Dostojevskis Fjodors

Kopoti raksti 10 sējumos I Sējums. Romāni un stāsti 1846-1848

Fjodors Dostojevskis

KOPOTI raksti 10 sējumos I SĒJUMS Romāni un stāsti 1846-1848

F. M. Dostojevskis. Mākslinieks V. Perovs, 1872. g.

F. M. Dostojevskis. Mākslinieks К. Trutovskis, 1847. д.

Rakstnieka brālis M. M. Dostojevskis. Mākslinieks K. Trutovskis,

1847. g.

Maskava. Marijas slimnīca trūcīgajiem. Sīs slimnīcas kreisajā spārnā atradās rakstnieka vecāku dzīvoklis.

Pēterburga. Galvenā inženieru skola, kurā mācījās F. Dostojevskis.

NABAGA ĻAUDIS

ROMĀNS

F. Dostojevska romāna «Nabaga ļaudis» ilustrācija. Vecais Pokrovskis skrien aiz dēla zārka. Mākslinieks N. Karuzins, deviņdesmito gadu sākums.

Ak, pasaku vāceles! Vajadzētu uzrakstīt kaut ko derīgu, patīkamu, jūsmīgu, bet nē, viņi tev visu dziļi noslēpto rok ārā! … Tādiem gan es aizliegtu rakstīt! Nu, pēc kā gan tas izskatās: tu lasi.., un gribot negribot sāc domāt — bet tūliņ arī visādas blēņas sakāpj galvā; es nu gan aizliegtu viņiem rakstīt; tik tiešām — pavisam aizliegtu.

Kņ. V. F. Odojevskis.

8. aprīlī

Mana visudārgā Varvara Aleksejevna!

Vakar biju laimīgs, bezgala laimīgs, neizsakāmi laimīgs! Kaut reizi dzīvē jūs, tāda spītniece, mani paklausījāt. Vakarā, tā ap pulksten astoņiem, pamostos (jūs jau zināt, labulīt, ka man patīk vienu otru stundiņu pēc darba nosnausties), sameklēju sveci, sadabūju papīru, noasinu spalvu, piepeši neviļus paceļu acis — nudien, sirds man tīri vai salēcās! Tātad jūs bijāt sapratusi, ko vēlējos, ko mana nabaga sirds bija vēlējusies! Redzu, aizkara stūrītis jūsu logā atliekts un aizsprausts aiz balzamīnes podiņa akurātiņ tā, kā biju jums toreiz ieminējies; man pat likās, ka ari jūsu sejiņa būtu pazibējusi logā un jūs no savas istabiņas būtu paraudzījusies uz mani, ka ari jūs par mani domājat. Un cik man bija nepatīkami, manu dūjiņ, ka es jūsu piemīlīgo sejiņu nevarēju labi saskatīt! Bija laiks, labulīt, kad ari es vēl visu skaidri saredzēju. Vecumdienas nav prieka dienas, mana dārgā. Tā, lūk, arī tagad acu priekšā viss it kā apmiglojas; tikko vakaros pastrādā, kaut ko uzraksta, no rītiem acis tā sasarkušas un asaro, ka kļūst pat neērti no citiem. Tomēr manās iedomās tā vien iemirdzējās jūsu smaidiņš, manu eņģelīt, jūsu labiņais, piemīlīgais smaidiņš; un ap sirdi man bija tieši tāpat kā toreiz, kad jūs noskūpstīju, Vareņka, — atceraties, eņģelīt? Vai zināt, dūjiņ manu, man pat likās, ka jūs tā kā būtu padraudējusi ar pirkstiņu. Vai tā bija, nerātnīt? Katrā ziņā visu to sīki jo sīki aprakstiet savā vēstulē!

Nu, bet kāda jums liekas mūsu izdoma, Vareņka, ar aizkaru? Ļoti jauka, vai ne? Vai nu sēžu pie sava darba, vai liekos gulēt, vai pamostos, vienmēr zinu, ka arī jūs tur par mani domājat, mani atceraties un pati esat vesela un jautra. Ja aizvelkat aizkaru, tātad — ar labu nakti, Makar Aleksejevič, laiks iet gulēt! Atvelkat — nu, tad labrīt, Makar Aleksejevič, kā gulējāt, vai arī: kā jums ar veselību, Makar Aleksejevič? Kas attiecas uz mani, tad, paldies dievam, esmu sveika un vesela! — Redziet, sirsniņ manu, cik veikli tas izdomāts; pat vēstuļu nevajag! Gudri, vai ne? Bet tā taču mana izdoma! Nu, vai neesmu izmanīgs tādās lietās, Varvara Aleksejevna?

Varu jums pastāstīt, Varvara Aleksejevna, manu draudziņ, ka visu nakti necerēti labi gulēju, par ko esmu ļoti apmierināts, kaut gan jaunos dzīvokļos sākumā parasti lāgā nenāk miegs; nav un nav gluži tā, kā vajag! Uzcēlos šodien kā spārnots cīrulītis — tik tīkami, tik jautri! Kas šodien par jauku rītu, labulīt! Mūsmājā atvēra logu, saulīte spīd, putniņi čivina, gaiss pilns pavasarīgu smaržu, un daba it kā atplaukst — nu, un tāpat arī viss pārējais tāds pats; viss tā kā jau pavasarī. Es pat šodien itin tīkami pasapņoju, un visi mani sapņi bija par jums, Vareņka. Es salīdzināju jūs ar putniņu gaisā, kas radīts cilvēkam par prieku un dabai par rotu. Pie tam arī iedomāju, Vareņka, ka mums, cilvēkiem, kas dzīvojam raizēs un uztraukumos, jāapskauž debesu putnu bezrūpīgā un nevainīgā laime, — nu, un viss pārējais tieši tāds pats, tas ir, es visu laiku tā aplinkus salīdzināju. Man, Vareņka, te ir kāda grāmatiņa, tajā viss tāpat aprakstīts, viss tas pats sevišķi sīki. Es tādēļ rakstu, labulīt, ka sapņi mēdz būt ļoti dažādi. Bet tagad pavasaris, tad arī domas tādas tīkamas, asas, ierosinošas un sapņi maigi, viss it kā rožainā gaismā. Tāpēc arī visu šo uzrakstīju; patiesībā gan esmu visu ņēmis no tās grāmatiņas. Tur sacerētājs izsaka tādu pašu vēlēšanos pantos, viņš raksta:

Kāpēc gan neesmu putns, laupītājputnsl

Nu, un tā tālāk. Tur vēl ir dažādas domas, bet dievs ar tām! Kur gan jūs šorīt gājāt, Varvara Aleksejevna? Vēl nebiju saposies iet uz darbu, bet jūs jau izspurdzāt no istabas un pārgājāt pāri pagalmam tāda jautra, patiesi kā pavasara putniņš. Cik man bija līksms prāts, uz jums raugoties! Ak, Vareņka, Vareņka, neskumstiet; asaras bēdās nelīdz; to zinu, labulīt, to zinu no savas dzīves. Tagad jums ir miers un arī veselība mazliet uzlabojusies.— Nu, ko dara jūsu Fedora? Ak, cik viņa laba sieviete! Jūs man, Vareņka, atrakstiet, kā jūs tagad ar viņu satiekat un vai esat ar visu mierā. Fedora gan ir mazliet īdzīga, bet jūs to neievērojiet, Vareņka. Dievs ar viņu! Viņa ir tik laba.

Esmu jums jau rakstījis par Terēzi — arī laba un uzticama sieviete. Bet kā es biju uztraucies par mūsu vēstulēm! Kā tās tiks nodotas? Taču te dievs mums par laimi atsūtīja Terēzi. Viņa ir laba, maiga, klusa. Bet mūsu saimniece taisni nežēlīga. Izdzen viņu darbos līdz pēdējam — kā vecu kraķi.

Ak, kādā alā esmu iekļuvis, Varvara Aleksejevna! Nu, tas tik ir dzīvoklis! Agrāk, kā jūs zināt, es taču dzīvoju klusi kā pelīte, rāmi, mierīgi, tā, ka dažreiz pat mušu var dzirdēt laižamies. Bet te troksnis, klaigas, jezga! Jūs taču vēl nezināt, kā šeit izskatās. Iedomājieties, teiksim, garu gaiteni, pavisam tumšu un netīru. Gaiteņa labajā pusē tikai siena, bet kreisajā — durvis un atkal durvis, tieši kā viesnīcā, istabas rindā vien. Nu, lūk, šīs istabas īrē, tās ir mazas istabiņas; katrā tādā dzīvo pa divi, pa trīs. Par kārtību nejautājiet — Noasa šķirsts! Taču, liekas, cilvēki ir labi, visi tādi izglītoti, mācīti. Ir kāds ierēdnis (viņš strādā kaut kur literatūras nozarē), daudz lasījis; runā gan par Homēru, gan par Brambeusu, gan citiem sacerētājiem, par visu runā — gudrs cilvēks. Dzīvo arī divi virsnieki, kas vienmēr spēlē kārtis. Dzīvo kāds mičmanis; dzīvo skolotājs, anglis. Pag, es jūs uzjautrināšu, labulīt, nākamajā vēstulē es tos satīriski aprakstīšu — tas ir, kādi viņi izskatās, — visos sīkumos. Mūsu saimniece — ļoti maza un netīra večiņa — cauru dienu staigā rītakurpēs un rītakleitā un cauru dienu kliedz uz Terēzi. Es dzīvoju virtuvē, bet daudz pareizāk būtu, ja izteiktos, lūk, tā: līdzās virtuvei ir kāda istaba (bet šeit man jāpiezīmē, ka virtuve ir tīra, gaiša, ļoti laba), neliela istabiņa, tāds vienkāršs kaktiņš… vai vēl labāk būtu teikt — virtuve ir liela, ar trim logiem, un mana istaba atdalīta no tās ar starpsienu, tā ka liekas, it kā būtu vēl viena atsevišķa istaba; visai plaša, ērta, arī logs ir, — vārdu sakot, viss ļoti ērti. Tāds, redziet, ir mans kaktiņš! Bet jūs, labulīt, nedomājiet tikai, ka te būtu kaut kas savāds, kaut kas neizprotams, ka tā būtu virtuve! Tātad šai atsevišķajā istabiņā es dzīvoju, bet tas neko nekait; no visiem savrup dzīvoju, klusiņām, pamazītiņām dzīvoju. Man ir gulta, galds, kumode, pāris krēslu, piekāru arī svētbildi. Tiesa, ir jau arī labāki dzīvokļi — varbūt pat daudz labāki, bet galvenais taču ir ērtība, es visu to tikai ērtības labad, nedomājiet, ka kaut kā cita dēļ. Iepretī, pāri pagalmam, jūsu logs, bet pagalms šauriņš — ieraudzīšu jūs, garām ejot, un man, sērdienim, kļūs priecīgāk; turklāt te arī lētāk. Mūsu mājā pati sliktākā istaba,kopā ar uzturu maksā trīsdesmit piecus rubļus papīrnaudā. Tas man nav pa kabatai! Bet mans dzīvoklis maksā tikai septiņus rubļus papīrnaudā un uzturs — piecus sudraba rubļus: tā nu sanāk divdesmit četri ar pusi, kamēr agrāk maksāju apaļus trīsdesmit un tāpēc arī daudz ko sev neatļāvos; tēju dzēru tikai retumis, bet tagad, redziet, ietaupu ir tējai, ir cukuram. U11 vai zināt, mana mīļā, kauns nedzert tēju; šeit visi pārtikuši ļaudis, tāpēc arī kauns. Svešo cilvēku dēļ to dzeru, Vareņka, pieklājības dēļ, labā toņa dēļ; bet man pašam vienalga, es neesmu kārumnieks. Padomājiet vien — kabatas nauda taču arī cik necik vajadzīga, nu, kaut kādi zābaki, kāds drēbju gabaliņš, — vai tad vēl kas atliek? Tā visa mana alga! Bet es nekurnu, esmu apmierināts. Man pietiek. Jau vairākus gadus pieticis; gadās arī apbalvojumi. — Nu, sveiki, manu eņģelīt! Esmu jums nopircis pāris balzamīņu podiņu un ģerāniju — tas nemaksā daudz. Jums varbūt arī rezēdas patīk? Nopirkšu arī rezēdas, atrakstiet; nu, rakstiet, cik vien iespējams sīkāk. Tomēr neiedomājieties nezin ko un neuztraucieties, labulīt, par mani, ka es tādu istabu esmu noīrējis. Nē, tikai ērtības labad to darīju, tikai ērtība mani uz to pavedināja. Es taču, labulīt, krāju naudu, noguldu, man ir sava naudiņa. Jūs neskatieties uz to, ka es esmu tāds lēnīgs, ka, liekas, ne mušu nevaru no deguna nodzīt. Nē, labulīt, neesmu ar pliku roku ņemams, un raksturs man ir tieši l.tds, kāds nosvērtas un stingras dabas cilvēkam piederas. Sveika, sveika, manu eņģelīt! Tā nu esmu jums visu par sevi izklāstījis gandrīz uz divām lapām, sen jau laiks doties uz iestādi. Skūpstu jūsu pirkstiņus, labulīt, un palieku jūsu pazemīgais kalps un uzticamais draugs

Makars Devuškins.

P. S. Vēl ko palūgšu: atbildiet, manu eņģelīt, cik sīki vien iespējams. Nosūtu jums, Vareņka, arī mārciņu konfekšu; ēdiet tās vesela, bet, dieva dēļ, neraizējieties par mani un neņemiet ļaunāl Nu tad ardievu, labulīt!

8. aprīli

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Vai zināt, ka man vajadzēs beidzot ar jums pamatīgi sastrīdēties? Zvēru jums, labais Makar Aleksejevič, ka man gaužām grūti pieņemt jūsu dāvanas. Es taču zinu, ko tās jums nozīmē, kādus ierobežojumus un kādu atteikšanos no visnepieciešamākā. Cik reižu esmu jums jau teikusi, ka man nekā, itin nekā nevajag, ka nespēju jums atlīdzināt par visām tām labdarībām, ar ko jūs mani līdz šim esat apveltījis. Un kam man šīs puķes? Nu, balzamīnes vēl nekas, bet kāpēc tā ģerānija? Jāizsaka tikai neuzmanīgi viens vārds, kā, piemēram, par to ģerāniju, un jūs tūliņ to nopērkat. Droši vien tā dārga? Bet kādi tai skaisti ziedi! Koši sarkani, ar krustiņiem. Kur jūs dabūjāt tik jauku ģerāniju? Es to noliku loga vidū, visredzamākajā vietā; uz grīdas nolikšu solu, bet uz sola salikšu vēl citas puķes, tikai pagaidiet, kamēr es pati kļūšu bagāta! Fedora nevar vien nopriecāties; tagad mūsu istabiņā ir gluži kā paradīzē — tīrs, gaišs! Nu bet kāpēc jums vajadzēja sūtīt konfektes? Patiesi, es tūliņ no vēstules uzminēju, ka ar jums nav kaut kas tā, kā vajadzētu, — gan paradīze, gan pavasaris, gan smaržas dvesmo un putniņi čivina. Kas tad nu, es nodomāju, vai tik nebūs arī dzejoļi? Patiesi, jūsu vēstulē trūkst vēl tikai dzejoļu, Makar Aleksejevič! Gan maigas izjūtas, gan rožaini sapņi — viss tur ir! Par aizkaru man nemaz neienāca prātā, tas droši vien pats bija aizķēries, kad pārvietoju puķu podus; tā ja!

Ak, Makar Aleksejevič! Lai ko jūs teiktu, lai kā aprēķinātu savus ienākumus, gribēdams mani piemānīt un paradīt, ka visu izdodat tikai savām vajadzībām, no manis tomēr neko nenoslēpsiet. Skaidrs, ka jūs arī pašu nepieciešamāko sev atraujat manis dēļ. Kā jums, piemēram, ienāca prātā noīrēt tādu istabu? Jums taču tur nav miera, jūs traucē; jums tur ir šauri, neērti. Jums patīk būt vienam, bet kas tik tur nav ap jums! Un jūs taču varētu dzīvot daudz labāk, spriežot pēc algas. Fedora saka, ka agrāk jūs esot dzīvojis nesalīdzināmi labāk nekā tagad. Vai tiešām jūs visu mūžu esat dzīvojis tādā vientulībā, nabadzībā, bez prieka, bez draudzīga, laipna vārda, īrējot kaktiņu pie svešiem cilvēkiem? Ak, labais draugs, kā man jūsu žēl! Taupiet kaut jel savu veselību, Makar Aleksejevič! Jūs sakāt, ka acis kļūstot vājas, nu, tad nerakstiet sveces gaismā — kāpēc jāraksta? Jūsu centība darbā droši vien ari tāpat priekšniekiem zināma.

Vēlreiz jūs lūdzu, netērējiet manis dēļ tik daudz naudas. Zinu, ka mani mīlat, bet jūs taču neesat bagāts … Es arī piecēlos šodien priecīga. Jutos tik labi; Fedora jau sen bija sākusi strādāt, arī man viņa pagādājusi darbu. Es tā priecājos; aizgāju tikai nopirkt zīda diegus un tūliņ ķēros pie darba. Visu rītu man bija tik viegli ap sirdi, biju tik jautra! Bet tagad atkal uzmācas drūmas domas, kļūst skumji; sirds pavisam sasāpējusi.

Ak, kas būs ar mani, ko gan liktenis būs man lēmis! Cik smagi, ka esmu tādā neziņā, ka man nav nākotnes, ka nevaru pat ne iedomāties, kas ar mani turpmāk notiks. Par pagātni pat domāt baigi. Tur tādas bēdas, ka sirds vai pušu plīst, atceroties vien. Mūžam man būs jāraud ļauno cilvēku dēļ, kas mani pazudinājuši!

Metas krēsla. Laiks ķerties pie darba. Gribēju jums vēl daudz ko rakstīt, bet nav laika, darbam drīz jābūt gatavam. Jāsteidzas. Zināms, vēstules ir laba lieta; tad nav tik garlaicīgi. Bet kāpēc jūs pats nekad neainākat pie mums? Kāpēc gan tā, Makar Aleksejevič? Tagad taču dzīvojam tik tuvu, un kāds brīvāks brītiņš jums ari dažreiz atliek. Atnāciet, lūdzu! Es redzēju jūsu Terēzi. Viņa izskatās pavisam slima; man bija viņas tik žēl; iedevu viņai divdesmit kapeikas. Jā, gandrīz būtu piemirsusi: katrā ziņā uzrakstiet cik iespējams sīki visu par savu dzīvi. Kas tie par ļaudīm, kuri tur pie jums dzīvo, un vai labi ar tiem satiekat? Man ļoti gribas visu to zināt. Pielūkojiet — katrā ziņā uzrakstiet! Šodien jau tīšām atliekšu stūriti. Liecieties agrāk gulēt; vakar līdz pusnaktij redzēju pie jums gaismu. Nu, sveiki! Šodien tik skumji, tik sēri, tik bēdīgi! Redzams, tāda diena pagadījusies. Ardievu!

Jūsu Varvara Dobroselova.

8. aprīlī

Cienījamā Varvara Aleksejevna!

Jā, labulīt, jā, mana dārgā, kādu gan dieniņu man, n<ibaga bēdulim, nācies piedzīvot! Jā, jums paticis pazoboties par mani, tādu večuku, Varvara Aleksejevna! Saprotams, pats esmu vainīgs, caur un cauri vainīgs! Nevajadzēja ar sirmu galvu — vecumdienās sākt vieglprātīgas mīlas dēkas… Un vēl ko teikšu, labulīt: cilvēks dažreiz ii d:vains, ļoti dīvains. Ak tu dieviņ! Ko gan reizēm nesarunā, kur reizēm nenokļūst! Bet kas galu galā iznāk, kas no tā visa iznāk? Nu gluži it nekas, tikai tādas blēņas, ka lai dievs pasarga! Es, labulīt, nedusmojos, tikai ļoti nepatīkami visu to atcerēties, nepatīkami, ka esmu rakstījis jums tik puķaini un muļķīgi. Arī uz darbu šodien aizgāju lepns kā pāvs, sirds bija sajūsmas pilna. Ne no šā, ne no tā likās, it kā būtu svētku diena; līksmi bija! Ķēros tik dūšīgi pie papīriem — bet kā tas viss vēlāk beidzās! Pēc tam kad tā labi pārdomāju, viss izrādījās, kā parasts, — ir pelēcīgs, ir patumšs. Tie paši tintes traipi, lie paši galdi un papīri, un arī es tāds pats vien — kāds bijis, tāds palicis, — kāpēc gan man vajadzēja sēsties Pegazam mugurā? Un no kā tas viss bija radies? Tāpēc, ka saulīte atspīdēja, ka debesis noskaidrojās! Vai tiešām tāpēc? Un kas tās nu par smaržām, kad mūsu pagalmā zem logiem diezin kas vēl notiek! Zināms, man viss tas tik aiz muļķības tā šķitis. Bet gadās taču kādreiz cilvēkam maldcties arī pašam savās jūtās un samuldēt nez ko. Tas viss tikai aiz pārmērīga un muļķīga sirds satraukuma. Uz mājām nenācu, kā parasts, bet ar pūlēm pārvilkos; ne no šā, ne no tā sāka sāpēt galva; tas viss, zināms, sakarā ar to pašu. (Muguru vējš bija sapūtis, vai?) Biju kā nelga sajūsminājies par pavasari un izgājis plānajā mētelī. Bet par manām jūtām jūs esat maldījusies, mana dārgā! Manu jutu uzplūdumu pavisam citādi esat sapratusi. Mani bija pārņēmusi tēvišķīga sirsnība, vienīgi gluži tēvišķīgā sirsnība, Varvara Aleksejevna; tāpēc ka esmu jums tikpat kā tēvs jūsu grūtajā bārenes dzīvē; saku to no sirds, no tīras sirds, kā tuvinieks. Lai nu būtu kā būdams, taču radinieks jums esmu, kaut arī patāls, kā paruna saka — tāds pateku tāpiņš, tomēr radinieks un tagad vistuvākais radinieks un aizbildnis; jo tur, kur visdrīzāk varējāt meklēt aizstāvjus un palīdzību, jūs atradāt nodevību un pārestības. Bet, kas uz dzejolīšiem attiecas, tad teikšu jums, labulīt, ka man vecumdienās neklājas noņemties ar dzejoju sacerēšanu. Dzejoļi ir blēņas! Par dzejolīšiem arī skolās tagad bērnus per . .. Lūk, kā, mana dārgā!

Ko jūs man tur rakstāt, Varvara Aleksejevna, par ērtībām, par mieru un vēl par daudz ko citu? Labulīt, es neesmu izlepis un izvēlīgs; nekad neesmu dzīvojis labāk kā tagad; kāpēc man vecumdienās vēl dižoties? Esmu paēdis, apģērbies, apautām kājām; ko tad man vēl vajag! Neesmu no grāfu cilts! Mans tēvs nebija muižnieku kārtas, un, lai gan viņam bija ģimene, taču ienākumu vēl mazāk nekā man. Neesmu nekāds luteklītis! Tomēr, taisnību sakot, vecajā dzīvoklī man viss bija daudz labāk, ērtāk, labulīt. Protams, arī mans tagadējais dzīvoklis labs, dažā ziņā šeit pat priecīgāk un, ja jums patīk, — te lielāka dažādība; man pret to nav ko iebilst, bet agrākā dzīvokļa tomēr žēl. Mēs, vecie, tas ir, padzīvojušie ļaudis, pierodam pie vecajām lietām kā pie kaut kā tuva. Agrākais dzīvoklītis bija, ziniet, gluži maziņš; sienas .. . nu, kā lai saka! Sienas bija kā jau visas sienas, ne jau tas ir pats galvenais, bet, lūk, atmiņas par visu manu agrāko dzīvi mani skumdina .. . Savāda lieta — tik smagi, bet atmiņas it kā būtu patīkamas. Pat tas, kas bijis slikts, par ko dažkārt esmu skaities, arī tas atmiņās it kā nošķiras no sliktā un manā fantāzijā tēlojas gluži pievilcīgs. Klusi mēs tur dzīvojām, Vareņka, es un mana saimniece, vecenīte, nelaiķe. Lūk, šo savu vecenīti es vēl tagad pieminu ar skumjām! Viņa bija laba sieviete un daudz neņēma par dzīvokli. Viņa parasti adīja ar aršīnu gariem irbuļiem no lupatiņām dažādas segas; ar to vien nodarbojās. Mēs dedzinājām kopēju uguni, pie viena galda strādājām. Viņai bija mazmeitiņa Maša — atminos viņu vēl kā bērnu, — tagad meitenei būs gadu trīspadsmit. Bija draiska, jautra, mūs allaž smīdināja; tā mēs trijatā dzīvojām, Parasti garā ziemas vakarā sasēžamies ap apaļo galdu, padzeram tēju un tad ķeramies pie darba. Bet večiņa, lai Mašai nebūtu garlaicīgi un lai viņa, draiskule, neaušotos, mēdza stāstīt pasakas. Un kas tās bija par pasakām! Ne tikai bērnam, arī prātīgam pieaugušam cilvēkam ko nenoklausīties. Tā ja! Es mēdzu aizpīpēt un dažkārt l.i aizrāvos klausīdamies, ka pat darbu aizmirsu. Bet bērns, mūsu draiskule, k|ūst domīga: atbalsta rožaino vaidziņu pret rociņu, paver savu skaisto mutīti un, līdz ko kāda baiga pasaka, tā spiestin spiežas pie vecītes. Bet inums tīkami uz viņu lūkoties; pat nemanām, kā svece izdeg, nedzirdam, kā ārā brīžiem kauc vētra un griežas putenis. Labi dzīvojām, Vareņka; un tā nodzīvojām kopā gandrīz divdesmit gadu. — Ak, kā nu aizpļāpājos! Jums varbūt tas, ko stāstu, nemaz nepatīk, un man arī atcerēties nav tik viegli. It īpaši tagad — mijkrēslī. Terēze ņemas pa virtuvi; man sāp galva, arī mugura mazliet sāp, un domas tādas dīvainas, it kā arī tās sāpētu; skumji man šodien, Vareņka! — Ko gan jūs rakstāt, mana dārgā? Kā lai eju pie jums? Dūjiņ manu, ko tad teiks ļaudis? Vajadzēs taču iet pāri pagalmam, mājas ļaudis pamanīs, izprašņās — sāksies valodas, visādas tenkas, tie sapratīs visu pēc sava prāta. Nē, manu eņģelīt, labāk palūkošos uz jums rītvakar dievkalpojumā; tas būs prātīgāk un mums abiem nekaitīgāk. Neņemiet ļaunā, labulīt, ka esmu jums uzrakstījis tādu vēstuli; pārlasīju un redzēju, ka viss tik nesakarīgi. Es, Vareņka, esmu vecs, neskolots cilvēks; ko launības dienās neesmu iemācījies, tas tagad galvā neiet, kaut arī sāktu no jauna mācīties. Atzīstos, labulīt, neesmu nekāds meistars rakstos un zinu arī bez svešu cilvēku piezīmēm un zobgalībām, ka, gribēdams uzrakstīt kaut ko sevišķu, samelsīšu niekus. — Redzēju jūs šodien pie loga, redzēju, kā aizvilkāt aizkaru. Sveika, sveika, lai dievs jūs sargā! Ardievu, Varvara Aleksejevna!

Jūsu nesavtīgais draugs Makars Devuškins.

P. S. Es, mana dārgā, tagad ne par vienu satīras nerakstu. Esmu kļuvis par vecu, mīļā Varvara Aleksejevna, lai gar citiem zobus trītu! Arī mani sāks izsmiet, ja es par citiem zobošos. Ziniet, kā krievu paruna saka: kas otram bedri rok — pats tur iekrīt.

9. aprīlī

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Kā jums nav kauna, mans draugs un labdari Makar Aleksejevič, tā bēdāties un gražoties! Vai tiešām esat apvainojies? Ak, es bieži esmu neuzmanīga, bet nedomāju, ka jūs manus vārdus uzņemsiet kā dzēlīgu joku. Varat būt pārliecināts, ka nekad neuzdrošināšos zoboties par jūsu gadiem un par jūsu raksturu. Tas viss noticis manas aušības dēļ, bet vēl vairāk tāpēc, ka man briesmīgi garlaicīgi, un aiz garlaicības var nez ko izdarīt. Bet man likās, ka jūs pats savā vēstulē esat gribējis pazoboties. Man kļuva ļoti skumji, kad sapratu, ka esat ar mani nemierā. Nē, mans labais draugs un labdari, jūs maldīsieties, ja domāsiet, ka esmu nejūtīga un nepateicīga. Es savā sirdī protu novērtēt visu, ko jūs manā labā esat darījis, aizsargādams mani no ļauniem cilvēkiem, no viņu vajāšanas un ienaida. Es mūžam lūgšu par jums dievu, un, ja manu lūgšanu dievs sadzirdēs, ja debesis to uzklausīs, tad jūs būsiet laimīgs.

Es šodien jūtos ļoti nevesela. Brīžiem man karsti, brīžiem auksti. Fedora par mani ļoti noraizējusies. Jūs veltīgi kautrējaties pie mums nākt, Makar Aleksejevič. Kas gan citiem par daļu! Mēs esam pazīstami, un ar to pietiek! Sveiki, Makar Aleksejevič! Vairāk man tagad nav ko rakstīt, un es arī nevaru, briesmīgi nelāgi jūtos. Vēlreiz lūdzu nedusmoties uz mani un nešaubīties par to pastāvīgo cieņu un draudzību, ar kādu man gods palikt par jūsu padevīgāko un paklausīgāko

Varvaru Dobroselovu.

12. aprīlī

Cienījamā Varvara Aleksejevna!

Ak, manu labulīt, kas jums lēcies! Jūs taču katrreiz mani tā pārbiedējat. Rakstu jums katrā vēstulē, lai jūs piesargātos, lai silti ģērbtos, lai sliktā laikā neizietu no mājas, lai jūs vispār uzmanītos, — bet jūs, manu eņģelīt, nemaz nedomājat mani paklausīt. Ak, manu dūjiņ, jūs izturaties gluži kā bērns! Jūs taču esat vājiņa, trausliņa kā smildziņa; es to zinu. Tiklīdz uzpūš kāda vēsmiņa, tūlīt arī sasirgstat. Tāpēc vajag piesargāties, pašai par sevi rūpēties, vairīties no briesmām un neapbēdināt un nesarūgtināt savus draugus.

Jūs, labulīt, teicāt, ka vēlaties sīki jo sīki uzzināt visu par manu dzīvi un manu apkārtni. Ar prieku steidzos izpildīt jūsu vēlēšanos, mana dārgā. Sākšu, mīlulīt, kārtības labad no paša sākuma. Pirmkārt, mūsu mājas galvenās ieejas kāpnes ir visai pieklājīgas; bet tikai galvenās — tīras, gaišas, platas, viss no čuguna un sarkankoka. Turpretim par sētas kāpnēm labāk neprasiet: tās ir netīras, mitras vītņu kāpnes ar izlauzītiem kāpieniem, un sienas tur tik taukainas, ka rokas līp klāt, kad pret tām atbalstās. Uz katra laukumiņa saliktas lādes, salauzti krēsli un skapji, izkārtas vecas skrandas, logi izsisti; vanniņas pilnas visādiem atkritumiem, mēsliem, gružiem, olu čaumalām un zivju pūšļiem; smaka nejauka… vārdu sakot, nelāgi.

Esmu jums jau aprakstījis istabu iedalījumu; tiesa, tas ir samērā ērts, bet gaiss tur smacīgs; nevar sacīt, ka būtu slikts, tomēr, ja tā var izteikties, kaut kāda tikko manāma, asi saldena puvuma smaka. Pirmais iespaids nepatīkams, taču tas nekas; ja pabūsiet pie mums kaut pāris minūšu, tad pieradīsiet, kā pie visa pierod, un vairs nejutīsiet, tāpēc ka arī pati piesātināsieties ar šo smaku, pievilksies arī drēbes un rokas — viss pievilksies ar to, tāpēc arī nemanīsiet. Pie mums ķivulīši ātri nobeidzas. Mičmanis nopirka jau piekto, nedzīvo mūsu gaisā — un cauri. Virtuve mums liela, plaša, gaiša. Tiesa, no rītiem, kad cep zivis vai gaļu, mazliet vairāk dūmu, viss pielaistīts un mitrs, turpretim vakaros tīrā paradīze. Virtuvē uz auklām arvien izžauta veca veļa; bet, tā kā mana istaba atrodas netālu, tas ir, turpat blakus virtuvei, tad veļas smaka mani mazlietiņ traucē; bet tas nekas; padzīvošu un pieradīšu.

Jau no agra rīta, Vareņka, pie mums sākas kņada: ceļas, staigā, dauzās, — ceļas visi, kam jāceļas, kas iet uz darbu vai arī tāpat savās gaitās; visi dzer tēju. Mēs lietojam saimnieces patvārus, to nav daudz, un tādēļ ievērojam rindu, bet, kas ar savu tējkannu iespraucas bez rindas, tam tūliņ mazgā galvu. Lūk, tā man gadījās pirmo reizi, jā … ko nu par to rakstīt! Šeit tad es ar visiem sapazinos. Vispirms iepazinos ar mičmani; tāds vaļsirdīgs, visu man izstāstīja: par tētiņu, par māmiņu, par māšoli, kas apprecējusies ar Tulas tiesas piesēdētāju, par

Kronštates pilsētu. Apsolīja mani visur un vienmēr atbalstīt un pat uzaicināja pie sevis uz tēju. Es viņu sameklēju tai pašā istabā, kur pie mums parasti spēlē kārtis. Tur man deva dzert tēju un gribēja, lai es katrā ziņā piedalītos viņu azartiskajā spēlē. Vai viņi par mani smējās, es nezinu, viņi paši bija spēlējuši cauru nakti un, kad es iegāju, vēl arvien spēlēja. Krīts, kārtis, tādi dūmi, ka acīs kož. Es negribēju spēlēt, un man tūliņ aizrādīja, ka es filozofējot. Pēc tam neviens ar mani vairs nerunāja; un es, taisnību sakot, par to priecājos. Neiešu vairs pie viņiem; tur jau azarts, tīrais azarts! Arī pie ierēdņa, kas ar literatūru nodarbojas, pa vakariem sapulcējas. Nu, bet tur ir labi, vienkārši, nevainojami un delikāti; viss ļoti smalki.

Nu, Vareņka, starp citu vēl piebildīšu, ka mūsu saimniece ir ļoti nejauka sieviete, īsta ragana. Jūs redzējāt Terēzi. Kas tad no viņas ir? Vāja, kā noplūkts, panīcis cālis. Mājās ir tikai divi kalpotāji: Terēze un Faldoni, saimnieces sulainis. Es nezinu, varbūt viņam ir vēl kāds cits vārds, bet viņš atsaucas arī uz šo; visi viņu tā sauc. Viņš ir kaut kāds soms, sarkanmatains, greizs, ar strupu degunu, rupjš; vienmēr lamājas ar Terēzi, gandrīz vai kaujas. Vispār jāsaka, ka nekāda labā dzīve te vis nav… Ka visi vienā laikā nakti aizietu gulēt un apklustu — tas nekad nenotiek. Mūžīgi kaut kur sēž un spēlē, bet dažreiz notiek arī kas tāds, ka pat neērti stāstīt. Tagad jau tomēr esmu apradis, bet brīnos, ka tādā kņadā spēj dzīvot pat ģimenes cilvēki. Kāda nabadzīga ģimene īrē no mūsu saimnieces istabu, tikai tā neatrodas blakus citām istabām, bet otrā pusē — stūri, savrup. Klusi ļaudis. Par viņiem neviens nekā nedzird. Dzīvo vienā atsevišķā istabiņā. Viņš ir ierēdnis bez darba, no dienesta par kaut ko atlaists pirms septiņiem gadiem. Viņa uzvārds ir Gorškovs; tāds sirms, maziņš; staigā tik notaukotās, nodilušās drēbēs, ka žēl skatīties, — kur nu, daudz sliktākās par manējām! Tāds nožēlojams, izdilis (mēs reizēm ar viņu gaitenī satiekamies); ceļgali viņam dreb, rokas dreb, galva dreb — vai no kādas slimības, vai, dievs to zina; nedrošs, no visiem baidās, izvairās; es jau parasti esmu kautrīgs, bet viņš — vēl kautrīgāks. Ģimene viņam arī ir — sieva un trīs bērni. Vecākais, puisēns, pilnīgi atsities tēvā, tāds pats vājiņš. Sieva — vēl tagad manāms — kādreiz bijusi glīta; staigā, nabadzīte, nožēlojamās skrandās. Viņi, kā dzirdēju, esot saimniecei parādā; tā izturas pret viņiem ne visai laipni. Dzirdēju arī, ka Gorškovam |MŠam esot kādas nepatikšanas, kuru dēļ viņš zaudējis vietu… prāva ne prāva, tiesa ne tiesa vai ari izmeklēšana — īsti nevaru jums pateikt. Viņi ļoti nabagi, ak tu kungs dievs! Vienmēr pie viņiem istabā klusi un mierīgi, il kā neviens tur nedzīvotu. Pat bērnus nedzird. Un nekad nav manīts, ka bērni kādreiz būtu paspēlējušies, padraiskojušies, bet tā jau nav laba zīme. Reiz man vakarā gadījās iet gar viņu durvīm; tai brīdī mājā bija neparasts klusums; izdzirdu it kā iešņukstēšanos, tad čukstus, tad atkal elsas, likās — kāds raudātu, bet tik klusi, tik žēli, ka man sirds vai pušu plīsa, pēc tam visu nakti mani neatstāja domas par šiem nabaga cilvēkiem, tā ka pat lāgā nevarēju vairs aizmigt.

Nu ardievu, manu dārgo draudziņ Vareņka! Es aprakstīju jums visu, kā nu mācēju. Šodien augu dienu par jums vien domāju. Man jūsu dēļ, dārgā, sirds sāp. Es taču, sirsniņ manu, zinu, ka jums nav silta mēteļa. Ak, šie Pēterburgas pavasari, vēji un lieti ar sniegu — tie man kā nāve, Vareņka! Tik stiprs gaiss, ka lai dievs mani pasargā. Neļaunojieties, sirsniņ, par manu rakstību; nav izteiksmes, Vareņka, nav nekādas izteiksmes. Kaut jel kada bijusi! Rakstu, kas ienāk prātā, tā, lai jūs ar kaut ko uzjautrinātu. Pavisam cita lieta, ja es būtu kaut ko mācījies, bet cik tad esmu mācīiies? Pat ne par sarkanu Krasi!

Jūsu pastāvīgais un uzticīgais draugs

Makcirs Devuškins.

25. aprīlī

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Šodien satiku savu māsīcu Sašu. Šausmas! Ari viņa, nabadzīte, aizies bojā! Es no citiem esmu dzirdējusi, ka Anna Fjodorovna gribot visu par mani izzināt. Viņa, liekas, nekad nebeigs mani vajāt. Viņa sakot, ka gribot man piedot, aizmirst visu bijušo un katrā ziņā mani apmeklēšot. Stāstot, ka jūs nemaz neesot, man rada, ka viņa man tuvākā radiniece un jums neesot nekādu tiesību iejaukties iiiusu ģimenes lietās; ka man vajadzētu kaunēties un nepieklājīgi esot dzīvot no jūsu žēlastības dāvanām un būt jūsu apgādībā. Viņa uz mani sirdoties, pārmetot man nepateicību … Es esot aizmirsusi viņas viesmīlību, viņa mani un māmiņu varbūt pat izglābusi no bada nāves viņa mūs ēdinājusi un dzirdījusi un vairāk nekā divarpus gadu mūsu labā tērējusies, un turklāt atlaidusi mums parādu. Arī manu māmiņu viņa nav saudzējusi! Bet, ja mana nabaga māmiņa zinātu, kā viņi pret mani izturējušies! Dievs visu redz! Anna Fjodorovna izsakās ka es savā muļķa prātā neesot mācējusi laimi pieturēt ka viņa mani uzveduši uz laimes pēdām, ka pie visa pārējā neesot vainīga — es pati nepratusi godu, bet varbūt arī negribējusi to aizstāvēt. Bet kas tad te vainīgs, dievs augstais! Viņa saka, ka Bikova kungam pilnīgi taisnība un kuru katru taču nevarot precēt, kas … jā, ko tur rakstīt! Smagi dzirdēt tādu nepatiesību, Makar Aleksejevič! Nezinu, kas tagad ar mani notiks. Es trīcu, raudu, šņukstu šo vēstuli esmu jums rakstījusi divas stundas. Domāju ka viņa vismaz apzinās savu vainu pret mani; bet viņa — lūk, kā! — Dieva dēļ, neuztraucieties, mans draugs, mans vienīgais labvēli; Fedora visu pārspīlē; es neesmu slima. Es tikai mazliet saaukstējos vakar, kad gāju uz Volkovu [1]māmiņai dvēseles aizlūgumu noturēt. Kāpēc jūs nenācāt kopā ar mani? Es jūs tā lūdzu. Ak, mana nabaga, nabaga māmuliņa, ja tu uzceltos no kapa, ja tu zinātu, ja redzētu, kā viņi pret mani izturējušies! …

V. D.

20. maijā

Vareņka, manu mīlulīt!

Nosūtu jums, sirsniņ, nedaudz vīnogu; tādiem, kas atveseļojas, tās labi noderot, arī ārsts ieteic slāpju remdēšanai, vienīgi slāpju remdēšanai. Jums esot iekārojies rožmaizīšu, labuiīt; tāpēc jums tās nosūtu. Vai jums ir ēstgriba, sirsniņ, — tas taču galvenais! Bet paldies dievam, ka viss pagājis un beidzies un ka mūsu nelaimes jau garām. Pateiksimies debesīm, tomēr, kas attiecas uz grāmatām, tad pagaidām tās nekur nevaru dabūt. Stāsta, ka esot kāda laba grāmata, uzrakstīta ļoti augstā stilā; stāsta, ka ļoti laba, es pats neesmu lasījis, bet te to ļoti slavē.

Fs palūdzu to sev; apsolījās pagādāt. Bet vai jūs to lasīhiet? Jūs man šai ziņā esat izvēlīga; grūti izdabāt jūsu gaumei; es jau jūs pazīstu, manu mīlulīt; jums droši vien vajadzīgi dzejoļi, nopūtas, mīlestība, — nu, es dabūšu (iii dzejoļus, visu dabūšu; šeit ir kaut kāda pārrakstīta burtnīca.

Man klājas labi. Jūs, labulīt, lūdzu, par mani neuztraucieties. Bet, ko Fedora par mani sastāstījusi, tas viss ir nieki; jūs viņai pasakiet, ka viņa samelojusies, katrā ziņā Id pasakiet šai pļāpai! … Savu jauno mundieri nemaz nersmu pārdevis. Un kāpēc gan, padomājiet pati, kāpēc man las būtu jāpārdod? Stāsta, ka man iznākot četrdesmit sudraba rubļu apbalvojuma naudas, — kāpēc tad būtu jāpārdod? Jūs, labulīt, neuztraucieties; Fedora ir slimīgi aizdomīga, tik tiešām slimīgi aizdomīga. Gan mēs vēl labi dzīvosim, manu mīlulīt! Tikai jūs, eņģelīt, veseļojieties, dieva dēļ, veseļojieties, nesarūgtiniet mani, vecu vīru! Kas jums teica, ka es esot novājējis? Meli, atkal meli! lismu gluži vesels un pat tā uzbarojies, ka pašam kļūst neērti, esmu apmierināts un paēdis līdz kaklam; kaut tikai jūs izveseļotos! Nu ardievu, manu eņģelīt; skūpstu jums visus pirkstiņus un palieku

mūžam jūsu pastāvīgais draugs Makars Devuškins.

P. S. Ak, sirsniņ manu, ko gan jūs atkal esat sākusi man rakstīt? .. . Kāpēc jūs gražojaties! Kā gan es varu pie jums tik bieži iet, labulīt, kā? — es jums jautāju. Varbūt vienīgi pa nakts melnumu, vai; bet tagad jau nakšu tikpat kā nav: tāds gadalaiks. Es jau tā, labulīt manu, eņģelīt, gandrīz nemaz jūs neatstāju slimības laikā, kamēr bijāt nesamaņā; tagad pats nemaz vairs nezinu, ka visu to izdarīju, bet vēlāk pārstāju iet pie jums, jo ļaudis kļuva ziņkārīgi un sāka izprašņāt. Bez tam šeit jau nākušas klīst visādas tenkas. Paļaujos uz Terēzi; viņa nav pļāpīga; tomēr padomājiet pati, mīlulīt, kā būs, ja viņi Visu par mums uzzinās! Ko tad viņi domās un ko teiks? — Tāpēc nocietiniet sirsniņu, labulīt, un pagaidiet, kamēr Izveseļosieties; bet tad mēs kaut kur ārpus mājas norunāsim rendez-vous.

