu nozieguma priekšvakarā, bet rakstījis to viņš bija dienu iepriekš traktierī, tātad divi dienas priekš nozieguma, redziet, tā uzrakstīta uz kāda rēķina! — viņa aizelsdamās kliedza. — Viņš mani toreiz ienīda, jo pats bija izdarījis nelietīgu darbu un aizgajis pie tā radījuma … un arī tāpēc, ka bija man paradā tos trīs tūkstošus … Ak, viņš apvainojās šo triju tūkstošu dēļ pats aiz sava zemiskuma! Ar tiem trim tūkstošiem bija tā, — es jūs lūdzu, karsti lūdzu jūs uzklausīt: jau trīs nedēļas priekš tam, iekams viņš nosita tēvu, viņš atnāca pie manis no rīta. Es zināju, ka viņam vajadzīga nauda, un zināju, kādēļ, — lūk, lūk, tieši tam, lai pavedinātu to radījumu un aizvestu sev līdzi. Es toreiz zināju, ka viņš jau kļuvis man neuzticīgs un grib mani pamest, un es, es pati viņam toreiz pasniedzu šo naudu, pati piedāvāju it kā tādēļ, lai aizsūtītu manai māsai uz Maskavu, — un, kad devu, tad paskatījos viņam sejā un teicu, ka viņš var sūtīt, kad grib, «kaut pēc mēneša». Nu, kā gan, kā gan Viņš varēja nesaprast, ka es viņam sacīju taisni acīs: «Tev vajadzīga nauda, lai tu kļūtu man neuzticīgs ar savu radījumu, tad še tev šī nauda, es pati tev to dodu, ņem, ja tu esi tik nekrietns, ka ņemsi!» … Es gribēju viņu pieķert, un kas gan iznāca? Viņš paņēma, viņš to paņēma un aiznesa un kopā ar to radījumu notrieca tur, vienā naktī… Bet viņš saprata, viņš saprata, ka es visu zinu, ticiet droši, ka viņš toreiz saprata arī to, ka es, viņam naudu dodama, tikai pārbaudu viņu: vai viņš būs tik nekrietns, ka ņems no manis, vai nebūs? Acīs viņam skatījos, un viņš man skatījās acīs un visu saprata, visu saprata, un paņēma, un paņēma un aiznesa manu naudu!

—  Taisnība, Kate! — pēkšņi iebrēcās Mitja. — Skatījos acīs un sapratu, ka tu liec mani kaunā, un tomēr paņēmu itavu naudu! Niciniet nelieti, niciniet visi, esmu to pelnījis!

šī — Apsūdzētais! — iesaucās priekšsēdētājs. — Vēl viens vārds — un es likšu jūs aizvest.

• i >Šī nauda viņu tirdīja, — Kate drudžainā nepacietībā turpināja, — viņš gribēja man to atdot, gribēja, tas ir tiesa, bet viņam nauda bija vajadzīga arī šim radījumam. Un tad viņš Nosita, tēvu un naūdu man tomēr neatdeva, bet aizbrauca ar viņu uz to sādžu, kur viņu saķēra. Tur viņš atkal noplītēja to naudu,

ko nozaga nogalinātam tēvam. Un dienu pirms tam, kad viņš nosita tēvu, viņš man uzrakstīja šo vēstuli, uzrakstīja dzērumā, es to tūliņ ievēroju, uzrakstīja aiz dusmām un zinādams, droši zinādams, ka es nevienam šo vēstuli nerādīšu, pat ja viņš būtu nogalinājis. Citādi viņš nebūtu rakstījis. Viņš zināja, ka es negribēšu viņam atriebties un viņu pazudināt. Bet izlasiet, izlasiet uzmanīgi, lūdzu, izlasiet labi uzmanīgi, un jūs redzēsiet, ka viņš vēstulē visu aprakstījis, visu jau iepriekš: kā nositīs tēvu un kur atrodas nauda. Paskatieties, lūdzu, neizlaidiet, tur ir viens teikums: «Nositīšu, kaut tikai Ivans aizbraucis.» Tātad viņš jau iepriekš apdomājis, kā viņš nositīs, — Katerina Ivanovna jaunā priekā un dzēlīgi sacīja priekšā tiesai. Ai, bija redzams, ka viņa līdz sīkumiem ielasījusies šai liktenīgajā vēstulē un izpētījusi tanī katru rindiņu. — Nedzēris viņš man to nebūtu uzrakstījis, bet paskatieties, tur viss iepriekš aprakstīts, viss uz mata, kā viņš vēlāk nosita, visa programa!

Tā viņa kliedza kā neprātā un, protams, vairs nebaidīdamās . no sekām, kas viņai no tā varēja rasties, kaut gan, protams, paredzēja tās varbūt jau priekš mēneša, jo jau tad viņa, varbūt dusmās drebēdama, sapņoja: «Vai nenolasīt to tiesā?» Tagad viņa laidās kā no kalna. Cik atceros, rakstvedis vēstuli tūlīt balsī nolasīja, un tā atstāja satricinošu iespaidu. Pie Mitjas griezās ar jautājumu: vai viņš atzīst šo vēstuli?

—  Mana, mana! — iesaucās Mitja. — Nedzēris nebūtu uzrakstījis! Par daudz ko mēs viens otru ienīdām, Kate, tomēr zvēru, zvēru, es tevi pat ienīzdams mīlēju, bet tu mani — ne!

Viņš atkrita savā vietā, izmisumā lauzīdams rokas. Prokurors un aizstāvis sāka uzstādīt jautājumus kā krustugunīs, galvenais par to: «Kas īsti pamudināja jūs agrāk noklusēt tādu' dokumentu un liecināt pavisam citādā garā un tonī?»

—  Jā, jā, agrāk es meloju, visu sameloju, pret godu un sirdsapziņu, bet pirmīt es gribēju viņu glābt, jo viņš mani tā ienīda un tā nicināja, — Kate kā neprātā sauca. — O, viņš mani šausmīgi nicināja, vienmēr nicināja, un, ziniet, ziniet, — viņš mani nicināja no tā brīža, kad es toreiz par to naudu viņam palocījos līdz zemei. Es redzēju to… Es tūlīt to sapratu,, bet ilgi sev neticēju. Cikreiz es netiku lasījusi viņa acīs: «Un tomēr tu pati toreiz pie manis atnāci.» O, viņš nesaprata, viņš nesaprata nekā; kādēļ es itoreiz aizskrēju, viņš spējīgs iedomāties tikai zemisko! Viņš sprieda pēc sevis, viņš domāja, ka visi ir tādi kā viņš, —> Kate nikni dvesa, zobus griezdama, gandrīz jau afektā. — Un mani precēt viņš gribēja tikai tāpēc, ka es saņēmu mantojumu,

tāpēc, tāpēc! Man vienmēr likās, ka tāpēc! O, viņš ir zvērs! Viņš visu laiku bija pārliecināts, ka es visu mūžu drebēšu viņa priekšā aiz kauna par to, ka toreiz aizskrēju, un ka viņš var mūžīgi par to mani nicināt un tāpēc valdīt pār mani, — lūk, kāpēc viņš gribēja mani apprecēt! Tas ir tā, tas viss ir tā! Es centos uzvarēt viņu ar savu mīlestību, ar bezgalīgu mīlestību, pat viņa neuzticību es gribēju paciest, bet viņš nekā, it nekā nesaprata. Vai tad viņš spēj kaut ko saprast! Tas ir necilvēks! Šo vēstuli es saņēmu tikai otras dienas vakarā, man to atnesa no traktiera, bet vēl rītā, vēl tās pašas dienas rītā es gribēju viņam visu piedot, visu, pat viņa neuzticību!

Protams, priekšsēdētājs un prokurors viņu mierināja. Es esmu pārliecināts, ka viņiem visiem bija pat varbūt pašiem, kauns tā izmantot viņas uztraukumu un uzklausīt tādu atzīšanos. Es atceros, es dzirdēju, ka tie viņai teica: «Mēs saprotam, cik jums ■grūti, ticiet, mēs spējam izjust,» utt., utt., un tomēr izvilināja liecību histērijā kritušai sievietei. Beidzot viņa ārkārtīgi sīki un skaidri aprakstīja, kas dažreiz, kaut arī tikai īsus brīžus, iespējams pat šādā saspīlētā stāvoklī, ka Ivans Fjodorovičs vai prātu zaudējis visus šos divus mēnešus, lai glābtu «necilvēku un slepkavu», savu brāli.

— Viņš sevi tirdīja, — viņa sauca, — viņš aizvien gribēja mazināt viņa vainu, atzīdamies man, ka arī pats neesot tēvu mīlējis un varbūt pats vēlējies viņa nāvi. O, tā ir dziļa, dziļa sirdsapziņa! Viņš nomocīja sevi ar sirdsapziņu! Viņš visu man atklāja, visu, viņš nāca pie manis un runāja ar mani katru dienu kā ar savu vienīgo draugu. Man ir gods būt par viņa vienīgo draugu! — viņa pēkšņi iesaucās, it kā kādu izaicinādama, un viņas acis iezibējās. — Viņš gāja pie Smerdjakova divas reizes. Reiz viņš atnāca pie manis un teica: ja nositis nevis brālis, bet Smerdjakovs (jo visi te bija palaiduši tādu nepasaku, ka nositis Smerdjakovs), tad varbūt arī es esmu vainīgs, jo Smerdjakovs zināja, ka es nemīlu tēvu, un varbūt domāja, ka es vēlos tēva nāvi. Tad es izņēmu šo vēstuli un viņam parādīju, un tad viņš galīgi pārliecinājās, ka brālis nogalinājis, un tas viņu pavisam satrieca. Viņš nevarēja paciest, ka viņa miesīgais brālis ir tēva slepkava! Jau priekš nedēļas es redzēju, ka viņš no tā ir slims. Pēdējās dienas viņš, sēdēdams pie manis, murgoja. Es redzēju, ka viņš sāk jukt prātā. Viņš staigāja un murgoja, tādu viņu redzējuši ejot pa ielām. Atbraukušais ārsts pēc mana lūguma aizvakar viņu apskatīja un sacīja man, ka viņš esot tuvu delīrijam, — viss viņa dēļ, viss tā necilvēka dēļ! Un vakar viņš dabūja zināt, ka Smerdjakovs miris, — tas viņu tā satrieca, ka viņš zaudēja prātu … un viss tā necilvēka dēļ, viss tikai itādēļ, lai glābtu necilvēku!

Ak, zināms, tā runāt un tā atzīties var varbūt tikai reizi mūžā, — piemēram, nāves brīdī, kāpjot uz ešafota. Bet te tieši izpaudās Kates raksturs, un bija pienācis īstais brīdis. Tā bija tā pati straujā Kate, kas toreiz metās pie jaunā izvirtuļa, lai glābtu tēvu; tā pati Kate, kas pirmīt, visas šīs publikas priekšā, lepna un šķīsta, upurēja sevi un savu jaunavas kaunu, izstāstīdama par «Mitjas augstsirdīgo soli», lai tikai kaut cik mīkstinātu viņam gaidāmo likteni. Un tagad viņa gluži tāpat ziedoja sevi, bet nu jau cita dēļ, varbūt tikai tagad, tikai šai brīdī, pirmo reizi sajuzdama un izprazdama pilnīgi, cik mīļš viņai šis otrs cilvēks! Viņa ziedoja sevi, baiļodamās par viņu, pēkšņi iedomājusies, ka viņš sevi pazudinājis ar savu liecību, ka viņš ir nogalinājis, nevis brālis; ziedoja sevi, lai glābtu viņu, viņa slavu, viņa reputāciju! Un tomēr pazibēja šausmīga doma: vai viņa apmeloja Mitju, attēlodama savas agrākās attiecības ar viņu, — lūk, jautājums. Nē, nē, viņa neapmeloja apzinīgi, kliegdama, ka Mitja viņu nicinājis viņas zemošanās pēc! Viņa pati tam ticēja, viņa bija dziļi pārliecināta, varbūt jau no tās reizes, kad viņa Mitjam palocījās līdz zemei, ka vaļsirdīgais Mitja, kas viņu vēl toreiz dievināja, smejas par viņu un nicina viņu. Un tikai aiz lepnuma viņa pati pieķērās viņam ar mīlestību, histērisku un izmocītu, aiz aizvainota lepnuma, un šī mīlestība nelīdzinājās vis mīlestībai, bet atriebībai. O, varbūt šī izmocītā mīlestība beidzot izaugtu arī par īstu, varbūt Kate cita nekā negribēja kā tikai to, bet Mitja ar savu neuzticību viņu aizvainoja līdz dvēseles dziļumiem, un dvēsele nepiedeva. Un atriebības mirklis atlidoja negaidot, un viss, kas tik ilgi un sāpīgi bija krājies apvainotās sievietes krūtīs, tagad viss reizē un atkal gluži negaidot izlauzās uz āru. Viņa nodeva Mitju, bet nodeva arī sevi! Un, protams, tikko viņa bija paguvusi visu izteikt, sasprindzinājums pārtrūka un viņu nomāca kauns. Atkal sākās histērija, viņa nokrita, skaļi raudādama un iekliegdamās. Viņu aiznesa. Tai brīdī, kad viņu nesa ārā, Grušiņa no savas vietas vaimanādama metās pie Mitjas, tā ka viņu pat nepaspēja aizturēt:

— Mitja! — viņa ievaimanājās. — Tava čūska tevi pazudināja! Nu tā sevi jums parādīja! — viņa, dusmās drebēdama, uzsauca tiesai. Uz priekšsēdētāja mājienu viņij saķēra un veda no zāles laukā. Viņa neļāvās, rāvās laukā un centās tikt pie Mitjas. Mitja iebrēcās un arī metās.pie viņas. Viņu savaldīja.

Jā, man liekas, ka mūsu skatītājas dāmas bija apmierinātas: bija daudz ko redzēt. Pēc tam, atceros, parādījās atbraukušais Maskavas ārsts. Liekas, priekšsēdētājs arī priekš tam jau sūtīja tiesu izpildītāju, lai viņš izrīko palīdzību Ivanam Fjodorovičam. Ārsts paziņoja tiesai, ka slimniekam uznākusi ļoti bīstama delīrija lēkme un ka viņu vajadzētu tūlīt aizvest. Uz prokurora un aizstāvja jautājumiem viņš apstiprināja, ka aizvakar pacients pats ieradies pie viņa un ka viņš tūlīt tam paredzējis drīzu deliriju, bet ārstēties tas nav gribējis. «Viņš noteikti gara spēju ziņā nebija vesels, pats man atzinās, ka nomodā redzot rēgus, satiekot uz ielas dažādus cilvēkus, kas jau miruši, un ka katru vakaru pie viņa viesos nākot sātans,» ārsts nobeidza. Nodevis savu liecību, slavenais ārsts aizgāja. Katerinas Ivanovnas iesniegto vēstuli pievienoja lietiskajiem pierādījumiem. Pēc apspriešanās tiesa nolēma: turpināt tiesas izmeklēšanu un abas negaidītās (Katerinas Ivanovnas un Ivana Fjodoroviča) liecības ierakstīt protokolā.

Bet tālāko izmeklēšanas gaitu es vairs neaprakstīšu. Un atlikušo liecinieku liecībās jau arī tikai atkārtojās un apstiprinājās agrākās, kaut arī katrā bija savas raksturīgas savādības. Bet, es atkārtoju, viss satecēs vienā punktā prokurora runā, pie kuras es tūlīt pāriešu. Pēdējā katastrofa visus bija uztraukuši, visus bija saelektrizējusi, un visi degošā nepacietībā drīzāk gaidīja atrisinājumu, partu runas un spriedumu. Fetjukoviču bija acīm redzami satriekušas Katerinas Ivanovnas liecības. Toties triumfēja prokurors. Kad beidzās tiesas izmeklēšana, pasludināja sēdes pārtraukumu, kas ilga gandrīz stundu. Beidzot priekšsēdētājs atklāja tiesas disputu. Šķiet, pulkstenis bija taisni astoņi vakarā, kad mūsu prokurors Ipolits Kirilovičs sāka savu apsūdzības runu.

VI Prokurora runa. Raksturojums

Ipolits Kirilovičs sāka savu apsūdzības runu, gluži drebēdams nervozās trīsās, ar aukstiem, slimīgiem sviedriem uz pieres un deniņiem, sajuzdams pārmaiņus gan aukstumu, gan karstumu visā ķermenī. Viņš pats tā vēlāk stāstīja. Viņš uzskatīja šo runu par savu chef d'oeuvre, par visa sava mūža chef d'oeuvre, par savu gulbja dziesmu. Tiesa, deviņus mēnešus vēlāk viņš arī nomira ar ātro diloni, un tā tiešām izrādījās, ka viņam būtu tiesība salīdzināt sevi ar gulbi, kas dzied savu pēdējo dziesmu, ja viņš būtu jau iepriekš paredzējis savu galu. Šai runā viņš ielika visu savu sirdi un visu prātu, cik vien viņam tā bija, un negaidot pierādīja, ka viņā slēpušās ir pilsoņa jutas, ir «nolādētie» jautājumi, vismaz tik daudz, cik mūsu nabaga Ipolitā Kirilovičā varēja ietverties. Viņa runai bija panākumi galvenokārt tādēļ, ka tā bija atklāta: viņš no sirds ticēja apsūdzētā vainīgumam, nevis pēc pasūtījuma, ne tikai pēc amata stāvokļa viņu apsūdzēja, bet, saukdams pēc «atriebības», patiesi kvēloja gribā «glābt sabiedrību». Pat mūsu dāmu publika, kas galu galā bija naidīga Ipolitam Kirilovičam, atzinās tomēr, ka viņa runa darījusi ārkārtīgu iespaidu. Viņš iesāka drebošā, aprautā balsī, bet ļoti drīz viņa balss kļuva tvirta un atskanēja pa visu zāli, un tā līdz pat runas beigām. Bet, kolīdz to bija beidzis, tad tikko nenogāzās ģībonī.

— Zvērināto kungi, — apsūdzētājs iesāka, — iztiesājamā lieta ir radījusi atbalsi visā Krievijā. Bet par ko gan, liekas, te brīnīties, par ko tik sevišķi šausmināties? Un sevišķi mums, mums? Mēs taču esam cilvēki, kas pie visa tā tik pieraduši! Bet tās jau ir mūsu šausmas, ka tik baigās lietās mēs vairs neredzam nekā šausmīga! Lūk, par ko ir jānobīstas, — par mūsu ieradumu un nevis par viena vai otra individa atsevišķu noziegumu. Bet kur meklējami cēloņi imūsu vienaldzībai, mūsu gandrīz pavēsai attieksmei pret šādām lietām, šādām laika zīmēm, kas mums pravieto neapskaužamu nākotni? Vai mūsu cinismā vai mūsu vēl tik jaunās, bet jau nelaikā novecojušās sabiedrības priekšlaicīgā prāta un fantazijas izsīkšanā? Vai mūsu līdz pamatiem satricinātajos tikumības pamatos vai arī galu galā tur, ka šo tikumības pamatu mums varbūt nemaz nav. Es šos jautājumus neatrisināšu, un tomēr tie ir mocoši jautājumi, un katram pilsonim ne vien būtu ar tiem jānodarbojas, bet to darīt ir taisni viņa pienākums. Mūsu vēl kautrā iesācēja prese tomēr jau ir izdarījusi sabiedrībai dažus pakalpojumus, jo bez tās mēs nekad nedabūtu zināt kaut cik pilnīgā apgaismojumā visas tās savā vaļā palaistās gribas un tikumiskā pagrimuma šausmas, par kurām tā savās slejās bez mitēšanās stāsta visiem, ne tikai tiem, kas apmeklē jaunās atklātās tiesas zāles, kas mums dāvātas tagadējās valdīšanas laikā. Un ko gan mēs lasām gandrīz ik dienas? Ai, ik bridi tādas lietas, kuru priekšā pat šī patlaban iztiesājamā nobāl un liekas jau kaut kas gandrīz ikdienišķs. Un vissvarīgākais ir tas, ka vairums mūsu krievisko, mūsu nacionalo krimināllietu liecina taisni par kaut ko vispārēju, par kādu vispārēju postu, kurā mēs iekļuvuši un ar kuru kā ar vispārēju ļaunumu jau grūti cīnīties. Lūk, tur jauns, spīdošs augstākās sabiedrības virsnieks, kas tikko iesācis savu dzīvi un karjeru, zemiski, slepeni, bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem nodur sīku ierēdni, pa daļai savu agrāko labdari, un viņa kalponi, lai nolaupītu savu parāda zīmi un reizē ar to arī pārējo ierēdņa naudiņu: «Sak, noderēs manām augstākās sabiedrības baudām un manai karjerai nākotnē.» Abus nodūris, viņš aiziet, palicis abiem miroņiem spilvenus zem galvas. Tur jauns varonis, par varonību apkārts ar krustiem, uz lielceļa mežonīgi nogalina sava vadoņa un labdara māti un, uzmusinādams savus biedrus, apgalvo, ka «viņa mīlot viņu kā miesīgu dēlu un tāpēc klausīšot visiem viņa padomiem un nepiesargāšoties». Lai viņš ir necilvēks, bet es tagad, mūsu laikos, vairs nedrīkstu teikt, ka tas ir tikai viens atsevišķs necilvēks. Dažs labs varbūt nenodurs un tomēr nodomā un sajūt gluži to pašu, ko viņš, sayā sirdī viņš ir tikpat nekrietns kā viņš. Klusībā, vienatnē ar savu sirdsapziņu, viņš varbūt sev jautā: «Kas gan ir gods, un vai asinis nav tukšs aizspriedums?» Varbūt man kliegs pretī un sacīs, ka es esmu slimīgs, histērisks cilvēks, ka es apmeloju briesmīgi, murgoju, pārspīlēju. Lai, lai, — un, mans dievs, kā es pirmais par to priecātos! O, neticiet man, turiet mani par slimu un tomēr atcerieties manus vārdus: jo, ja manos vārdos ir kaut viena desmitā, kaut divdesmitā daļa patiesības, — jau tad ir šausmīgi! Paraugieties, kungi, paraugieties, kā pie mums nošaujas jauni cilvēki: ak, bez kādiem hamletiskiem jautājumiem par to: «Kas būs tur?» Šādi jautājumi viņiem ir prātā nenāk, it kā šis punkts par mūsu garu un visu, kas mūs sagaida aiz kapa, sen jau izsvītrots no viņu dabas, apglabāts un smiltīm aizbērts. Paraugieties, beidzot, uz mūsu izvirtību, uz mūsu baudkārajiem. Fjpdors Pavlovičs, iztiesājamās lietas nelaimīgais upuris, dažu tādu priekšā ir gandrīz nevainīgs bērniņš. Un mēs visi viņu pazinām, «viņš taču dzīvoja mūsu vidū»… Jā, ar krieviskā nozieguma psicholoģiju kādreiz varbūt nodarbosies pirmās šķiras prāti, kā mūsējo, tā eiropiešu, jo temats ir tā vērts. Bet šī pētīšana norisināsies jau kādreiz vēlāk, mierīgākos apstākļos, kad visa tagadējā brīža traģiskā nejēdzība būs atgājusi tālākā plānā, tā ka to jau varēs aplūkot ir prātīgāk, ir objektivāk, nekā tagad mēs to spējam izdarīt. Patlaban mēs vai nu šausmināmies, vai izliekamies, ka šausmināmies, bet paši turpretim smeļam baudu no izrādes kā spēcīgu, ekscentrisku pārdzīvojumu meklētāji, — pārdzīvojumu, kas sakustina mūsu ciniski slinko bezdarbību, vai, beidzot, kā mazi bērni ar rokām gainām nost šausmu rēgus un slēpjam galvu spilvenā, kamēr šausmīgās parādības izgaist, lai tūliņ pēc tam tās aizmirstu jautrībā un rotaļās. Bet arī mums taču reiz jāsāik dzīvot jprātīgi un apdomīgi, arī mums jāsāk saprasit, ka mēs esam sabiedrība, arī mums reiz kaut jele kas jāizprot mūsu sabiedriskās lietās vai vismaz jāsāk izprast. Iepriekšējā laikmeta lielais rakstnieks sava vislielākā darba finālā, simboliski salīdzinot visu Krieviju ar brašu krievu trijjūgu, kas auļo pretim nezināmam mērķim, izsaucas: «Ak trijjūgs, spārnotais trijjūgs, kas gan tevi izdomājis!» — un lepnā sajūsmā piebilst, ka pa galvu pa kaklu auļojošam trijjūgam .godbijīgi griežot ceļu visas tautas. Tā, kungi, lai tā būtu, lai griež ceļu, godbijīgi vai ne, bet, pēc manām grēcīgām domām, ģenialais mākslinieks, tā nobeigdams darbu, vai nu atradies bērnišķi nevainīgā sajūsmā, vai ari vienkārši baidījies toreizējās cenzūras. Jo, iejūdzot šai trijjūgā tikai viņa paša varoņus — Sobakevičus, Nozdrevus un Cičikovus, var sēdināt uz bukas, ko vien grib, nekur tālu ar tādiem zirgiem nevar tikt! Un tie jau bija tikai to laiku zirgi, tie ne tuvu netiek līdzi tagadējiem, mums ir smalkāki…

Te Ipolita Kiriloviča runu pārtrauca aplausi. Bija iepaticies liberālisms krievu trijjūga attēlošanā. Tiesa, atskanēja tikai divi, trīs plaukšķieni, tā ka priekšsēdētājs pat neturēja par vajadzīgu piedraudēt publikai «iztīrīt zāli» un tikai bargi paskatījās uz plaukšķinātāju pusi.-Bet Ipolitam Kirilovičam tas bija uzmudinājums: līdz šim viņam nekad nebija plaukšķinājuši! Cilvēkā tik ilgus gadus nebija gribējuši klausīties, un nu pēkšņi rodas iespēja likt sevi uzklausīt pār visu Krieviju!

— Un tiešām, — viņš turpināja, — kas gan ir šī Karamazovu ģimene, kas pēkšņi ieguvusi tik bēdīgu slavu pat visā Krievijā? Varbūt es stipri pārspīlēju, bet man liekas, ka šīs ģimenes ainā it kā pazib daži mūsu tagadējās inteliģentās sabiedrības kopējie pamatelementi, — o, ne jau visi elementi, un pazib jau arī tikai mikroskopiskā veidā — «kā saule mazā rasas lāsē», un tomēr kaut kas ir atspoguļojies, kaut kas izpaudies. Paskatieties uz šo nelaimīgo, izlaidīgo un izvirtušo sirmgalvi, šo «ģimenes tēvu», kas tik bēdīgi nobeidza savu dzīvi. Dzimis muižnieks, sācis karjeru kā nabadzīgs piedzīvotājs, viņš ar nejaušām un negaidītām precībām sagrābj pūrā nelielu kapitalu, sākumā ir sīks blēdis un glaimīgs āksts, tomēr ar diezgan jūtamu prāta spēju dīgļiem, un vispirmām kārtām augļotājs. Ar gadiem, tas ir, kapitalam pieaugot, viņš kļūst mundrāks. Pazemība un pielīšana izzūd, paliek tikai zobgalīgs un ļauns ciniķis un baudkārs cilvēks. Garīgā puse pamesta, bet dzīves alkas ārkārtīgas. Nonāk pie tā, ka bez saldkaislām baudām viņš nekā cita dzīvē neredz, tā māca arī savus bērnus. Kaut kādli garīgu tēva pienākumu — nekādu. Par to viņš smejas, viņš audzina savus mazos bērnus sētas namā un ir priecīgs, ka tos aizved projām. Pat pavisam aizmirst viņus. Visi veča tikumiskie principi — aprиs moi le dйluge [32] . viss, kas pretējs pilsoņa jēdzienam, pilnīga, pat naidīga nošķiršanās no sabiedrības: «Lai kaut visa pasaule liesmās deg, ja tikai man vienam labi.» Un viņam ir labi, viņš ir pilnīgi apmierināts, viņš alkst nodzīvot tā vēl gadu divdesmit, trīsdesmit. Viņš apkrāpj miesīgu dēlu un ar viņa mātes mantojumu, ko negrib viņam atdot, atņem viņam, savam paša dēlam, mīļāko. Nē, es negribu pajaut apsūdzētā aizstāvēšanu augsti apdāvinātajam aizstāvim, kas ieradies no Pēterburgas. Es arī pats pateikšu patiesību, es arī pats saprotu to sašutuma sumu, ko viņš sakrājis sava dēla sirdī. Bet diezgan, diezgan par šo nelaimīgo sirmgalvi, viņš ir saņēmis atmaksu. Atcerēsimies tomēr, ka viņš ir tēvs un viens no mūslaiku tēviem. Vai es aizskaršu sabiedrību, sacīdams, ka viņš ir viens no daudzajiem mūslaiku tēviem? Ak vai, cik daudzi mūslaiku tēvi tikai neizsakās tik ciniski kā šis, jo ir labāk audzināti, labāk izglītoti, bet patiesībā — ir gandrīz ar tādu pašu filozofiju kā šis. Bet lai es būtu pesimists, lai. Mēs jau norunājām, ka jūs man piedodat. Norunāsim laikus: jūs man neticiet, neticiet, es runāšu, bet jūs neticiet. Un tomēr Jaujiet man visu izteikt, tomēr šo to no maniem vārdiem paturiet prātā. Bet te nu tomēr šī sirmgalvja, šī ģimenes tēva bērni: viens mūsu priekšā uz apsūdzēto sola, par to būs runa vēlāk; par citiem runāšu tikai garām ejot. No šiem citiem vecākais ir viens no šolaiku jaunekļiem ar spīdošu izglītību, ar diezgan spēcīgu prātu, kas tomēr nekam vairs netic, kas jau pārāk daudz dzīvē ir noraidījis un apracis, uz mata tāpat kā viņa tēvs. Mēs visi viņu esam dzirdējuši, mūsu sabiedrībā viņš tika laipni uzņemts. Savus uzskatus viņš neslēpa, pat otrādi, gluži otrādi, kas ari piešķir man drosmi tagad runāt par viņu diezgan atklāti, zināms, nevis kā par privātu personu,, bet tikai kā par Karamazovu ģimenes locekli. Šeit pilsētas nomalē, izdarījis pašnāvību, vakar nomira kāds slimīgs idiots, kas stipri iejaukts iztiesājamā lietā, Fjodora Pavloviča bijušais sulainis un varbūt ārlaulības dēls Smerdjakovs. Viņš, histēriski raudādams, stāstīja man iepriekšējā izmeklēšanā, kā šis jaunais Karamazovs, Ivans Fjodorovičs, iztrūcinājis viņu ar savu garīgo nesavaldību: «Viss, pēc viņa domām, atļauts, kas vien ir pasaulē, un nekas_ turpmāk nedrīkst būt aizliegts, — lūk, ko viņš man arvien mācīja.» Liekas, ka idiots ar šo tezi, kuru viņam mācīja, galīgi sajuka prātā, lai gan, zināms, viņa gara spēju satumsumu ietekmēja ari krītamā kaite un visa šī viņu namam uzbrukusi briesmīgā katastrofa. Bet šī idiota vārdos izskanēja kāda visai, visai interesanta piezīme, kas darītu godu arī gudrākam novērotājam, lūk, kāpēc arī es sāku par to runāt. «Ja ir,» viņš saka, «kāds no dēliem raksturā līdzīgāks Fjodoram Pavlovičam, tad tas ir viņš, Ivans Fjodorovičs!» Ar šo piezīmi es pārtraucu iesākto raksturojumu, jo uzskatu, ka to turpināt nebūtu delikāti. O, es negribu taisīt tālākus slēdzienus un kā krauklis ķērkt jaunajam liktenim tikai bojā eju. Mēs vēl šodien pat redzējām šai zālē, ka patiesības dabiskais spēks vēl mājo viņa jaunajā sirdī, ka ģimenes pieķeršanās jūtas nav viņā nomākusi neticība un tikumiskais cinisms, kas iegūts vairāk iedzimtības ceļā nekā patiesās domāšanas mokās. Pēc tam otrs dēls, o, tas vēl jauneklis, dievbijīgs un lēnprātīgs, kas pretstatā sava brāļa drūmajam, trūdošajam pasaules uzskatam meklē ceļu, kā pielipināties, tā sakot, «tautas pamatiem», vai pie tā, ko pie mums dažos mūsu domātājas inteliģences teorētiskajos kaktos nosauc šai dīvainajā vārdā. Viņš, vai redziet, pielipinājies klosterim; viņš tikko pats nav iestājies mūku kārtā. Viņā, man liekas, it kā neapzinīgi un tik agri ir izpaudies tas biklais izmisums, ar kādu tagad tik daudz mūsu nabaga sabiedrības locekļu, pārbijušies no tā cinisma un izvirtības un maldīgi piedēvēdami visu ļaunumu eiropeiskajai izglītībai, metas, kā viņi saka, pie «dzimtās augsnes», tā sakot, dzimtās zemes mātēs apkampienos, kā bērni, kurus nobaidījuši spoki, un pie novārgušās mātes izkaltušajām krūtīm alkst kaut vai tikai mierīgi aizmigt un pat visu mūžu nogulēt, lai tikai neredzētu šausmas, kas viņus biedē. Es pats novēlu krietnajam un apdāvinātajam jauneklim visu labāko, vēlu, lai viņa jauneklīgais dvēseles skaistums un tieksme uz tautas pamatiem vēlāk nepārvērstos, kā tas ļoti bieži atgadās, no morāliskās puses drūmā misticismā, bet no pilsoniskās puses trulā šovinismā — divas īpašības, no kā nacijai draud varbūt vēl lielāks ļaunums nekā pāragra sagandēšanās no maldīgi izprastas un veltīgi iegūtas eiropeiskas izglītības, no kā cieš viņa vecākais brālis.

Par šovinismu un misticismu atkal atskanēja divi trīs plaukšķieni. Un, zināms, Ipolits Kirilovičs bija jau aizrāvies, un visam tam bija mazs sakars ar pašu lietu, nerunājot nemaz par to, ka iznāca diezgan neskaidri, bet diloņslimajam un aizkaitinātajam cilvēkam jau pārāk tikās izteikties kaut reizi savā mūžā. Vēlāk pie mums runāja, ka, raksturojot Ivanu Fjodoroviču, viņu ; vadījļišas pat visai nedelikatas jūtas, jo tas vienu vai divas reizes strīdos viņu piespiedis pie sienas, un Ipolits Kirilovičs, to pieminēdams, tagad gribējis atriebties. Bet es nezinu, cik tur patiesības. Lai nu kā, tas viss bija tikai ievads, pēc tam runa virzījās tiešāk un tuvāk pie lietas.

— Un, lūk, mūslaiku ģimenes tēva trešais dēls, — Ipolits Kirilovičs turpināja, — viņš sēž uz apsūdzēto sola, viņš ir mūsu priekšā. Mūsu priekšā arī viņa varoņdarbi, viņa dzīve un gaitas: pienāca laiks, un viss atklājās, viss nāca gaismā. Pretēji savu brāļu «eiropeiskumam» un «tautas pamatiem» viņā mēs it kā redzam īsto Krieviju, — ai, ne visu, ne visu, un pasargi dievs, ja tā būtu visa! Un tomēr, tā ir viņa, mūsu K'rievzemīte, te viņu jūt un dzird viņu, māmuliņu. O, mēs esam nemāksloti, mēs — ļaunais un labais apbrīnojamā sajaukumā, mēs mīlam izglītību un Silleru un tai pašā laikā trakojam pa dzertuvēm un žūpām, saviem pudeles brāļiem, raujam ārā bārdeles. O, arī imēs esam labi un jauki, bet tikai tad, kad mums pašiem ir labi un jauki. Un kā vēl, mūs pat sabango, — jā, tieši sabango, — viscēlākie ideāli, bet tikai ar to noteikumu, lai tie paši iekristu klēpī, lai tie nokristu mums uz galda no debesīm un, galvenais, lai būtu par velti, par velti, lai par tiem nekas nebūtu jāmaksā. Maksāt mums šausmīgi nepatīk, toties saņemt ļoti gribam, un tā tas visās lietās. O, dodiet, dodiet mums daždažādus dzīves labumus (katrā ziņā daždažādus, ar mazumu mēs neesam mierā) un it sevišķi nelieciet šķēršļus mūsu dabai nevienā vietā, un tad arī mēs pierādīsim, ka varam būt labi un jauki. Mēs neesam alkatīgi, nē, un tomēr dodiet mums naudu, vairāk, vairāk, labi daudz naudas, un jūs redzēsiet, cik augstsirdīgi, ar kādu nicināšanu pret nolādēto metālu mēs to izšķiedīsim vienā naktī, nevaldāmi plītējot. Bet, ja nedos naudu, tad mēs parādīsim, kā mēs to pratīsim iegūt, kad mums uznāks sevišķa vēlēšanās. Bet par to vēlāk, ņemsim pēc kārtas. Vispirms mūsu priekšā ir pamests nabaga puisēns «kalpotāju pagalmā, bez zābaciņiem», kā pirmīt izteicās mūsu cienījamais un godājamais līdzpilsonis, taču pēc izcelšanās ārzemnieks! Vēlreiz atkārtoju, — nevienam nepieļaušu apsūdzētā aizstāvēšanu! Es esmu apsūdzētājs, es arī aizstāvis. Jā, arī mēs esam ļaudis, arī mēs esam cilvēki, un mēs pratīsim izsvērt to, kā var ietekmēt raksturu bērnības un dzimtās ligzdiņas pirmie iespaidi. Bet, lūk, — puisēns jau ir pusaudzis, jauneklis, virsnieks; par trakulībām un par izaicinājumu uz divkauju viņu izsūta uz kādu no mūsu laimīgās Krievijas attālākām pierobežas pilsētiņām. Tur viņš dien, tur arī plītē, un, protams, — plaša daba alkst plaša vēriena. Mums vajadzīgi līdzekļi, vispirmām kārtām līdzekļi, un, lūk, pēc ilgiem strīdiņiem viņš salīgst ar tēvu par beidzamiem sešiem tūkstošiem rubļu, un tos viņam atsūta. Ievērojiet, viņš izdevis dokumentu, un atrasta arī viņa vēstule, kurā viņš no pārējā gandrīz atsakās, un ar šiem sešiem tūkstošiem strīdi ar tēvu mantojuma lietā beidzas. Te viņš satiekas ar jaunu, izglītotu un cēla rakstura jaunavu. O, es neiedrošinos atkārtot sīkumus, jūs tos tikko dzirdējāt: tur ir gods, tur pašuzupurēšanās, un es apklustu. Jauna cilvēka tēls, vieglprātīga un izvirtuša, kurš tomēr noliecas īstas cildenības, augstākās idejas priekšā, pazibēja mums gar acīm ārkārtīgi simpātiski. Bet tūlīt pēc tam, šai pašā tiesas zālē, pavisam negaidot, mēs ieraudzījām medaļas otru pusi. Tomēr atkal es neiedrošinos ielaisties minējumos un atturēšos no analizēs — kādēļ notika tāda pārvērtība. Bet droši vien bija taču savi iemesli. Tā pati persona, gauži raudādama, ilgi slēpusi sašutuma asaras, paziņo mums, ka viņš pats, pats pirmais arī nicinājis viņu par viņas neuzmanīgo, varbūt nesavaldīgo un tomēr cildeno, tomēr augstsirdīgo aizrautību. Viņa — šīs jaunavas līgavaiņa sejā vispirms arī pavīdējis tas nicīgais smīns, ko tā taisni no viņa vienīgā nespēja paciest. Zinādama, ka viņš jau kļuvis neuzticīgs (kļuvis neuzticīgs pārliecībā, ka turpmāk tai jāpacieš visi nodarījumi no viņa puses, pat viņa neuzticība), zinādama to, tā tīši piedāvā viņam trīs tūkstošus rubļu un skaidri, pārāk skaidri liek viņam turklāt saprast, ka piedāvā šo naudu, lai viņš varētu kļūt neuzticīgs. «Nu, ņemsi vai ne, vai būsi tik cinisks,» klusējot viņam saka tās tiesātājs un pārbaudītājs skatiens. Viņš raugās viņā, saprot viņas domas visā pilnībā (viņš taču pats nupat atzinās, jums dzirdot, ka viņš visu sapratis) un bez vārda runas piesavinās šos trīs tūkstošus un divās dienās noplītē ar savu jauno mīļāko! Kam gan ticēt? Vai pirmajai leģendai — cildenas augstsirdības uzliesmojumam, kad viņš atdod beidzamos dzīves līdzekļus un noliecas tikuma priekšā, vai arī medaļas kreisajai pusei, kas tik riebīga? Parasti dzīvē ir tā, ka patiesība allaž meklējama vidū starp abām galējībām; šai gadījumā tas gluži tā nav. Visvairāk ticams, ka pirmajā gadījumā viņš bijis patiesi cēls, bet otrajā gadījumā tāpat patiesi zemisks. Kāpēc? Lūk, taisni tāpēc, ka mums ir plaša karamazoviska daba, — es taču uz to arī vedinu, — kas spējīga ietvert sevī visvisādas pretišķības un reizē skatīt abus bezdibeņus, bezdibeni pār mums, augstāko ideālu bezdibeni, un bezdibeni zem mums, viszemiskākā un smirdoņas pilnā pagrimuma bezdibeni. Atcerieties spīdošo domu, ko nesen izteicis jaunais novērotājs, kas tik dziļi un tuvu vērojis visu Karamazovu ģimeni, Rakitina kungs: «Pagrimšanas zemiskuma izjūta tikpat nepieciešama šiem izlaidīgajiem, nesavaldīgajiem raksturiem kā cildenuma izjūta,» — un tas tiesa: taisni viņiem ir vajadzīgs šis nedabiskais maisījums pastāvīgi un bez pārtraukuma. Divi bezdibeņi, divi bezdibeņi, kungi, vienā un tai pašā brīdī, — bez tā mēs esam nelaimīgi un neapmierināti, mūsu esamība nav pilnīga. Mēs esam plaši, plaši kā visa mūsu mamu|a Krievija, mēs visu ietversim un ar visu sadzīvosim! Te nu mēs, kungi zvērinātie piesēdētāji, ieminējāmies nupat par šiem trim tūkstošiem rub|u, un es atjaušos mazliet aizsteigties uz priekšu. Iedomājieties tikai, ka viņš, cilvēks ar šādu raksturu, saņēmis toreiz šo naudu un vēl tādā ceļā, ar tādu kaunu, ar tādu negodu, ar visdziļāko pazemošanu, — iedomājieties, ka viņš tai pašā dienā it kā būtu iespējis atdalīt no tās pusi, iešūt kulītē un veselu mēnesi pēc tam viņam pieticis stingrības nēsāt to sev kaklā, neraugoties uz visiem kārdinājumiem un ārkārtīgām vajadzībām! Ne dzerot un plītējot pa traktieriem, ne tad, kad viņam nācās brāzties laukā no pilsētas diezin no kā sadabūt naudu, kas viņam tik ļoti nepieciešama, lai aizvestu savu mīļāko no sāncenša — sava tēva — kārdinājumiem, viņš neiedrošinās pieskarties šai kulītei. Nu kaut vai vienīgi tādēļ, lai nepamestu savu mīlnieci veča vilinājumiem, uz kuru viņš bija tik greizsirdīgs, viņam būtu jātaisa vaļā kulīte un jāpaliek mājās par savas mīļākās pastāvīgu sargu, gaidot to brīdi, kad viņa beidzot teiks: «Es esmu tava,» — lai brāztos ar viņu kaut kur tālāk, prom no tagadējiem liktenīgajiem apstākļiem. Bet nē, viņš nepieskaras savam talismanam, un ar kādu ieganstu? Vispirmais iegansts, kā mēs jau teicām, bija taisni tas, lai tad, kad viņa tam pateiks: «Es esmu tava, ved mani, kurp gribi,» — lai tad būtu nauda, ar ko aizvest. Bet šis pirmais iegansts, pēc paša apsūdzētā vārdiem, nebijis nekas, salīdzinot ar otro. Sak, kamēr šī nauda ir pie manis, «es esmu nelietis, bet ne zaglis», jo katru brīdi varu aiziet pie savas aizvainotās līgavas un, nolicis viņas priekšā pusi šīs naudas, kas piesavināta blēdīgā ceļā, vienmēr varu viņai pateikt: «Redzi, es noplītēju pusi tavas naudas un ar to pierādīju, ka esmu vājš un netikumīgs cilvēks un, ja vēlies, nelietis (es atkārtoju paša apsūdzētā vārdus), bet, kaut arī nelietis, tomēr neesmu zaglis. Ja es būtu zaglis, tad es tev pusi naudas neatnestu atpakaļ, bet piesavinātos arī to tāpat kā pirmo pusi.» Apbrīnojams fakta izskaidrojums! Šis pats pa pusei trakais, bet vājais cilvēks, kas nespēja atteikties no kārdinājuma pieņemt trīs tūkstošus rubļu ar tādu negodu, — šis pats cilvēks pēkšņi sajūt sevī tik stoisku stingrību un nēsā sev uz kakla tūkstošiem rubļu, nedrīkstēdams tiem pieskarties! Vai tas ir kaut cik saskaņā ar analizējamo raksturu? Nē, un es atļaušos jums pastāstīt, kā tādā gadījumā rīkotos īstais Dmitrijs Karamazovs, ja pat viņš tiešām būtu izšķīries iešūt savu naudu kulītē. Jau pie pirmā kārdinājumā, — nu, kaut vai lai atkal uzjautrinātu to pašu jauno mīļāko, ar kuru viņš jau noplītējis pirmo pusi šīs pašas naudas, viņš būtu atplēsis savu kulīti un paņēmis no tās, — nu, teiksim, pirmai reizei kaut vai simt rubļu, — jo kāpēc tad katrā ziņā jāatdod puse, tas ir, pusotra tūkstoša, pietiks arī ar tūkstoš četri simti rubļiem; iznāks taču tas pats: «Sak, esmu nelietis, bet ne zaglis, jo tomēr vismaz tūkstoš četri simti rubļu atnesu atpakaļ, bet zaglis būtu paņēmis visu un nekā nebūtu atdevis.». Tad vēl pēc kāda laika viņš atkal atplēstu kulīti un atkal izņemtu, nu jau otro simtu, pēc tam 'trešo, pēc tam ceturto, un ne ilgāk kā mēneša beigās viņš galu galā izņemtu priekšpēdējo simtu: sak, ja arī tikai vienu simtu aiznesīšu atpakaļ, iznāks tas pats: «Nelietis, bet ne zaglis. Divdesmit deviņus simtus esmu noplītējis, tomēr vienu atdodu, zaglis to pašu nebūtu atdevis.» Un beidzot noplītējis jau priekšpēdējo simtu, viņš paskatītos uz beidzamo un sacītu sev: «Tiešām nav vērts nest atpakaļ vienu simtu, — noplītēšu arī to!» Lūk, tā rīkotos īstais Karamazovs, kādu mēs pazīstam! Leģenda par kulīti, — tā ir tāda pretruna īstenībai, ka lielākas nemaz nevar iedomāties. Var iedomāties visu citu, tikai ne to. Bet pie tā mēs vēl atgriezīsimies.

Atzīmējis pēc kārtas visu, kas tiesas izmeklēšanai zināms par mantiskajiem strīdiem un ģimenes attiecībām tēva un dēla starpā, un vēl un vēlreiz nonākdams pie slēdziena, ka pēc zināmiem datiem nav ne mazākās iespējas gūt skaidrību šai jautājumā par mantas dalīšanu, kurš kuru piekrāpis, Ipolits K'irilovičs sakarā ar šiem trim tūkstošiem, kas pārņēmuši Mitjas prātus kā nekustīga ideja, pieminēja medicinisko ekspertizi.

VII Vēsturisks pārskats

— Mediķu ekspertīze centās mums pierādīt, ka apsūdzētais nav pie pilna prāta, ir maniaks. Es apgalvoju, ka viņš tieši ir pie pilna prāta, bet ka taisni tas ir visļaunākais: ja viņš nebūtu pie pilna prāta, tad varbūt būtu rīkojies daudz prātīgāk. Kas zīmējas uz to, ka viņš ir maniaks, tad tam es varētu arī piekrist, bet tieši tikai vienā punktā, — un tai pašā, uz ko norādīja arī ekspertize, proti, kā apsūdzētais skatās uz tiem trim tūkstošiem, ko tēvs it kā atrāvis viņam. Un tomēr varbūt iespējams atrast nesalīdzināmi tuvāku viedokli, kā izskaidrot apsūdzētā pastāvīgo satraukumu šīs naudas dēļ, nekā viņa sliecību uz ārprātu. Es no savas puses pilnīgi piekrītu jaunā ārsta domām, ka apsūdzētā gara spējas ir pilnīgas un normālās, bet viņš bija tikai uzbudināts un saniknots. Un tur jau tā lieta: nevis trīs tūkstošos, nevis naudas sumā īstenībā slēpās apsūdzētā pastāvīgā un satrauktā samknojuma objekts, bet tai apstāklī, ka te bija sevišķs cēlonis. Un šis cēlonis — greizsirdība!

Te Ipolits iKirilovičs plaši attēloja visu ainu, kas raksturoja apsūdzētā liktenīgo kaislību uz Grušiņu. Viņš sāka jau no tā momenta, kad apsūdzētais devies pie «jaunās dāmas», lai «piekautu viņu», — runājot viņa paša vārdiem, Ipolits Kirilovičs paskaidroja, — un tomēr nevis piekāvis, bet palicis pie viņas kājām, — tāds šīs mīlestības sākums. Tai pašā laikā met acis uz to pašu dāmu arī vecais, apsūdzētā tēvs, — apbrīnojama un liktenīga sagadīšanās, jo abu sirdis iekvēlojušās pēkšņi, vienā laikā, lai gan jau agrāk kā viens, tā otrs ir taču pazinuši un redzējuši šo dāmu, — un iedegās šīs abas sirdis visnevaldāmākā, īstā karamazoviskā kaislībā. Te mums ir viņas pašas atzīšanās. «Es,» viņa saka, «smējos kā par vienu, tā par otru.» Jā, pēkšņi viņai iepatikās pasmieties kā par vienu, tā otru; agrāk nebija iepaticies, bet te nu pēkšņi iešāvās prātā šī doma, — un beidzās ar to, ka abi uzvarēti krita viņas priekšā. Vecis, kas naudu pielūdza kā dievu, tūlīt sagatavoja trīs tūkstošus rubļu tikai par to, lai tā apmeklētu viņa mītni, bet drīz vien tika novests arī tik tālu, ka uzskatītu par laimi nolikt pie viņas kājām savu vārdu un visu savu mantu, ja tikai viņa būtu ar mieru kļūt par tā likumīgo sievu. Tam mums ir droši pierādījumi. Kas attiecas uz apsūdzēto, tad viņa traģēdija ir acīm redzama, tā ir mūsu priekšā. Bet tāda bija jaunās dāmas «spēle». Nelaimīgajam jauneklim pavedinātāja nedeva pat nekādu cerību, jo cerības, īstas cerības viņam tika dotas tikai pašā pēdējā brīdī, kad viņš, ceļos nometies savas mocītājas priekšā, stiepa viņai pretī jau sava tēva un sāncenša asinīm aptraipītās rokas: tieši šai stāvoklī viņu arī apcietināja. «Arī mani, mani kopā ar viņu sūtiet katorgā, es viņu tik tālu novedu, es vairāk par visiem vainīga!» šī sieviete pati kliedza, jau no sirds nožēlodama, viņa apcietināšanas brīdī. Talantīgais jaunais cilvēks, kas «uzņēmies visu šo liebu aprakstīt, — tas pats Rakitina kungs, ko es jau pieminēju, — dažos kodolīgos un raksturīgos teikumos noteic šīs varones raksturu: «Agri vīlusies, agri piekrāpta un kritusi, pavedēja līgavaiņa, kas viņu pameta, pievilta, pēc tam nabadzība, godīgās ģimenes lāsti un beidzot kāda bagāta veča aizbildnība, veča, ko gan viņa pati vēl tagad tur par savu labdari. Jaunajā sirdī, kas varbūt loloja sevī daudz laba, jau pārāk agri iezagās niknums. Izveidojās taupītājas, kapitala uzkrājējas raksturs. Izveidojās zobgalība un kāre atriebties sabiedrībai.» No šī raksturojuma kļūst saprotams, ka viņa varēja smieties kā par vienu, tā otru vienīgi rotaļas dēļ, ļaunas rotaļas dēļ. Un, lūk, šai mēnesī, kas iezīmīgs ar bezcerīgu mīlestību, tikumisku pagrimumu, ar to, ka viņš pieviļ savu līgavu, piesavinās svešu naudu, kas uztičēta viņa godam, -+apsūdzētais turklāt nonāk gandrīz līdz afekta stāvoklim, līdz traku' mam no nebeidzamas greizsirdības, un uz ko gan, uz savu tēvu! Un galvenais, neprātīgais vecis atviļ un pavedina viņa kaislības objektu — ar tiem pašiem trim tūkstošiem, kurus viņa dēls uzskata par savu dzimtīpašumu, par mantojumu no mātes, par kuriem viņš pārmet tēvam. Jā, es piekrītu, to bija grūti paciest! Tur varēja rasties pat manija. Nevis naudā meklējama vaina, bet tur, ka ar šo pašu naudu ar tādu riebīgu cinismu tika satriekta viņa laime!

Pēc tam Ipolits Kirilovičs pārgāja uz to, kā apsūdzētajam pakāpeniski radusies doma nosist tēvu, un viņš tai izsekoja pēc faktiem.

— Sākumā mēs tikai klaigājam pa dzertuvēm, — visu šo mēnesi klaigājam. Ai, mums tīk rādīties ļaudīs un tūlīt paziņot šiem ļaudīm visas, pat mūsu visvelnišķīgākās un bīstamākās idejas, mums patīk atklāt ļaudīm savu sirdi, un nezin kādēļ tūlīt uz vietas arī prasām, lai šie ļaudis tūlīt atbildētu mums ar pilnīgu simpātiju, iedziļinātos visās mūsu rūpēs un uztraukumbs, piebalsotu mums un mūsu raksturam neliktu šķēršļus ceļā. Citādi mēs saniknosimies un sagrausim visu traktieri. (Sekoja anekdote par štabkapteini Sņegirevu.) Tie, kas šai mēnesī redzējuši un dzirdējuši apsūdzēto, beidzot nojauta, ka te jau var būt ne tikai klaigas un draudi tēvam, bet, tādā satraukumā esot, draudi droši vien pāries darbos. (Te prokurors attēloja ģimenes satikšanos klosterī, sarunas ar Aļošu un nejēdzīgo vardarbības scēnu tēva namā, kad apsūdzētais ielauzās pie viņa pēc pusdienām.) Nedomāju neatlaidīgi apgalvot, — turpināja Ipolits Kirilovičs, — ka līdz šai scēnai apsūdzētais jau pārdomāti un tīšu prātu būtu nolēmis visu izbeigt ar savu tēvu, viņu noslepkavojot. Un tomēr šī ideja jau vairākkārt bija viņam ataususi, un viņš to bija domās vērojis — to mums apiliecina fakti, liecinieki un viņa paša atzīšanās.

Jāatzīstas, zvērināto kungi, — piebilda Ipolits Kirilovičs, — es līdz pat šai dienai šaubījos, vai atzīt apsūdzētā pilnīgu un apzinātu iepriekšēju nodomu izdarīt noziegumu, kas pats viņam mācās virsū. Es biju cieši pārliecināts, ka viņa dvēsele jau vairākkārt nojautusi liktenīgo monētu, bet tikai nojautusi, iztēlojusi to tikai iespējamībā, bet vēl nebija nolikusi ne izpildīšanas laiku, ne apstāk|us. Bet es šaubījos tikai līdz šai dienai, līdz šim liktenīgajam dokumentam, ko šodien iesniedza tiesai Verchovcevas jaunkundze. Jūs paši dzirdējāt, kungi, kā viņa iesaucās: «Tas ir plāns, tā ir slepkavības programa!» Lūk, kā viņa apzīmēja nelaimīgā apsūdzētā nelaimīgo «dzērumā rakstīto» vēstuli. Un tiešām, šī vēstule pilnīgi apliecina programu un iepriekšēju nodomu. Tā uzrakstīta divi dienas pirms nozieguma, — un tādējādi mums tagad noteikti zināms, ka divi dienas pirms sava briesmīgā nodoma izpildīšanas apsūdzētais ar zvērestu paziņojis, — ja nesadabūs rīt naudu, tad nositīs tēvu, lai t^d paņemtu viņa naudu no spilvena apakšas «aploksnē ar sarkanu lentīti, ja tikai aizbrauktu Ivans». Dzirdiet: «Ja tikai aizbrauktu Ivans.» Te tātad viss jau pārdomāts, apstākļi apsvērti, — un tiešām: viss pēc tam arī izpildīts kā pēc priekšraksta! Tas, ka ir bijis iepriekšējs nodoms un ka tas ir pārdomāts, nav apšaubāms, noziegumam bija jānotiek laupīšanas nolūkā, tas ir tieši paziņots, tas ir uzrakstīts un parakstīts. Apsūdzētais savu parakstu nenoliedz. Sacīs: to rakstījis piedzēries. Bet tas neko negroza un ir vēl svarīgāk: dzērumā viņš uzrakstīja to, kas bija izdomāts skaidrā prātā. Ja nebūtu izdomāts skaidrā prātā, nebūtu arī dzērumā uzrakstīts. Droši vien sacīs: kādēļ tad viņš klaigāja par savu nodomu pa traktieriem? Kas par tādu lietu izšķīries ar iepriekšēju nodomu, tas klusē un slēpj to pie sevis. Tiesa, taču viņš klaigāja tad, kamēr vēl nebija plānu un nodoma, bet bija vienīgi vēlēšanās, nobrieda tikai tieksme. Vēlāk viņš par to jau mazāk klaigā. Tanī vakarā, kad tika uzrakstīta šī vēstule, viņš, piedzēries «Galvaspilsētas» traktierī, pretēji ieradumam bijis kluss, nav spēlējis biljardu, sēdējis nomaļus, ne ar vienu nav runājis un tikai padzinis no vietas kādu šejienes tirgoņa komiju, bet to jau gandrīz neapzinīgi, aiz paraduma ķildoties, jo bez tā, ieiedams traktieri, viņš vairs nevarēja iztikt. Tiesa, reizē ar galīgo lēmumu apsūdzētajam taču vajadzēja uznākt bažām, ka viņš jau iepriekš pārāk daudz pieklaigājis pa visu pilsētu un ka tas var visai noderēt, lai viņu pieķertu un apvainotu, kad viņš būs izpildījis nodomāto. Bet ko tur vairs darīt, noslēpuma izpaušana bija noticis fakts, izteikts vārds nav atsaucams, un, beidzot, agrāk taču laime Ir uzsmaidījusi, uzsmaidīs arī tagad. Mēs likām cerības uz savu zvaigzni, kungi! Turklāt man jāatzīstas, ka viņš bija darījis ļoti daudz, lai izvairītos no liktenīgā brīža, ka viņš bija pielicis.visai daudz pūļu, lai novērstu asiņaino iznākumu. «Rītu es lūgšu trīs tūkstošus visiem cilvēkiem,» kā viņš raksta savā īpatnējā izteiksmē, «bet, ja cilvēki nedos, tad līs asinis.» Tas atkal dzērumā uzrakstīts un atkal tāpat skaidrā prātā kā pēc grāmatas izpildīts!

Te Ipolits Kirilovičs uzsāka sīki attēlot visas Mitjas pūles sadabūt naudu, lai novērstu noziegumu. Viņš attēloja viņa piedzīvojumus pie Samsonova, ceļojumu pie Putnusuņa — visu pēc dokumentiem. — Nomocījies, apsmiets, izsalcis, pārdevis pulksteni šim ceļojumam (un tomēr glabādams pie sevis pusotra tūkstoša rubļu — un it kā, o, it kā!), mocīdamies greizsirdībā pilsētā atstātā mīlestības objekta dēļ, aizdomās, ka tā bez viņa aizies pie Fjodora Pavloviča, viņš beidzot atgriežas pilsētā. Paldies dievam! Viņa pie Fjodora Pavloviča nav bijusi. Un viņš pats arī pavada to pie tās labvēļa Samsonova. (Dīvaina lieta, uz Samsonovu mēs neesam greizsirdīgi, un tā ir visai raksturīga psicholoģiska īpatnība šai lietā!) Pēc tam traucas uz novērošanas posteni «aizsētās» un tur dabū zināt, ka Smerdjakovam krītamās kaites lēkme, ka otrs sulainis slims — ceļš vaļā, bet «zīmes» viņam rokās, — kāds kārdinājums! Un tomēr viņš tam pretojas; viņš dodas pie mūsu visu augsti godājamās Chochlakova kundzes, kas palaikam šeit dzīvo. Jau sen juzdama līdzcietību pret viņa likteni, šī dāma dod viņam prātīgāko no visiem padomiem: pamest visu šo uzdzīvi, šo neglīto mīlestību, šo dīkdienību pa traktieriem, jauno spēku neauglīgo izšķērdēšanu un doties uz Sibirijas zelta raktuvēm: «Tur pavērsies ceļi jūsu kūsājošiem spēkiem, jūsu romantiskam raksturam, kas alkst piedzīvojumu.»

Attēlojis sarunas iznākumu un to momentu, kad apsūdzētais pēkšņi saņēma ziņu par to, ka Grušiņa nemaz nav bijusi pie Samsonova, attēlojis, kādā afektā acumirklī nonācis nelaimīgais, nervu nomocītais, greizsirdīgais cilvēks no domām, ka viņa tiešām to pievīlusi un tagad ir pie viņa, Fjodora Pavloviča, Ipolits Kirilovičs nonāca pie atzinuma, pievērsdams uzmanību gadījuma liktenīgajai nozīmei:

— Ja kalpone būtu paspējusi viņam pasacīt, ka viņa mīļākā ir Mokrojā kopā ar «bijušo» un «neapstrīdamo», — nekas nebūtu noticis. Bet viņa aiz bailēm apstulba, zvērēja un dievojās, un, ja apsūdzētais viņu uz vietas nenosita, tad tikai tāpēc, ka pa galvu pa kaklu metās pakaļ viltniecei. Bet iegaumējiet: lai cik uztraukts viņš bija, tomēr paķēra sev līdzi vara stampiņu. Kādēļ tieši stampiņu, nevis kādu citu ieroci? Bet, ja mums jau veselu mēnesi ir vīdējusi šī aina un mēs esam tai gatavojušies, tad, tikko mums pazibēja kaut kas līdzīgs ierocim, mēs arī paķērām to par ieroci. Un tas, ka kaut kāds šim līdzīgs priekšmets varētu noderēt pār ieroci, — tas jau veselu mēnesi ir tēlojies mūsu iedomās. Taisni tāpēc tik zibenīgi un neapstrīdami arī atzinām to par ieroci! Un tāpēc tomēr nevis neapzinīgi, nevis negribot viņš paķēra šo liktenīgo stampiņu. Un nu jau viņš ir tēva dārzā — ceļš ir brīvs, liecinieku nav, dziļa nakts, tumsa un greizsirdība. Aizdomas, ka viņa šeit, kopā ar to, ar viņa sāncensi, tā apkampienos un varbūt smejas par viņu šai brīdī, — aizrauj viņam elpu. Un ne tikai aizdomas vien, — kas nu vairs par aizdomām, viltus atklāts, acīm redzams: viņa ir te, lūk, šai istabā, kur spīd gaisma, viņa ir tur pie tā, aiz priekškariem, — un, lūk, nelaimīgais piezogas pie loga, bijīgi tur ieskatās, tikli norimst un prātīgi aiziet, ātrāk projām no nelaimes, lai tikai nenotiktu kas bīstams un nemorals, — un mūs par to grib pārliecināt, mūs, kuri pazīstam apsūdzētā raksturu, saprotam, kādā garastāvoklī viņš bija, jo šis stāvoklis mums zināms no faktiem, bet galvenais, zinādams zīmes, ar kurām tūlīt varēja atdarīt durvis un ieiet!

Te sakarā ar «zīmēm» Ipolits Kirilovičs uz laiku pārtrauca savu apsūdzību un atzina par nepieciešamu plašāk izteikties par Smerdjakovu tai nolūkā, lai jau galīgi izsmeltu visu šo ievada epizodi par aizdomām, ka slepkava varētu būt Smerdjakovs, un tiktu galā ar šo domu reizi par visām reizēm. To viņš izdarīja ļoti pamatīgi, un visi saprata, ka, neraugoties uz visu nicināšanu, ar kādu viņš bija izteicies par šo hipotēzi, viņš tomēr uzskatīja to par visai svarīgu.

VIII Traktats par Smerdjakovu

— Pirmkārt, kā varēja rasties šādu aizdomu iespēja? — ar šo jautājumu iesāka Ipolits Kirilovičs. — Pirmais, kas izkliedza, ka slepkava ir Smerdjakovs, bija pats apsūdzētais viņa apcietināšanas brīdī, un tomēr viņš no pat sava pirmā kliedziena un līdz pat šim brīdim pie tiesas nav uzrādījis neviena fakta, kas apstiprinātu viņa apsūdzību, — un ne tikai fakta, bet pat ar cilvēka saprātu kaut cik saskanīga mājiena uz kaut kādu faktu. Tad vēl šo apsūdzību apstiprina tikai trīs personas: abi apsūdzētā brāļi un Svetlovas kundze. Bet apsūdzētā vecākais brālis paziņoja par savām aizdomām tikai šodien, būdams slims, neapstrīdama prāta apjukuma un drudža lēkmē, bet agrāk, abus šos mēnešus, kā mums droši zināms, pilnīgi piekrita uzskatam, ka vainīgs ir viņa brālis, pat necentās iebilst pret šo domu. Bet ar to imēs nodarbosimies vēl īpaši vēlāk. Pēc tam apsūdzētā jaunākais brālis mums nesen paziņo pats, ka faktu, kas apstiprinātu viņa domu par Smerdjakova vainīgumu, viņam neesot nekādu, ne vismazāko, bet viņš tā spriežot tikai pēc paša apsūdzētā vārdiem un «pēc viņa sejas izteiksmes» — jā, šo kolosālo pierādījumu pa divi lāgi nesen izteica viņa brālis. Bet Svetlovas kundze izteicās pat varbūt vēl kolosālāk: «Ko apsūdzētais jums sacīs, tam arī ticiet, viņš nav tāds cilvēks, kas samelotu.» Tie ir visi faktiskie pierādījumi pret Smerdjakovu no šo trīs personu puses, kuras pārāk ieinteresētas apsūdzētā liktenī. Un tomēr baumas, ka vainīgais ir Smerdjakovs, ir klīdušas un turējušās, un turas, — vai tam var ticēt, vai to var iedomāties?

Te Ipolits K'irilovičs atzina par nepieciešamu mazliet noraksturot nelaiķi Smerdjakovu, kas «padarījis sev galu slimīgā prāta satumsuma un sajukuma lēkmē». Viņš attēloja Smerdjakovu par plānprāti ar kādas juceklīgas izglītības aizmetņiem; viņu izsitušas no sliedēm filozofiskas idejas, kas nav pa spēkam viņa prātam, un viņš izbijies no dažām mūslaiku mācībām par pienākumu, ko viņam ar plašu vērienu sniedza: praktiski — viņa nelaiķa kunga, bet varbūt arī tēva Fjodora Pavloviča vieglprātīgā dzīve un teoretiski — dažādas dīvainas filozofiskas pārrunas ar kunga vecāko dēlu Ivanu Fjodoroviču, kas labprāt ļāvās šai izpriecai, — droši vien aiz garlaicības vai arī vajadzības pasmieties, kurai nav pratis atrast labāka pielietojuma. Viņš pats man stāstīja par savu dvēseles stāvokli beidzamās dienās, kad viņš vēl uzturējies sava kunga namā, — paskaidroja Ipolits Kirilovičs, — bet to pašu liecina arī citi: pats apsūdzētais, viņa brālis un pat sulainis Grigorijs, tas ir, visi tie, kam vajadzētu viņu visai labi pazīt. Turklāt, krītamās kaites nospiests, Smerdjakovs bijis «bailīgs kā vista». «Viņš metās manā priekšā ceļos un skūpstīja man kājas,» pastāstīja mums pats apsūdzētais tai brīdī, kad vēl neapzinājās, ka ar to zināmā mērā kaitē pats sev, «tā ir vista ar krītamo kaiti», viņš par to izteicās savā īpatnējā valodā. Un taisni viņu apsūdzētais izvēlas (par ko arī pats liecina) par savu uzticības vīru un iebaida viņu tik tālu, kas tas beidzot ir ar mieru kalpot viņam par spiegu un ziņnesi. Šai mājas okšķera lomā viņš kļūst neuzticīgs savam kungam, paziņo apsūdzētam kā par aploksni ar naudu, tā ari par zīmēm, pēc kurām var iekļūt pie kunga, — un kā gan viņš drīkstētu nesacīt! «Nosistu, es skaidri redzēju, ka mani nosistu,» viņš izmeklēšanā stāstīja, pat mūsu priekšā trīsēdams un drebēdams, neraugoties uz to, ka viņa vajātājs un mocītājs toreiz jau pats bija apcietināts un nevarēja vairs atnākt viņu sodīt. «Viņš mani katru brīdi turēja aizdomās, un es bailēs un šausmās, lai tikai remdinātu viņa dusmas, steidzos paziņot katru noslēpumu, lai viņš redzētu, ka viņa priekšā esmu nevainīgs, un palaistu mani dzīvu izsūdzēt grēkus.» Te ir viņa paša vārdi, es tos pierakstīju un paturēju prātā: «Dažreiz viņš man tā uzkliedza, ka es tūliņ metos viņa priekšā ceļos.» Būdams no dabas ļoti godīgs jauneklis un tā iemantodams uzticību sava kunga acīs, kas šo viņa godīgumu bija ievērojis, kad tas atdevis viņam pazaudēto naudu, nelaimīgais Smerdjakovs, jādomā, cieta smagus sirdsapziņas pārmetumus, ka kļuvis neuzticīgs savam kungam, kuru viņš mīlēja kā savu labdari. Cilvēki, kas stipri cieš no krītamās kaites, kā apliecina visievērojamākie psichiatri, vienmēr tiecas nemitīgi un, zināms, slimīgā kārtā paši sevi apsūdzēt. Viņus nomoka viņu «vainīguma» apziņa nezin par ko un pret ko, nomoka sirdsapziņas pārmetumi, bieži vien bez jebkāda pamata, viņi pārspīlē un pat paši izdomā dažādas savas vainas un noziegumus. Un, lūk, šāds subjekts tiešām kļūst it kā par vainīgu un noziedzīgu aiz bailēm un iebaidīšanas. Bez tam viņš stipri nojauta, ka apstākļi, kas veidojās viņa acu priekšā, var novest pie kaut kā ļauna. Kad Fjodora Pavloviča vecākais dēls Ivans Fjodorovičs īsi pirms katastrofas taisījās braukt uz Maskavu, Smerdjakovs lūgšus lūdzās, lai viņš paliek, tomēr sava gļēvulīgā ieraduma pēc nedrīkstēdams izteikt viņam visas savas bažas skaidrā un kategoriskā veidā. Viņš apmierinājās tikai ar mājieniem, bet šos mājienus nesaprata. Jāpiezīmē, ka Ivanā Fjodorovičā viņš redzēja sev it kā aizstāvi, it kā garantiju tam, ka nelaime nenotiks, kamēr viņš mājās. Atcerieties izteicienu Dmitrija Karamazova «dzērumā rakstītajā» vēstulē: «Nositīšu veci, kaut tikai Ivans aizbraucis,» — tātad Ivans Fjodorovičs visiem šķita it kā par garantiju, ka mājās valdīs miers un kārtība. Un nu taisni viņš aizbrauc, bet Smerdjakovs tūlīt, gandrīz stundu pēc jaunā kunga aizbraukšanas, pakrīt krītamās kaites lēkmē. Un tas ir pilnīgi saprotams. Te jāpiemin, ka Smerdjakovs, baiļu un savāda izmisuma nomākts, sevišķi pēdējās dienās, sajutis sevī krītamās kaites lēkmju tuvošanos, jo tās viņam ari agrāk aizvien atgadījušās garīga saspīlējuma un satricinājuma brīžos. Uzminēt dienu un stundu, kad lēkme uznāks, protams, nevar. bet katrs epileptiķis var sajust sevī jau iepriekš, ka viņš ir disponēts uz lēkmi. Tā saka medicīna. Un, lūk, tikko izbrauc no pagalma Ivans Fjodorovičs, tā Smerdjakovs, savas, tā sakot, sērdienības un nevarības iespaidots, iet saimniecības vajadzībās uz pagrabu, kāpj lejā pa kāpnēm un domā: «Būs vai nebūs lēkme, un ja nu tūlīt uznāk?» — Un nu taisni no šā garastāvokļa, no šim bažām, no šiem jautājumiem viņu sagrābj rīkles spazma, kas vienmēr notiek pirms krītamās kaites lēkmes, un viņš nogāžas pa galvu pa kaklu, bez samaņas, pagraba dibenā. Un, lūk, šai gluži dabiskajā nejaušībā par varēm grib saskatīt kaut ko aizdomīgu, kādu norādījumu, kādu mājienu, ka viņš tīšām izlicies slims! Bet, ja tīšām, tad tūdaļ rodas jautājums: kādēļ gan? Aiz kāda aprēķina, kādā gan nolūkā? Es vairs nerunāju par medicinu; zinātne, kā saka, melš, zinātne kļūdās, ārsti nav pratuši atšķirt īstenību no izlikšanās, — lai, lai, bet atbildiet man tomēr uz jautājumu: kādēļ viņam būtu jāizliekas? Vai gan tādēļ, lai, nodomājis izdarīt slepkavību, viņš ar šo lēkmi piegrieztu sev jau iepriekš un pēc iespējas ātrāk mājinieku uzmanību? Redziet, zvērināto kungi: Fjodora Pavloviča namā nozieguma naktī ir bijuši un gājuši pieci cilvēki: pirmkārt, pats Fjodors Pavlovičs, — bet ne jau viņš pats sevi nositis, tas ir skaidrs; otrkārt, viņa sulainis Grigorijs, bet to taču pašu tikko nenosita, — treškārt, Grigorija sieva, kalpone Marfa Ignatjevna, bet iedomāties viņu par sava kunga slepkavu būtu taisni kauns. Tātad paliek padomā divi cilvēki: apsūdzētais un Smerdjakovs. Bet, tā kā apsūdzētais apgalvo, ka viņš neesot nositis, tad iznāk, ka slepkavam vajag būt Smerdjakovam, citas izejas nav, jo neviena cita nevar atrast, neviena cita slepkavas nesameklēsi. Tad, lūk, kur cēlies šis «viltīgais» un kolosalais apvainojums, ka vainīgs nelaimīgais idiots, kas vakar sev padarījis galu! Tieši tikai tāpēc vien, ka neviena cita nevar sameklēt! Ja būtu kaut ēna, kaut aizdomas uz kādu citu, uz kādu sesto personu, tad, esmu pārliecināts, ka pat apsūdzētais pats kaunētos norādīt uz Smerdjakovu, bet norādītu uz šo sesto personu, jo apvainot Smerdjakovu šai slepkavībā ir pilnīgs absurds.

Kungi, atmetīsim psicholoģiju, atmetīsim medicinu, atmetīsim pat pašu loģiku, pievērsīsimies tikai faktiem, vienīgi tikai faktiem un redzēsim, ko mums teiks fakti. Nositis ir Smerdjakovs, bet kā? Viens vai saziņā ar apsūdzēto? Aplūkosim vispirms pirmo gadījumu, tas ir, ka Smerdjakovs nosit viens. Zināms, ja ir nositis, tad taču kaut kādā nolūkā, lai iegūtu kādu labumu. Bet, tā kā viņam nebija ne ēnas no tādiem slepkavības motiviem, kādi bija apsūdzētajam, tas ir, ienaida, greizsirdības utt., utt., Smerdjakovs, bez šaubām, varēja nosist tikai naudas dēļ, lai piesavinātos tieši šos trīs tūkstošus, kurus viņš pats bija redzējis, kad kungs tos ielika aploksnē. Un, lūk, nodomājis izdarīt slepkavību, viņš iepriekš paziņo citai personai, — un turklāt augstākā mērā ieinteresētai personai, tieši apsūdzētajam, — visus apstākļus par naudu un zīmēm: kur atrodas aploksne, kas tieši uz aploksnes uzrakstīts, ar ko tā apsieta, un galvenais, galvenais — paziņo par šīm «zīmēm», ar kurām var ietikt pie kunga. Vai tad taisni tādēļ, lai sevi nodotu, viņš to būtu darījis? Vai arī, lai atrastu sev sāncensi, kas droši vien arī pats gribēs tikt iekšā un iegūt aploksni? Jā, sacīs man, bet viņš taču paziņoja aiz bailēm. Bet kā tad tā? Cilvēks, kam pietiek drosmes iecerēt tik bezbailīgu un zvērisku lietu un pēc tam to izpildīt, — izpauž tādas ziņas, ko tikai viņš vien zina visā pasaulē un par kurām, ja vien viņš tās noklusētu, nevienam pat prātā neienāktu nekad visā pasaulē. Nē, lai cilvēks būtu cik bailīgs būdams, bet, ja jau viņš tādu lietu iecerējis, tad neparko neteiktu nevienam, mazākais, par aploksni un par zīmēm, jo tas nozīmētu jau iepriekš sevi pavisam nodot. Kaut ko tīšām būtu sadomājis, kaut ko citu būtu samelojis, ja jau katrā ziņā no viņa pieprasīja ziņas, bet taču par to būtu noklusējis! Gluži otrādi, es to atkārtoju, ja viņš būtu noklusējis tikai par naudu, bet pēc tam nositis un piesavinājies šo naudu, tad neviens nekad visā pasaulē nevarētu viņu apvainot slepkavībā aplaupīšanas nolūkā, jo šo naudu taču neviens, izņemot viņu, nebija redzējis, neviens nezināja, ka tā mājās ir. Un, ja pat apvainotu viņu, tad katrā ziņā uzskatītu, ka viņš nositis aiz kaut kāda cita motiva. Bet, tā kā šādu motivu neviens viņā agrāk nebija pamanījis, visi turpretim redzēja, ka kungs viņu mīl, ka viņš pagodināts ar kunga uzticību, tad, zināms, viņu beidzamo sāktu turēt aizdomās, bet turētu aizdomās vispirms tādu, kam būtu šādi motivi, kas pats kliedzis, ka viņam ir šādi motivi, kas to nemaz neslēpa, visu priekšā tos atklāja, vārdu sakot, turētu aizdomās noslepkavotā dēlu Dmitriju Fjodoroviču. Smerdjakovs būtu nositis un aplaupījis, bet dēlu apvainotu, — Smerdjakovam, slepikavam, tas taču, .zināms, būtu izdevīgi? Nu tad, lūik, taisni šim dēliam Dmitrijam Smerdjakovs, iecerējis slepkavību, arī paziņo iepriekš par naudu, par aploksni un par zīmēm, — cik tas loģiski, cik tas skaidri!