1. jūnijā

Mīļais Makar Aleksejevič!

Man tā gribas izdarīt jums kaut ko patīkamu, kaut ko pa prātam par visām jūsu pūlēm un rūpestiem manis labā, par jūsu mīlestību pret mani, ka beidzot aiz garlaicības nolēmu parakņāties savā kumodē un sameklēt burtnīcu, kuru tagad jums nosūtu. Es to iesāku vēl savas dzīves laimīgajās dienās! Jūs bieži ar ziņkārību esat mani iztaujājis par manu agrāko dzīvi, par māmiņu, par Pokrovski, par to, kā man klājies pie Annas Fjodorovnas, un, beidzot, par manām nesenajām likstām; jūs ar nepacietību gribējāt izlasīt šo burtnīcu, kurā man nez kāpēc bija ienācis prātā atzīmēt vienu otru notikumu manā dzīvē, tāpēc nešaubos, ka ar savu sūtījumu sagādāšu jums lielu prieku. Man pašai bija tā kā skumji visu to pārlasīt. Liekas, ka no tās dienas, kad uzrakstīju šo piezīmju pēdējo rindiņu, esmu kļuvusi divreiz vecāka. Tas viss rakstīts dažādos laikos. Ardievu, Makar Aleksejevič! Man tagad ļoti skumji, un bieži moka bezmiegs. Cik garlaicīga tāda veseļošanās!

V. D.

I

Man bija tikai četrpadsmit gadu, kad nomira tētiņš. Bērnība manā dzīvē ir bijis vislaimīgākais laiks. To nepavadīju šeit, bet tālu no šejienes, provincē, nomalē. Tētiņš bija kņaza P. lielās muižas pārvaldnieks T. guberņā. Mēs dzīvojām kādā no kņaza muižiņām, dzīvojām klusi, mierīgi, laimīgi… Es biju maza, mundra; to vien zināju kā skraidīt pa pļavām, pa birzēm, pa dārzu, par mani neviens neraizējās. Tētiņam vienmēr bija darba pilnas rokas, māmiņa darbojās mājsaimniecībā; man nekā nemācīja, un tas arī bija patīkami. Dažkārt jau no agra rīta aizskrēju uz dīķi vai birzi, vai pļavu, vai pie labības pļāvējiem— nebēdāju, ka saule svilina, ka esmu aizskrējusi nezin kur prom no mājām un pa krūmiem saskrāpējusi rokas, saplēsusi drānas; vēlāk mājās mani rāj, bet man tas nekas.

Un, man šķiet, es būtu bijusi tik laimīga, ja visu mūžu nemaz nebūtu vajadzējis aizbraukt no laukiem, bet vienmēr varētu dzīvot tur. Un tomēr man jau bērnībā vajadzēja atstāt dzimto pusi. Man bija vēl tikko divpadsmit gadu, kad pārcēlāmies uz Pēterburgu. Ak, ar kādam skumjām atceros mūsu bēdīgo gatavošanos ceļam! Ka es raudāju, kad atvadījos no visa tā, kas man bija tik mīļš! Atceros, ka metos tētiņam ap kaklu un ar asarām aus lūdzu viņu kaut īsu laiciņu palikt vēl uz laukiem, letiņš sāka uz mani kliegt, māmiņa raudāja; viņi teica, ka jābraucot, ka esot tādi apstākļi. Vecais kņazs P. bija miris, mantinieki uzteikuši tētiņam vietu. Tētiņš bija irguldījis Pēterburgā privātos uzņēmumos nedaudz naudas. Cerēdams uzlabot apstākļus, viņš domāja, ka tur nepieciešama viņa klātbūtne. To visu vēlāk dabūju zināt no māmiņas. Mēs apmetāmies Pēterburgas Pusē un nodzīvojām šai vietā līdz pat tētiņa nāvei.

Cik grūti bija pierast pie jaunās dzīves! Mēs iebraucām Pēterburgā rudenī. Kad atstājām laukus, bija tik gaiša, silta, jauka diena; lauku darbi gāja uz beigām; pie šķūņiem jau stāvēja sakrautas milzīgas labības stirpas un pulcējās klaigājošu putnu bari; viss bija tik dzidrs un līksms, bet, kad iebraucām pilsētā, lija lietus, bija rudenīgi drēgns, nejauks laiks, dubļi un daudz jaunu., nepazīstamu, neviesmīlīgu, neapmierinātu, dusmīgu cilvēku. Apmetāmies uz dzīvi. Atceros — visi tā noskraidījās, nopūlējās, iekārtojot jauno saimniecību. Tētiņa nebija mājās, māmiņai ne mirkli nebija miera — mani pavisam atstāja novārtā. Man bija skumji, no rīta pieceļoties — pēc pirmās nakts mūsu jaunajā dzīves vietā. Mūsu logi bija iepretim dzeltenam žogam. Iela vienmēr dubļaina. Garāmgājēju maz, un visi tik cieši satinušies, visiem tik auksti.

Bet mājā pie mums augu dienu valdīja neciešamas skumjas un garlaicība. Radu un tuvu paziņu gandrīz nekādu nebija. Ar Annu Fjodorovnu tētiņš bija sanīdies. (Viņš bija tai kaut ko parādā.) Pie mums bieži nāca ļaudis darīšanās. Arvien strīdējās, trokšņoja, klaigāja. Pēc katra fiada apmeklējuma tētiņš likās tāds kā neapmierināts, dusmīgs; parasti stundām ilgi sadrūmis staigāja no viena Istabas kakta līdz otram un ne ar vienu nerunāja. Māmiņa tad neuzdrošinājās viņam ne vārda bilst un klusēja, tis apsēdos kaut kur kaktiņā ar grāmatu — klusi klusītiņām, dažkārt neuzdrošinājos pat pakustēties.

Trīs mēnešus pēc mūsu ierašanās Pēterburgā mani nodeva pansionātā. Cik skumji es pirmajā laikā jutos svešajco ļaudīs! Viss bija tik auksts, nemīlīgs, — audzinātājas vienmēr kliedza, meitenes ņirgājās, bet es biju tik bikla. Tikai stingrība un sodi! Visam noteiktas stundas, kopējs galds, garlaicīgi skolotāji — tas viss sākumā mani sāpināja, mocīt mocīja. Es tur pat gulēt nevarēju. Reizēm raudāju visu nakti, visu garo, garlaicīgo, auksto nakti. Parasti vakaros visi atkārto vai mācās uzdevumus; arī es sēžu un mācos sarunu valodu vai vokābuļus, neuzdro-ļ šinos ne pakustēties, bet pati domāju par mūsu mājīgo kaktiņu, par tētiņu, par māmiņu, par savu veco aukli, par aukles pasaciņām . .. Ak, cik skumji kļuva! Pat visniecī-: gāko lietiņu mājās — ir to var atcerēties ar patiku .. . Un jādomā, jādomā: ak, cik labi tagad būtu mājās! Es sēdētu mūsu mazajā istabiņā pie patvāra kopā ar savējiem, būtu tik silti, labi, pierasti. Ak, kā es tagad apskautu māmiņu, cieši, cieši, mīļi, mīļi! Domāju un domāju, un no skumjām klusiņām sāku raudāt, apslāpējot elsas, bet vokābuļi neiet galvā. Rītdienai uzdevumi nav sagatavoti; visu nakti sapņos redzu skolotāju, madāmu, meitenes; visu nakti pa sapņiem mācījos, bet otrā dienā nekā nezināju. Lika man stāvēt uz ceļiem, deva tikai vienu ēdienu. Es biju tik skumja, bēdīga. Sākumā visas meitenes par mani smējās, ķircināja mani, traucēja, kad es atbildēju uzdoto, knieba man, kad rindā gājām pusdienās vai tēju dzert, ne par šo, ne par to nosūdzēja audzinātājai. Toties kāda paradīze, kad, kā parasti, sestdienas vakaros pēc manis atnāk aukle! Kādā nevaldāmā priekā tad apskauju savu vecenīti! Viņa mani apģērbj, satīsta, ceļā netiek man līdzi, bet es tikai pļāpāju, pļāpāju, stāstu. Mājās pārnāku jautra, priecīga, cieši apskauju savējos, it kā pēc desmit gadu šķiršanās! Sākas runas, pārrunas, spriedelēšana; ar visiem sasveicinos, skaļi smejos, skraidu, lēkāju. Ar tētiņu mums nopietnas sarunas — par zinībām, par mūsu skolotājiem, par franču valodu, par Lamonda gramatiku, — un mēs visi esam tik līksmi, tik apmierināti. Es ar prieku vēl tagad atceros šos brīžus. Visiem spēkiem centos mācīties un izdabāt tētiņam. Redzēju, ka viņš atdod visu pēdējo manā labā, bet pats dievs zina kā sitas cauri. Ar katru dienu viņš kļuva drūmāks, neapmierinātāks, īgnāks; viņa raksturs kļuva pilnīgi neciešams; pasākumi juka ārā, parādu bija bez gala. Dažkārt māmiņa pat baidījās raudāt, baidījās pat vārdu

Izteikt, lai nesakaitinātu tētiņu; pavisam savārga; arvien Vairāk novājēja un nelāgi klepoja. Reizēm, kad atnāku no pansionāta, visiem tik skumjas sejas; māmiņa klusi1,1.im raud, tētiņš skaišas. Sākas pārmetumi, rājieni. Tētiņš n.ik runāt, ka es nesagādājot viņam nekāda prieka, ne gandarījuma, ka manis dēļ viņi atraujot sev pēdējo, bet •s līdz šim laikam vēl nerunājot franciski; vārdu sakot, visas neveiksmes, visas nelaimes, visu, visu uzvēla man lin māmiņai. Bet kā gan drīkstēja mocīt nabaga māmiņu? Dažreiz sirds vai pušu plīsa, uz viņu skatoties: vaigi iekrituši, acis dziļi iegrimušas, sejas krāsa kā diloņslimniecei. Es dabūju vairāk par visiem. Sākās vienmēr no niekiem, bet tad aizgāja diezin cik tālu; bieži pat nesapratu, par ko īsti dusmojas. Ko gan nesarunāja, ko visu nepieminēja! Gan franču valodu, gan to, ka esmu liela nejēga, gan ka mūsu pansionāta īpašniece ir nolaidīga, muļķīga sieviete, ka viņa nerūpējas par mūsu tikumību; ka tētiņš vēl līdz šim nevar atrast darbu un ka Lamonda gramatika nekam neder, bet Zapoļska daudz labāka; ka manis dēļ veltīgi izsvieduši tik daudz naudas; ka es, acīm icdzot, esot nejūtīga kā akmens — vārdu sakot, kaut gan es, nabadzīte, cik vien spēdama centos iekalt sarunu valodu un vokābuļus, tomēr pie visa biju vainīga, par visu dabūju ciest! Un tas nemaz nebija tāpēc, ka tētiņš mani nemīlētu; mani un māmiņu viņš mīlēja no visas sirds. Bet tā nu iznāca, tāds bija viņa raksturs.

Rūpes, sarūgtinājumi, neveiksmes nabaga tētiņu bija galīgi nomocījušas; viņš kļuva žultains, neuzticējās vairs nevienam, bieži bija tuvu izmisumam, nerūpējās par savu veselību; reiz saaukstējās un pēkšņi saslima, sirga īsu laiku un nomira tik pēkšņi, tik ātri, ka mēs visi no šā trieciena bijām dažas dienas kā bez sajēgas. Māmiņa šķita ka sastingusi; es pat baidījos, ka viņa nesajūk prātā. Tikko tētiņš bija miris, pie mums kā sēnes pēc lietus saradās kreditori, nāca bariem. Mēs atdevām visu, kas mums piederēja. Mūsu mājiņu Pēterburgas Pusē, kuru teliņš bija nopircis pusgadu pēc mūsu pārcelšanās uz Pēterburgu, — arī to pārdeva. Nezinu, kā nokārtoja visu citu, bet mēs palikām bez pajumtes, bez patvēruma, trūkumā. Māmiņa sirga ar grūtu slimību, mēs nespējām sevi uzturēt, nebija no kā dzīvot, mums draudēja bojā eja. Man toreiz tikko bija pilni četrpadsmit gadi. Nu, un tad mūs arī apmeklēja Anna Fjodorovna. Viņa arvien mēdza

stāstīt, ka esot muižniece un iznākot mums rada. Ari māmiņa izteicās, ka viņa esot mūsu radiniece, tikai ļoti tāla. Kamēr tētiņš bija dzīvs, viņa pie mums nekad nenāca. Bet tagad ieradās un asarām acīs teica, ka ļoti jūtot mums līdzi, skumstot kopā ar mums par mūsu zaudējumu, par mūsu grūto stāvokli; piebilda, ka tētiņš pats bijis vainīgs, ka viņš nav dzīvojis tā, kā viņa līdzekļi atļāvuši, pārāk daudz gribējis un par daudz paļāvies uz saviem spēkiem. Sacīja, ka vēloties ar mums tuvāk saieties, ieteica aizmirst abpusējās nesaskaņas, bet, kad māmiņa aizrādīja, ka nekad nav jutusi pret viņu nepatiku, viņa pat apraudājās, aizveda māmiņu uz baznīcu un lika noturēt dvēseles aizlūgumu par dārgo aizgājēju (tā viņa izteicās par tētiņu). Pēc tam Anna Fjodorovna svinīgi izlīga ar māmiņu.

Pēc gara ievada, iepriekš spilgtās krāsās iztēlojusi mūsu posta pilno stāvokli, pamestību, bezcerību un bezpalīdzību, Anna Fjodorovna uzaicināja mūs, kā viņa pati izteicās, piemesties pie viņas. Māmiņa pateicās, taču ilgi nevarēja izšķirties, ko iesākt, bet, tā kā neko citu nevarēja darīt un citādi nebija iespējams, viņa beidzot pateica Annai Fjodorovnai, ka mēs tās priekšlikumu ar pateicību pieņemam. Kā šodien atceros to ritu, kad no Pēterburgas Puses pārcēlāmies uz Vasilija Salu. Rīts bija rudenīgs, dzidrs, sauss, salts. Māmiņa raudāja; man bija ļoti skumji; sirds man vai lūza, dvēsele smeldza neizprotamās, bezgalīgās skumjās … Tas bija grūts laiks.

II

No sākuma, kamēr mēs, tas ir, es un māmiņa, vēl nebijām iedzīvojušās jaunajā mītnē, mēs jutāmies pie Annas Fjodorovnas baigi, netīkami. Anna Fjodorovna dzīvoja pati savā mājā Sestajā līnijā. Mājā bija pavisam piecas glītas istabas. Trijās no tām dzīvoja Anna Fjodorovna un mana māsīca Saša, ko viņa audzināja, — vēl bērns, bārenīte, bez tēva un mātes. Vienā istabā dzīvojām mēs, bet pašā pēdējā, mums blakus, mitinājās kāds nabaga students Pokrovskis, Annas Fjodorovnas piedzīvotājs. Anna Fjodorovna dzīvoja pārticībā, bagātāk, nekā varēja domāt; bet viņas ienākumi bija mīklaini, tāpat kā viņas nodarbošanās. Viņa arvien steidzās, arvien bija norūpējusies, izgāja un izbrauca vairākas reizes dienā; taču, ko viņa darīja, par ko rūpējās un kā labā, to nekādi nevarēja izprast. Pazīšanās viņai bija plaša un dažāda. Pie viņas dažreiz brauca viesi, dievs vien zina, kādi ļaudis, vienmēr kādās darīšanās un vienmēr uz īsu brīdi. Tiklīdz ieskanējās zvaniņš, māmiņa mani arvien veda uz mūsu istabu. Anna Fjodorovna par to uz māmiņu briesmīgi skaitās un nemitīgi apgalvoja, ka mēs esot par daudz lepnas, savam stāvoklim nepiemēroti lepnas, ka mums nebūtu ar ko lepoties, un tā nerimās veselām stundām. Es toreiz neizpratu šos pārmetumus par lepnību; tāpat tikai tagad esmu dabūjusi zināt vai vismaz nojaušu, kāpēc māmiņai bija grūti izlemt, vai pāriet uz dzīvi pie Annas Fjodorovnas. Anna Fjodorovna bija ļauna sieviete; viņa nelika mums miera. Kāpēc viņa aicināja mūs pie sevis, tas man nav saprotams arī vēl tagad. No sākuma viņa izturējās pret mums diezgan laipni, bet vēlāk, kad redzēja, ka mēs esam gluži bezpalīdzīgas un ka mums nav kur iet, pilnīgi parādīja savu īsto raksturu. Beigās viņa sāka izturēties pret mani visai laipni, gandrīz vai lišķīgi, bet sākumā es cietu kopā ar māmiņu. Vienmēr viņa mums ko pārmeta; viņa vienā laidā daudzināja savu labdarību. Svešus ļaudis iepazīstināja ar mums kā ar savām nabaga radiniecēm — trūkumā nonākušu atraitni un bāreni, kurām viņa aiz žēlastības, aiz kristīgas mīlestības dodot patvērumu. Pie galda katram kumosam sekoja ar acīm, bet, ja neēdām, tad atkal sākās cita dziesma: mums, sak, ēdiens esot pretīgs; neņemiet par ļaunu, ko dievs devis, ar to cienāju; vai tad mums pašām bijis kas labāks? Ik brīdi nozākāja tētiņu; teiCa, ka viņš gribējis būt labāks par citiem, bet bijis sliktāks; sievu un meitu atstājis bez līdzekļiem, un, ja nebūtu gadījusies labsirdīga radiniece, līdzcietīga, kristīga sieviete, tad, dievs vien zina, laikam būtu jānomirst badā uz ielas. Ko visu gan viņa nesarunāja! Ne tik sāpīgi, cik pretīgi bija viņā klausīties. Māmiņa pastāvīgi raudāja, ar veselību viņai kļuva dienu no dienas sliktāk; viņa acīm redzami izdila, tomēr mēs abas strādājām no agra rīta līdz vēlai naktij — bijām dabūjušas pasūtījumus, šuvām, kas ļoti nepatika Annai Fjodorovnai; viņa nemitīgi runāja, ka viņas māja neesot nekāds modes veikals. Bet mums vajadzēja ģērbties, vajadzēja kaut ko atlicināt neparedzētiem izdevumiem; katrā ziņā vajadzēja, lai pašām būtu sava nauda. Mēs krājām naudu nebaltai dienai, cerēdamas, ka ar laiku varēsim pāriet dzīvot kaut kur citur. Bet māmiņa strādājot pavisam sabeidza savu veselību: viņa ar katru dienu kļuva vārgāka. Slimība kā tārps sagrauza viņu un tuvināja kapam. Es visu redzēju, visu pārdzīvoju, visu pārcietu sevī, jo tas taču notika manu acu priekšā!

Pagāja diena pēc dienas, un katra nākošā bija līdzīga iepriekšējai. Mēs dzīvojām klusi, it kā nemaz nedzīvotu pilsētā. Anna Fjodorovna, pilnīgi apzinādamās savu varu pār mums, pamazām norima. Viņai jau arī neviens nekad nedomāja runāt pretī. Mūsu istaba bija no viņas telpām atdalīta ar gaiteni, bet blakus mums, kā jau minēju, dzīvoja Pokrovskis. Viņš mācīja Sašai franču un vācu valodu, vēsturi, ģeogrāfiju — visas zinības, kā teica Anna Fjodorovna, bet par to dabūja no viņas istabu un uzturu. Saša bija saprātīga meitene, kaut arī nerātna un draiskulīga; viņai toreiz bija trīspadsmit gadu. Anna Fjodorovna aizrādīja māmiņai, ka nebūtu par ļaunu, ja arī es sāktu mācīties, tāpēc ka pansionātā nebiju mācības pabeigusi. Māte ar prieku tam piekrita, un es kopā ar Sašu veselu gadu mācījos pie Pokrovska.

Pokrovskis bija nabadzīgs, ļoti nabadzīgs jauneklis; vārgā veselība neatļāva viņam pastāvīgi mācīties, un viņu tikai tā — aiz ieraduma sauca par studentu. Viņš dzīvoja vienkārši, klusi, mierīgi, tā ka mūsu istabiņā viņu pat nedzirdēja. Pēc izskata viņš bija tāds savāds; tik neveikli gāja, tik neveikli klanījās sasveicinoties, tik dīvaini runāja, ka sākumā, tikai paskatoties vien uz viņu, bija jāsmejas. Saša vienmēr blēņojās, viņam klātesot, it sevišķi, kad viņš mūs mācīja. Viņam turklāt bija ātri uzbudināms raksturs, viņš pastāvīgi skaitās, par katru nieku zaudēja pašsavaldīšanos, kliedza uz mums, sūdzējās par mums un bieži, nepabeidzis stundu, sadusmojās un aizgāja uz savu istabu. Tur Pokrovskis dienām sēdēja pie grāmatām. Viņam bija daudz grāmatu un visas dārgas, retas. Viņš vēl kaut kur kādu mācīja, saņēma nelielu atlīdzību un, tiklīdz dabūja naudu, tūlīt gāja pirkt grāmatas.

Ar laiku es ar viņu iepazinos tuvāk. Viņš bija vislabsirdīgākais, viskrietnākais un cienījamākais cilvēks, kādu man gadījies satikt. Arī māmiņa viņu ļoti cienīja. Vēlāk viņš kļuva mans labākais draugs — protams, pēc māmiņas.

Sākumā es, tāda liela meitene, blēņojos kopā ar Sašu, un mēs parasti stundām ilgi lauzījām galvu, kā Pokrovski sakaitināt, lai viņš zaudētu pacietību. Viņš ļoti jocīgi skaitās, un tas bija visai uzjautrinoši. (Man pat kauns to atcerēties!) Reiz mēs viņu par kaut ko sakaitinājām gandrīz līdz asarām, un es skaidri dzirdēju, ka viņš nočukstēja: «Ļaunie bērni.» Es pēkšņi apjuku, man bija gan kauns, gan rūgtums sirdī, gan žēl viņa. Atceros, ka nosarku līdz ausu galiem un gandrīz ar asarām acīs sāku lūgt viņu apmierināties un neapvainoties par mūsu muļķīgajām nerātnībām, bet viņš aizvēra grāmatu un, stundu nepabeidzis, aizgāja uz savu istabu. Es visu dienu mocījos nožēlās. Man nedeva miera mokoša doma, ka mēs, bērni, ar savu cietsirdību esam viņu sarūgtinājuši līdz asarām. Mēs tātad bijām gribējušas, lai viņš raud. Mēs tātad to vien bijām gaidījušas; bijām panākušas, ka viņš pilnīgi zaudēja pacietību; ar varu bijām piespiedušas viņu, nabaga nelaimīgo cilvēku, apzināties savu sūro likteni! Es visu nakti negulēju aiz sapīkuma, skumjām un nožēlas. Saka, ka nožēlas atvieglojot sirdi, — nav tiesa. Nezinu, kā tas nāca, bet manām bēdām bija piejaukusies arī patmīlība. Es negribēju, ka viņš uzskatītu mani par bērnu. Man toreiz jau bija piecpadsmit gadu.

Kopš tās dienas nomocīju savu iztēli, gudrodama tūkstošiem plānu, kā pēkšņi piespiest Pokrovski mainīt domas par mani. Bet dažbrīd es biju bikla un kautrīga; pašreizējos apstākļos neko nevarēju izdomāt un apmierinājos ar sapņiem. (Un dievs vien zina, ar kādiem sapņiem!) Es tikai pārstāju draiskuļoties kopā ar Sašu; viņš vairs uz mums nedusmojās, bet tas bija par maz manai patmīlībai.

Tagad pastāstīšu dažos vārdos par vissavādāko, visinteresantāko un visnožēlojamāko cilvēku, kādu man jebkad gadījies satikt. Runāju par viņu tagad — taisni šajā savu piezīmju vietā tāpēc, ka līdz tam nebiju viņam gandrīz nemaz pievērsusi uzmanību; tik saistošs man pēkšņi bija kļuvis viss, kas attiecās uz Pokrovski!

Reizēm mūsu mājā ieradās netīrs, slikti ģērbies, mazs, sirms, tūļīgs, neveikls vecītis, vārdu sakot, pavisam savāds. Pirmajā acu uzmetienā likās, it kā viņš par kaut ko kaunētos, it kā pats sevis kautrētos. Tāpēc viņš ierāvās sevī, vaibstījās; viņam bija tādi paņēmieni, tādas grimases, ka gandrīz varēja domāt, ka viņš nav pie pilna prāta. Reizēm viņš ierodas pie mums, bet stāv priekšnamā aiz stikla durvīm, neuzdrošinādamies nākt iekšā. Ja kāds no mums paies garām — es vai Saša, vai kāds no kalpotājiem, par ko viņš bija drošs, ka tas viņu labāk ieredz, — tā tūliņ tam māj ar roku, aicina pie sevis, rāda dažādas zīmes, un tikai tad, kad pamet viņam ar galvu un pasauc — kas nozīmē, ka mājās nav neviena sveša un ka viņš drīkst ienākt, kad vien tīk, — tikai tad vecītis klusiņām atvēra durvis, līksmi smaidīja, priekā berzēja rokas un uz pirkstgaliem devās tieši Pokrovska istabā. Tas bija viņa tēvs.

Vēlāk sīki dabūju zināt visu par šā nabaga vecā vīra dzīvi. Viņš agrāk kaut kur kalpojis, bet viņam nav bijis ne mazāko spēju, un darbā ieņēmis pašu pēdējo, pašu nenozīmīgāko vietu. Kad nomirusi pirmā sieva (studenta Pokrovska māte), viņš sadomājis precēties otrreiz un apprecējis kādu pilsētnieci. Jaunā sieva mājās visu apgriezusi otrādi; nevienam nebija glābiņa no viņas; visus saņēmusi stingri rokās. Students Pokrovskis tad vēl bijis bērns, gadu desmit vecs. Pamāte viņu ienīduši. Bet liktenis bijis labvēlīgs mazajam Pokrovskim. Muižas īpašnieks Bikovs, kas pazinis ierēdni Pokrovski un bijis kādreiz viņa labdaris, paņēmis bērnu savā aizbildnībā un nodevis kādā skolā. Viņš interesējies par bērnu tāpēc, ka pazinis tā nelaiķi māti, ko vēl jaunības gados aplaimojusi Anna Fjodorovna, apprecinādama ar ierēdni Pokrovski. Bikova kungs, Annas Fjodorovnas tuvs paziņa un draugs, iedevis aiz augstsirdības līgavai piecus tūkstošus rubļu pūra naudas. Kā šī nauda izlietota — nav zināms. To visu man pastāstīja Anna Fjodorovna, bet pašam studentam Pokrovskim nekad nepatika runāt par saviem ģimenes apstākļiem. Stāsta, ka viņa māte bijusi ļoti glīta, un man liekas savādi, ka viņa tik neizdevīgi apprecējusies — ar tik neievērojamu cilvēku … Viņa nomirusi vēl jauna, gadus četrus pēc apprecēšanās.

Pēc skolas beigšanas mazais Pokrovskis iestājies ģimnāzijā un pēc tam universitātē. Bikova kungs, kas ļoti bieži iebraucis Pēterburgā, arī šeit nav atstājis viņu bez atbalsta. Vārgas veselības dēļ Pokrovskis nav varējis turpināt studijas universitātē. Tad Bikova kungs iepazīstinājis to ar Annu Fjodorovnu, pats ieteicis, un tā jaunais cilvēks pieņemts pansijā ar norunu, ka mācīs Sašai visu, kas vajadzīgs.

Bet vecais Pokrovskis, sarūgtināts par savas sievas nežēlību, nodevies visļaunākajam netikumam un gandrīz vienmēr bijis iereibis. Sieva viņu situsi, likusi dzīvot virtuvē un panākusi to, ka viņš beidzot pieradis pie sitieniem un sliktas izturēšanās un vairs nav žēlojies. Viņš vēl nebija tik vecs, bet savu netikumu dēļ gandrīz vai prātu izdzīvojis. Cēlas, cilvēciskas jūtas viņā izpaudās tikai bezgalīgā mīlestībā uz dēlu. Stāstīja, ka jaunais Pokrovskis kā divas ūdens lāses līdzinoties savai nelaiķei mātei. Varbūt atmiņas par pirmo, labo sievu modināja vecā, pagrimušā vīra sirdī tādu bezgalīgu mīlestību uz dēlu? Vecais ne par ko citu kā vien par dēlu pat runāt nespēja un aizvien divas reizes nedēļā viņu apmeklēja. Biežāk nākt viņš neuzdrošinājās tāpēc, ka jaunais Pokrovskis nevarēja ciest tēva apciemojumus. No visiem Pokrovska trūkumiem, bez šaubām, galvenais un svarīgākais bija tas, ka viņš necienīja tēvu. Tomēr vecais reizēm arī bija visneciešamākais radījums pasaulē. Pirmkārt, viņš bija ļoti ziņkārīgs, otrkārt, ar vistukšākām un vismuļķīgākām sarunām ik brīdi traucēja dēlu darbā un, beidzot, dažreiz ieradās iereibis. Dēls centās tēvu pamazām atradināt no šiem netikumiem, no ziņkārības un pastāvīgas pļāpāšanas un beidzot panāca, ka tas klausīja viņam uz vārda un neiedrošinājās ne muti atvērt bez viņa atļaujas.

Nabaga večuks nevarēja vien beigt priecāties par savu Petjeņķu (tā viņš sauca dēlu) un to apbrīnot. Kad viņš ieradās pie dēla ciemos, tad parasti izskatījās norūpējies un bikls, laikam gan aiz neziņas, kā dēls viņu saņems; parasti viņš ilgi neuzdrošinājās ienākt un, ja es tur gadījos, tad mēdza izjautāt mani minūtes divdesmit. — Nu, kā iet Petjeņkam? Vai vesels? Kāds viņam garastāvoklis, un vai nav aizņemts ar kaut ko svarīgu? Ko viņš īsti dara? Vai raksta, vai lasa, vai nododas kādām pārdomām? Kad es viņu iedrošināju un nomierināju, vecais galu galā uzdrīkstējās ienākt un klusi, klusi, uzmanīgi, uzmanīgi pavēra durvis, pabāza papriekš tikai galvu un, ja redzēja, ka dēls nedusmojas un pamāj viņam, tad klusiņām iegāja istabā, novilka mēteli, noņēma cepuri, kas viņam arvien bija saburzīta, caurumaina, nodriskātām malām, pakāra tos uz vadža, bet visu to darīja klusi, nedzirdami; pēc tam piesardzīgi apsēdās uz krēsla un nenovērsa no dēla ne acu, uztvēra katru viņa kustību, vēlēdamies uzminēt sava Petjeņkas garastāvokli. Ja dēls nebija visai labā omā un večuks to pamanīja, viņš tūlīt piecēlās'nn paskaidroja: «Es, sak, tikai tā, Pet jeņķa, uz brītiņu. Man bija tālu jāiet, gāju garām un ienācu atpūsties.» Pēc tam klusi, padevīgi paņēma mēteli, cepuri, atkal klusiņām atvēra durvis un aizgāja, piespiesti smaidīdams, lai apslēptu sirdī uzvirmojušo rūgtumu un neizrādītu to dēlam.

Bet, ja dēls uzņēma tēvu labi, tad vecītis aiz laimes nezināja, ko darīt. Prieks bija redzams viņa sejā, viņa žestos, viņa kustībās. Ja dēls ar viņu uzsāka runāt, tad vecais vienmēr drusku pacēlās no krēsla un atbildēja klusi, verdziski padevīgi, gandrīz ar godbijību, cenzdamies lietot visizmeklētākos, tas ir, visjocīgākos izteicienus. Bet viņš neprata izteikties: vienmēr apjuka un nokaunējās, nezinādams, kur likt rokas, kā izturēties pašam, un pēc tam vēl ilgi pie sevis čukstēja atbildi, it kā gribētu teikto pārlabot. Bet, ja izdevās labi atbildēt, vecītis atplauka, sakārtoja vesti, kaklasaiti, svārkus un pieņēma pašapzinīgu izskatu. Dažreiz viņš pat sasparojās tiktāl, kļuva tik drosmīgs, ka klusiņām piecēlās no krēsla, piegāja pie grāmatu plaukta, paņēma kādu grāmatu un kaut ko pat izlasīja, lai arī grāmata būtu kāda būdama. To visu viņš darīja ar liekuļoti vienaldzīgu un aukstasinīgu izskatu, it kā vienmēr varētu tā rīkoties ar dēla grāmatām, it kā dēla laipnība nebūtu nekas neparasts. Bet reiz man gadījās redzēt, kā nabadzinš nobijās, kad Pokrovskis lūdza viņu neaiztikt grāmatas. Viņš apjuka, kļuva steidzīgs, nolika grāmatu ačgārni, pēc tam gribēja novietot pareizi, apgrieza to un nolika ar nepareizo pusi uz āru, smaidīja, sarka, nezināja, kā izpirkt savu pārkāpumu. Pokrovskis ar pamācībām pamazām mēģināja veco atradināt no sliktām parašām un, kolīdz redzēja viņu trīs reizes pēc kārtas skaidrā prātā, nākamajā apmeklējumā iedeva viņam uz atvadīšanos pa kvartam, pa pusrublim un vairāk. Dažreiz nopirka viņam zābakus, kaklasaiti vai vesti. Tad vecītis savā jaunajā rotā bija lepns kā gailis. Reizēm viņš ienāca arī pie mums. Atnesa man un Sašai piparkūku gailīšus, ābolus un, kā vienmēr, runāja ar mums tikai par Petjeņku. Lūdza mūs cītīgi mācīties, paklausīt, teica, ka Pet jeņķa esot labs dēls, priekšzīmīgs dēls un turklāt vēl mācīts dēls. Pie tam viņš tik jocīgi mirkšķināja kreiso aci, tik savādi vaibstījās, ka mēs nevarējām valdīt smieklus un smējāmies par viņu no visas sirds. Māmiņai viņš ļoti patika. Bet vecītis neieredzēja Annu Fjodorovnu, lai gan, viņai klātesot, bija kluss kā pelīte.

Drīz vien es izbeidzu mācības pie Pokrovska. Viņš kā agrāk, uzskatīja mani par bērnu, par draisku meiteni, tāpat kā Sašu. Mani tas ļoti sāpināja, tāpēc ka es visiem spēkiem centos vērst par labu savu agrāko ļauno izturēšanos. Bet viņš mani neievēroja. Tas arvien vairāk un vairāk mani satrauca. Izņemot nodarbību stundas, es gandrīz nekad nerunāju un arī nespēju runāt ar Pokrovski. Es sarku, apjuku un vēlāk kaut kur kaktiņā aiz dusmām raudāju.

Nezinu, ar ko tas viss būtu beidzies, ja mums nepalīdzētu tuvināties kāds dīvains gadījums. Reiz vakarā, kad māmiņa sēdēja pie Annas Fjodorovnas, es klusiņām iegāju Pokrovska istabā. Zināju,.ka viņa nav mājās, bet patiesi nevaru saprast, kāpēc man ienāca prātā pie viņa ieiet. Līdz šim pie viņa nekad nebiju gājusi, lai gan mēs dzīvojām blakus jau vairāk nekā gadu. Šoreiz man sirds pukstēja tik stipri, tik stipri, ka likās — gribētu izlēkt no krūtīm. Aplūkoju visu ar sevišķu ziņkāri. Pokrovska istaba bija iekārtota diezgan nabadzīgi; arī kārtības šeit trūka. Pie sienas bija piesisti pieci gari plaukti ar grāmatām. Uz galda un uz krēsliem atradās papīri. Tikai grāmatas un papīri! Man ienāca prātā dīvaina doma, un līdz ar to mani pārņēma nepatīkama sajūta. Man likās, ka viņam ar manu draudzību, ar manu mīlas pilno sirdi vien nepietiek. Viņš bija mācīts, bet es — muļķe, neko nezināju, neko nebiju lasījusi, nevienu grāmatu… Ar skaudību skatījos uz garajiem plauktiem, kas vai lūza no grāmatām. Mani pārņēma naids, skumjas, kaut kāds neprāts. Man iegribējās — un es uz vietas nolēmu izlasīt viņa grāmatas, itin visas un pēc iespējas ātrāk. Nezinu, varbūt domāju, ka tad, kad būšu iemācījusies visu, ko viņš zina, būšu viņa draudzības cienīgāka. Metos pie pirmā plaukta; nekā nedomājot, nekavēdamās paķēru vecu, noputējušu sējumu — pirmo, kas pagadījās, un sarkdama, bālēdama, aiz uztraukuma un bailēm drebēdama, aizskrēju ar paņemto grāmatu uz savu istabu, nolēmusi izlasīt to naktī naktslampiņas gaismā, kad māmiņa aizmigs.

Bet kādas dusmas manī pamodās, kad es, nonākusi mūsu istabā un steidzīgi atšķīrusi grāmatu, ieraudzīju vecu pussapelējušu, kožu saēstu latīņu sacerējumu. Tūlīt atgriezos viņa istabā, bet, tikko.gribēju nolikt grāmatu atpakaļ plauktā, izdzirdu gaitenī troksni un nācēja soļus. Es ļoti steidzos, bet nelietīgā grāmata bija stāvējusi rindā tik cieši, ka, izņemot ārā vienu, pārējās bija sašķobījušās un tā sablīvējušās, ka to agrākajai biedrenei vairs neatlika vietas. Man nebija pa spēkam iebīdīt grāmatu. Tomēr grūdu grāmatas, cik spēju. Sarūsējusī nagla, uz kuras turējās plaukts, liekas, bija gaidījusi tieši šo brīdi, lai nolūztu, — un nolūza. Viens plaukta gals nogāzās lejā. Grāmatas ar troksni bira uz grīdas. Durvis atvērās, un Pokrovskis ienāca istabā.

Jāpiebilst, ka viņš nevarēja ciest, ja kāds rīkojās pa viņa istabu. Vai tam, kas pieskārās viņa grāmatām! Spriediet nu paši par manām bailēm, kad grāmatas, mazas, lielas, daždažāda formāta, daždažāda lieluma un biezuma, gāzās zemē no plaukta, aizlidoja un sakrita zem galda, zem krēsliem, pa visu istabu. Gribēju aizbēgt, bet bija jau par vēlu. «Beigas,» es domāju, «visam beigas! Esmu pazudusi, esmu pagalam! Es draiskuļojos, blēņojos kā desmitgadīgs bērns; esmu muļķa meitene! Liela muļķe!» Pokrovskis briesmīgi noskaitās. «Nu, tā tikai vēl trūka!» viņš iesaucās. «Vai jums nav kauna tā palaidņoties! … Vai reiz nebūs gana?» Un pats metās pacelt grāmatas. Es noliecos viņam palīdzēt. «Nevajag, nevajag,» viņš iesaucās. «Būtu bijis labāk, ja jūs neietu tur, kur neaicina.» Taču mana padevība padarīja viņu mazliet pielaidīgāku, viņš turpināja jau klusāk — agrākajā pamācošajā tonī, izlietodams savas nesenās skolotāja tiesības: «Kad jūs beidzot kļūsiet nopietnāka, kad nāksiet pie prāta? Paskatieties taču uz sevi, jūs jau vairs neesat bērns, neesat maza meitenīte, jums jau piecpadsmit gadu!» Un tad, droši vien gribēdams pārliecināties, vai tiešām vairs neesmu maziņa, paskatījās uz mani un nosarka līdz ausu galiem. Es nekā nesapratu: stāvēju viņa priekšā un izbrīnā raudzījos platām acīm. Viņš piecēlās, pienāca man klāt — tāds apjucis, ļoti samulsis, kaut ko teica, liekas, par kaut ko atvainojās, varbūt par to, ka tikai tagad pamanījis, ka esmu jau gluži pieaugusi meiča. Beidzot es sapratu. Neatceros, kas tad ar mani notika; es apjuku, nespēju vairs savaldīties, nosarku vēl vairāk nekā Pokrovskis, aizklāju-rokām seju un izskrēju no istabas.

Nezināju, ko lai tagad daru, kur lai glābjos aiz kauna. Jau tas vien, ka viņš pārsteidzis mani savā istabā! Veselas trīs dienas nevarēju uz viņu ne paskatīties. Sarku līdz asarām. Visdīvainākās domas, vissmieklīgākās domas jaucās man pa galvu. Viena, pati neprātīgākā, bija tāda, ka gribēju iet pie viņa izskaidroties, atzīties, vaļsirdīgi visu r/stāstīt un pārliecināt viņu, ka neesmu izturējusies kā nejēga meitene, bet ka man bijis labs nodoms. Biju jau gandrīz pavisam noteikti nolēmusi iet pie viņa, bet, paldies dievam, pietrūka drosmes. Varu iedomāties, ko es būtu izdarījusi! Man vēl tagad kauns visu to atcerēties.

Dažas dienas pēc tam māmiņa pēkšņi smagi saslima. Divas dienas viņa necēlās no gultas, bet trešajā naktī gulēja karsonī un murgoja. Kopdama māmiņu, jau vienu nakti nebiju gulējusi, sēdēju pie viņas gultas, devu dzert un noteiktās stundās zāles. Otrajā naktī biju pavisam nomocījusies. Laiku pa laikam iesnaudos, man metās tumšs gar acīm, galva griezās, un katru brīdi varēju aiz noguruma nogāzties zemē, bet mātes vārgie vaidi mani atmodināja, es nodrebēju, uz acumirkli pamodos, taču pēc tam mani atkal pievārēja miegs. Es mocījos. Nezinu — nevaru atcerēties, — bet kaut kāds briesmīgs sapnis, drausmīga parādība pavīdēja manās satrauktajās smadzenēs, kad apziņa mokoši cīnījās starp miegu un nomodu. Es šausmās atmodos … Istabā bija tumšs, naktslampiņa dzisa, gaismas svītras gan pēkšņi pārplūdināja visu istabu, gan tikko mirgoja uz sienām, gan pazuda pavisam. Man kļuva baigi, mani pārņēma šausmas; briesmīgs sapnis bija mani satraucis, skumjas žņaudza sirdi… Uzlēcu no krēsla un neviļus iekliedzos, mokošas, drausmīgi smagas sajūtas pārņemta. Šinī brīdī atvērās durvis, un Pokrovskis ienāca mūsu istabā.

Atceros tikai to, ka atjēdzos viņa rokās. Viņš saudzīgi nosēdināja mani atzveltnes krēslā, pasniedza glāzi ūdens un sāka iztaujāt. Neatceros, ko viņam atbildēju. «Jūs esat slima, jūs pati esat ļoti slima,» viņš teica, paņēmis mani pie rokas, «jums ir drudzis, jūs sevi nomokāt, netaupāt savu veselību; apmierinieties, atliecieties gultā, aizmiedziet! Es jūs uzmodināšu pēc divām stundām, apmierinieties jel.. . Ejiet gultā, apgulieties!» viņš turpināja, neļaudams man ne vārda iebilst. Nogurums bija atņēmis man pēdējos spēkus; acis aiz nespēka vērās ciet. Es atlaidos atzveltnes krēslā, nolēmusi aizmigt tikai uz pusstundu, bet nogulēju līdz rītam. Pokrovskis pamodināja mani tad, kad bija pienācis laiks dot māmiņai zāles.

Otrā dienā, kad es, pa dienu mazliet atpūtusies, gatavo jos atkal sēdēt atzveltnes krēslā pie māmiņas gultas, stingri nolēmusi šoreiz neaizmigt, Pokrovskis ap pulksten vienpadsmitiem pieklauvēja pie mūsu durvīm. Es atvēru durvis. «Jums garlaicīgi sēdēt vienai,» viņš man teica, «te ir grāmata, ņemiet palasiet, nebūs tik garlaicīgi.» Es paņēmu; neatceros, kas tā bija par grāmatu, diez vai maz toreiz tajā ieskatījos, kaut gan visu nakti neaizmigu. Savāds iekšējs uzbudinājums neļāva man gulēt; es nevarēju mierīgi nosēdēt; vairākas reizes piecēlos no atzveltnes krēsla un sāku staigāt pa istabu. Kaut kāds iekšējs apmierinājums pārņēma visu manu būtni. Es tā priecājos par Pokrovska uzmanību. Biju lepna, ka viņš tā raizējas un rūpējas par mani. Visu nakti pavadīju sapņodama un domādama. Pokrovskis vairs neienāca; es gan zināju, ka viņš nenāks, bet minēju, kā būs nākošajā vakarā.