Pienāk diena, kad Smerdjakovs nodomājis izdarīt slepkavību, un te nu viņš krīt no kājām, simulēdams krītamās kaites lēkmi, bet kādēļ? Nu, zināms, tādēļ, lai, pirmkārt, sulainis Grigorijs, nodomājis savu ārstēšanos un redzēdams, ka nav galīgi neviena, kas sargātu māju, varbūt atliktu savu ārstēšanos un nosēstos sargvietā. Otrkārt, zināms, tādēļ, lai pats kungs, redzēdams, ka neviens viņu nesargā, un, briesmīgi baidīdamies, ka tikai neatnāk dēls, ko viņš nemaz neslēpa, sajustu vēl lielāku neuzticību un kļūtu vēl uzmanīgāks. Beidzot un galvenais, zināms, tādēļ, lai viņu, Smerdjakovu, lēkmes satriektu, tūlīt pārnestu no virtuves, kur viņš vienmēr atsevišķi no visiem gulēja pa nakti un kur viņam bija pašam sava ieeja un izeja, uz spārna otru galiu, Grigorija istabiņu, pie viņiem abiem aiz šķērssienas, trīs soļus no viņu pašu gultas, kā tas vienmēr notika, no laika gala, kolīdz viņam uznāca krītamās kaites lēkme, jo tā bija izrīkojis kungs un līdzcietīgā Marta Ignatjevna. Tur, gulēdams adz šķērssienas, viņš droši vien tādēļ, lai ticamāk izliktos par slimu, sāks, zināms, vaidēt, tas ir, neļaut viņiem gulēt cauru nakti (kā tas arī noticis pēc Grigorija un viņa sievas liecības), un tas viss, tas viss tādēļ, lai vēl ērtāk pēkšņi pieceltos un pēc tam nosistu kungu!

Bet, sacīs man, varbūt viņš tieši izlikās, lai uz viņu kā slimnieku nenodomātu, bet apsūdzētam paziņoja par naudu un par zīmēm tieši tādēļ, lai tas kristu kārdināšanā un pats atnāktu un nosistu, un, kad, vai redzat, tas nositis aizies un aiznesīs naudu un turklāt droši vien sacels troksni un jezgu, pamodinās lieciniekus, tad tikai, vai redzat, piecelsies arī Smerdjakovs un dosies, — nu, ko gan darīt? Nu tad tieši dosies otrreiz nosist kungu un otrreiz nolaupīt jau nolaupīto naudu. Kungi, jūs smejaties? Man pašam kauns izteikt tādas hipotēzēs, un tomēr, iedomājieties tikai to, tieši apsūdzētais taču to pašu apgalvo: pēc manis, viņš saka, kad es jau biju izgājis no nama, nogāzis Grigoriju un sacēlis troksni, viņš piecēlās, gāja, nosita un aplaupīja. Es te nemaz nerunāju par to, kā Smerdjakovs varētu visu to iepriekš aprēķināt un visu iepriekš uzzināt, kā uz pirkstiem, tas ir, ka satrauktais un satrakotais dēls atnāks vienīgi tikai tādēļ, lai godbijīgi ieskatītos logā un, zinādams zīmes, dotos projām, atstājot viņam, Smerdjakovam, visu laupījumu! Kungi, es nopietni jautāju: kur ir tas moments, kad Smerdjakovs izdarījis savu noziegumu? Uzrādiet šo momentu, jo bez tā nevar apsūdzēt.

Bet varbūt lēkme bija īsta. Slimais pēkšņi atjēdzās, uzdzirda kliedzienu, izgāja, — nu, un ko tad? Paskatījās un tikai pateica sev: iešu un nositīšu kungu? — Bet kā gan viņš varēja zināt, kas ite bijis, kas te noticis, ja viņš līdz šim brīdim gulēja nesamaņā? Tomēr, kungi, arī fantazijaiir savas robežas.

«Lai tā,» sacīs vērīgi cilvēki, «bet ja nu viņi abi bija vienojušies, bet ja nu viņi abi kopīgi ir nosituši un naudiņu sadalījuši, kā gan tad?»

Jā, tiešām, svarīgas aizdomas, un pirmkārt — tūdaļ kolosāli pierādījumi, kas tās apstiprina: viens nosit un uzņemas visas pūles, bet otrs, līdzdalībnieks, guļ izlaidies, simulēdams krītamo lēkmi, — tieši tādēļ, lai iepriekš radītu visos aizdomas, uztrauktu kungu, uztrauktu Grigoriju. Interesanti, aiz kādiem motiviem abi līdzdalībnieki varētu sadomāt tieši tādu nejēdzīgu plānu? Bet varbūt Smerdjakovs nemaz nebija aktivs līdzdalībnieks šai lietā, bet, tā sakot, pasivs un cietēja lomā: varbūt iebiedētais Smerdjakovs piekrita tikai nepretoties slepkavībai un, nojauzdams, ka viņu taču apvainos par to, ka viņš ļāvis nosist kungu, nav kliedzis, nav pretojies, — jau iepriekš izlūdzies no Dmitrija Karama zova atļauju nogulēt šo laiku it kā krītamā kaitē, «bet tu tur slepkavo, kā pašam tīk, tā nav mana darīšana». Bet, ja arī tā, tad tomēr šī krītamās kaites lēkme saceltu mājās lielu troksni, un, to paredzēdams, Dmitrijs Karamazovs nekādi nevarētu piekrist tādai norunai. Bet es piekāpjos, lai viņš būtu piekritis; tad taču tomēr iznāktu tā, ka Dmitrijs Karamazovs — slepkava, tiešs slepkava un ierosinātājs, bet Smerdjakovs tikai pasivs līdzdalībnieks, un pat ne līdzdalībnieks, bet tikai pieļāvējs aiz bailēm un pret gribu, un tiesa taču to katrā ziņā varētu atšķirt, un ko tad mēs redzam? Tiklīdz apsūdzēto arestēja, tā viņš acumirklī visu vainu uzkrauj vienam pašam Smerdjakovam un viņu vienīgo apvaino. Nevis par līdzdalību apvaino, bet viņu vienu: viņš viens to esot izdarījis, viņš nositis un aplaupījis, tas viņa roku darbs! Nu, kas tie par līdzdalībniekiem, kas tūlīt sāk liecināt viens pret otru, — tā nekad nenotiek, un ievērojiet, kāds risks Karamazovam: viņš ir galvenais slepkava, bet tas nav galvenais, tas tikai pieļāvējs, ir nogul'ējis aiz šķērssienas, un nu viņš uzkrauj visu gulētājam. Tad taču tas, gulētājs, varētu saskaisties un vienīgi aiz pašaizsardzības ātrāk atklāt īsto patiesību: abi, sacīt, piedalījāmies, tikai es neesmu nositis, bet tikai atļāvis un pieļāvis aiz bailēm. Jo taču viņš, Smerdjakovs, varētu saprast, ka tiesa tūlīt izšķirtu viņa vainīguma pakāpi, un tātad viņš varētu paļauties, ka, ja arī viņu sodītu, tad nesalīdzināmi vieglāk nekā to, galveno slepkavu, kas grib visu novelt uz viņu. Bet tad tātad, jau negribot, būtu atzinies. To mēs toreiz neredzējām. Smerdjakovs pat neieminējās par līdzdalību, neraugoties uz to, ka slepkava noteikti apvainoja viņu un visu laiku norādīja uz viņu kā vienīgo slepkavu. Vēl vairāk: taisni Smerdjakovs izmeklēšanā atklāja, ka par aploksni ar naudu un par zīmēm paziņojis apsūdzētajam viņš pats un ka bez viņa tas nebūtu dabūjis zināt neko. Ja viņš tiešām būtu līdzdalībnieks un vainīgs, vai tad tik viegli viņš to paziņotu izmeklēšanā, tas ir, ka visu to viņš pats paziņojis apsūdzētajam? Gluži otrādi, sāktu liegties un jau katrā ziņā sagrozītu faktus un mīkstinātu tos. Bet viņš nesagrozīja un nemīkstināja. Tā var rīkoties tikai nevainīgais, kas nebīstas, ka viņu apvainos līdzdalībā. Un nu viņš slimīgas melancholijas lēkmē, kam par iemeslu viņa krītamā kaite un visa šī uzbrukusī katastrofa, vakar pakāries. Pakāries un atstājis zīmīti, kas uzrakstīta savdabīgiem vārdiem: «Iznīcinu sevi ar savu gribu un patiku, lai nevienu nevainotu.» Nu, kas gan viņam būtu ko nepiebilst zīmītē: slepkava esmu es, nevis Karamazovs. Bet to viņš nav piebildis: vienai lietai sirdsapziņas pietika, bet otrai ne?

Un tiešām: pirmīt te, tiesas zālē, atnesa naudu, trīs tūkstoši rubļu: «Tā pati nauda,» mums teica, «kura atradās, lūk, šai pašā aploksnē, kas uz galda ar lietiskajiem pierādījumiem, saņēmu to vakar no Smerdjakova.» Bet jūs, zvērināto kungi, paši atceraties pirmītējo bēdīgo ainu. Es neatkārtošu sīkumus, tomēr atļaušos izdarīt divus trīs apsvērumus, izvēlēdamies no pašiem nenozīmīgākajiem, — taisni tādēļ, ka tie nenozīmīgi un tātad ne katram ienāks prātā un tiks aizmirsti. Pirmkārt un turklāt: aiz sirdsapziņas pārmetumiem Smerdjakovs vakar atdevis naudu un pats pakāries. (Jo bez sirdsapziņas pārmetumiem viņš naudu nebūtu atdevis.) Un, zināms, tikai vakar vakarā pirmo reizi atzinies Ivanam Karamazovam savā noziegumā, kā arī paziņoja •pats Ivans Karamazovs, citādi kāpēc gan viņš būtu līdz šim klusējis? Tātad viņš atzinies, kāpēc tad, es vēlreiz to atkārtoju, viņš pirmsnāves zīmītē nav atklājis mums visu patiesību, zinādams, ka jau rītu nevainīgajam apsūdzētajam bargās tiesas diena? Nauda vien taču nav nekāds pierādījums. Man, piemēram, un vēl divām personām šinī zālē gluži nejauši kļuva zināms, un jau priekš nedēļas, kāds fakts, proti, ka Ivans Fjodorovičs Karamazovs sūtījis uz guberņas pilsētu mainīt divas piecprocentīgas biļetes pa pieci tūkstoši katru, pavisam tātad desmit tūkstošus. Es gribu tikai teikt, ka nauda visiem var gadīties vajadzīgajā termiņā un ka, atnesot trīs tūkstošus, nevar pierādīt noteikti, ka tā, lūk, ir tā pati nauda, lūk, tieši no tās pašas atvilktnes vai aploksnes. Beidzot Ivans Karamazovs, saņēmis vakar tik svarīgu vēsti no īstā slepkavas, paliek kluss un rāms. Bet kādēļ gan viņam par to nepaziņot tūlīt? Kādēļ viņš visu atlika līdz rītam? Domāju, ka man ir tiesības noprast iemeslu: jau nedēļu nejuzdamies vesels, pats atzinies ārstam un saviem tuviniekiem, ka redz parādības, ka satiek jau mirušus cilvēkus, būdams tuvu delirijam, kas taisni šodien viņam arī uzbruka, viņš, nejauši uzzinājis par Smerdjakova nāvi, pēkšņi nonāk pie šāda sprieduma: «Cilvēks miris, viņam var vainu uzvelt, bet brāli izglābšu. Nauda taču man ir: paņemšu žūksni un teikšu, ka Smerdjakovs pirms nāves man atdeva.» Jūs sacīsiet — tas nav godīgi, lai ari par mirušo, bet nav godīgi melot, pat lai glābtu brāli? Tā ir, bet ja nu viņš sameloja neapzinīgi, ja viņš pats iedomājās, ka tā tiešām ir bijis, kad viņa prātu jau galīgi bija satriekusi ziņa par šo pēkšņo sulaiņa nāvi? Jūs taču redzējāt pirmītējo ainu, redzējāt, kādā stāvoklī bija šis cilvēks. Viņš stāvēja kājās un runāja, bet kur bija viņa prāts? Pēc drudža slimnieka nesenās liecības mēs saņēmām dokumentu, apsūdzētā vēstuli Verchovcevas jaunkundzei, ko viņš rakstījis divi dienas pirms izdarītā nozieguma, ar sīku nozieguma programu jau uz priekšu. Nu kādēļ tad mēs meklējam programu un tās sastādītājus? Uz mata pēc šīs programas viss ir piepildījies, un tās piepildītājs nav bijis neviens cits kā tās sastādītājs. Jā, zvērināto kungi, «viss kā pēc grāmatas»! Un nemaz, nemaz ar mēs nebēgām godbijīgi un bikli no tēva lodziņa, turklāt vēl stingrā pārliecībā, ka pie viņa patlaban ir mūsu mīļākā. Nē, tas ir nejēdzīgi un neticami. Viņš iegāja un — nostrādāja šo lietu. Droši vien viņš nosita uztraukumā, iededzies dusmās, tikko bija paskatījies savā ienaidniekā un sāncensī, bet nositis, ko viņš izdarīja varbūt uzreiz, ar vienu rokas atvēzienu, apbruņojies ar vara stampiņu, un pārliecinājies pēc tam, jau pēc sīkas pārmeklēšanas, ka viņas te nav, viņš tomēr neaizmirsa pabāzt roku zem spilvena un sadabūt naudas žūksni, kura saplēstā aploksne atrodas tagad te uz galda pie lietiskajiem pierādījumiem. Es vedinu uz to, lai jūs pamanītu vienu apstākli, kas, pēc manām domām, loti raksturīgs. Ja tas būtu rūdīts slepkava un tieši slepkava tikai aplaupīšanas nolūkā, — nu, vai tāds atstātu atplēsto aploksni uz grīdas, tādā stāvoklī, kādā to atrada blakus līķim? Nu, ja tas būtu, piemēram, Smerdjakovs, kas nositis aplaupīšanas nolūkā, — tas vienkārši paņemtu visu žūksni sev līdzi, nemaz nepūlēdamies plēst to vaļā pie sava upura līķa; tā kā droši zinaja, ka aploksnē ir nauda, — jo viņa klātbūtnē taču to tur ielika un aizlipināja, — bet, ja viņš aiznestu žūksni pavisam, mēs nemaz nezinātu, ka laupīšana notikusi. Es jums jautāju, zvērināto kungi, vai tā rīkotos Smerdjakovs, vai viņš pamestu aploksni uz grīdas? Nē, taisni tā vajadzēja rīkoties slepkavam, kas ir satracināts, kas vairs labi neapdomā, slepkavam, kas nav zaglis un nekad nekā līdz šim nav nozadzis, un kas arī tagad izrāvis no spilvena apakšas naudu nevis kā zaglis zagdams, bet itin kā paņemdams savu paša mantu no zagļa, kas to nozadzis, — jo taisni tādi bija Dmitrija Karamazova uzskati par šiem trim tūkstošiem, un tie viņā bija izauguši līdz manijai. Un, lūk, paķēris žūksni, kuru viņš vēl nekad nebija redzējis, viņš arī pārplēš aploksni, lai pārliecinātos, vai tur ir nauda, pēc tam bēg ar naudu kabatā, pat aizmirsis padomāt, ka atstāj uz grīdas pret sevi kolosālu pierādījumu pārplēstās aploksnes veidā. Tikai tāpēc, ka Karamazovs, nevis Smerdjakovs, nepadomāja, neapsvēra, un kur nu viņam! Viņš bēg, viņš dzird, kā vaimanā sulainis, kas dzenas viņam pakaļ, sulainis viņu saķer, aptur un krīt, vara stampiņas ķerts. Apsūdzētais nolec pie viņa zemē aiz žēluma. Iedomājieties, viņš pēkšņi apgalvo mums, ka viņš toreiz nolēcis pie viņa zemē aiz žēluma, aiz līdzcietības, lai paskatītos, vai nevar viņam kaut kā līdzēt. Nu, vai tas ir piemērots brīdis, lai izrādītu tādu līdzcietību? Nē, viņš nolēca taisni tādēļ, lai pārliecinātos: vai ir dzīvs viņa nozieguma vienīgais liecinieks? Katras citas jūtas, katrs cits motivs nebūtu dabisks! Ievērojiet, viņš ar Grigoriju nopūlas, noslauka viņam ar mutautiņu galvu un, pārliecinājies, ka viņš miris, kā jucis, viss vienās asinīs, aizskrien atkal turp, uz savas mīļākās namu, — kā gan viņš nepadomāja, ka viņš viss vienās asinīs un ka viņu tūlīt pieķers? Bet apsūdzētais pats mums apgalvo, ka viņš nemaz neesot ievērojis, ka viss vienās asinīs; to var pieļaut, tas ir ļoti iespējams, tā vienmēr notiek šādos brīžos ar noziedzniekiem. Vienā lietā — velnišķīgs aprēķins, otrai pietrūkst apķērības. Bet viņš domāja tai brīdī tikai par to, kur ir viņa. Viņam vajadzēja ātrāk dabūt zināt, kur ir viņa, un tad viņš atskrien uz viņas dzīvokli un dabū zināt negaidītu un visai kolosālu vēsti: viņa aizbraukusi uz Mokroju ar savu «bijušo», «neapstrīdamo»!

IX Psicholoģija pilnās burās. Auļojošais trijjūgs. Prokurora runas fināls

Nonācis līdz šim momentam savā runā, Ipolits Kirilovičs, kas acīm redzot bija izvēlējies stingri vēsturisku izklāsta metodi, pie kuras ļoti mīl ķerties visi nervozie runātāji, tīšām meklēdami stingri nospraustus rāmjus, lai savaldītu savu nepacietīgo aizrautību, — Ipolits Kirilovičs sevišķi gari un plaši runāja par «bijušo» un «neapstrīdamo» un izteica par šo tematu dažas savā ziņā interesantas domas.

— Karamazovs, kas bija līdz ārprātam greizsirdīgs uz visiem citiem, pēkšņi un uzreiz it kā saplok un pazūd «bijušā» un «neapstrīdamā» priekšā. Un jo vairāk tas ir dīvaini, ka agrāk viņš gandrīz nepiegrieza vērības šīm jaunajām briesmām, kas viņam uzbruka jaunā sāncenša personā. Un viņš vienmēr iedomājās, ka tas vēl tik tālu, bet Karamazovs vienmēr dzīvo tikai šim brīdim. Droši vien viņš to turēja pat par fikciju. Bet, acumirklī aptvēris ar savu slimo sirdsprātu, ka varbūt tikai tāpēc šī sieviete slēpusi šo jauno sāncensi, tikai tāpēc viņu pirmīt pievīlusi, ka šis no jauna uzradies sāncensis viņai nemaz nebija fantazija un fikcija, bet bija viņai viss, visa viņas cerība šai dzīvē, — acumirklī to sapratis, viņš samierinājās. Nu ko, zvērināto kungi, es nevaru apiet noklusējot šo negaidīto apsūdzētā dvēseles īpatnību, jo liktos, viņš nekādi nebija spējīgs to izrādīt; un nu pēkšņi viņā izpaudās nepielūdzama prasība būt patiesam, cienīt sievieti, atzīt viņas sirds tiesības, un kādā brīdī, — kad viņas dēļ viņš jau aptraipījis rokas sava tēva asinīs! Tiesa gan, arī izlietās asinis šai brīdī jau sauca pēc atriebības, jo viņam, kas bija pazudinājis savu dvēseli un savu šās zemes likteni, viņam negribot bija jājautā un jāprasa sev šai mirklī: «Kas gan es esmu, un kas es varu būt tagad viņai, šai būtnei, ko es mīlu vairāk par savu dvēseli, salīdzinot ar šo «bijušo» un «neapstrīdamo», kas nožēlojis padarīto un atgriezies pie viņas, kādreiz viņa pazudinātās sievietes, ar jaunu mīlestību, ar godīgiem priekšlikumiem, ar solījumu sākt jaunu un jau laimīgu dzīvi. Bet es, nelaimīgais, ko došu es viņai tagad, ko solīšu?» Karamazovs visu to saprata, saprata, ka viņa noziegums aizkrustojis viņam visus ceļus un ka viņš ir tikai uz nāvi notiesāts noziedznieks, ne vairs cilvēks, kam dzīve priekšā!

' Šī doma viņu satrieca un iznīcināja. Un nu viņš mirklī apstājas pie kāda neprātīga plāna, kas tādam raksturam, kāds ir Karamazovs, nevarēja nelikties par vienīgo un fatalo izeju no viņa šausmīgā stāvokļa. Šī izeja — pašnāvība. Viņš skrien pēc savām pistolēm, ko ieķīlājis ierēdnim Perchotinam, un tai laikā pa ceļam skriedams izrauj no kabatas visu naudu, kuras dēļ tikko slacījis savas rokas tēva asinīm. O, naudas tagad viņam vajag par visu vairāk: Karamazovs mirst, Karamazovs nošaujas, un to pieminēs! Ne velti mēs esam dzejnieks, ne velti mēs savu dzīvi dedzinājām kā svecīti no abiem galiem. «Pie viņas, pie viņas, — un .tur, o, tur es sarīkošu lepnu lepnās dzīres, tādas, kādu vēl nav bijis, lai piemin un ilgi par tām runā. Mežonīgiem kliedzieniem atskanot,

čigāniem neprātīgi dziedot un dejojot, mēs pacelsim pokālu un apsveiksim dievināto sievieti ar viņas jauno laimi, un tad — turpat, pie viņas kājām, sadragāsim viņas priekšā savu galvaskausu un sodīsim savu dzīvi! Atcerēsies kādreiz Mitju Karamazovu, redzēs, kā Mitja viņu mīlējis, būs žēl Mitjasī» Daudz pozēšanas, romantiska neprāta, mežonīgās karamazoviskās nesavaldības un jūtelības, — nu, un vēl kaut kas cits, zvērināto kungi, kaut kas tāds, kas brēc dvēselē, kaļ prātos nemitīgi urt saindē viņa sirdi līdz nāvei, — šis kaut kas — tā ir sirdsapziņa, zvērināto kungi, tā ir viņas tiesa, viņas šausmīgie pārmetumi! Bet pistole visu izlīdzinās, pistole ir vienīgā izeja, citas nav, un tur — es nezinu, vai domāja tai brīdī Karamazovs, «kas būs tur», un vai Karamazovs jel maz spēj hamletiski domāt par to, kas būs tur? Nē, zvērināto kungi, tiem tur ir Hamleti, bet mums pagaidām vēl Karamazovi!

Te Ipolits Kirilovics izvērsa ļoti sīku ainu, kā Mitja posies ceļā, scēnu pie Perchotina, veikalā, ar vedējiem. Viņš minēja lielu daudzumu vārdu, izteicienu, žestu, visus ar liecinieku pierādījumiem, — un aina milzīgi ietekmēja klausītāju pārliecību. Galvenais, ietekmēja faktu kopums. Šā neprāta trenktā un jau pret sevi nesaudzīgā cilvēka vaina tika pierādīta neapgāžami.

— Viņam vairs nebija ko sevi saudzēt, — sacīja Ipolits Kirilovics, — divi itrīs lāgi viņš tikko jau pilnīgi neatzinās, gandrīz lika saprast un tikai varbūt neizteica līdz galam (te sekoja liecinieku liecības). Pat vedējam ceļā uzsauca: «Vai tu zini, ka slepkavu ved!» Bet izrunāt līdz galam viņš tomēr nevarēja: bija jānokļūst vispirms Mokrojas sādžā un tikai tur jānobeidz poēma. Bet kas gan sagaida nelaimīgo? Lieta tā, ka gandrīz jau no pirmajiem brīžiem Mokrojā viņš redz un beidzot apjēdz pilnīgi, ka viņa «neapstrīdamais» sāncensis varbūt nemaz vairs nav tik neapstrīdams un ka viņa laimes vēlējumu jaunai dzīvei, paceļot kausu, negrib un nepieņem. Bet šie fakti, zvērināto kungi, jums jau zināmi no tiesas izmeklēšanas. Karamazova uzvara pār sāncensi izrādījās neapstrīdama arī te, — o, te jau sākās gluži jauna fāze viņa dvēselē un pati visšausmīgākā fāze no visām, kādas vien ir pārdzīvojusi un vēl jebkad pārdzīvos šī dvēsele! Droši var atzīt, zvērināto kungi, — iesaucās Ipolits Kirilovics, — ka nozaimotā daba un noziedzīgā sirds — paši atriebj sevi pilnīgāk nekā jebkura pasaulīgā tiesa! Vēl vairāk: tiesas spriedums un sods pat atvieglina dabas sodu, ir pat nepieciešami noziedznieka dvēselei šajos brīžos, lai to glābtu no izmisuma, jo es pat nevaru iedomāties Karamazova šausmas un morāliskās ciešanas, kad viņš dabūja zināt, ka viņa to mīl, ka viņa dēj noraida savu «bijušo» un «neapstrīdamo», ka viņu, viņu, «Mitju», sauc sev līdzi atjaunotā dzīvē, sola viņam laimi, un kad gan? Kad viņam "viss jau pagalam un kad nekas vairs nav iespējams! Te garām ejot izteikšu kādu mums visai svarīgu piezīmi, lai paskaidrotu apsūdzētā toreizējā stāvok|a īsto būtību: šī sieviete, šī viņa mīlestība līdz pat šim beidzamajam brīdim, pat līdz aresta mirklim palika viņam nepieejama būtne, kaislīgi kārotā, bet nesasniedzamā. Bet kāpēc, kāpēc gan viņš nenošāvās tūlīt, kāpēc atlika pieņemto lēmumu un pat aizmirsa, kur atrodas viņa pistole? Te nu tieši šīs kaislīgās mīlestības alkas un cerība tās tūlīt, turpat apmierināt — tās vien atturēja viņu. Dzīru dvingā viņš piekļāvās pie savas mīļās, kas arī dzīroja kopā ar viņu, brīnum skaista un kārdinošāka viņa acīs nekā jebkad, — viņš neatiet no tās ne soļa, tīksminās par viņu, izkūst viņas priekšā. Šīs kaislīgās alkas pat varēja uz mirkli apspiest ne vien bailes no aresta, bet pat sirdsapziņas pārmetumus! Uz mirkli, o, tikai uz mirkli! Es iedomājos noziedznieka toreizējo dvēseles stāvokli neapstrīdamā verdziskā pakļautībā trim elementiem, kas to nomāca galīgi: pirmkārt, dzēruma stāvoklis, dvinga un birga, deju dipoņa, dziesmu spiedzoņa un viņa, viņa, kas sasarkusi no vīna, dzied un dejo, apskurbusi uzsmaida viņam! Otrkārt, uzmundrinošs, tālīns sapnis par to, ka liktenīgais atrisinājums vēl tālu, mazākais, nav tuvu, — varbūt tikai otrā dienā, tikai pret rītu, atnāks un viņu saņems. Tātad vēl dažas stundas, tas ir daudz, briesmīgi daudz! Dažās stundās var daudz ko izdomāt. Es iedomājos, ka ar viņu notika kaut kas līdzīgs tam, kad noziedznieku ved uz soda vietu, uz karātavām: vēl jānobrauc gara gara iela, un turklāt soļos, garām ļaužu tūkstošiem, pēc tam būs jānogriežas citā ielā, un tikai šīs otras ielas galā briesmīgais laukums! Man tieši liekas, ka brauciena sākumā notiesātajam, sēžot savos kauna ratos, jāsajūt tieši, ka viņam priekšā vēl bezgalīga dzīve. Bet nami slīd garām, rati tikai virzās tālāk, — o, tas nekas, līdz pagriezienam citā ielā vēl tik tālu, un, lūk, viņš vēl arvienu mundri raugās pa labi un pa kreisi un uz šiem vienaldzīgi ziņkārīgiem ļaužu tūkstošiem, kas ieurbušies viņā ar acīm, un viņam vēl arvienu liekas, ka viņš ir tāds pats cilvēks kā viņi. Bet te jau jānogriežas otrā ielā. O, tas nekas, nekas, vēl vesela iela. Un, lai cik daudz namu paslīdētu garām, viņš arvienu domās: «Vēl palicis daudz namu.» Un tā līdz pašam galam, līdz pašam laukumam. Tāpat, es iedomājos, bija toreiz arī ar Karamazovu. «Vēl tur nav paspējuši,» viņš domā, «vēl var kaut ko sameklēt, o, vēl būs laika sacerēt aizstāvēšanās plānu, apsvērt pretestību, bet tagad, tagad, — tagad viņa ir tik brīnum daiļa!» Mulsas un šausmu pilna ir viņa dvēsele, un tomēr viņš paspēj atlikt no savas naudas pusi un kaut kur noslēpt, — citādi es nevaru iedomāties, kur varēja pazust vesela puse no šiem trim tūkstošiem, ko viņš tikko bija paņēmis pie tēva no spilvena apakšas. Viņš Mokrojā nav pirmo reizi, viņš tur jau plītējis divas dienas. Šis vecais, lielais koka nams viņam pazīstams ar visiem šķūņiem, galerijām. Es tieši domāju, ka daļa naudas nozuda taisni tad un tieši šai namā necik ilgi pirms aresta — kādā šķirbā, plaisā, zem kāda grīdas dēļa, kaut kur kaktā, zem jumta — kādēļ? Kā — kādēļ? Katastrofa var notikt tūlīt, zināms, mēs vēl neesam apsvēruši, kā to sagaidīt, un nav arī laika, un ari dūc mums galvā, un arī viņa valdzina, nu, bet nauda, — nauda ikvienā stāvoklī nepieciešama. Cilvēks ar naudu visur ir cilvēks. Varbūt tāda apdomība šādā brīdī jums liksies nedabiska? Bet viņš taču pats apgalvo, ka jau priekš mēneša, arī kādā satraukuma pilnā un viņam visai liktenīgā momentā, viņš atlicis no trim tūkstošiem pusi un iešuvis sev kulītē, un, ja tas, saprotams, nav taisnība, ko tūlīt pierādīsim, tad tomēr šī ideja Karamazovam ir pazīstama, viņš ir to izjutis. Vēl vairāk. Kad viņš vēlāk apgalvoja izmeklētājam, ka pusotra tūkstoša esot atlicis kulītē (kuras nekad nav bijis), tad arī varbūt izdomāja šo kulīti turpat acumirklī taisni tāpēc, ka priekš divām stundām pēc nejauši uznākušas iedvesmas atlika pusi naudas un noslēpa kaut kur Mokrojā, katram gadījumam, līdz rītam, lai tikai nebūtu jāglabā pie sevis. Divi bezdibeņi, zvērināto kungi, atcerieties, ka Karamazovs var aptvert divus bezdibeņus un abus reizē! Tanī namā mēs meklējām, bet neatradām. Varbūt šī nauda vēl tagad tur, bet varbūt jau otrā dienā pazuda un tagad pie apsūdzētā. Lai būtu kā būdams, viņu arestēja blakus viņai, ceļos viņas priekšā, viņa gulēja gultā, viņš bija izstiepis rokas viņai pretī un tā aizmirsis visu šai brīdī, ka pat nedzirdēja tuvojamies arestētājus. Viņš vēl nekā nebija paspējis sadomāt savā prātā, ko atbildēt. K'ā viņš, tā viņa prāts tika pārsteigti negaidot.

Un nu viņš stāv savu tiesnešu, savu likteņa lēmēju priekšā. Zvērināto kungi, ir brīži, kad mums, izpildot savu pienākumu, pašiem kļūst gandrīz baigi cilvēka priekšā, baigi arī par cilvēku! Tie ir tie dzīvniecisko baiļu skatīšanas brīži, kad noziedznieks jau redz, ka viss ir zudis, bet viņš vēl cīnās, vēl arvien grib cīnīties ar jums. Tie ir brīž.i, kad visi pašaizsargāšanās instinkti saceļas viņā uzreiz un viņš, sevi glābdams, raugās uz jums ar caururbjošu skatienu, kas ir jautājumu un ciešanu pilns, vēro un pētī jūs, jusu seju, jūsu domas, gaida, no kuras puses nāks jusu sitiens, un acumirklī rada savā satricinātajā prātā tūkstoš plānu un tomēr baidās runāt, baidās izteikt kaut ko nevietā! šie cilvēka dvēseli pazemojošie brīži, šie viņas moku ceļi, šīs dzīvnieciskās alkas sevi glābt — ir šausmīgas un dažreiz pat izmeklētājam liek nodrebēt un sajust līdzcietību pret noziedznieku! Un tas viss toreiz norisinājās mūsu acu priekšā. Sākumā viņš bija pārsteigts, un šausmās viņam paspruka daži vārdi, kas viņu stipri kompromitēja: «Asinis! Esmu pelnījis!» Bet drīz viņš savaldījās. Ko teikt, kā atbildēt, — uz to viņš vēl nebija sagatavojies, bet gatavs vienīgi nepamatots noliegums: «Tēva nāvē neesmu vainīgs!» Tā ir pagaidām mūsu siena, bet tur, aiz sienas, mēs varbūt vēl uzcelsim kaut ko, kādu barikadi. Savus pirmos izsaucienus, kas viņu kompromitē, viņš steidzas, nenogaidīdams mūsu jautājumus, izskaidrot ar to, ka turot sevi par vainīgu tikai sulaiņa Grigorija nāvē. «Šīs asinis es izlēju, bet kas gan nositis tēvu, kungi, kas viņu nositis? Kas gan varēja viņu nosist, ja ne es?» Dzirdiet to: viņš to prasa mums, mums, kas esam ieradušies pie viņa ar to pašu jautājumu! Dzirdat šos vārdiņus: «ja ne es!», kas aizsteidzas priekšā, šo dzīvniecisko viltību, šo naivumu un šo karamazovisko nepacietību? Es neesmu slepkava, un pat neiedomājies, ka es: «Gribēju nosist, kungi, gribēju nosist,» viņš drīzāk atzīstas, steidzas, o, briesmīgi steidzas. «Un tomēr neesmu vainīgs, es neesmu nositis!» Tik tālu viņš pieļaujas, ka gribējis nosist: sak, redziet paši, cik es vaļsirdīgs, nu tad jo ātrāk noticiet, ka nevis es esmu nositis. O, šādos gadījumos noziedznieks dažreiz kļūst apbrīnojami vieglprātīgs un lētticīgs. Un šai brīdī, it kā gluži nejauši, izmeklētāji viņam pēkšņi uzstādīja visvientiesīgāko jautājumu: «Varbūt Smerdjakovs ir nositis?» Tā arī notika, kā bijām gaidījuši: viņš briesmīgi pārskaitās, ka esam aizsteigušies viņam priekšā un viņu pārsteiguši, kad viņš vēl nebija paspējis nolīdzināt ceļu, izvēlēties un notvert to acumirkli, kad parādīt Smerdjakovu būs visticamāk. Pēc savas dabas viņš tūlīt metās galējībā un pats visiem spēkiem centās mūs pārliecināt, ka Smerdjakovs nevarot nogalināt, neesot spējīgs nogalināt. Bet neticiet viņam, tā ir tikai viņa viltība: viņš nepavisam vēl nedomā atteikties no Smerdjakova, viņš vēl to izvirzīs, jo kuru gan citu viņam izvirzīt, ja ne viņu, bet viņš to izdarīs citā brīdī, jo tagad šī lieta pagaidām ir samaitāta. Viņš to izdarīs varbūt tikai rītu vai pat pēc dažām dienām, izraudzījis momentu, kad viņš pats uzsauks mums: «Redziet, es pats noliedzu Smerdjakovu vairāk nekā jūs, jūs paši »to atceraties, bet tagad ari es esmu pārliecinājies: viņš ir nositis, un kā gan citādi!» Bet pagaidām viņš nogrimst kopā ar mums drūmā un uzbudinājuma pilnā noliegumā, nepacietība un dusmas tomēr pasaka viņam priekšā visneveiklāko un neticamāko paskaidrojumu par to, kā viņš paskatījies tēva logā un kā viņš godbijīgi atgājis no loga. Galvenais, apstākļi viņam vēl nav zināmi, nav zināma atžirgušā Grigorija liecība. Mēs ķeramies pie apskates un kratīšanas. Apskate viņu sanikno, bet arī uzmundrina: visi trīs tūkstoši nav atrasti, atradušies tikai pusotra. Un, protams, tikai tagad, šai saniknotās klusēšanas un noliegšanas brīdī, viņam pirmo reizi mūžā iešaujas prātā ideja par kulīti. Viņš pats, bez šaubām, jūt, ck neticama šī izdoma, un nopūlas, šausmīgi nopūlas, lai padarītu to ticamāku, lai sacerētu tā, ka jau iznāktu vesels paticams romāns. Šādos gadījumos izmeklētājiem pats pirmais, pats galvenais uzdevums — neļaut sagatavoties, notvert negaidot, lai noziedznieks izteiktu savas lolotās idejas ar visnodevīgāko vientiesību, neticamību un pretrunām. Bet piespiest noziedznieku runāt var tikai, pēkšņi un it kā netīši paziņojot viņam kādu jaunu faktu, kādu jaunu lietas apstākli, kas pēc savas nozīmes ir kolosāls, bet ko līdz šim viņš nemaz nav iedomājies un nekādi nav varējis paredzēt. Tāds fakts mums bija padomā, o, jau sen padomā: tā bija atžirgušā kalpa Grigorija liecība par atvērtajām durvīm, pa kurām izskrējis apsūdzētais. Šīs durvis viņš pavisam bija piemirsis, bet, ka Grigorijs tās varētu redzēt, viņam ne prātā nenāca. Efekts iznāca kolosāls. Viņš pietrūkās kājās un pēkšņi kliedza mums: «Smerdjakovs ir nositis, Smerdjakovs!» — un tā atklāja mums savu loloto, savu pamata domu, turklāt tās visneticamākā veidā, jo Smerdjakovs varēja nosist tikai pēc tam, kad viņš bija notriecis Grigoriju un aizbēdzis. Bet, kad mēs viņam paziņojām, ka Grigorijs redzējis atvērtās durvis jau pirms krišanas un, iziedams no savas guļamistabas, dzirdējis aiz šķērssienas Smerdjakovu vaidam, Karamazovs bija patiešām nospiests. Mans līdzstrādnieks, mūsu cienījamais un asprātīgais Nikolajs Parfenovičs, man vēlāk stāstīja, ka šai acumirklī viņam kļuvis tā žēl līdz asarām. Un nu, taisni šai brīdī, lai glābtu stāvokli, viņš steidz mums pastāstīt par šo izdaudzināto kulīti: sak, ja jau tā, tad klausieties šo stāstu! Zvērināto kungi, es jau izteicu jums savas domas, kāpēc uzskatu visu šo izdomu, it kā jau priekš mēneša nauda būtu iešūta kulītē, ne tikai par aplamību, bet arī par visneticamāko sagudrojumu, kādu vien varēja salūkot šai gadījumā. Pat ja noslēgtu derības: ko var pateikt un iedomāties neticamāku, — arī tad nevarētu izgudrot neko sliktāku. Te, galvenais, var apstulbināt un satriekt pīšļos triumfējošo romānistu ar sīkumiem, ar tiem pašiem sīkumiem, ko arvien tik bagātīgi sniedz tiešamība un ko vienmēr gluži kā kādu nenozīmīgu un nevajadzīgu nieku ignorē šie nelaimīgie un nejaušie sacerētāji, kuriem tie pat ne prātā neienāk. O, tai brīdī viņiem nav laika par tiem domāt, viņu prāts veido tikai grandiozo veselo, — un te iedrošinās vaicāt viņiem tādus niekus! Bet taisni te viņi ir ķerami! Apsūdzētajam uzstāda jautājumu: «Nu, bet kur tad jūs ņēmāt drēbi savai kulītei, kas jums to šuva?» — «Pats sašuvu.» — «Bet kur ņēmāt audeklu?» Apsūdzētais jau apvainojas, tie jau viņam šķiet gandrīz apvainojoši sīkumi, un, ticiet man, no sirds, no sirds! Bet tādi viņi visi. «Es noplēsu no sava krekla.» — «Lieliski. Tātad mēs rīt pat atradīsim jūsu veļā šo kreklu ar izplēstu gabalu.» Un iedomājieties, zvērināto kungi, ja mēs tiešām atrastu šo kreklu (un kādēļ gan to neatrastu viņa čemodānā vai kumodē, ja tāds krekls tiešām būtu bijis), — tad taču tas' jau ir fakts, taustāms fakts par labu viņa liecības pareizībai! Bet viņš to nevar saprast. «Es neatceros, varbūt tas nebija krekls, es iešuvu saimnieces aubē.» — «Kas tā par aubi?» — «Es no viņas paņēmu, viņai tur mētājās, veca kalikona lupata.» — «Vai jūs to droši atceraties?» — «Nē, droši neatceros …» Un skaišas, skaišas, bet iedomājieties paši: kā gan to var aizmirst? Visšausmīgākajos brīžos, piemēram, kad cilvēku ved uz soda vietu, taisni šādi sīkumi paliek prātā. Viņš visu aizmirsīs, bet kādu zaļu jumtu, kas pazib ceļmalā, vai kovārni uz krusta — to viņš paturēs prātā. Jo viņš, aizšūdams savu kulīti, taču slēpās no mājniekiem, viņam vajadzēja atcerēties, cik pazemojoši viņš cieta aiz bailēm ar adatu rokā, kaut tikai kāds neienāktu un viņu nepieķertu; kā viņš pie pirmā trokšņa pietrūkās un skrēja aiz šķērssienas (viņa dzīvoklī ir šķērssiena) … Bet, zvērināto kungi, kādēļ es jums visu to stāstu, visus šos sīkumus, niekus! — pēkšņi iesaucās Ipolits Kirilovičs. — Lūk, taisni tādēļ, ka apsūdzētais stūrgalvīgi paliek pie visām šīm aplamībām līdz pat šim brīdim! Visus šos divus mēnešus, no pat tās viņam liktenīgās nakts, viņš nekā nav paskaidrojis, neviena svarīga reala apstākļa pie savām agrākajām fantastiskajām liecībām nav pievienojis; sak, tas viss ir tikai sīkumi, bet jūs ticiet uz goda vārda! Ai, mēs labprāt gribam ticēt, mēs alkstam ticēt, kaut arī uz goda vārda! Vai tad mēs esam šakaļi, kas kāro cilvēka asiņu? Dodiet, norādiet mums kaut vienu_ faktu par labu apsūdzētajam, un mēs priecāsimies, — bet taustāmu, reālu faktu un nevis paša brāļa slēdzienus pēc apsūdzētā sejas izteiksmes vai ari norādījumu uz to, ka viņam, sitot sev pa krūtīm, katrā ziņā bijis jānorāda uz kulīti, turklāt vēl tumsā. Mēs priecāsimies par vienīgo faktu, mēs pirmie atteiksimies no apsūdzības, mēs pasteigsimies atteikties. Bet tagad brēc patiesība, un mēs pastāvam uz to, mēs ne no kā atteikties nevaram. — Te Ipolits Kirilovičs pārgāja uz finālu. Viņš bija kā drudzī, viņš brēca pēc atmaksas par izlietajām asinīm, par tēva asinīm, ko izlējis dēls «zemiskā aplaupīšanas nolūkā». Viņš noteikti pasvītroja traģisko un spilgto faktu kopsakaru. — Un, lai ko jūs dzirdētu no aizstāvja, kas slavens ar savu talantu (Ipolits Kirilovičs nenocietās), lai kādi daiļrunīgi un aizkustinoši, uz jūsu jūtelību mērķēti vārdi te atskanētu, — tomēr atcerieties, ka šai brīdī jūs esat mūsu taisnās tiesas svētnīcā. Neaizmirstiet, ka jūs esat mūsu taisnības aizstāvji, mūsu svētās Krievijas aizstāvji, tās pamatu, tās ģimenes, visu tās svētumu aizstāvji! Jo jūs te reprezentējat Krieviju šinī momentā, un ne tikai šai zālē atskanēs jūsu spriedums, bet pār visu Krieviju, un visa Krievija jūs uzklausīs kā savus aizstāvjus un soģus, un jūsu spriedums to uzmundrinās vai arī nomāks. Tādēļ nemociet Krieviju un tās gaidas, mūsu liktenīgais trijjūgs brāžas pa galvu pa kaklu un varbūt pretī bojā ejai. Un jau sen visā Krievijā izstiepj rokas un sauc, lai savalda trakos, nekautrīgos auļotājus. Un, ja pagaidām citas tautas vēl griež ceļu pa galvu pa kaklu auļojošam trijjūgam, tad varbūt dara to nevis aiz cienības pret to, kā gribētos dzejniekam, bet vienkārši aiz šausmām — ievērojiet to. Aiz šausmām un varbūt arī aiz riebuma pret to, un labi vēl, ka griež ceļu, bet droši vien saņemsies un vairs negriezīs ceļu un kā stiprs mūris nostāsies trauksmaino rēgu priekšā un pašas savaldīs mūsu izlaidības ārprātīgo skrējienu, lai glābtu sevi, izglītību un civilizāciju! Šīs nemiera pilnās balsis no Eiropas mēs jau esam dzirdējuši. Tās sāk jau atskanēt. Tad neievediet tās kārdināšanā, nevairojiet to aizvien pieaugošo ienaidu ar spriedumu, attaisnojot dēlu, kas noslepkavojis miesīgo tēvu!…

Vārdu sakot, Ipolits Kirilovičs gan ļoti aizrāvās, tomēr beidza patētiski, — un tiešām runas iespaids bija ārkārtīgs. Viņš pats, beidzis savu runu, steidzīgi izgāja un, atkārtoju, otra istabā gandrīz paģība. Zāle neaplaudēja, bet nopietnie cilvēki bija apmierināti. Ne visai apmierinātas bija vienīgi dāmas, tomēr arī viņām patika daiļrunība, jo vairāk tādēļ, ka par sekām viņas nemaz nebaidījās un visu sagaidīja no Fetjukoviča. «Beidzot arī viņš sāks runāt un, protams, visus uzvarēs!» Visi vēroja Mitju; visu prokurora runas laiku viņš sēdēja klusēdams, sažņaudzis rokas, sakodis zobus, acis nodūris. Tikai retu reizi pacēla galvu un klausījās. Sevišķi, kad sāka runāt par Grušiņu. Kad prokurors atstāstīja Rakitina domas par viņu, viņa sejā atplaiksnījās nicinošs un [auns smīns,un viņš diezgan skaļi pateica: «Bernāri!» Bet, kad Ipolits Kirilovičs stāstīja, kā viņš Mokrojā pratinājis un tirdījis viņu, Mitja pacēla galvu un klausījās briesmīgā ziņkārībā. Kādā runas vietā viņš it kā grasījās pat pietrūkties un kaut ko uzsaukt, tomēr pārvarēja sevi un tikai nicinoši paraustīja plecus. Par pašu runas finālu, sevišķi par prokurora varoņdarbiem Mokrojā, noziedznieku nopratinot, vēlāk mūsu sabiedrībā pārrunāja un par Ipolitu K'iriloviču pazobojās: «Sak, cilvēks nevarēja nociesties, nepalielījies ar savām spējām.» Sēdi pārtrauca, bet uz ļoti īsu laiku, uz stundas ceturksni, augstākais divdesmit minūtēm. Publikā atskanēja sarunas un saucieni. Dažus es paturēju prātā.

—   Nopietna runa! — drūmi piezīmēja kungs kādā grupā.

—   Pārāk daudz iepina psichologijas, — atskanēja otra balss.

—   Bet viss taču taisnība, nenoliedzama patiesība!

—   Jā, meistars viņš ir.

—   Visus galus savilka kopā.

—   Un mums, mums arī galus savilka kopā, — pievienojās trešā balss, — atcerieties, runas sākumā, visi esot tādi paši kā Fjodors Pavlovičs.

—   Un beigās arī. Bet tas nu bija samelots.

—   Šis tas bija arī neskaidrs.

—   Drusku iekarsa.

—   Netaisni, netaisni.

—   Nu nē, tomēr veikli. Ilgi cilvēks bija gaidījis, nu reiz pateica, he-he!

—   Ko nu aizstāvis teiks?

Otrajā grupā:

—   Bet pēterburdzietim viņš gan gluži veltīgi nupat pieķērās: «mērķējot uz jūsu jūtelību», atceraties?

—   Jā, tas nebija veikli.

—   Pārsteidzās.

—   Nervozs cilvēks.

—   Mēs gan smejamies, bet kā ap dūšu apsūdzētajam?

—   Jā. Kā gan Mitjam?

—   Redzēs, ko teiks aizstāvis.

Trešajā grupā:

—   Kas tā par dāmu, tā resnā, ar lorneti, sēž pašā malā?

—   Tā kāda ģeneraliene, šķirtene, es viņu pazīstu.

—   Palūk, ar lorneti.

—   Grabaža.

—   Nu nē, gluži pikanta.

—   Viņai līdzās divus krēslus tālāk sēž gaišmatīte, tā ir labāka.

—   Bet veikli gan viņi toreiz Mokrojā viņu notvēruši, vai ne?

—   Veikli jau nu gan. Atkal pastāstīja. Viņš taču visos namos jau diezin cik reizes to stāstījis.

—   Un atkal nenocietās. Patmīlība.

—   Aizvainots cilvēks, he-he!

—   Un viegli apvainojams. Un arī retorikas daudz, garas frāzes.

—   Un baida, ievērojiet, baida vien. Vai atceraties trijjūgu? «Tur Hamleti, bet mums pagaidām vēl K'aramazovi!» Tas viņam iznāca veikli.

—   Liberālismam kvēpina vīraku. Baidās!

—   Arī no advokata baidās.

—   Jā, ko gan teiks Fetjukoviča kungs?

—   Nu, lai saka ko sacīdams, mūsu zemnieciņiem cieti pauri.

—   Jūs domājat?

Ceturtajā grupā:

—   Tas par to trijjūgu viņam skaisti iznāca, par tām tautām.

—   Un tiesa jau ir, atceries, kur viņš teica, ka tautas negaidīšot.

—   Kā tad īsti?

—    Nu, Anglijas parlamentā kāds loceklis jau piecēlies pagājušā nedējā sakarā ar nihilistiem un vaicājis ministrijai: vai nebūtu laiks iejaukties barbariskajā nācijā, lai mūs izglītotu. To Ipolits teica par viņu, es zinu, ka par viņu. Viņš jau pagājušo nedēļu par to runāja.

—   Pārāk īsi pirksti.

—   Kādi pirksti? Kāpēc īsi?

—   Nu, mēs noslēgsim Kronštati un nedosim viņiem maizi. Kur šie ņems?

—   Bet Amerikā. Tagad Amerikā.

—   Mels.

Te atskanēja zvaniņš, visi metās savās vietās. Fetjukovičs uzkāpa katedrā.

X Aizstāvja runa. Nūja ar diviem galiem

Viss apklusa, kad atskanēja pirmie oratora vārdi. Visa zāle ieurbās viņā ar acīm. Viņš iesāka ārkārtīgi tieši, vienkārši un pārliecinoši, bet bez jebkādas uzpūtības. Ne mazākās tieksmes uz daijrunību, uz patetiskiem toņiem, uz ska|i jūtelīgiem vārdiņiem. Tas bija cilvēks, kas sācis runāt intimā domu biedru pulciņā. Viņam bija skaista, spēcīga un simpātiskā balss, un pat šinī balsī it kā bija jūtams kaut kas sirsnīgs un atklāts. Bet visiem uzreiz kļuva skaidrs, ka orators spēj pēkšņi pacelties īstā patosā, — un «sirdis kustināt ar spēku varenu». Viņš varbūt nerunāja tik sakarīgi kā Ipolits Kirilovičs, bet bez garām frāzēm un pat noteiktāk. Viens dāmām nepatika: viņš visu laiku kaut kā izlieca muguru, sevišķi runas sākumā, ne nu gluži locīdamies, bet it kā tiekdamies un laizdamies pretī saviem klausītājiem, pie kam noliecās šķietami tikai puse viņa garās muguras, it kā garās un kalsenās muguras vidū viņam būtu ierīkotas tādas viras, ka tā varēja saliekties gandrīz taisnā leņķī. Sākumā viņš runāja kaut kā saraustīti, it kā bez sistēmas, izķerdams faktus bez kārtības, bet beigu beigās iznāca kas viengabalains. Viņa runu varēja iedalīt divās daļās: pirmā daļā bija kritika, tas bija apsūdzības atspēkojums, dažbrīd ļauns un sarkastisks. Bet otrajā runas daļā pēkšņi mainīja ir toni, ir pat savus paņēmienus un uzreiz pacēlās līdz patētiskajam, bet zāle it kā to vien bija gaidījusi, un to pārņēma sajūsmas trīsas. Viņš ķērās tieši pie lietas un iesāka ar to, ka viņa darba lauks gan esot Pēterburgā, tomēr viņš jau ne reizi vien apmeklējis Krievijas pilsētas, lai aizstāvētu apsūdzētos, bet tādus, par kuru nevainību viņš vai nu esot pārliecināts, vai arī to jau iepriekš nojaušot.

— Gluži tas pats notika ar mani šai gadījumā, — viņš paskaidroja. — Jau no pašām pirmajām avīžu korespondencēm man kaut kas pavīdēja, kas mani ārkārtīgi pārsteidza par labu apsūdzētajam. Vārdu sakot, mani pašā sākumā ieinteresēja kāds juridisks fakts, kas itiesu praksē gan diezgan bieži atgadās, bet nekad, man liekas, nav parādījies tādā pilnībā un ar tik raksturīgam īpatnībām kā šai lietā. Šo faktu man vajadzētu formulēt gan tikai savas runas finālā, kad es beigšu runu, tomēr es izteikšu savu domu pašā sākumā, jo man piemīt vājība ķerties pie lietas kodola, nepietaupot efektus un neekonomizējot' iespaidus. Tas vairbūt no manas puses nav visai gudri, toties patiesi. Šī mana doma, mana formula ir šāda: lielākais faktu kopums ir pret apsūdzēto, un tai pašā laikā nav neviena fakta, kas izturētu kritiku, ja to aplūko atsevišķi pašu par sevi! Sekojot tālāk baumām un laikrakstiem, šī doma mani nobrieda aizvien vairāk un vairāk, un pēkšņi es saņēmu no apsūdzētā tuviniekiem uzaicinājumu viņu aizstāvēt. Es tūlīt steidzos šurpu un te pārliecinājos jau galīgi. Tad, lūk, lai satriektu šo faktu baismo kopumu un izceltu, cik nepierādīits un fantastisks ir katrs .apsūdzības fakts par sevi, es uzņēmos šo lietu aizstāvēt.

Tā aizstāvis iesāka un pēkšņi pacēla balsi:

— Zvērināto kungi, es te esmu svešs cilvēks. Visus iespaidus esmu saņēmis bez aizspriedumiem. Apsūdzētais, straujas un nesavaldīgas dabas cilvēks, nav mani agrāk apvainojis kā varbūt simt citu personu šai pilsētā, kādē| arī daudzi jau iepriekš noskaņoti pret viņu. Protams, arī man jāatzīst, ka šejienes sabiedrības morāliskajam sašutumam ir pamats: apsūdzētais ir nesavaldīgs trakgalvis. Un tomēr šejienes sabiedrībā viņš bija aicināts viesis, pat augsti talantīgā prokurora ģimenē viņu mīļi uzņēma. (Nota bene. Ar šiem vārdiem publikā atskanēja divi trīs aprauti smiekliņi, gan tūlīt apslāpēti, tomēr visu ievēroti. Visiem bija zināms, ka prokurors Mitju pieņēma pret savu gribu, vienīgi tādēļ, ka viņu diezin kāpēc uzskatīja par interesantu prokurora sieva — augstākā mērā tikumīga un cienījama, bet fantastiska un savdabīga dāma, kas dažos gadījumos, visvairāk sīkumos, mīlēja oponēt savam vīram. Mitja viņu namu gan apmeklēja diezgan reti.) Tomēr es iedrošināšos pieļaut, — turpināja aizstāvis, — ka pat cilvēkam ar tik patstāvīgu prātu un taisnīgu raksturu kā manam oponentam varēja rasties pret manu nelaimīgo klientu daži maldīgi aizspriedumi. Ak, tas ir tik dabiski: nelaimīgais tiešām pelnījis, lai pret viņu izturētos pat ar aizspriedumiem. Un aizskartās tikumiskās un jo sevišķi estetiskās jūtas dažreiz nepazīst žēlastības. Protams, augsti talantīgajā apsūdzības runā mēs visi dzirdējām apsūdzētā rakstura un viņa rīcības stingru analizi, stingru kritisku attieksmi pret lietu, bet, galvenais, tika izvirzīti tādi psicholoģiski dziļumi, lai izskaidrotu mums lietas būtību, ka iejusties šais dziļumos nemaz nebūtu iespējams, ja attieksme pret apsūdzētā personību būtu kaut cik tīši un ļaunprātīgi aizspriedumaina. Bet ir taču lietas, kas pat ļaunākas, pat vēl liktenīgākas šādos gadījumos nekā pati ļaunprātīgākā un iepriekšēja nodoma apzīmogotā attieksme. Proti, ja mūs, piemēram, aizgrābj kāda, tā sakot, mākslinieciska rotaļība, mākslinieciskas radīšanas, tā sakot," romana sacerēšanas alkas, sevišķi vel, ja tik bagātīgas psichologa dāvanas, ar ko dievs apveltījis mušu spējas. Jau Pēterburgā, vēl tikai pošoties šurpu, es tiku brīdināts — un arī pats zināju bez kāda brīdinājuma, ka sastapšu šeit par oponentu dziļu un visai smalku psichologu, kas jau sen ieguvis ar šo savu īpašību dažā ziņā sevišķu slavu mūsu vēl jaunajās juristu aprindās. Bet psicholoģija taču, kungi, kaut arī dziļdomīga lieta, tomēr līdzīga nūjai ar diviem galiem (smiekliņi publikā). O, jūs, zināms, piedosiet man šo triviālo salīdzinājumu; es pārāk daiļrunīgā izteiksmē neesmu meistars. Bet nu, tomēr, piemēru — ņemšu, kurš pirmais pagadās, no apsūdzētāja runas. Apsūdzētais nakti, dārzā, bēgdams projām, rāpjas pāri sētai un ar vara stampiņu notriec gar zemi sulaini, kas viņam ieķēries kajā. Pēc tam tūlīt nolec atpakaļ dārzā un veselas piecas minūtes nopūlas ar notriekto, cenzdamies uzminēt, vai viņš to nositis vai ne. Un nu apsūdzētājs neparko negrib ticēt apsūdzētā liecībai, ka viņš nolēcis pie vecā Grigorija aiz līdzcietības. «Nē, nevarot būt tādas jūtelības tādā brīdī; tas neesot dabiski, bet viņš esot nolēcis tikai tādēļ, lai pārliecinātos: dzīvs vai nosists viņa nozieguma vienīgais liecinieks, un tātad ar to arī apliecinājis, ka viņš izdarījis šo noziegumu, jo nebūtu varējis nolēkt dārzā aiz kaut kāda cita iemesla, tieksmēm vai jūtām.» Tā ir psicholoģija; bet ņemsim to pašu psicholoģiju un liksim lietā, tikai šoreiz no otra gala, un iznāks ne mazāk ticami. Slepkava nolec zemē aiz piesardzības, lai pārliecinātos, vai liecinieks dzīvs vai ne, un tomēr viņš nupat ir pametis sava nosistā tēva kabinetā, kā liecina pats apsūdzētājs, kolosālu pierādījumu pret sevi — šo atplēsto aploksni, uz kuras bija uzrakstīts, ka tur atrodas trīs tūkstoši. «Ja viņš būtu paņēmis šo aploksni līdzi, tad neviens visā pasaulē nedabūtu zināt, ka ir bijusi tāda aploksne un tajā nauda un ka tātad naudu nolaupījis apsūdzētais.» Nu tad, kā redzat, vienai lietai nepietika piesardzības, cilvēks apjuka, izbijās un aizbēga, pamezdams uz grīdas pierādījumu, bet, kad nu pēc pāris minūtēm iezvēla otram cilvēkam un to nosita, tad tūlīt parādās viscietsirdīgākās un apdoma pilnās piesardzības jūtas mūsu rīcībā. Bet lai, lai tā būtu bijis: tur jau izpaužas psicholoģijas smalkums, ka šādos apstākļos es tūlīt esmu asinskārs un redzīgs kā Kaukāzā ērglis, bet nākamā brīdī akls un bailīgs kā niecīgs kurmis. Bet, ja nu es esmu tik asinskārs un cietsirdīgi apdomīgs, ka pēc slepkavības nolēcu tikai tādēļ, lai paraudzītos, vai mana nozieguma liecinieks dzīvs vai ne, tad kādēļ gan, liekas, nopūlēties ar šo jauno upuri veselas piecas minūtes, lai varbūt iemantotu vēl jaunus lieciniekus? Kādēļ samērcēt lakatiņu, slaukot asinis no notriektā galvas, lai šis lakatiņš vēlāk būtu pierādījums pret mani pašu? Nē, ja jau mēs esam tik apdomīgi un cietsirdīgi, vai nebūtu bijis labāk nolēkt un vienkārši zvelt notriektajam sulainim ar to pašu stampiņu vēl un vēlreiz pa galvu, lai viņu jau galīgi nosistu un, iznīcinot liecinieku, atņemtu sirdij visas raizes? Un, beidzot, es nolēcu, lai pārliecinātos, vai liecinieks pret mani dzīvs vai beigts, un tepat uz celiņa pametu otru liecinieku, proti, to pašu stampiņu, ko es paķēru pie divām sievietēm, kas abas vienmēr var atzīt vēlāk šo stampiņu par savu un apliecināt, ka to es pie viņām esmu paķēris. Un tā nav vis aizmirsta uz taciņas, pamesta aiz izklaidības, aiz apjukuma: nē, mēs tieši aizsviedām savu ieroci, jo tas atrasts so|us piecpadsmit no tās vietas, kur bija notriekts Grigorijs. Jāvaicā, kādēļ mēs tā darījām? Mēs tā darījām tikai tādēļ, ka mums kļuva žēl, ka esam nosituši cilvēku, veco kalpu, un tāpēc, īgnumā lādēdamies, arī aizsviedām stampiņu kā slepkavības ieroci, citādi tas nevarēja būt, kādēļ gan citādi tas būtu aizsviests ar tādu atvēzienu? Un, ja mēs sajūtām sāpes un žēlumu, ka esam nosituši cilvēku, tad, protams, tādēļ, ka tēvu mēs neesam nosituši. Nogalinājuši tēvu, mēs nebūtu nolēkuši pie otra notriektā aiz līdzcietības, tad jau būtu citas jūtas, tad nebūtu laika žēlot, būtu jādomā, kā glābt sevi pašu, un tā, zināms, arī ir. Gluži otrādi, es atkārtoju, mēs būtu sašķaidījuši viņam galvaskausu galīgi, nevis nopūlējušies ar viņu piecas minūtes. Uznāca līdzcietība un labas jūtas taisni tāpēc, ka līdz tam laikam sirdsapziņa bija tīra. Lūk, tātad otra psicholoģija. Es taču tīši, zvērināto kungi, ķēros tagad pats pie psicholoģijas, tāpēc ka no tās var izlobīt visu, kas vien tīk. Viss atkarīgs no tā, kā rokās tā atrodas. Psicholoģija uzvedina uz romānu pat visnopietnākos cilvēkus un gluži negribot. Es runāju par pārmērīgu psicholoģiju, zvērināto kungi, par tās zināmā mērā ļaunprātīgu izmantošanu.

Te atkal atskanēja publikā atzinīgi smiekliņi, mērķēti prokuroram. Necitēšu visu aizstāvja runu sīkāk, ņemšu tikai dažas vietas no tās, dažus svarīgākos punktus.

XI Naudas nav bijis. Laupīšana nav notikusi

Bija kāds punkts, kas pat visus pārsteidza aizstāvja runā, — proti, viņš pilnīgi noliedza-, ka šie liktenīgie trīs tūkstoši rubļu ir bijuši, un tātad noliedza arī iespēju tos nolaupīt.

— Zvērināto kungi, — iesāka aizstāvis, — šinī lietā katru svešu un aizspriedumu nesaistītu cilvēku pārsteidz kāda raksturīga īpatnība, un proti: apvainojums laupīšanā un tai pašā laikā galīgā, nespēja faktiski norādīt: kas īsti nolaupīts? Esot nolaupīta nauda, tieši trīs tūkstoši, — bet, vai nauda tiešām bijusi, — to nezina neviens. Spriediet paši: pirmkārt, kā mēs dabūjām zināt, ka bijuši trīs tūkstoši, un kas tos ir redzējis? Tos redzējis un norādījis uz to, ka tie bijuši ielikti aploksnē ar uzrakstu, vienīgi tikai sulainis Smerdjakovs. Viņš arī pastāstījis šo ziņu jau pirms katastrofas apsūdzētajam un viņa brālim Ivanam Fjodorovičam. Tas bijis pavēstīts arī Sveitlovas kundzei. Bet visas šīs trīs personas tomēr pašu šo naudu nav redzējušas, redzējis ir tikai Smerdjakovs, bet te pats no sevis rodas jautājums: ja arī tiesa, ka nauda bijusi un Smerdjakovs to redzējis, kad viņš to redzējis beidzamo reizi? Un ja nu kungs šo naudu.no pagultes izņēmis un atkal ielicis lādītē, viņam to nepaziņodams? Ievērojiet, pēc Smerdjakova vārdiem nauda atradusies zem gultas maisa; apvainotajam tā bija jāizrauj no gultas maisa apakšas, tomēr gulta nemaz nav bijusi sajaukta, kā tas rūpīgi pierakstīts protokolā. Kā gan apsūdzētais varēja gluži nekā nesajaukt gultā un turklāt vēl ar asiņainajām rokām neaptraipīt gluži svaigo, smalko gultas veļu, kas ar nodomu šoreiz bija uzklāta? Bet mums sacīs: šī aploksne uz grīdas? Lūk, par šo aploksni ir vērts parunāt. Pirmīt es jutos pat mazliet pārsteigts: augsti talantīgais apsūdzētājs, uzsākdams runāt par šo aploksni, pēkšņi pats, — ievērojiet, kungi, pats, — paziņoja par to savā runā, taisni tai vietā, kur viņš norāda, cik aplami iedomāties, ka nositis Smerdjakovs: «Ja nebūtu šīs aploksnes, ja tā nebūtu pamesta uz grīdas kā pierādījums, ja laupītājs būtu paņēmis to līdzi, tad neviens visā pasaulē nedabūtu zināt, ka aploksne bijusi, bet tajā nauda un ka tātad apsūdzētais naudu nolaupījis.» Tātad vienīgi šis pārplēstais papīra gabaliņš ar uzrakstu, pat pēc paša apsūdzētāja atzinuma, ir bijis par pamatu, lai apsūdzēto apvainotu laupīšanā, «citādi neviens pats nedabūtu zināt, ka notikusi laupīšana un varbūt, ka bijusi nauda». Bet vai tad tiešām tikai tas, ka šis papīra gabaliņš mētājies uz grīdas, ir pierādījums, ka tanī bijusi nauda un ka šī nauda nolaupīta? «Bet,» mums atbild, «to taču redzējis aploksnē Smerdjakovs.» Bet, kad, kad īsti viņš to redzējis beidzamo reizi, lūk, ko es gribētu jautāt! Es runāju ar Smerdjakovu, un viņš man teica, ka redzējis to divi dienas priekš katastrofas! Bet kādēļ gan es nevaru iedomāties, piemēram, kaut vai tādu apstākli, ka vecais Fjodors Pavlovičs, mājās ieslēdzies, histēriskā nepacietībā gaidīdams savu iemīļoto, pēkšņi sadomāja aiz gara laika izņemt aploksni un to atplēst: «Sak, ko tur ar aploksni, gandrīz vēl nenoiicēs, bet, kad parādīšu viņai trīsdesmit varvīkšņainos vienā žūksnī, droši vien spēcīgāk iedarbosies, siekalas sāks tecēt,» — un viņš atplēš aploksni, izņem naudu, bet aploksni ar drošu saimnieka roku nomet uz grīdas, protams, nebaidīdamies nekādu pierādījumu. Klausieties, zvērināto kungi, kas gan vēl vairāk iespējams par tādu pieņēmumu un tādu faktu? Kādēļ tas nebūtu iespējams? Bet taču skaidrs, ja kaut jele kas līdzīgs varēja notikt, tad taču arī apsūdzība laupīšanā atkrīt pati no sevis: naudas nebija, tātad arī laupīšana nenotika. Ja aploksne atradās uz grīdas kā pierādījums, ka tanī bijusi nauda, tad kādēļ es nevaru apgalvot pretējo, proti, ka aploksne mētājās uz grīdas taisni tāpēc, ka tanī vairs naudas nebija, jo to jau iepriekš bija izņēmis pats saimnieks? «Jā, bet kur tad tādā gadījumā palikusi nauda, ja to izņēmis no aploksnes pats Fjodors Pavlovičs un viņa namā, izdarot kratīšanu, tā nav atrasta?» Pirmkārt, lādītē pie viņa daļa naudas ir atrasta, un, otrkārt, viņš to varēja izņemt jau no rīta, pat dienu iepriekš, izlietot to citiem nolūkiem, izdot to, aizsūtīt, grozīt, beidzot, savu nodomu, savu darbības plānu pašos pamatos un pie tam nemaz pat neturot par vajadzīgu ziņot par to iepriekš Smerdjakovam. Bet, ja mums ir kaut tikai tāda pieņēmuma iespēja, — tad kā gan var tik neatlaidīgi un tik droši apvainot apsūdzēto, ka viņš noslepkavojis aplaupīšanas nolūkā un ka laupīšana tiešām notikusi? Tādējādi mēs taču nonākam romānu valstībā. Jo, apgalvojot, ka tāda un tāda lieta nolaupīta, šī lieta jāparāda vai vismaz neapšaubāmi jāpierāda, ka tā vispār bijusi. Bet tās neviens nav pat redzējis. Nesen Pēterburgā kāds jauneklis, gandrīz zēns, astoņpadsmit gadus vecs, sīku preču iznēsātājs, gaišā dienas laikā iegājis ar cirvi naudas mainītavā un ar neparastu, tipisku pārdrošību nogalinājis veikala saimnieku un aiznesis tūkstoš pieci simti rubļu naudas. Pēc stundām piecām viņu apcietinājuši un pie viņa, atskaitot piecpadsmit rubļus, ko viņš jau paspējis izdot, atraduši visus pusotrus tūkstošus. Bez tam komijs, kas pēc slepkavības atgriezies veikalā, paziņojis policijai ne tikai to, kāda suma nolaupīta, bet arī kāda nauda tur bijusi, tas ir, cik bijis varvīkšņaino kreditbiļešu, cik zilo, cik sarkano, cik zelta monētu un kādas īsti, un pie apcietinātā slepkavas tiešām tāda nauda un monētas atrastas. Turklāt pēc visa tā arī pats slepkava pilnīgi un vaļsirdīgi atzinies, ka viņš nogalinājis un šo pašu naudu nolaupījis. Lūk, to es, zvērināto kungi, saucu par pierādījumu! Lūk, te es tiešām pazīstu, redzu, taustu naudu un nevaru teikt, ka tās nav vai nav bijis. Vai tāpat ir šai gadījumā? Bet te taču runa par dzīvību un nāvi, par cilvēka likteni. «Labi, sacīs, bet viņš taču tai pašā naktī uzdzīvoja, šķieda naudu, pie viņa atrada pusotra tūkstoša rub|u, — kur tad" viņš tos ņēma?» Bet taču tieši ar to, ka atrada tikai pusotra tūkstoša, bet sumas otru pusi neparko nav varējuši sameklēt un parādīt, tieši ar to ir pierādīts, ka šī nauda varēja būt pavisam cita, kas nekad nav bijusi nekādā aploksnē. Pēc laika aprēķina (un |oti preciza) atzīts un pierādīts iepriekšējā izmeklēšanā, ka apsūdzētais, izsteigdamies no kalponēm pie ierēdņa Perchotina, savās mājās nav iegriezies un arī nekur citur nav iegriezies, bet pēc tam visu laiku bijis starp cilvēkiem un tātad nav varējis atšķirt no trim tūkstošiem pusi un kaut kur pilsētā noslēpt. Taisni šis apsvērums bija par iemeslu prokurora pieņēmumam, ka nauda paslēpta kādā šķirbā Mokrojas sādžā. Bet kādēļ gan ne Udolfas pils pagrabos, kungi? Nu, vai tas nav fantastisks pieņēmums, vai tas neatgādina romānu? Un, ievērojiet, kolīdz sabrūk vienīgi šis pieņēmums, proti, ka paslēpts kaut kur Mokrojā, — tā viss apvainojums laupīšanā izkūp gaisā, jo kur gan, kā gan tad varēja pazust šie pusotri tūkstoši? Kādā brīnišķīgā kārtā tā varēja nozust, ja ir pierādīts, ka apsūdzētais nekur nav iegriezies? Un ar kaut kādiem romāniem mēs esam gatavi pazudināt cilvēka dzīvību! Man sacīs: «Un tomēr viņš nevarēja paskaidrot, kur ņēmis šos pusotrus tūkstošus, kas pie viņa atradās, bez tam visi zināja, ka līdz tai naktij viņam naudas nebija.» Bet kas tad to zināja? Un apsūdzētais skaidri un gaiši noliecināja, kur ņēmis naudu, un, ja gribat, zvērināto kungi, ja gribat — nekad nekas nav varējis un arī nevar būt ticamāks par šo liecību un turklāt lielākā saskaņā ar apsūdzētā raksturu un dvēseli. Prokuroram iepaticies pašsacerēts romāns: cilvēks ar vāju gribas spēku, kurš spējis pieņemt no savas līgavas viņam tik pazemojošā kārtā piedāvātos trīs tūkstošus, neesot spējīgs pusi no tiem atdalīt un iešūt kulītē, gluži otrādi, ja viņš arī būtu iešuvis, tad ik pārdienas ārdītu vaļā, pakamptu pa simtniekam un tādā kārtā izšķiestu visu vienā mēnesī. Atcerieties, tas viss tika izklāstīts tādā tonī, kas necieš nekādu iebildumu. Bet ja nu tas viss ir norisinājies pavisam citādi, ja nu jūs esat sacerējis romānu, kurā darbojas pavisam cita persona? Tā jau ir tā lieta, ka jūs esat sacerējis citu personu! Varbūt iebildīs: «Mums ir liecinieki, ka viņš Mokrojas sādžā noplītējis visus šos trīs tūkstošus, ko viņš saņēmis no Verchovceva jaunkundzes mēnesi pirms katastrofas, visus uzreiz, līdz pēdējai kapeikai, tātad nav varējis no tiem atdalīt pusi.» Bet kas gan ir šie liecinieki? Cik daudz šiem lieciniekiem var ticēt, to mēs tiesā jau redzējām. Bez tam svešās rokās rieciens vienmēr liekas biezāks. Beidzot, neviens no šiem lieciniekiem pats naudu nav skaitījis, visi sprieduši tikai pēc acumēra. Liecinieks Maksimovs taču noliecināja, ka apsūdzētajam bijuši rokā divdesmit tūkstoši. Re'dziet, zvērināto kungi, tā kā psicholoģiju var pagriezt gan šā, gan tā, tad atļaujiet man arī šoreiz sākt no otra gala, un redzēsim, kas tad iznāks.