Nākošajā vakarā, kad mājā visi jau bija aizgājuši pie miera, Pokrovskis atvēra savas durvis un, stāvēdams uz sliekšņa, sāka ar mani sarunāties. Neatceros tagad ne vārda no tā, ko toreiz viens otram sacījām; atminos tikai, ka biju apjukusi, izbijusies, dusmojos uz sevi un ar nepacietību gaidīju sarunas beigas, kaut gan pati tik ļoti biju to vēlējusies, visu dienu sapņojusi par to un pat sadomājusi jautājumus un atbildes … No šā vakara iesākās mūsu draudzība. Māmiņas slimības laikā mēs katru nakti vairākas stundas pavadījām kopā. Es pamazām pārvarēju savu kautrību, kaut gan pēc katras mūsu sarunas man vēl arvien bija par ko uz sevi skaisties. Taču ar slepenu prieku un lepnu gandarījumu redzēju, ka viņš manis dēļ pat aizmirsis savas neciešamās grāmatas. Nejauši, pa jokam saruna reiz iznāca par to, kā grāmatas kritušas no plaukta. Tas bija savāds brīdis; biju tāda kā pārāk vaļsirdīga un sirsnīga; mani pārņēma satraukums, dīvaina sajūsma, un es viņam par visu atzinos … par to, ka gribēju mācīties, kaut ko zināt, ka man bija dusmas, ka viņš mani uzskata par meitēnu, par bērnu… Kā jau teicu, biju pavisam savādā garastāvoklī; sirds bija kļuvusi mīksta, acīs riesās asaras, — neslēpu neko un izstāstīju visu, visu — par savu draudzību pret viņu, par vēlēšanos viņu mīlēt, dzīvot ar viņu kā viena sirds un viena dvēsele, mierināt viņu, iepriecināt. Viņš paskatījās uz mani tā savādi, samulsis, izbrīnījies un neteica ne vārda. Pēkšņi man kļuva ļoti sāpīgi, skumji. Likās, ka viņš mani nesaprot, ka viņš varbūt par mani smejas. Pēkšņi sāku raudāt kā bērns, šņukstēju, nevarēju savaldīties; man bija uznākusi tikpat kā lēkme. Viņš satvēra manas rokas, skūpstīja tās, spieda pie savām krūtīm, centās pārliecināt, mierināja mani; viņš bija ļoti aizkustināts; neatceros, ko viņš man teica, bet es gan raudāju, gan smējos, gan atkal raudāju, sarku, no prieka nevarēdama izteikt ne vārda. Taču, kaut arī biju satraukta, pamanīju, ka Pokrovskis šķita tāds kā samulsis un izturējās ne visai brīvi. Liekas, viņš nevarēja vien nobrīnīties par manu aizraušanos, par manu jūsmošanu, par tādu pēkšņu, dedzīgu, kvēlu draudzību. Varbūt sākumā tā bija tikai ziņkārība; bet vēlāk viņa nedrošība izgaisa un viņš, tāpat kā es, ar vienkāršām, patiesām jūtām pieņēma manu draudzību, manus laipnos vārdus, manu uzmanību un atbildēja uz visu ar tādu pašu uzmanību, tādu pašu draudzību un laipnību — kā vislabākais draugs, kā īsts brālis. Man ap sirdi bija tik silti, tik labi! … Es vairs nevairījos viņa, neslēpu neko; viņš to redzēja un pieķērās man jo dienas jo vairāk.

Tik tiešām neatceros, ko visu tikām pārrunājuši šais moku pilnajās, taču saldajās tikšanās stundās — nakti svētbildes lampiņas drebošajā gaismā — gandrīz pie manas nabaga slimās māmiņas gultas … Visu, kas tikai nāca prātā, kas bija uz sirds, ko gribējās pateikt, — un mēs bijām gandrīz laimīgi… Ak, šis skumjais un reizē priecīgais laiks — viss kopā! Gan skumji, gan priecīgi man to tagad atcerēties. Atmiņas, vai nu priecīgas, vai rūgtas, vienmēr ir mokošas, vismaz man tā ir; bet arī šīs mokas ir saldas. Un, kad ap sirdi kļūst smagi, sāpīgi, dziļi skumji, tad atmiņas to atspirdzina un atdzīvina, kā rasas pilieni valgā vakarā pēc karstas dienas spirdzina un atdzīvina vārgu, panīkušu puķīti, kas novītusi dienas tveicē.

Māmiņa sāka atveseļoties, bet es vēl arvien turpināju pa naktīm sēdēt pie viņas gultas. Pokrovskis bieži deva man grāmatas; es lasīju — sākumā, lai neaizmigtu, tad vērīgāk, bet vēlāk ar aizrautību; man pēkšņi atklājās daudz jauna, līdz šim neizprotama, nezināma. Jaunas domas, jauni iespaidi pēkšņi kā pāri plūstoša straume uzbangoja manā sirdī. Un, jo vairāk satraukuma, jo vairāk «ipmulsuma un pūļu man bija, uzņemot jaunos iespaidus, |o tīkamāki man tie kļuva, jo saldāk satrauca dvēseli. Pēkšņi tie visi uzreiz bija ieplūduši man sirdī, nedodami tai miera. Savāds haoss virmoja visā manā būtnē. Bet šis garīgais satraukums nevarēja un nespēja mani pilnīgi paņemt savā varā. Es biju par daudz sapņaina, un tas mani izglāba.

Kad māmiņa sāka atveseļoties, mūsu satikšanās un garās sarunas vakaros beidzās; dažreiz mums izdevās pārmainīt kādus vārdus, bieži vien tukšus un nenozīmīgus, bet man patika visam piešķirt sevišķu saturu, savu īpašu, iedomātu vērtību. Mana dzīve bija kļuvusi pilnīgāka, es biju laimīga, mierīga, klusa prieka pilna. Tā pagāja vairākas nedēļas …

Reiz pie mums ienāca vecais Pokrovskis. Viņš ar mums ilgi pļāpāja, bija neparasti jautrs, mundrs, runīgs; smējās, asprātīgi jokojās pa savai gaumei un beidzot atklāja sajūsmas cēloni un pastāstīja mums, ka tieši pēc nedēļas būšot Petjeņkas dzimšanas diena un viņš katrā ziņā atnākšot pie dēla; uzvilkšot jaunu vesti, un sieva esot apsolījusi nopirkt viņam jaunus zābakus. Vārdu sakot, vecītis bija ļoti laimīgs un pļāpāja par visu, kas vien ienāca prātā.

Viņa dzimšanas diena! Šī dzimšanas diena man nedeva miera ne dienu, ne nakti. Es nolēmu katrā ziņā atgādināt Pokrovskim savu draudzību un kaut ko iedāvināt. Bet ko? Beidzot sadomāju dāvināt viņam grāmatas. Es zināju, ka viņš vēlējās iegūt Puškina kopoto rakstu pēdējo izdevumu, un nospriedu to nopirkt. Man pašai savas naudas bija trīsdesmit rubļu, kurus biju nopelnījusi ar rokdarbiem. Šī nauda man bija nolikta, lai iegādātos jaunu kleitu. Tūliņ aizsūtīju mūsu virēju, veco Matrjonu, uzzināt, cik maksā Puškina kopotie raksti. Tavu nelaimi! Visu vienpadsmit grāmatu cena kopā ar iesiešanas izdevumiem bija vismaz rubļu sešdesmit. Kur lai ņemu tādu naudu? Ilgi domāju un nezināju, ko darīt. Lūgt no māmiņas man negribējās. Protams, māmiņa man katrā ziņā būtu izlīdzējusi, bet tad mājās visi zinātu par mūsu dāvanu; turklāt tad šī dāvana pārvērstos pateicībā, atalgojumā par Pokrovska vesela gada pūlēm. Man gribējās dāvināt vienai pašai, neizpaužot citiem. Bet par viņa pūlēm manā labā es gribēju justies vienmēr parādniece, bez kādas atmaksas, izņemot manu draudzību. Beidzot sadomāju, kā izkļūt no grūtībām.

Zināju, ka pie bukinistiem Gostinijdvorā dažreiz, ja tikai pakaulējas, var nopirkt grāmatu par puscenu, bieži vien mazlietotu, gandrīz pilnīgi jaunu. Es nolēmu katrā ziņā doties uz Gostinijdvoru. Tā arī iznāca, ka jau nākošajā dienā radās vajadzība ir mums, ir Annai Fjodolovnai. Māmiņa nejutās vesela, Annai Fjodorovnai, par laimi, bija uznācis slinkums, tā ka visu uzdeva kārtot man, un es devos ceļā kopā ar Matrjonu.

Man laimējās, un es visai ātri atradu Puškina rakstus, pie tam ļoti skaistā iesējumā. Sāku kaulēties. Sākumā man prasīja vairāk nekā veikalos; bet pēc tam, taču ne bez pūlēm, vairākkārt iedama projām, piedabūju tirgotāju tiktāl, ka viņš atdeva lētāk un prasīja tikai desmit sudraba rubļus. Cik man bija jautrs prāts kaulējoties! … Nabaga Matrjona nesaprata, kas ar mani notiek un kāpēc esmu sadomājusi pirkt tik daudz grāmatu. Bet ak šausmas! Viss mans kapitāls bija tikai trīsdesmit papīra rubļu; taču tirgotājs nekādā ziņā nebija ar mieru atdot lētāk. Beidzot rs sāku lūgties, lūdzu un lūdzu viņu, līdz pierunāju. Viņš piekāpās — taču tikai par divarpus rubļiem — un dievojās, ka vienīgi manis dēļ piekāpjoties, tāpēc ka es esot tāda laba jaunkundze, bet ka citam viņš neparko neatdotu lētāk. Trūka divarpus rubļu. Aiz dusmām varēju vai raudāt. Bet pavisam negaidīta sastapšanās man palīdzēja šajās bēdās.

Netālu no manis, pie otra grāmatu galda, es ieraudzīju veco Pokrovski. Ap viņu drūzmējās četri vai pieci bukinisti; tie bija viņu pavisam samulsinājuši, gluži vai nomocījuši. Katrs piedāvāja savu preci, un ko visu gan viņam nepiedāvāja, un ko visu gan viņš negribēja pirkt! Nabaga vecītis stāvēja viņu vidū gluži satriekts un nezināja, ko ņemt no tā, kas viņam tika piedāvāts. Piegāju klāt un jautāju, ko viņš te dara. Vecītis kļuva ļoti priecīgs; viņš mani bezgala mīlēja, varbūt ne mazāk kā Petjeņku. «Lūk, grāmatiņas pērku, Varvara Aleksejevna,» viņš man atbildēja, «pērku grāmatiņas Petjeņkam. Drīz taču viņam dzimšanas diena, un viņam patīk grāmatiņas; tāpēc, lūk, arī pērku tās viņam …» Vecītis arvien jocīgi izteicās, bet lagad piedevām jutās arī ļoti apjucis. Lai ko viņš izvēlējās, visam cena — gan sudraba rublis, gan divi, gan trīs sudraba rubļi; izvēlēties lielās grāmatas viņam nenāca ne prātā, viņš tikai ar skaudību uz tām noraudzījās, pašķirstīja, pagrozīja tās rokās un atkal nolika atpakaļ. «Nē, nē, tās ir par dārgu,» viņš runāja pusbalsī, «bet varbūt no šīm kādu.» Un viņš sāka pārcilāt plānas grāmatiņas, ziņģu krājumus, almanahus: šīs grāmatas bija ļoti lētas. «Bet kāpēc jūs tās gribat pirkt,» es viņam jautāju, «tie taču ir tīrie nieki.» — «Ak nē,» viņš atbildēja, «paskatiet tikai, kādas te labas grāmatiņas;^ tās ir labas, ļoti labai grāmatiņas!» Un pēdējos vārdus viņš vilka tik žēlabaini dziedoši, ka man likās — viņš gatavs raudāt aiz dusmāmjļ ka labas grāmatas tik dārgas, un tūliņ pār viņa bālajiemļ vaigiem uz sarkanā deguna noritēs asara. Es jautāju, vai viņam daudz naudas. «Te ir,» — un nabadziņš izņēma no kabatas visu naudu, kas bija ietīta taukainā avīžu papīrāJ «Lūk, pusrublis, divdesmitnieks un kapara nauda — apmēram divdesmit kapeiku.» Es viņu tūliņ aizvilku pie sava bukinista. «Re, veselas vienpadsmit grāmatas, maksā pa-j visam trīsdesmit divi ar pusi rubļa; man ir trīsdesmit, pielieciet savus divarpus, un mēs nopirksim visas šīs grā-| matas un abi kopā iedāvināsim.» Večuks aiz prieka kļuva kā bez prāta, izbēra visu naudu, un bukinists apkrāva viņu ar mūsu kopējo bibliotēku. Mans vecītis sabāzaļ grāmatas visās kabatās, paņēma arī abās rokās, iespieda] padusēs un aiznesa tās uz savu māju, apsolīdamies otrā dienā klusiņām atnest grāmatas pie manis.

Otrā dienā večuks atnāca pie dēla, kā parasti, pasēdēja pie viņa kādu stundiņu, tad ienāca pie mums un apsēdās pie manis ar pavisam komisku, noslēpumainu sejas izteiksmi. Sākumā viņš ar smaidu, berzēdams rokas lepnā priekā par to, ka viņam ir noslēpums, pavēstīja man, ka visas grāmatas gluži slepus atnestas pie mums un atrodas virtuvē, kaktiņā, Matrjonas ziņā. Vēlāk saruna, dabiski, pārgāja uz gaidāmo goda dienu; pēc tam večuks gari un plaši izrunājās par to, kā mēs dāvanu pasniegsim, un, jo vairāk iedziļinājās šai jautājumā un vairāk runāja par to, jo skaidrāk kļuva redzams, ka viņam kaut kas uz sirds, ko viņš nevar, nedrīkst, pat baidās izteikt. Es tikai gaidīju un klusēju. Slepenais prieks, slepenais apmierinājums, ko līdz šim viegli varēju saskatīt viņa dīvainajos žestos, grimasēs, kreisās acs mirkšķināšanā, — tas-viss izzuda. Viņš ik brīdi kļuva nemierīgāks un bēdīgāks, beidzot neizturēja.

«Paklausieties,» viņš pusbalsī bikli iesāka, «paklausieties, Varvara Aleksejevna … zināt ko, Varvara Aleksejevna? …» Večuks bija ļoti apjucis. «Redziet, kad pienāks viņa dzimšanas diena, paņemiet desmit grāmatiņas un iedāviniet tās viņam pati, tas ir, no sevis, no savas puses; es paņemšu un iedāvināšu tikai vienpadsmito. Tā, redziet — gan jums būs ko dāvināt, gan es ko dāvināšu, mums abiem būs ko dāvināt.» Te večuks apmulsa un apklusa. Es paskatījos uz viņu; viņš bikli gaidīja manu gpriedumu. «Kāpēc tad jūs negribat, ka mēs dāvinām kopīgi, Zahar Petrovič?» — «Nu tā, Varvara Aleksejevna, l.is taču tā … es taču … tik tiešām …» Vārdu sakot, vecais apjuka, nosarka, sapinās savos vārdos un netika ne no vietas.

«Redziet,» viņš beidzot paskaidroja. «Es, Varvara Aleksejevna, reizēm blēņojos… tas ir, es gribu jums pateikt, ka gandrīz vienmēr blēņojos … daru to, kas nav labi… tas ir, ziniet, reizēm taču ārā salst, gadās arī dažādas nepatikšanas vai arī kļūst skumji, vai arī notiek kas nelādzīgs, un es nenoturos un dažkārt izdaru blēņas — iedzeru kādu lieku glāzīti. Petrušam tas ļoti nepatīk. Viņš, redziet, Varvara Aleksejevna, dusmojas, bar mani un lasa man morāli. Nu, lūk, es gribētu tagad viņam ar savu dāvanu pierādīt, ka esmu labojies un sācis pieklājīgi uzvesties. Ka esmu krājis, lai nopirktu grāmatiņu, ilgi krājis, jo man jau gandrīz nekad nav naudas, ja nu vienīgi Petruša kaut ko iedod. Viņš to zina. Tātad viņš redzēs, kur es savu naudu izlietoju, un zinās, ka daru to visu vienīgi viņa dēļ.»

Man kļuva večuka ļoti žēl. Es ilgi nedomāju. Večuks skatījās manī ar bažām. «Klausieties, Zahar Petrovič,» es teicu, «iedāviniet jūs viņam visas!» — «Kā — visas? Tas ir — visas grāmatiņas?» — «Nu jā, visas grāmatiņas,» — «Un no sevis?» — «No sevis.» — «No manis vien, tas ir, manā vārdā?» — «Nu jā, jūsu vārdā…» Man šķiet, es viņam skaidroju to ļoti pamatīgi, bet večuks ilgi nevarēja mani saprast.

«Nu jā,» viņš, domās nogrimis, runāja, «jā! Tas būtu ļoti labi, tas būtu ļoti labi, bet ko tad jūs, Varvara Aleksejevna?» — «Nu, es nedāvināšu neko.» — «Kā!» večuks gandrīz vai sabijies iesaucās. «Tad jūs Petjeņkam neko nedāvināsiet, tad jūs viņam neko negribat dāvināt?» Večuks bija izbijies; šai brīdī viņš, liekas, bija ar mieru atteikties no sava priekšlikuma, lai arī es varētu viņa dēlam kaut ko uzdāvināt. Večuks bija lāga dvēsele. Es viņu pārliecināju, ka labprāt kaut ko dāvinātu, bet negribu atņemt viņam šo prieku. «Ja jūsu dēls būs apmierināts,» es piebildu, «un ja jūs būsiet priecīgs, tad arī es priecāšos, tāpēc ka klusībā — savā sirdī izjutīšu, it kā arī es pati būtu ko dāvinājusi.» Tad arī vecais pilnīgi apmierinājās. Viņš sabija pie mums vēl divas stundas, bet visu šo laiku nevarēja nosēdēt uz vietas, cēlās augšā, visādi noņēmās, trokšņoja, draiskuļojās ar Sašu, slepus noskūpstīja mani, knieba man rokā un klusām taisījaļ grimases Annai Fjodorovnai. Anna Fjodorovna viņu beidzot izraidīja ārā. Vārdu sakot, večuks aiz sajūsmas bija kļuvis tik jautrs, kāds varbūt nekad nemēdza būt.

Svinīgajā dienā viņš ieradās pulksten vienpadsmitos — tieši no dievkalpojuma — kārtīgi salāpītā frakā un, patiesi, jaunā vestē un jaunos zābakos. Abās rokās viņš nesa pa grāmatu sainim. Mēs visi sēdējām zālē pie Annas Fjodorovnas un dzērām kafiju (bija svētdiena). Večuks iesāka, liekas, ar to, ka Puškins bijis visai labs dzejnieks;' pēc tam mulsdams un apjukdams pēkšņi pārgāja uz to, ka vajag labi uzvesties, bet, ja cilvēks neuzvedas labi, tad tas nozīmē, ka viņš dara blēņas; ka netikumi samaitā un pazudina cilvēku; viņš minēja vairākus bīstamus izlaidības piemērus un beidzot pateica, ka kopš zināma laika esot pilnīgi labojies un tagad uzvedoties priekšzīmīgi. Ka viņš arī agrāk sapratis, cik pareizi ir dēla norādījumi, ka visu to sen sapratis un paturējis sirdī un tagad patiesi sācis savaldīties. Lai to pierādītu, viņš dāvinot grāmatas par paša ilgākā laikā sakrāto naudu.

Klausoties nabaga večuku, es nevarēju atturēties no asarām un smiekliem; izrādās, ka viņš prata arī melot, ja bija nepieciešams! Grāmatas tika ienestas Pokrovska istabā un noliktas plauktā. Pokrovskis tūlīt nojauta patiesību. Večuku ieaicināja pusdienās. Šai dienā mēs visi bijām ļoti jautri. Pēc pusdienām gājām gan rotaļās ar ķīlām, gan spēlējām kārtis; Saša draiskuļojās, un es tāpat. Pokrovskis bija pret mani uzmanīgs un meklēja izdevību parunāt ar mani vienatnē, bet es izvairījos. Tā bija mana jaukākā diena pēdējos četros gados.

Bet nu sāksies tikai skumjas, smagas atmiņas, sāksies stāsts par manas dzīves drūmākajām dienām. Droši vien tāpēc mana spalva sāk slīdēt lēnāk un it kā atsakās rakstīt tālāk. Droši vien tāpēc es ar tādu aizrautību un mīlestību pārcilāju atmiņā katru sīkumu no savas īsās dzīvītes laimīgajām dienām. Šādu dienu ir bijis ļoti maz; pēc tam nāca bēdas, smagas bēdas, kuras dievs vien zina kad vēl beigsies.

Manas nelaimes sākās ar Pokrovska slimību un nāvi.

Viņš saslima divus mēnešus pēc pēdējiem notikumiem, par kuriem es pastāstīju. Šo divu mēnešu laikā viņš nemitīgi rūpējās par saviem dzīves apstākļiem, jo līdz šim vēl nebija ieguvis noteiktu stāvokli dzīvē. Kā visi diloņslimie, viņš līdz pēdējam brīdim cerēja dzīvot vēl ļoti ilgi. Viņam bija iespēja dabūt kaut kur skolotāja vietu, bet pret šo darbu viņš juta nepatiku. Strādāt valsts iestādē viņš nevarēja slimības dēļ, pie tam ilgi būtu bijis jāgaida uz pirmo algu. īsi sakot, Pokrovskis visur pieredzēja tikai neveiksmes; viņa raksturam tas nenāca par labu. Ar veselību kļuva aizvien sliktāk; viņš pats to nemanīja. Tuvojās rudens. Katru dienu, ģērbies plānā mētelītī, viņš gāja kārtot savas darīšanas, lūgt vai izkaulēt sev kaut kur darbu — tas viss viņu garīgi nomocīja; viņš staigāja slapjām kājām, samirka lietū, beidzot nolikās gultā un vairs necēlās … Pokrovskis nomira vēlā rudenī, oktobra beigās.

Visā viņa slimības laikā es gandrīz nemaz neatstāju viņa istabu, kopu viņu un apkalpoju. Bieži caurām naktīm negulēja. Viņš reti bija pie samaņas, bieži murgoja: runāja dievs zina par ko, par darbu, par savām grāmatām, par mani, par tēvu… Un tā es dzirdēju daudz ko par viņa apstākļiem, ko agrāk nemaz nezināju un pat nenojautu. Viņa slimības pirmajā laikā visi mūsējie noraudzījās uz mani tā savādi; Anna Fjodorovna kratīja galvu. Bet es visiem skatījos tieši acīs, un mani vairs nenosodīja par līdzjūtību pret Pokrovski; vismaz mana māmiņa ne.

Reizēm Pokrovskis mani pazina, bet tas bija reti. Viņš gandrīz visu laiku gulēja nesamaņā. Dažreiz viņš caurām naktīm ilgi, ilgi ar kādu runājās neskaidriem, nesaprotamiem vārdiem, un viņa aizsmakušā balss dobji skanēja šaurajā istabā kā šķirstā; tad mani pārņēma šausmas. It sevišķi pēdējā naktī viņš bija ārkārtīgi satraukts, bezgala cieta, bija tik drūms; viņa vaidi plosīja man sirdi. Mājās visi bija it kā izbaiļu pārņemti. Anna Fjodorovna nepārtraukti skaitīja lūgšanas, lai dievs viņu ātrāk pieņemtu. Atsauca ārstu. Ārsts sacīja, ka slimnieks uz rīta pusi katrā ziņā nomiršot.

Vecais Pokrovskis visu nakti pavadīja gaitenī pie dēla istabas durvīm, kur viņam bija nomests paklājs. Ik pa brīdim viņš ienāca istabā; kļuva baigi, viņā raugoties. Bēdas bija viņu tā satriekušas, ka viņš šķita pilnīgi bezjūtīgs un nekā nesaprata. Aiz šausmām viņam trīcēja galva. Viņš viscaur drebēja un nemitīgi pie sevis kaut ko čukstēja, runāja pats ar sevi. Man likās, ka viņš aiz bēdām zaudēs prātu.

Pirms rītausmas vecais, noguris aiz dvēseles mokām, aizmiga un gulēja uz paklāja kā nosists. Ap pulksten astoņiem sākās agonija; es uzmodināju tēvu. Pokrovskis bija pie samaņas un atvadījās no mums visiem. Savādi! Es nevarēju raudāt, bet sirds man vai pušu plīsa.

Tomēr visvairāk mani satrieca un manu sirdi plosīja viņa pēdējie mirkļi. Viņš ilgi kaut ko lūdza, runādams ar stingstošu mēli, bet es nevarēju saprast nevienu viņa vārdu. Sirds man vai lūza aiz sāpēm! Veselu stundu viņš bija nemierīgs, visu laiku par kaut ko raizējās, pūlējās kaut ko izteikt, žestikulēdams ar rokām, kas bija saltas kā ledus, un tad atkal aizsmakušā, dobjā balsī kaut ko žēli lūdza; bet viņa vārdi bija tikai nesakarīgas skaņas, un es atkal neko nespēju saprast. Es pievedu pie viņa visus mūsējos, devu viņam dzert; bet viņš tikai skumji papurināja galvu. Beidzot es sapratu, ko viņš vēlējās. Viņš lūdza atvilkt loga aizkaru un attaisīt aizvirtņus. Viņam droši vien gribējās vēl pēdējo reizi redzēt dienas gaismu, plašo pasauli, sauli. Es atvilku aizkaru; bet austošā diena šķita skumja un bēdīga kā nabaga mirēja dziestošā dzīve. Saules neredzēja. Mākoņi aizklāja debesis ar miglas plīvuru; debesis bija apmākušās, drūmas, skumjas. Smalks lietutiņš smidzināja rūtīs un apskaloja tās ar auksta, netīra ūdens lāsēm; diena bija blāva un tumša. Istabā tik tikko iespiedās bāla dienas gaisma, kas pat īsti nevarēja pārspēt svētbildes priekšā aizdedzinātās lampiņas drebošo liesmu. Mirējs skumji, skumji paskatījās manī un pamāja ar galvu. Pēc mirkļa viņš nomira.

Bēres izrīkoja pati Anna Fjodorovna. Tika nopirkts pavisam vienkāršs šķirsts un salīgts smagais ormanis. Lai nodrošinātu izdevumu segšanu, Anna Fjodorovna pievāca visas nelaiķa grāmatas un pārējās mantas. Vecais ar viņu strīdējās, cēla traci, cik vien bija iespējams, atņēma viņai grāmatas, piebāza ar tām kabatas, salika cepurē un kur tik vien varēja, nēsāja tās visas trīs dienas līdz un nešķīrās no tām pat tad, kad vajadzēja doties uz baznīcu. Visu šo laiku viņš bija kā neprātīgs, kā sajēgu zaudējis un ar neparastu rūpību pastāvīgi rosījās ap šķirstu: gan sakārtoja nelaiķim vainadziņu, gan aizdedzināja un atkal noņēma sveces. Bija redzams, ka viņš nespēja nekur

laistīt savas domas. Ne māmiņas, ne Annas Fjodorovnas ebija baznīcā uz aizlūgumu. Māmiņa gulēja slima, bet Anna Fjodorovna, lai gan bija sarīkojusies iet, sastrīdējās ar veco Pokrovski un palika mājās. Bijām tikai mēs divi — es un vecītis. Dievkalpojuma laikā man kļuva tik baigi — pārņēma it kā nākotnes priekšnojauta. Baznīcā tikko varēju nostāvēt. Beidzot šķirstu aizvēra, aiznagloja, uzlika uz ratiem un veda prom. Pavadīju to tikai līdz ielas stūrim. Vedējs sāka braukt rikšiem. Vecītis skrēja pakaļ un skaļi raudāja; viņš elsoja aizgūtnēm, un viņa elsas no skriešanas brīžiem it kā pārtrūka. Nabadziņam nokrita cepure, bet viņš neapstājās, lai to paceltu. Galva viņam salija; sacēlās vējš; saltas lietus lāses sitās sejā. Vecītis, liekas, nejuta slikto laiku un raudādams skrēja gan vienā pusē ratiem, gan otrā. Viņa veco svārku stērbeles plandījās vējā kā spārni. No visām kabatām rēgojās grāmatas; rokās viņš cieši turēja kādu lielu grāmatu. Garāmgājēji ņēma nost cepures un meta krustus. Citi apstājās un brīnījās par nabaga vecīti. Ik brīdi grāmatas krita viņam no kabatām dubļos. Viņu apturēja, rādīja uz izkritušajām grāmatām; viņš tās pacēla un atkal steidzās panākt šķirstu. Uz ielas stūra šķirstu pavadīt pievienojās kāda veca sieva. Beidzot līķrati nogriezās aiz stūra un pazuda manām acīm. Es gāju uz mājām. Bezgalīgā izmisumā metos māmiņai pie krūtīm. Es ieskāvu viņu cieši, cieši rokās, skūpstīju un skaļi elsoju, bailīgi spiezdamās viņai klāt, it kā tiekdamās paturēt savās skavās šo pēdējo draugu un neatdot to nāvei… Bet pār nabaga māmiņu jau bija noliekusies nāve! ……..

11. Jūnijā

Esmu jums tik ļoti pateicīga par vakardienas pastaigu salās, Makar Aleksejevič! Kāds tur spirgts, labs gaiss, kāds zaļums! Es tik sen neesmu redzējusi tāda zaļuma; kad biju slima, man šķita, ka jāmirst un katrā ziņā nomiršu; jums jāsaprot, ko vakar izjutu, pārdzīvoju. Nedus^ mojieties uz mani par to, ka biju tāda skumja; jutos ļoti labi, man bija tik viegli, bet dzīves labākajos brīžos man arvien nezin kāpēc kļūst skumji. Tas, ka es raudāju, nav nekas; es pati bieži nezinu, kāpēc raudu. Uztveru visu ļoti slimīgi, jūtīgi; arī mani iespaidi ir slimīgi. Dzidro,

bālo debesi, saulrietu, vakara klusumu — it visu, — es nemaz nezinu, kāpēc vakar biju noskaņota uzņemt visus iespaidus mokoši un sāpīgi, tā ka sirds šķita smaga un dvēselei gribējās raudāt. Bet kāpēc es jums visu to rakstu? Man pašai tas grūti izprotams un vēl grūtāk izstāstāms. Bet jūs mani varbūt sapratīsiet. Gan skumji, gan priecīgi man bija ap sirdi! Cik jūs esat jauks, Makar Aleksejevič! Vakar jūs man tik sirsnīgi raudzījāties acīs, it kā lasītu tajās to, ko izjūtu, un es sapratu, ka priecājaties par manu sajūsmu. Vai nu kāds krūmiņš, vai aleja, vai ūdens lāma — jūs jau klāt: stāvat manā priekšā tāds jauks un mīļi raugāties acīs, it kā izrādītu man savus īpašumus. Tas liecina, ka jums ir laba sirds, Makar Aleksejevič! Tāpēc es jūs arī mīlu. Nu ardievu! Es šodien atkal esmu slima; vakar samirka kājas, un tāpēc saaukstējos; arī Fedorai nav īsti labi, tā ka mēs abas tagad esam savārgušas. Neaizmirstiet mani, tas ir — pienāciet biežāk!

Jūsu V. D.

12. jūnijā

Varvara Aleksejevna, mana dārgā!

Man likās, labulīt, ka jūs man visu vakarējo gluži vai dzejas rindās aprakstīsiet, bet jums iznākusi tikai pavisam vienkārša lappusīte. Ieminos par to tāpēc, ka, lai gan jūsu vēstulīte īsa, tomēr neparasti jauki un izjusti esat visu aprakstījusi. Gan dabu, gan dažādas lauku ainavas, gan arī pārējo — par jūtām, — vārdu sakot, visu esat ļoti labi aprakstījusi. Bet man nav talanta. Sasmērē vai desmit lappušu — nekas neiznāks, neko neuzrakstīsi. Esmu jau mēģinājis. — Jūs rakstāt, mana mīļā, ka es esot krietns, labsirdīgs cilvēks, kas nespēj otram ļaunu darīt un izprot dabā redzamo dieva žēlastību; galu galā jūs man piedēvējat visādas cildenas īpašības. Tas viss, labulīt, ir patiesība, tas viss ir īsta patiesība; patiesi esmu tāds, kā jūs sakāt, es pats to zinu; ja izlasu to, ko jūs rakstāt, tad gribot negribot sirds atmaigst, tikai pēc tam rodas dažādas smagas pārdomas. Bet nu, uzklausieties, labulīt, es jums šo to pastāstīšu, mana visumīļā!

Sākšu ar to, ka man bija tikai septiņpadsmit gadiņu, kad sāku strādāt, un nu drīz jau būšu trīsdesmit gadu nostrādājis. Nu, neko teikt, esmu novalkājis diezgan daudz mundieru; esmu nobriedis, gudrāks ticis, ar ļaudīm iepazinies; dzīvoju, varu teikt, tā, ka reiz mani pat izvirzīja apbalvošanai ar goda krustu. Jūs varbūt neticat, bet •g nudien nemeloju. Nu, ko lai saku, labulīt, — gadījās nrī visnotaļ ļauni ļaudisl Teikšu jums, labulīt, ka man, kaut gan esmu, tā sakot, nemācīts muļķa cilvēks, sirds tomēr tāda pati kā visiem citiem. Vai zināt, Vareņka, ko man nodarīja ļauns cilvēks? Kauns teikt, ko viņš nodarīja; jūs jautāsiet — kāpēc viņš tā darīja? Nu, tāpēc, ka esmu lons, tāpēc, ka esmu kluss, klusītiņš, tāpēc, ka esmu tāds labiņš! Nebiju viņiem pa prātam, un tad sāka mani apcelt. Sākās ar to, ka — «zināt, Makar Aleksejevič, jūs esat tāds un tāds», bet pēc tam — «Makaram Aleksejevičam pat jautāt nav vērts». Bet beidzās ar to: «Nu zināms, tas taču ir Makars Aleksejevičs!» Redziet, labulīt, kā tas ir, — visur vainīgs Makars Aleksejevičs; to vien viņi visi zināja kā padarīt Makaru Aleksejeviču par grēkāzi visā mūsu resorā. Nepietika ar to, ka mani padarīja par grēkāzi, manu vārdu gandrīz par lamu vārdu, — arī manus zābakus, manu mundieri, manus matus, manu augumu ņēma priekšā — nekas nebija viņiem pa prātam, visu vajadzēja pārtaisīt! Un tas viss jau kopš nez kādiem laikiem atkārtojas katru dienu. Esmu jau pieradis, jo es pie visa pierodu, tāpēc ka esmu lēns cilvēciņš, mazs cilvēciņš, bet kādēļ gan tas viss? Vai esmu kādam ko ļaunu darījis? Vai dienesta pakāpē kādam aizsteidzies priekšā? Vai priekšniecības acīs kādu nomelnojis? Vai apbalvojumu kādam noskaudis? Vai kādu jezgu ievārījis? Grēks to pat iedomāties, labulīt! Kā gan es to varētu? Palūkojiet vien, mana mīļā, vai es spēju būt viltīgs un godkārīgs? Tātad par ko, dievs lai piedod grēkus, man jācieš visas šīs pārestības? Jūs taču atzīstat mani par cienījamu cilvēku, bet jūs, labulīt, esat par viņiem visiem pārāka. Kāds ir visaugstākais pilsoņa tikums? Nesen privātā sarunā Jevstafijs Ivanovičs izteicās, ka augstākais pilsoņa tikums esot -— mācēt ieraust naudu. Runāja viņi pa jokam (es zinu, ka pa jokam), taču visa gudrība ir tā, ka nevajag nevienam būt par nastu, un es arī nevienam neesmu par nastu! Man ir pašam savs maizes rieciens; tiesa, vienkāršs rupjas maizes rieciens, dažkārt pat sakaltis, bet tas iegūts ar darbu, es to baudu likumīgi un varu baudīt bez pārmetumiem. Bet ko lai dara! Pats arī zinu, ka strādāju ne visai svarīgu darbu, ka tikai pārrakstu, un tomēr lepojos ar to: es strādāju, sviedriem vaigā strādāju. Nu, tik tiešām, kas par to, ka pārrakstu! Vai pārrakstīt kāds grēks? «Viņš, ziniet, pārraksta!» — «Šis ierēdnis, kancelejas žurka, pārraksta!» Bet kas tad te negodīgs? Raksts tik skaidrs, labs, tīkami skatīties, viņa ekselence apmierināts, es viņam pašus svarīgākos papīrus pārrakstu. Nu jā — nav izteiksmes; es to pats zinu, ka man trūkst šās nolādētās izteiksmes; tāpēc jau arī neesmu ticis uz augšu un pat tagad jums, mana mīļā, rakstu vienkārši, bez izdomas un tā, kā man sirds liek… Es to zinu; tomēr, ja visi sāktu sacerēt, kas gan tad pārrakstītu? Lūk, kāds jautājums, un es jūs, labulīt, lūdzu uz to atbildēt. Tā nu es arī tagad apzinos, ka esmu vajadzīgs, ka esmu nepieciešams un ka nieku dēļ nevajag cilvēku mulsināt. Nu labi, lai arī būtu kancelejas žurka, ja atraduši līdzību! Šī kancelejas žurka taču vajadzīga, pēc šīs žurkas' jūt nepieciešamību; tā pat dabū apbalvojumu — lūk, kāda šī kancelejas žurka! — Bet nu diezgan par to, mana mīļā; es jau nemaz negribēju par to runāt, tikai tā mazliet iekaisu. Tomēr patīkami laiku pa laikam rast sev pareizu novērtējumu. Ardieviņu, manu dūjiņ, manu mīļo, namu labo mierinātāji Ieiešu pie jums, katrā ziņā ieiešu, apciemošu jūs, manu gaišumiņ. Bet pagaidām negarlaikojieties! Grāmatu jums aiznesīšu. Nu, ardieviņu, Vareņka!

Jūsu patiesais labvēlis Makars Devuškins.

20. jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Rakstu jums uz ātru roku, steidzos; darbs jāpabeidz laikā. Redziet, kas par lietu: gadījies izdevīgs pirkums. Fedora saka, ka pie kāda viņas paziņas pārdodot formas mundieri, gluži jaunu, apakšveļu, vesti un cepuri un, kā stāsta, visu ļoti lēti; jūs taču varētu nopirkt, jo trūkumu tagad neciešat un arī nauda jums ir; pats sakāt, ka esot. Tikai, lūdzu, neskopojieties, tas viss taču jums vajadzīgs. Apskatiet sevi — kādā vecā apģērbā jūs staigājat! Taisni kauns! Viss vienos ielāpos. Jauna jums nav, es to zinu, kaut gan jūs apgalvojat, ka esot. Dievs vien zina kur jūs to esat licis. Tāpēc paklausiet mani, nopērciet, lūdzu! Dariet to manis dēļ: ja mīlat mani, tad nopērciet!

Jūs man esat atsūtījis dāvanai veļu, bet paklausieties, Makar Aleksejevič, jūs taču izputināsiet sevi. Tas nav nekāds joks, cik daudz jūs manis dēļ tērējaties, — šausmas, tik daudz naudas! Ai, jums patīk naudu šķiest! Man nekā nevajag, tas viss bija pilnīgi lieks. Es zinu, esmu pārliecināta, ka jūs mani mīlat; nudien, nevajag to atgādināt ar dāvanām; man grūti tās no jums pieņemt; zinu, ko tās maksā. Nu reizi par visām reizēm — pietiek; vai dzirdat? Lūdzu, lūgtin lūdzu! Makar Aleksejevič, jūs lūdzat, lai aizsūtu jums savu piezīmju turpinājumu, vēlaties, lai es tās pabeigtu. Nezinu, kā man izdevies uzrakstītais! Bet tagad trūkst spēka stāstīt par savu pagātni; es par to negribu pat ne domāt; man kļūst baigi no šīm atmiņām. Bet runāt par savu nabaga māmiņu, kuras nelaimīgais bērns kļuva par laupījumu šiem necilvēkiem, man grūtāk par visu. Man sirds vai pušu plīst aiz sāpēm no šīm atmiņām vien. Tas noticis vēl tik nesen; neesmu paspējusi pat ne pārdomāt visu, kur nu vēl samierināties, kaut gan kopš šiem notikumiem pagājis jau mazliet vairāk nekā gads. Bet jūs taču zināt visu!

Esmu jums jau stāstījusi, kādas tagad ir Annas Fjodorovnas domas; viņa uzskata mani par nepateicīgu un noraida jebkuru apvainojumu, ka bijusi uz vienu roku ar Bikova kungu! Viņa aicina mani pie sevis; stāsta, ka es lūdzot žēlastības dāvanas, ka esot sākusi iet sliktus ceļus. Saka, ka gadījumā, ja es atgriezīšoties pie tās, apņemoties nokārtot visu ar Bikova kungu un piespiest viņu izpirkt savu vainu pret mani. Anna Fjodorovna saka, ka Bikova kungs gribot dot man pūru. Dievs ar to! Man labi arī te ar jums, pie manas labās Fedoras, kura ar savu pieķeršanos man atgādina nelaiķi aukli. Kaut gan jūs man esat attāls radinieks, taču aizstāvat mani ar savu vārdu. Bet viņus es negribu ne redzēt, viņus es pūlēšos aizmirst, ja vien varēšu. Ko viņi vēl grib no manis? Fedora saka, ka tās esot tikai tenkas, ka viņi beidzot likšot mani mierā. Lai dievs dod!

21. jūnijā

Manu dārgumiņ, manu labulīt!

Gribu rakstīt, bet nezinu, kā iesākt. Ir taču tik savādi, labulīt, ka mēs abi tagad tā dzīvojam. Man jāsaka, ka nekad neesmu pavadījis savas dienas tik līksmi. Tiešām, it kā dievs mani būtu svētījis ar paša mājiņu un ģimeni! Bērniņ mans, labiņā! Ko jūs tur melšat par tiem četriem krekliņiem, kurus jums aizsūtīju. Tie taču jums bija vajadzīgi — es to uzzināju no Fedoras. Man taču, labulīt, tā ir sevišķa laime, ja varu jūs apgādāt; nu novēliet man šo prieku, labulīt; nedariet man pāri un nerunājiet pretim! Nekad vēl neko tādu neesmu piedzīvojis, labulīt. Tikai tagad atskāršu, ka dzīvoju. Pirmām kārtām, es dzīvoju it kā divas dzīves, tāpēc ka jūs mītat tik tuvu un esat man par iepriecinājumu; otrām kārtām, šodien mani ieaicināja uz tēju kāds no mūsu iedzīvotājiem, mans kaimiņš Ratazjajevs, tas pats ierēdnis, pie kura notiek literāri vakari. Šodien sapulcēsimies; lasīsim literatūru. Lūk, kā mēs tagad dzīvojam, labulīt, — lūk, kā! Nu ardieviņu! Es to visu esmu uzrakstījis tikai tāpat, bez kāda īpaša nolūka, vienīgi tādēļ, lai pavēstītu, kā man klājas. Jūs, sirsniņ, esat likusi Terēzei pateikt man, ka jums vajadzīgi krāsaini zīda diegi izšūšanai; nopirkšu, labulīt, nopirkšu, arī tos nopirkšu. Priecājos, ka rīt varēšu jums visu sagādāt. Es jau arī zinu, kur nopirkt. Bet pats tagad palieku

jūsu patiesais draugs Makars Devuškins.

22. jūnijā

Cienītā Varvara Aleksejevna!