Mēnesi pirims katastrofas Verchovceva jaunkundze uzticējusi apsūdzētajam trīs tūkstoši rubļu nosūtīšanai pa pastu, bet jautājums: vai pamatoti sacīt, ka tie uzticēti ar tādu negodu un pazemojumu, kā pirmīt mums pasludināja? Pirmo reizi liecinot par šo pašu gadījumu, Verchovceva jaunkundze izteicās citādi, pavisam citādi; bet otrajā liecībā mēs dzirdējām tikai dusmu un atriebības saucienus, ilgi slēpta ienaida saucienus. Bet jau tas vien, ka lieciniece savā pirmajā liecībā nav liecinājusi pareizi, dod mums tiesību secināt, ka arī otrā liecība varēja būt nepatiesa. Prokurors «negrib, nedrīkst» (viņa paša vārdi) pieskarties šim romanam. Lai ir tā, arī es tam neskaršos klāt, tomēr atļaušos vienīgi piebilst,' ja tik tīra un tik ļoti tikumiska persona, kāda, bez šaubām, ir augsti cienījamā Verchovceva jaunkundze, ja tāda persona, es saku, atļaujas pēkšņi, uzreiz, jau tiesā, grozīt savu pirmo liecību tiešā nolūkā pazudināt apsūdzēto, tad skaidrs arī tas, ka šo liecību viņa nav nodevusi objektīvi, aukstasinīgi. Vai tad tiešām mums liegs tiesību secināt, ka atriebēja sieviete varēja daudz ko pārspīlēt? Jā, pārspīlēt taisni to kaunu un negodu, ar kādu viņa piedāvāja naudu. Gluži otrādi, viņa to piedāvāja tieši tā, ka to vēl varēja pieņemt, sevišķi tik vieglprātīgs^cilvēks kā mūsu apsūdzētais. Galvenais, viņš toreiz cerēja, ka drīzumā saņems no tēva trīs tūkstošus, kas pēc aprēķina viņam vēl pienācās. Tas ir vieglprātīgi, bet taisni savas vieglprātības dēļ viņš bija cieši pārliecināts, ka tēvs viņam naudu dos, ka viņš to saņems un tātad vienmēr varēs Verchovceva jaunkundzes uzticēto naudu aizsūtīt pa pastu un parādu nolīdzināt. Bet prokurors neparko negrib pieļaut, ka viņš tai pašā dienā, apvainojuma dienā, varēja atšķirt no saņemtās naudas pusi un iešūt kulītē: «Tas neesot tāda rakstura cilvēks, viņam nevarējis būt tādu jūtu.» Bet jūs pats taču kliedzāt, ka K'aramazovam plaša daba, jūs pats taču kliedzāt par diviem galējiem bezdibeņiem, ko spēj izjust Karamazovs. iKaramazovs ir taisni tāds raksturs ar divām pusēm, ar diviem bezdibeņiem, ka visnevaldāmākā uzdzīves kārē var apstāties, ja viņu kas pārsteidz no otras puses. Bet šī otra puse taču ir mīlestība, — taisni šī jaunā mīlestība, kas toreiz bija aizdegusies kā pulveris, un šai mīlestībai vajadzīga nauda un nepieciešama — ak vai, daudz vairāk nepieciešama nekā pat uzdzīvei ar šo pašu iemīļoto. Tā viņam pateiks: «Esmu tava, negribu Fjodoru Pavloviču,» — un viņš to sagrābs un aizvedīs, — tad lai būtu ar ko aizvest. Tas taču ir svarīgāk nekā uzdzīve. Kā lai Karamazovs to nesaprot? Taisni no tā jau viņš bija slims, no šīm rūpēm, — kas tad tur neticams, ka viņš atšķīra šo naudu un paslēpa katram gadījumam? Torflēr laiks paiet, bet Fjodors Pavlovičs trīs tūkstošus apsūdzētam neizsniedz, gluži otrādi, ir dzirdams, ka nolēmis tos izdot taisni tam, lai ar tiem atvilinātu viņa iemīļoto. «Ja Fjodors Pavlovičs naudu neatdos,» viņš domā, «tad taču Katerinas Ivanovnas priekšā es kļūšu par zagli.» Un te nu viņam rodas doma, ka šos pusotrus tūkstošus, ko viņš vēl arvien nēsā līdz, iešūtus kulītē, viņš aiznesīs, noliks Verchovceva jaunkundzei priekšā un sacīs viņai: «Esmu nelietis, bet ne zaglis.» Un tā iznāk, ka nu jau divkāršs iemesls glabāt šos pusotrus tūkstošus kā aci pierē un nepavisam neplēst kulīti vaļā un nepakamt pa simtniekam nost. Kā jūs varēsiet noliegt, ka apsūdzētajam ir goda jūtas? Nē, goda jutas viņam ir, pieņemsim, nepareizas, pieņemsim, ļoti bieži maldīgas, bet tās ir, ir līdz kaislībai lielas, un to viņš ir pierādījis. Un te nu tomēr lieta sarežģījas, greizsirdības mokas aizsniedz augstāko pakāpi, un arvien tie paši, arvien agrākie divi jautājumi iezīmējas aizvien mocošāk un mocošāk apsūdzētā kaistošajās smadzenēs. «Atdošu Katerinai Ivanovnai: kur tad ņemšu naudu, ar ko aizvest Grušiņu?» Ja viņš tā ālējās un piedzērās, un plosījās pa traktieriem visu šo mēnesi, tad varbūt taisni tāpēc, ka viņam pašam bija grūti, nebija spēka to paciest. Beidzot šie divi jautājumi kļuva tik asi, ka noveda viņu izmisumā. Viņš aizsūtīja savu jaunāko brāli pie tēva, lai tas beidzamo reizi lūdz no viņa šos trīs tūkstošus, bet, atbildes nesagaidījis, ielauzās pats un beidza ar to, ka piekāva tēvu liecinieku klātbūtnē. Pēc tam, saprotams, vairs nav no kā saņemt, piekautais tēvs nedos. Tās pašas dienas vakarā viņš sit sev pie krūtīm, taisni augšpus krūtīm, kur šī kulīte, un zvēr brālim, ka viņam ir līdzeklis, kā nekļūt par nelieti, bet ka tomēr viņš paliks par nelieti, jo paredz, ka neizlietos šo līdzekli, ka pietrūks garīgā spēka, pietrūks rakstura stingrības. Kādēļ, kādēļ apsūdzētājs netic Alekseja Karamazova liecībai, kas tik skaidra, tik atklāta, iepriekš neapdomāta un ticama? Kādēļ turpretī viņš spiež mani ticēt naudai nezin kādā šķirbā, Udolfas pils pagrabos? Tai pašā vakarā, pēc sarunas air brāli, apsūdzētais raksta šo liktenīgo vēstuli, un, lūk, — šī vēstule nu ir pats galvenais, pats kolosālākais pierādījums, ka apsūdzētais ir laupītājs! «Lūgšu no visiem ļaudīm, bet, ja nedos ļaudis, nositīšu tēvu un paņemšu no viņa zem gultas maisa, aploksnē ar rožainu lentīti, kaut tikai aizbrauktu Ivans,» — pilnīga slepkavības programa, kas gan cits, ja ne viņš? «Viss noticis, kā rakstīts!» iesaucās apsūdzētājs. Bet, pirmkārt, vēstule rakstīta dzērumā un briesmīgā uztraukumā; otrkārt, par aploksni viņš atkal raksta tikai pēc Smerdjakova vārdiem, jo pats nav aploksni redzējis, un treškārt, rakstīt gan ir uzrakstīts, bet vai noticis, kā uzrakstīts, — kā to lai pierāda? Vai apsūdzētais sameklējis aploksni zem spilvena, vai atradis naudu un vai tā jele maz ir bij/usi? Un vai itad apsūdzētais skrēja naudas dēļ, atcerieties, atcerieties! Viņš skrēja pa galvu pa kaklu nevis laupīt, bet tikai uzzināt, kur viņa, šī sieviete, kas viņam satriekusi sirdi, — tātad nevis pēc programas, nevis saskaņā ar uzrakstīto viņš ir skrējis, tas ir, nevis iepriekš nodomātas laupīšanas nolūkā, bet skrējis pēkšņi, negaidot, greizsirdības trakumā! «Bet,» man sacīs, «tomēr aizskrējis un nositis viņš paķēra arī naudu.» Jā, galu galā, vai tad viņš ir nositis vai nav? Apvainojumu laupīšanā es noraidu ar sašutumu: nevar apvainot laupīšanā, ja nevar norādīt precizi, kas īsti nolaupīts, tā ir aksioma! Bet vai tad viņš ir nositis, bez laupīšanas nositis? Vai tas ir pierādīts? Vai arī tas nav tikai romāns?

XII Un ari slepkavība nav notikusi

— Atļaujiet, zvērināto kungi, te cilvēka dzīvība, un mums jābūt uzmanīgākiem. Mēs dzirdējām, ka apsūdzētājs pats apliecināja, ka līdz pašai beidzamajai dienai, līdz šai dienai, līdz tiesas dienai, viņš šaubījies uzkraut apsūdzētajam pilnīgu un neapšaubāmu iepriekšēju slepkavības nodomu, šaubījies līdz pat šai liktenīgajai «dzēruma» vēstulei, ko šodien iesniedza tiesai. «Viss noticis, kā uzrakstīts!» Bet vēlreiz atkārtošu: viņš skrēja pie viņas, pēc viņas, vienīgi, lai dabūtu zināt, kur viņa. Tas taču neapšaubāms fakts. Ja viņa gadītos mājās, viņš nekur nebūtu skrējis, bet palicis pie viņas un nebūtu izpildījis to, ko vēstulē solījies. Viņš aizskrēja pēkšņi un negaidot, bet šo savu «dzēruma» vēstuli viņš varbūt nepavisam arī toreiz neatcerējās. «Paķēru starripiņu» — un atcerieties, kā mums no šīs stampiņas vien uzbūra veselu psicholoģiju, kādēļ viņam šī stampiņa bijusi jānotur par ieroci, jāpaķer kā ierocis utt., utt. Te man ienāk prātā kāda gluži vienkārša doma: kas tad notiktu, ja šī stampiņa nebūtu redzamā vietā, nevis uz plaukta, no kurienes apsūdzētais to paķēra, bet būtu nolikta skapī, — tad taču apsūdzētajam tā nedurtos acīs un viņš aizskrietu bez ieroča, tukšām rokām, un varbūt tad nevienu nebūtu nositis. Kā gan es varu secināt no šīs stampiņas, ka tā pierāda apbruņošanos un iepriekšēju nodomu? Jā, bet viņš taču kliedzis pa traktieriem, ka nositīšot tēvu, un divas dienas iepriekš, tai vakarā, kad dzērumā uzrakstījis šo vēstuli, bijis kluss, un traktierī sastrīdējies tikai ar vienu vienīgu tirgoņa komiju, «jo Karamazovs nevar nesastrīdēties». Bet es uz to atbildēšu, ja viņš tiešām būtu nodomājis izdarīt slepkavību un turklāt pēc plāna, kā rakstījis, tad droši vien nebūtu sastrīdējies pat ar komiju un varbūt arī traktierī nemaz nebūtu iegriezies, jo dvēsele, kas nodomājusi izdarīt tādu darbu, meklē klusumu un vientulību, grib pazust, lai to neredzētu, lai nedzirdētu: «Aizmirstiet mani, ja varat,» — un tā ir ne vien aprēķina dēļ, bet aiz instinkta. Zvērināto kungi, psicholoģijai ir divi gali, un arī mēs protam saprast psicholoģiju. Bet, kas zīmējas uz visiem šiem kliedzieniem traktierī visu šo mēnesi, tad vai nu mazumu kliedz bērni un piedzērušies klenderi, iznākdami no krogiem un strīdēdamies: «Es tevi nositīšu,» — bet neviens taču nenosit. Un pati šī liktenīgā vēstule, — vai tad arī tā nav tikai piedzērušā uztraukums, kliedziens, iznākot no kroga: «Nositīšu, visus jūs nositīšu!» Kādēļ gan, kādēļ nevarēja būt tā? Kādēļ šī vēstule liktenīga, kādēļ turpretī tā nav smieklīga? Nu, taisni tādēļ, ka atrasts noslepkavotā tēva līķis, tādēļ, ka liecinieks redzējis apsūdzēto dārzā, kad tas apbruņojies skrējis prom, ka pašu liecinieku viņš notriecis pie zemes, tātad viss noticis tā, kā rakstīts, un tādēļ arī vēstule nav smieklīga, bet liktenīga. Paldies dievam, mēs esam galā: «Ja viņš bijis dārzā, tas nozīmē, ka slepkava ir viņš.» Ar šiem diviem vārdiņiem: ja ir bijis, tad jau katrā ziņā arī nozīmē, viss izsmelts, visa apsūdzība — «bijis, tātad nozīmē». Bet ja nu nenozīmē, kaut arī ir bijis? Ai, es piekrītu, ka faktu kopība, faktu sagadīšanās tiešām diezgan daiļrunīga. Tomēr aplūkojiet visus šos faktus atsevišķi, pa vienam, neietekmējoties no to kopības: kādēļ, piemēram, prokurors neparko negrib pieļaut, ka apsūdzētais liecina pareizi un viņš tiešām no tēva loga aizskrējis? Atcerieties pat sarkasmus, kādos te ielaižas apsūdzētājs par godbijību un dievbijīgākajām jūtām, kas pēkšņi pārņēmušas slepkavu. Bet, ja nu tiešām te bija kas līdzīgs, proti, ja arī ne godbijīgas jūtas, tad dievbijīgas jūtas? «Jādomā, māte par mani lūdza dievu šai brīdī,» apsūdzētais izmeklēšanā liecina, un, lūk, — viņš aizskrien, kolīdz ir pārliecinājies, ka Svetlovas tēva namā nav. «Bet pa logu viņš nevarēja pārliecināties,» apsūdzētājs ceļ iebildumu. Bet kādēļ gan nevarēja? Jo pēc apsūdzētā dotajām zīmēm logu taču atvēra. Te Fjodors Pavlovičs varēja pateikt šādu vai tādu vārdu, viņam varēja izlauzties kāds zīmīgs kliedziens — un apsūdzētais pēkšņi varēja pārliecināties, ka Svetlovas te nav. Kādēļ katrā ziņā pieņemt tā, kā mēs iedomājamies, kā esam pieņēmuši iedomāties? Patiesībā var pazibēt tūkstoš apstākļu, kas paliek neievēroti pat vissmalkākajam romanistam. «Jā, bet Grigorijs redzēja, ka durvis vaļā, un tātad apsūdzētais droši vien bijis namā un tātad arī nositis.» Par šīm durvīm, zvērināto kungi… Redziet, par šīm atvērtajām durvīm liecina tikai viena persona, kas tomēr pati tanī brīdī bijusi tādā stāvoklī, ka … Bet lai, lai būtu šīs durvis atvērtas, lai apsūdzētais būtu liedzies, lai būtu samelojis pašaizsardzības jūtās, kas viņa stāvoklī tik saprotamas, lai, lai viņš būtu iekļuvis namā, būtu bijis namā, — kas tad tur, kādēļ tad viņš katrā ziņā nositis, ja tur bijis? Viņš varēja ielauzties, izskriet caur istabām, varēja atgrūst tēvu, varēja pat iesist viņam, bet, pārliecinājies, ka Svetlovas pie viņa nav, viņš aizskrēja, priecādamies, ka viņas nav un ka viņš aizskrien, tēvu nenositis. Varbūt taisni tādēļ viņš pēc minūtes nolēca no sētas pie Grigorija, ko viņš uztraukumā bija notriecis pie zemes, ka viņš bija spējīgs just tīras un skaidras jūtas, līdzcietības un žēluma jūtas, jo viņš bija izbēdzis kārdinājumam nosist tēvu, jo viņš sajuta sevī skaidru sirdi un prieku, ka nav nositis tēvu. Līdz šausmām daiļrunīgi apsūdzētājs mums apraksta apsūdzētā briesmīgo garastāvokli Mokrojas sādžā, kad viņam no jauna uzsmaidīja mīlestība, aicinot viņu jaunā dzīvē, un kad viņš vairs nevarēja mīlēt, jo viņam aiz muguras bija tēva asiņainais līķis, bet aiz līķa tiesa un sods. U-n tomēr apsūdzētājs nenoliedza mīlestību, ko tad viņš arī izskaidroja pēc savas psicholoģijas: «Dzēruma stāvoklis, noziedznieku vedot uz soda vietu, vēl ilgi jāgaidot utt., utt.» Bet vai jūs neesat radījis citu personu, prokurora kungs? — es atkal jautāšu. Vai tiešām, vai tiešām tik rupjš un tik liels bezsirdis ir apsūdzētājs, ka tai brīdī vēl varēja domāt par mīlestību un blēdīšanos tiesas priekšā, ja viņa rokas tiešām būitu mirkuš*as tēva asinīs? Nē, nē »un vēlreiz nē! Tiklīdz kļuva skaidrs, ka tā viņu mīl, sauc sev līdzi, sola jaunu laimi, — ak, es zvēru, tad viņam vajadzēja sajust divkāršu, trīskāršu nepieciešamību sevi nogalināt, un viņš katrā ziņā būtu sevi nogalinājis, ja viņam aiz muguras gulētu tēva līķis! Nē, tad viņš neaizmirstu, kur ir viņa pistoles! Es pazīstu apsūdzēto: mežonīgā, kokainā bezsirdība, ko viņam piedēvē prokurors, nav saskaņojama ar. viņa raksturu. Viņš būtu sevi nogalinājis, tas ir droši; viņš nenogalināja sevi taisni tādēļ, ka «māte lūdza par viņu dievu» un viņa sirds bija nevainīga tēva asiņu izliešanā. Viņš mocījās, viņš bēdājās tanī naktī Mokrojā tikai par notriekto veco Grigoriju un lūdza pie sevis dievu, lai vecais mostos un pieceltos, lai viņa sitiens nebūtu bijis nāvīgs un tā dēļ viņam nebūtu jācieš sods. Kādēļ nepieņemt tādu notikumu izskaidrojumu? Vai mums ir kāds drošs pierādījums, ka apsūdzētais mums melo? Nu, bet tēva līķis, tā mums atkal tūlīt norādīs: viņš izskrēja laukā, viņš nav nositis, nu kas tad nosita veco?

Atkārtoju, te visa apsūdzības loģika: kas gan nositis, ja ne viņš? Neesot neviena, ko likt viņa vietā. Zvērināto kungi, vai tiešām tā? Vai tad tiešām nav itin neviena cita, ko likt viņa vietā? Mēs dzirdējām, kā prokurors saskaitīja uz pirkstiem visus, kas tai naktī bijuši un to pārlaiduši šinī namā. Sanāca pieci cilvēki Trīs no viņiem, es piekrītu, pilnīgi nepieskaitāmi: pats noslepkavotais, vecais Grigorijs un viņa sieva. Tātad pāri paliek apsūdzētais un Smerdjakovs, un, lūk, — prokurors patosā iesaucas, ka apsūdzētais tāpēc norādot uz Smerdjakovu, ka neesot neviena cita, uz ko viņam norādīt, — ja te būtu kāds sestais, pat tikai kāda sestā spokaina ēna, tad apsūdzētais pats tūlīt rimtos apvainot Smerdjakovu, jo viņam būtu kauns to darīt, bet norādītu uz šo sesto. Bet, zvērināto kungi, kādēļ gan es nevarētu spriest gluži pretēji? Stāv divi: apsūdzētais un Smerdjakovs, — kāpēc lai es nevarētu teikt, ka jūs apsūdzat manu klientu tikai tādēļ, ka jums nav neviena ci/ta ko apvainot? Un neviena nav tikai tādēļ, ka jūs pilnīgi ar iepriekšēju nodomu izslēdzat Smerdjakovu no visām aizdomām. Jā, tiesa, uz Smerdjakovu norāda tikai pats apsūdzētais, divi viņa brāļi Un Svetlova, tas viss. Bet ir taču vēl cits, kas uz to norāda: tā ir kāda jautājuma, kādu aizdomu, lai gan neskaidra, tomēr manāma rūgšana sabiedrībā; dzirdamas kādas tumšas valodas, jūtams, ka nerimstas kādas gaidas. Beidzot liecību dod arī dažu faktu salīdzinājums, kas visai raksturīgs, lai gan, atzīstos, arī neskaidrs: pirmkārt, šī krītamās kaites lekme taisni katastrofas dienā, lēkme, ko nezin kādēļ tik centīgi bija spiests aizstāvēt un aizsargāt prokurors. Un tad šī negaidītā Smerdjakova pašnāvība tiesas dienas priekšvakarā. Un tad ne mazāk negaidītā liecība, ko šodien tiesā deva apsūdzētā vidējais brālis, kas līdz šim laikam bija ticējis, ka brālis vainīgs, un nu pēkšņi atnesa naudu un arī nosauca Smerdjakova vārdu, ka viņš ir slepkava! Ak, es esmu pilnīgi pārliecināts kopā ar tiesu un prokuraturu, ka Ivans Karamazovs ir slims un drudzī, ka viņa liecība tiešām varēja būt izmisuma pilns mēģinājums, kas turklāt sadomāts murgos, lai glābtu brāli, uzveļot vainu mirušam. Un tomēr atkal ir izrunāts Smerdjakova vārds, atkal ir it kā dzirdams kaut kas noslēpumains. Te, zvērināto kungi, it kā kaut kas nav līdz galam izrunāts, nav nobeigts. Un varbūt to vēl izrunās. Bet to pagaidām atstāsim pie malas, tas vēl priekšā. Tiesa pirmīt nolēma turpināt sēdi, bet tagad, pagaidām, gaidot, es tomēr varētu šo to sacīt, piemēram, sakarā ar nelaiķa Smerdjakova raksturojumu, ko tik smalki un talantīgi notēloja prokurors. Bet, apbrīnodams talantu, tomēr nevaru pilnīgi piekrist raksturojuma būtībai. Es biju.pie Smerdjakova, es viņu redzēju un runāju ar viņu, viņš atstāja uz mani pavisam citu iespaidu. Veselība viņam bija vāja, tas tiesa, bet raksturā, bet sirdī — ai nē, tas nepavisam nebija tik vājš cilvēks, kā par viņu sprieda prokurors. Sevišķi es viņā neredzēju biklumu, to biklumu, ko mums tik raksturīgi notēloja prokurors. Bet vaļsirdības viņā nebija nekādas, gluži otrādi, es atklāju briesmīgu neuzticību, kas slēpās zem naivuma, un prātu, kas spēj ļoti daudz ko saprast! Ai jā! — prokurors pārāk vientiesīgi noturējis viņu par plānprātiņu. Uz mani viņš darīja pilnīgi skaidru un noteiktu iespaidu: es aizgāju pārliecībā, ka šis radījums ir pavisam ļauns, neizmērojami godkārīgs, atriebīgs un kaislīgi skaudīgs. Es ievācu dažas ziņas: viņš ienīdis savu izcelšanos, kaunējies no tās un, zobus fgriezdams, pieminējis, ka «cēlies no Smerdeles». Pret kalpu Grigoriju un viņa sievu, kas tam bērnībā daudz laba darījuši, viņam nebijis godbijības. Krieviju viņš nolādējis un par to smējies. Viņš sapņojis braukt uz Franciju, lai pārvērstos par francūzi. Viņš jau agrāk daudz un bieži klāstījis, ka šim nolūkam viņam trūkstot līdzekļu. Man liekas, viņš nevienu nav mīlējis, vien sevi, un sevi viņš līdz dīvainībai augstu cienīja. Izglītību viņš saskatījis labās drēbēs, tīrās aprocēs un nospodrinātos zābakos. Uzskatīdams pats sevi (un par to ir faikti) par Fjodora Pavloviča ārlaulības dēlu, viņš varēja ienīst savu stāvokli, salīdzinot ar sava kunga likumīgiem dēliem: viņiem pieder viss, bet viņam nekas, viņiem visas tiesības, viņiem mantojums, bet viņš ir tikai pavārs. Viņš man atklāja, ka pats kopā ār Fjodoru Pavloviču ielicis naudu aploksnē. Šīs sumas uzdevums — sumas, ar ko viņš varēja nodibināt savu karjeru, — zināms, bija viņam nīstams. Turklāt viņš ieraudzīja trīs tūkstošus rubļu gaišās varvlkšņainās kreditbiļetēs (to es viņam ar nolūku jautāju). Ak, nerādiet nekad skaudīgam un patmīlīgam cilvēkam »daudz naudas uzreiz, bet viņš pirmo reizi ieraudzīja tādu sumu naudas vienās rokās. Varvīkšņainā sainīša iespaids varēja slimīgi atspoguļoties viņa iedomās, pirmo reizi pagaidām bez kādām sekām. Augsti talantīgais apsūdzētājs ar neparastu smalkumu attēloja mums visus pieņēmumu pro un contra par iespējām apvainot Smerdjakovu slepkavībā un it īpaši jautāja: kādēļ viņam vajadzēja simulēt krītamās kaites lēkmi? Jā, bet viņš taču varēja nemaz arī neizlikties, lēkme varēja uznākt gluži dabiski un slimais varēja atmosties. Pieņemsim, nevis kļūt vesels, bet tomēr beidzot nākt pie samaņas un atmosties, kā krītamā kaitē arī notiek. Prokurors jautā: kur tas moments, kad Smerdjakovs izdarīja slepkavību? Bet parādīt šo momentu ir ārkārtīgi viegli. Viņš varēja pamosties un piecelties no dziļa miega (jo viņš bija tikai aizmidzis: pēc krītamās kaites lēkmēm vienmēr uznāk dziļš miegs) taisni tai acumirklī, kad vecais Grigorijs, saķēris aiz kājas apsūdzēto, kas bēgot rāpās pāri sētai, iekliedzās pār visu apkārtni: «Tēva slepkava!» Šis neparastais kliedziens klusumā un tumsā ari varēja uzmodināt Smerdjakovu, kas tai laikā varēja gulēt ne visai ciešā miegā: viņš gluži dabiski jau priekš stundas varēja sākt mosties. Piecēlies no gultas, viņš gandrīz neapzinīgi un bez kāda nodoma dodas uz kliedziena pusi paskatīties, kas tur notiek. Viņa galvā slimīga dvinga, iedomas spējas vēl snauž, bet te jau viņš ir dārzā, pienāk pie apgaismotajiem logiem un dzird briesmīgo vēsti no kunga, kas, zināms, priecājas par viņa ierašanos. Apsvērums uzreiz iedegas viņam galvā. No izbiedētā kunga viņš dabū zināt visus sīkumus. Un, lūk, pamazām viņa satrauktajās un slimajās smadzenēs rodas doma — briesmīga, bet kārdinoša un neatvairāmi loģiska: nosist, paņemt trīs tūkstošus naudas un pēc tam visu vainu uzkraut kundziņam: ko gan citu tagad turēs aizdomās, ja ne kundziņu, ko gan citu apvainos, ja ne kundziņu? — te visi pierādījumi, te viņš bija. Briesmīgas alkas pēc naudas, pēc laupījuma, varēja aizraut viņam elpu kopā ar apsvērumu, ka viņš paliks nesodīts. O, šīs pēkšņās un neatvairāmās tieksmes bieži uznāk pie gadījuma un, galvenais, uznāk piepeši tādiem slepkavām, kas vēl brīdi iepriekš nezina, ka viņiem radīsies griba nogalināt! Un tā Smerdjakovs varēja ieiet pie kunga un izpildīt savu plānu, — kā, ar kādu ieroci, — ar pirmo akmeni, ko viņš pacēla dārzā. Kādēļ gan. kādā nolūkā? Bet šie trīs tūkstoši, tā jau ir ikarjera. Un es nemaz nerunāju sev pretim: nauda varēja būt. Un pat varbūt Smerdjakovs viens vienīgs zināja, kur to atrast, kur tieši kungs to nolicis. «Nu, bet naudas apliekamais, bet pārplēstā aploksne uz grīdas?» Pirmīt, kad prokurors, runādams par šo aploksni, izklāstīja savu ārkārtīgi smalko apsvērumu, ka to pamest uz grīdas varējis tikai nepieradis zaglis, taisni tāds kā Karamazovs, bet nekādā ziņā Smerdjakovs, kas neparko neatstātu par sevi tādu pierādījumu, — pirmīt, zvērināto kungi, es klausīdamies pēkšņi sajutu, ka dzirdu kaut ko ārkārtīgi pazīstamu. Un iedomājieties, taisni šo pašu apsvērumu, šo nojautu, kā būtu rīkojies Karamazovs ar aploksni, es jau taisni priekš trim dienām dzirdēju no paša Smerdjakova, vēl vairāk, ar to viņš mani pat pārsteidza: man taisni izlikās, ka viņš ar viltu izliekas naivs, aizsteidzas priekšā, uztiepj šo domu man, lai arī es pats nāktu pie šī slēdziena, — to viņš man it kā pasaka priekšā. Vai to viņš nav pateicis priekšā arī izmeklēšanā? Vai nav uztiepis to arī augsti talantīgajam apsūdzētājam? Sacīs: bet vecenīte, Grigorija sieva? Viņa taču dzirdējusi, ka slimais viņai blakus vaidējis visu nakti. Labi, dzirdējusi, bet šis apsvērums taču ārkārtīgi nedrošs. Es pazinu kādu dāmu, kas rūgti žēlojās, ka viņu visu nakti modinājis augšā kveksis sētā un neļāvis viņai gulēt. Un tomēr nabaga sunītis, kā vēlāk izrādījās, pa visu nakts laiku ierējies tik divi trīs reizes. Un tas ir dabiski: cilvēks guļ un pēkšņi dzird vaidu, viņš pamostas īgnumā, ka viņam traucē miegu, bet acumirklī aizmieg no jauna. Pēc pāris stundām atkal vaidiens, viņš atkal pamostas un atkal aizmieg, beidzot vēlreiz vaids, un atkal pēc divām stundām, pa visu nakti reizes trīs. Rītā gulētājs pamostas un žēlojas, ka kāds visu nakti vaidējis un viņu nepārtraukti modinājis augšā. Bet taisni tā taču viņam vajadzēja likties; miega starplaikus, pa divas stundas katru, viņš nogulējis un neatceras, bet atceras tikai tos brīžus, kad viņš pamodies, un tāpēc viņam liekas, ka viņu modinājuši visu nakti. «Bet kādēļ, kādēļ,» iesaucās prokurors, «Smerdjakovs neatzinās priekš nāves rakstītajā zīmītē?» Vienai lietai gan pietika sirdsapziņas, bet otrai ne. Bet atļaujiet: sirdsapziņa — tā jau ir nožēlošana, taču nožēlošanas pašslepkavam varēja arī nebūt, bet bija tikai izmisums. Izmisums un nožēlošana ir divas gluži dažādas lietas. Izmisums var būt ļauns un nesamierināms, un pašslepkava, celdams pret sevi roku, šai acumirklī varēja divkārt ienīst tos, ko visu mūžu apskaudis. Zvērināto kungi, sargieties no tiesas kļūdas! Kādēļ, kādēļ nav ticams viss tas, ko es jiurnš nupat izklāstīju un attēloju? Atrodiet kļūdu manā domu gājienā, atrodiet neiespējamību, absurdu! Bet, ja ir kaut tikai iespējamības ēna, kaut tikai ticamības ēna manos pieņēmumos, — atturieties no sprieduma. Bet vai (tad te tikai ēna? Es zvēru pie visa svēta, es pilnīgi ticu savām tikko attēlotām domām.par slepkavību. Bet galvenais, galvenais, mani mulsina un uztrauc arvien tā p.ati doma, ka no visas faktu masas, ko prokurors uzkrauj apsūdzētajam, nav neviena cik necik droša un neatvairāma, un nelaimīgais iet bojā vienīgi šo faktu kopības dēļ. Jā, šī kopība ir briesmīga: šīs asinis, šīs asinis, kas pil no pirkstiem, asiņainā veļa, šī tumšā nakts, ko satricina sauciens: «Tēva slepkava!», un kliedzējs, kas krīt ar pārsistu galvu, un pēc tam šis milzīgais daudzums izteikumu, liecību, žestu, kliedzienu, — o, tas tā ietekmē, var tā maldināt pārliecību, bet vai jūsējo, zvērināto kungi, vai tas var maldināt jūsu pārliecību? Neaizmirstiet, jums dota neaprobežota vara, vara saistīt un atlaist. Bet, jo stiprāka vara, jo briesmīgāka tās izlietošana! Es par mata galu neatkāpjos no tā, ko nupat teicu, bet lai notiek tā, lai arī es uz brītiņu piekrītu apsūdzībai, ka mans nabaga klients aptraipījis rokas tēva asinīs. Tas tikai pieņēmums, es atkārtoju, ka ne mirkli nešaubos par viņa nevainību, bet lai notiek, es pieņemu, ka mans apsūdzētais vainīgs tēva slepkavībā, tomēr uzklausiet manus vārdus, ja arī es pat pieļautu tādu domu. Man vēl kas guļ uz sirds, ko es gribu jums izteikt, jo arī jūsu sirdīs un prātos es nojaušu lielu cīņu… Piedodiet man šos vārdus, zvērināto kungi, par jūsu sirdīm un prātiem. Bet es gribu būt patiess un atklāts līdz galam. Tad būsim visi atklāti!…

Šai vietā aizstāvi pārtrauca diezgan stipri aplausi. Patiesi, beidzamos vārdus viņš izteica ar tik vaļsirdīgu noskaņu balsī, ka visi nojauta, — viņam varbūt tiešām ir kas ko teikt un tas, ko viņš tūlīt teiks, ir pats galvenais. Bet priekšsēdētājs, dzirdēdams aplausus, skaļi piedraudēja «iztīrīt» tiesas zāli, ja vēlreiz atkārtosies «līdzīgs gadījums». Visi apklusa, un Fetjukovičs iesāka kādā jaunā, dziļi izjustā balsī, pavisam citādā, nekā viņš bija runājis līdz šim.

XIII Baudkārie domās

— Ne vien faktu kopība pazudina manu klientu, zvērināto kungi, — viņš iesaucās, — nē, īsti ņemot, manu klientu pazudina tikai viens fakts: vecā tēva līķis! Būtu tā tikai vienkārša slepkavība, un jūs ar tik viegliem, ar tik nepierādītiem, ar tik fantastiskiem faktiem, ja tos aplūko katru atsevišķi, bet ne kopīgi, — noraidītu apvainojumu, mazākais, sāktu šaubīties, vai pazudināt cilvēka likteni vienīgi aizspriedumu dēļ pret viņu, ko viņš, ak vai, tik ļoti pelnījis! Bet te nav vienkārša slepkavība, te ir tēva slepkavība! Tas imponē un tik lielā mērā, ka pašu apvainojošo faktu niecīgums un nepierādāmība kļūst jau mazāk niecīga un vairāk pierādāma un pat tādiem prātiem, kas vismazāk aizspriedumu varā. Nu, kā lai attaisno tādu apsūdzēto? Bet ja nu viņš ir nositis un aiziet nesodīts, — to ikviens sajūt savā sirdī gandrīz negribot, instinkti vi. Jā, briesmīga lieta ir izliet tēva asinis, — itā asinis, kas mani radījis, kas mani mīlējis, kas savu dzīvību man nav žēlojis, kais no bērna dienām manas kaites sirdzis, visu mūžu par manu laimi cietis un dzīvojis tikai no maniem priekiem, no manām sekmēm! Ak jā, nogalināt tādu tēvu — tas pat domās nav iespējams! Zvērināto kungi, kas tad ir tēvs, īsts tēvs, kas tas par lielu vārdu, kāda brīnišķīgi liela ideja slēpjas šai apzīmējumā? Mēs jau tikko pa daļai norādījām, kas ir īsts tēvs un kādam tam jābūt. Bet šai lietā, ar ko mēs visi tagad tik ļoti aizņemti, ar ko sirgst mūsu dvēseles, šinī lietā tēvs, nelaiķis Fjodors Pavlovičs Karamazovs, itin nemaz neatbilst tam jēdzienam par tēvu, kas tikko radās mūsu sirdīs. Tā ir nelaime. Jā, tiešām, dažs tēvs līdzinās nelaimei. Tad aplūkosim šo nelaimi tuvāk, — jo ne no kā nav jābaidās, zvērināto kungi, ņemot vērā nākamā sprieduma svarīgumu. Un sevišķi mēs nedrīkstam baidīties tagad un, tā sakot, izvairīties no dažām idejām kā bērni vai bailīgas sievietes, kā trāpīgi teica augsti talantīgais prokurors. Bet savā dedzīgajā runā mans cienījamais pretinieks (un pretinieks jau agrāk, nekā es biju izrunājis savu pirmo vārdu), mans pretinieks vairākas reizes iesaucās: «Nē, es nevienam neļaušu aizstāvēt apsūdzēto, es neļaušu to darīt aizstāvim, kas atbraucis no Pēterburgas, — es esmu apsūdzētājs, es arī aizstāvis!» Tā viņš iesaucās vairākas reizes un tomēr aizmirsa piebilst, ka šis briesmīgais apsūdzētais, ja jau viņš veselus divdesmit trīs gadus bija tik pateicīgs tikai par vienu mārciņu riekstu, ko dabūjis no vienīgā cilvēka, kas viņu kā bērnu apmīļojis tēva namā, tad, otrādi, tāds cilvēks -taču nevarēja neatcerēties visus šos divdesmit trīs gadus, kā viņš basām kājām skraidīja pie tēva «kalpotāju pagalmā, bez zābaciņiem un biksītēs ar vienu podziņu», kā izteicās humanais ārsts Hercenštūbe. O, zvērināto kungi, kādēļ mums aplūkot tuvāk šo «nelaimi», atkārtot to, ko-jau visi zina! Kas sagaidīja manu klientu, kad viņš atbrauca šurp pie tēva? Un kādēļ, kādēļ iztēlot manu klientu par nejūtīgu cilvēku, egoistu, briesmoni? Viņš ir nesavaldīgs, viņš ir mežonīgs un straujš, un par to mēs viņu tagad tiesājam, bet kas vainīgs viņa liktenī, kas vainīgs, ka cilvēks ar labām, tieksmēm, ar krietnu un jūtīgu sirdi dabūjis tik nelāgu audzināšanu? Kas gan viņu mācījis būt prātīgam, vai viņš izglītojies zinībās, vai viņu kāds jel mazdrusciņ mīlējis bērnībā? Mans klients ir audzis dieva ziņā, tas ir, kā meža zvērs. Viņš varbūt alka redzēt savu tēvu pēc ilgu gadu šķiršanās, viņš varbūt jau tūkstoš reizes, kā caur sapņiem atcerēdamies savu bērnību, gainīja prom riebīgos rēgus, ko tas bija redzējis bērnībā, un ar visu sirdi tiecās attaisnot un apkampt savu tēvu! Un kas notika? Viņu sagaida tikai ar cinisku izsmieklu, ar aizdomām, ar blēdīšanos strīdīgās naudas dēļ; viņš dzird tikai runas un dzīves gudrības, no kurām paliek nelabi ap sirdi, ik dienas «pie konjaciņa» un beidzot redz tēvu, kas grib atņemt viņam, dēlam, par viņa paša dēla naudu mīļāko, — o, zvērināto, kungi, tas ir riebīgi un cietsirdīgi! Un šis pats večuks visiem žēlojas par dēla nekrietnību un cietsirdību, nozākā viņu sabiedrībā, visādi kaitē viņam, apmelo viņu, sapērk viņa parādu zīmes, lai ietupinātu viņu cietumā! Zvērināto kungi, šīs dvēseles, šie izskatā cietsirdīgie, straujie un nevaldāmie ļaudis kā mans klients, ir gandrīz vienmēr ar ārkārtīgi maigām sirdīm, tikai neizrāda to. Nesmejieties, nesmejieties par manu ideju! Talantīgais prokurors smējās pirmīt par manu klientu bez žēlastības, uzsvērdams, ka viņš mīlot Šilleru, mīlot «daiļo un cēlo». Es nesmietos par to, būdams viņa vietā, būdams prokurora vietā! Jā, šīs sirdis, — ak, ļaujiet man aizstāvēt šīs sirdis, ko tik reti un tik netaisni saprot, — šīs sirdis ļoti bieži alkst pēc maiguma, daiļuma un taisnības un tieši kā kontrastā sev, savai trakulībai, savai cietsirdībai, — alkst neapzinīgi, alktin alkst. Arēji kaislīgi un cietsirdīgi, viņi līdz mokām spējīgi iemīlēt, piemēram, sievieti, un katrā ziņā garīgi un ar augstāko mīlestību. Un atkal nesmejieties par mani: ar šādiem raksturiem visbiežāk notiek taisni tā! Viņi tikai nespēj slēpt savu kaislīgumu, kas bieži vien ļoti rupjš, — un tas vien pārsteidz, un to vien ievēro, bet iekšējo cilvēku neredz. Gluži otrādi, visas viņu kaislības norimst drīz, bet cēlās, skaistās būtnes tuvumā šis acīm redzamais rupjais un cietsirdīgais cilvēks meklē atjaunotni, meklē iespēju laboties, kļūt par krietnāku cilvēku, veidoties par cēlu un godīgu — «cēlu un skaistu», lai kā apsmieti šie vārdi! Pirmīt es teicu, ka neļaušos aiztikt mana klienta romānu ar Verchovceva jaunkundzi. Tomēr pusvārdiņu taču var pasacīt: mēs dzirdējām pirmīt nevis liecību, bet tikai atriebējas sievietes neprāta kliedzienus, un nevis viņai, ai, nevis viņai vajadzēja pārmest neuzticību, jo viņa pati ir bijusi neuzticīga! Ja viņai būtu kaut mazdrusciņ laika apdomāties, viņa nebūtu devusi tādu liecību! Jel neticiet viņai, nē, mans klients nav «necilvēks», kā viņa to nosauca! Krustā sistais cilvēces mīlētājs, taisīdamies krusta ceļā, sacīja: «Es esmu labais gans, labais gans atdod savu dvēseli par avīm, lai neviena no tām neiet bojā …» Tad nepazudināsim arī mēs cilvēka dvēseli! Es nupat jautāju: kas gan ir tēvs, un izsaucos, ka tas ir varens vārds, sirdij dārgs jēdziens. Bet ar vārdu, zvērināto kungi, jāapietas godīgi, un es atļaušos nosaukt to īstajā vārdā, dot īsto apzīmējumu. Tāds tēvs kā noslepkavotais vecais Karamazovs nevar un nav cienīgs saukties par tēvu. Mīlestība pret tēvu, ko tēvs neattaisno, ir nejēdzība un nav iespējama. Nevar radīt mīlestību no nekā, no nekā rada tikai dievs. «Tēvi, neapbēdiniet savus bērnus,» — apustulis raksta no savas mīlestībā kvēlojošās sirds. Nevis sava klienta labā es tagad pieminu šos svētos vārdus, bet atgādinu tos visiem tēviem. Kas man devis šo varu mācīt tēvus? Neviens. Bet kā cilvēks un pilsonis es uzsaucu — vivos voco! Mēs nedzīvojam ilgi zemes virsū, mēs darām daudz sliktu darbu un runājam daudz sliktu vārdu. Un tādēļ lai visi meklējam izdevīgu brīdi mūsu kopējai vienībai, lai varētu sacīt viens otram arī labu vārdu. Tā arī es: kamēr es stāvu šinī vietā, es izmantoju brīdi. Ne velti šo tribini mums dāvājusi augstākā griba — no tās mūs sadzird visa Krievija! Es nerunāju tikai par šejienes tēviem, es uzsaucu visiem tēviem: «Tēvi, neapbēdiniet savus bērnus!» Jā, pildīsim vispirms paši Kristus bauslību un tikai tad ļausim sev to pašu prasīt arī no saviem bērniem. Citādi mēs neesam tēvi, bet savu bērnu naidnieki, un viņi nav mūsu bērni, bet mūsu naidnieki, un mēs paši tos esam padarījuši par saviem naidniekiem! «Ar kādu imēru jūs mērīsiet, ar tādu jiums atmērīs,» — un ne jau es to saku, to pavēl evaņģelijs: mērīt ar to mēru, ar ko jums mērī. Kā varam vainot bērnus, ja viņi mums atmēri ar mūsu pašu mēru? Nesen Somijā kādu jaunavu, kalponi, turējuši aizdomās, ka tā slepeni dzemdējusi. Sākuši viņai sekot un mājas bēniņos, kaktā aiz ķieģeļiem, atraduši viņas lādīti, par ko neviens nekā nezinājis, atslēguši to un izņēmuši nogalināta jaunpiedzimušā bērna līķīti. Tai pašā lādītē atraduši divus viņas dzemdētu bērniņu ģindeņus, jo arī šos bērniņus viņa nogalinājusi dzimšanas brīdī, to viņa arī atzinusies. Zvērināto kungi, vai tā ir savu bērnu māte? Jā, viņa ir tos dzemdējusi, bet vai tā ir viņu māte? Vai kārts no mums iedrošināsies, pieminot viņu, izteikt svēto mātes vārdu? Būsim droši, zvērināto kungi, būsim pat pārdroši, šai brīdi mums pat jābūt pārdrošiem un mēs nedrīkstam baidīties no dažiem vārdiem un idejām līdzīgi Maskavas tirgonēm, kas baidās no «metala» un «degoša sēra». Nē, pierādīsim turpretim, ka beidzamo gadu progress skāris arī mūsu attīstību, un teiksim tieši: kas radījis, — nav vēl tēvs, bet tēvs ir tas, kas radījis un nopelnījis šo vārdu. Ai jā, zināms, ir arī otra nozīme, otrs izskaidrojums vārdam «tēvs», kas prasa, lai mans tēvs, kaut arī necilvēks, kaut arī noziedznieks pret saviem bērniem, tomēr paliktu mans tēvs, tikai tāpēc, ka viņš mani radījis. Bet šī nozīme jau ir, tā sakot, mistiska, ko es nesaprotu ar prātu, bet varu uzņemt tikai ar ticību vai, labāk sakot, tai noticēt tāpat kā daudz kam citam, ko es nesaprotu, bet kam ticēt man tomēr pavēl reliģija. Bet tādā gadījumā lai tas arī paliek ārpus dzīves tiešamības loka. Taču dzīves tiešamībā, kam ne vien ir savas tiesības, bet kas arī pati uzliek lielus pienākumus, — šīs tiešamības lokā, ja mēs gribam būt humāni, kristīgi, beidzot, mums jāvar, un mūsu pienākums ir piepildīt tikai tādas pārliecības, ko attaisnojis saprāts un dzīves skola, kuras laistas caur analizēs ēzi, vārdu sakot, rīkoties saprātīgi un nevis neprātīgi kā miegā vai murgos, lai nenodarītu cilvēkam ļaunu, lai nenomocītu cilvēku un neliktu tam iet bojā. Tad, tikai tad tas būs īsts kristīgs darbs, nevis tikai mistisks, bet saprātīgs un patiess cilvēku mīlestības darbs …

Šai brīdī jau atskanēja stipri aplausi no daudzām zāles pusēm, bet Fetjukovičs sāka pat vicināt ar rokām, it kā lūgdams, laii viņu nepārtrauc un lai ļauj viņam nobeigt. Viss tūlīt apklusa. Orators runāja tālāk:

— Vai jūs domājat, zvērināto kungi, ka tādi jautājumi var iet secen musu berniem, pieņemsim, jaunekļiem, kas jau sāk domāt un spriest? Nē, nevar, un neprasīsim no viņiem neiespējamo atturību! Necienīgs tēvs, sevišķi salīdzinot ar citiem tēviem, citu bērnu, viņa vecuma bērnu tēviem, kas modina cienību, negribot saceļ viņā mocošus jautājumus. Uz šiem jautājumiem viņam atbild vienu un to pašu: «Viņš tevi radījis, un tu esi viņa asinis, un tāpēc tev būs viņu mīlēt.» Jauneklis negribot nogrimst domās. «Vai tad viņš mani mīlēja, kad radīja?» viņš jautā, brīnīdamies arvienu vairāk un vairāk. «Vai tad manis dēļ viņš mani radīja, viņš nepazina manis, pat mana dzimuma nezināja tanī brīdī, kaislību brīdī, ko varbūt vēl vairāk sakurinaja vīns, un varbūt tikai iedzemdināja mani žūpas tieksmes, — tie ir visi viņa labie darbi… Kādēļ tad man būs viņu mīlēt; tikai tādēļ, ka viņš mani radīja un pēc tam visu mūžu mani nemīlēja?» Ai, jums varbūt šie jautājumi liekas rupji, cietsirdīgi, bet neprasiet no jauneklīga prāta neiespējamas savaldīšanās: «Dzen dabu pa durvīm laukā, tā ielīdīs pa logu,» — bet, galvenais, galvenais, nebīsimies no «metaia» un «sēra» un izšķirsim jautājumu tā, kā mums liek darīt saprāts un cilvēku mīlestība, un nevis tā, kā pavēl mistiskie jēdzieni. Kā tad lai to izšķiram? Tikai tā: lai dēls stājas sava tēva priekšā un saprātīgi jautā viņam pašam: «Tēv, saki man: kādēļ man būs tevi mīlēt? Tēv, pierādi: kādēļ man būs tevi mīlēt?» — un, ja šis tēvs spēs un varēs atbildēt un pierādīt viņam, — tad tā būs īsta, normālā ģimene, kas nedibinās tikai uz mistiskiem aizspriedumiem, bet uz saprāta, atbildības un stingri humāniem pamatiem. Pretējā gadījumā, ja tēvs to nepierādīs, — šai ģimenei tūlīt beigas: tas vairs nav viņam tēvs, un dēls dabū brīvību un tiesības uz priekšu savu tēvu turēt par svešu cilvēku un pat par savu ienaidnieku. Mūsu tribinei, zvērināto kungi, jābūt par patiesības un veselīgu uzskatu skolu!

Te oratoru pārtrauca nevaldāmi, gandrīz neprātīgi aplausi. Zināms, neaplaudēja visa zāle, tomēr puszāles aplaudēja. Aplaudēja tēvi un mātes. No augšienes, kur sēdēja dāmas, atskanēja spiedzieni un kliedzieni. Vicināja mutautiņus. Priekšsēdētājs no visa spēka sāka zvanīt. Redzams, viņu uztrauca publikas izturēšanās, bet «iztīrīt» zāli, kā viņš nesen piedraudēja, viņam nepavisam nebija drosmes: oratoram aplaudēja un vicināja mutautiņiem pat augstas amata personas, sirmgalvji ar zvaigznēm pie frakas, kuri sēdēja viņam aiz muguras sevišķos krēslos, un, kad troksnis norimās, priekšsēdētājs apmierinājās vienīgi ar to pašu agrāko bargo solījumu «iztīrīt» zāli, bet triumfā uztrauktais Fetjukovičs teica tālāk savu runu:

— Zvērināto kungi, jūs atceraties to briesmīgo nakti, par ko vēl šodien tik daudz runāja, kad dēls pār sētu iekļuvis sava tēva namā un beidzot nostājies aci pret aci ar savu ienaidnieku un aizvainotāju, kas viņu radījis. Es uzsveru visiem spēkiem — nevis pēc naudas viņš atskrēja tanī brīdī: apvainojums laupīšanā ir nejēdzība, kā es izklāstīju jau agrāk. Un nevis nosist, o, nē, viņš ielauzās pie tā; ja viņam iepriekš būtu tāds nodoms, tad viņš, mazākais, jau iepriekš parūpētos par ieroci, bet vara stampiņu viņš paķēra instinktīvi, pats nezinādams, kādēļ. Lai viņš būtu piemānījis tēvu ar zīmēm, lai viņš būtu pie tā iekļuvis, — es jau teicu, ka ne brītiņu neesmu ticējis šai leģendai, bet lai notiek, iedomāsimies to uz vienu brīdi! Žvērināto kungi, zvēru jums pie visa, kas vien svēts, ja tas nebūtu viņa tēvs, bet svešs apvainotājs, viņš, izskrējis caur istabām un pārliecinājies, ka šīs sievietes nav šajā namā, aizskrietu vēja ātrumā, nenodarījis savam sāncensim nekādas kaites, varbūt iesistu tam, pagrūstu to, bet vairāk nekā, jo uz to viņam prāts nenesās, viņam nebija laika, viņam vajadzēja dabūt zināt, kur ir viņa. Bet tēvs, tēvs — ai jā, visa iemesls tikai tēva izskats, tēva, kas viņu nīda jau no bērnības, kas bija viņa ienaidnieks, pāri darītājs, bet tagad — šausmīgais sāncensis! Naida jūtas viņu sagrāba negribot, nevaldāmi, domāt nebija laika: viss sacēlās vienā mirklī! Tas bija neprāta un prāta aptumšošanās afekts, bet arī dabas afekts, dabas, kas atriebj savus mūžīgos likumus nevaldāmi un neapzinīgi, kā viss dabā. Bet arī te slepkava nenogalināja, — to es apliecinu, es kliedzu: — Nē! — Viņš tikai atvēzēja stampiņu milzīgā riebumā un sašutumā, negribēdams nosist, nezinādams, ka nositīs. Ja nebūtu viņa rokās šīs liktenīgās stampiņas, viņš varbūt tikai piekautu tēvu, bet nenosistu viņu. Skriedams prom, viņš nezināja, vai viņa notriektais sirmgalvis ir beigts vai nav. Tāda slepkavība nav slepkavība. Tāda slepkavība nav arī tēva slepkavība. Nē, tāda tēva slepkavību nevar nosaukt par tēva slepkavību. Tādu slepkavību var pieskaitīt tēva slepkavībai tikai aiz aizsprieduma! Bet, vai šī slepkavība ir notikusi, vai tā patiesi ir notikusi, es jums uzsaucu atkal un atkal no sirds dziļumiem! Zvērināto kungi, mēs viņu notiesāsim, un viņš sacīs sev: «Šie ļaudis nekā nedarīja mana likteņa, manas audzināšanas, manas izglītības labā, lai padarītu mani par cilvēku. Šie ļaudis mani nepaēdināja un nepadzirdināja, un cietumā mani kailu neapmeklēja, — un viņi mani aizsūtīja katorgā. Es esmu nolīdzinājies, es nenieka tagad neesmu viņiem parādā un nevienam neesmu parādā mūžu mūžos. Viņi ir ļauni, arī es būšu ļauns. Viņi ir cietsirdīgi, arī es būšu cietsirdīgs.» Tā viņš sacīs, zvērināto kungi! Un zvēru: notiesādami viņu, jūs tikai atvieglosiet viņu, atvieglosiet viņa sirdsapziņu, viņš nolādēs viņa izlietās asinis, bet nenožēlos tās. Reizē ar to jūs pazudināsiet viņā vēl iespējamo cilvēku, jo viņš paliks ļauns un akls uz visu mūžu. Bet vai jūs gribat viņu sodīt briesmīgi, bargi, ar visbriesmīgāko sodu, kādu vien var iedomāties, taču tādēļ, lai uz visiem laikiem glābtu un atjaunotu viņa dvēseli? Ja tā, tad satrieciet viņu ar savu žēlsirdību! Jūs redzēsiet, jūs dzirdēsiet, kā nodrebēs un iztrūcināsies viņa dvēsele: vai es spēju panest šo žēlsirdību, vai man dots tik daudz mīlestības, vai esmu tās cienīgs, — tā viņš iesauksies! Jā gan, es pazīstu, es pazīstu šo sirdi, šo mežonīgo, bet cēlo sirdi, zvērināto kungi. Tā pielūgs jūsu varoņdarbu, tā slāpst pēc lielas mīlestības, tā iekvēlosies un atdzims uz mūžu mūžiem. Ir sirds, kas savā aprobežotībā apvaino visu pasauli. Bet satrieciet šo sirdi ar žēlsirdību, parādiet tai mīlestību, un tā nolādēs savu darbu, jo viņā ir tik daudz labu dīgļu. Dvēsele izpletīsies *un redzēs, cik žēlsirdīgs dievs un cik skaisti un taisnīgi ir ļaudis. Viņu biedēs, viņu nospiedīs nožēlas un neizmērojamais pienākums, kas tam uzlikts no šī brīža. Un tad viņš neteiks: «Esmu nolīdzinājies,» — bet teiks: «Esmu vainīgs visu cilvēku priekšā un par visiem cilvēkiem necienīgāks.» Nožēlu un degošās ciešanu pilnās aizgrābtības asarās viņš iesauksies: «Cilvēki ir labāki nekā es, jo gribēja nevis pazudināt, bet glābt mani!» O, jums tik viegli to izdarīt, šo žēlastības aktu, jo jums pārlieku grūti būs sacīt: «Jā, vainīgs.,» — kad nav nekādu pierādījumu, kas cik necik līdzinātos patiesībai. Labāk atlaist desmit vainīgo nekā notiesāt vienu nevainīgo — vai jūs dzirdat, vai dzirdat šo vareno balsi no mūsu slavenās vēstures pagājušā gadsimta? Vai nu man, niecīgajam, atgādināt jums, ka krievu tiesa nav tikai sods, bet arī pazuduša cilvēka glābiņš! Lai citām tautām ir burts un sods, mums — gars un doma pazudušos glābt un atdzemdināt. Un, ja tā, ja tiešām tāda ir Krievija un tās tiesa, tad — uz priekšu, Krievija, un nebaidiet, ak, nebaidiet mūs ar saviem trakulīgiem trijjūgiem, no kuriem ar riebumu novēršas visas tautas! Nevis trakulīgs trijjūgs, bet diženskaista krievu kariete svinīgi un mierīgi nonāks pie mērķa. Jūsu rokās mana klienta liktenis, jūsu rokās arī mūsu krieviskās taisnības liktenis. Jūs glābsiet to, jūs aizstāvēsiet to, jūs pierādīsiet, ka ir, kas par to gādā, ka tā labās rokās!

XIV Zemnieciņi paliek pie sava

Tā beidza Fetjukovičs, un šoreiz klausītājos saceltā sajūsma bija nevaldāma kā vētra. Nebija jau arī ko domāt to savaldīt: sievietes raudāja, raudāja arī daudzi vīrieši, pat divi augstmaņi nobirdināja asaras. Priekšsēdētājs padevās un pat kavējās zvanīt. «Iejaukties tādā entuziasmā būtu mēģinājums aizskart svētumu,» kā vēlāk kliedza mūsu dāmas. Pats orators bija no sirds aizkustināts. Un, lūk, taisni tādā brīdī vēlreiz piecēlās mūsu Ipolits Kir.ilovics, lai «apmainītos" iebildumiem». Viņu saņēma naidīgi.

«Kā? Kas tas? Viņš vēl iedrošinās runāt pretim?» dāmas sāka kurnēt. Bet, ja sāktu kurnēt vai visas pasaules dāmas ar pašu prokuroriem — Ipolita Kiriloviča sievu priekšgalā, ari tad viņu nevarētu atturēt šinī brīdī. Viņš bija bāls, viņš drebēja no uztraukuma; pirmie vārdi, pirmās frāzes, ko viņš teica, bija pat gluži nesaprotamas; viņš smaka nost, slikti izrunāja vārdus, apjuka. Tomēr drīz vien saņēmās. Bet no šīs otrās viņa runas es te pieminēšu tikai dažas frāzes.

— … Mums pārmet, ka mēs esot sacerējuši romānus. Bet kas gan ir aizstāvim, ja ne romāns uz romana? Vēl trūka tikai pantu. Fjodors Pavlovičs, gaidīdams mīļāko, atplēš aploksni un nomet to uz grīdas. Piemin pat, ko viņš runājis šai brīnišķīgajā gadījumā. Vai tad tā nav poēma? Un kur pierādījums, ka viņš izņēmis naudu, kas ir dzirdējis, ko viņš teicis? Plānprātiņš, idiots Smerdjakovs, iztaisīts par nezin kādu Bairona varoni, kas atriebjas sabiedrībai par to, ka nav likumīgi piedzimis, — vai tad tā nav poēma Bairona garā? Bet dēls, kas ielaužas pie tēva, kas nogalina un tai pašā laikā arī nenogalina, tas jau vairs nav pat romāns, nav poēma, tā ir sfinksa, kas uzdod mīklas, ko arī pati, saprotams, nevar atminēt. Ja jau nositis, tad nositis, bet kas tur iznāk, ja ir nositis, tad nav nositis — kas to sapratīs? Tad mums paziņo, ka mūsu tribine esot patiesības un veselīgu uzskatu tribīne, un, lūk, — no šīs «veselīgo uzskatu» tribines atskan aksioma, pie tam ar zvērestu, ka saukt tēva noslepkavošanu par tēva slepkavību esot tikai aizspriedums! Bet, ja tēva slepkavība ir aizspriedums un ja katrs bērns prašņās savam tēvam: «Tēv, kādēļ man būs tevi mīlēt?» — kas gan tad notiks ar mums, kas notiks ar sabiedrības pamatiem, kur paliks ģimene? Tēva slepkavība, tā, vai redziet, esot tikai Maskavas tirgones «sērs». Visudārgākā, visusvētākā krievu tiesas misija un nākamība tiek rādīta sagrozīti un vieglprātīgi, lai tikai panāktu mērķi, lai panāktu tā attaisnošanu, ko nevar attaisnot. Ak, satrieciet viņu ar žēlsirdību, aizstāvis iesaucas, — bet noziedzniekam tikai to vien vajag, un jau rītu visi redzēs, kā viņš būs satriekts! Un vai tikai aizstāvis nav pārāk pieticīgs, prasīdams tikai apsūdzēto attaisnot? Kādēļ gan neprasīt, lai nodibina stipendiju tēva slepkavas vārdā, lai saglabātu viņa darba piemiņu pēcnākamos un jaunā paaudzē? Tiek pārlabots evaņģelijs un reliģija: tas viss esot mistika, un, lūk, — tikai pie mums īstā kristīgā ticība, kas jau pārbaudīta saprāta un veselīgu uzskatu analizē. Un, lūk, — viņš augstu ceļ mūsu priekšā Kristus viltus līdzību! Ar kādu mēru jūs mērīsiet, ar tādu jums atmērīs, aizstāvis iesaucas un tai pašā brīdī nāk pie slēdziena, ka Kristus licis mērīt ar tādu mēru, ar kādu jums atmēri, — un to saka no patiesības un veselīgu uzskatu tribines! Mēs ieskatāmies evaņģelijā tikai savu runu priekšvakarā tādēļ, lai varētu spīdēt tomēr ar diezgan oriģinālā sacerējuma pazīšanu, kas var noderēt zināma efekta radīšanai, skatoties pēc vajadzības, viss tikai skatoties pēc vajadzības! Bet Kristus taisni liek tā nedarīt, liek sargāties tā darīt, ja ļaunā pasaule tā dara, mums būs piedot un pagriezt otru vaigu, bet nevis atmērīt ar tādu pašu mēru, ar kādu mums atmēri mūsu pāri darītāji. To mums ir mācījis mūsu dievs un nevis to, ka aizliegt bērniem nogalināt tēvus ir aizspriedums. Un no patiesības un veselīgu uzskatu katedras mēs nepārlabosim mūsu dieva evaņģeliju, mūsu dieva, ko aizstāvis pagodinās nosaukt tikai par «krustā sisto cilvēku mīlētāju» pretēji visai pareizticīgajai Krievijai, kas sauc uz viņu: «Tu esi mūsu dievs!…»

Te iejaucās priekšsēdētājs un apsauca aizrāvušos prokuroru, lūgdams viņu nepārspīlēt, palikt pienācīgajās robežās utt., utt., kā parasti saka tādos gadījumos priekšsēdētāji. Un arī zāle bija nemierīga. Publika sakustējās, atskanēja pat sašutuma saucieni. Fetjukovičs pat nemaz nerunāja pretim, viņš tikai uznāca, lai, pieliekot roku pie sirds, aizskartā balsī pasacītu dažus cienības pilnus vārdus. Viņš tikai viegli un atkal zobgalīgi aizķēra «romānus» un «psicholoģiju» un pie izdevības kādā vietā iebilda: «Jupiter, tu skaisties, tātad tev nav taisnība,» — ar ko sacēla publikā vispārējus atzinīgus smiekliņus, jo Ipolits Kirilovičs nepavisam nebija līdzīgs Jupiteram. Pēc tam uz apvainojumu, it kā viņš atļaujot jaunajai paaudzei slepkavot tēvus, Fetjukovičs dziļā cieņā piebilda, ka pat negribot pretim runāt. Attiecībā uz Kristus «viituslīdzību» un to, ka viņš nenosaucis Kristu par dievu, bet nosaucis tikai par «krustā sisto cilvēku mīlētāju», kas esot «pretēji pareizticībai un ko nevarot sacīt no patiesības un veselīgu uzskatu tribines» — Fetjukovičs aizrādīja uz «insinuāciju» un uz to, ka, gatavodamies uz šejieni, viņš vismaz cerējis, ka šejienes tribīne nodrošināta pret apvainojumiem, kas «bīstami manai kā pilsoņa un uzticama pavalstnieka personai» … Bet pie šiem vārdiem priekšsēdētājs apsauca ari viņu, un Fetjukovičs palocīdamies beidza savu atbildi, zāles vispārējas atzinīgas guldzoņas pavadīts. Ipolits 'Kirilovičs, pēc mūsu dāmu domām, bija «satriekts uz visiem laikiem».

Tad deva vārdu pašam apsūdzētajam. Mitja piecēlās, bet nerunāja daudz. Viņš bija briesmīgi noguris kā miesīgi, tā garīgi. Neatkarības un spēka izteiksme, ar kādu viņš no rifa parādījās zālē, bija gandrīz pazudusi. Šai dienā viņš it kā kaut ko bija pārdzīvojis uz visu mūžu, un tas viņu bija mācījis saprast kaut ko loti svarīgu, ko viņš agrāk nesaprata. Viņa balss bija k|uvusi vājāka, viņš vairs nekliedza kā pirmīt. Viņa vārdos atskanēja kaut kas jauns, samierinājies, uzvarēts un apskaidrots.

— Ko lai es saku, zvērināto kungi! Mana itiesas diena klāt, jutu dieva roku uz sevis. Beigas vieglprātīgajam cilvēkam! Bet, ka dievam sūdzēdams grēkus, arī jums saku: «Sava tēva asinīs — ne, neesmu vainīgs!» Beidzamo reizi atkārtoju: es neesmu nogalinājis! Biju vieglprātīgs, bet mīlēju visu labo. Ik brīdi centos laboties, bet dzīvoju kā meža zvērs. Paldies prokuroram, daudz ko viņš par mani pateica, ko es pats nezināju, bet nav tiesa, ka es nogalinājis tēvu, maldās prokurors! Paldies arī aizstāvim, raudaju, viņā klausīdamies, bet nav tiesa, ka es nogalinājis tēvu, pat iedomāties to nevajadzēja! Bet ārstiem neticiet, esmu pie pilna prāta, tikai manai sirdij grūti. Ja saudzēsiet, ja atlaidīsiet, — lūgšu dievu par jums. Kļūšu labāks, dodu vārdu, dieva priekšā to dodu. Bet, ja notiesāsiet, — pats pārlauzīšu zobenu pār savu galvu un pārlauzis noskūpstīšu lauskas! Bet saudzējiet, neatņemiet man manu dievu, pazīstu sevi: sākšu kurnēt! Grūti manai sirdij, kungi… saudzējiet!

Viņš gandrīz atkrita savā vietā, viņa balss pārtrūka, beidzamo teikumu viņš tikko izrunāja. Tad tiesa ķērās pie jautājumu uzstādīšanas un prasīja no partiem gala slēdzienu. Bet sīkumos to neaprakstīšu. Beidzot zvērinātie piecēlās, lai ietu apspriesties. Priekšsēdētājs bija ļoti noguris un tāpēc teica viņiem ļoti vāju pavadu vārdu: «Esiet objektīvi, lai jūs neietekmē aizstāvja daiļrunīgie vārdi, tomēr apsveriet, paturiet prātā, ka jums uzlikts liels pienākums», utt., utt. Zvērinātie aizgāja, un sēdi pārtrauca. Varēja piecelties, pastaigāties, dalīties sakrātajos iespaidos, uzkost bufetē. Bija ļoti vēls, jau ap vieniem pēc pusnakts, bet neviens nebrauca projām. Visi bija tik saspīlētā garastāvoklī, ka par atpūtu nedomāja. Visi gaidīja, sirdij pamirstot, lai gan tomēr ne visi, sirdij pamirstot. Dāmas bija tik histēriskā nepacietībā, bet sirdis tām bija mierīgas, sak, «neizbēgami attaisnos». Viņas visas taisījās uz vispārējā entuziasma efektīgo brīdi. Atzīstos, arī zāles vīriešu pusē ārkārtīgi daudzi bija pārliecināti par neizbēgamo attaisnošanu. Vieni priecājās, otri rauca uzacis, bet citi gluži vienkārši nolaida degunus: viņi negribēja attaisnošanas! Pats Fetjukovičs bija cieši pārliecināts par sekmēm. Viņu ielenca no visām pusēm, viņš saņēma apsveikumus, viņam glaimoja.

—   Ir, — viņš teica kādā grupā, kā vēlāk atstāstīja, — ir šie neredzamie pavedieni, kas saista aizstāvi ar zvērinātajiem. Tie saistās, un tos nojauš jau runas laikā. Es tos sajutu, tie eksistē. Uzvara būs mūsu, esiet mierīgi!

—   Ko gan nu teiks mūsu zemnieciņi? — teica kāds drūms, resns un mūsains kungs, muižnieks pilsētas tuvumā, pieiedams pie kādas kungu grupas, kuri sarunājās.

—   Nav jau zemnieciņi vien. Tur četri ierēdņi.

—  Jā, lūk, ierēdņi, — pienākdams sacīja zemstes pārvaldes loceklis.

—   Vai jūs pazīstat Nazarjevu Prochoru Ivanoviču, tur to tirgoni ar medaļu, zvērināto?

—   Nu kas tad?

—   Tas ir gudrs.

—   Bet viņš visu laiku cieš klusu.

—   Klusēt gan klusē, bet tas vēl jo labāk. Ne jau tādam pēterburdzietim viņu mācīt, viņš pats visu Pēterburgu izmācīs. Divpadsmit bērnu, apdomājiet!

—   Bet apžēlojieties, vai tiešām neattaisnos? — kāds no jaunajiem ierēdņiem iesaucās citā grupā.

—   Droši attaisnos, — atskanēja pārliecināta balss.

—   Kauns, negods būtu, ja neattaisnotu! — ierēdnis iesaucās. — Lai viņš ir nositis, bet taču tēvs un tēvs! Un, beidzot, viņš bija tādā satraukumā … Viņš tiešām varēja tikai pavīcināt stampiņu un šis gar zemi. Slikti tikai, ka sulaini te iepina. Tā ir vienkārši smieklīga epizode. Es, aizstāvī būdams, taisni tā pasacītu: viņš ir nositis, bet nav vainīgs, un lai velns jūs parauj!

—   Tā jau viņš arī izdarīja, tikai «velns lai parauj» neteica.

—   Nē, Michail Semjonič, gandrīz jau pateica, — uztvēra trešā balstiņa.

—  Apžēlojieties, kungi, lielajā gavēnī taču pie mums attaisnoja aktrisi, kas sava mīļākā likumīgajai sievai bija rīkli pārgriezusi.

—   Bet ne jau pavisam pārgriezusi.

—   Vienalga, vienalga, bija iesākusi griezt!

—   Un kā viņš runāja par bērniem! Lieliski!

—   Lieliski.

—   Nu, un par mistiku, par mistiku, ko?

—  iKo jūs tur par mistiku, — vēl kāds cits iesaucās, — padomājiet par Ipolitu, kāds tam liktenis no šīs dienas! Viņam taču prokuroriene Mitjas dēļ Fīt acis izskrāpēs.

—   Vai viņa te?

—   Ko nu te. Ja būtu te, tepat ari izskrāpētu. Sēž mājās, zobi sap. He-he-hē!

—   He-he-hē!

Trešajā grupā:

—  Un Mitjiņu laikam gan attaisnos.

—   Kas var zināt, rītu visu «Galvaspilsētu» sagraus, desmit dienu žūpos.

—   Eh, velns!

—  Velns jau nu paliek velns, bez velna neiztiks, kur gan citur lai tas būtu, ja ne te.

—  Kungi, teiksim, daiļrunība. Bet arī tēviem taču nevar pāršķelt ar bezmēniem galvu. Citādi — kur gan mēs nonāksim!

—   Un kariete, kariete, atceraties?

—  Jā, no ratiem iztaisīja karieti.

—  Bet rītu no karietes ratus, «pēc vajadzības, visu tikai pēc vajadzības».

—  Veikli ļaudis saradušies. Vai tad taisnība jel maz ir pie mums Krievijā vai tās nemaz nav?

Bet atskanēja zvaniņš. Zvērinātie bija apspriedušies taisni stundu, ne vairāk, ne mazāk. Iestājās dziļš klusums, kolīdz publika atkal apsēdās. Atceros, kā zvērinātie ienāca zālē. Beidzot! Nepieminēšu jautājumus pēc punktiem, esmu jau tos aizmirsis. Es tikai atceros atbildi uz pirmo un galveno priekšsēdētāja jautājumu, proti: «Vai nogalinājis ar iepriekšēju nodomu aplaupīšanas nolūkā?» Tekstu neatceros. Visi pamira. Zvērināto vecākais, taisni tas ierēdnis, kas bija par visiem jaunāks, skaļi un skaidri, zālē nāves klusumam valdot, pasludināja:

—  Jā, vainīgs!

Un tad pēc visiem punktiem nāca tas pats: vainīgs, jā, vainīgs, un bez mazākā mīkstinājuma! To jau vairs neviens nebija gaidījis, vismaz par mīkstinājumu gandrīz visi bija pārliecināti. Nāves klusumu zālē nekas nepārtrauca, vārda pilnā nozīmē visi it kā sastinga — ir tie, kas alka, lai viņu notiesā, ir tie, kas alka, lai attaisno. Bet tas tikai pirmajos brīžos. Tad sacēlās briesmīgs chaoss. No vīriešu publikas daudzi bija ļoti apmierināti. Daži pat rokas berzēja, neslēpdami savu prieku. Neapmierinātie bija it kā nospiesti, raustīja plecus, sačukstējās, bet vēl arvienu it kā nebija atjēgušies. Bet, ak dievs, kas notika ar mūsu dāmām! Man likās, ka viņas sacels dumpi. Sākumā viņas it kā neticēja savām ausīm. Un pēkšņi pār visu zāli atskanēja saucieni: «Kas tad tas? Kas vēl nebūs?» Viņas pietrūkās no savām vietām. Viņām droši vien likās, ka visu to tūlīt var atkal pārgrozīt un pārtaisīt. Šai brīdī pēkšņi piecēlās Mitja un nokliedza ar sirdi plosošu vaidu, stiepdams uz priekšu rokas:

—   Zvēru pie dieva un viņa pastarās tiesas, neesmu vainīgs sava tēva asinīs! iKate, piedodu tev! Brāļi, draugi, saudzējiet otru!

Viņš nebeidza un sāka raudāt par visu zaļi, pilna balsī, briesmīgi, likās — nevis savā, bet kādā jaunā, negaidītā balsī, kas diezin kā tam pēkšņi bija radusies. Augšā galerijā, pašā dibena stūrī atskanēja griezīgs sievietes kliedziens: tā bija Grušiņa. Viņa jau pirmīt bija kādu pielūgusies, un viņu no jauna ielaida zālē jau pirms tiesas disputa. Mitju aizveda. Sprieduma pasludināšanu atlika līdz rītam. Visa zāle piecēlās vienā ņudzeklī, bet es jau vairs negaidīju un neklausījos. Atceros tikai dažus saucienus, jau uz trepēm, pie izejas.

—   Tas ož pēc divdesmit gadiem raktuvēs.

—   Ne mazāk.

—  Jā, mūsu zemnieciņi paliek pie sava.

—   Un beigas mūsu Mitjam!

EPILOGS

...

i Projekti glābt Mitju

Piektajā dienā pēc Mitjas notiesāšanas, Joti agri no rīta, jau devītajā stundā, pie Katerinas Ivanovnas atnāca Aļoša, lai galīgi norunātu par kādu viņiem abiem ļoti svarīgu lietu; bez tam viņam pie Katerinas Ivanovnas bija kāds uzdevums. Viņa sēdēja un sarunājās ar viņu tanī pašā istabā, kur kādreiz bija pieņēmusi Grušiņu; blakus, otrā istabā, karsonī un nesamaņā gulēja Ivans Fjodorovičs. Katerina Ivanovna, tūlīt pēc toreizējās scēnas tiesas zālē, lika slimo un samaņu zaudējušo Ivanu Fjodoroviču pārnest savā mājā, nelikdamās zinis par visām gaidāmām un neizbēgamām sabiedrības valodām un paļām. Viena no viņas divām radiniecēm, kas pie viņas mitinājās, tūlīit pēc scēnas tiesas zālē aizbrauca uz Maskavu, otra palika. Un, ja arī abas aizbrauktu, Katerina Ivanovna negrozītu savu lēmumu, paliktu kopt slimnieku un sēdētu pie viņa dienu un nakti. Viņu ārstēja Varvinskis un Hercenštūbe; Maskavas ārsts aizbrauca atpakaļ uz Maskavu, atteikdamies izsacīt savas domas par slimības varbūtējo gala iznākumu. Palikušie ārsti gan uzmundrināja Kaiterinu Ivanovnu un Aļošu, bet varēja manīt, ka viņi vēl nespēja dot nekādu drošu cerību. Aļoša iegriezās pie slimā brāļa pa divi lāgi dienā. Bet šoreiz viņam bija kāds sevišķs, raižu pilns uzdevums, un viņš juta, cik grūti viņam būs iesākt par to runāt, turklāt viņš ļoti steidzās; to pašu rītu viņam vēl citā vietā bija jānokārto kāda neatliekama darīšana, un vajadzēja pasteigties. Viņi sarunājās jau kādu stundas ceturksni. Katerina Ivanovna bija bāla, stipri nogurusi un tanī pašā laikā ārkārtīgā slimīgā uzbudinājumā: viņa nojauta, kādēļ, starp citu, Aļoša pie viņas šoreiz atnācis.

— Par viņa lēmumu neraizējieties, — viņa sacīja Aļošam ar stingru neatlaidību. — Šā vai tā, bet viņš tomēr nonāks pie šā slēdziena: viņam ir jābēg! Šis nelaimīgais, šis goda un sirdsapziņas varonis, — nav vis tas, nav vis Dmitrijs Fjodorovičs, bet tas, kas aiz šīm durvīm guļ un kas brāļa labā sevi ziedojis (dzirkstošām acīm piebilda K'ate) — jau sen viņš man atklāja visu šo bēgšanas plānu. Ziniet, viņš jau nodibinājis sakarus… Es jau jums šo to pastāstīju … Redziet, tas notiks droši vien trešajā etapā no šejienes, kad izsūtīto partiju vedīs uz Sibiriju. Un līdz tam vēl tālu. Ivans Fjodorovičs jau brauca pie trešā etapa priekšnieka. Tikai nav zināms, kas būs partijas priekšnieks, bet to jau arī iepriekš nevar uzzināt. Rīt varbūt es jums visos sīkumos parādīšu plānu, ko man atstāja Ivans Fjodorovičs tiesas dienas priekšvakarā, ja gadījumā kas notiktu … Tas bija to pašu reizi, kad, atminiet, jūs to vakaru mūs sastapāt ķildojamies: viņš jau devās pa kāpnēm lejā, bet es, jūs ieraudzījusi, viņu piespiedu atgriezties — atceraties? Vai jūs zināt, par ko mēs toreiz saķildojāmies?

—   Nē, nezinu, — teica Aļoša.