Daru jums zināmu, mana mīļā, ka mūsu dzīvoklī norisinājies ārkārtīgi bēdīgs notikums, tiešām — ļoti bēdīgs! Šodien pulksten piecos no rīta nomira Gorškova mazais. Es tikai nezinu, no kādas slimības — vai no šarlaka, vai — dievs to zina! Es apmeklēju Gorškovus. Ai, labulīt, kāda pie viņiem nabadzība! Un kāda tur nekārtība! Nav jau arī brīnums: visa ģimene dzīvo vienā istabā, kas pieklājīgāka izskata pēc pārdalīta ar aizkaru. Tur tad arī stāv vienkāršs šķirstiņš — tomēr diezgan glīts šķirstiņš; nopirkuši gatavu; puisēns bija gadus deviņus vecs; stāsta, esot likuši lielas cerības uz viņu. 2ēl viņos noraudzīties, Vareņka! Māte gan neraud, bet, nabadzīte, tik ļoti bēdīga. Viņiem varbūt pat vieglāk, ka, lūk, viens jau no kakla nost, bet palikuši vēl divi — zīdainis un maza meitenīte, tai būs drusku vairāk par sešiem gadiem. Patiesi, kas gan par prieku noskatīties, ka bērns cieš, pašu bērns — un turklāt viņam nekā nevar palīdzēt! Tēvs vecos, notraipītos svārkos sēž uz salauzta krēsla. Viņam rit asaras, bet varbūt ne aiz bēdām, bet tā, aiz ieraduma — acis pūžņo. Viņš tik dīvains! Sarkst, kad viņu uzrunā, apjūk un nezina, ko atbildēt. Mazā meitenīte — viņa meitiņa stāv, atspiedusies pret šķirstu, bet, nabadzīte, tāda drūma, domīga! Man netīk, Vareņka, labulīt, ka bērns tā nogrimst domās; netīkas to redzēt! Lupatu lelle guļ viņai pie kājām uz grīdas, bet viņa nerotaļājas; pielikusi pie lūpām pirkstiņu, stāv — ir nepakustas. Saimniece tai iedeva konfekti; paņēma, bet neēda. Skumji, Vareņka, vai ne?

Makars Devuškins.

25.  jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Nosūtu jums atpakaļ jūsu grāmatu. Tā ir gluži nederīga grāmatele! Pat rokās negribas ņemt. Kur jūs izrāvāt tādu retumu? Bez jokiem — vai jums patīk tādas grāmatas, Makar Aleksejevič? Ziniet, man solījās šais dienās kaut ko pagādāt lasīšanai. Es arī jums iedošu, ja vēlaties. Bet tagad uz redzēšanos! Patiesi nav vairs laika rakstīt.

V. D.

26.  jūnijā

Mīļā Vareņka!

Nudien netiku šo grāmateli pats lasījis, labulīt. Tiesa, es izlasīju dažas lappuses; redzu, ka nieki vien uzrakstīti, lai būtu ko pasmieties, tikai ļaužu smīdināšanai; nu, domāju, droši vien kaut kas jautrs, varbūt arī Vareņkai patiks; ņēmu un jums nosūtīju.

Bet Ratazjajevs apsolījās dot man palasīt kaut ko īsti literāru, nu, tad gan jums būs grāmatas, labulīt. Ratazjajevs taču zina, ko ieteikt, — pats raksta, ak, un kā raksta! Spalva slīd tik veikli, un kāda izteiksme, tas ir, katrā vārdā kaut kas iedzirkstas — pat vistukšākajā, visparastākajā, muļķīgākajā vārdā, kādu dažreiz arī man gadās pasacīt Terēzei vai Faldorii, — arī tur viņam ir stils. Es mēdzu piedalīties viņa sanāksmēs. Mēs pīpējam, bet viņš mums lasa, stundas piecas lasa, un mēs visi klausāmies. Bauda, ne literatūra! Tāds skaistums, ziedi, tīrie ziedi; no katras lappuses sasien vai pušķi! Viņš ir tik viesmīlīgs, labs, laipns. Kas gan esmu es, salīdzinot ar viņu, — kas gan? Nu, it nekas. Viņš ir cilvēks ar reputāciju, bet kas es? Manis tikpat kā nemaz nav; bet viņš tomēr ir man labvēlīgs. Es viņam šo to pārrakstu. Tikai nedomājiet, Vareņka, ka te kāds stiķis, ka tieši tāpēc viņš man labvēlīgs, ka es pārrakstu. Neticiet tenkām, labulīt, neticiet nekrietnām tenkām! Nē, es to daru no laba prāta, no brīvas gribas, viņam par patikšanu, un, ja viņš man labvēlīgs, tad atkal tikai man par prieku. Es viņa smalkjūtīgo rīcību saprotu, labulīt. Viņš ir labs, ļoti labs cilvēks un nepārspējams rakstnieks.

Literatūra gan ir laba lieta, Vareņka, ļoti laba, to es no viņiem aizvakar dabūju zināt. Saturīga lieta! Tā stiprina cilvēku sirdis, pamāca, — un daudz kas vēl par visu to viņiem aprakstīts grāmatā. Ļoti labi uzrakstīts! Literatūra — tā ir glezna; tas ir — zināmā mērā glezna un spo gūlis; kaislību izpausme, smalka kritika, ievērības cienīga pamācība un dokuments. To visu no viņiem iegaumēju. Teikšu jums vaļsirdīgi, labulīt, — sēžu viņu vidū, klausos (tāpat kā viņi, kūpinu arī pīpi), bet, kad viņi sāk sacensties un strīdēties par dažādiem jautājumiem, tad gan es pilnīgi apklustu, tad tādiem kā mums, labulīt, tik jāpaklausās, jāpaliek malā. Tādās lietās, izrādās, esmu pēdējais muļķis, pašam kauns no sevis, to vien visu vakaru cenšos kā vispārīgajā sarunā izteikt kaut pusvārdu, bet šā pusvārdiņa, kā par spīti, nav! Metas žēl sevis, Vareņka, pašam sevis, ka neesmu ne šā, ne tā vērts; gandrīz tā, kā tai parunā teikts: cik tā vīra, tik prāta. Ko es tagad brīvajā laikā daru? — Guļu kā pēdējais sliņķis. Būtu taču varējis nodarboties ar kaut ko derīgu, nevis gulšņājis; vajadzētu apsēsties un sākt rakstīt. Pašam būtu derīgi un arī citiem patīkami. Paskat tikai, labulīt, kādu naudu viņi grābj, lai dievs piedod grēkus! Lūk, kaut vai tas pats Ratazjajevs — ko dabū! Kas gan viņam ko neuzrakstīt kādu loksni! Dažu dienu viņš uzraksta piecas loksnes, bet par loksni viņš, saka, saņemot trīssimt rubļu. Vai nu kāda anekdotīte, vai kas cits interesants — dod pieci simti, maksā, kaut vai izput, bet maksā! Taču dažreiz arī pa tūkstotim bāžot kabatā! Kā jums tas patīk, Varvara Aleksejevna? Bet tas jau vēl nekas! Viņam tur tāda dzejoļu burtnīciņa, un dažs dzejolītis tāds pavisam īsiņš — bet viņš, labulīt, prasa par to septiņus tūkstošus, iedomājieties! Bet tas taču tikpat kā nekustams īpašums, pamatīgs nams! Viņš saka, ka viņam dodot piecus tūkstošus, bet viņš neņemot. Es mēģināju viņu pārliecināt, saku — ņemiet taču, mīļais, no tiem šos piecus tūkstošus, un vilks ar tiem, — pieci tūkstoši taču arī ir nauda! — Nē, viņš saka, gan dos septiņus, blēži tādi! — Veikls vīrs, nudien!

Bet, ja nu, labulīt, par to esmu sācis runāt, tad es jums — lai arī notiek — izrakstīšu kādu gabaliņu no «Itāliešu kaislībām». Tā saucas kāds viņa sacerējums. Lūk, izlasiet, Vareņka, un spriediet pati!

«… Vladimirs nodrebēja, viņā sāka neprātīgi mutuļot kaislības, un asinis kaisa …

—      Grāfiene, — viņš iesaucās, — grāfiene! Vai jūs zināt, cik briesmīga šī kaislība, cik neizmērojams šis neprāts? Nē, mani sapņi nav mani vīluši! Es mīlu, mīlu jūsmīgi, neprātīgi, ārprātīgi! Tava vīra asinis nenodzēsīs manas dvēseles neprātīgo, mutuļojošo sajūsmu! Niecīgi šķēršļi neapturēs visu iznīcinošo elles uguni, kas dedzina manas vārgās, izmocītās krūtis. Ak, Zinaīda, Zinaīda! …

—     Vladimir! … — ārkārtīgi uztraukta čukstēja grāfiene, noslīgdama viņam uz pleca …

—     Zinaīda! — iesaucās sajūsminātais Smeļskis.

No viņa krūtīm izlauzās nopūta. Uguns ar spilgtu liesmu uzdzirkstīja uz mīlas altāra un sabangoja nelaimīgo cietēju krūtis.

—     Vladimir! … — čukstēja grāfiene ekstāzē. Krūtis viņai cilājās, vaigi sarka, acis dega.

Tika noslēgta jauna, drausmīga laulība!

Pēc pusstundas vecais grāfs iegaja savas sievas buduārā.

— Kā tu domā, sirsniņ, vai neizrīkot, lai dārgajam viesim uzliek patvāri? — viņš sacīja, paplikšķinājis sievai pa vaigu.»

Nu, jautāšu tagad, labulīt, — kā jums patīk? Tiesa, mazliet tā kā par brīvu, par to nav ko strīdēties, bet toties — labi gan. Kas labi, tas labi! Un, atļaujiet, es jums vēl izrakstīšu gabaliņu no viņa stāsta «Jermaks un Zuleika».

Iedomājieties, labulīt, ka kazaks Jermaks, mežonīgais un bargais Sibīrijas iekarotājs, iemīlējies Zuleikā, sagūstītā Sibīrijas cara Kučuma meitā. Notikums, kā redzat, tieši no Jāņa Bargā laikiem. Še būs Jermaka un Zuleikas saruna.

«— Tu mani mīli, Zuleika! Ak, saki, vēlreiz, saki! …

—     Es tevi mīlu, Jermak, — Zuleika čukstēja.

—     Debess un zeme, es jums pateicos! Esmu tik laimīgs! .. . Jūs man esat devušas visu, visu, pēc kā kopš zēna gadiem tiecās mans satrauktais gars. Tad, lūk, kur tu mani atvedi, mana ceļa zvaigzne! Tad, lūk, kādēļ tu mani atvedi šurp, aiz Akmeņu Joslas! Es parādīšu visai pasaulei savu Zuleiku, un cilvēki, šie trakie briesmoņi, neuzdrošināsies mani apvainot! Ak, kaut tie saprastu viņas maigās dvēseles slepenās ciešanas, kaut tie būtu spējīgi ieraudzīt veselu poēmu manas Zuleikas vienā vienīgā asariņā! Ak, ļauj man ar skūpstiem nodzēst šo asariņu, ļauj man to izdzert — šo debess asariņu … tu, debesu radījums!

—     Jermak, — Zuleika sacīja, — pasaule ir ļauna, cilvēki netaisni! Viņi mūs vajās, viņi mūs tiesās, mans mīļais Jermak! Ko lai dara nabaga jaunava, kas izaugusi Sibīrijas sniegos, sava tēva jurtā, ko lai tā dara jūsu saltajā, ledainajā, nežēlīgajā, patmīlīgajā pasaulē? Cilvēki mani nesapratīs, mans dārgais, mans visumīļais!

—     Tad pār viņiem pacelsies un nožvīkstēs kazaka zobens! — iesaucās Jermaks, mežonīgi valbīdams acis.»

Kāds vēlāk kļūst Jermaks, Vareņka, kad viņš dabū zināt, ka Zuleika nodurta! Aklais sirmgalvis Kučums, izmantodams nakts tumsu, kamēr Jermaka nav mājās, iezadzies tā teltī un nodūris savu meitu, gribēdams dot nāvīgu triecienu Jermakam, kas viņam atņēmis scepteri un troni.

«— Man patīk trīt dzelzi pret akmeni! — mežonīgā niknumā kliedza Jermaks, asinādams savu tērauda nazi uz burvju akmens. — Man vajag viņu asiņu, asiņu! Viņus vajag mocīt, mocīt, mocīt!!!»

Un pēc visa tā Jermaks, nespēdams pārdzīvot savas Zuleikas nāvi, metas Irtišā, un ar to viss beidzas.

Tad vēl, piemēram, šis mazais gabaliņš, kas uzrakstīts tieši smīdināšanai.

«Vai jūs pazīstat Ivanu Prokofjeviču Zoltopuzu? Nu, to pašu, kas iekoda kājā Prokofijam Ivanovičam. Ivanam Prokofjevičam ir straujš raksturs, bet labi tikumi; turpretim Prokofijs Ivanovičs ļoti mīl rutkus ar medu. Lūk, kad viņu vēl pazina Pelageja Antonovna… Vai jūs pazīstat Pelageju Antonovnu? Nu, rau, to, kas vienmēr nēsā brunčus uz kreiso pusi.»

Jocīgi, Vareņka, briesmīgi jocīgi! Mēs no smiekliem vai plīsām, kad Ratazjajevs mums to lasīja priekšā. Tāds viņš ir, dievs piedod grēkus! Lai nu kā, labulīt, — kaut arī uzjautrinoši un pat it kā par daudz rotaļīgi, toties nevainīgi, ne mazākās brīvdomības, nekā liberāla. Jāpiezīmē, labulīt, ka Ratazjajevs labi uzvedas un tāpēc ir lielisks rakstnieks, ne tāds kā citi rakstnieki.

Dažreiz tik tiešām prātā ienāk doma … sak, ja nu arī es kaut ko uzrakstītu, nu, kas tad būtu? Nu, piemēram, pieņemsim, ka pēkšņi ne no šā, ne no tā tiktu izdota grāmatiņa ar nosaukumu — Makara Devuškina dzejoļi! Nu, ko tad jūs teiktu, manu eņģelīt? Kā jums tas patiktu, un ko jūs par to domātu? Bet es par sevi teikšu, labulīt: ja manu grāmatiņu izdotu, tad es noteikti neuzdrošinātos parādīties Ņevas prospektā. Jo kā gan tas būtu, kad katrs teiktu, ka, lūk, tur iet literāts un dziesminieks Devuškins, sak, kā tad — pats Devuškins! Nu ko tad es, piemēram, darītu ar saviem zābakiem? Tie man, labulīt, piebildīšu tā starp citu, gandrīz vienmēr ar ielāpiem, un, taisnību sakot, arī pazoles dažreiz gluži nepieklājīgi atņirgušas zobus. Nu, kas tad notiktu, kad visi uzzinātu, ka rakstniekam Devuškinam zābaki vienos ielāpos! Ja par to padzirdētu kāda komtese vai hercogiene — nu, ko gan viņa, tāda dižciltīga dāma, teiktu? Viņa varbūt pati nemaz to nepamanītu, jo man šķiet, ka komteses par zābakiem nedomā, pie tam vēl par ierēdņu zābakiem (jo zābaki no zābakiem stipri atšķiras), bet viņai visu to citi pastāstītu, varbūt paša biedri mani nodotu. Lūk, Ratazjajevs pirmais pateiktu; viņš viesojas pie grāfienes V.; saka, ka apmeklējot to arī gluži bez kāda iemesla. Stāsta, viņa esot tik piemīlīga, tāda literāra. Jā, velna puika — tas Ratazjajevs!

Bet nu diezgan par šo tematu, es taču visu to tāpat vien rakstu, manu eņģelīt, joka pēc, lai jūs pasmīdinātu. Ardievu, manu dūjiņ! Esmu te jums daudz ko saskrīvējis, bet tas tādēļ, ka man šodien ļoti jautrs garastāvoklis. Šodien mēs visi kopā pusdienojām pie Ratazjajeva, tur tad viņi (ak, kādi viņi nerātņi, labulīt 1) deva tādu ārzemju vīnu… bet ko jums par to rakstīt! Pielūkojiet tikai, ka neiedomājaties par mani diez ko, Vareņka. Es jau tikai tāpat vien. Grāmatas jums aizsūtīšu, katrā ziņā aizsūtīšu … Te no rokas rokā iet kāds Pola de Koka sacerējums, taču Polu de Koku, labulīt, jūs nedabūsiet… Nini! Jums Pols de Koks neder. Stāsta, labulīt, ka visi Pēterburgas kritiķi par viņu sašutuši. Nosūtu jums mārciņu konfektīšu — tieši jums nopirku. Ēdiet, sirsniņ, un pie katras konfektītes atcerieties mani! Ledus karameles gan negrauziet, tās tikai pasūkājiet, citādi zobiņi sāks sāpēt. Bet varbūt jūs cienāt arī sukādes? Atrakstiet! Un nu palieciet sveika, palieciet sveika! Kristus lai jūs sargā, mana dārgā! Bet es būšu arvien jūsu uzticīgais draugs

Makars Devuškins.

27. Jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Fedora saka — ja vien es gribēšot, tad daži cilvēki labprāt parūpēšoties par mani un izgādāšot man kādā ģimenē ļoti labu guvernantes vietu. Kā jūs domājat, mans draugs, — iet vai neiet? Zināms, tad es nebūšu jums par apgrūtinājumu, bet vieta, liekas, izdevīga; no otras puses, tā kā bailes iet svešā mājā. Viņi ir muižas īpašnieki. Gribēs par mani visu izzināt, sāks izprašņāt, interesēsies — nu, ko tad teikšu? Pie tam esmu bikla, nesabiedriska; man patīk dzīvot tikai ierastā vietā. Tomēr labāk tur, kur pierasts, kaut arī ar grūtībām sitos cauri, bet tā labāk. Bez tam arī jāaizbrauc no šejienes. Un dievs vien zina kāds būs darbs; varbūt liks tikai bērnus auklēt. Un ļaudis arī tādi: divu gadu laikā maina jau trešo guvernanti. Dodiet padomu, Makar Aleksejevič, dieva dēļ,— iet vai neiet? — Kāpēc jūs pats nekad pie manis neienākat? Tikai retumis parādāties! Gandrīz vienīgi svētdienās dievkalpojumā redzamies. Cik gan jūs bikls! Taisni tāds pats kā es! Bet es taču jums esmu tikpat kā rada. Jūs mani nemīlat, Makar Aleksejevič, bet man vienai dažreiz ļoti skumji. Reizēm, sevišķi krēslas stundās, sēžu pavisam, pavisam vientuļa. Fedora kaut kur aiziet. Sēžu, domās iegrimusi, atceros visu agrāko dzīvi — gan priekus, gan bēdas, — viss slīd gar acīm, viss iznirst kā no miglas. Parādās pazīstamas sejas (redzu visu gandrīz it kā īstenībā), — māmiņu redzu biežāk par visiem… Un kādi sapņi man rādās! Jūtu, ka mana veselība sabeigta; esmu tik vārga; lūk, arī šodien, kad no rīta piecēlos, man kļuva nelabi; bez tam tāds nelāga klepus! Es manu, es zinu, ka drīz miršu. Kas mani apbedīs? Kas ies aiz mana šķirsta? Vai kādam būs manis žēl? … Un varbūt būs jānomirst svešā vietā, svešā mājā, svešā kaktā! … Ak dievs, cik skumji dzīvot, Makar Aleksejevič! … Ko jūs, mans draugs, arvien apgādājat mani ar konfektēm? Tiešām nezinu, kur jūs ņemat tik daudz naudas. Ak, mans draugs, taupiet naudu, dieva dēļ, taupiet to! — Fedora pārdod paklāju, ko es izšuvu; sola piecdesmit rubļu papīrnaudā. Tas ir daudz; es domāju, ka maksās mazāk. Fedorai došu trīs sudraba rubjus, bet pati uzšūšu sev kleitiņu, tādu vienkāršu, siltu. Jums pašūšu vesti, pati šūšu, arī drēbi izmeklēšu labu.

Fedora dabūja man grāmatu — Belkina stāstus, — kuru nosūtu jums, ja gribat, izlasiet. Lūdzu, tikai nenotraipiet un neturiet pārāk ilgi: tā ir sveša grāmata; to sarakstījis Puškins. Pirms diviem gadiem mēs lasījām šos stāstus kopā ar māmiņu, un tagad man bija tik skumji, tos pārlasot. Ja jums ir kādas grāmatas, tad atsūtiet man — bet tikai tādā gadījumā, ja jūs tās neesat dabūjis no Ratazjajeva. Viņš droši vien dos savus sacerējumus, ja ir kaut ko kaut kad iespiedis. Kā jums var patikt viņa sacerējumi, Makar Aleksejevič? Tādas blēņas… Nu sveiki! Esmu aizpļāpājusies. Kad man skumji, tad gribas parunāties, vienalga, par ko. Tās ir zāles: tūliņ kļūst vieglāk, it sevišķi tad, kad pasaku visu, kas uz sirds. Ardievu, ardievu, mans draugs!

Jūsu V. D.

28. jūnijā

Labulīt Varvara Aleksejevna!

Diezgan esat skumusi! Kā jums nav kauna! Diezgan, manu eņģelīt! Kā jums tādas domas nāk prātā? Jūs neesat slima, sirsniņ, nepavisam ne, jūs ziedat kā roze, tik

tiešām ziedat; mazliet gan bāla, tomēr ziedat. Un kas tie jums par sapņiem, kas par murgiem! Kauns, manu dūjiņ, bet nu pietiek; nost ar šiem sapņiem, vienkārši nost ar tiem! Kāpēc es guļu labi? Kāpēc ar mani nekas nenotiek? Paskatieties uz mani, labulīt! Dzīvoju, guļu mierīgi, esmu vesels, vīrs kā krams, prieks tādu redzēt. Diezgan, diezgan, sirsniņ, kaunēties vajadzētu! Labojieties! Es taču pazīstu jūsu sirsniņu, labulīt; tiklīdz kas gadās, tā tūliņ sākat par kaut ko sapņot un skumt. Man par prieku atmetiet to, dārgumiņ! Iet pie svešiem? Nekad! Nē, nē, nē! Ko gan jūs esat iedomājusies, kas jums nāk prātā! Un pie tam aizbraukt! Nē, jel nē, labulīt, neatļaušu, visiem spēkiem turēšos pretim tādam nodomam. Pārdošu savu veco fraku un kreklā vien sākšu staigāt pa ielām, bet jūs pie mums necietīsiet trūkumu. Nē, Vareņka, nē; es taču jūs pazīstu! Tie ir untumi, tīrie untumi! Bet, tiesa kas tiesa, pie visa vainīga Fedora! Viņa, kā redzams, ir muļķīgs sievišķis, viņa jūs uz visu to uzvedinājusi. Neticiet viņai, labulīt! Jūs taču droši vien vēl visu nezināt, sirsniņ? … Muļķīga sieva, ķildīga, aušīga; viņa arī savu nelaiķa vīru kapā iedzina. Varbūt Fedora jūs kaut kā aizkaitinājusi? Nē, nē, labulīt, neparko! Un kā tad ar mani, ko es darīšu? Nē, Vareņka, sirsniņ, izmetiet to no galvas! Kā jums te trūkst? Mēs par jums nevaram vien nopriecāties, jūs mūs mīlat — tad arī dzīvojiet mierīgi; šuj iet vai lasiet — bet labāk gan nešujiet, — vienalga, tikai dzīvojiet tepat kopā ar mums. Un apdomājiet taču pati — nu, pēc kā gan tas izskatīsies? … Grāmatas arī jums dabūšu, bet vēlāk droši vien iesim atkal kaut kur pastaigāties. Pietiek, labulīt, pietiek, nāciet pie prāta un nieku dēļ negražojieties! Es pie jums aiziešu pavisam drīz, tikai pieņemiet manu pareizo un vaļsirdīgo padomu: nav labi, sirsniņ, nepavisam nav labi! Es, protams, esmu nemācīts cilvēks, pats zinu, ka nemācīts, ka ubaga graša vērts ir tas, ko esmu mācījies, taču ne jau par to gribu runāt, ne par mani te jārunā, bet Ratazjajevu nu gan aizstāvēšu, patīk jums vai nepatīk. Viņš ir mans draugs, tāpēc arī iestāšos par viņu. Viņš raksta labi, ļoti, ļoti un vēlreiz ļoti labi. Neesmu ar jums vienis prātis un nekādi nevaru ar jums būt vienis prātis. Rakstīts puķaini, aprauti, tēlaini, arī dažādas domas izteiktas; ļoti labi! Jūs varbūt bez izjūtas lasījāt, Vareņka, vai nebijāt labā garastāvoklī, par kaut ko sirdījāties uz Fedoru, vai arī kaut

kas slikts bija gadījies. Nē, lasiet ar izjūtu, vislabāk tad, kad jūtaties apmierināta, jautra, esat labā garastāvoklī, piemēram, kad turat konfekti mutē — lūk, tad izlasiet! Es nestrīdos (nav jau ko iebilst), ir arī labāki rakstnieki par Ratazjajevu, pat daudz labāki — nu, tie ir labi, bet arī Ratazjajevs ir labs; viņi raksta labi, un viņš raksta labi. Bet viņš it sevišķi, viņš raksta sev par prieku un ļoti labi dara, ka raksta. Nu, ardievu, labulīt; nevaru vairs rakstīt; jāsteidzas, ir darīšanas. Pielūkojiet, labulīt, manu sirds gaišumiņ, tā ka jūs nomierinātos, un lai dievs ir ar jums, bet es palieku

jūsu uzticīgais draugs Makars Devuškiris.

P. S. Paldies par grāmatu, mana mīļā, izlasīšu arī Puškinu; bet šodien pa vakara krēslu katrā ziņā pie jums aiziešu.

I. jūlijā

Manu dārgo Makar Aleksejevič!

Nē, mans draugs, nē, es nevaru dzīvot jūsu vidū. Esmu pārdomājusi un atzinusi, ka daru ļoti slikti, atsacīdamās no tādas izdevīgas vietas. Tur man vismaz būtu drošs maizes rieciens; es centīšos, izpelnīšos svešu ļaužu laipnību, mēģināšu mainīt pat savu raksturu, ja būs vajadzīgs. Protams, ir sāpīgi un smagi dzīvot starp svešiem, meklēt svešu cilvēku žēlastību, pielāgoties un sevi piespiest, bet gan dievs man palīdzēs. Nevaru taču dzīvot visu mūžu bez sabiedrības. Ar mani jau dažkārt tā noticis. Atceros, kad es vēl bērnībā apmeklēju pansionātu. Dažkārt visu svētdienu mājās nodraiskuļojos, lēkāju, dažreiz māmiņa arī sarāj — bet tas nekas, ap sirdi labi, prāts līksms. Tuvojas vakars, un mani pārņem briesmīgas skumjas, pulksten deviņos jāiet uz pansionātu, bet tur viss svešs, auksts, stingrs, guvernantes pirmdienās tik dusmīgas, sirds reizēm tā smeldz, gribas raudāt; ieeju kaktiņā un viena pati klusībā raudu, asaras slēpdama, citādi teiks — sliņķe; bet es jau nebūt neraudu par to, ka jāmācās. Nu, un vēlāk? Pieradu un tad, kad šķīros no pansionāta, arī raudāju, atvadīdamās no draudzenītēm.

Tomēr es nepareizi daru, ka dzīvoju jums abiem par nastu. Šī doma mani nomoka. Es jums to visu saku atklāti, tāpēc ka esmu pieradusi būt ar jums vaļsirdīga. Vai tad es neredzu, ka Fedora katru dienu ceļas agri jo agri, mazgā veļu un strādā līdz vēlai naktij? Bet veciem kauliem tīkams miers. Vai tad es neredzu, ka jūs manis dēļ izputināt sevi, izdodat un izšķiežat pēdējo kapeiciņu? Tas nav jums pa spēkam, mans draugs! Jūs rakstāt, ka pārdosiet pēdējo, bet neatstāsiet mani trūkumā. Ticu, mans draugs, ticu jūsu labajai sirdij — taču to jūs tagad tikai tāpat runājat. Tagad jums ir neparedzēti ienākumi, jūs saņēmāt apbalvojumu; bet vēlāk, kas būs vēlāk? Jūs pats zināt — es vienmēr esmu slima; es nevaru tā kā jūs arvien strādāt, kaut gan ar prieku to vēlētos; arī darbs ne vienmēr dabūjams. Kas tad man atliek? Mocīties skumjās, noraugoties uz jums abiem — maniem mīļajiem. Kā es varētu būt jums kaut cik noderīga? Un kāpēc esmu jums tik nepieciešama, mans draugs? Ko labu esmu jums darījusi? Esmu tikai jums pieķērusies ar visu sirdi un dvēseli, mīlu jūs cieši, stipri, bet — sūrs ir mans liktenis: es protu un varu mīlēt, bet tikai mīlēt, nevis darīt labu, nevis atmaksāt jums par jūsu labdarību. Neturiet jel mani vairs; padomājiet un pasakiet savu galīgo lēmumu!

Palieku gaidot, jūsu mīlošā V. D.

1. Jūlijā

Nieki, nieki, Vareņka, nieki un nekas vairāk! Atļauj tikai jums vaļu, tad jūs savā galviņā diezin ko izdomāsiet. Nekas jums nav pa prātam. Bet tagad redzu, ka tas viss nieki. Kā tad jums te trūkst, labulīt, pasakiet jel to! Jūs mīl, jūs mīlat mūs, mēs visi esam apmierināti un laimīgi, — ko tad vēl vairāk! Nu, bet ko jūs darīsiet svešos ļaudīs? Jūs droši vien vēl nezināt, kas tas ir — svešs cilvēks. Nē — bet pajautājiet man, es pateikšu, kas ir svešs cilvēks. Es to pazīstu, labulīt, labi pazīstu; man ir gadījies ēst maizi no svešām rokām. Svešs cilvēks ir Icuns, Vareņka, ļauns, tik ļauns, ka tava sirsniņa neizturēs — tā viņš to nomocīs ar nievām, pārmetumiem un ļaunu skatienu. Te jums silti, labi — esat kā ligzdiņā patvērusies. Jūs atstātu arī mūs it kā bez padoma. Nu, ko mēs bez jums iesāktu, ko es, večuks, tad darītu? Jūs neesot mums vajadzīga? Neesot noderīga? Jūs man esat ļoti vajadzīga, Vareņka. Jūs vienmēr mani ietekmējat uz labu . .. Arī pašlaik domāju par jums, un man ir tik labi. Reizēm uzrakstu jums vēstuli un izsaku tajā visas savas jūtas, un saņemu no jums sīku jo sīku atbildi. Esmu jums kleitiņas nopircis, cepurīti pasūtījis; dažreiz saņemu no jums kādu uzdevumu, arī to izpildu… Nē, kā tad jūs neesat vajadzīga? Un ko es vecumdienās viens darīšu, kam noderēšu? Jūs varbūt par to neesat padomājusi, Vareņka; padomājiet par to — sak, ko viņš iesāks, ja manis te nebūs? Esmu pie jums pieradis, mana mīļā. Bet kas gan tad notiks ar mani? Metīšos Ņevā — un beigas. Tik tiešām tā būs, Vareņka; ko gan citu bez jums lai daru! Ak, sirsniņ manu, Vareņka! Redzams, jums gribas, lai smagais ormanis mani aizved uz Volkovu; lai kāda nabaga vecene klupdama krizdama viena pati iet aiz mana šķirsta, lai mani tur apber ar smiltīm un tad aiziet un atstāj mani vienu. Grēks, grēks, labulīt! Tiešām grēks, dieva vārds, grēks! Nosūtu jūsu grāmatu, Vareņka, manu draudziņ, un, ja jūs, manu draudziņ, jautāsiet, kādas ir manas domas par šo grāmatu, tad teikšu, ka vēl nekad mūžā man nav gadījies lasīt tik skaistu grāmatu. Es tagad jautāju pats sev, labulīt, — kā gan līdz šim esmu varējis dzīvot kā tāds nepraša, dievs lai man piedod? Ko esmu darījis? No kādiem mežiem nācis? Es taču nekā nezinu, labulīt, itin nekā! Gluži nekā nezinu! Es jums, Vareņka, vaļsirdīgi pateikšu — esmu nemācīts cilvēks; maz līdz šim esmu lasījis, ļoti maz, gandrīz neko: «Cilvēka attēls», gudrs sacerējums, to esmu lasījis; «Zēns, kas spēlē dažādus gabaliņus ar zvaniņu» — esmu lasījis — un «Ibika dzērves», lūk, tas ir viss, bet vairāk nekā neesmu lasījis. Tagad es jūsu grāmatā izlasīju «Stacijas uzraugu»; teikšu jums, labulīt, gadās taču tā, ka tu dzīvo, bet nezini, ka turpat līdzās ir grāmata, kurā visa tava dzīve izlikta kā uz delnas. Un, kas agrāk pat prātā nav nācis, to, lūk, te, kad sāc lasīt tādu grāmatu, pats pamazām ir iedomā, ir atceries. Un galu galā kāpēc es iemīlēju šo grāmatu: dažu sacerējumu, lai kāds tas būtu, lasi un lasi, bet, dari, ko zini, tas šķiet tik sarežģīts, ka neko nevar saprast. Es, piemēram, esmu stulbs, stulbs jau no dabas, tāpēc arī sevišķi nopietnus sacerējumus nevaru lasīt; bet šo tu lasi un, šķiet, it kā pats būtu uzrakstījis; it kā tas viss, kā saka, būtu mana paša sirds teikts, kāda nu reiz tā ir; esi to, tā sakot, paņēmis, uzlicis uz delnas, lai parādītu ļaudīm, un tad visu sīki aprakstījis — lūk, kā! Un ir jau arī vienkārši, ak tu dievs; bet ko nu! Patiesi, es tāpat būtu uzrakstījis; kāpēc gan lai nebūtu? Es taču to pašu izjūtu, gluži tāpat kā tai grāmatā, turklāt esmu reizēm bijis tādos pašos apstākļos kā, piemēram, šis nabaga Samsons Virins. Jā, cik mūsu vidū nav tādu Samsonu Virinu, tādu bēdubrāļu! Un cik veikli tas viss notēlots! Gandrīz vai apraudājos, labulīt, kad lasīju, ka viņš, nožēlojamais, nodzēries līdz nesamaņai, pats sev apriebies, cauru dienu guļ zem jērādas kažociņa, aiz bēdām vēl iemet pa punša glāzei un žēli raud, ar netīru svārku stērbeli asaras slaucīdams, tiklīdz atceras savu noklīdušo avi, savu meitiņu Duņu. Nē, tas ir patiesi! Izlasiet! Tas ir patiesi! Gluži kā dzīvē! Es pats to esmu pieredzējis; tā notiek arī tepat līdzās; kaut vai tā pati Terēze — nav nemaz tālu jāmeklē! — vai arī tas pats mūsu nabaga ierēdnis — viņš varbūt arī tāds pats Samsons Virins, tikai viņam cits uzvārds — Gorškovs. Tā taču ir vispārēja parādība, labulīt, un tas var notikt gan ar jums, gan ar mani. Un tas grāfs, kas dzīvo Ņevas prospektā vai Ņevas piekrastē, ar viņu būs tāpat, tikai viņš izliksies citāds, tāpēc ka pie viņiem jau viss savādāk, pēc smalkā toņa, bet ar viņu būs tāpat; viss var gadīties, arī ar mani tāpat var notikt. Lūk, kā tas ir, labulīt, un jūs vēl gribat no mums aiziet; bet grēks, Vareņka, var arī mani piemeklēt. Ir mani, ir pati sevi jūs varat pazudināt, mana mīļā. Ak, mana dārgā, dieva dēļ, metiet visas šīs brīvās domas no savas galviņas ārā un nemokiet sevi veltīgi! Nu kā gan jums, manu vārgo, nevarīgo putniņ, kā gan jums pašai sevi uzturēt, paglābt no bojā ejas, pret ļaundariem aizsargāties! Nudien, Vareņka, rimstieties! Neklausiet aplamus padomus un neļaujiet sevi pierunāt, bet to grāmatu izlasiet vēlreiz, uzmanīgi izlasiet; tas jums noderēs.

Es par «Stacijas uzraugu» runāju ar Ratazjajevu. Viņš man sacīja, ka tas viss esot novecojis un tagad pieprasot grāmatas ar attēliem un dažādiem aprakstiem; es gan lāgā neizprotu, ko viņš ar to gribēja teikt. Nobeidza ar to, ka Puškins esot labs un ka viņš cēlis svētās Krievzemes slavu, un vēl daudz ko teica par viņu. Jā, ļoti labi, Vareņka, ļoti labi; vēlreiz uzmanīgi izlasiet šo grāmatu, klausiet maniem padomiem un ieprieciniet mani, vecu viru, ar paklausību. Tad dievs jums to atlīdzinās, mana mīļa, katrā ziņā atlīdzinās.

Jūsu patiesais draugs Makars Devuškins.

6. jūlijā

Ļoti cienījamais Makar Aleksejevič!

Fedora šodien atnesa man piecpadsmit sudraba rubļu. Cik viņa bija priecīga, nabadzīte, kad es viņai iedevu veselus trīs rubļus! Rakstu jums steigā. Es tagad piegriežu jums vesti, — prieks redzēt, kāda drēbe — dzeltena ar puķītēm. Nosūtu jums vienu grāmatu; tajā ir dažādi stāsti, dažus esmu lasījusi; izlasiet vienu no tiem ar nosaukumu «Šinelis». — Jūs mani gribat pierunāt iet ar jums uz teātri; vai tas neiznāks par dārgu? Bet tad tikai kaut kur galerijā. Es taču tik sen neesmu bijusi teātrī, jā, tik tiešām — neatceros, kad. Tikai atkal baidos, vai šī iecere neizmaksās pārāk dārgi. Fedora tikai krata galvu. Viņa saka, ka jūs esot sācis dzīvot pāri saviem līdzekļiem; un es pati arī to redzu; cik jūs manā labā vien neesat iztērējis! Pielūkojiet, mans draugs, ka nenotiek kāda nelaime. Fedora man jau stāstīja par kaut kādām baumām — ka jums, kā liekas, bijis strīds ar jūsu saimnieci par parādu; es ļoti baidos par jums. Nu ardievu, ļoti steidzos. Ir mazs darbiņš; es pārmainu cepurei lentas.

V. D.

P. S. Zināt ko, ja iesim uz teātri, es uzlikšu jauno cepuri, bet uz pleciem melno mantiļu. Vai tā būs labi?

7. jūlijā

Ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

… Es vēl joprojām par vakardienu. Jā, labulīt, arī man savā laikā bija uznācis stulbums. Ieķēros tai aktrisītē, līdz ausīm ieķēros, taču tas vēl nebūtu nekas, bet visdīvainākais bija tas, ka tikpat kā nemaz netiku viņu redzējis un uz teātri biju aizgājis tikai vienu vienīgu reizi, tomēr tai pašā reizē arī ieķēros. Toreiz man blakus islabā dzīvoja pieci jauni, braši puiši. Es ar viņiem sadraudzējos, gribot negribot sadraudzējos, kaut gan tuvējos pieklājīgā attālumā. Lai neatpaliktu, es viņiem visur piebalsoju. Ko visu viņi man nesastāstīja par šo aktrisiti! Katru vakaru, kad notiek teātra izrāde, visa kompānija, — vajadzīgām lietām viņiem nekad nebija ne graša, — visa kompānija dodas uz teātri, galerijā, un nu tik sit plaukstas, un nu tik izsauc šo aktrisīti — vienkārši trako. Bet pēc tam par gulēšanu nav ko domāt; cauru nakti runā par viņu, katrs sauc viņu par savu G ašu, visi viņā samīlējušies, visiem viņa vien prātā. Satracināja viņi arī mani, nepiedzīvojušu cilvēku; es tad vēl biju gluži jauniņš. Pats vairs nezinu, kā gadījos kopā ar viņiem teātrī, ceturtajā balkonā, galerijā. Redzēt redzēju tikai priekškara maliņu, toties visu dzirdēju. Aktrisītei tiešām bija jauka balstiņa — skanīga kā lakstīgalai, salda kā medus! Mēs sitām un sitām plaukstas, saucām un saucām, — vārdu sakot, mūs gandrīz saņēma ciet, tiesa, vienu pat izveda ārā. Pārnāku mājās, staigāju kā apmāts! Kabatā atlicis tikai viens sudraba rublis, bet līdz algai vēl savas desmit dienas. Nu, ko jūs par to domājat, labulīt? Otrā dienā, pirms gāju uz darbu, iegriezos pie francūža — smaržu pārdevēja, nopirku pie viņa par visu savu kapitālu smaržas un smalkas ziepes — pats vairs nezinu, kāpēc toreiz visu to nopirku! Pusdienās uz māju negāju, bet staigāju gar viņas logiem. Viņa dzīvoja Ņevas prospektā, ceturtajā stāvā. Pārnācu mājās, kādu stundiņu atpūtos un atkal gāju uz Ņevas prospektu, lai tikai paietu garām viņas logiem. Tā nostaigāju pusotra mēneša, vilkos viņai pa pēdām, ņēmu tikai ātros važoņus un drāzos šurp turp gar viņas logiem, izšķērdējos galīgi, iekritu parādos, bet pēc tam beidzu viņu mīlēt: apnika! Lūk, ko aktrisīte spējīga izdarīt ar kārtīgu cilvēku, labulīt! Protams, toreiz taču biju vēl jauniņš. pavisam jaunlnš! …

M. D.

8. jūlijā

Mana ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

Steidzos atdot jūsu grāmatu, ko saņēmu šā mēneša 6. dienā, un līdz ar to gribu šai vēstulē pēc iespējas ātrāk ar jums izskaidroties. Nav labi, dārgā, nav labi, ka esat mani novedusi tādā strupceļā. Teikšu jums, labulīt: cilvēka vietu dzīvē vienmēr ir noteicis pats visaugstākais. Vienam lemts nēsāt ģenerāļa uzplečus, citam — būt titulārpadomniekam; vienam pavēlēt, bet otram — nekurnēt un bijībā paklausīt. Tas viss ir atbilstoši katra cilvēka spējām; vienam spējas uz to, otram uz ko citu, bet šīs spējas devis pats dievs. Kalpoju jau apmēram trīsdesmit gadu; kalpoju nevainojami, uzvedos pieklājīgi, nekad nekur neesmu bijis iejaukts. Kā pilsonis pats apzinos, ka man ir savi trūkumi, bet līdz ar to arī savi tikumi. Priekšniecība mani cienī, un pats ekselence ir ar mani apmierināts; kaut arī viņš līdz šim man nav parādījis sevišķu labvēlību, taču zinu, ka ir ar mani mierā. Man jau sirma galva; liela grēka neapzinos izdarījis. Protams, kam gan nebūtu mazu grēciņu? Ikviens grēko, un ari jūs esat grēcīga, labulīt. Bet lielos pārkāpumos un palaidnībās neesmu pieķerts; ka es nebūtu noteikumus ievērojis vai būtu piedalījies sabiedriskā miera traucēšanā, tas arī nekad nav noticis; pat krustiņš pienācās — bet ko nu par to! Tiesa, tas viss jums bija jāzina, labulīt, un arī viņam to vajadzēja zināt — ja nu bija nodomājis aprakstīt, tad vajadzēja visu zināt. Nē, to es no jums negaidīju, labulīt, nē, Vareņka. Tieši no jums neko tādu nebiju gaidījis.

Kā! Pēc visa tā nav pat vairs iespējams mierīgi dzīvot savā kaktiņā — vienalga, lai tas būtu kāds būdams, — dzīvot it rāmi, kā parunā sacīts, neviena neaiztiekot, bīstoties dieva un pašam sevis, lai arī tevi neaiztiktu, lai tavā alā nelīstu un nenoskatītos — sak, kā tu tur pa māju dzīvo, vai tev, piemēram, ir laba veste, vai esi, kā nākas, apgādājies ar veļu; vai tev ir zābaki, un kā turas pazoles; ko tu ēd, ko dzer, ko pārraksti? … Un kas gan ļauns, labulīt, ja es tur, kur iela slapjāka, dažkārt eju uz pirkstgaliem un taupu zābakus! Kāpēc rakstīt par otru cilvēku, ka viņš reizēm cieš trūkumu, nedzer tēju? It kā visiem katrā ziņā vajadzētu tēju dzert! Vai tad es skatos citam mutē, sak, kādu kumosu viņš tur košļā? Vai es kādam tādā veidā būtu pāri nodarījis? Nē, labulīt, kāpēc citiem pāri darīt, ja tevi neaiztiek? Minēšu jums piemēru, Varvara Aleksejevna, lūk, kā tas ir: tu kaipo cītīgi, dedzīgi — ko nu! — un priekšniecība pati tevi cienī (lai nu būtu kā būdams, tomēr cienī), bet, rau, kāds tev zem paša deguna bez kāda sevišķa iemesla ne par šo, ne par to uzcep par tevi paskvilu. Zināms, tiesa, dažreiz tu uzšuj sev kaut ko jaunu un priecājies — neguli, bet priecājies, piemēram, kad jauni zābaki, tu aun tos kājās ar tādu baudu — nudien, esmu pats to izjutis, tāpēc ka patīkami redzēt savu kāju smalkā, lepnā zābakā, — tas nu būtu pareizi attēlots! Taču es patiesi brīnos, ka Fjodors Fjodorovičs bijis tik neuzmanīgs, atļāvis izdot tādu grāmatu un nav sevi aizstāvējis. Tiesa, viņš vēl nesen kā amatā, un pie reizes viņam patīk uzkliegt; bet kāpēc gan kādreiz neuzkliegt? Kāpēc neizbārt, ja tādus vīrus kā mūs vajag bārt? Nu jā, teiksim, var arī, piemēram, aiz paraduma izbārt — to tiešām var; vajag pieradināt; vajag iedvest bijību; tāpēc ka — lai tas paliek starp mums, Vareņka, — mūsu cilvēks bez iebiedēšanas neko nedarīs, katrs paradis kaut kur skaitīties, ka, lūk, es, tā sacīt, strādāju tur un tur, bet no darba vairīties vairās. Bet, tā kā ir dažādas dienesta pakāpes un katra pakāpe prasa īpašu, šai pakāpei atbilstošu brāzienu, tad dabiski, ka sakarā ar visu to arī brāziena tonis iznāk dažāds — tā jau ir! Uz tā jau visa dzīve balstās, labulīt, ka mēs paceļam balsi cits pret citu, ka ikviens no mums otram sadod. Bez tā ne dzīves, ne kārtības nebūtu. Patiesi brīnos, kā Fjodors Fjodorovičs nav pievērsis uzmanību tādam apvainojumam.

Un kāpēc gan visu to rakstīt? Kam tas vajadzīgs? Vai kāds no lasītājiem man par to šineli uzšūs, vai? Vai jaunus zābakus nopirks? Nē, Vareņka, izlasīs un prasīs vēl turpinājumu. Un tā tu, cilvēks, dažkārt slapsties, slapsties, slēpdams savus trūkumus, baidies dažreiz ir degunu pabāzt laukā — vienalga, kur, tāpēc ka tev bailes no tenkām, tāpēc ka par visu, kas dzīvē atgadās, par visu tev safabricēs paskvilu un tava civilā un ģimenes dzīve būs izklāstīta sacerējumā, viss tiks rakstos iespiests, izlasīts, izsmiets, pārspriests! Pēc tam nedrīkstēsi ne uz ielas parādīties; viss taču tik pamatīgi aprādīts, ka mūsējo jau pēc gaitas vien tagad var pazīt. Nu kaut jel sacerējuma beigas būtu pārlabojis, kaut ko mīkstinājis, piemēram, tanī vietā, kur viņam met papīriņus uz galvas, rakstījis: ka, redziet, viņš tomēr bija tikumīgs, labs pilsonis un tādu izturēšanos no saviem biedriem nebija pelnījis, ka viņš ievērojis priekšnieku aizrādījumus (te varēja minēt kādu piemēru), ka nav nevienam ļaunu vēlējis, ticējis dievam un nomiris (ja nu rakstītājam gribas, lai viņš katrā ziņā nomirtu) apraudāts. Tomēr vislabāk nerakstīt, ka viņš, nabags, nomirst, bet izdarīt tā, ka viņa šinelis tiktu atrasts un ka ģenerālis, dabūjis visu sīkāk zināt par viņa tikumiem, pārceltu savā kancelejā, paaugstinātu dienestā un dotu labāku atalgojumu, tā ka, lūk, kas iznāktu: ļaunais būtu sodīts, bet tikumīgais triumfētu, un visi viņa kancelejas biedri paliktu kaunā. Es, piemēram, būtu tā darījis; bet kas tad nu tur tik ievērojams, kas tur tik labs? Tikai tāds ikdienišķas, nekrietnas dzīves tukšs piemērs. Kā jūs, dārgā, varējāt man tādu grāmatu atsūtīt! Šī grāmata taču ir rakstīta ar ļaunu nolūku, Vareņka; gluži neticami, ka varētu būt tāds ierēdnis. Par to patiesi jāsūdzas, Vareņka, jāiesniedz oficiāla sūdzība.

Jūsu padevīgais kalps Makars Devuškins.

27. Jūlijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Pēdējie notikumi un jūsu vēstules mani sabiedēja, pārsteidza un radīja manī apmulsumu, taču pēc Fedoras paskaidrojumiem visu sapratu. Bet kāpēc gan vajadzēja tā izsamist un pēkšņi zaudēt galvu, kā tas tagad ar jums noticis, Makar Aleksejevič? Jūsu paskaidrojumi mani nepavisam neapmierina. Redziet nu, vai man nebija taisnība, kad pastāvēju uz to, ka jāpieņem izdevīgā vieta, ko man piedāvāja? Turklāt arī pēdējais piedzīvojums mani ne pa jokam biedē. Jūs sakāt, ka mīlestība likusi jums vairīties no manis. Es jau toreiz, kad apgalvojāt, ka izdodot manā labā tikai savu ietaupīto naudu, kura, kā teicāt, bijusi nolikta lombardā nebaltām dienām, — jau tad zināju, ka man par daudz ko jums jāpateicas. Bet tagad, kad uzzināju, ka jums nekādas liekas naudas nav bijis, ka jūs nejauši padzirdējis par manu nožēlojamo stāvokli un aiz līdzjūtības nolēmis ziedot savu algu, izņemot to pat uz priekšu, un pārdevis arī savu uzvalku, kad biju slima, — tagad, visu to atklājot, es ciešu tik ļoti, ka līdz šim brīdim vēl nezinu, kā visu to uzņemt un ko par to domāt. Ak, Makar Aleksejevič! Būtu pieticis ar dažām dāvanām, kuras man veltījāt aiz līdzjūtības un radinieka mīlestības, bet kādēļ gan vajadzēja vēlāk par niekiem izšķiest naudu! Jūs esat kļuvis neuzticīgs mūsu draudzībai, tāpēc ka nebijāt pret mani vaļsirdīgs, un tagad, kad redzu, ka pēdējā kapeika jums aizgājusi par maniem tērpiem, konfektēm, pastaigām, teātriem, grāmatām, — tagad es neizsakāmi nožēloju savu nepiedodamo vieglprātību (jo es pieņēmu no jums visu, nemaz nedomādama par jums pašu); un tas, ar ko jūs gribējāt man sagādāt prieku, tagad pārvērties bēdās un veltīgās nožēlās. Manīju, ka pēdējā laikā jūs esat skumjš, un, kaut gan pati skumīgi nojautu ļaunu, taču man nenāca ne prātā, ka var notikt kas tāds. Kā gan jūs varējāt galīgi dūšu pazaudēt, Makar Aleksejevič! Ko par jums tagad domās, ko par jums tagad teiks visi, kas jūs pazīst? Jūs, ko mēs visi cienījām jūsu labās sirds, smalkjūtības un prāta dēļ, tagad pēkšņi esat padevies tik riebīgam netikumam, kāds, liekas, agrāk nekad nebija manīts pie jums. Kā es varēju justies, kad Fedora man pastāstīja, ka jūs esot atrasts uz ielas iereibušā stāvoklī un ka policija atvedusi jūs uz dzīvokli! Es sastingu izbrīnā, kaut arī gaidīju kaut ko neparastu, jo četras dienas bijāt pazudis. Makar Aleksejevič, vai esat padomājis, ko teiks jūsu priekšnieki, kad viņi uzzinās iemeslu, kāpēc jūs nebijāt ieradies darbā? Jūs sakāt, ka visi par jums smejoties, ka visi dabūjuši zināt par mūsu draudzību un ka jūsu kaimiņi aizskarot savās zobgalībās arī mani. Nepievērsiet tam uzmanību, Makar Aleksejevič, un, dieva dēļ, apmierinieties! Mani biedē arī jūsu sadursme ar virsniekiem; es par to mazliet dzirdēju. Izskaidrojiet man — ko tas viss nozīmē? Jūs rakstāt, ka esot baidījies man visu atklāt, baidījies ar savu atzīšanos zaudēt manu draudzību, bijis izmisumā, nezinādams, kā palīdzēt man, kad biju slima, pārdevis visu, lai mani pabalstītu un nelaistu uz slimnīcu, ka esot iekritis neiedomājamos parādos un ka jums katru dienu esot nepatikšanas ar saimnieci — bet, visu to no manis slēpdams, jūs esat izvēlējies pašu sliktāko ceļu. Tagad taču es visu uzzināju. Jūs kautrējāties man likt manīt, ka esmu par iemeslu jūsu smagajiem apstākļiem, bet tagad vēl vairāk esat sarūgtinājis mani ar savu uzvešanos. Esmu satriekta par visu to, Makar Aleksejevič. Ak, mans draugs! Nelaime ir lipīga sērga. Nelaimīgajiem un nabagiem vajag vienam otra vairīties, lai likstas nepiemeklētu tos vēl vairāk. Esmu jums sagādājusi tādas nepatikšanas, kādas jūs agrāk savā pieticīgajā un vientulīgajā dzīvē nekad neesat pieredzējis. Viss tas nomoka un sabeidz mani.

Atrakstiet man tagad vaļsirdīgi visu., kas ar jumj noticis un kā varējāt izdarīt kaut ko tādu. Nomieriniet mani, ja iespējams! Ne patmīlības dēļ lūdzu mani mierināt, bet gan draudzības un mīlestības dēļ, ko nekas neizdzēsīs no manas sirds. Ardievu! Ar nepacietību gaidu jūsu atbildi. Jūs esat slikti par mani domājis, Makar Aleksejevič.

Jūs sirsnīgi mīlošā Varvara Dobroselova.

28. Jūlijā

Mana dārgā Varvara Aleksejevna!

Tagad, kad viss jau garām un pamazām ieiet vecajās sliedēs, tagad, lūk, ko jums teikšu, labulīt: jūs uztraucaties par to, ko par mani domās, bet es steidzos jums pavēstīt, Varvara Aleksejevna, ka gods man dārgāks par visu. Tāpēc arī, kas attiecas uz manām likstām un manām nedienām, varu jums pavēstīt, ka no priekšniecības vēl neviens nekā nezina un arī nezinās, tā ka viņi visi mani cienīs tāpat kā agrāk. Tikai no viena es baidos: baidos no tenkām. Mājās saimniece klaigāja, bet tagad, kad ar jūsu iedotiem desmit rubļiem esmu samaksājis daļu parāda, viņa paretam tikai kaut ko norūc. Kas attiecas uz citiem, tad arī viņi neko; nevajag tikai viņiem lūgt, lai aizdod naudu, tad jau arī viņi neko. Savu paskaidrojumu beidzot, teikšu jums, labulīt, ka jūsu cieņu pret mani stādu augstāk par visu pasaulē un ar to arī iepriecinu sevi pašreizējās nepatikšanās. Paldies dievam, ka pirmais sitiens un pirmās likstas jau pāri un jūs vēl joprojām uzskatāt mani par uzticīgu draugu, bet ne patmīli, jo paturēju jūs savā tuvumā un mānīju jūs, nespēdams no jums šķirties un mīlēdams jūs kā savu eņģelīti. Tagad esmu rūpīgi ķēries pie darba un sāku atkal labi veikt savus pienākumus. Jevstafijs Ivanovičs neteica ne vārda, kad vakar gāju viņam garām. Neslēpšu jums, labulīt, ka mani nomāc parādi un mana apģērba nelāgais izskats, bet tas nekas, un tāpēc lūdzu arī jūs — nekrītiet izmisumā, labulīt. Jūs atsūtījāt man vēl pusrublīti, Vareņka, un šis pusrublītis man ievainoja sirdi. Redz, kā nu tagad iznācis, redz, kā! Tas ir, nevis es, vecais muļķis, palīdzu jums, eņģelītim, bet jūs, nabaga bārenīte, palīdzat man!

Fedora labi darījusi, ka sagādājusi jums naudu. Man pagaidām nav ne mazāko izredžu dabūt naudu, labulīt, bet, tiklīdz būs kāda cerība, tūlīt sīki jo sīki jums rakstīšu. Bet tenkas — tās mani biedē vairāk par visu. Sveika, manu eņģelīt! Skūpstu jūsu rociņu un lūdzu jūs izveseļoties. Rakstu tik pavirši tāpēc, ka steidzos uz darbu, jo ar centību un rūpību gribu izpirkt savu vainu par nolaidību; turpmāko vēstījumu par visiem piedzīvojumiem, arī par notikumu ar virsniekiem atlieku līdz vakaram.

Jūs cienīdams un sirsnīgi mīlēdams, Makars Devuškins

28. jūlijā

Ai, Vareņka, Vareņka! Tagad nu jūs esai nogrēkojusies, un tas paliks uz jūsu sirdsapziņas. Pilnīgi samulsinājāt mani ar savu vēstulīti, sajaucāt man galvu, bet tikai tagad, vaļas brīdī, ieskatoties savas sirds dzijumos, redzu, ka man bijusi taisnība. Es nerunāju par skandālu dzērumā (lai tas paliek, labulīt, lai), bet par to, ka mīlu jūs un ka nepavisam nebija neprātīgi jūs mīlēt, nepavisam ne. Jūs, labulīt, nekā nezināt, bet, ja jūs būtu zinājusi, kāpēc tas viss noticis, kāpēc man jūs jāmīl, tad nebūtu tā teikusi. Jūs visus šos pārmetumus tikai tāpat vien izsakāt, esmu pārliecināts, tie nav teikti no sirds.

Labulīt manu, es pats nezinu un labi neatceros, kā bija ar virsniekiem. Jāpiezīmē, manu eņģelīt, ka līdz tam laikam dzīvoju vislielākajā apjukumā. Iedomājieties, ka jau veselu mēnesi, tā sakot, tikai vienā diedziņā turējos. Stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. No jums es vairījos, tāpat arī mājās slapstījos, bet mana saimniece sacēla lielu traci un brēku. Tas vēl nebūtu nekas. Lai tas nelietīgais sievišķis būtu paklaigājis, bet, pirmkārt, tas ir negods, otrkārt, viņa nez kā bija uzzinājusi par mūsu draudzību un sāka tā kliegt pa visu māju, ka gluži apstulbu un aizbāzu ausis. Taču citi nebāza vis tās ciet, bet ausījās, cik vien spēja. Pat tagad vēl, labulīt, nezinu, kur dēties…

Un, lūk, manu eņģelīt, viss tas, viss šis nelaimju lēvenis mani galīgi sabeidza. Pēkšņi no Fedoras dzirdu savādas ziņas: pie jums mājās ieradies nelietīgs piedzīvojumu meklētājs un apvainojis jūs ar nekrietnu priekšlikumu; viņš jūs apvainojis, dziļi apvainojis, es spriežu to pēc sevis, labulīt, tāpēc ka pats jutos dziļi apvainots. Tā nu rs, manu eņģelīt, arī zaudēju vai prātu — apmulsu, galīgi apstulbu. Es, mīļā Vareņka, izskrēju laukā ārkārtīgā niknumā, gribēju doties pie viņa — tā pavedēja; pats vairs neatskārtu, ko darīt, tāpēc ka negribēju atļaut, ka jūs, manu eņģelīt, kāds apvainotu! Tik bēdīgi bija ap sirdi! Turklāt lija arī lietus, bija slapjdraņķis un tik briesmīgi skumji! … Gandrīz jau gribēju griezties atpakaļ. .. Tad arī iekritu, labulīt. Satiku Jemeļu, Jemeļjanu Ivanoviču; viņš ir ierēdnis, tas ir, bija ierēdnis, bet tagad vairs nav, tāpēc ka viņu atlaida. Es nezinu, ko viņš dara, kaut kā sitas; lūk, ar viņu mēs arī aizgājām. Tad nu, — bet vai jums, Vareņka, patīkami lasīt par sava drauga nelaimēm, likstām un kārdinājumiem, kādus tas pārcietis? Trešās dienas vakarā Jemeļa mani sakūdīja, un es aizgāju pie viņa — pie tā virsnieka. Adresi es uzprasīju mūsu sētniekam. Es, labulīt, ja nu reiz par to runā, jau sen vēroju šo slaistu, pievērsu viņam uzmanību, kad viņš vēl dzīvoja mūsu mājā. Tagad nu redzu, ka esmu izdarījis muļķību, tāpēc ka nebiju skaidrā prātā, kad atnācu pie viņa. Es, Vareņka, taisnību sakot, nekā neatceros; zinu tikai, ka pie viņa bija daudz virsnieku, vai arī man acis rādīja divreiz vairāk, dievs to zina. Neatceros arī, ko runāju, tikai zinu, ka savā cēlajā sašutumā daudz runāju. Nu, un tad mani izdzina ārā, mani nogrūda pa kāpnēm; tas ir, ne jau tieši nogrūda, bet tikai pagrūda. Jūs jau zināt, Vareņka, kā es atgriezos; tas arī viss. Protams, esmu sevi pazemojis, un manas goda jūtas aizskartas, bet to jau neviens nezina, neviens cits, izņemot jūs; nu, bet tādā gadījumā taču vienalga, vai ir kas noticis vai nav. Varbūt tā arī ir, Vareņka, kā jūs domājat? Skaidri zinu tikai to, ka pie mums pagājušajā gadā Aksentijs Osipovičs tādā pašā veidā uzdrošinājās aizskart Pjotra Petroviča personu, bet slepeni, viņš to izdarīja slepeni. Viņš šo iesauca sardzes istabā, — es to visu pa durvju spraugu noskatījos; bet tur tad viņš rīkojās, kā vajag, taču augstsirdīgi, tāpēc ka neviens, izņemot mani, nekā neredzēja; nu, bet es neko; tas ir, es gribu teikt, ka nevienam neko neteicu. Arī vēlāk ne Pjotrs Petrovičs, ne Aksentijs Osipovičs neteica neko. Pjotrs Petrovičs, ziniet, tāds augstprātīgs, tāpēc arī nevienam neko nesacīja, un viņi arī tagad sasveicinās un spiež viens otram roku. Es nestrīdos, neuzdrošinos, Vareņka, ar jums strīdēties, esmu zemu kritis, un visbriesmīgākais, ka esmu pats savās acīs zaudējis cieņu, bet tā jau laikam liktenis nolēmis, un no likteņa neizbēgsi — pati to zināt. Nu redziet, tas ir manu nelaimju un likstu sīks izklāstījums, Vareņka, — viss tāds, ka lasi vai nelasi, gudrāks nekļūsi. Esmu drusku nevesels, labulīt, un man smagi ap sirdi. Sakarā ar visu to, apliecinot jums savu pieķeršanos, mīlestību un cieņu, palieku, mana ļoti cienītā Varvara Aleksejevna,

jūsu padevīgais kalps Makars Devuškins.

29. fūliiā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Izlasīju abas jūsu vēstules un patiesi — apstulbu! Paklausieties, mans draugs, vai nu jūs esat kaut ko noklusējis un izstāstījis visas savas likstas man tikai pa daļai, vai… patiesi, Makar Aleksejevič, jūsu vēstulē vēl manāms, ka esat tāds kā apjucis… Atnāciet pie manis, dieva dēļ, atnāciet tūlīt šodien; dzirdiet, nāciet pie mums tieši uz pusdienām! Es nemaz nezinu, kā jūs tur dzīvojat un kā esat norēķinājies ar savu saimnieci. Jūs par visu to neko nerakstāt un it kā ar nodomu klusējat. Nu, tad uz redzēšanos, mans draugs; pienāciet pie mums katrā ziņā šodien; un labāk pat būtu, ja jūs vienmēr nāktu pie mums pusdienās. Fedora ļoti labi gatavo ēdienus. Ardievu!

Jūsu Varvara Dobroselova.

1. augustā

Mīļā Varvara Aleksejevna!

Jūs priecājaties, labulīt, ka dievs devis jums iespēju savukārt atmaksāt man labu ar labu. Es tam ticu, Vareņka, ticu jūsu labajai eņģeļa sirsniņai un nesaku jums to kā pārmetumu, — tikai nerājiet mani kā toreiz, ka esmu vecumdienās tā paklīdis. Nu, esmu jau nogrēkojies — ko lai dara! — ja jūs katrā ziņā gribat teikt, ka tas ir grēks; tikai no jums, manu draudziņ, tik sāpīgi to dzirdēt. Bet nedusmojieties uz mani, ka to saku; sirds man, labulīt, tā sasāpējusi. Nabaga ļaudis ir gražīgi; tas jau no dabas tā iekārtots. Jau agrāk to izjutu, bet tagad izjūtu vēl vairāk. Nabaga cilvēks ir ļoti nīgrs; viņj ari uz dieva pasauli skatās citādi, uz katru garāmgājēju raugās greizi, veras visapkārt ar apmulsušu skatienu un ieklausās ikkatrā vārdā — sak, vai tikai tur nerunā par mani? Kāpēc viņš, sak, tik neizskatīgs? Ko viņš īsti izjūt? Kāds viņš, tā teikt, no vienas puses, kāds — no otras? Un katram taču zināms, Vareņka, ka nabaga cilvēks sliktāks par visu un ne no viena nekādu cienību nevar gaidīt, lai arī ko rakstītu! Viņi, tie papīra smērētāji, lai raksta ko rakstīdami — viss nabaga cilvēkā paliks tā, kā bijis. Bet kāpēc viss paliks tāpat, kā bijis? Tāpēc, ka nabaga cilvēkā, pēc viņu ieskata, visam vajag būt ačgārni, ka viņā nedrīkst būt nekā dziļāka, kur nu vēl runāt par kādu pašcieņu, ai, nē — nē! Lūk, Jemeļa nesen teica, ka viņam vākti ziedojumi, bet par katrām desmit kapeikām izdarīta tāda kā oficiāla apskate. Viņi iedomājušies, ka savas desmit kapeikas dāvā tam par velti, bet tā nav vis: viņi taču maksājuši par to, ka viņiem parādīts nabaga cilvēks. Šais laikos, dārgā, arī labdarību parāda kaut kā savādi, bet varbūt vienmēr tā bijis, kas to lai zina! Vai nu viņi neprot labus darbus darīt, vai arī ir lieli meistari šai ziņā — viens no diviem. Jūs varbūt to nezinājāt, nu tad jums būs ko padomāt! Lai arī mēs daudz ko nezinām, bet šai lietā mums viss skaidrs! Un kāpēc nabaga cilvēks visu to zina un par to domā? Jā, kāpēc? Nu tāpēc, ka viņš daudz ko pieredzējis! Lūk, tāpēc, piemēram, ka viņš zina — netālu no viņa mājo kungs, kurš iet uz restorānu un runā pats pie sevis: sak, ko gan šis plikadīda ierēdnis šodien ēdīs? Es ēdīšu gardu cepeti ar mērci, bet viņš laikam biezputru bez sviesta. Tomēr kas viņam par daļu, ka ēdīšu biezputru bez sviesta? Ir tādi cilvēki, Vareņka, ir tādi, kas par to vien domā. Un viņi staigā apkārt, šie nepieklājīgie paskviianti, un skatās, vai tu, tā sakot, liec uz akmens visu pēdu vai tikai pirkstgalus; ka tādam un tādam zināma resora ierēdnim, titulārpadomniekam, no zābaka lien ārā kaili pirksti, ka viņam cauri elkoņi, — bet vēlāk to visu arī apraksta un tādas blēņas iespiež grāmatā… Bet kāda viņiem daļa, ka man cauri elkoņi? Ja jūs man, Vareņka, piedotu rupju vārdu, tad es teiktu, ka nabaga cilvēkam šinī ziņā piemīt tāda pati kautrība kā jums, piemēram, jaunavīgā kautrība. Jūs taču visu priekšā — piedodiet man rupju vārdu — neizģērbsieties; lūk, tieši tā arī nabaga cilvēkam netīk, ka skatās viņa būdā, sak, kādas tur viņa ģimenes attiecības, — jā. Bet kam gan vajadzēja apvainot mani, Vareņka, līdz ar maniem naidniekiem, kas min kājām krietna cilvēka godu un pašcieņu!

Arī savā iestādē es šodien sēdēju kā gatavais lācēns, kā izplūkāts zvirbulis un no kauna gandrīz vai zemē gribēju ielīst. Ak, kāds kauns man bija, Vareņka! Nu, protams, cilvēks kļūst bikls, ja no caurām piedurknēm raugās kaili elkoņi un podziņas karājas diedziņā. Un man, kā par nelaimi, viss bija lielā nekārtībā! Gribot negribot sašļūk dūša. Padomājiet vien! … Pats Stepans Karlovičs sāka ar mani šodien lietišķi runāt, runāja, runāja, bet tad it kā neviļus piebilda: «Ak, jūs mīļais Makar Aleksejevič!» — un, kaut gan nepateica, ko domā, es pats visu nojautu un tā pietvīku, ka pat mans plikais pauris nosarka. Taisnību sakot, tas nav nekas, taču sāk urdīt nemiers, mostas smagas pārdomas. Vai tikai viņi nav kaut ko uzoduši! Lai dievs pasargā, ja kaut ko uzoduši! Jāatzīstas, man ir stipras aizdomas uz kādu cilvēku. Kas tad šiem ļaundariem! Tie izliks kā uz delnas, ne par šo, ne par to izpļāpās visu par tavu privāto dzīvi; viņiem jau nekas nav svēts.

Es tagad zinu, kas ir vainīgais; tas ir Ratazjajeva darbs. Viņš pazīst vienu otru ierēdni mūsu iestādē un, domājams, sarunās, starp citu, izstāstījis tiem visu ar izpušķojumiem; vai varbūt pastāstījis savā resorā un no turienes tenkas sākušas klīst un atnākušas līdz mūsu resoram. Arī dzīvoklī visi zina visu līdz pēdējam sīkumam un rāda ar pirkstiem uz jūsu logu; es jau zinu, ko rāda. Vakar, kad gāju pie jums pusdienās, viņi izliecās pa logu ārā un saimniece sacīja, ka, raug, velns sapinies ar mazu bērnu, — un vēlāk viņa arī jūs nosauca nepieklājīgā vārdā. Tomēr tas viss nav nekas, salīdzinot ar Ratazjajeva nekrietno nodomu notēlot mūs abus savā sacerējumā un aprakstīt smalkā satīrā; viņš pats to stāstījis, un labi ļaudis no mūsējiem man atstāstīja. Es ne par ko vairs nevaru domāt, labulīt, un nezinu, ko iesākt. Nav ko taisnoties — esam dievu kungu apkaitinājuši, manu eņģelīt! Jūs, labulīt, gribējāt man atsūtīt kādu grāmatu, lai nebūtu garlaicīgi. Nieki vien, labulīt! Ko tāda grāmata vērts! Viss izdomāts no sākuma līdz beigām! Romāns ir blēņas un priekš blēņošanās uzrakstīts — dīkdieņiem ko palasīties; ticiet man, labulīt, ticiet maniem ilggadējiem

pieredzējumiem. Nieki vien, ja jums grib apvārdot zobu3 ar kaut kādu Šekspīru — ka, lūk, literatūrā ir Šekspīrs, arī Šekspīrs ir blēņas, tīrās blēņas, paskvila, vairāk nekasi

Jūsu Makars Devuškins.

2.  augustā

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Neuztraucieties ne par ko; ja dievs dos, viss nokārtosies. Fedora sameklējusi ir sev, ir man kaudzēm darba, un mēs līksmi sākām strādāt; varbūt vēl viss vērsīsies par labu. Viņai šķiet, ka manas pēdējās nepatikšanas nav bez Annas Fjodorovnas ziņas; bet tagad man vienalga. Man šodien tāds neparasti jautrs prāts. Jūs vēlaties aizņemties naudu, dievs lai jūs pasargā! Vēlāk, kad vajadzēs atdot, būsiet ķezā. Labāk turieties vairāk ar mums kopā, nāciet biežāk pie mums un neliecieties par savu saimnieci ne zinis! Kas attiecas uz pārējiem jūsu ienaidniekiem un nelabvēļiem, tad esmu pārliecināta, ka jūs nomokāties ar veltām bažām, Makar Aleksejevič! Pielūkojiet, es taču jums pagājušā reizē teicu, ka jūsu izteiksme ārkārtīgi negluda. Tagad palieciet sveiks, uz redzēšanos! Gaidu jūs katrā ziņā atnākam.

Jūsu V. D.

3.   augustā

Manu eņģelīt Varvara Aleksejevna!

Steidzos jums paziņot, manu dzīvībiņ, ka man radušās kaut kādas cerības. Jūs rakstāt, manu meitenīt, eņģelīt, ka nevajagot taisīt parādus. Manu mīlulīt, bez tiem nav iespējams; es pats esmu trūkumā, un arī ar jums, lai dievs nedod, var pēkšņi kaut kas notikt! Jūs taču esat vārga; lūk, tāpēc arī rakstu, ka katrā ziņā vajag aizņemties. Un tad nu arī turpināšu tādā garā.

Man jāpiebilst, Varvara Aleksejevna, ka savā iestādē es sēžu blakus Jemeļjanam Ivanovičam. Ne tam Jemeļjanam, ko jūs pazīstat. Viņš arī ir titulārpadomnieks, un mēs abi esam mūsu resorā gandrīz vai paši vecākie darbinieki. Viņš ir labs, nesavtīgs cilvēks, bet tāds nerunīgs un vienmēr raugās kā īsts lācis. Toties izdarīgs, raksta skaidrā, kaligrāfiskā rokrakstā, un, ja teikt visu taisnību, viņš neraksta sliktāk par mani — cienījams cilvēks! Tuvāk mēs ar viņu nekad neesam sagājušies, bet tikai tā, pa paradumam — labdien un ardievu, un, ja man kādreiz vajag nazīša, tad palūdzu viņam, sak, iedodiet, Jemeļjan Ivanovič, nazīti, vārdu sakot, runājam tikai tik daudz, cik kopdzīvē nepieciešams. Lūk, viņš man šodien saka: «Makar Aleksejevič, kāpēc jūs esat tāds domīgs?» Redzu, ka cilvēks vēl man labu, un atklāju viņam visu — redziet, tā un tā, Jemeļjan Ivanovič, — tas ir, gluži visu jau neteicu un, lai dievs pasargā, nekad neteikšu; tāpēc ka nav dūšas pateikt, bet šo to viņam atklāju, ka, lūk, man tādi spaidīgi apstākļi un tamlīdzīgi. «Bet, mīļais,» Jemeļjans Ivanovičs saka, «jūs varētu aizņemties; aizņemieties kaut vai no Pjotra Petroviča, viņš dod uz procentiem; es aizņēmos; arī procentus ņem pieklājīgus — ne visai lielus.» Nu, Vareņka, mana sirsniņa taisni salēcās. Domāju, domāju, sak, varbūt dievs viņam, labdarim Pjotram Petrovičam, piešķirs tādu prātu, ka viņš man aizdos naudu. Pats jau aprēķinu, ka tad es ir saimniecei samaksātu, ir jums palīdzētu un pats arī sev visu nepieciešamo iegādātos, jo citādi tiešām kauns; bail pat sēdēt savā vietā, kur nu vēl noskatīties, ka mūsu zobgaļi ņirgājas, dievs ar viņiem! Arī viņa ekselence reizēm iet garām mūsu galdam; pasarg dievs, pametīs vēl uz mani acis un ievēros, ka esmu nepieklājīgi ģērbies! Bet viņam pats galvenais — tīrība un kārtība. Viņš, jādomā, neko neteiks, bet es nomiršu aiz kauna — lūk, kā būs. Tādēļ es, saņēmies un aizmirsis kaunu, devos pie Pjotra Petroviča cerību pilns, bet ne dzīvs, ne miris aiz gaidām — viss kopā. Bet ko jūs domājat, Vareņka, nekas neiznāca! Viņš ar kaut ko bija aizņemts, runājās ar Fedosiju Ivanoviču. Es piegāju pie viņa no sāniem un paraustīju aiz piedurknes, sak, Pjotr Petrovič, paklausieties, Pjotr Petrovič! Viņš atskatījās, bet es turpinu: ziniet, tā un tā, rubļu trīsdesmit un tā tālāk. Sākumā viņš mani it kā nesaprata, bet tad, kad viņam visu izskaidroju, pasmējās, tomēr nekā neteica, apklusa. Es viņam vēlreiz to pašu. Bet viņš man — vai ķīla jums ir? Un pats iegrimst savā darbā, raksta un pat nepaskatās uz mani. Es mazliet samulsu. Nē, saku, Pjotr Petrovič, ķīlas man nav, — un paskaidroju viņam — sak, kad saņemšu algu, tad arī tūliņ atdošu, katrā ziņā atdošu, uzskatīšu par savu svētāko pienā-

kurnu. Te kāds viņu aizsauca; es pagaidīju; viņš atgriežas, sāk asināt spalvu un nemaz neliekas mani redzot. Bet es tik savu, sak, Pjotr Petrovič, vai tad nevar kaut kā? Viņš klusē, it kā nebūtu dzirdējis; es pastāvēju, pastāvēju, nu ko, domāju — pamēģināšu vēl pēdējo reizi — un paraustīju viņu aiz piedurknes. Bet viņš — kaut jel būtu vārdu teicis — noasināja spalvu un sāka rakstīt; tad es arī liku viņu mierā. Viņi, labulīt, redziet, varbūt ir cienījami cilvēki, bet lepni, ļoti lepni. Kas nu es! Kur nu mums viņiem līdzināties, Vareņka! Tāpēc arī jums visu uzrakstīju; Jemeļjans Ivanovičs pasmējās un pakratīja galvu, toties deva man jaunu cerību, lāga dvēsele. Jemeļjans Ivanovičs ir cienījams cilvēks. Viņš solīja ieteikt mani kādam citam; šis vīrs, Vareņka, dzīvo Vīborgas Pusē, arī aizdod uz procentiem, kaut kāds 14. kategorijas ierēdnis. Jemeļjans Ivanovičs saka, ka tas katrā ziņā došot; es rīt, manu eņģelīt, aiziešu — jā? Kā jūs domājat? Tā jau nav nekāda liela nelaime — aizņemties! Saimniece gandrīz vai dzen mani ārā no dzīvokļa un atsakās dot pusdienas. Arī zābaki man galīgi beigti, labulīt, podziņu arī nav, un vēl daudz kā trūkst. Bet ja nu kāds no priekšniecības pamana šādu nevīžību? Posts, Vareņka, posts, tīrais posts!

Makars Devuškins.

4. augustā

Mīļais Makar Aleksejevič!

Dieva dēļ, Makar Aleksejevič, cik ātri vien varat, aizņemieties kaut drusciņ naudas! Es neparko pašreizējos apstākļos nebūtu lūgusi jūsu palīdzību, bet kaut jūs zinātu manas bēdas! Šinī dzīvoklī mēs nekādā ziņā vairs nevaram palikt. Es piedzīvoju vislielākās nepatikšanas, un kaut jūs zinātu, cik satraukta un nemiera pilna esmu tagad! Iedomājieties, mans draugs: šodien no rīta pie mums ienāk nepazīstams cilvēks, jau krietni gados, pavecāks vīrs ar ordeņiem. Es brīnījos, nesaprazdama, ko viņam no mums vajag. Fedora tobrīd bija aizgājusi uz veikalu. Viņš sāka mani izjautāt — kā es dzīvoju un ko daru — un, nenogaidījis atbildi, teica, ka esot zināmā virsnieka tēvocis, ka viņš ļoti dusmojoties uz savu krustdēlu par slikto uzvešanos un par to, ka sagādājis man neslavu pa visu māju; sacīja, ka viņa krustdēls esot jauns zeņķis un vējgrābslis un ka viņš gatavs ņemt mani savā aizsardzībā; neieteica man klausīties jaunos cilvēkos, piebilda, ka jūtot man līdzi kā tēvs, ka viņam pret mani tēva jūtas un ka esot ar mieru man visādi palīdzēt. Es sarku, nezināju, ko sacīt, bet nesteidzos pateikties. Tad viņš ar varu saņēma manu roku, paplikšķināja man pa vaigu, teica, ka es esot ļoti glīta un viņam ļoti patīkot manas vaigu bedrītes (dievs vien zina, ko viņš vēl sarunāja!), un beidzot gribēja mani noskūpstīt, sacīdams, ka viņš taču esot jau vecs cilvēks (viņš bija tik pretīgs!). Te ienāca Fedora. Viņš mazliet samulsa, bet tad atkal turpināja runāt, ka jūtot pret mani cienību par manu kautrību un tiklību un ka viņš ļoti vēlētos, lai es no viņa nevairītos. Pēc tam viņš pasauca Fedoru sāņus un it kā ar kādu īpašu nolūku gribēja dot viņai drusku naudas. Fedora, protams, neņēma. Beidzot viņš grasījās iet prom, atkārtoja vēlreiz savus apgalvojumus, teica, ka vēlreiz pie manis atbraukšot un atvedīšot man auskarus (liekas, viņš pats bija ļoti apjucis); deva man padomu mainīt šo dzīvokli un ieteica kādu skaistu dzīvokli, kas viņam esot padomā un man neko nemaksāšot; sacīja vēl, ka viņš mani ļoti iemīlējis tāpēc, ka es esot godīga un prātīga meitene, deva padomu sargāties no izlaidīgiem jauniešiem un galu galā atklāja, ka pazīstot Annu Fjodorovnu un ka tā likusi man pateikt, ka arī pati mani apciemošot. Tad es visu sapratu. Nezinu, kas ar mani notika; pirmoreiz mūžā izjutu kaut ko tādu; nevarēju vairs savaldīties; galīgi viņu sakaunināju. Fedora man palīdzēja un gandrīz dzīšus izdzina viņu no dzīvokļa. Mēs nospriedām, ka tas viss ir Annas Fjodorovnas darbs; jo kā gan citādi viņš par mums ko zinātu?

Tagad atgriežos pie jums, Makar Aleksejevič, un lūdzu palīdzēt! Neatstājiet mani, dieva dēļ, tādā nelaimē! Aizņemieties, lūdzu, kaut vai cik; pagādājiet naudu; mums nav līdzekļu, lai varētu aizvākties no šā dzīvokļa, bet šeit neparko vairs nav iespējams palikt; tādu padomu dod arī Fedora. Mums vajag vismaz rubļu divdesmit piecu, es jums šo naudu atdošu, es to nopelnīšu; šinīs dienās Fedora man vēl dabūs darbu, tā ka, ja jūs baida lieli procenti, neskatieties uz to un samierinieties ar visu! Es jums visu atdošu, tikai, dieva dēļ, neatstājiet mani bez palīdzības! Man ļoti smagi jūs apgrūtināt taisni tagad, kad jums pašam tik slikti apstākļi, bet vienīgi ar jums saistās visas manas cerības! Ardievu, Makar Aleksejevič, padomājiet par mani, un lai dievs jums palīdz!

V. D.

4. augustā

Manu dūjiņ Varvara Aleksejevna!

Visi šie negaidītie sitieni satrieca arī mani! Šīs briesmīgās likstas nomāc manu dvēseli! Visi šie salašņas un nekrietnie veči padarīs jūs vēl slimu, un arī mani viņi, šie salašņas, grib nomocīt. Un nomocīs, varu zvērēt, ka nomocīs! Es taču esmu gatavs drīzāk nomirt nekā jūs atstāt bez palīdzības! Jums nepalīdzēt man būtu tikpat kā nāve, Vareņka, tikpat kā nāve, taču, ja palīdzu, tad aizlidosiet no manis kā putniņš no ligzdiņas, ko pūces, šie laupītāju putni, grib noknābt. Lūk, tas mani nomoka, labulīt! Bet arī jūs, Vareņka, arī jūs esat nežēlīga! Kā tad tā? Jūs moka, jums dara pāri, jūs, manu dūjiņ, ciešat, bet vēl bēdājaties, ka mani jāapgrūtina, bez tam vēl solāties parādu atpelnīt, tas ir, taisnību sakot, jūs ar savu vājo veselību gribat sevi nobeigt, lai es laikā varētu atdot naudu. Padomājiet tikai, Vareņka, ko jūs darāt! Kāpēc jums šūt, kāpēc strādāt, nomocīt savu nabaga galviņu ar rūpēm, bojāt savas skaistās actiņas un darīt pāri savai veselībai? Ak, Vareņka, Vareņka! Redziet, manu dūjiņ, es nekam nederu, pats zinu, ka nekam nederu, bet gribu rīkoties tā, lai kaut kam derētu! Es visu pārvarēšu, dabūšu kaut kādu blakus darbu, pārrakstīšu dažādiem literātiem dažādus papīrus, iešu pie viņiem, pats iešu, uzplīšos ar saviem piedāvājumiem; jo viņi, dārgā, meklē labus pārrakstītājus, es to zinu, ka meklē, — bet es neļaušu jums aiziet postā; neļaušu jums izpildīt tādu kaitīgu nodomu. Es, eņģelīt manu, katrā ziņā aizņemšos, drīzāk nomiršu nekā neaizņemšos naudu. Jūs rakstāt, manu mīlulīt, lai nebīstoties no lieliem procentiem; tiešām, nebīšos, labulīt, nebīšos, ne no kā tagad nebīšos. Palūgšu, labulīt, četrdesmit rubļu papīra naudā; nav taču daudz, Vareņka, kā jūs domājat? Vai man uz goda vārda nevarētu uzticēt četrdesmit rubļu? Tas ir, gribu vaicāt, vai jūs domājat, ka spēju iedvest uzticību un paļāvību no pirmā acu uzmetiena? Vai pēc sejas, pēc pirmā acu uzmetiena par mani var labvēlīgi spriest? Padomājiet, eņģelīt, vai esmu spējīgs iedvest uzticību! Kā jums liekas? Ziniet, izjūtu tādas kā bailes — slimīgi izjūtu, taisnību sakot, pavisam slimīgi! No četrdesmit rub]iem divdesmit piecus atlikšu jums, Vareņka; divus sudraba rubļus saimniecei, bet pārējo paredzu paša izdevumiem. Ziniet, saimniecei vajadzētu dot vairāk, tas pat nepieciešams, bet jūs apsveriet visu, labulīt, iedomājiet visas manas vajadzības, tad jūs redzēsiet, ka nekādā ziņā nevaru viņai tagad vairāk dot, tātad par to nav ko runāt, ne arī ko pieminēt. Par sudraba rubli nopirkšu zābakus; es pat nezinu, vai rīt ar vecajiem varēšu vēl ierasties darbā. Arī kaklauts būtu nepieciešams, vecais drīz gadu būs nokalpojis; bet, tā kā jūs man no sava vecā priekšautiņa esat solījusi ne tikai kaklautu, bet arī uzkreklu piegriezt, tad par kaklautu vairāk nedomāšu. Tātad zābaki un kaklauts jau būtu. Tad vēl podziņas, manu draudziņ! Jūs taču būsiet ar mani vienis prātis, manu drostaliņ, ka bez podziņām nevaru iztikt; man vienā pusē gandrīz vai visas iztrūkušas! Es drebu, iedomājoties, ka viņa ekselence varētu tādu nekārtību pamanīt un sacīt — bet ko sacīt! Es, labulīt, pat nedzirdēšu, ko viņš teiks, jo nomiršu, nomiršu, uz vietas nomiršu, ņemšu un nomiršu aiz kauna, aiz domām vien par to! Ak, labulīt! Lūk, pēc visa nepieciešamā atliks vēl trīs rubļi; tie būs dzīvei un pusmārciņai tabaciņas; jo bez tabaciņas, manu eņģelīt, nevaru dzīvot, bet nu jau devītā diena, kopš neesmu pīpi mutē ņēmis. Es jau, taisnību sakot, būtu nopircis un jums neko nebūtu teicis, bet — kauns. Jūs esat nelaimē, jūs zaudējat pēdējo, bet es baudu visādus kārumus; tāpēc stāstu jums visu, lai mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi. Vaļsirdīgi atzīstos, Vareņka, esmu nonācis galīgā postā, tas ir, ar mani nekad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Saimniece mani nicina, cienības nekādas ne no viena; trūkums šausmīgs, parādi; bet darbā, kur arī agrāk man no citiem bēdubrāļiem nebija miera, — nu tagad, labulīt, nav vērts nemaz runāt. Es slēpju visu no tiem, rūpīgi slēpju, arī pats pamanos pie malas, — kad eju iekšā iestādē, tad tā sāniski vien, no citiem vairīdamies. Tikai jums atzīties vēl pietiek dvēseles spēka . .. Bet ja nu nedod! Nē, Vareņka, jums labāk nedomāt par to un ar šādām domām jau iepriekš nesatraukt sirdi. Tāpēc arī rakstu, lai jūs brīdinātu, lai jūs pati par to nedomātu un nemocītos ar ļaunām domām. Ak dievs, kas gan tad ar jums notiktu! Zināms, tad jūs no sava dzīvokļa nevarētu aizvākties un es būtu kopā ar jums, — bet nē, tad jau es neatgrieztos, es vienkārši kaut kur pazustu, aizietu bojā. Nu esmu tik daudz sarakstījis, bet vajadzētu noskūties, būtu izskatīgāk, un labs izskats daudz ko dod. Tātad ar dieva palīgu! Noskaitīšu lūgšanu un došos ceļā!