—   Protams, toreiz viņš no jums to slēpa: lūk, taisni š( bēgšanas plāna dēļ slēpa. Viņš jau trīs dienas pirms tam atklāja man visu galveno, un, lūk, tad mēs arī sākām ķildoties un no 1ā laika visas trīs dienas ķildojāmies. Tāpēc saķildojāmies, ka viņš man paziņoja, ka gadījumā, ja Dmitriju Fjodoroviču notiesāšot, viņš aizbēgšot uz ārzemēm kopā ar šo riebekli, — un tad es pēkšņi noskaitos, — neteikšu jums kādēļ, pati nezinu kādēļ… Ai. protams, šīs riebekles, šīs riebekles dēļ es toreiz noskaitos un taisni par to, ka arī viņa kopā ar Dmitriju bēgs uz ārzemēm! iKatēriņa Ivanovna pēkšņi iesaucās, un viņas lūpas dusmās sāka drebēt. — Tiklīdz Ivans Fjodorovičs toreiz manīja, ka es esmu par šo riebekli tā noskaitusies, tā tūlīt arī nodomāja, ka es esmu greizsirdīga uz viņu Dmitrija dēļ un tātad arvienu vēl Dmitriju inīlu. Tā izcēlās mūsu pirmā ķilda. Paskaidrojumus dot es negribēju, piedošanas lūgt nevarēju; man bija grūti, ka tāds cilvēks var turēt mani aizdomās, ka arvien vēl mīlu to… Un tas notika tad, kad es pati, jau sen pirms tam, viņam atklāti pateicu, ka Dmitriju nemīlu, bet mīlu viņu vienīgo! Tikai aiz dusmām uz šo riebekli es arī uz viņu noskaitos. Pēc trim dienām, lūk, to pašu vakaru, kad jūs ienācāt, viņš man atnesa aizlīmētu aploksni, lai es to atverot tūlīt, ja ar viņu kas notiktu. Ai, viņš nojauta savu slimību! Viņš man atklāja, ka aploksnē ir sīks bēgšanas plāns un ka gadījumā, ja viņš nomirtu vai bīstami saslimtu, tad lai es viena glābju Mitju. Turpat viņš atstāja pie manis naudu, gandrīz desmit tūkstošu, — to pašu, ko prokurors, dabūjis no kāda zināt, ka viņš sūtījis to mainīt, pieminēja savā runā. Mani pēkšņi briesmīgi pārsteidza tas, ka Ivans Fjodorovičs, vēl arvien būdams uz mani greizsirdīgs un vēl arvien pārliecināts, ka es mīlu Mitju, tomēr nav pametis domas glābt Mitju un taisni man, man pašai uztic šo glābšanas lietu! O, tas bija upuris! Nē, jūs tādu pašuzupurēšanos nesapratīsiet visā pilnībā, Aleksej Fjodorovič! Es jau gribēju godbijībā krist viņam pie kājām, bet — kā pēkšņi iedomājos, ka_ viņš pārpratis, uzskatot to vienīgi par manu prieku, ka tiek glābts Mitja (Bet viņš katrā ziņā tā nodomātu!), tad jau vienīgi tādas netaisnīgas viņa domas iespēja mani tik tālu uzbudināja, ka es atkal sadusmojos un tā vietā, lai skūpstītu viņam kājas, atkal sāku viņu mocīt un tirdīt. Ak, es nelaimīgā! Tāds ir mans raksturs — briesmīgs, nelaimīgs raksturs. O, jūs vēl redzēsiet: es izdarīšu tā, es novedīšu viņu tik tālu, ka arī viņš pametīs mani citas dēļ, ar kuru vieglāk sadzīvot, tāpat kā Dmitrijs, bet tad… nē, to es vairs nepārcietīšu, es padarīšu sev galu! Bet, kad jūs toreiz ienācāt un kad es jūs pasaucu un viņam liku atgriezties, tad, kolīdz viņš ar jums ienāca, mani tik stipri sagrāba dusmas par naida pilno, nicīgo skatienu, ar kādu viņš pēkšņi paskatījās manī, ka — atcerieties — es pēkšņi uzsaucu jums, ka viņš, viņš vienīgais pārliecinājis mani, ka viņa brālis Dmitrijs ir slepkava! Es tīši viņu apmeloju, lai vēlreiz aizvainotu viņu, bet viņš nekad, nekad nebija apgalvojis man, ka brālis slepkava, turpretim es pati, es viņam to iegalvoju! Ai, visam, visam par iemeslu mans trakums! Tā taču es, es sarīkoju šo nolādēto scēnu tiesas zālē! Viņš gribēja pierādīt man, ka ir augstsirdīgs un, kaut arī es mīlu viņa brāli, tad viņš tomēr nepazudinās viņu aiz atriebības un greizsirdības. Tad viņš arī uzstājās tiesā … Es visam par iemeslu, es vien esmu vainīga!

Nekad vēl Kate nebija tā atklājusi savu sirdi Aļošam, un viņš juta, ka taisni tagad viņa ir tajā nepanesamu ciešanu pakāpē, kad pati lepnākā sirds ar sāpēm grauj savu lepnumu un krīt, bēdu uzveikta. O, Aļoša zināja vēl kādu citu briesmīgu viņas tagadējo moku cēloni, lai arī kā Kate to slēpa no viņa visas šīs dienas pēc Mitjas notiesāšanas; bet viņam nezin kāpēc būtu pārāk sāpīgi, ja viņa izšķirtos tik tālu pazemoties, ja sāktu runāt ar viņu pati, tagad, tūlīt, arī par šo cēloni. Viņa cieta par savu «nodevību» tiesā, un Aļoša nojauta, ka sirdsapziņa viņu spiež atzīties, un taisni viņam, Aļošam, ar asarām, ar gaudām, ar histēriju, dauzot pieri pret grīdu. Bet viņš baidījās no šī brīža un vēlējās saudzēt cietēju. Līdz ar to jo grūtāks kļuva uzdevums, ar ko viņš bija ieradies. Viņi atkal sāka runāt par Mitju.

—   Nekas, nekas, par viņu nebīstieties! — stūrgalvīgi un asi atsāka Kate. — Tas viss viņam uz brīdi, es viņu pazīstu, pārāk labi pazīstu viņa sirdi. Esiet pārliecināts, ka viņš būs ar mieru bēgt. Un galvenais, tas nav tūlīt, vēl viņam būs laika diezgan izšķirties. Iv-aiis Fjodorovičs līdz tam laikam izveseļosies un paits vadīs visu to, tā ka man nekas nebūs jādara. Neraizējieties, būs ar mieru bēgt. Un viņš jau ir ar mieru: vai tad viņš spēj savu radījumu pamest? Bet katorgā līdzi viņu nelaidīs, kā tad viņš lai nebēgtu? Viņš, galvenais, bīstas no jums, bīstas, ka jūs nepiekritīsiet bēgšanai no morāliskā viedokļa, bet jums vajag viņam to augstsirdīgi atļaut, ja jau te tik nepieciešama jūsu sankcija, — dzēlīgi piebilda Kate. Viņa brīdi klusēja un pasmīnēja.

—   Viņš tur prāto, — viņa atsāka no jauna, — par nezin kādām tur himnām, par krustu, kas viņam būšot jānes, par kādu tur pienākumu, atceros, man Ivans Fjodorovičs toreiz daudz par to stāstīja, un ja jūs zinātu, kā viņš stāstīja! — pēkšņi nevaldāmā jūtu uzplūdumā iesaucās Kate. — Ja jūs zinātu, cik karsti viņš mīlējo šo nelaimīgo tai brīdī, kad man par viņu stāstīja, un kā varbūt ienīda viņu tai pašā brīdī! Bet es, ak, es tad noklausījos viņa stāstā un viņa asarās ar lepnu smīnu! O nejaukais radījums! Es esmu nejaukais radījums, es! Es viņā iededzināju karsoni! Bet tas, notiesātais, — vai tad viņš ir spējīgs ciest, — satraukti beidza Kate, — un vai tad tādam ir jācieš? Tādi kā viņš nekad nepazīst ciešanu.

Šais vārdos jau noskanēja kādas ienaida un riebuma pilnas nicināšanas jūtas. Un tomēr viņa taču bija Miitju nodevusi. Tic šām, varbūt tikai tāpēc, ka jutās tik vainīga viņa priekšā, arī ienīst viņu brīžam,» nodomāja pie sevis Aļoša. Viņam tikās, lai ias būtu tikai «brīžam». Beidzamajos Kates vārdos viņš sadzirdēja izaicinājumu, bet nelikās zinis.

—   Tādēļ vien es šodien jūs ataicināju, lai jūs man apsolītos pats viņu pierunāt. Jeb vai, un ari pēc jūsu domām, bēgt būs negodīgi, nebūs drošsirdīgi vai kā tur… nesaskaņā ar kristietību, vai? — ar vēl skaudrāku izaicinājumu piebilda Kate.

—   Nē, nekas. Es viņam pateikšu visu… — Aļoša nomurmināja. — Viņš jūs lūdz šodien pie sevis, — viņš pēkšņi izgrūda, cieši lūkodamies viņai acīs. Viņa viscaur nodrebēja un mazliet atvirzījās no viņa uz dīvana.

—   Mani… Vai tas iespējams? — viņa nobālēdama šļupstēja.

—   Tas ir iespējams, un tam tā jābūt! — uzstājīgi un gluži kā atdzīvojies uzsāka Aļoša. — Viņam jūs esat ļoti vajadzīga un taisni tagad. Es nemaz nesāktu par to runāt un jūs priekšlaikus mocīt, ja tas nebūtu nepieciešami. Viņš ir slims, viņš ir kā sajucis, viņš pastāvīgi lūdz pēc jums. Viņš nevis samierināties jūs ludz pie sevis, bet lai jūs tikai atnāktu un parādītos uz sliekšņa. Ar viņu daudz kas noticis kopš tās dienas. Viņš saprot, cik neizsakāmi vainīgs jūsiu priekšā. Ne jūsu piedošanas viņš lūdz. «Man nevar piedot,» — viņš pats saka, bet tikai, lai tikai jūs uz sliekšņa parādītos …

—  Jūs mani pēkšņi… — nošļupstēja Kate, — es visas šīs dienas paredzēju, ka jūs ar šo vēsti atnāksiet… Es jau zināju, ka viņš mani sauks!… Tas nav iespējams!

—   Lai nav iespējams, bet izdariet. Pieminiet, viņš pirmo reizi

satriekts par to, ka jūs apvainojis, pirmo reizi mūžā, nekad to nav aptvēris tādā pilnībā! Viņš saka: ja viņa atteiksies nākt, tad es «visu savu mūžu būšu nelaimīgs». Dzirdiet: uz divdesmit gadiem katorgā notiesātais vēl domā būt laimīgs — vai tur nav jānoskumst? Padomājiet: jūs apmeklēsiet nevainīgi pazudušo, — kā izaicinājums Aļošam izspruka šie vārdi, — viņa rokas ir tīras, pie tām nelīp asinis! Viņa neskaitāmo nākamo ciešanu dēļ apmeklējiet viņu tagad! Atnāciet, aizvadiet tumsā … nostājieties tikai uz sliekšņa un vairāk nekā …. Jums taču tas jādara, visādā ziņā jādara! — Aļoša nobeidza, ar neticamu spēku uzsvērdams vārdus «visādā ziņā».

—  Visādā ziņā, bet… es nespēju, — Katei izlauzās kā vaids, — viņš manī raudzīsies … es nespēju.

—   Jūsu acīm ir jāsastopas. Kā jūs nodzīvosiet visu mūžu, ja tagad nevarat par to izšķirties?

—   Labāk visu mūžu ciest.

—  Jums jānāk, jums visādā ziņā jānāk, — Aļoša atkal nepielūdzami uzsvēra.

—   Bet kādēļ šodien, kādēļ tūlīt? … Es nevaru atstāt slimnieku …

—   Vienu bridi varat, tas taču tikai bridis. Ja jūs neatnāksiet, pievakarē viņš saslims ar karsoni. Es taču jums nemelošu, pažēlojiet!

—   Pažēlojiet jel mani, — rūgti pārmeta Kate un sāka raudāt.

—  Tātad nāksiet! — stingri noteica Aļoša, ieraudzījis viņas asaras. — Es iešu un pateikšu viņam, ka jūs tūdaļ nāksiet.

—   Nē, neparko nesakiet! — izbijusies iesaucās Kate. — Es iešu, bet iepriekš viņam to nesakiet, tāpēc ka es iešu, bet varbūt iekšā neieiešu … Pati vēl nezinu …

Balss viņai aprāvās. Viņa smagi elpoja. Aļoša piecēlās uz iešanu.

—   Bet ja es ar kādu sastapšos? — viņa uzreiz klusi ierunājās, atkal gluži nobālēdama.

—   Tāpēc jau ari jāiet tūlīt, lai jūs tur neviena nesastaptu. Neviena nebūs, variet būt droša. Mēs gaidīsim, — viņš stingri piekodināja un izgāja no istabas.

II Uz brītiņu meli kļūst patiesība

Viņš steidzās uz slimnīcu, kur tagad gulēja Mitja. Otrā dienā pēc tiesas sprieduma viņš saslima ar nervu drudzi, un viņu aizveda uz mūsu pilsētas slimnīcas arestantu nodaļu. Bet ārsts Varvinskis, paklausīdams Aļošas un daudzu citu (Chochlakovas, Lizas u. c.) lūgumam, novietoja Mitju nevis pie arestantiem, bet atsevišķi, tai pašā istabiņā, kur agrāk gulēja Smerdjakovs. Tiesa, koridora galā stāvēja sargs, bet logs bija aizrestots, un Varvinskis varēja būt mierīgs par savu ne visai likumīgo pieļāvību, taču viņš bija labsirdīgs un līdzcietīgs jauneklis. Viņš saprata, cik grūti tādam kā Mitja pēkšņi pārcelties tieši slepkavu un blēžu sabiedrībā un ka pie tā vispirms jāpierod. Tuviniekiem un paziņām slimnieku apmeklēt bija atļāvuši ir ārsts, ir uzraugs, ir pat policijas priekšnieks, tikai neoficiāli. Bet visas šīs dienas Mitju bija apmeklējuši tikai Aļoša un Grušiņa. Divas reizes arī Rakitins par varēm gribēja ar viņu sastapties, taču Mitja neatlaidīgi lūdza Varvinski viņu nelaist.

Aļoša sastapa viņu sēžam uz gultas, slimnīcas chalatā, vieglā drudzī, viņam ap galvu bija aptīts dvielis, kas samērcēts ūdenī ar etiķi. Viņš neskaidru skatienu paraudzījās ienākušajā Aļošā, bet skatienā tomēr pazibēja it kā kādas izbailes.

Vispār, no pat tiesas dienām viņš bija kļuvis ārkārtīgi domīgs. Dažreiz pa pusstundai klusēja, likās, kaut ko grūtu un mocošu pārdomādams, aizmirsdams klātesošos. Ja viņš arī uztrūkās no domām un sāka runāt, tad ierunājās vienmēr kaut kā negaidīti un katrā ziņā ne par to, par ko īstenībā viņam būtu jārunā. Brīžam ar cietēju skatienu vērās brālī. Ar Grušiņu viņam bija it kā vieglāk nekā ar Aļošu. Tiesa, viņš ar to gandrīz nemaz nerunāja, bet, tikko tā ieradās, visa viņa seja atmirdzēja priekā. Aļoša klusēdams nosēdās blakus uz gultiņas. Šoreiz viņš ar nepacietību gaidīja Aļošu, bet neuzdrošinājās nekā vaicāt. Viņam likās neticami, kā Kate būs ar mieru nākt, un tai pašā laikā viņš juta, — ja viņa neatnāks, tad notiks kas pavisam neiespējams. Aļoša saprata viņa jūtas.

—   Trifons, — rosīgi uzsāka Mitja, — Borisičs, kā stāsta, visu savu iebraucamo vietu izpostījis: grīdu izceļ, dēļus atplēš, visu «galeriju», stāsta, lupatu lēveros izjaucis — meklē apslēptu mantu,-to pašu naudu, pusotra tūkstoša, par ko prokurors teica, ka es to tur paslēpis. Tikko atbraucis, tūlīt sācis ārdīties. Tā viņam, blēdim, vajag! Šejienes sargs man vakar stāstīja; viņš no turienes.

—   Klausies, — sacīja Aļoša, — viņa nāks, bet es nezinu, kad,

varbūt šodien, varbūt šinīs dienās, to es nezinu, bet nāks, nāks, tas ir droši. — Mitja nodrebēja, gribēja jau kaut ko teikt, bet noklusēja. Šī vēsts darīja uz viņu briesmīgu iespaidu. Bija redzams, ka viņam mocoši gribētos izzināt sarunas sīkumus, bet ka viņš atkal baidās tūlīt vaicāt: viens cietsirdīgs un nicinošs 'Kates vārds šinī brīdī viņam būtu kā naža dūriens.

—   Lūk, ko viņa, starp citu, teica: lai es katrā ziņā nomierinot tavu sirdsapziņu bēgšanas lietā. Ja arī Ivans līdz tam laikam nepaliks vesels, tad viņa pati pie tā ķersies.

—   Tu jau man par to stāstīji, — domīgi piebilda Mitja.

—   Bet tu jau Grušai to izstāstīji, — piezīmēja Aļoša.

—   Jā, — Mitja atzinās. — Šorīt viņa nenāks, — viņš bikli paskatījās brālī. — Viņa nāks tikai vakarā. Tiklīdz es viņai vakar pastāstīju, ka Kate rīkojas, viņa apklusa, bet lūpas saviebās. Nočukstēja tikai: «Lai viņa darās!» Saprata, ka lieta nopietna. Es neuzdrošinājos vairāk tincināt. Nu jau viņa, liekas, ko noprot, ka Kate mīl nevis mani, bet Ivanu?

—   Tiešām? — Aļošam paspruka.

—   Var jau arī būt, ka nenoprot. Bet šorīt gan viņa nenāks, — Mitja vēlreiz pasteidzās apstiprināt, — es viņai devu kādu uzdevumu … Klausies, brālis Ivans visus pārspēs. Viņam jādzīvo, nevis mums. Viņš izveseļosies.

—   Iedomājies, Kate gan drebēt dreb viņa dēļ, tomēr gandrīz nešaubās, ka viņš izveseļosies, — sacīja Aļoša.

—   Tātad viņa pārliecināta, ka viņš mirs. Tikai aiz bailēm viņa tic, ka viņš izveseļosies.

—   Brālim spēcīgs organisms. Un arī es ļoti ceru, ka viņš izveseļosies, — satraukti piebilda Aļoša.

—  Jā, viņš izveseļosies. Bet viņa pārliecināta, ka mirs. Viņai daudz bēdu… — Iestājās klusums. Mitju mocīja kaut kas ļoti svarīgs.

—  Aļoša, es Grušu briesmīgi mīlu, — viņš pēkšņi sacīja drebošā, asaru pilnā balsī.

—   Pie tevis turpu viņu nelaidīs, — tūlīt uzķēra Aļoša.

—   Un ko vēl tev gribēju sacīt, — Mitja turpināja, un viņa balss dīvaini ieskanējās, — ja ceļā sāks sist vai ari tur, tad es neļaušos, es nositīšu, bet mani nošaus. Un tas taču divdesmit gadu! Jau te sāk teikt tu. Sargi man saka tu. Es gulēju un šonakt augu nakti tiesāju sevi: neesmu gatavs! Nav spēka samierināties! Gribēju «himnu» dziedāt, bet sargu tutošanu nespēju paciest! Grušas dēļ visu ko panestu, visu… tikai ne sitienus. Bet viņu turp nelaidis.

Aļoša klusi pasmaidīja.

—   Klausies, brāli, reiz par visām reizēm, — viņš sacīja, — te būs manas domas šai lietā. Un tu taču zini, ka es tev nemelošu. Tad klausies: tu neesi sagatavots, un tādu krustu tu nespēj uzņemties. Vēl vairāk: nemaz nav vajadzīgs tev, nesagatavotam, tāds liela mocekļa krusts. Ja tu būtu nositis tēvu, es nožēlotu, ka tu atsakies no sava krusta. Bet tu esi nevainīgs, un tāds krusts tev pārāk smags. Caur mokām tu gribēji atdzemdināt sevī citu cilvēku; manuprāt, tikai vienmēr, visu mūžu, un, lai diezin kur tu aizbēgtu, paturi prātā šo otru cilvēku — un tad no tevis būs diezgan prasīts. Tas, ka tu neuzņēmies lielo krusta moku, lieti noderēs tikai tam, ka tu jutīsi sevī jo lielāku pienākumu un turpmāk, nemitīgi to jūtot, visu mūžu, sekmēsi savu atdzimšanu varbūt vēl vairāk, nekā aiziedams turp. Jo tur tu neizcietīsi, sāksi kurnēt un varbūt beidzot tiešām atklāti pateiksi: «Esmu nolīdzinājies!» Advokāts šai gadījumā teica patiesību. Ne visiem nastas ir smagas, dažiem tās nav panesamas… Tās ir manas domas, ja tās tev tik vajadzīgas. Ja par tavu bēgšanu būtu jāatbild citiem: virsniekiem, kareivjiem, tad es tev nebūtu «atļāvis» bēgt, — Aļoša pasmaidīja. — Bet stāsta un apgalvo (pat šis etapnieks Ivanam sacījis), ka, veikli rīkojoties, liela soda var arī nebūt un var tikt cauri ar nieku. Protams, piekukuļot nav godīgi pat šādā gadījumā, bet par to tiesu spriest es neparko neuzņemos, īpaši tāpēc, ka, piemēram, ja Ivans un Kate man uzdotu šinī lietā tevis labā rīkoties, tad, es zinu, es ietu un piekukuļotu; te man tev jāsaka skaidra patiesība. Un tāpēc es nevaru būt tavs soģis par to, kā tu pats darīsi. Bet zini, ka es tevi nekad nenosodīšu. Un savādi, kā tad šinī lietā es varētu būt tavs soģis? Nu tagad, liekas, esmu visu pateicis.

—   Toties es pats sevi nosodīšu! — iesaucās Mitja. Es aizbēgšu, tas jau bez tevis bija nolemts: vai tad Mitja K'aramazovs var neaizbēgt? Bet par to es sevi nosodīšu un tur aizlūgšu par savu grēku mūžīgi. Tā taču jezuiti saka, vai ne? Nu, tāpat kā mēs tagad abi, tā?

—   Tā, — klusi pasmaidīja Aļoša.

—   Es tevi mīlu par to, ka tu vienmēr pilnīgu patiesību sacīsi un nekā neslēpsi! — priecīgi smiedamies, iesaucās Mitja. — Tātad-es savu Aļošku esmu pieķēris jezuitismā! Par to tevi vajadzētu noskūpstīt, lūk, ko! Nu, klausies tad arī pārējo, atklāšu tev savas dvēseles otru pusi. Lūk, ko esmu nodomājis un nolēmis: ja es arī aizbēgšu — pat ar naudu un pasi un pat uz Ameriku, tad vēl mani uzmundrina tā doma, ka ne jau prieku baudīt aizbēgšu, ne jau laimē, bet tiešām uz citu katorgu, varbūt ne sliktāku par šo! Ne sliktāku, Aleksej, tiešām es saku, ne sliktāku! Es šo Ameriku, velns to parāvis, jau tagad neieredzu. Lai arī Gruša būs pie manis, bet paveries viņā: nu, vai tad viņa ir amerikāniete? Viņa ir krieviete, krieviete līdz sirds dzijumiem, viņa sāks ilgoties pēc māmuļas, dzimtās zemes, un katru brīdi es redzēšu, ka viņa ilgojas manas vainas dēļ, ka manis dēļ uzņēmusies tādu krustu, bet vai tad viņa vainīga? Un vai tad es pacietīšu turienes smirdus, lai arī varbūt viņi visi līdz pēdējam par mani labāki? Jau tagad es neieredzu šo Ameriku! Un lai viņi visi līdz pēdējam būtu tur diezin kādi neaptverami mašīnisti vai kas — velns ar viņiem, nav pašu ļaudis, nav manai dvēselei rada! Es mīlu Krieviju, Aleksej, mīlu krievu dievu, lai gan pats esmu nelietis! Tur es nobeigšos! — viņš iekliedzās, un viņa acis pēkšņi iezvērojās. Viņam balss ietrīcējās aiz asarām.

—   Nu tad tā es esmu nolēmis, Aleksej, klausies! — viņš atkal uzsāka, pārvarējis uztraukumu, — aizbrauksim tur abi ar Grušu — tūlīt tur arsim, strādāsim, mežā pie lāčiem, vientulībā, kaut kur tālāk. Jo arī tur taču atradīsies kāda patālāka vieta! Tur, stāsta, vēl esot sarkanādainie, kaut kur pie viņiem apvāršņa malā, nu tad dosimies uz to zemi, pie pēdējiem mohikāņiem. Nu, un tūlīt pie gramatikas, es un Gruša. Darbs un gramatika, un tā gadus trīs. Pa šiem trim gadiem angliski iemācīsimies vēl labāk nekā paši angļi. Un, tiklīdz būsim iemācījušies, — ardievu, Amerika! Bēgsim šurp uz Krieviju kā Amerikas pilsoņi. Neraizējies, šai pilsētelē nerādīsimies. Paslēpsimies kaut kur tālāk, ziemeļos vai dienvidos. Līdz tam laikam es būšu pārvērties, viņa arī; tur, Amerikā, ārsts man kādu nekādu kārpu pieaudzēs, ne velti viņi ir mechaniķi. Bet, ja ne, es sev vienu aci izduršu, izaudzēšu aršinu garu bārdu, sirmu (ilgās pēc Krievijas nosirmošu) — varbūt nepazīs. Bet, ja pazīs, lai izsūta, vienalga, tātad liktenis! Arī te kādā biezoknī arsim zemi, bet es visu mūžu tēlošu amerikani. Toties nomirsim dzimtajā zemē. Tāds ir mans plāns, un tas nav grozāms. Piekriti?

—   Piekritu, — teica Aļoša, negribēdams viņam pretī runāt.

Mitja uz bridi apklusa, tad pēkšņi noteica:

—   Bet kā viņi tiesā apveda ap stūri? Tik veikli apveda ap stūri!

—   Ja arī neapvestu, tad tomēr tevi notiesātu, — A|oša nopūzdamies teica.

—   Jā, esmu apnicis šejienes publikai! Dievs ar viņiem, bet grūti ir! — cietēja balsī ievaidējās Mitja. Atkal brīdi valdīja klusums.

—   Aļoša, nodur mani tūlīt! — viņš pēkšņi iesaucās. Vai viņa tūlīt nāks vai ne, runā! Ko teica? Kā teica?

—  Teicas nākt, bet nezina, vai taisni šodien. Viņai taču *rūti! — Aļoša bikli paskatījās brālī.

—   Nu, un kā gan ne, un kā gan lai nebutu grūti! Aļoša, es no tā prātu zaudēšu. Gruša vienmēr manī skatās. Saprot. Dievs kungs, dod man mieru: ko es prasu? Kati prasu! Vai vairs sajēdzu, '<o prasu? Nesavaldība karamazoviskā, nešķīstā! Nē, ciest es neesmu spējīgs! Nelietis, ar to viss pasacīts!

—   Lūk, viņa! — iesaucās Aļoša.

Šai mirklī uz sliekšņa pēkšņi parādījās Kate. Uz acumirkli viņa apstājās, apmulsušu skatienu uzlūkodama Mitju. Viņš steigšus pietrūkās kājās, viņa seja pauda bailes, viņš nobālēja, bet tūlīt bikls, lūdzošs smaids atplaiksnījās uz viņa lūpām, un viņš pēkšņi, neatturami izstiepa 'Katei pretī abas rokas. To ieraudzījusi, viņa strauji metās pie viņa. .Viņa satvēra Mitju aiz rokam un gandrīz ar varu nosēdināja uz gultas, pati nosēdās blakus un, vēl vienmēr viņa rokas turēdama, spēcīgi, drudžaini tas sažņaudza. Vairākkārt abi tiecās ko sacīt, bet apstājās un, atkal klusēdami, cieši, it kā iezīdušies, ar dīvainu smaidu raudzi jas viens otrā. Tā pagāja pāris minušu.

—   Esi piedevusi vai neesi? — Mitja beidzot nošļupstēja un tai pašā mirklī, pagriezies pret Aļošu, priekā pārvērstu seju uzsauca viņam:

—   Dzirdi, ko jautāju, dzirdi?

—   Par to arī mīlēju tevi, ka savā dvēsele tu esi augstsirdīgs! — Kate pēkšņi iesaucās. — Un tev nemaz nav vajadzīga mana piedošana, bet man — tava; vienalga, piedosi vai ne visu mūžu manā dvēselē paliksi kā vāts, un es tavā tā ari vajag…

Viņa apklusa, lai atvilktu elpu.

—   Kādēļ es atnācu? — satraukti un steigšus viņa uzsāka atkal. — Tavas kājas apkampt,.rokas spiest, luk, ita, līdz sāpēm, atceries, kā Maskavā tev spiedu, — atkal tev sacīt, ka tu esi mans dievs, mans prieks, sacīt tev, ka neprātīgi tevi mīlu, — viņa it kā izvaidēja mokās un pēkšņi alkatīgi piekļāvās ar lūpām pie viņa rokas. Asaras sāka plūst viņai no acīm. Aļoša stāvēja kluss un apmulsis; viņš nekad nebija gaidījis to, ko redzēja.

—   Mīlestība ir pagājusi, Mitja! — Kate atkal iesāka. — Bet līdz sāpēm dārgs man ir tas, kas pagājis. To nu zini, un uz mūžu. Bet tagad, uz vienu brītiņu, lai ir tas, kas varēja būt, — ar saviebtu smaidu viņa nočukstēja, atkal priecīgi raudzīdamās viņam acīs. — Ij tu tagad mīli citu, ij es citu mīlu, un tomēr tevi mūžam mīlēšu, bet tu mani, vai tu to zināji? Dzirdi, mīli mani, visu mūžu mīli! — viņa iesaucās ar kādām gandrīz draudīgām trīsām balsī.

_ — Mīlēšu un… zini, Kate, — atvilkdams elpu pēc katra vārda, sāka runāt arī Mitja, — zini, priekš piecām dienām, to vakaru, es tevi mīlēju… Kad tu nokriti un tevi aiznesa… Visu mūžu! Tā būs, tā mūžīgi būs …

Tā viņi viens otram čukstēja gandrīz neprātīgus un satraukuma pilnus vārdus, varbūt pat nepatiesus, bet šai brīdī viss bija patiesība, un paši viņi ticēja sev pašaizliedzīgi.

—   Kate, — pēkšņi iesaucās Mitja, — vai tu tici, ka es esmu nositis? Zinu, ka tagad netici, bet tad… kad liecināji… Vai tiešām, vai tiešām ticēji?

—    Arī tad neticēju! Nekad neesmu ticējusi! Neieredzēju tevi un pēkšņi sevi pārliecināju, tikai to mirkli… Kad liecināju… sevi pārliecināju un ticēju… bet, kad beidzu liecināt, tūlīt atkal vairs neticēju. Tas viss tev jāzina. Es aizmirsu, ka sevi sodīt atnācu, — viņa pēkšņi noteica pavisam citādā balsī, kas nepavisam nelīdzinājās neseniem, nupat teiktiem mīlestības čukstiem.

—   Grūti tev, sieviete! — Mitjam pēkšņi un neatturami izlauzās no krūts.

—   Laid mani, — viņa nočukstēja, — es vēl atnākšu, tagad tik grūti!…

Viņa jau piecēlās kājās, bet pēkšņi skaļi iekliedzās un atlēca atpakaļ. Istabā negaidot, lai gan pavisam klusiņām, ienāca Grušiņa. Neviens to nebija gaidījis. 'Kate strauji soļoja uz durvīm, bet, nonākusi Grušiņai līdzās, pēkšņi apstājās, kļuva balta kā krīts un klusi, gandrīz čukstot, viņai novaidēja:

—   Piedodiet man!

Grušiņa cieši paskatījās viņai acīs un, brīdi nogaidījusi, dzēlīgā, niknuma saindētā balsī atbildēja:

—     Ļaunas, māt, mēs esam abas! Abas ļaunas! Kur nu mums piedot, tev un man? Tad glāb viņu, un visu mūzu lūgšu par tevi dievu.

—   Bet piedot negribi! — Mitja uzkliedza Grušiņai ar neprātīgu pārmetumu balsī.

—   Esi mierīga, tev viņu glābšu! — ātri nočukstēja Kate un izskrēja no istabas.

—   Un tu varēji viņai nepiedot, kad viņa pati tev teica: piedod! — Mitja atkal rūgti iesaucās.

—   Mitja, tev nav brīv viņai pārmest, tev nav tiesību to darīt! — Aļoša dedzīgi uzsauca brālim.

—   Viņas lepnās lūpas to teica, nevis sirds, — ar kādu riebumu balsī noteica Grušiņa. — Ja izglābs tevi, — visu piedošu.

Viņa apklusa, it kā dvēselē ko apspiezdama. Viņa vēl nevarēja atjēgties. Viņa bija ienākusi, kā vēlāk izrādījās, gluži nejauši, bez jebkādām aizdomām un nedomādama sastapt to, ko sastapa.

—   Aļoša, steidzies viņai pakaļ! — Mitja strauji uzsauca brālim. — Saki viņai… nezinu, ko … neļauj viņai tā aiziet!

—   Pievakarē pie tevis atnākšu! — Aļoša iesaucās un skrēja Katei pakaļ. Viņš to panāca jau aiz slimnīcas sētas. Viņa gāja ātri, steidzās, bet, tiklīdz Aļoša viņu panāca, aši tam pateica:

—   Nē, viņas priekšā nespēju sevi sodīt! Es viņai teicu: «Piedod man!» — tādēļ, ka gribēju sevi sodīt līdz galam. Viņa nepiedeva … Mīlu viņu par to! — Kate piebilda pārvērstā balsī, un viņas acis zvēroja mežonīgā naidā.

—   Brālis nepavisam negaidīja, — nomurmināja Aļoša, — viņš bija pārliecināts, ka viņa nenāks …

—    Bez šaubām. Lai tas paliek, — viņa atcirta. — Klausieties: es kopā ar jums tagad nevaru iet tur, uz bērēm. Es viņiem aizsūtīju puķes, ko likt uz šķirstiņa. Liekas, nauda vēl viņiem ir. Ja vajadzēs, sakiet, ka nākamībā es nekad viņus neatstāšu … Nu, tagad atstājiet mani, atstājiet, lūdzami. Jūs jau tā esat nokavējies, zvana uz vēlīno liturģiju… Atstājiet mani, lūdzami!

III Iļjušiņa bēres. Runa pie akmens

Tiešām, viņš bija nokavējies. Viņu gaidīja un pat jau nolēma nest bez viņa skaisto, ziediem izpušķoto šķirstiņu uz baznīcu. Tas bija Iļjušiņa, nabaga zēna šķirsts. Viņš nomira divi dienas pēc Mitjas notiesāšanas. Aļošu jau pie mājas vārtiem sagaidīja puisēnu, Iļjušiņa biedru, saticieni. Viņi visi nepacietīgi bija viņu gaidījuši un priecājās, ka viņš beidzot atnācis. Pavisam viņu bija salasījušies cilvēku divpadsmit, visi bija atnākuši ar savām somiņām plecos. «Papiņš raudās, neatstājiet viņu,» Iļjušiņš mirdams izteica viņiem novēlējumu, un puisēni to iegaumēja. Viņu priekšgala bija Koļa K'rasotkins.

—   Kāds man prieks, ka jūs atnācāt, Karamazov! — viņš iesaucas, sniegdams Aļošam roku. — Te ir šausmīgi. Tiešām, grūti noskatīties. Sņegireys nav piedzēries, mēs droši zinām, ka viņš šodien nemaz nav dzēris, un tomēr kā piedzēries … Es esmu vienmer nesalaužams, bet tas ir šausmīgi. Karamazov, ja jūs neaizkavēju, vēl tikai vienu jautājumu, pirms ejat iekšā!

—   Kas ir, Koļa? — A|oša apstājās.

—   Vai jūsu brālis vainīgs vai nevainīgs? Vai viņš nogalināja tevu vai sulainis? Kā jūs teiksiet, tā paliks. Četras naktis neesmu gulējis šīs idejas deļ.

—   Nogalināja sulainis, bet brālis ir nevainīgs, — atbildēja Aļoša.

—  Arī es saku to pašu! — pēkšņi iesaucās puisēns Smurovs.

—   Tātad viņš ir pazudis kā nevainīgs upuris par patiesību! — iesaucās K'oļa. — Viņš ir laimīgs! Lai gan viņš ir pazudis, bet laimīgs! Es esmu gatavs viņu apskaust!

—    Ko jūs runājat, kā tā var un kādēļ! — pārsteigts iesaucās Aļoša.

—   Ai, kaut arī es kādreiz varētu ziedoties patiesības labā, — jūsmīgi sacīja Koļa.

—   Bet taču ne tādā lieta, ne ar tādu kaunu, ne ar tādam šausmām! — sacīja Aļoša.

—   Protams … es gribētu mirt par visu cilvēci, bet, kas attiecas uz kaunu, tas vienalga: lai pazūd mūsu vārdi. Jūsu brāli es cienu!

—   Un es arī! — pēkšņi un jau pavisam negaidot barā izsaucās tas pats puisēns, kas kādreiz paziņoja, ka zinot, kas nodibinājis Troju, un iesaucies gluži tāpat kā toreiz nosarka līdz ausīm kā pujene.

Aļoša iegāja istabā. Zila, ar baltu rišu izrotātā šķirstā, salicis rociņas un aizvēris acis, gulēja Iļjuša. Viņa novājējušās sejas vaibsti gandrīz nemaz nebija pārvērtušies, un dīvaini, no līķa gandrīz nemaz nenāca smaka. Sejas izteiksme bija nopietna un it kā domīga. Sevišķi jaukas bija rociņas, saliktas krustām, it kā no marmora cirstas. Rokās viņam bija ielikuši puķes, tapat arī viss šķirsts bija appušķots no ārpuses un iekšpuses ar puķēm, ko no rīta mazā gaismiņā bija atsūtījusi Liza Chochlakova. Bet puķes bija atsūtījusi arī Katerina Ivanovna, un, kad A|oša atvēra durvis, štabkapteinis ar ziedu pušķi savās drebošajās rokās apkaisīja ar tiem atkal savu dārgo puisēnu. Viņš tikko pameta acis uz ienākušo Aļošu un nevienā negribēja skatīties, pat savā raudošajā, jukušajā sievā, savā «māmiņā», kas visu laiku centās pacelties ūz slimajām kājām un paraudzīties tuvāk savā mirušajā puisēnā. Bet Ņiniņu bērni pacēla ar visu krēslu un piebīdīja šķirstam pavisam klāt. Viņa sēdēja, galvu pret to atspiedusi, un arī, kā likās, klusu raudāja. Sņegireva seja bija moža, bet it kā apjukusi un līdz ar to arī cietsirdīga. Viņa žestos, viņa aprautajos vārdos bija kaut kas neprātīgs. «Draudziņ, mīļo draudziņ!» viņš iesaucās ik brīdi, raudzīdamies Iļjīušā. Viņam bija paradums, vēl Iļjušam dzīvam esot, uzrunāt viņu mīlinoši: «Draudziņ, mīļo draudziņ!»