M. Devuškins.

5. augustā

Visulabais Makar Aleksejevič!

Kaut jel jūs neizsamistu! Jau tā bēdu diezgan. Nosūtu jums trīsdesmit sudraba kapeikas; vairāk nekādi nevaru. Nopērciet kaut ko, kas jums visvairāk vajadzīgs, lai vismaz līdz rītdienai kaut kā izsistos. Mums pašām gandrīz nekas nav atlicis, bet, kā būs rīt, nemaz nezinu. Bēdīgi, Makar Aleksejevič! Taču neskumstiet; ko lai dara, ja nav izdevies! Fedora saka, ka vēl neesot tik ļauni, varot vēl kādu laiku palikt arī šai dzīvoklī; ja mēs pārceltos uz citu dzīvokli, tik un tā to drīz dabūtu zināt un, ja gribēs, it visur atradīs. Ja es nejustos tik apbēdināta, būtu jums kaut ko uzrakstījusi.

Kāds jums savāds raksturs, Makar Aleksejevič! Jūs visu pārāk ņemat pie sirds; tāpēc ari aizvien būsiet visnelaimīgākais cilvēks. Es uzmanīgi lasu jūsu vēstules un redzu, ka jūs katrā vēstulē par mani tā raizējaties un rūpējaties, kā nekad par sevi neesat raizējies. Visi, zināms, teiks, ka jums laba sirds, bet man jāsaka, ka tā par daudz laba. Dodu jums draudzīgu padomu, Makar Aleksejevič. Esmu jums pateicīga, ļoti pateicīga par visu, ko esat darījis manā labā, es visu to tiešām apzinos, tad nu padomājiet pats, kā man ap sirdi, redzot, ka jūs arī tagad, pēc visām nepatikšanām, kurām gribot negribot esmu bijusi par cēloni, — ka arī tagad jūs dzīvojat tikai tāpēc, ka es dzīvoju: ar maniem priekiem, manām bēdām, manu sirdi! Ja nu citu likstas ņem tik tuvu pie sirds un tik stipri jūt it visam līdzi, tad patiesi ir iemesls būt visnelaimīgākajam cilvēkam pasaulē. Šodien, kad jūs pēc darba ienācāt pie manis, es sabijos, uz jums paskatoties. Jūs bijāt tik bāls, nobijies, izmisis, pavisam pārvērties sejā — un tikai tāpēc, ka baidījāties man stāstīt par savu neveiksmi, baidījāties mani sarūgtināt, mani uztraukt; bet, tikko ieraudzījāt, ka es neesmu noskumusi, tā ari jums visas bēdas uzreiz novēlās no sirds. Makar Aleksejevič! Neskumstiet, nekrītiet izmisumā, esiet prātīgs — lūdzu jūs, ļoti lūdzu. Gan redzēsiet, ka viss būs labi, ka viss sāks iet uz labo pusi; citādi jums būs grūti dzīvot, mūžīgi skumstot un sāpinot sevi ar citu cilvēku bēdām. Ardievu, mans draugs; lūdzu manis dēļ tik daudz neraizēties!

V. D.

5. auguslā

Vareņka, manu dūjiņ!

Nu, labi, manu eņģelīt, labi! Jūs domājat, ka nav nekāda liela bēda, ja arī neesmu dabūjis naudu. Nu labi; tas mani dara ir mierīgu, ir laimīgu! Esmu pat priecīgs, ka jūs mani, večuku, nepametat un paliekat šai dzīvoklī. Un, ja nu teikt visu patiesību, tad jāsaka, ka man sirdi pārņēma prieks, kad redzēju, cik labi jūs savā vēstulītē esat par mani atsaukusies, kā esat cildinājusi manas jūtas. Es saku to nevis aiz lepnības, bet tāpēc, ka redzu, kā jūs mani mīlat, ja esat tā norūpējusies par manu sirdi. Nu labi, ko nu vairs runāt par manu sirdi! Sirds kā jau sirds; bet jūs, labulīt, arī piekodinājāt, lai neesmu mazdūšīgs. Jā, manu eņģelīt, es jau ari pats sev saku, ka nevajag būt mazdūšīgam; taču sakiet pati, manu labulīt, ko lai rīt, kad iešu uz darbu, aunu kājās! Redz, kāds jautājums, labulīt; bet tamlīdzīgas domas taču var cilvēku nobeigt, pavisam nobeigt. Galvenais, mana dārgā, ir tas, ka pats sevis dēļ nebēdājos un neciešu; man vienalga, lai būtu kā būdams, kaut vai sprēgājošā salā bez mēteļa un bez zābakiem jāstaigā, gan es pārcietīšu un izturēšu visu, man tas nekas; es taču esmu vienkāršs, mazs cilvēciņš. Bet ko ļaudis teiks? Mani ienaidnieki, šīs ļaunās mēles, ko tie visu nesarunās, kad iešu bez mēteļa? Ļaužu dēļ taču staigājam mēteļos, arī zābakus it kā valkājam viņu dēļ. Zābaki tādā ziņā, mīlulīt, sirsniņ manu, vajadzīgi, lai saglabātu godu un labu slavu; cauros zābakos staigājot, pagalam kā viens, tā otrs, — ticiet, labulīt, ticiet maniem ilggadējiem piedzīvojumiem; uzklausiet mani, vecu vīru, kas pazīst pasauli un ļaudis, uzklausiet mani, nevis kaut kādus papīra smērētājus un slīmestus.

Taču neesmu jums vēl sīki izstāstījis, labulīt, kā tas viss šodien īsti norisinājās, ko esmu šodien izcietis. Izcietu tik daudz, tik daudz dvēseles moku pārlaidu vienā rītā, cik dažs veselā gadā neizcieš. Redziet, kā tas bija: izgāju agri jo agri, lai sastaptu viņu un arī darbā nonāktu laikā. Stipri lija lietus, bija tāds nejauks slapjdraņķis. Es, manu mīļumiņ, ieraujos mētelī, eju, eju un tik domāju: «Dievs kungs! Piedod jel manus grēkus un dari tā, ka mana vēlēšanās piepildītos.» N baznīcai pagāju garām, pārmetu krustu, visus grēkus nožēloju un arī iedomāju, ka man neklājas dievu to kungu pierunāt. Centos nogremdēties pats sevī, arī redzēt neko negribēju un tā gāju, ceļu nevērodams. Ielās ļaužu nebija, bet, ja kādi gadījās, visi tādi aizņemti, īgni, norūpējušies, un nav arī brīnums: kas tādā agrā rītā un tādā laikā ies pastaigāties! Nāca man pretim netīru strādnieku bars, pagrūda mani, tādi nejaucēni! Mani pārņēma biklums, bija bailes, par naudu, taisnību sakot, negribējās ne domāt — gāju uz labu laimi, tikai uz labu laimi! Pie paša Voskresenskas tilta man atlēca pazole, un pats nezinu, kā gāju tālāk. Bet te mūsu rakstvedis Jermolajevs nāk man pretim, izstiepjas, stāv, pavada ar acīm, it kā degvīnam naudu lūgdams. Ak, brālīt, nodomāju, degvīnam; nav ne prātā tāds degvīns! Biju briesmīgi piekusis, apstājos, mazliet atpūtos un vilkos tālāk. Tīšām mēģināju kaut kur piesaistīt savas domas, izklaidēties, kļūt možāks — bet nekā; ne pie kā manas domas nespēja kavēties; turklāt tā nobridos, ka pašam no sevis tika kauns. Beidzot ieraudzīju tālumā koka māju, dzeltenu, ar mezonīnu tādā kā belvedera veidā, — nu, domāju, tā jau būs, tā arī Jemeļjans Ivanovičs sacīja — Markova māja. (Šis ir tas Markovs, labulīt, kas aizdod naudu uz procentiem.) Es gan neko vairs neatcerējos, zināju, ka tā ir Markova māja, taču vēl pajautāju policistam — sak, kam, brālīt, pieder šī māja? Policists tāds rupjš, atbild nelabprāt, it kā uz kādu dusmotos, izgrūž vārdus caur zobiem — jā, tā jau ir, tā ir Markova māja. Šie policisti visi tādi nejūtīgi, — bet kas man daļas gar policistu? Tikai iespaids gan nelāgs un nepatīkams, vārdu sakot, tā vien iznāk, ka visur tevi sagaida nelaipnības, un tā arvien. Nogāju pa ielu mājai trīs reizes garām un, jo vairāk staigāju, jo nelādzīgāk jutos, — nē, domāju, nedos, nē, nekādā ziņā nedos! Neesmu pazīstams cilvēks, arī mana lieta šaubīga, tāpat ar izskata nevaru lepoties, — nu, domāju, kā liktenis lems, tā būs; tikai nevajag vēlāk nožēlot, ka mēģināju aizņemties, par to taču mani neapēdīs, — un klusām atvēru vārtiņus. Bet atkal jauna nelaime: man piesējās nejēdzīgs, muļķīgs sētas šunelis; lien vai no ādas ārā, rej atņemdamies! Un šādi nekrietni, sīki atgadījumi vienmēr satriec cilvēku, labulīt, padara viņu biklu, un viņš zaudē visu savu agrāko apņēmību; tā arī iegāju mājā, ne dzīvs, ne miris iegāju un, kā par nelaimi, pustumsā nepaskatījos, kas zemē pie sliekšņa, — kā spēru soli, tā paklupu pār kādu sievišķi, bet šis sievišķis kāsa no slaucenes pienu krūzēs un izlēja visu pienu. Iespiedzās, iekliedzās muļķa sievišķis — sak, kur tu trakais lien, ko tev vajag? — un nu tikai mani svētīt. Es, labulīt, to tāpat stāstu, jo ar mani vienmēr tā noticis līdzīgos gadījumos; redzams, tāds jau mans liktenis; mūžīgi kaut kur atdūros. Troksni izdzirdusi, izkūņojās saimniece, veca ragana, somiete, es tieši pie viņas — sak, vai te dzīvo Markovs? «Nē,» viņa saka; pastāvēja, labi apskatīja mani. «Bet ko jums no viņa vajag?» Paskaidroju viņai, ka tā un tā, Jemeļjans Ivanovičs — nu un arī visu citu; darīšanas, saku. Vecā pasauca savu meitēnu — iznāca arī meitēns, jau labi paaudzies, basām kājām. «Pasauc tēvu, viņš ir augšā pie īrniekiem, — lūdzu.» Es iegāju iekšā. Istaba nekas, pie sienām piekārtas bildes, kaut kādu ģenerāļu portreti, ir arī dīvāns, apaļš galds, rezēdas, balzamīnes; domāju, domāju, vai man netaisīties projām ar godu, iet vai ne? Tik tiešām, labulīt, gribēju aizbēgt! Sak, labāk atnākšu rīt; varbūt arī laiks būs labāks, nogaidīšu — bet šodien gan piens izliets, gan ģenerāļi raugās tādi sirdīgi… Esmu jau pie durvīm, bet ienāk viņš — tā nekas, sirms, ačteles tādas zaglīgas, ģērbies notaukotā uzsvārcī, ar auklu sajozies. Apjautājās, kas un kā, bet es viņam: sak, tā un tā, Jemeļjans Ivanovičs, — rubļu četrdesmit, saku, ir tāda vajadzība, bet nepaguvu ne līdz galam izteikt. No viņa acīm nolasu, ka viss veltīgi. «Nē, ko nu,» viņš saka, «naudas man nav; bet vai jums ir ko ieķīlāt?» Es sāku skaidrot, ka man, sak, ķīlas nav, bet Jemeļjans Ivanovičs, — vārdu sakot, skaidroju, ko vajag. Noklausījās visu: «Nē,» saka, «ko nu Jemeļjans Ivanovičs! Man naudas nav.» Nu, domāju, atkal tāpat kā aizvien; zināju jau to, nojautu, — nu, ziniet, Vareņka, būtu bijis labāk, ja man zem kājām zeme iegrūtu; tik auksts, kājas sastingušas, pa muguru skrien drebuļi. Es skatos viņā, viņš skatās mani un gandrīz vai saka — ko, tā teikt, stāvi, ej vien tālāk, brāl, te tev nav ko darīt, — ja man tā būtu gadījies citur, es būtu pavisam apkaunējies. «Kas tad jums lēcies, kam jums vajadzīga nauda?» (Redz, par ko apjautājās, labulīt!) Es jau pavēru muti, lai nestāvētu kā mēms, bet viņš nemaz neklausījās, — nē, saka, naudas nav; citādi es, saka, ar prieku. Es nu viņam gari klāstu, saku, ka man taču vajag tikai nedaudz, es, tā sacīt jāsaka, jums atdošu, laikā atdošu, vēl pirms termiņa atdošu, lai ņem, cik vien grib, procentu, un ka es, dieva vārds, atdošu. Tajā mirklī, labulīt, atcerējos jūs, visas jūsu nelaimes un vajadzības atcerējos, jūsu pusrublīti atcerējos, — bet nē, viņš saka, ko nu procenti, lūk, ja būtu ķīla! Bet man jau naudas nav, dieva vārds, nav; es jau, viņš saka, labprāt, — pie tam vēl nodievojās, ierāvējs tāds!

Tad nu es, mana mīļā, arī neatceros, kā izgāju ārā, kā tiku cauri Vīborgas Pusei, kā nonācu uz Voskresenskas tilta; biju briesmīgi noguris, nosalis, caur un cauri pāisalis un tikai pulksten desmitos ierados darbā. Gribēju notīrīt dubļus, bet uzraugs Sņegirevs sacīja, ka nedrīkstot, ka sabojāšot suku, bet suka, kundziņ, viņš saka, ir kroņa manta. Lūk, kādi viņi tagad, labulīt, es arī šiem kungiem esmu gandrīz vai sliktāks par vecu lupatu, kurā noslauka kājas. Kas tad mani, Vareņka, tā satriec? Nevis naudas trūkums mani beidz vai nost, bet visi šie uztraukumi, visi šie čuksti, smaidi, zobgalības. Viņa ekselence var nejauši ieraudzīt, — ak, labulīt, pagājuši mani zelta laiki! Šodien pārlasīju visas jūsu vēstules; skumji, labulīt! Ardievu, mijā, lai dievs jūs sargā!

M. Devuškiris.

P. S. Savas bēdas, Vareņka, gribēju jums aprakstīt it kā pa jokam, bet, redzams, joki man nepadodas. Gribēju jums izdarīt ko patīkamu! — Es pie jums aiziešu, labulīt, katrā ziņā aiziešu, rīt aiziešu.

11. augustā

Varvara Aleksejevna! Manu dūjiņ, labulīt! Esmu pagalam, mēs abi esam pagalam, un nekas mūs nevar glābt. Mana reputācija, mans gods — viss ir sagandēts, viss zaudēts! Es esmu pagalam, un jūs arī, labulīt, kopā ar mani, mums abiem nav nekāda glābiņa! Es esmu jūs iegrūdis postā! Mani tramda, labulīt, nicina, padara smieklīgu, bet saimniece pat sākusi mani lamāt; kliegšus kliedza šodien uz mani, sunīt sunīja mani, zemāk par zemu nolika. Bet vakarā pie Ratazjajeva viens no viņiem sāka lasīt priekšā kādu manas vēstules uzmetumu, ko biju jums rakstījis un kas man nejauši bija izkritis no kabatas. Mīļā mana, kas tā bija par smiešanos! Ņirgājās par mums, nevarēja vien beigt smieties, bezgoži! Es iegāju pie viņiem un pārmetu Ratazjajevam nodevīgo rīcību, teicu, ka viņš ir bezgodis. Bet Ratazjajevs atbildēja, ka es pats esot bezgodis, ka es gūstot vieglas uzvaras; viņš saka — jūs slēpāties no mums, jūs, kā redzams, esat Lovelass; bet tagad visi mani sauc par Lovelasu, un cita vārda man nav! Vai dzirdat, eņģelīt manu, vai dzirdat — viņi tagad visu zina, viss viņiem skaidrs, arī par jums, mana mīļā, zina it visu, kas vien uz jums attiecas, it visu zina! Un vēl kas! Faldoni arī tāds pats, tas arī ar viņiem uz vienu roku; es viņu šorīt sūtīju uz desu tirgotavu, lai atnes man kaut ko; bet viņš atsakās iet — esot cits kas darāms! Tas taču tavs pienākums, es saku. «Nē, nav vis,» viņš atbild, «nav mans pienākums. Jūs manai kundzei nemaksājat, tāpēc arī man nav pret jums pienākumu.» Es nevarēju paciest viņa — tāda neizglītota cilvēka apvainojumu un nosaucu viņu par muļķi, bet viņš man atbild: «No muļķa dzirdu.» Domāju, ka dzērumā man pateicis tādu rupjību, un tāpēc saku: «Tu laikam esi piedzēries, nelga tāds!» Taču viņš pretī: «Vai jūs būtu man izmaksājis, ko? Vai jums pašam ir ar ko salāpīt paģiras? Paši pie tās tur pa desmit kapeiciņām diedelējat.» Turklāt piebilda: «Un tad vēl grib būt kungs!» Lūk, labulīt, cik tālu tā lieta aizgājusi! Kauns dzīvot, Vareņka! Jūtos kā no laivas izmests; sliktāk nekā dažs labs bezpajumtnieks klaidonis. Kādas sūras nedienas! Esmu pagalam, un nav nekāda glābiņa.

M. D.

13. augustā

Visumīļais Makar Aleksejevič!

Mūs piemeklē nelaime pēc nelaimes, es pati vairs nezinu, ko iesākt! Kas ar jums tagad notiks; uz mani vairs nekādas cerības nelieciet: es šodien ar gludekli apdedzināju kreiso roku; gludeklis nejauši izslīdēja no rokām, nokrita zemē, apdedzinājos, visas nelaimes kopā. Strādāt vairs nemaz nav iespējams, bet Fedora jau trešo dienu slimo. Dzīvoju mokošā nemierā. Sūtu jums trīsdesmit sudraba kapeikas; tas ir gandrīz viss, kas mums vēl atlicis, taču es, dievs to zina, ļoti vēlētos tagad jums palīdzēt. Tik bēdīgi, ka vai jāraud! Palieciet vesels, mans draugs! Jūs mani ļoti nomierinātu, ja šodien atnāktu pie mums.

V. D.

14. auguslā

Makar Aleksejevič! Kas gan ar jums notiek? Patiesi, jūs vairs dieva nebīstaties! Jūs mani tiešām padarīsiet ārprātīgu. Kā jums nav kauna! Jūs taču sevi pazudināt, padomājiet jel par savu labo slavu! Jūs esat krietns, cildens, godprātīgs cilvēks — bet ja nu visi par jums dabūs zināt! Aiz kauna vai nomirsiet! Vai jums nav žēl savas sirmās galvas? Nu bīstieties taču dieva! Fedora teica, ka viņa jums vairs nepalīdzēšot, un es arī vairs nedošu jums naudu. Kādā stāvoklī jūs esat mani novedis, Makar Aleksejevič! Jūs droši vien domājat, ka man vienalga, kā uzvedaties; jūs nemaz nezināt, cik ļoti jūsu dēļ ciešu! Pat uz kāpnēm vairs nevaru ne parādīties! Visi skatās, rāda uz mani ar pirkstiem un saka tik briesmīgus vārdus; jā, tieši acīs man saka, ka esot sapinusies ar dzērāju! Cik briesmīgi to dzirdēt! Kad jūs pārveda mājās, visi iedzīvotāji ar nicināšanu rādīja uz jums: lūk, saka, pārveda to ierēdni! Nemaz izturēt nevaru, kāds man kauns jūsu dēļ. Zvēru jums, ka pāriešu dzīvot citur. Iešu kaut kur par istabeni vai par veļas mazgātāju, bet šeit nepalikšu. Rakstīju taču jums, lai atnākat pie manis, bet neatnācāt. Redzams, ka manas asaras un lūgšanas jums nav nekas, Makar Aleksejevič! Un kur jūs ņēmāt naudu? Dieva dēļ, piesargieties! Jūs aiziesiet bojā, gluži ne par ko aiziesiet bojā! Kāds kauns, kāds negods! Vakar saimniece pat nav gribējusi jūs laist iekšā un jūs esot pārgulējis priekšnamā; es visu zinu. Kaut jūs saprastu, cik sāpīgi man bija, kad dabūju to visu zināt! Atnāciet pie manis! Jūs jutīsieties labi pie mums; mēs kopā palasīsim, atcerēsimies pagājušos laikus, Fedora pastāstīs par saviem svētceļojumiem. Mans mīļais, nepazudiniet ir sevi, ir manil Es taču jūsu dēj vien dzīvoju, jūsu dēj arī palieku šeit. Bet ko jūs tagad darāt? Esiet goda vīrs, nesajimstiet nelaimē; paturiet prātā, ka nabadzība nav nekāds negods. Un kādēj izsamist: reiz taču viss būs citādi! Dievs dos, viss atkal ies uz labo pusi, tikai pats tagad noturieties! Nosūtu jums divdesmit kapeikas; nopērciet sev tabaku vai ko citu, kā nu pats vēlaties, tikai, dieva dēļ, netērējiet kaut kam nelāgam! Atnāciet pie mums, katrā ziņā atnāciet! Jums varbūt, tāpat kā agrāk, būs neērti; bet nekautrējieties, kādēļ gan kautrēties! Kaut tikai jūs atnāktu un visu no sirds nožēlotu! Ceriet uz dievu, viņš visu vērsīs par labu.

V. D.

19. augualā

Varvara Aleksejevna, labulīt!

Man kauns, manu saulīt, Varvara Aleksejevna, esmu pavisam sakaunējies. Taču kas gan tur sevišķs, labulīt? Kāpēc gan sirdi neiepriecināt? Tad arī nav jādomā par pazolēm, jo pazole taču ir tīrais nieks un arvien paliks tikai vienkārša, nejauka, netīra pazole. Un tāpat arī zābaki tikai tādi nieki vien ir! Grieķu prātnieki staigājuši bez zābakiem, kāpēc tad mums noņemties ar tādām blēņām? Kādēļ tādā gadījumā darīt man pāri, par ko mani nicināt? Ak, labulīt, labulīt, tad arī esat atradusi ko rakstīt. Bet Fedorai pasakiet, ka viņa ir ķildīgs sievišķis — nemierīga, nesavaldīga un turklāt muļķīga, neizsakāmi muļķīga. Un, kas attiecas uz manu sirmo galvu, arī šai ziņā jūs maldāties, mana mīļā, jo nebūt neesmu tāds vecs sakārnis, kā jūs domājat. Jemeļa sūta jums sveicienus. Jūs rakstāt, ka esat bijusi satriekta un raudājusi; tomēr jāsaka, ka arī es biju satriekts un raudāju. Vēlu jums veselību un labklājību, bet, kas attiecas uz mani, esmu spirgts un jūtos labi, un palieku, manu eņģelīt, jūsu draugs

Makars Devuškins.

21. augustā

Ļoti cienijamā un mīļā draudzene Varvara Aleksejevna!

Jūtu, ka esmu vainīgs, jūtu, ka esmu jūsu priekšā nogrēkojies, bet, manuprāt, nav jau nekas sevišķs., labulīt,

ka visu to jūtu, lai nu jūs par to teiktu ko teikdama. Es ari pirms sava pārkāpuma visu to izjutu, bet zaudēju dūšu — apzinādamies savu vainu, zaudēju to. Labulīt manu, neesmu ne ļauns, ne arī cietsirdīgs; bet, lai plosītu I ūsu sirsniņu, mana mīļā, vajag būt ne vairāk, ne mazāk kā asinskāram tīģerim, taču man ir jēra sirds, un es, kā jūs zināt, neesmu nežēlīgs, tātad, eņģelīt manu, es nepavisam neesmu vainīgs šai pārkāpumā, neesmu vainīgs ne savā sirdī, ne savās domās; bet, ja tā, tad pats nezinu, kas vainīgs. Tā ir tumša lieta, labulīt! Jūs man atsūtījāt trīsdesmit sudraba kapeikas, bet pēc tam vēl divdesmit; sirds sažņaudzās, redzot jūsu bārenītes naudiņu. Pati esat apdedzinājusi rociņu, drīz būs jācieš bads, bet rakstāt, lai es nopērku tabaku. Nu, ko es varēju darīt? Vai bez kautrēšanās kā bandīts sākt jūs, bārenīti, aplaupīt? Tad arī zaudēju dūšu, labulīt, tas ir — sākumā gribot negribot izjutu, ka nekam nederu un ka pats neesmu daudz labāks par savu pazoli, ieskatīju par necienīgu atzīt sevi par kaut cik vērtīgu, taisni otrādi, sāku pats sevi uzskatīt par kaut ko nepieklājīgu un zināmā mērā piedauzīgu. Bet, kad biju pazaudējis cieņu pats pret sevi, sācis noliegt savas labās īpašības un savu vērtību, tad jau lai nu iet kā iedams; tad arī jāpagrimst, nenovēršami jāpagrimst! Liktenis bija tā nolēmis, un tur neesmu vainīgs. Vispirms izgāju mazliet ieelpot svaigu gaisu. Un tad sanāca viss kopā: ir daba bija tāda skumju pilna, ir laiks auksts, ir lietus lija; un arī Jemeļa turpat gadījās. Viņš, Vareņka, jau bija ieķīlājis visu, kas viņam piederēja, viss bija aizgājis pa tīro — un, kad viņu satiku, jau divas dienas ne miltumiņa nebija ņēmis mutē, gribēja ieķīlāt vēl kaut ko tādu, ko nekādā ziņā nedrīkst ieķīlāt, tāpēc ka tādas ķīlas nemaz neņem pretī. Nu, ko darīt, Vareņka, es piekāpos vairāk aiz cilvēciskas līdzcietības, nekā paklausīdams pats savai iegribai. Lūk, kā notika šis grēks, labulīt! Kā mēs abi raudājām! Pieminējām jūs. Viņš ir labs, ļoti labs cilvēks un visai jūtīgs. Es, labulīt, pats arī tāds esmu; tāpēc arī ar mani vienmēr kaut kas tāds atgadās; esmu pārāk jūtīgs. Es zinu, par ko man jums, mīlulīt, jāpateicas. Iepazinis jūs, es sāku pats sevi labāk pazīt un ari jūs mīlēt; bet līdz tam, eņģelīt manu, biju vientuļš, tikpat kā nejutu, ka dzīvoju pasaulē. Viņi, ļaundari, teica, ka pat mans izskats esot nepieklājīgs, sajuta riebumu pret mani, tā ka kļuvu pats sev pretīgs; teica, ka es esot truls, un es arī patiesi domāju, ka tāds esmu, bet, kolīdz jūs parādījāties, tā ienesāt gaismu visā manā tumšajā dzīvē, man atplauka sirds un dvēsele, es ieguvu dvēseles mieru, pamanīju, ka neesmu sliktāks par citiem; nav jau manī nekā izcila, nav ārēja spožuma, smalkas iznesības, tomēr esmu cilvēks, cilvēks ar sirdi un domām. Bet tagad, sajuzdams, ka liktenis mani vajā, ka, likteņa pazemots, esmu sācis noliegt savu pašcieņu, es, šo nedienu nomākts, arī zaudēju dūšu. Un, tā kā jūs, labulīt, tagad visu zināt, ar asarām acīs lūdzu neinteresēties vairs par to, jo sirds man vai lūst, esmu sarūgtināts un nomākts.

Apliecinu jums, labulīt, savu cienību un palieku jūsu uzticīgais

Makars Devuškins.

3. septembrī

Nepabeidzu iepriekšējo vēstuli, Makar Aleksejevič, jo man bija grūti rakstīt. Dažreiz ir tādi brīži, kad patīk būt vienai; gluži vienai skumt, vienai ilgoties, un šādi brīži man pagadās arvien biežāk un biežāk. Manās atmiņās ir kaut kas neizprotams, kas mani aizrauj tik pilnīgi, tik stipri, ka vairākas stundas esmu nejūtīga pret visu, kas notiek ap mani, un aizmirstu savu pašreizējo dzīvi. Manā tagadējā dzīvē nav tādu iespaidu, patīkamu, smagu, skumju iespaidu, kas man neatgādinātu kaut ko līdzīgu pagātnē, visbiežāk manu bērnību, manu zelta bērnību! Bet pēc tādiem mirkļiem man vienmēr kļūst smagi. Esmu nevarīga; šie sapņi mani novārdzina, bet ar veselību jau tā kļūst arvien sliktāk.

Šodien ir tik spirgts, dzidrs, mirdzošs rīts, kādi šeit rudeņos reti gadās; tas mani uzmundrināja, un es biju tik priecīga. Tātad pie mums jau rudens! Kā man, laukos dzīvojot, patika rudens! Es vēl biju bērns, bet jau tad daudz ko izjutu. Rudens vakari man patika vairāk nekā rīti. Atceros, ka pāris soļu no mūsu mājas, kalna pakājē, bija ezers. Šis ezers — es to it kā redzu vēl tagad, — šis ezers bija plats, gaišs, dzidrs kā kristāls! Reizēm klusā vakarā ezers ir mierīgs; kokos ezera krastā nekustas ne lapiņa, ūdens rāms kā spogulis! Dzestrs! Vēss! Zālē krīt rasa, piekrastes mājās iemirdzas uguntiņas, pārdzen ganāmpulku, — tad nu es klusiņām aizslīdu no mājas, lai palūkotos uz savu ezeru, un reizēm skatīdamās aizmirstos.

zvejnieki aizkūruši žagaru klēpīti pie paša ūdens, un gaisma spīd tālu, tālu pār līmeni. Debesis tik saltas, zilas, un n u pamalēm zaigo sarkanas, ugunīgas svītras; šīs sv'tras kļust arvien bālākas un bālākas; tad uzlec mēness; gaiss skanīgs, vai nu uzspurdz nobiedēts putniņš, vai no vieglas vēsmiņas iečaukstas niedre, vai ūdenī nophmkšķ zivtiņa — it viss dzirdams. Virs zilā ūdens ceļas balli garaiņi, smalki, caurspīdīgi. Tāle satumst; viss it kā rimst miglā, bet tuvumā vēl visas kontūras tik asas, kā ar nazi izgrieztas — laiva, krastmala, salas; pamesta, paša krastā aizmirsta muca tikko manāmi šūpojas uz ūdens, vītola zariņš ar iedzeltējušām lapām iepinies niedrēs, uzlido novēlojusies kaija, gan iegrimst aukstajā ūdenī, gan atkal uzspurdz un izgaist miglā. Es ilgi raudzī|os, klausījos — man bija brīnišķīgi labi! Bet tad es vēl biju bērns, maza meitene …

Man tā patika rudens — vēlīns rudens, kad jau novāc labību, pabeidz visus lauku darbus, kad istabās sākas vakarēšana un visi gaida ziemu. Tad viss kļūst drūmāks, debess apmācas, dzeltenas lapas klāj taciņas kailajā mežmalā, un mežs gan zilgmo, gan tumst — it īpaši vakaros, kad visu apņem valga migla un koki tikko vīd miglā kā milži, kā neglīti, nejēdzīgi rēgi. Ja kādreiz gadījās aizkavēties, palikt citiem iepakaļ un gāju viena, steidzos — kļuva tik baigi! Pati drebēju kā apšu lapa; šķita — tūlīt ieraudzīšu, ka kaut kas drausmīgs izlien tur no tā koka dobuma; tai pašā laikā mežam pārskrien vējš, iešalcas, iešņācās, žēli iekaucas, norauj no vārgajiem zariņiem veselu kaudzi lapu, sagriež tās gaisā, bet tām līdzi paceļas putni garā, platā, trokšņainā barā, aiztrauc, spalgi, griezīgi kliegdami, tā ka satumst un aizsedzas visa debess. Kļuva tik baigi un šķita, ka dzirdu kādu balsi — it kā kāds čukstētu: «Bēdz, bēdz, bērniņ, nekavējies, tūlīt te notiks kaut kas briesmīgs, bēdz, bērniņ!» Šausmas sagrāba sirdi, un es sāku skriet — tā skriet, ka elpa aizrāvās. Aizelsusies pārskrēju mājās; mājās ir skaļi, jautri; mums, bērniem, uzdod katram kādu darbu: zirņus lobīt vai magoņsēklas lupināt. Slapjā malka sprēgā krāsnī; māmiņa jautri vēro, cik līksmi mēs darbojamies; aukle Uļjana stāsta kaut ko par seniem laikiem vai arī baigas pasakas par burvjiem un miroņiem. Mēs, bērni, spiežamies cits pie cita, bet lūpās visiem smaids. Te piepeši visi apklustam … troksnis! It kā klauvētu! Nu nē — dūc tikai vecās Frolovnas ratiņš; ak, kas par smiekliem! Bet pēc tam nakti aiz bailēm neguļam, rādās tik drausmīgi sapņi. Dažkārt pamostos, nedrīkstu ne pakustēties un līdz ausmai drebinos zem segas. No rīta pieceļos spirgta kā puķīte. Paraugos pa logu: laukā visu pārņēmis sals; smalka rudens sarma sakritusi kailajos zaros; plāna, plāna ledus kārtiņa pārklāj ezeru; virs ezera ceļas balti garaiņi; klaigā jautri putni. Spilgtie saules stari pārplūdina visu apkārtni un šķeļ plāno ledu kā stiklu. Viss tik gaišs, spilgts, līksms! Krāsnī atkal sprakšķ uguns; sēžamies visi pie patvāra, bet, nakti pārsalis, pa logu iekšā blenž mūsu melnais suns Polkans un laipni vēdina ar asti. Gar logiem ar mundru zirgu aizbrauc zemnieciņš uz mežu pēc malkas. Visi tik apmierināti, tik priecīgi! … Ak, cik brīnišķīga bija mana zelta bērnība! …

Bērnības atmiņu savaldzināta, raudu gauži kā bērns. Tik skaidri, tik skaidri visu atceros, tik spilgti manā priekšā nostājas viss pagājušais, bet tagadne ir tik bāla, tik tumša! … Kā gan tas beigsies, kā gan tas viss beigsies? Ziniet, man ir kāda pārliecība, tāda nojauta, ka šoruden nomiršu. Esmu ļoti, ļoti slima. Bieži domāju par to, ka nomiršu, tomēr man tā negribētos mirt — gulēt šejienes kapsētā. Varbūt atkal būs jāliekas gultā kā toreiz pavasarī, vēl taču nemaz neesmu paspējusi atspirgt. Ari tagad jūtos ļoti nelabi. Fedora šodien kaut kur aizgājusi uz visu dienu un es esmu viena. Bet kopš kāda laika baidos palikt viena; man tā vien šķiet, ka istabā kopā ar mani vēl kāds būtu, ka kāds runātu ar mani; sevišķi, kad esmu par kaut ko sadomājusies un pēkšņi it kā atmostos no domām, tad man kļūst pavisam baigi. Tāpēc uzrakstīju jums tik garu vēstuli; kad rakstu, tad viss aizmirstas. Ardievu, beigšu rakstīt, jo nav ne papīra, ne laika. No naudas, ko dabūju par savām kleitām un cepuri, man palicis tikai sudraba rublis. Jūs esat iedevis saimniecei divus sudraba rubļus; tas ir ļoti labi, viņa tagad kādu laiku cietīs klusu.

Mēģiniet salāpīt savas drēbes! Ardievu, esmu tik nogurusi; nesaprotu, kādēļ kļūstu tik vārga; mani nogurdina vismazākā piepūle. Ja gadītos darbs — kā lai strādā? Lūk, tas mani nomāc!

D.

5. septembri

Vareņka, manu dūjiņ!

Šodien, eņģelīt, daudz ko pieredzēju. Pirmām kārtām, visu dienu sāpēja galva. Lai atsvaidzinātos, izgāju pastaigāties pa Fontanku. Bija tumšs, mitrs vakars. Ap sešiem jau metās krēsla — tieši tā kā tagad. Lietus nelija, toties bija migla, gluži vai tāda kā lietus. Pa debesīm klīda garas, platas mākoņu strēles. Krastmala pilna ļaužu, bet visiem tik drausmīga, grūtsirdīga sejas izteiksme, — tur bija piedzēruši vīri, sievas, īstas čāčas, strupiem deguniem, zābakiem kājās, neapsegtu galvu; arteļu strādnieki, važoņi, dažs ierēdnis steidzās darīšanās, pusaudži, atslēdznieku māceklis svītrainā virsvalkā, izdēdējis, slimīgs, apkvēpušu, ar eļļu notrieptu seju un atslēgu rokā, atvaļināts, gandrīz vai veselu asi garš zaldāts — lūk, kāda publika. Redzams, bija tā stunda, kad citādas publikas arī nevarēja būt. Kuģojamais kanāls Fontanka! Tik daudz liellaivu, ka nav izprotams, kur tās visas var novietoties. Uz tiltiem sēž sievas ar mitrām piparkūkām un sapuvušiem āboliem, visas tik netīras, samirkušas. Skumji staigāt pa Fontanku! Zem kājām mitrs granīts, abās pusēs nami, augsti, melni, nokvēpuši; lejā migla, virs galvas arī migla. Tik skumjš, tik tumšs bija šodien vakars.

Kad nogriezos Gorohovajā, jau pavisam satumsa; tika aizdedzinātas gāzes lampas. Sen netiku bijis šajā ielā — negadījās. Trokšņaina iela! Kādas tirgotavas, kādi bagāti veikali! Viss spīd un laistās, audumi, puķes zem stikla, dažādas cepurītes ar lentām. Liekas, ka tas viss tāpat skaistuma dēļ izlikts, bet nē jel; ir taču cilvēki, kas visu to pērk un dāvina savām sievām. Bagāta iela! Sajā ielā dzīvo ļoti daudz vācu maiznieku; droši vien visai turīgi ļaudis. Cik gan kariešu nebrauc ik brīdi garām! Kā ielas bruģis visu to var izturēt! Tādas lepnas ekipāžas; stikli kā spogulis, iekšā zīds un samts; muižnieku sulaiņi ar uzplečiem, zobenu pie sāniem. Es ieskatījos visās karietēs — visur grezni ģērbušās dāmas; varbūt ir kņazienes, ir grāfienes. Laikam bija tāda stunda, kad steidzās uz ballēm un viesībām. Interesanti būtu redzēt kņazieni vai vispār dižciltīgu dāmu tuvumā; viņas droši vien ļoti skaistas; es nekad neesmu redzējis, vienīgi tā kā tagad ieskatoties karietē. Te atcerējos jūs. Ak, mīlulīt manu, mana dārgā! Tiklīdz iedomājos jūs, tā sirds smeldzin smeldz! Kāpēc jūs, Vareņka, esat tik nelaimīga? Eņģelīt, vai gan jūs esat sliktāka par viņām visām? Jūs taču esat laba, mācīta, skaista; kāpēc jums nolemts tāds sūrs liktenis? Kāpēc tā notiek, ka labu cilvēku pamet novārtā, bet citam laime pati nāk pa durvīm, pa logu iekšā? Zinu, zinu, labulīt, ka nav labi tā prātot, ka tā ir brīvdomība; taču, vaļsirdīgi un patiesi runājot, kāpēc vienam jau mātes miesās liktenis vēsta laimi, bet citam jāaiziet dieva pasaulē no atradeņu nama? Bet bieži taču notiek tā, ka laimi gūst muļķa Antiņš, vientiesītis. Sak, muļķa Antiņ, bāz tik roku vecvectēvu mantu maisos, ēd, dzer, līksmojies, bet tu, šāds tāds, tikai aplaizies; sak, tu brālīt, nekam citam nederi! Grēks, labulīt, grēks tā domāt, bet gribot negribot šīs grēcīgās domas it kā iezogas sirdī. Arī jūs brauktu tādā pašā karietē, mana dārgā, manu sirsniņ. Ģenerāļi censtos uztvert jūsu vēlīgo skatienu — ne jau tādi kā mēs; jūs staigātu nevis vecā audekla kleitiņā, bet zīdā un zeltā. Jūs būtu nevis vājiņa, vārga kā tagad, bet kā zemeņodziņa — svaiga, sārta, apaļa. Es tāpēc vien justos laimīgs, ja kaut no ielas varētu paskatīties uz jums aiz spoži apgaismotiem logiem, ja kaut jūsu ēnu ieraudzītu; no domas vien, ka jūs tur esat laimīga un priecīga, manu dūjiņ, arī man kļūtu jautrāk ap sirdi. Bet kā tagad! Nepietiek ar to, ka ļauni ļaudis jūs iegrūduši postā, vēl kāds bezgodis, nelietis, jūs apvaino. Ja viņam labi pašūta fraka, ja viņš, nekauņa, skatās uz jums ar zelta lorneti, vai nu tad viņam viss ies kā pa diedziņu, vai tad arī viņa nekautrīgie vārdi jums pacietīgi jāuzklausa! Vai tiešām tā, mani mīļie? Un kāpēc gan viss tā? Nu tāpēc, ka esat bārene, tāpēc ka esat neaizsargāta, tāpēc ka jums nav stipra drauga, kas varētu jūs pienācīgi atbalstīt. Kas tas par cilvēku, kas tie par ļaudīm, kuri tik nekautrīgi apvaino bārenīti? Tie ir nelieši, tiešām nelieši, tie gan uzskata sevi par cilvēkiem, bet patiesībā tie nav cilvēki, esmu par to pārliecināts. Lūk, kādi tie ir, šie ļaudis! Bet, manuprāt, mana dārgā, tas leijerkastnieks, ko šodien satiku Gorohovajā, drīzāk var iedvest cienību nekā viņi. Kaut gan viņš cauru dienu klimst apkārt, gaida noskapstējušu, nederīgu grasi uzturam, toties viņš ir pats savs kungs, pats sevi apgādā. Viņš negrib lūgt žēlastības dāvanas, toties kā uzvilkta mašīna pūlas ļaudīm par prieku — sak, ar ko varu, ar to jūs uzjautrinu. Ubags, viņš ir ubags, tiesa, toties cildens ubags; viņš ir noguris, izsalcis, bet arvien pūlas, pūlas ka mācēdams. Ir daudz godīgu cilvēku, labulīt, kas i ii maz nopelna — atbilstoši sava darba derīgumam, bet nevienam neklanās, nevienam nelūdz maizes kumosa. I.iik, es tāpat kā šis leijerkastnieks, tas ir, ko citu gribēju fnlkt, neesmu jau nepavisam tāds kā viņš, bet savā ziņā — cildenības un dižciltības izpratnē gan tāds pats ka viņš; pūlos, cik man pa spēkam, sak, kā prazdams. Vairāk no manis nevar izdabūt; kad jau nav, tad nav.

Es tikai tāpēc iesāku runāt par leijerkastnieku, labulīt, ka šodien man gadījās sevišķi izjust savu nabadzību. Apstājos, lai palūkotos leijerkastniekā. Visādas domas jaurās pa galvu — tāpēc arī apstājos, lai izklaidētos. Stāvu es, stāv ormaņi, kāda meiča un vēl maza meitenīte, viscaur tāda nosmulējusies. Leijerkastnieks bija apmeties zem logiem. Pamanu bērnu, gadu desmit vecu zēnu; būtu glīts, bet izskatās tāds slims, izdēdējis, mugurā tikai krekliņš un vēl šis tas, stāv gandrīz basām kājām, muti atplētis, klausās mūziku — kā jau bērns! Aizgūtnēm skatās, kā vācietim lelles dejo, bet pašam rokas un kājas sastingušas, pats dreb un zelē piedurknes galu. Pamanīju, ka rokā viņam papīriņš. Pagāja garām kāds kungs un pasvieda leijerkastniekam sīknaudas gabalu; nauda iekrita taisni tai kastītē ar iežogojumu, kur rādīja francūzi, kas dejo ar dāmām. Tikko ieskanējās naudiņa, mans zēns uztrūkās, bikli paskatījās apkārt un, redzams, nodomāja, ka es esmu devis naudu. Pieskrēja pie manis, roķeles viņam dreb, balstiņa trīc, pastiepa pret mani papīriņu un saka: «Zīmīte!» Es atlocīju zīmīti — nu, kā tad, kā jau parasti: sak, labdari mani, bērniem māte uz nāves gultas, trīs bērni cieš badu, palīdziet jel mums; bet, kad nomiršu, tad par to, ka pret maniem mazulīšiem tagad labi bijāt, es viņā saulē, labdari mani, jūs neaizmirsīšu. — Nu, ko tur; lieta skaidra, parasta lieta — bet ko varu viņam dot? Nu un neiedevu nekā. Bet kā man bija žēl! Nabaga zēniņš sazilējis no aukstuma, varbūt arī izsalcis un nemelo, nudien nemelo; es to zinu. Tikai nav labi, ka šīs nelāgās mātes nesaudzē bērnus un sūta tos puskailus ar zīmītēm tādā aukstumā. Tai muļķa sievai varbūt nav rakstura; varbūt nav arī neviena, kas par viņu rūpētos, tā viņa tur sēž, kājas pierāvusi, varbūt tiešām ir slima. Nu, tomēr vajadzētu griezties tur, kur nākas; bet varbūt viņa ir vienkārši blēde, tīšām sūta izsalkušu un novārgušu bērnu ļaudis krāpt, izliekas slima. Un ko labu iemācīsies nabaga puisēns ar šādām zīmītēm? Vienīgi viņa sirds nocietinās; viņš staigā, skraida, lūdz. Ļaudis iet, pat apstāties viņiem nav laika. Viņiem akmens sirdis; viņu vārdi cietsirdīgi. «Prom! Taisies, ka tiec! Neblēņojies!» Lūk, ko viņš dzird no visiem, un nocietinās bērna sirds, veltīgi nabaga iebiedētais puisēns dreb aukstumā kā putniņš, kas izkritis no izpostītas ligzdiņas. Viņam salst rokas un kājas, aizraujas elpa. Paklau, viņš jau kāsē; nebūs ilgi jāgaida, kad slimība kā riebīgs rāpulis ielīdīs viņa krūtīs, bet turpat, skaties, arī nāve stāv jau tuvumā, kaut kur piesmakušā kaktā, jo viņš ir neapkopts, bezpalīdzīgs, — tā visa viņa dzīve! Lūk, kāda tā ir, kāda mēdz būt dzīve! Ak, Vareņka, grūti klausīties ubaga lūgšanu, paiet garām un nedot neko, pasakot: «Gan dievs tev dos!» Daža ubaga lūgšana vēl nekas. (Arī ubagu lūgšanas ir dažādas, labulīt.) Daža ir gara, stiepta, parasta, iemācīta, īsta diedelēšana; tādiem nepasniegt dāvanu nav tik grūti, tas ir parastais, sensenais ubags, ubags pēc amata, tāds ir pieradis, tev šķiet — gan jau viņš izkulsies un zinās, kā izkulties. Bet cita ubagošana ir neparasta, skarba, drausmīga — lūk, kā šodien, kad paņēmu no puisēna zīmīti, turpat pie sētas stāvēja kāds, kas nevagoja no visiem, bet teica man: «Dod, kungs, grasīti! Kristus dēļ!» — un tādā aprautā, skarbā balsī, ka nodrebēju aiz šausmām; grasi tomēr neiedevu, man nebija. Vēl jāsaka — bagātiem cilvēkiem netīk, ka nabagi skaļi žēlojas par savu sūro likteni, — sak, viņi traucē, viņi ir uzbāzīgi! Taču nabadzība vienmēr ir uzbāzīga; droši vien izsalkušu cilvēku vaidi traucē miegu!

Atzīstos, mana dārgā, es sāku jums visu to attēlot pa daļai tāpēc, ka gribēju izkratīt sirdi, bet vēl vairāk tāpēc, kā gribēju parādīt jums savu sacerējumu labo izteiksmi. Un droši vien jūs pati atzīstat, labulīt, ka kopš kāda laika esmu sācis rakstīt izteiksmīgāk. Bet pašlaik mani pārņēmušas tādas skumjas, ka līdz sirds dziļumiem izjūtu savas domas, un, kaut gan pats zinu, labulīt, ka šīs izjūta neko nepalīdz, tomēr pa daļai tā varu sevi attaisnot. Un paliesi, mana dārgā, bieži vien tu, cilvēks, sevi bez kāda iemesla noniecini, nedod par sevi ne graša un vērtē zemāk par pēdējo lupatu. Bet, izsakoties ar salīdzinājumu, tas varbūt ir tāpēc, ka pats esi iebiedēts un ietramdīts, kaut vai kā tas nabaga puisēns, kas man lūdza dāvanas.

tagad runāšu ar jums mazliet pārnestā nozīmē, labulīt; uzklausiet mani: gadās, mana dārgā, agri no rīta, uz darbu steidzoties, nolūkoties uz pilsētu — kā tā mostas, ceļas, dūmo, mutuļo, dun, — dažreiz tāda skata priekšā julies pavisam niecīgs, it kā būtu dabūjis ar knipi pa ziņkārīgo degunu, un velcies tālāk melns un maziņš, atmetot visam ar roku. Tagad nu ieskatieties, kas notiek šais melnajos, nokvēpušajos, lielajos namos, iedziļinieties lajā visā un tad spriediet pati, vai bija pareizi sevi bez jēgas noniecināt. Ievērojiet, Vareņka, ka es runāju nevis tiešā, bet pārnestā nozīmē. Nu paskatīsimies, kas tur notiek — šais mājās! Kādā dūmainā kaktā, kādā drēgnā alā, ko aiz nabadzības lieto par dzīvokli, kāds amatnieks pamodies no miega; bet sapnī viņam, piemēram, visu nakti rādījušies zābaki, kurus viņš vakar nejauši sagriezis, it kā tieši šādas blēņas cilvēkam vajadzētu redzēt sapnī! Nu jā, viņš ir amatnieks, kurpnieks; viņam piedodams, ka viņš domā par savu amatu. Viņam tur ņerkst bērni, un sieva izsalkusi; un ne vien kurpnieki tā reizēm pieceļas, manā dārgā. Tas jau nebūtu nekas, un nebūtu vērts par to rakstīt, bet, lūk, kāds apstāklis, labulīt: turpat, tai pašā namā, stāvu augstāk vai zemāk, ar zeltu rotātās istabās, arī visbagātākajam cilvēkam sapnī rādījušies varbūt tie paši zābaki, tas ir, citādi, cita fasona, bet tomēr zābaki; jo savā ziņā, kā es to domāju, labulīt, mēs visi, mana dārgā, tā kā būtu kurpnieki. Un arī tas vēl nekas, tikai slikti, ka nav neviena, kas šim visbagātākajam cilvēkam iečukstētu ausī, ka, «sak, diezgan kaut ko tādu domāt, par sevi vien domāt, sev vien dzīvot, jo tu taču neesi kurpnieks; tev bērni ir veseli un sieva neprasa ēst; paraugies apkārt, vai neieraudzīsi kaut ko cildenāku nekā savus zābakus, par ko rūpēties». Lūk, ko es jums gribēju teikt pārnestā nozīmē, Vareņka! Tā varbūt ir pārāk brīva doma, mana dārgā, bet šī doma dažreiz ienāk prātā, dažreiz uzmācas un tad gribot negribot izplūst no sirds kvēlos vārdos. Un tāpēc nebija iemesla uzskatīt sevi tikai graša vērtu, izbīties trokšņa un dārdoņas! Nobeigšu ar to, labulīt, ka jūs varbūt domāsiet, ka stāstu jums blēņas vai ka mani pārņēmusi grūtsirdība, vai ka esmu to izrakstījis no kādas grāmatas. Nē, labulīt, atmetiet tādas domas; tā nav: blēņas man riebjas, grūtsirdība mani nav pārņēmusi, un ne no kādas grāmatas neko ne esmu izrakstījis — lūk, kā!

Pārnācu mājās skumjā garastāvoklī, piesēdos pie galda, uzvārīju tēju un gatavojos iedzert kādu glāzīti. Pēkšņi skatos — ienāk pie manis Gorškovs, mūsu nabaga iemītnieks. Jau no rīta manīju, ka viņš ložņā ap īrniekiem un grib ienākt arī pie manis. Bet garām ejot pateikšu, labulīt, ka viņa dzīve nesalīdzināmi sliktāka par manējo. Kur nu! Sieva, bērni! Ja es būtu Gorškovs, tad nezinu, ko viņa vietā būtu izdarījis! Tātad ienāk mans Gorškovs, klanās, asariņa viņam, kā parasti, mirgo skropstās, švīkā kājas, bet pats nevar ne vārda izteikt. Nosēdināju viņu krēslā, tiesa, gan salauztā, bet cita nebija. Piedāvāju tēju. Viņš atvainojās, ilgi atvainojās, beidzot tomēr paņēma glāzi. Gribēja bez cukura dzert, sāka atkal atvainoties, kad mēģināju viņu pārliecināt, ka vajag ņemt cukuru; ilgi tielējās, atteicās, beidzot ielika savā glāzē pašu mazāko graudiņu un sāka apgalvot, ka tēja esot neparasti salda. Ak, līdz kādam pazemojumam cilvēkus noved nabadzība! «Nu, kas jums uz sirds, draudziņ?» es viņam saku. — «Lūk, tā un tā, redziet, mans labdari Makar Aleksejevič, parādiet dieva žēlastību, palīdziet nelaimīgai ģimenei; sieva un bērni — nav ko ēst; kā man, tēvam,» viņš saka, «var būt ap sirdi!» Es gribēju runāt, bet viņš mani pārtrauca: «Redziet, Makar Aleksejevič, es te no visiem baidos, tas ir, ne jau baidos, bet tā, ziniet, kautrējos, visi viņi tik lepni un augstprātīgi. Es jūs, manu draudziņ un labdari,» viņš saka, «nebūtu apgrūtinājis, jo zinu, ka jums pašam bijušas nepatikšanas, zinu, ka jūs daudz nevarat dot, bet cik necik aizdodiet; iedrošinājos,» viņš saka, «jūs lūgt tāpēc, ka pazīstu jūsu labo sirdi, zinu, ka pats esat bijis trūkumā, ka arī tagad jūs piemeklē likstas un ka jums tāpēc līdzcietīga sirds.» Viņš nobeidza ar to, ka, sak, piedodiet manu pārdrošību un uzbāzību, Makar Aleksejevič. Es viņam atbildu, ka labprāt to darītu, bet ka man nekā nav, it nekā nav. «Mīļais Makar Aleksejevič,» viņš man saka, «es jau daudz nelūdzu, bet, redziet, tā un tā (te viņš stipri nosarka), sieva,» viņš saka, «bērni, bads, — kaut vai desmit kapeikas.» Tad nu man arī sirds iesmeldzās. Re, domāju, mani vēl pārspējis! Man pavisam bija tikai divdesmit kapeiku, bet tās jau biju ierēķinājis: gribēju rīt izdot visnepieciešamākajām vajadzībām. «Nē, mīļais, nevaru! Lūk, tā un tā,» saku. — «Dārgais Makar Aleksejevič, cik varat,» viņš saka, «kaut vai desmit kapeiciņas.» Tad arī izņēmu no atvilktnes un atdevu viņam,

labulīt savas divdesmit kapeikas, tas taču labs darbs! Ak, nabadzība Es ar Gorškovu izrunājos: kā tad jūs, mīļais, |aiita|u, tādā postā un trūkumā nonācis, vēl īrējat istabu par pleciem sudraba rubļiem? Viņš man paskaidroja, ka nnncļis istabu pirms pusgada un samaksājis par trim mēnešiem uz priekšu; bet tad apstākļi tā sarežģījušies, ka viņš, nabags, vairs nespējis nekā izsisties. Domājis, ka viņa liela ap to laiku tikšot izskatīta. Taču šī lieta esot nepātīkama. Viņš, redziet, Vareņka, par kaut ko atrodas tien.is izmeklēšanā. Tiesājas ar kādu tirgotāju, kas pamatīgi «ipkrāpis kroņa kasi; blēdība atklāta, tirgotājs nodots liesai, bet savās blēdībās viņš iepinis arī Gorškovu, kurš luī kaut kā pagadījies. Bet pēc taisnības Gorškovs vainojams tikai paviršībā, neuzmanībā un nepiedodamā kroņa interešu neievērošanā. Lieta velkas jau vairākus gadus; vienmēr gadās kaut kas pret Gorškovu. «Man uzveltajā negodā,» Gorškovs saka, «neesmu vainīgs, nepavisam neesmu vainīgs, neesmu izdarījis nekādas blēdības un ļaundarības.» Šī lieta mazliet metusi ēnu uz viņu; viņš atlaists no darba un, kaut gan nav pierādīts, ka viņš neapšaubāmi vainīgs, tomēr, iekāms nav pilnīgi attaisnots, nevarot no tirgotāja dabūt diezgan ievērojamu naudas summu, kas viņam no tā pienākoties, bet ko tas tiesā noliedzot. Es viņam ticu, bet tiesa taču uz goda vārda nevar ticēt; šī lieta tā samezglojusies, ka simt gados neatrisināsi. Tiklīdz kaut ko mazliet noskaidro, tā tirgotājam atkal un atkal gadās kāds āķis. Man Gorškova ļoti žēl, mana mīļā, sirds sāp viņa dēļ. Cilvēks bez darba; neuzticamības dēļ viņu nekur nepieņem; cik bijis iekrāts, tas viss apēsts; lieta sarežģīta, bet pa to laiku tomēr kaut kā jādzīvo; un turklāt pavisam nereizē piedzimis bērns — līdz ar to radušies izdevumi; dēliņš saslimis — izdevumi, nomiris — izdevumi; sieva slima, pašam kāda veca kaite; vārdu sakot — cietis, smagi jo smagi cietis. Bet stāsta, ka šais dienās gaidot labvēlīgu spriedumu savā lietā un ka tagad vairs neesot par to nekādu šaubu. 2ēl, ļoti žēl viņa, labulīt! Es viņu mierināju. Cilvēks tāds apjucis, iebiedēts, meklē atbalstu, tāpēc arī viņu mierināju. Bet tagad ardievu, labulīt, lai dievs stāv jums klāt, palieciet sveika! Ak, manu dūjiņ! Domas par jums taisni kā zāles manai slimajai dvēselei, un, kaut gan ciešu jūsu dēļ, arī ciest jūsu dēļ viegli. Jūsu patiesais draugs

Makars Devuškins.

9. septembrī

Mīļā Varvara Aleksejevna!

Rakstu jums ārkārtīgā uzbudinājumā. Mani satraucis šausmīgs gadījums. Galva riņķī griežas. Jūtu, ka viss ap mani kā miglā. Ak, mana dārgā, ko jums tagad pastāstīšu! Redz, kā mēs to nemaz nenojautām. Nē, es neticu, ka nenojautu; es to biju paredzējis. Visu to jau agrāk paredzēja mana sirds! Man pat nesen kaut kas tamlīdzīgs sapnī rādījās.

Lūk, kas noticis! Stāstīšu jums visu vienkāršiem vārdiem — tā, kā dievs būs vēlējis pateikt. Devos šodien uz darbu. Aizeju, sēžu, rakstu. Bet jums, labulīt, jāzina, ka arī vakar tieši tāpat rakstīju. Vakar, ziniet, pie manis pienāk Timotejs Ivanovičs un pats personīgi piekodina, ka, sak — ļoti vajadzīgs, steidzams raksts. Pārrakstiet, viņš saka, Makar Aleksejevič, tā tīrāk, labi ātri un rūpīgi; šodien jādod parakstīt. Jāpiezīmē, eņģelīt, ka vakar jutos kā no laivas izmests, viss bija vienaldzīgs; jutu tādas sēras, tādas skumjas! Sirdī aukstums, dvēselē tumsa; tikai par jums vien domāju, manu nabaga mīlulīti. Nu, lūk, sāku pārrakstīt; pārrakstīju tīri, labi, tikai nezinu, kā jums visu izskaidrot, — vai pats nelabais man bija sajaucis galvu, vai neizdibināmais liktenis tā bija lēmis, vai vienkārši tā vajadzēja notikt, — biju izlaidis veselu rindu; dievs vien zina, vai maz tur kāda jēga iznāca, nu droši vien nekāda. Vakar raksts aizkavējās, un to nodeva ekselencei parakstīt tikai šodien. Ierados šorīt parastajā stundā, it kā nekas nebūtu noticis, un apsēdos līdzās Jemeļjanam Ivanovičam. Jāpiebilst, dārgā, ka kopš neilga laika esmu kļuvis vēl biklāks un vēl kautrīgāks nekā agrāk. Pēdējā laikā pat neskatos ne uz vienu. Tikko kādam iečīkstēsies krēsls, es jau ne dzīvs, ne miris. Taisni tā arī šodien, sēžu sakumpis, rāms, sarāvies kā ezis, tā ka Jefims Akimovičs (tāds kašķa meklētājs, kāda pirms viņa nav bijis uz pasaules), visiem dzirdot, saka: ko, tā teikt, jūs, Makar Aleksejevič, šodien sēžat kā tāds ū-ū-ū? Un viņš iztaisīja tādu grimasi, ka visi, kas bija mūsu tuvumā, sāka pilnā kaklā smieties, protams, par mani. Un nu gāja vaļā, nu tik gāja vaļā! Es aizspiedu acis un ausis, sēdēju nekustēdamies, tāds jau man paradums; tad viņi ātrāk liek mani mierā. Pēkšņi dzirdu troksni, skraidelēšanu un kņadu; dzirdu — vai ausis mani neviļ? — sauc mani, prasa pēc manis, sauc Devuškinu. Sirds man krūtīs ietrīcējās, pats nezinu, no kā izbijos; zinu tikai, ka tā izbijos ka vel nekad savā mūžā. Pieplaku pie krēsla — it kā nel'.as nebūtu noticis, it kā tas nebūtu es. Bet atkal dzirdu .ir/vien tuvāk un tuvāk. Nu jau man pie pašas auss: sak, Devuškinu! Devuškinu! Kur ir Devuškins? Paceļu acis: manā priekšā stāv Jevstafijs Ivanovičs, saka, Makar Aleksejevič, pie viņa ekselences, ātrāk! Esat izdarījis trakas lietas ar rakstu. Tik vien viņš pateica, bet ar to pietika — vai nav tiesa, labulīt, diezgan bija pateikts? Es vai pamiru, sastingu, zaudēju sajēgu, eju — nu, vienkārši sakot, ne dzīvs, ne miris. Ved mani caur vienu istabu, ved caur otru, caur trešo istabu, kabinetā — nostājos viņa priekšā! Nevaru jums īsti pateikt, ko tai brīdī domāju. Redzu — viņa ekselence stāv, ap viņu visi citi. Es, liekas, nepaklanījos; aizmirsu. Biju tā apmulsis, ka lūpas dreb un kājas dreb. Un bija arī par ko, labulīt. Pirmkārt, kauns; pavēros pa labi spogulī, vienkārši vai prātu zaudēju no tā, ko tur ieraudzīju. Bet, otrkārt, es vienmēr biju izturējies tā, it kā manis nemaz nebūtu pasaulē, tā ka diez vai ekselence maz zināja par manu eksistenci. Varbūt bija pa ausu galam dzirdējis, ka pie viņiem resorā strādā Devuškins, bet nekāda tuvāka saskare mums nav bijusi.

Iesāka dusmīgi: «Kā tad jūs tā, cienītais? Ko jūs blenžat? Raksts nepieciešams, steidzami vajadzīgs, bet jūs to sabojājat. Kā tad jūs tā?» Tad viņa ekselence griezās pie Jevstafija Ivanoviča. Es tikai dzirdu it kā no tālienes skanam vārdus: «Nolaidība! Neuzmanība! Sagādājāt nepatikšanas!» Es atvēru muti, lai kaut ko teiktu. Gribēju lūgt piedošanu, bet nespēju, gribēju aizbēgt — nedrīkstēju ne iedomāties, un tad … tad, labulīt, notika kaut kas tāds, ka vēl tagad aiz kauna tikko varu noturēt spalvaskātu rokā. Mana podziņa — velns viņu rāvis — podziņa, kas man karājās diegā, pēkšņi notrūka, atrāvās, pašāvās gaisā (es, redzams, nejauši biju to aizķēris), ieskanējās un aizripoja taisni, tiešām tā, taisni pie viņa ekselences kājām, un tas notika, visiem apkārtstāvošiem klusējot! Lūk, tā bija visa mana taisnošanās, visa atvainošanās, visa atbilde, viss, ko gribēju sacīt viņa ekselencei! Sekas bija šausmīgas! Viņa ekselence tūlīt pievērsa uzmanību manam augumam un manam apģērbam. Es atcerējos, ko biju redzējis spogulī; metos ķert pogu. Galīgi apstulbu! Pieliecos, mēģinu satvert podziņu — tā ripo, griežas, nevaru saķert, vārdu sakot, parādīju, cik esmu neveikls. Te ar! jūtu, ka pēdējie spēki mani atstāj, ka viss, viss zaudētsl Visa reputācija pazaudēta, cilvēks pagalam! Abās ausīs ne no šā, ne no tā dzirdu gan Terēzes balsi, gan Faldoni — un nu sākās džinkstoņa. Beidzot noķēru pogu, piecēlos, izstiepos; bet, ja nu reiz esmu tāds muļķis, tad būtu stāvējis mierā, rokas gar sāniem! Taču nē. Sāku pielāgot pogu pie atrautajiem diegiem, it kā to varētu piestiprināt; turklāt smaidu, turklāt vēl smaidu. Sākumā viņa ekselence novērsās, tad atkal paskatījās uz mani, dzirdu — saka Jevstafijam Ivanovičam: «Kā tad tā? … Redziet, kāds viņš izskatās! … Kā viņš! … Ko viņš! …» Ak, mana dārgā, ko nu vairs, — kā viņš? Ko viņš? Esmu gan izgāzies, vārda tiešā nozīmē izgāzies! Dzirdu, Jevstafijs Ivanovičs saka: «Nav manīts, nekas ļauns nav manīts, uzvešanās priekšzīmīga, alga pietiekoša, pēc noteikumiem …» — «Nu, izpalīdziet viņam kaut kā,» viņa ekselence saka. «Izsniedziet viņam uz priekšu …» — «Bet viņš jau izņēmis,» saka, «par tādu un tādu laiku saņēmis uz priekšu … Droši vien tādi apstākļi, bet uzvešanās laba, un nav manīts, nekas ļauns nav manīts.» Es, eņģelīt manu, degu, degu elles ugunīs. Šķiet, tūlīt, tūlīt miršu! «Nu,» viņa ekselence skaļi saka, «steidzīgi jāpārraksta no jauna; Devuškin, panāciet šurp, pārrakstiet no jauna, bet bez kļūdām; un paklausieties …» Te viņa ekselence pagriežas pret pārējiem, dod dažādas pavēles, un visi izklīst. Tikko tie izklīduši, viņa ekselence steidzīgi izņem naudas maku un no tā simtnieku. «Lūk,» viņš saka, «daru, kas manos spēkos, domājiet, kā gribat, ņemiet…» — un iebāž man rokā. Es, eņģelīt manu, nodrebēju, mana sirds notrīsēja; nezinu, kas ar mani notika; gribēju satvert viņa rociņu. Bet viņš piesarka, manu mīlulīt, jā — es ne par matu neatkāpjos no tā, kā īstenībā bija, mana dārgā, — satvēra manu necienīgo roku un pakratīja, it kā es būtu viņam līdzīgs, it kā es būtu tāds pats ģenerālis kā viņš. «Ejiet,» viņš saka, «daru, ko varu. .. Kļūdas netaisiet, bet šoreiz — kas bijis, bijis.»

Tagad, labulīt, esmu nolēmis tā, aicinu jūs un Fedoru, un, ja man būtu bērni, tad arī viņiem pavēlētu, lai lūdz dievu un, lūk, kā: ne par savu īsteno tēvu, bet par viņa ekselenci lai katru dienu un mūžīgi lūdz dievu! Vēl piebildīšu, labulīt, un to es saku pavisam nopietni — uzklausiet mani, labulīt, uzmanīgi, — zvēru, ka, lai gan gāju bojā aiz dvēseles sāpēm mūsu posta pilnajās dienās, domājot pai ļums, par jūsu bēdu pilno dzīvi un par sevi, par savu pazemojumu un nevarību, taču, par spīti visam tam, zvēru ļums, ka ne tie simt rubļi man tik dārgi, bet tas, ka viņa ekselencei labpatikās man, plikadīdam, dzērājam, paspiest necienīgo roku! Ar to viņš man atdeva ticību sev pašam. Ai šādu izturēšanos viņš palīdzēja atdzimt manai dvēselei, uz visiem laikiem padarīja man dzīvi skaistāku, un esmu stingri pārliecināts, ka, lai cik grēcīgs es būtu visaugstākā priekšā, lūgšana par viņa ekselences laimi un labklājību aizies līdz viņa tronim! …

Labulīt! Pārdzīvoju tagad ārkārtīgu dvēseles satraukumu, briesmīgu uztraukumu! Mana sirds sit tik strauji, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Un es esmu it kā slābans kļuvis. — Nosūtu jums četrdesmit piecus papīra rubļus, divdesmit rubļus dodu saimniecei, sev atstāju trīsdesmit piecus; par divdesmit rubļiem izlabošu drēbes un piecpadsmit atstāšu sev uzturam. Visi šārīta iespaidi satricinājuši manu būtni. Es atgulšos. Taču esmu mierīgs, ļoti mierīgs. Tikai sirds smeldz, un jaušams, kā kaut kur dziļi mana dvēsele trīs un dreb aiz satraukuma. — Es aiziešu pie jums; bet tagad esmu gluži kā apreibis no visām šīm sajūtām… Dievs redz visu, manu labulīt, mana mīļā, mana visudārgā!

Jūsu īstenais draugs Makars Devuškins.

10. septembrī

Mīļais Makar Aleksejevič!

Esmu neizsakāmi priecīga par jūsu laimi un protu cienīt jūsu priekšnieka labdarību. Tātad tagad jūs atvilksiet elpu no raizēm! Tikai, dieva dēļ, neizšķiediet atkal naudu veltīgi! Dzīvojiet klusiņām, cik iespējams vienkārši un no šās pašas dienas sāciet arvien cik necik atlicināt, lai atkal jūs pēkšņi nepārsteidz kāda liksta. Par mums, dieva dēļ, neuztraucieties! Mēs ar Fedoru kaut kā iztiksim. Kāpēc jūs mums atsūtījāt tik daudz naudas, Makar Aleksejevič? Nav nemaz vajadzīgs. Mums pietiek ar to, cik ir. Tiesa, drīz būs vajadzīga nauda, lai aizvāktos no šā dzīvokļa, bet Fedora cer saņemt senu, vecu parādu. Atstāju sev divdesmit rubļu visnepieciešamākām vajadzībām. Pārējo nosūtu jums atpakaļ. Taupiet, lūdzu, naudu, Makar Aleksejevič! Ardievu! Dzīvojiet tagad mierīgi, palieciet sveiks un vesels! Būtu rakstījusi jums vairāk, bet jūtu briesmīgu nogurumu; vakar visu dienu necēlos no gultas. Labi darījāt, ka solījāties pienākt. Lūdzu, apciemojiet mani, Makar Aleksejevič!

V. D

11. septembrī

Mana mīļā Varvara Aleksejevna!

No visas sirds lūdzu jūs, mana dārgā, neaizejiet tagad no manis; tagad, kad esmu ļoti laimīgs un ar visu apmierināts. Dūjiņ manu! Neklausiet Fedoru, bet es darīšu visu, ko vien vēlaties: uzvedīšos labi, jau aiz cienības vien pret viņa ekselenci uzvedīšos labi un apzinīgi; mēs atkal rakstīsim viens otram līksmas vēstules, uzticēsim viens otram savas domas, savus priekus un bēdas, ja vispār būs kādas bēdas; dzīvosim divatā saticīgi un laimīgi. Nodarbosimies ar literatūru… Eņģelīt manu! Manā dzīvē viss izmainījies un vērsies uz labu. Saimniece kļuvusi piekāpīgāka, Terēze gudrāka, pat Faldoni kļuvis it kā naskāks. Ar Ratazjajevu esmu saderējis mieru. Aiz prieka pats aizgāju pie viņa. Viņš patiesi ir lāga vīrs, labulīt, un viss, kas par viņu slikts sarunāts, ir tīrās aplamības. Es tagad atklāju, ka tas viss tikai nekrietns apmelojums. Viņš nemaz nav domājis mūs notēlot sacerējumā; viņš pats man to teica. Ratazjajevs man lasīja priekšā savu jauno darbu. Bet tas vārds, kādā viņš toreiz nosauca mani — par Lovelasu, — tas nemaz nav lamu vārds vai kāds nepieklājīgs nosaukums: viņš man to izskaidroja. Šis vārds tieši ņemts no svešvalodas un nozīmē veikls puisis, un, skaistāk, literārāk izsakoties, tas nozīmē — šis puisis nav ap pirkstu tinams — lūk, kā! — bet nevis kaut ko tādu. Tas bijis nevainīgs joks, manu eņģelīt. Taču es, nezinātājs, aiz muļķības apvainojos. Nu, bet tagad viņam atvainojos … Un arī laiks šodien tāds sevišķs, Vareņka, tik jauks! Tiesa, no rīta mazliet smidzināja, sijāja kā caur sietu. Nekas! Toties gaiss kļuvis drusku svaigāks. Es gāju zābakus pirkt, nopirku brīnišķīgus. Pastaigājos pa Ņevas prospektu. Izlasīju «Pčolku» 1 Laikraksts «Severnaja pčela».

. Jā! Aizmirsu jums pastāstīt pašu galveno.

Redziet, kā tas ir! Šodien no rīta ilgi sarunājos ar Jemeļjanu Ivanoviču un Aksentiju Mihailoviču par viņa eksistenci. Jā, Vareņka, viņš ne tikai man vien parādījis tādu laipnību! Ne tikai man viņš ir labdaris, viņa labo sirdi pazīst vai visa pasaule. Viņam teic slavas vārdus un lej pateicības asaras arī citur. Pie viņa augusi kāda bārenīte. Viņam labpaticis rūpēties par tās nākamību: izdevis viņu pie laba vīra, pie kāda ierēdņa, kas izpildījis sevišķus uzdevumus pie paša ekselences. Kādas atraitnes dēlu iekārtojis kaut kur kancelejā un vēl daudz un dažādas laipnības parādījis. Es, labulīt, ieskatīju par pienākumu pielikt arī savu artaviņu. Visiem dzirdot, izstāstīju par ekselences rīcību; izstāstīju viņiem visu, neko nenoslēpu. Kaunu metu pie malas. Kas gan kauns, kas gods tādos apstākļos! Tiešām, visiem dzirdot, — lai slavēti viņa ekselences darbi! Es runāju aizrautīgi, runāju dedzīgi un nesarku, gluži otrādi, lepojos, ka varu kaut ko tādu pastāstīt. Es visu izstāstīju (tikai par jums, labulīt, saprātīgi noklusēju): gan par manu saimnieci un par Faldoni, gan par Ratazjajevu, gan par zābakiem, gan par Markovu — visu izstāstīju. Dažs nosmējās, jā, tiesa, visi viņi nosmējās. Droši vien manā augumā saskatīja kaut ko smieklīgu vai arī manos zābakos — tieši zābakos. Bet ļaunā nolūkā viņi to nevarēja darīt. Varbūt tāpēc, ka jauni, vai arī tāpēc, ka bagāti, bet sliktā, ļaunā nolūkā viņi nevarēja par maniem vārdiem smieties. Tas ir — sakarā ar viņa ekselenci viņi to nekādi nevarēja darīt. Vai nav tiesa, Vareņka?

Es vēl līdz šim, nevaru nekādi atjēgties, labulīt. Visi šie notikumi mani apmulsinājuši! Vai jums ir malka? Nesaaukstējieties, Vareņka; saaukstēties var ātri. Ak, manu labulīt, jūs ar savām skumjajām domām arī mani padarāt bēdīgu. Es jau lūdzu dievu, ak, kā lūdzu par jums, labulīt! Vai jums piemēram, ir vilnas zeķītes vai kādas siltākas drānas? Uzmanieties, manu dūjiņ! Ja jums kas vajadzīgs, tad gan, dieva dēļ, neapvainojiet savu večuku! Tad tikai nāciet taisni pie manis! Tagad bēdu laiki garām. Manis dēļ neuztraucieties! Nākotne tik saulaina, tik jauka!

Bet bija gan bēdīgs laiks, Vareņka! Nu jau viss vienalga garām! Paies gadi, tad arī par šo laiku nopūtīsimies. Atceros savus jaunības gadus. Ai, jā! Dažreiz nebija ne kapeikas. Aukstums, izsalkums, taču bija jautri, pavisam jautri. No rīta pastaigā pa Ņevas prospektu, ieraugi kādu glītu sejiņu — un visu dienu esi laimīgs. Jauks, jauks bija tas laiks, labulīt! Tik labi dzīvot pasaulē, Vareņka! It īpaši Pēterbugā. Vakar ar asarām acīs nožēloju grēkus dieva priekšā; lūdzu, lai dievs man piedod tā bēdu laika grēkus: kurnēšanu, liberālās domas, skandālu un azartu. Lūgšanā ar aizkustinājumu atcerējos jūs. Jūs vienīgā, eņģelīt, uzmundrinājāt mani, jūs vienīgā mani mierinājāt, devāt labus padomus un norādījumus. To es, labulīt, nekad nevarēšu aizmirst. Šodien noskūpstīju visas jūsu vēstulītes pēc kārtas, dūjiņ manu! Nu sveika, labulīt! Stāsta, ka te kaut kur tuvumā esot drēbes pārdodamas. Tad nu es tāpat apjautāšos. Ardievu, eņģelīt, ardievu!

Jums ar sirdi un dvēseli uzticīgais Makars Devuškins.

15. septembrī

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Esmu briesmīgi uztraukta. Paklausieties, kas pie mums notika! Paredzu kaut ko liktenīgu. Lūk, spriediet pats, mans dārgais draugs! Bikova kungs ir Pēterburgā. Fedora viņu satikusi. Viņš braucis, licis apstādināt zirgus, piegājis pie Fedoras un sācis iztaujāt, kur viņa dzīvojot. Viņa sākumā neesot teikusi. Tad viņš pasmiedamies sacījis, ka zinot, kas pie viņas dzīvojot. (Redzams, Anna Fjodorovna viņam visu izstāstījusi.) Fedora nav varējusi vairs savaldīties un turpat uz ielas sākusi viņam pārmest; teikusi, ka viņš esot netikumīgs cilvēks, visu manu nelaimju cēlonis. Viņš atbildējis, ka tad, kad neesot ne graša pie dvēseles, protams, cilvēks esot nelaimīgs. Fedora sacījusi viņam, ka es gan būtu pratusi sev nopelnīt maizi, būtu varējusi iziet pie vīra, vismaz sameklēt sev kādu darbu, bet ka tagad mana laime izpostīta uz visiem laikiem, ka es turklāt esot slima un drīz miršot. Uz to viņš piebildis, ka es esot vēl pārāk jauna, ka man vēl esot vējš galvā un ka arī mūsu tikumi sākuši bālēt (viņa vārdi). Mēs ar Fedoru domājām, ka viņš nezina, kur mēs dzīvojam, bet pēkšņi vakar, tikko biju izgājusi uz Gostinijdvoru iepirkties, viņš ienācis pie mums: kā liekas, nav gribējis satikt mani mājās. Viņš ilgi iztaujājis Fedoru par mūsu dzīvi; visu pie mums apskatījis; aplūkojis arī manu darbu, beidzot jautājis: «Kas tas par ierēdni, ar ko jūs saej aties?» Tai brīdī jūs esot gājis pāri pagalmam; Fedora viņam jūs parādījusi; viņš paskatījies un pasmējies. Fedora lūgusi viņu iet projām, sacījusi, ka es jau tā aiz sarūgtinājuma <'Mol Nllma un ka man būšot visai nepatīkami viņu redzēt pie mums. Viņš brīdi klusējis, tad sacījis, ka atnācis tikai aiz gara laika, un gribējis iedot Fedorai divdesmit piecus rubļus; viņa, protams, nav ņēmusi. Ko tas nozīmē? Kāpēc viņš pie mums bija atnācis? Nevaru saprast, kā viņš visu par mums zina! Minu un nevaru uzminēt. Fedora saka, ka Aksiņja, viņas svaine, kas nāk pie mums, pazīstot veļas mazgātāju Nastasju, kuras brālēns esot sargs tai departamentā, kur kalpo Annas Fjodorovnas brāļadēla paziņa. Vai tikai līdz turienei nav aizklīdušas kādas tenkas? Bet var arī būt, ka Fedora maldās; mēs nezinām, ko domāt. Vai tiešām viņš vēl nāks pie mums! Jau domas vien par to iedveš man šausmas! Kad Fedora vakar to visu izstāstīja, es tā nobijos, ka gandrīz zaudēju samaņu. Ko viņiem vēl vajag? Es vairs ne dzirdēt negribu par viņiem! Kas viņiem par daļu gar mani, nabadzīti! Ak, kādas man tagad bailes! Tā vien šķiet, ka kuru katru brīdi ienāks Bikovs. Kas notiks ar mani! Ko vēl man liktenis būs lēmis? Dieva dēļ, atnāciet pie manis tūlīt, Makar Aleksejevič! Atnāciet, dieva dēļ, atnāciet!

V. D.

18. septembrī

Labulīt, Varvara Aleksejevna!

Šodien mūsu dzīvoklī norisinājās ārkārtīgi bēdīgs, neizprotams un negaidīts notikums. Mūsu nabaga Gorškovs (man tas jums jāpiezīmē, labulīt) pilnīgi attaisnots. Lēmums jau sen kamēr pieņemts, un šodien viņš gāja noklausīties galīgo rezolūciju. Lieta beigusies viņam visai laimīgi. Lai arī cik vainīgs viņš bijis nolaidībā un nevērībā — par visu viņš pilnīgi attaisnots. Piespriests piedzīt no tirgotāja viņam par labu lielāku naudas summu, tā ka viņa apstākļi stipri uzlabojušies un arī viņa negoda traips nomazgāts — viss vērsies uz labo pusi, — vārdu sakot, viņa vēlēšanās piepildījusies. Šodien pulksten trijos viņš pārnāca mājās. Pilnīgi pārvērties sejā, bāls kā krīts, lūpas trīc, bet pats smaida — apskāva sievu, bērnus. Mēs visi barā gājām viņu apsveikt. Viņš bija ļoti aizkustināts par mūsu rīcību, klanījās uz visām pusēm, vairākiem lāgiem spieda ikvienam no mums roku. Man pat likās, ka viņš tā kā izaudzis, kļuvis staltāks, un arī acīs viņam vairs nebija tās asariņas. Viņš, nabags, bija tik uztraukts! Ne mirkli nevarēja nostāvēt mierā; ņēma rokās visu, kas pagadījās, pēc tam atkal lika atpakaļ, pastāvīgi smaidīja un klanījās, sēdās, cēlās augšā, atkal sēdās, runāja diezin ko: «Mans gods, gods, labais vārds, mani bērni!» — un kā viņš runāja! Sāka pat raudāt. Arī mēs gandrīz vai visi apraudājāmies. Ratazjajevs, kā redzams, gribēja viņu uzmundrināt un teica: «Ko līdz, mīļais, gods, ja tukšs pods; nauda, mīļais, nauda ir pats svarīgākais; par to slavējiet dievu!» — un, to sakot, uzsita viņam uz pleca. Man likās, ka Gorškovs apvainojās, tas ir, ne jau tā, ka izrādītu tieši nepatiku, bet tikai savādi uz Ratazjajevu paskatījās un noņēma viņa roku no sava pleca. Bet agrāk tā nebūtu bijis, labulīt! Ir jau dažādi raksturi. Es, piemēram, tādos priekos tik lepns nebūtu, jo, kā zināms, mana mīļā, dažreiz tu, cilvēks, lieku reizi ir paklanies, ir pazemojies nevis kāda cita iemesla dēļ, bet vienīgi aiz dvēseles labsirdības un pārmērīga sirds maiguma … lai gan kāda man tur daļa! «Jā,» viņš saka, «arī nauda ir laba; paldies dievam, paldies dievam!» Un pēc tam visu laiku, kamēr bijām pie viņa, atkārtoja: «Paldies dievam, paldies dievam! …» Gorškova sieva pasūtīja pusdienas, tādas smalkākas un bagātīgākas. Mūsu saimniece pati tiem gatavoja. Viņa ir diezgan laba sieviete. Bet līdz pusdienām Gorškovs nevarēja uz vietas nosēdēt. Saukts vai nesaukts gāja pie visiem iekšā. Ieiet, pasmaida, apsēžas uz krēsla, pasaka kaut ko, bet dažreiz ari nesaka nekā — un aiziet. Pie mičmaņa paņēma rokā pat kārtis; viņu nosēdināja, lai viņš spēlē par ceturto. Viņš spēlēja, spēlēja, kaut ko spēlē sajauca, izdarīja trīs četrus gājienus un tad meta mieru. «Nē,» saka, «es taču tikai tāpat,» saka, «es tikai tāpat,» — un aizgāja no viņiem prom. Mani viņš satika gaitenī, saņēma aiz abām rokām, palūkojās man taisni acīs, taču tas bija tā savādi; paspieda man roku un atgāja nost, vienmēr smaidīdams, bet kaut kā smagi, savādi smaidīdams, it kā nemaz nebūtu pie dzīvības. Viņa sieva no prieka raudāja; pie viņiem bija līksmi kā svētkos. Pusdienas viņi paēda ātri. Bet pēc pusdienām viņš teicis sievai: «Paklausies, sirsniņ, es mazliet atlaidīšos,» — un gājis atgulties. Piesaucis pie sevis meitiņu, uzlicis tai roku uz galvas un ilgi, ilgi glaudījis bērnam galviņu. Tad atkal pagriezies uz sievas pusi: «Bet kur tad Petjeņka? Mūsu Petja, Petjeņka? …» Sieva pārmetuši krustu un atbildējusi, ka viņš taču miris. «Jā, jā, zinu, visu zinu, Petjeņka tagad ir debesu valstībā.»

Sieva redz, ka viņš tāds pavisam dīvains, ka notikums viņu galīgi satricinājis, un saka: «Būtu jel, draudziņ, nosnaudies.» — «Jā, labi, es tūliņ… es mazliet,» — tad viņš apgriezies, drusku pagulējis, pēc tam atkal apgriezies, gribējis kaut ko teikt. Sieva labi nav sadzirdējusi un jautājusi viņam: «Kas ir, mans draugs?» Bet viņš neatbild. Viņa drusku pagaidījusi — nu, domā, iemidzis — un iegājusi uz brītiņu pie saimnieces. Pēc stundas atgriezusies — redz, ka vīrs vēl nav pamodies, joprojām guļ nekustēdamies. Nodomājusi, ka aizmidzis, apsēdusies un sākusi kaut ko strādāt. Stāsta, ka strādājusi apmēram pusstundu un tā nogrimusi domās, ka pat neatceras, ko domājusi, saka tikai, ka viņa vīru pilnīgi aizmirsusi. Tad pēkšņi uztrūkusies no kādas baigas sajūtas, un pirmām kārtām viņu pārsteidzis nāves klusums istabā. Viņa paskatījusies uz gultu un redzējusi, ka vīrs guļ visu laiku vienā un tai pašā stāvoklī. Piegājusi klāt, atrāvusi segu, skatās — bet viņš jau auksts — miris, labulīt, Gorškovs miris, pēkšņi miris, it kā zibens ķerts! Bet, kāpēc miris, — dievs to zina. Mani tas tik ļoti satrieca, Vareņka, ka līdz šim brīdim nespēju atjēgties. Kaut kā neticami, ka cilvēks varēja tik vienkārši nomirt. Tāds nabadziņš, grūtdienis — šis Gorškovs! Ak, liktenis, kāds liktenis! Sieva vienās asarās, tāda izbijusies. Meitenīte ielīdusi kaktā. Pie viņiem tagad liela burzma; laikam notiks medicīniska izmeklēšana… nevaru jums neko noteikti pateikt. Tikai žēl, ak, cik žēl! Skumji iedomāties, ka tik tiešām nezini ne dienas, ne stundas … Aizgāja bojā ne par ko . . .

Jūsu Makars Devuškins.

19. septembri

Ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

Steidzos jums paziņot, manu draudziņ, ka Ratazjajevs atradis man darbu pie kāda rakstnieka. Tas atbraucis pie viņa, atvedis tādu biezu manuskriptu — paldies dievam, daudz darba. Taču tik neskaidri rakstīts, tā ka nemaz nezinu, kā iesākt šo darbu; prasa pēc iespējas ātrāk. Viss rakstīts par kaut ko tādu, kas nemaz nav saprotams. Sarunājām četrdesmit kapeikas par lapu. Es tādēļ to visu jums rakstu, mana dārgā, ka nu būs lieka kapeiciņa. Bet tagad ardievu, labulīt. Ķēros tūlīt pie darba.