—    Papiņ, dod arī man puķītes, paņem no viņa rociņas, lūk, šo pašu balto un dod! — šņukstēdama palūdza vājprātīgā «māmiņa». Vai nu viņai tā bija iepatikusies mazā, baltā roze, kas bija Iļjušam rokās, vai arī viņa no puisēna rokām gribēja paņemt ziedu piemiņai, bet viņa visa sāka nemierīgi grozīties, stiepdama pēc ziediņa rokas.

—   Nevienam nedošu, nekā nedošu! — cietu sirdi iesaucās Sņegirevs. — Tās ir viņa puķītes, nevis tavas. Viss viņa, tev nav nekā!

—   Papu, dod māmiņai puķi! — Ņiniņa pēkšņi pacēla savu asarās samirkušo seju.

—   Nekā nedošu, sevišķi viņai nedošu! Viņa to nemīlēja. Viņa toreiz tam lielgabaliņu atņēma, bet viņš tai ie-dā-vā-ja, pēkšņi pilnā balsī sāka raudāt štabkapteinis, atcerēdamies, ka Iļjuša toreiz atvēlēja lielgabaliņu mātei. Nabaga vājprātīgā sāka gauži raudāt klusas asaras, rokām aizklājusi seju. Zēni, beidzot redzēdami, ka tēvs nelaiž šķirstu vaļā, bet pienācis laiks to nest, pēkšņi ciešā pulkā apstāja šķirstu un pacēla uz rokām.

—   Negribu kapsētā apglabāt! — pēkšņi iebrēcas Sņegirevs. — Pie akmens apglabāšu, pie mūsu akmeniša! Tā Iļjuša lika. Neļaušu nest!

Viņš arī agrāk, visas trīs dienas, runāja, ka apbedīšot pie akmens, bet iebilda Aļoša, Krasotkins, dzīvokļa saimniece, viņas māsa, visi puisēni.

—   Re, ko izdomājis, pie pagānu akmens apglabāt, kā kādu pakārušos, — stingri noteica vecene saimniece. — Tur kapsētā ir zeme ar krustu. Tur par viņu dievu lūgs. No baznīcas dzirdama dziedāšana, un diakons tik skaidri un gaiši lasa, ka viss pie viņa ik reizes atlidos, it kā pie viņa kapiņa lasītu.

Beidzot štabkapteinis atmeta ar roku: «Sak, nesiet, kur gribat!» Berili pacēla šķirstu, bet, nesdami garām mātei, viņas priekšā uz bridi apstājās un nolaida to, lai viņa varētu no Iļjušas atvadīties. Bet, pēkšņi ieraudzījusi tuvumā šo dārgo sejiņu, ko viņa visas trīs dienas bija skatījusi tikai pa gabaliņu, viņa pēkšņi sāka drebēt un histēriski šūpot savu sirmo galvu pār šķirstu uz priekšu un atpakaļ.

—   Māmiņ, pārkrusti viņu, svētī viņu, noskūpsti viņu, — uzsauca tai Ņiniņa. Bet viņa kā automats tikai šūpoja galvu un, ne vārda nerunādama, ar gaužās sāpēs saviebtu seju pēkšņi sāka sist sev ar dūri pa krūtīm. Šķirstu nesa tālāk. Ņiniņa beidzamo reizi piekļāvās ar lūpām pie mirušā brāļa mutes, kad šķirstu nesa garām viņai. Aļoša, iziedams no mājas, griezās pie dzīvokļa saimnieces ar lūgumu pieskatīt palicējus, bet viņa pat neļāva izrunāt līdz galam:

—   Saprotama lieta, es būšu pie viņiem, arī mēs esam kristīgi. — Tā runādama, vecīte raudāja. Līdz baznīcai nebija tālu jānes, ap trīs simti soļu, ne vairāk. Diena izvērtās skaidra un klusa; drusciņ piesala. Vēl skanēja zvans, aicinot uz dievkalpojumu. Sņegirevs rosīdamies un apjucis tecēja aiz šķirsta savā vecajā, īsiņajā, gandrīz vai vasaras mētelītī, ar kailu galvu un vecu, mīkstu platmali rokās. Viņu māca kādas neatrisināmās rūpes, viņš te pēkšņi pastiepa roku, lai pieturētu šķirsta galvgali, bet nesējus tikai traucēja, te pieskrēja no sāniem un meklēja, kur varētu kaut vai šeit piespiesties. Sniegā nokrita kāds ziediņš, un viņš steigšus metās to pacelt, it kā no šī ziediņa zaudējuma būtu atkarīgs diezin kas.

—   Bet garoziņu, garoziņu aizmirsām, — viņš pēkšņi iesaucās briesmīgā izbīlī. Bet puisēni tūdaļ viņam atgādināja, ka maizes garoziņu viņš paķēris jau pirmīt un ka tā viņam kabatā. Viņš mirklī izrāva to no kabatas un pārliecinājies nomierinājās.

—   Iļjušiņš lika, Iļjušiņš, — viņš tūlīt paskaidroja Aļošam, — viņš nakti gulēja, bet es sēdēju līdzās, un pēkšņi viņš pavēlēja: «Papiņ, kad aizbērs man kapiņu, sadrupini uz tā maizes garoziņu, lai salaižas zvirbulīši, es dzirdēšu, ka tie atlaidušies, un man bus priecīgi, ka es neguļu viens.»

—   Tas ir ļoti labi, — sacīja Aļoša, — vajag nest labi bieži.

—  Katru diertu, katru dienu! — sāka šļupstēt štabkapteinis, uzreiz kļuvis pavisam mundrs.

Beidzot viņi nonāca baznīcā un nolika šķirstu baznīcas vidū.

Visi puisēni nostājās tam apkārt un svinīgi nostāvēja visu dievkalpojuma laiku. Baznīca bija veca un diezgan nabadzīga, daudz svētbilžu bija pavisam bez metala izrotājumiem, bet tādās baznīcās dievu lūgt šķiet labāk. Liturģijas laikā Sņegirevsit kā drusku nomierinājās, lai gan brīžam viņā tomēr izlauzās tā pati neapzinīgā un it kā no sliedēm izsistā norūpe: te viņš piegāja pie šķirsta sakārtot apsegu, vainadziņu; te, kad no svečtura izkrita viena svecīte, pēkšņi metās to iespraust un šausmīgi_ ilgi ar to nopūlējās. Pēc tam jau nomierinājās un rāmi nostājās galvgalī ar truli noraizējušos un it kā neizpratnes pārņemtu seju. Pēc apustuļa viņš pēkšņi iečukstēja Aļošam, kas stāvēja viņam līdzās, ka apustuli neesot nolasījuši, kā vajag, bet savas domas tomēr nepaskaidroja. Ķerubu dziesmas laikā viņš sāka dziedāt, bet nepabeidza un, nometies ceļos, piespieda pieri pie baznīcas akmens grīdas un palika tā diezgan ilgi. Beidzot sākās līķa iesvētīšana, izdalīja sveces. Satriektais tēvs jau atkal kļuva nemierīgs, bet jaukā un aizkustinošā bēru dziesma atmodināja un satrauca viņa dvēseli. Viņš pēkšņi it kā sakņupa un sāka bieži, aprauti raudāt, sākumā slēpdams balsi, bet bei,gās skaļi šņukstēdams. Kad sāka atvadīties un taisīt šķirstu ciet,' viņš apkampa to abām rokām, it kā neļaudams Iļjušiņam likt vāku virsū, un sāka bieži, dedzīgi, neatraudamies skūpstīt uz lūpām savu mirušo puisēnu. Beidzot viņu pierunāja un jau noveda no kāpnītēm, bet te pēkšņi viņš strauji izstiepa roku un paķēra no šķirstiņa dažus ziediņus. Viņš skatījās tajos, un viņu pārņēma it kā kāda jauna ideja, tā ka pašu galveno viņš uz brīdi likās aizmirsis. Pamazām vien viņš it kā nogrima domās un vairs nepretojās, kad šķirstu pacēla un nesa uz kapiņu. Tas bija netālu, kapsētā, pie pašas baznīcas, dārgā vietā; par to bija samaksājusi Katerina Ivnnovna. Pēc parastās ceremonijas kaprači nolaida šķirstu kapā. Sņegirevs ar savām puķītēm rokās tik dziļi noliecās pār vaļējo kapu, ka puisēni bailēs saķēra viņu aiz mēteļa un rāva atpakaļ. Bet viņš vairs it kā labi nesaprata, kas notiek. Kad kapu bēra ciet, viņš pēkšņi noraizējies rādīja uz birstošajām smiltīm un pat sāka kaut ko runāt, bet neviens nekā nesaprata, un arī viņš pats pēkšņi apklusa. Te viņam atgādināja, ka jāsadrupina garoziņa, un viņš briesmīgi uztraucās, izrāva garoziņu un sāka to drupināt, kaisīdams drusciņas uz kapa. «Laidieties šurp, putniņi, laidieties nu šurp, zvirbulīši!» viņš norūpējies murmināja. Kāds no zēniem viņam aizrādīja, ka ar puķēm rokās viņam neveikli drupināt un lai viņš tās uz brīdi iedodot kādam paturēt. Bet viņš nedeva, pat pēkšņi izbijās par savām puķēm, it kā tās viņam gribētu pavisam atņemt, un, paskatījies uz kapiņu un it kā pārliecinājies, ka viss jau padarīts, maizes drusciņas uzkaisītas, pēkšņi negaidot un pat pavisam mierīgi apgriezās un vilkās mājup. Viņa gaita tomēr kļuva aizvien ātrāka un mudīgāka, viņš jau steidzās, viņš gandrīz skrēja. Puisēni un Aļoša viņam cieši sekoja.

—   Māmiņai puķītes, māmiņai puķītes! Māmiņai pārestību nodarījām! — viņš pēkšņi sāka klaigāt. Kāds viņam uzsauca, lai viņš liekot platmali galvā, jo laiks auksts, bet, to uzdzirdis, viņš it kā niknumā notrieca platmali sniegā un sāka murmināt: «Negribu platmali, negribu platmali!» Puisēns Smurovs to pacēla un nesa viņam līdzi. Visi puisēni raudāja, bet visvairāk Ko]a un puisēns, kas bija atklājis Troju, un, lai gan Smurovs ar štabkapteiņa platmali rokās arī šausmīgi raudāja, tomēr viņš paspēja gandrīz skriedams paķert ķieģeļa gabalu, kas sarkans rēgojās celiņa sniegā, un svieda ar to zvirbuļu barā, kas ātri laidās garām. Viņš, protams, netrāpīja un raudādams skrēja tālāk. Pusceļā Sņegirevs pēkšņi apstājās, nostāvēja pusminuti, it kā pārsteigts par kaut ko, un pēkšņi, pagriezies atpakaļ uz baznīcas pusi, devās skriešus pie atstātā kapiņa. Bet zēni viņu tūdaļ panāca un no visām pusēm turēja viņu ciet. Te viņš kā nespēkā kā nopļauits nokrita sniegā un ķepurodamies, šņukstēdams un vaimanādams sāka kliegt: «Tētīt, Iļjušiņ, mīļo tētīt!» Aļoša un Koļa cēla viņu kājās, lūdza un pierunāja.

—  Kapteini, pietiek, vīrišķīgam cilvēkam viss jāpacieš, — murmināja Koļa.

—  Jūs puķes salauzīsiet, — ierunājās arī Aļoša, — bet «māmiņa» tās gaida, sēž un raud, ka jūs pirmīt viņai nedevāt puķes no Iļjušiņa šķirsta. Tur vēl Iļjušiņa gultiņa stāv…

—   Jā, jā, pie māmiņas, — Sņegirevs pēkšņi atkal atcerējās. — Gultiņu aiznesīs, aiznesīs! — viņš piebilda kā nobijies, ka ito tiešām var aiznest, pietrūkās un atkal skrēja mājup. Bet vairs nebija tālu, un visi pieskrēja reizē. Sņegirevs strauji atvēra durvis un vaimanāja sievai, ar ko pirmīt tik cietsirdīgi bija sastrīdējies.

—   Māmiņ mīļā, Iļjušiņš tev sūta puķītes, tev slimas kājiņas! — viņš iesaucās, sniegdams viņai puķu pušķīti, apsalušu un salauzītu, viņam pirmīt pa sniegu vārtoties. Bet tai pašā brīdī pie Iļjušas gultas istabas kaktā viņš ieraudzīja Iļjušiņa zābaciņus, kas stāvēja abi līdzās un ko dzīvokļa saimniece nupat tur bija nolikusi, — veci, nobrāzti, saverkšķījušies, salāpīti zābaciņi. Tos ieraudzījis, viņš pacēla rokas, ātri piesteidzās tiem klāt, nokrita ceļos, satvēra vienu zābaciņu un, piespiedis to pie lūpām, sāka dedzīgi to skūpstīt, saukdams: «Tētīt, Iļjušiņ, mīļo tētīt, kur nu tavas kājiņas?»

—   Kurp tu viņu aiznesi! Kurp tu viņu? — vājprātīgā vaimanāja sirdi plosošā balsī. Te arī Ņiniņa sāka raudāt. Koļa izskrēja no istabas, arī citi puisēni gāja laukā. Beidzot arī Aļoša viņiem sekoja. «Lai izraudās,» viņš sacīja Koļam, «šādā brīdī nedrīkst mierināt. Brīdi nogaidīsim un atgriezīsimies.»

—  Jā, nedrīkst, tas ir šausmīgi, — apstiprināja iKoļa. — Ziniet ko, Karamazov, — viņš teica klusākā balsī, lai citi nedzirdētu. — Man ir ļoti skumji, un, ja.tikai būtu iespējams viņu atmodināt, par to es atdotu visu pasaulē!

—   Ai, arī es, — sacīja Aļoša.

—   Kā jūs domājat, Karamazov, vai šovakar mums neatnākt šurp? Viņš taču piedzersies.

—   Varbūt arī piedzersies. Mēs atnāksim tikai divatā, un ar to pietiek, pasēdēsim kādu stundiņu kopā ar māti un Ņiniņu, bet, ja atnāksim visi reizē, tad viņiem atkal visu atgādināsim, — Aļoša deva padomu.

—   Saimniece tur viņiem patlaban galdu klāj, — laikam būs bēru mielasts, mācītājs atnākšot; vai mums tūlīt atgriezties turpu, Karamazov, vai ne?

—   Katrā ziņā, — sacīja Aļoša.

—   Tas ir dīvaini, Karamazov, tik lielas bēdas, un pēkšņi kādas tur pankūkas, cik tas viss mūsu reliģijā nedabiski!

—  Viņiem tur būšot arī lasis, — skaļā balsī pēkšņi piebilda puisēns, kas bija atklājis Troju.

—   Es jūs nopietni lūdzu, Kartašov, nemaisīties vairāk ar savām muļķībām, sevišķi, kad ar jums nerunā un nepavisam negrib zināt, vai jūs esat pasaulē, — 'Koļa viņam īgni atcirta. Puisēns gluži nosarka, bet atbildēt neiedrošinājās. Viņi visi Inu soļoja pa taciņu, un Smurovs pēkšņi iesaucās:

—   Lūk, Iļjušas akmens, zem kura viņu gribēja apglabāt!

Visi klusēdami apstājās pie lielā akmens. Aļoša skatījās, un

viņa atmiņā pēkšņi uzausa vesela aina, kad Sņegirevs kādreiz stāstīja par Iļjušiņiu, kā tas, raudādams un itēvu apkampdams, saucis: «Papiņ, papiņ, kā viņš tevi pazemoja!» Viņa dvēselē kaut kas sakustējās, viņš pārlaida nopietnu un svinīgu skatienu pār visām skolnieku, Iļjušiņa biedru, mīlīgajām, gaišajām sejām un pēkšņi sacīja viņiem:

—   Kungi, es gribētu jums sacīt šeit, šinī pašā vietā, kādu vārdu.

Puisēni sastājās viņam apkārt un tūlīt cieši viņam pievērsa gaidu pilnos skatienus.

— Kungi, drīz mēs šķirsimies. Pagaidām man kādu laiku jāpaliek pie abiem brāļiem, no kuriem viens tiks izsūtīts, bet otrs guļ uz nāvi slims. Bet drīz es šo pilsētu atstāšu, varbūt uz ļoti ilgu laiku. Tad nu mums jāšķiras, kungi. Norunāsim šeit, pie Iļjušas akmens, ka nekad neaizmirsīsim, pirmkārt, Iļjušiņu un, otrkārt, viens otru. Un, lai vēlāk dzīvē ar mums notiek kas notikdams, kaut arī mēs divdesmit gadu viens otru neredzētu, — tomēr paturēsim prātā, kā mēs apglabājām nabaga puisēnu, kam agrāk sviedām ar akmeņiem, atcerieties — tur pie tiltiņa? — un vēlāk visi viņu tā iemīlējām. Viņš bija jauks puisēns, labsirdīgs un dūšīgs puisēns, ar goda jūtām, un viņš sajuta tēvam nodarīto rūgto pārestību, pret ko arī sacēlās. Tātad, pirmkārt, atcerēsimies viņu, kungi, visu mūžu. Un, lai arī mēs būtu aizņemti ar vissvarīgākām lietām, sasniegtu goda pilnu stāvokli vai arī mums uzbruktu kāda liela nelaime, — vienalga, neaizmirstiet nekad, cik kādreiz labi mums te bija, visiem kopā, kad mūs vienoja tik labas un krietnas jūtas, kas mūs, mīlot šo nabaga zēnu, varbūt ari pašus darīja labākus, nekā mēs patiesībā esam. Mani balodīši, — ļaujiet man jūs tā saukt, — par balodīšiem, jo jūs visi esat tik līdzīgi tiem — šiem jaukajiem, zilganpelēkajiem putniņiem šajā brīdī, kad es noraugos jūsu labsirdīgajās, mīļajās sejās, — mani mīļie bērniņi, varbūt jūs nesapratīsiet, ko es jums teikšu, jo bieži es runāju ļoti nesaprotami, tomēr jūs atcerēsieties un vēlāk kādreiz piekritīsiet maniem vārdiem. Tad ziniet, ka nav nekā augstāka un stiprāka, un veselīgāka, un derīgāka tālākā dzīvē par kādu jauku atmiņu, sevišķi, ja tā ir no bērnības, no vecāku mājām. Jums daudz stāsta par jūsu audzināšanu, bet kāda šai līdzīga skaista, svēta atmiņa, kas palikusi no bērnības, ir varbūt vislabākā audzināšana. Ja sakrātu daudz tādu atmiņu sev līdzi dzīvē, tad cilvēks ir glābts uz visu mūžu. Un, ja arī tikai viena jauka atmiņa mums paliktu sirdī, arī tā kādreiz var mūs glābt. Varbūt mēs vēlāk kļūsim pat ļauni, nespēsim atturēties no ļauniem darbiem, smiesimies par cilvēku asarām un par tiem cilvēkiem, kas runā tādus vārdus kā pirmīt Koļa: «Gribu ciest par visiem ļaudīm,» — par tiem ļaudīm mēs varbūt cietsirdīgi zobosimies. Un tomēr, lai mēs būtu cik ļauni būdami, no kā lai dievs pasargā, bet, kad atcerēsimies to, kā mēs glabājām Iļjušu, kā mēs mīlējām viņu šīs beidzamās dienas un kā nupat pie šī akmens tik draudzīgi kopīgi runājām, tad pats cietsirdīgākais no mums un pats zobgalīgākais, ja mēs par tādiem kļūsim, tomēr neiedrošināsies savā sirdī smieties par to, cik viņš bija labs un krietns šinī brīdī! Vēl vairāk, varbūt taisni tikai šī atmiņa viņu atturēs no liela ļaunuma un viņš apdomāsies un teiks: «Jā, toreiz es biju labs, drošsirdīgs un godīgs.» Pat ja viņš nosmīnēs pie sevis, par to nekas, cilvēks bieži smejas par labo un krietno; tas tikai aiz vieglprātības, bet, apgalvoju jums, kungi, tikko pasmīnējis, viņš tūdaļ teiks savā sirdī: «Nē, es darīju slikti, ka pasmīnēju, jo par to nedrīkst smieties!»

—   Tā visādā ziņā būs, Karamazov, es jūs saprotu, Karamazov! — iesaucās Koļa, un acis viņam iemirdzējās. Puisēni sakustējās un arī gribēja kaut ko saukt, tomēr novaldījās, cieši un aizkustināti raudzīdamies oratorā.

—   To es saku tam gadījumam, ja mēs kļūtu ļauni, — turpināja Aļoša, — bet kādēļ gan lai mēs kļūtu ļauni, vai nav tiesa, kungi? Pirmkārt un par visām lietām būsim labi, būsim godīgi, un tad — nekad neaizmirsīsim viens otru. To es atkal atkārtoju. Par sevi es jums dodu vārdu, kungi, ka nevienu no jums neaizmirsīšu; katru seju, kas tagad, šinī brīdī, manī skatās, es atcerēšos, kaut vai pēc trīsdesmit gadiem. Pirmīt Koļa teica iKartašovam, ka mēs it kā nemaz negribot zināt, «vai viņš ir vai nav pasaulē». Bet vai tad es varu aizmirst, ka Kartašovs ir pasaulē un ka tagad viņš vairs nesarkst kā toreiz, kad atklāja Troju, bet raugās manī savām jaukajām, labajām, jautrajām actiņām. Kungi, mani mīļie kungi, būsim visi augstsirdīgi un droši kā Iļjušiņs, gudri, droši un augstsirdīgi kā Koļa (kas kļūs vel daudz gudrāks, kad paaugsies), un būsim tikpat kaunīgi un tomēr gudri un mīļi kā Kartašovs. Bet ko es runāju par viņiem abiem! Visi jūs, kungi, esat man mīļi no šī brīža, visus jūs ieslēgšu savā sirdī un lūdzu jūs arī mani ieslēgt savās sirdīs! Bet kas gan mūs ir apvienojis šais labajās, krietnajās jūtās, ko mēs tagad vienmēr, visu mūžu paturēsim prātā un ko gribam paturēt, kas gan cits kā Iļjušiņs, labais puisēns, mīļais puisēns, uz mūžu mūžiem mums visiem dārgais puisēns! Tādēļ neaizmirsīsim viņu nekad, lai viņam mūžīga un laba piemiņa mūsu sirdīs, no šī brīža un mūžīgi mūžam!

—   Jā, jā, mūžīgi mūžam, — uzsauca visi puisēni savās skaļajās balstiņās aizgrābtām sejām.

rPaturēsim prātā ir viņa seju, ir viņa drēbes, ir viņa nabadzīgos zābaciņus, ir viņa šķirstiņu, ir viņa nelaimīgo, grēcīgo ftēvu un ari to, cik drošsirdīgi viņš sacēlās pret visu klasi par viņu!

—   Paturēsim, paturēsim prātā! — puisēni atkal nokliedza. — Viņš bija dūšīgs, viņš bija labs!

—   Ai, kā es viņu mīlēju! — iesaucās Koļa.

—   Ai .bērniņi, ai mīļie draugi, nebīstieties no dzīves! Cik jauka ir dzīve, ja cilvēks izdara kaut ko labu un patiesu!

—   Jā, jā! — jūsmīgi atkārtoja puisēni.

—   Karamazov, mēs jūs mīlam! — nevaldāmi iesaucās kāda balss, laikam Kartašova.

—  Mēs jūs mīlam, mēs jūs mīlam, — uzķēra visi. Daudziem acīs pamirdzēja asaras.

—   Urā, Karamazovam! — jūsmīgi uzsauca Koļa.

—   Un mūžīga piemiņa mirušajam puisēnam! — atkal jūsmīgi piebilda Aļoša.

—   Mūžīga piemiņa! — no jauna piebalsoja puisēni.

—   Karamazov, — iesaucās Koļa, — vai tad tiešām reliģijai ir taisnība, ka mēs visi piecelsimies no miroņiem un kļūsim dzīvi un atkal ieraudzīsam viens otru, visus, un Iļjušiņu?

—   Katrā ziņā piecelsimies, katrā ziņā ieraudzīsim un jautri, priecīgi pastāstīsim viens otram visu, kas bijis, — pa pusei smiedamies, pa pusei sajūsmā atbildēja Aļoša.

—  Ai, cik tas būs jauki, — izlauzās Koļam no krūts.

—   Nu, un tagad beigsim runas un iesim uz bērēm. Nebēdājiet, ka ēdīsim pankūkas. Tas itaču sens, mūžīgs paradums, arī tam savs labums, — iesmējās Aļoša. — Nu tad iesim! Te nu mēs ejam roku rokā.

—   Un tā vienmēr, visu mūžu roku rokā! Urā, Karamazovam! — vēlreiz sajūsmā iesaucās Koļa, un vēlreiz visi puisēni uzķēra viņa saucienu.

1879.—1880.

SATURS

PIRMĀ DAĻA PIRMĀ GRĀMATA. KĀDAS ĢIMENES STĀSTS

I.   Fjodors Pavlovičs Karamazovs…………………………..

II.    Ticis vajā no pirmā dēla…………………………………….

III.    Otrā laulība un otrie bērni…………………………………

IV.   Trešais dēls Aļoša………………………………………………

V.    Svētnieki………………………………………………………….

OTRĀ GRĀMATA. NEKAUTRĪGI VIESI

I.   Klosterī………………………………………………………..

II.   Vecais āksts………………………………………………………

III.    Ticīgās sieviņas………………………………………………….

IV.   Mazticīgā dama…………………………………………………

V.    Tā būs, tā būs!………………………………………………….

VI.    Kādēļ tāds cilvēks dzīvo!……………………………………

VII.    Seminarists-karjerists………………………………………..

VIII. Skandals……………………………………………………………

TREŠĀ GRĀMATA. BAUDKĀRIE

I. Kalpu galā………………………………………………………..

II.    Smerdeļu Līzbete………………………………………………

III.    Dedzīgās sirds grēksūdze. Pantos………………………..

IV.    Dedzīgās sirds grēksūdze. Anekdotēs . . . . V. Dedzīgās sirds grēksūdze. «Augšpēdu» . . .

VI.    Smerdjakovs…………………………………………………….

VII. Kontroverse………………………………………………………

VIII.     Pie konjaka glāzītes…………………………………………..

154

ĪY RaiiHkārif»……………………………………………………..

X. Abas kopā

vi vsl \Monn <7Jiiir1pt5 rpnntariia

OTRĀ DAĻA CETURTĀ GRĀMATA. MOKU I.EKMF.S

I.   Teraponta tēvs………………………………………………

II.    Pie tēva……………………………………………………….

III.    Ielaidies ar skolniekiem………………………………….

IV.   Pie Chochlakovām………………………………………..

V. Moku lēkmes viesifetabā . . ………………………………………….

VI.  Moku lēkme būdā………………………………………………………..

VII. Un tīrā gaisā ……………………………………………………………..

PIEKTĀ GRĀMATA. PRO UN CONTRA

I.   Noruna……………………………………………………………………..

II.   Smerdjakovs ar ģitāru……………………………………………….

III.  Brāļi iepazīstas . ., . .. ………………………………………………….

IV.  Dumpis………………………………………………………………………

V.   Lielinkvizitors …………………………………………………………..

VI. Pagaidām vēl ļoti neskaidra…………………………………………

VII.    «Ar gudru cilvēku arī parunāt interesanti» . . . .

SESTĀ GRĀMATA. KRIEVU MOKS

I. Svētnieks Zosima un viņa viesi……………………………………..

II.   No dieva priekšā aizgājušā hieroschimonacha svetnieka Zosimas dzīves, pēc viņa vārdiem sastādījis Aleksejs Fjodorovičs Karamazovs. Biogrāfiskās ziņas

III.  No svētnieka Zosimas pārrunām un pamacībam . .

TREŠĀ DAĻA

SEPTĪTĀ GRĀMATA. AĻOSA I. Trudu smaka

II.   Tāds brītiņš……………………………………………………………….

III.  Sīpoltiņš……………………………………………………………………..

IV.  Kāna Galilejā…………………………………………………………….

ASTOTĀ GRĀMATA. MITJA

I.   Kuzma Samsonovs…………………………………………………….

II.   Putnusuns………………………………………………………………….

III.  Zelta raktuves…………………………………………………………….

IV.  Tumsā . . . : ………………………………………………………………..

V.   Pēkšņa apņemšanās……………………………………………………

VI.  Pats braucu!………………………………………………………………

VII.    Bijušais un neapstrīdamais………………………………………….

VIII. Murgi………………………………………………………………………..

DEVĪTĀ GRĀMATA. IEPRIEKŠĒJA IZMEKLĒŠANA

I. Ierēdņa Perchotina karjeras sākums…………………………….

II.   Trauksme …………………………………………………………………

III.  Dvēseles moku ceļš. Pirmā mocība………………………………..

IV.  Otrā mocība………………………………………………………….

V.   Trešā mocība………………………………………………………… ,

VI.  Prokurors pieķer Mitju. . . ………………………………………….

VII.    Mitjas lielais noslēpums. Izsvilpa…………………………………

VIII.    Liecinieku nopratināšana. Bērneņš…………………………..

IX, Mitju aizved…………………………………………………………..

CETURTA DAĻA

DESMITĀ GRĀMATA. PUISĒNI

I. Koļa Krasotkins . . II. Bērni

III.    Skolnieks………………..

IV.   Zukiņš…………………….

V.   Pie Iļjušas gultiņas.

VI.      Agra attīstība . . . VII. Iļjuša

VIENPADSMITĀ GRĀMATA. BRĀLIS IVANS FJODOROVICS

I. Pie Grušiņas………………………………………………….

II. Slimā kājiņa………………………………………………….

III.    Velnēns………………………………………………………..

IV.   Himna un noslēpums……………………………………..

V.    Tu neesi, tu neesi!………………………………………….

VI. Pirmā tikšanās ar Smerdjakovu……………………….

VII. Otrais gājiens pie Smerdjakova……………………….

VIII. Trešā un beidzamā tikšanās ar Smerdjakovu

IX. Velns. Ivana Fjodoroviča murgi………………………

X. «To viņš sacīja!»……………………………………………

DIVPADSMITĀ GRĀMATA. TIESAS KĻODA

I. Liktenīgā diena………………………………………………………

II.    Bīstami liecinieki……………………………………………………

III.    Mediciniskā ekspertize un viena mārciņa riekstu .

IV.    Laime uzsmaida Mitjam…………………………………………

V.   Pēkšņa katastrofa………………………………………………….

VI. Prokurora runa. Raksturojums………………………………..

VII. Vēsturisks pārskats………………………………………………….

VIII. Traktats par Smerdjakovu………………………………………

IX. Psicholoģija pilnās buras. Auļojošais trijjūgs. Proku

rora runas fināls ._………………………………………………..

X. Aizstāvja runa. Nūja ar diviem galiem …. XI. Naudas nav bijis. Laupīšana nav notikusi . . . XII. Un arī slepkavība nav notikusi……………………………………………………………………………………

XIII.     Baudkārie domās…………………………………………………..

XIV.    Zemnieciņi paliek pie sava………………………………………

EPILOGS

I. Projekti glābt Mitju………………………

II. Uz brītiņu meli kļūst patiesība . III. Iļjušiņa bēres. Runa pie akmens .

Ф. М. Достоевский БРАТЬЯ КАРАМАЗОВЫ Роман

Государственное издательство художественной литературы Москва 1958

Латвийское государственное издательство Художник М. Карпенко

Па латышском языке *

Dostojevskis Fjodors Michaila d. BRĀĻI KARAMAZOVI

Redaktore T. Jarmolinska. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Techniskais redaktors V. Freimanis. Korektores R. Runcis, A. Smite. Nodota salikšanai 1958. g. 14. martā. Parakstīta iespiešanai 1958. g. 16. maijā. Papīra formāts 61X86»/i«. 51,38 fiz. iespiedi.; 51,38 uzsk. iespiedi.; 51,95 izdevn. 1.

Metiens 20000 eks. Maksā 15 rbj. 05 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 10614/1355. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pašūt. Nr. 367.

[1] Tos vajadzētu izdomāt. (Franču vai.)

[2] īsts bruņinieks! (Franču vai.)

[3] ievēro labi! (lat. vai.)

[4] tas viss ir cūcība. (franču vai.)

[5] viņā ir kaut kas no pirona. (franču vai.)

10 — Brāļi Karamazovi

[6] tas ir traģiski (franču vai.).

[7] s — krievu valodā īpatnēja, netulkojama partikula (saīsināts vārds сударь), ko var pielikt galā jebkuram nozīmīgam vārdam, piešķirot ar to runai pieklājības, pazemības vai lišķības (pirmsrevolūcijas laikā), nereti arī joka nokrāsu. (Tulkotāja piezīme.)

[8] ticības apliecinājumi (franču vai.).

[9] parizes dievmātes katedrale. (red. piezīme.)

[10] «visusvētās un žēlsirdīgās jaunavas Marijas taisnīgais spriedums». (Franču vai.)

[11] iznesot mirušo mūku vai schimnieku (no celles uz dievnamu un pēc miroņa apstāvēšanas no dievnama uz kapsētu), dzied pantus: «Kādas sadzīves baudas iznīcībai nav pakļautas?» Bet, ja nelaiķis bijis hieroschimonachs, tad dzied kanonu «Mans palīgs un aizstāvis, kas mani glābj..

[12] scit pirons dus, kurš neljija nekas, pat akadēmiķis viņš nebija. (Franču vai.)

[13] nē-nē, diezgan (franču vai.).

[14] sievietes ada (franču vai.).

[14] Šī jaukā persona (franču vai.).

[15] jūs taču saprotat, šis notikums un jūsu tētiņa briesmīgā nāve. (Franču vai.)

[16] kurš tuvojas piecdesmitajiem (franču vai.).

[17] tas ir brīnišķīgi (franču vai ).

[18] tns ir cildeni, tas ir skafsti (franču vai.).

[19] tas ir bruņnieciski (franču vai.).

[20] esmu sātans un domāju, ka nekas cilvēcīgs man nav svešs. (Lat. vai.)

[21] tas ir kas jauns, vai nav fiesa? (franču vai.)

[22] kāda ideja! (franču vai.)

[23] velna nav (franču vai.)."

[24] es domāju, tātad es esmu (franču vai.).

[25] ai mans tēvs! (franču yal.)

[26] tas viņam sniedz tik lielu baudu un man nesagadā nekādu grūtību! (Franču vai.)

[27] ak, tas taču ir muļķīgi! (franču vai.).

[28] vai kungs arī zina, kāds ārā laiks? tādā pat suni nedzen ārā .. (Franču vai.)

[29] mīklas atminējums (franču vai.).

gars (vācu vai.).

[32] pec manis kaut ūdensplūdi. (Franču vai.)

Content

Dostojevskis Fjodors Brāļi Karamazovi

NO AUTORA

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ GRĀMATA KĀDAS ĢIMENES STĀSTS

I Fjodors Pavlovičs Karamazovs

II Ticis vaļā no pirmā dēla

III Otrā laulība un otrie bērni

IV Trešais dēls Aļoša

V Svetnieki

OTRĀ GRĀMATA NEKAUTRĪGI VIESI

I Klosteri

II Vecais āksts

III Ticīgās sieviņas

IV Mazticīga daina

VI Kādēļ tāds cilvēks dzīvo!

VII Seminarists-karjerists

VIII Skandals

TREŠA GRĀMATA BAUDKĀRIE

I Kalpu galā

II Smerdeļu Līzbete

III Dedzīgās sirds grēksūdze Pantos

IV Dedzīgās sirds grēksūdze Anekdotēs

V Dedzīgās sirds grēksūdze

VI Smerdjakovs

VII Kontroverse

VIIĪ Pie konjaka glāzītes

IX Baudkārie

X Abas kopā

XI Vēl viena zaudēta reputācijā

OTRA DAĻA

CETURTA GRĀMATA MOKU LĒKMES

I Teraponta tēvs

II Pie tēva

III Ielaidies ar skolniekiem

IV Pie Chochlakovām

V Moku lēkmes viesistabā

VI Moku lēkme būdā

VII Un tīrā gaisā

PIEKTĀ GRĀMATA PRO UN CONTRA

I Noruna

II Smerdjakovs ar ģitāru

III Brāļi iepazīstas

IV Dumpis

V Lielinkvizitors

VI Pagaidām vēl ļoti neskaidra

VII «Ar gudru cilvēku ari parunāt interesanti»

SESTĀ GRAMATA KRIEVU MŪKS

I Svētnieks Zosima un viņa viesi

II

III No svētnieka Zosimas pārrunām un pamācībām

TREŠA DAĻA

SEPTĪTĀ GRĀMATA AĻOŠA

I Trūdu smaka

II Tāds brītiņš

III Sīpoltiņš

IV Kāna Galilejā

ASTOTĀ GRĀMATA MITJA

I Kuzma Samsonovs

II Putnusuns

III Zelta raktuves

IV Tumsa

V Pēkšņa apņemšanas

VI Pats braucu!

VII Bijušais un neapstrīdamais

VIII Murgi

DEVĪTĀ GRĀMATA IEPRIEKŠĒJA IZMEKLĒŠANA

I Ierēdņa Perchotina karjeras sākums

II Trauksme

III Dvēseles moku ceļš. Pirmā mocība

IV Otrā mocība

V Trešā mocība

VI Prokurors pieķer Mitju

VII Mitjas lielais noslēpums. Izsvilpa

VIII Liecinieku nopratināšana. Bērneņš

IX Mitju aizved

CETURTA DAĻA

DESMITĀ GRĀMATA PUISĒNI

I Kola Krasotkins

II Bērni

III Skolnieks

IV Žukiņš

V Pie Iljušas gultiņas

VI Agra attīstība

VII Iļjuša

VIENPADSMITĀ GRĀMATA BRĀLIS Ivans Fjodorovics

I Pie Grušiņas

II Slima kajiņa

III Velnēns

IV Himna un noslēpums

V Tu neesi, tu neesi!

VI Pirmā tikšanās ar Smerdjakovu

VII Otrais gājiens pie Smerdjakova

VIII Trešā un beidzamā tikšanās ar Smerdjakovu

IX Velns. Ivana Fjodoroviča murgi

X «To viņš sacīja!»

DIVPADSMITA GRAMATA tiesas KĻŪDA

I Liktenīgā diena

II Bīstami liecinieki

III Medicīniskā ekspertīze un viena mārciņa riekstu

IV Laime uzsmaida Mitjam

V Pēkšņa katastrofa

VI Prokurora runa. Raksturojums

VII Vēsturisks pārskats

VIII Traktats par Smerdjakovu

IX Psicholoģija pilnās burās. Auļojošais trijjūgs. Prokurora runas fināls

X Aizstāvja runa. Nūja ar diviem galiem

XI Naudas nav bijis. Laupīšana nav notikusi

XII Un ari slepkavība nav notikusi

XIII Baudkārie domās

XIV Zemnieciņi paliek pie sava

EPILOGS

i Projekti glābt Mitju

II Uz brītiņu meli kļūst patiesība

III Iļjušiņa bēres. Runa pie akmens

SATURS