Jūsu uzticamais draugs Makars Devuškins.

23. septembri Mans dārgais draugs Makar Aleksejevič!

Jau trešo dienu, mans draugs, neesmu jums rakstījusi, bet man bija ļoti daudz rūpju un uztraukumu.

Aizvakar pie manis ieradās Bikovs. Es biju viena, Fedora bija kaut kur izgājusi. Atvēru durvis un tā sabijos, kad viņu ieraudzīju, ka nespēju ne pakustēties. Jutu, ka esmu pavisam bāla. Viņš ienāca, kā vienmēr skaļi smiedamies, paņēma krēslu un apsēdās. Es ilgi nevarēju atjēgties, beidzot apsēdos kaktā pie darba. Viņš drīz vien pārstāja smieties. Liekas, mans izskats viņu pārsteidza. Es pēdējā laikā esmu tā novājējusi; acis un vaigi iekrituši, biju bāla kā krīts … tiešām grūti pazīt tam, kas mani redzējis pirms gada. Viņš ilgi un cieši lūkojās manī; beidzot atkal kļuva jautrs. Pateica kaut ko tādu; neatceros, ko viņam atbildēju, un viņš atkal iesmējās. Viņš nosēdēja pie manis veselu stundu, ilgi ar mani runājās, šo to jautāja. Beidzot pirms atvadīšanās saņēma manu roku un sacīja (es jums rakstu vārdu pa vārdam): «Varvara Aleksejevna! Starp mums runājot, Anna Fjodorovna, jūsu radiniece, bet mana tuva paziņa un draudzene, ir ļoti nekrietna sieviete.» (Te viņš nosauca viņu nepieklājīgā vārdā.) «Viņa novedusi no ceļa jūsu māsīcu un arī jūs pazudinājusi. No savas puses arī es šai gadījumā esmu bijis nelietis; bet ko tur runāt, tā jau ikdienišķa lieta.» Tad viņš sāka smieties pilnā kaklā. Pēc tam piebilda, ka neprotot skaisti runāt un ka galveno, ko vajadzējis paskaidrot un ko noklusēt viņam liedzis krietna cilvēka pienākums, viņš jau pateicis un īsos vārdos darīšot zināmu pārējo. Tad viņš paziņoja, ka lūdzot manu roku, ka uzskatot par savu pienākumu darīt visu, lai es atgūtu savu labo slavu, ka viņš esot bagāts, pēc laulībām aizvedīšot mani uz savu muižu stepē, ka gribot tur medīt zaķus un nekad vairs uz Pēterburgu nebraukšot, jo šeit esot riebīgi; viņam te esot, kā viņš pats izteicās, nekrietns brāļadēls, kuram viņš nozvērējies neatstāt mantojumu, un tieši tādēļ, tas ir, vēlēdamies iegūt sev likumīgus mantiniekus, viņš lūdzot manu roku — tas esot viņa bildinājuma galvenais iemesls. Tad viņš piebilda, ka es dzīvojot visai nabadzīgi, neesot jau brīnums, ka slimojot, pareģoja, ka, dzīvodama tādā alā, es nomiršot, ja vēl palikšot le kaut mēnesi; sacīja, ka Pēterburgā esot riebīgi dzīvokli un — beidzot — vai man kaut ko nevajagot.

Mani tā pārsteidza viņa priekšlikums, ka pati nezinu, kāpēc sāku raudāt. Viņš uzskatīja manas asaras par pateicības asarām un teicās arvien bijis pārliecināts, ka esmu labsirdīga, jūtīga un izglītota jaunava, bet ka viņš tomēr tikai pēc tam, kad sīki jo sīki izdibinājis manu tagadējo uzvešanos, izšķīries par šādu rīcību. Tad viņš jautāja par jums, sacīja, ka viņam esot viss zināms — jūs esot cilvēks ar cēliem principiem, ka viņš no savas puses negribot palikt jums parādā — un vai jums pietikšot ar pieci simti rubļiem par visu, ko jūs esat manā labā darījis? Bet, kad es viņam paskaidroju, ka jūs manis labā esat darījis to, kas ne ar kādu naudu nav samaksājams, tad viņš man teica, ka tas viss esot nieki, tā rakstot romānos, ka es vēl esot jauna un lasot dzejas, ka romāni samaitājot jaunas meitenes, ka grāmatas tikai graujot tikumību un viņš nevarot tās ciest; ieteica piedzīvot viņa vecumu un tad runāt par cilvēkiem. «Tad,» viņš piebilda, «arī būsiet iepazinusi cilvēkus.» Pēc tam teica, lai labi padomājot par viņa priekšlikumiem, ka viņam būšot ļoti nepatīkami, ja es tik svarīgu soli speršot neapdomīgi, piebilda, ka neapdomība un aizraušanās pazudinot nepiedzīvojušu jaunatni, bet ka viņš ārkārtīgi vēloties saņemt no manis labvēlīgu atbildi; ka, beidzot, pretējā gadījumā viņš būšot spiests apprecēt Maskavā kāda tirgoņa meitu, tāpēc ka, viņš saka, esot nozvērējies izslēgt no mantojuma nelietīgo brāļadēlu. Viņš pret manu gribu atstāja uz rokdarbu rāmja pieci simti rubļu — konfektēm, kā viņš izteicās; sacīja, ka laukos es kļūšot apaļa kā plācenītis, dzīvošot pie viņa kā niere pa taukiem, ka tagad viņam esot ļoti daudz raižu, viņš cauru dienu skraidot apkārt darīšanās un tikai vaļas brīdī ieskrējis pie manis. Tad viņš aizgāja. Es ilgi domāju, daudz ko pārdomāju, mocījos, mans draugs; beidzot izšķīros. Mans draugs, es kļūšu viņa sieva, man jāpieņem viņa priekšlikums. Ja kāds var mani glābt no negoda, atdot man labo slavu, novērst nabadzību, trūkumu un nelaimes nākamībā, tad vienīgi viņš. Ko gan lai gaidu no nākotnes, ko lai vēl lūdzu liktenim? Fedora saka, ka savu laimi nevajag mest zemē; saka — ko tad tādā gadījumā saucot par laimi? Es vismaz neatrodu sev cita ceļa, mans dārgais draugs. Ko citu lai daru? Strādādama jau tā esmu sabeigusi savu veselību;

pastāvīgi strādāt nevaru. Iet pie svešiem ļaudīm? — Es tur nonīkšu skumjās; turklāt nevarēšu izdarīt nevienam pa prātam. Esmu no dabas vārga un tāpēc vienmēr būšu citiem par nastu. Zināms, arī tagad nebūšu paradīzē, bet ko lai es daru, mans draugs, ko citu man darīt? Ko lai izvēlos?

Es netiku jums padoma lūgusi. Gribēju pati visu pārdomāt. Lēmums, par kuru jūs tagad lasāt, ir negrozāms, un es to nekavējoties ziņošu Bikovam, kas jau tā steidzina mani ar galīgo atbildi. Izteicās, ka viņam esot darīšanas, ka viņam vajagot braukt prom un nieku dēļ to nevarot atlikt. Dievs zina vai būšu laimīga; viņa svētajā, neizdibināmajā varā ir mans liktenis, bet esmu izšķīrusies. Saka, ka Bikovs esot labs cilvēks: viņš mani cienīšot, varbūt arī es viņu. Ko vairāk gaidīt no mūsu laulības?

Daru jums visu zināmu, Makar Aleksejevič. Esmu pārliecināta, ka jūs sapratīsiet, cik man skumji. Neatrunājiet mani no šā nodoma! Jūsu pūles būtu veltīgas. Apsveriet pats savā sirdī visu, kas mani spieda tā rīkoties. Sākumā ļoti uztraucos, bet tagad esmu mierīgāka. Kas mani sagaida nākotnē — nezinu. Kā būs, būs; kā dievs būs lēmis! …

Atnāca Bikovs; nevaru pabeigt vēstuli. Daudz ko vēl gribēju jums teikt. Bet Bikovs jau te!

V. D.

23. septembri

Labulīt Varvara Aleksejevna!

Steidzos, labulīt, jums atbildēt; es, labulīt, steidzos jums pateikt, ka esmu pārsteigts. Viss tas ir kaut kā tā … Vakar paglabājām Gorškovu. Jā, tā ir, Vareņka, tā jau ir; Bikovs ir izturējies augstsirdīgi; tikai, re nu, mana dārgā, tātad jūs esat ar mieru? Zināms, tāds ir dieva prāts; tā tas ir, tā katrā ziņā jābūt; tas ir, tādai katrā ziņā jābūt dieva gribai; un dieva prāts, protams, ir labs un neizdibināms, tāpat kā likteņi, tas taču ir viens un tas pats. Arī Fedora ņem dalību jūsu lietā. Zināms, jūs tagad būsiet laimīga, labulīt, dzīvosiet pārticībā, mana dārgā, mīlulīt manu, acu gaišumiņ, eņģelīt manu, — tikai, re nu, Vareņka, kāpēc tad tik ātri? … Jā, darīšanas . .. Bikova kungam ir darīšanas, — protams, kam tad nav darīšanu, ari viņam tādas var gadīties … Es viņu redzēju, kad viņš gaja no jums prom. Izskatīgs, izskatīgs vīrietis, pat ļoti, ļoti izskatīgs. Taču tas viss nav gluži tā, galvenais jau nav tas, ka viņš ir izskatīgs vīrietis; esmu patlaban tāds kā apjucis. Bet kā mēs tagad viens otram rakstīsim vēstules? Kā tad es — kā tad es lai palieku viens? Eņģelīt manu, visu apsveru, it visu to apsveru, ko jūs man rakstījāt, sirdī visu apsveru — visus šos iemeslus. Es jau beidzu pārrakstīt divdesmito lapu, kad dabūju jūsu vēstuli! Labulīt, jūs brauksiet, tad jau jums visādi iepirkumi vēl jāizdara; dažādi zābaciņi, kleitiņas; starp citu, man ir zināms veikals Gorohovajā, atcerieties, es jums to visu aprakstīju. — Bet nē jel! Kā nu jūs tā, labulīt, kā nu jūs tā! Jums taču tagad nav iespējams braukt, nepavisam nav iespējams, nekādā ziņā nav iespējams. Jums vajadzēs izdarīt lielākus iepirkumus, arī ekipāža būs jāiegādājas. Turklāt laiks tagad tik nejauks; paskatieties, lietus gāž kā ar spaiņiem un tik nelāgs lietus, turklāt. .. vēl tas, ka jums būs auksti, manu eņģelīt: jūsu sirsniņai būs auksti. Jūs taču bīstaties sveša cilvēka un tomēr brauksiet. Bet ko tad es te viens darīšu? Jā, Fedora saka, ka jūs gaidot liela laime … bet viņa taču ir negants sievišķis un vēl man ļaunu. Vai iesiet šodien uz vakara dievkalpojumu, labulīt? Es aizietu palūkoties uz jums. Tas, zināms, tiesa, labulīt, nudien tiesa, ka jūs esat izglītota jaunava, tikumīga un jūtīga, bet labāk, lai viņš prec to tirgoņa meitu! Kā jūs domājat, labulīt? Labāk lai prec to tirgoņa meitu! — Es pie jums, mana Vareņka, kad metīsies krēsla, ieskriešu uz kādu stundiņu. Tagad jau agri krēslo, tad es ieskriešu. Katrā ziņā, labulīt, šodien pie jums uz kādu stundiņu iegriezīšos. Jūs tagad gaidāt Bikovu, bet, kad viņš aizies, tad … Gaidiet, labulīt, es pieskriešu …

Makars Devuškins.

27. septembrī

Mans draugs Makar Aleksejevič!

Bikova kungs sacīja, ka man katrā ziņā vajagot holandiešu audekla trim dučiem kreklu. Tāpēc vajadzētu pēc iespējas drīzāk sameklēt veļas šuvējas, kas pašūtu divus dučus, bet laika mums ļoti maz. Bikova kungs dusmojas, ka ar šīm lupatām briesmīgi daudz ko noņemties. Mūsu kāzas būs pēc piecām dienām, bet tūliņ nākošajā dienā pēc kāzām mēs aizbrauksim. Bikova kungs steidzas, saka, ka niekiem nevajagot daudz laika tērēt. Esmu pārmocījusies no visām šīm rūpēm un tikko turos kājās. Milzīgi daudz darba, bet patiesi labāk, ja visa tā nemaz nebūtu. Jā, vēl kas; mums trūkst blondu[2] un mežģīņu, tās vajadzētu vēl piepirkt, jo Bikova kungs saka — viņš nevēloties, ka viņa sieva staigātu apkārt kā ķēkša, un man katrā ziņā vajagot «cirst pāri visām muižniecēm». Tā viņš pats saka. Nu tad, Makar Aleksejevič, pieej iet, lūdzu, pie Šifona madāmas Gorohovajā un palūdziet, pirmkārt, atsūtīt pie mums veļas šuvējas, bet, otrkārt, lai viņa pati papūlas atbraukt. Es šodien esmu slima. Pie mums jaunajā dzīvoklī ir tik auksti un tāda briesmīga nekārtība. Bikova kunga krustmāmiņa tik veca, ka tikko vēl elpo. Baidos, ka viņa nomirs pirms mūsu aizbraukšanas, bet Bikova kungs saka — tas neesot nekas, gan jau viņa atžirgšot. Mājās mums briesmīga nekārtība. Bikova kungs šeit nedzīvo, tāpēc visi ļaudis izklīst kur kurais. Reizēm mūs apkalpo Fedora viena pati; bet Bikova kunga sulainis, kas visu pieskata, jau trešo dienu nezin kur pazudis. Bikova kungs iegriežas katru rītu, vienmēr dusmojas un vakar piekāva mājas pārvaldnieku, tāpēc viņam bija nepatikšanas ar policiju… Nebija neviena, ar ko jums aizsūtīt vēstuli. Sūtu pa pilsētas pastu. Jā! Tikko neaizmiršu pašu galveno. Sakiet Šifona madāmai, lai viņa katrā ziņā apmaina blondas pēc vakardienas parauga un lai pati atbrauc pie manis parādīt, ko izvēlējusies. Pasakiet arī, ka es par kanēzu esmu pārdomājusi; ka to vajag izšūt smalki jo smalki. Vēl ko: monogrammas lakatiņos lai izšuj tamburdūrienā, vai dzirdat, ar cilpiņām, nevis gludi. Pielūkojiet, neaizmirstiet, ka tamburdūrienā. Gandrīz vai būtu aizmirsusi! Pasakiet viņai, dieva dēļ, lai lapiņas uz pelerīnes šuj paaugstinātas, bet bārkstiņas un bumbulīšus kordonē, un pēc tam apkakle jāapšuj ar mežģīnēm vai platiem kruzuļiem. Lūdzu, pasakiet to viņai, Makar Aleksejevič!

Jūsu V. D.

P. S. Man tāds kauns, ka jūs arvien nomoku ar saviem uzdevumiem. Tā arī aizvakar jūs visu rītu noskraidījālies. Bet ko lai dara! Mums mājās nav nekādas kārtības, un es pati esmu nevesela. Tāpēc nedusmojieties uz mani, Makar Aleksejevič! Ir tik skumji! Ak, kas gan būs, kas būs, mans draugs, mans mīļais, mans labais Makar Aleksejevič! Es baidos pat domāt par nākotni. Visu laiku dzīvoju tādās kā priekšnojautās un it kā pa miglu.

P. S. Dieva dēļ, mans draugs, neaizmirstiet kaut ko no tā, ko jums tagad teicu. Vienmēr baidos, ka tik jūs nekļūdītos. Atcerieties: ar cilpiņām, nevis gludi.

V. D.

27. septembrī

Cienītā Varvara Aleksejevna!

Visus jūsu uzdevumus esmu rūpīgi izpildījis. Šifona madāma saka, ka viņa jau pati domājusi apšūt ar cilpiņām; ka tas izskatoties pieklājīgāk, es jau to nezinu, netieku gudrs. Jā, vēl kas, jūs rakstījāt par kruzuļiem, arī viņa man kaut ko teica par kruzuļiem. Tikai es, labulīt, esmu piemirsis, ko īsti viņa man teica. Atceros gan, ka viņa runāja ļoti daudz; tāda nejauka sieviete! Kas tur bija? Gan viņa pati jums visu izstāstīs. Manu labulīt, es esmu pavisam nomocījies. Šodien negāju arī uz darbu. Bet jūs, mana dārgā, veltīgi izsamistat. Jūsu miera dēļ esmu vienmēr gatavs vai visus veikalus apskriet. Jūs rakstāt, ka baidāties domāt par nākotni. Nu, šodien pulksten septiņos jūs pati visu uzzināsiet. Šifona madāma pati pie jums aizbrauks. Nezaudējiet dūšu; ceriet, mīlulīt; varbūt būs pavisam labi — jā gan. Tā nu tos — es visu laiku par tiem kruzuļiem — ak, šie kruzuļi, kruzuļi! Es būtu pie jums pieskrējis, eņģelīt, būtu pieskrējis, katrā ziņā būtu; jau pāris reižu piegāju pie jūsu mājas vārtiem. Bet arvien šis Bikovs, tas ir, gribu teikt, ka Bikova kungs vienmēr tāds dusmīgs, tad nu arī nekas neiznāca … Lai nu paliek!

Makars Devuškins.

28. septembri

Cienītais Makar Aleksejevič!

Dieva dēļ, aizskrieniet tūlīt pie juveliera! Sakiet viņam, ka auskari ar pērlēm un smaragdiem nav jātaisa. Bikova kungs domā, ka tas izskatīšoties par daudz grezni, ka tas duršoties acīs. Viņš dusmojas, saka, ka tas viss viņam pārāk kožot kabatā un ka mēs viņu aplaupot, bet vakar pat teica — ja agrāk būtu paredzējis tādus izdevumus, tad nemaz nebūtu saistījies. Saka, ka, tiklīdz mūs salaulās, mēs tūliņ aizbrauksim, ka viesu nebūšot un lai es necerot, ka varēšot diet un līksmot, vēl esot tālu līdz svētkiem. Jā, tā viņš runā! Bet dievs ar to, vai nu man tas viss vajadzīgs! Bikova kungs pats jau visu pasūtīja. Es viņam pat iebilst neuzdrošinos: viņš ir tik straujš. Kas gan ar mani būs!

V. D.

28.  septembrī

Mana mīļā Varvara Aleksejevna!

Es, tas ir — juvelieris saka: labi; bet par sevi gribēju pateikt, ka esmu saslimis un nevaru celties no gultas. Tagad, kad tik daudz ko darīt, un tāda nevaļa, tieši tagad man piemeties drudzis. Kaut nelabais to parautu! Vēl varu jums pavēstīt, ka nelaime nelaimes galā — arī viņa ekselencei labpatika būt stingram un stipri dusmoties un kliegt uz Jemeļjanu Ivanoviču, un beigās tas jutās pavisam nomocījies, nabadziņš. Redziet, stāstu jums visu. Gribēju vēl kaut ko uzrakstīt, tikai baidos jūs apgrūtināt. Es jau, labulīt, esmu vienkāršs muļķa cilvēks, rakstu, kā pagadās, varbūt jūs — ko tur nu runāt!

Jūsu Makars Devuškins.

29.  septembrī

Varvara Aleksejevna, mana dārgā!

Šodien satiku Fedoru, manu mīlulīt. Viņa stāsta, ka rīt jūs laulāšot, bet parīt jūs aizbraukšot un ka Bikova kungs jau līgstot zirgus. Kas attiecas uz ekselenci, tad esmu jau jums par to ziņojis, labulīt. Tad vēl: es pārbaudīju Gorohovajas veikala rēķinus; viss ir pareizi, līkai ļoti dārgi. Bet par ko tad Bikova kungs uz jums dusmojas? Kļūstiet laimīga, labulīt! Esmu priecīgs, vienmēr priecāšos, ja jūs būsiet laimīga. Gribēju aiziet uz baznīcu, labulīt, bet nevaru, sāp krusti. Tad nu vēl par vēstulēm: kas tad mums tās tagad nodos, labulīt? Jā! Jūs esat aplaimojusi Fedoru, mana dārgā! Labu darbu esat izdarījusi, manu draudziņ, ļoti labu. Krietns darbs! Bet par katru labu darbu dievs jūs svētīs. Labi darbi nepaliek bez atmaksas, un labdarību vienmēr apmirdzēs dieva taisnības vainags — agri vai vēlu. Labulīt! Es jums daudz ko gribēju uzrakstīt; rakstītu jums vai katru stundu, katru minūti, visu uzrakstītu! Pie manis vēl palikusi kāda jūsu grāmata — «Belkina stāsti», ziniet, labulīt, atstājiet man to, dāviniet man to, mīlulīt! Ne jau tāpēc, ka tik ļoti gribētu to lasīt. Bet jūs pati zināt, labulīt, — tuvojas ziema; vakari būs gari, būs tik skumji, tad arī palasīšu. Es, labulīt, pārvilkšos no sava dzīvokļa uz jūsu veco dzīvokli un dzīvošu pie Fedoras. Es tagad neparko nešķiršos no šās godīgās sievietes; turklāt viņa ir tik strādīga. Jūsu atstāto dzīvokli vakar pamatīgi apskatīju. Tur, kā vienmēr, stāv jūsu rokdarbu rāmītis un uz tā izšuvums — viss, kā bijis: stāv kaktiņā. Apskatīju jūsu šuvekli. Vēl te palikušas dažādas lupatiņas. Uz vienas manas vēstules jūs esat sākusi uztīt diegu. Galdiņā atradu papīra lapiņu, bet uz lapiņas uzrakstīts: «Cienītais Makar Aleksejevič, steidzos.» Vairāk nekas. Redzams, kāds jūs pārtraucis pašā interesantākajā vietā. Kaktā aiz aizsega stāv jūsu gultiņa… Mīlulīt manu!!! Nu ardievu, ardievu; dieva dēļ, drīzāk atbildiet man kaut ko uz šo vēstulīti!

Makars Devuškins.

30. septembri

Mans visudārgais draugs Makar Aleksejevič!

Nu tas viss noticis! Kauliņi mesti; nezinu, kāds būs mans liktenis, bet padodos dieva gribai. Rītdien mēs braucam. Atvados no jums pēdējo reizi, mans visudārgais, mans draugs, labdari mans, mīļais mans! Nebēdājiet par mani, dzīvojiet laimīgs, atcerieties mani, lai dievs jūs svētī! Savās domās un lūgšanās bieži jūs atcerēšos. Šis laiks nu pagājis! Maz priecīgu pagātnes atmiņu paņemu līdz jaunajā dzīvē; jo dārgākas būs atmiņas par jums, jo dārgāks jūs būsiet manai sirdij. Jūs esat mans vienīgais draugs; šeit tikai jūs mani mīlējāt. Es taču visu redzēju, es taču zināju, ka jūs mani mīlat! Jūs bijāt laimīgs par manu smaidu vien, par manas vēstules vienu vienīgu rindiņu. Tagad jums vajadzēs no manis atradināties! Kā gan jūs te dzīvosiet viens pats! Kas jums te paliks, mans labais, dārgais, vienīgais draugs! Atstāju jums grāmatu, rokdarbu rāmīti, iesākto vēstuli; kad aplūkosiet iesāktās rindiņas, tad domās lasiet tālāk visu, ko būtu gribējis no manis dzirdēt vai lasīt, visu, ko es jums būtu uzrakstījusi, ak vai, ko gan es jums tagad neuzrakstītu! Atcerieties savu nabaga Vareņku, kas jūs tik ļoti mīlēja. Visas jūsu vēstules palika Fedoras kumodē, augšējā atvilktnē. Jūs rakstāt, ka esat slims, bet Bikova kungs mani nekur nelaiž. Es jums rakstīšu, mans draugs, es apsolos; bet tikai dievs vien zina, kas var notikt. Tātad atvadīsimies tagad uz visiem laikiem, mans draugs, mans mīļais, mans dārgais, uz visiem laikiem! … Ak, kā es jūs tagad apskautu! Ardievu, mans draugs, ardievu, ardievu … Dzīvojiet laimīgs! Palieciet vesels! Es mūžam lūgšu par jums dievu. Ak, cik man skumji, cik man smagi ap sirdi! Bikova kungs mani sauc. Ardievu! Jūs mūžam mīlošā

V.

P. S. Mana dvēsele tagad tik nomākta, tik asaru pilna … Asaras mani smacē, plosa mani! Ardievu! Ak dievs, cik skumji!

Atcerieties, atcerieties savu nabaga Vareņku!

Labulīt, Vareņka, dūjiņ manu, mana visudārgā! Jūs aizved, jūs aizbraucat! Jā, lai viņi labāk izrauj man tagad sirdi no krūtīm nekā atrauj jūs no manis! Tikai kā tad jūs tā! Raudādama braucat?! Nupat saņēmu no jums asarām slacītu vēstuli. Tātad jums negribas aizbraukt; tātad jūs aizved ar varu; tātad jums žēl manis, tātad jūs mani mīlat! Bet kā tad iznāk, ar ko jūs tagad būsiet kopā? Tur jūsu sirsniņai būs skumji, grūti un salti. Skumjas to salauzīs, bēdas saplosīs. Jūs nomirsiet, jūs tur guldīs vēsajā zemes klēpī; tur pat nebūs neviena, kas jūs apraudātu! Bikova kungs medīs zaķus… Ak, labulīt, labulīt! Kā gan jūs par to izšķīrāties, kā gan varējāt izšķirties iet tādu ceļu? Ko jūs esat izdarījusi, ko esat izdarījusi, pati ar sevi izdarījusi! Kaps jūs tur sagaida; viņi jūs nomocīs, eņģelīt. Jūs, labulīt, taču esat kā vārgs stādiņš. Un kur j^an es biju? Kur man, muļķim, bija acis? Redzu, bērns gražojas, bērnam vienkārši sāp galviņa! Kas tad vēl vienkāršāk — bet nē jau, esmu galīgs muļķis, neko nedomāju, neko neredzu, it kā visam tā būtu vajadzējis nolikt, it kā tas uz mani nemaz neattiektos; un vēl pēc kruzuļiem skraidīju! … Nē, es, Vareņka, piecelšos no gultas; varbūt līdz rītdienai izveseļošos, tad arī piecelšos! … Es, labulīt, metīšos zem riteņiem, bet neļaušu jums aizbraukt! Nē jel, kā tad tas īsti ir? Ar kādām tiesībām to visu dara? Es braukšu jums līdzi, es skriešu aiz jūsu karietes, ja mani neņemsiet līdz; es skriešu, cik spēka, līdz pēdējam dvašas vilcienam. Vai jūs maz zināt, kas ir tur, kurp jūs brauksiet, labulīt? Jūs varbūt to nezināt — tad pavaicājiet man! Tur ir stepe, mana mīļā, tur ir tikai kaila stepe — tāda kā mana kailā delna! Tur staigā nejūtīgas sievas un neizglītoti zemnieki, tur staigā dzērāji. Tagad lapas tur nobirušas, līst lietus, ir auksts — bet jūs turp braucat! Nu, Bikova kungam tur būs ko darīt: viņš medīs zaķus, — bet ko jūs iesāksiet? Vai gribat būt muižniece, labulīt? Bet, manu eņģelīt, paraugieties taču uz sevi — vai jūs izskatāties pēc muižnieces? … Vai tas iespējams, Vareņka! Kam tad es rakstīšu vēstules, labulīt? Jā, apsveriet, piemēram, labulīt, kaut vai tādu jautājumu — sak, kam viņš rakstīs vēstules? Ko es saukšu par labulīti, ko saukšu šai mīļajā vārdiņā? Kur es jūs vēlāk atradīšu, eņģelīt manu? Es nomiršu, Vareņka, bez šaubām, nomiršu; mana sirds nepārcietīs tādas bēdas! Es jūs mīlēju kā dienas gaismu, kā pats savu meitiņu, es mīlēju jūsos it visu, labulīt, dārgumiņ manu! Un pats tikai jums vien dzīvoju! Es arī strādāju un papīrus pārrakstīju, gāju un pastaigājos, un draudzīgu vēstuļu veidā savus novērojumus uzticēju papīram — visu tikai tāpēc, ka jūs, labulīt, tepat pretim, tuvumā dzīvojāt. Jūs varbūt to nemaz nezinājāt, bet tieši tā bija! Jā, paklausieties, labulīt, apsveriet pati, manu gaišumiņ, — kā gan jūs varat no mums aizbraukt? Mana dārgā, jūs nedrīkstat braukt, tas ir neiespējami; vienkārši neiespējami. Redziet, kā līst lietus, bet jūs esat vājiņa, jūs saaukstēsieties. Jūsu kariete samirks; bez šaubām, tā samirks. Tiklīdz jūs izbrauksiet aiz pilsētas vārtiem, kariete salūzis; noteikti salūzīs. Šeit, Pēterburgā, taču taisa ļoti nelāgas karietes! Es šejienes ratniekus pazīstu; viņi tikai cenšas, lai būtu labs izskats, sameistaro tik kā tādu rotaļlietiņu, nevis kaut ko izturīgu! Varu zvērēt, ka nekā izturīga netaisa! Es, labulīt, metīšos Bikova kunga priekšā uz ceļiem; es viņam pierādīšu, visu pierādīšu! Un jūs, labulīt, pierādiet, pamatoti viņam pierādiet! Sakiet, ka jūs paliekat un nevarat braukt! … Ak, kāpēc viņš Maskavā neapprecēja tirgoņa meitu? Kaut viņš labāk būtu tirgoņa meitu apprecējis! Viņam tirgoņa meita labāk derētu; viņam tā būtu piemērotāka; es jau zinu, kāpēc! Bet jūs es nelaistu prom no sevis. Jā, kas tad jums, labulīt, šis Bikovs tāds ir? Kāpēc viņš jums pēkšņi tik mīļš? Varbūt tāpēc, ka arvien pērk jums kruzuļus, varbūt tāpēc? Bet kas gan ir kruzuļi? Kāpēc vajadzīgi kruzuļi? Tie taču, labulīt, ir tīrie nieki! Te ir runa par cilvēka dzīvību, bet kruzulis, labulīt, taču ir lupata; kruzulis — tas taču ir lupatu lēveris, labulīt. Es, palūk, pats, tiklīdz saņemšu algu, nopirkšu jums kruzuļus, es jums tos nopirkšu, labulīt; man tur ir arī zināms veikaliņš; ļaujiet man tikai sagaidīt algu, eņģelīt manu, Vareņka! Ak kungs, ak kungs! Tātad jūs katrā ziņā ar Bikova kungu brauksiet uz stepi, brauksiet uz neatgriešanos! Ak, labulīt! Nē, jūs man vēl atrakstiet, uzrakstiet man vēl vēstulīti par visu un, kad aizbrauksiet, tad arī no turienes atrakstiet. Citādi taču, mans debesu eņģelīt, tā bijusi pēdējā vēstule; bet nevar taču būt, ka šī vēstule bijusi pēdējā. Kā tad tā, tik pēkšņi, tieši pēdējā! Taču nē, es rakstīšu, un arī jūs rakstiet … Es tagad esmu sācis rakstīt ar izteiksmi… Ak, mana dārgā, kas gan ir izteiksme! Patlaban nemaz nezinu, ko rakstu, nepavisam nezinu, nekā nezinu un nepārlasu, un nekā nelaboju, bet rakstu tikai, lai rakstītu, lai tikai vairāk jums uzrakstītu … Dārgumiņ manu, mīļā mana, labulīt manu!

DUBULTNIEKS

PĒTERBURGAS POĒMA

Rakstnieka labojumi «Dubultnieka» manuskriptā, 1861.—1864. g.

I nodaļa

bija bezmaz astoņi no rīta, kad titulārais padomnieks Jakovs Petrovičs Goļadkins pamodās no ilga miega, nožāvājās, izstaipījās un beidzot pilnīgi atvēra acis. Kādas divas minūtes viņš gan vēl nekustīgi gulēja gultā kā cilvēks, kas nav pilnīgi pārliecināts, vai ir jau pamodies vai vēl joprojām guļ, vai viss, kas ap viņu pašreiz notiek, ir nomods un īstenība vai — viņa nesakarīgo sapņu turpinājums. Taču drīz vien Goļadkina kunga maņas sāka skaidrāk un noteiktāk uztvert parastos ikdienas iespaidus. Kā labi paziņas gulētāju uzlūkoja viņa mazās istabiņas zaļgani netīrās, nokvēpušās, putekļainās sienas, sarkankoka kumode, sarkankoka imitācijā darinātie krēsli, sarkani krāsotais galds, turku dīvāns, kas bija pārvilkts ar iesarkanu, zaļām puķītēm izrakstītu vaskadrānu, un, beidzot, vakar steigā novilktās un uz dīvāna kaudzē samestās drēbes. Arī pelēkā, drūmā un netīrā rudens diena tik dusmīgi un ar tik skābu grimasi ielūkojās caur nespodro logu istabā, ka Goļadkina kungs nekādi nevarēja vairs šaubīties, ka atrodas nevis kaut kur aiz trejdeviņām zemēm, bet Pēterburgā, galvaspilsētā, Sešveikalu ielā, kāda visai liela, pamatīga nama ceturtajā stāvā, pats savā dzīvoklī. Izdarījis tik svarīgu atklājumu, Goļadkina kungs spēji aizvēra acis, it kā nožēlodams, ka nesenais sapnis beidzies, un vēlēdamies to uz brītiņu atsaukt. Bet pēc brīža viņš ar vienu lēcienu bija jau ārā no gultas, droši vien uztvēris beidzot to ideju, ap kuru riņķoja viņa vēl pienācīgi nesakārtotās klaidu domas. Izlēcis no gultas, viņš tūdaļ pieskrēja pie neliela, apaļa spogulīša, kas stāvēja uz kumodes. Lai gan spogulī atainotā samiegojusies, tuvredzīgā seja ar diezgan pliko galvvidu bija tik nenozīmīga, ka no pirmā acu uzmetiena itin neviens nepievērstu tai nekādu uzmanību, taču tās īpašnieks, acīm redzot, palika pilnīgi apmierināts ar to, ko bija redzējis spogulī. «Tas tik būtu joks,» Goļadkina kungs pusbalsī noteica, «tas tik būtu joks, ja man šodien atgadītos kaut kas nepatīkams, ja notiktu kas nelādzīgs, piemēram, izsistos kāda pilnīgi nevajadzīga pūtīte vai gadītos kāda cita nepatikšana; pagaidām gan nevar sūdzēties, pagaidām viss kārtībā.» Ļoti nopriecājies par to, ka viss kārtībā, Goļadkina kungs nolika spoguli agrākajā vietā, bet pats, lai gan bija basām kājām un tādā tērpā, kādā parasti mēdza iet gulēt, pieskrēja pie lodziņa un ļoti ziņkārīgi sāka ar acīm kaut ko meklēt nama pagalmā, uz kuru izgāja viņa dzīvokļa logi. Acīm redzot, arī tas, ko viņš pagalmā saskatīja, viņu pilnīgi apmierināja; sejā atmirdzēja pašapmierināts smaids. Tad — ieskatījies gan vispirms aiz starpsienas sava kambarsulaiņa Petruškas kaktā un pārliecinājies, ka Petruškas tur nav, — uz pirkstgaliem piegāja pie galda, atslēdza kādu atvilktni, parakņājās pašā atvilktnes dibenā, izvilka beidzot no vecu, nodzeltējušu papīru un šādu tādu sīkumu apakšas zaļu, nobružātu kabatas portfeli, uzmanīgi to atvēra — un saudzīgi, ar baudu ielūkojās portfeļa visdziļākajā, visapslēptākajā nodalījumā. Droši vien zaļo, pelēko, zilo, sarkano un dažādu raibu papīrīšu žūksnītis arī visai laipni un labvēlīgi paskatījās uz Goļadkina kungu: ar atplaukušu seju viņš nolika atvērto kabatas portfeli sev priekšā uz galda un, izpauzdams vislielāko prieku, cieši saberzēja rokas. Beidzot izņēma ārā priecinošo valsts asignāciju žūksni un simto reizi, gan tikai rēķinot no vakardienas, sāka tās pārskaitīt, rūpīgi paberzēdams katru naudas zīmi starp īkšķi un rādītāja pirkstu. «Septiņi simti piecdesmit rubļu asignācijās!» viņš pusčukstus nobeidza. «Septiņi simti piecdesmit rubļu… varena summa! Tā ir patīkama summa,» viņš turpināja trīcošā, aiz prieka mazliet vārgā balsī, spiezdams žūksni rokās un zīmīgi smaidīdams, «tā ir ļoti patīkama summa! Katram tā būtu patīkama summa! Gribētu tagad redzēt cilvēku, kam šī summa liktos niecīga? Ar tādu summu cilvēks var tālu tikt…»

«Bet kas tad tas?» Goļadkina kungs nodomāja. «Kur tad Petruška?» Palikdams joprojām tajā pašā tērpā, viņš ieskatījās aiz starpsienas otrreiz. Petruškas aiz starpsienas atkal nebija, tikai dusmojās, uztraucās un zaudēja pašsavaldīšanos tur uz grīdas noliktais patvāris, kas nepārtraukti draudēja bēgt prom un kaut ko dedzīgi, ātri čaloja savā nesaprotamajā valodā, vāvuļodams un svepstēdams Goļadkina kungam — droši vien to, ka — ņemiet taču mani, labi ļaudis, jo esmu jau pilnīgi uzvārījies un gatavs.

«Velns parāvis!» nodomāja Goļadkina kungs. «ŠI slinkā beslija var beidzot izvest cilvēku no pacietības; kur viņš slaistāss?» Pamatotā sašutumā Goļadkina kungs izgāja pt iekštelpā, ko veidoja mazs gaitenītis, kura galā atradās durvis uz priekšnamu, mazlietiņ pavēra šīs durvis un ieraudzīja savu kalpu, ko bija ielencis krietns pūlītis visādu sulaiņu, mājkalpotāju un gadījuma rakstura salašņu. Petruška kaut ko stāstīja, pārējie klausījās. Acīm nsdzot, ne sarunas temats, ne pati saruna Goļadkina kungam nepatika. Viņš nekavējoties pasauca Petrušku un atgriezās istabā pavisam neapmierināts, pat satraukts. «Sis bestija par pliku grasi gatavs pārdot cilvēku, pirmām kārtām kungu,» viņš nodomāja, «un ir jau pārdevis, katrā ziņā pārdevis, esmu ar mieru derēt, par kapeiku pārdevis. Nu, ko teiksi?»

—     Livreja atnesta, kungs.

—     Uzvelc un nāc šurp.

Uzvilcis livreju, Petruška, muļķīgi smaidīdams, iegāja kunga istabā. Viņš bija tērpies neiedomājami dīvaini. Mugurā zaļa, stipri novalkāta sulaiņa livreja ar nobrauņātām zeltītām tresēm un, acīm redzot, šūta vīram, kas bijis veselu aršīnu garāks par Petrušku. Rokās viņš turēja cepuri, arī ar tresēm un zaļām spalvām, bet pie sāniem karājās sulaiņa zobens ādas makstī.

Beidzot, lai aina būtu pilnīga, Petruška, sekojot savam paradumam mājās vienmēr staigāt nevīžīgi ģērbtam, arī tagad bija basām kājām. Goļadkina kungs apskatīja Petrušku no visām pusēm un, acīm redzot, palika apmierināts. Livreja, redzams, bija noīrēta kādam svinīgam gadījumam. Varēja vēl manīt, ka apskates laikā Petruška raugās uz kungu ar tādām kā savādām gaidām un ar neparastu ziņkāri seko katrai viņa kustībai, kas stipri mulsināja Goļadkina kungu.

—     Nu, bet kariete?

—     Arī kariete ir klāt.

—     Uz visu dienu?

—     Uz visu dienu. Divdesmit pieci, asignācijās.

—     Arī zābaki atnesti?

—     Arī zābaki atnesti.

—      Stulbeni! Nevarēji teikt — jā gan, atnesti. Dod tos šurp!

Izrādījis prieku par to, ka zābaki īsti piemēroti, Goļadkina kungs paziņoja, ka vēlas dzert tēju, mazgāties un skūties. Viņš noskuvās visai rūpīgi un tikpat rūpīgi nomazgājās, uz ātru roku padzēra tēju un sāka galveno, galīgo ģērbšanās procedūru: uzvilka gandrīz pilnīgi jaunas bikses, pēc tam elsiņu ar bronzas podziņām, visai koši un patīkami puķotu vesti; ap kaklu apsēja raibu zīda kaklasaiti un beidzot uzvilka arī pilnīgi jaunu un rūpīgi iztīrītu vicmundieri. Ģērbdamies viņš vairāk reižu mīlīgi paskatījās uz saviem zābakiem, ik brīdi paceļot gan vienu, gan otru kāju, nopriecājās par fasonu un visu laiku kaut ko pie sevis čukstēja, pastiprinādams savu domu ar izteiksmīgu grimasi. Torīt gan Goļadkina kungs bija pagalam izklaidīgs, jo gandrīz nemaz nepamanīja, ka Petruška, kas palīdzēja viņam ģērbties, par viņu smaida un viebjas. Beidzot, ticis ar visu galā un pilnīgi apģērbies, Goļadkina kungs ielika kabatā naudas maku, vēlreiz nopriecājās par Petrušku, kas bija apāvis zābakus un tātad arī pilnīgi sagatavojies, un, pamanījis, ka viss jau padarīts un nav vairs ko gaidīt, steigšus, nemierīgi, sirdij mazliet trīcot, notipināja pa kāpnēm lejā. Zila ormaņa kariete ar nez kādiem ģerboņiem dārdēdama pieripoja pie lieveņa. Petruška, samirkšķinādamies ar ormani un kaut kādiem dīkdieņiem, palīdzēja kungam iekāpt karietē, tikko valdīdams muļķīgus smieklus, svešādā balsī uzsauca: «Aiziet!» — uzlēca uz pakaļējā kāpšļa, un kariete rībēdama un grabēdama, šķindēdama un tarkšķēdama aizlaida uz Ņevas prospektu. Tiklīdz zilā ekipāža bija izbraukusi pa vārtiem, Goļadkina kungs stingri saberzēja rokas un sāka smieties klusus, nedzirdamus smieklus kā jautra rakstura cilvēks, kam izdevies varens joks un kas pats par šo joku nevar vien beigt priecāties. Taču tūlīt pēc jautrības lēkmes smieklus Goļadkina kunga sejā nomainīja savāda rūpju izteiksme. Lai gan laiks bija drēgns un apmācies, viņš nolaida abus karietes logus un sāka pa labi un pa kreisi uzmanīgi vērot gājējus, tūlīt sataisīdams nopietnu un cienīgu seju, tiklīdz pamanīja, ka uz viņu kāds skatās. Nogriežoties no Ļiteinajas ielas uz Ņevas prospektu, viņš sarāvās no kādas visai nepatīkamas sajūtas un, saviebies kā nabadziņš, kam nejauši uzmīts uz varžacīm, steidzīgi, pat ar bailēm iespiedās ekipāžas vistumšākajā kaktiņā. Viņš to darīja tāpēc, ka bija sastapis divus darbabiedrus, divus jaunus ierēdņus no tās iestādes, kur strādāja pats. Bet arī ierēdņi, kā Goļadkina kungam likās, savukārt bija stipri pārsteigti, šādos apstākļos sastapdami savu darbabiedru; viens no viņiem pat parādīja uz Goļadkina kungu ar pirkstu. Gol.idkina kungam vēl šķita, ka otrs skaļi sauc viņa vārdu, k.is, protams, uz ielas bija ļoti nepieklājīgi. Mūsu varonis ierāvās kaktā un nelikās ne zinis. «Tādi kā puikas!» viņš saka prātot. «Nu, kas tad te dīvains? Cilvēks ekipāžā; (ilvēkam vajag braukt ar ekipāžu, un viņš arī paņēmis ekipāžu. Sprukstiņi tādi! Es viņus pazīstu — tīrie puikas, kurus vēl vajadzētu nopērt. Saņēmuši algu, viņi domā tikai par to, kā saspēlēt «rakstu vai ērgli» un kur varētu pavazāties, — vienīgi tas viņiem prātā. Tādiem vajadzētu kaut ko pateikt skaidri un gaiši…» Goļadkina kungs nepabeidza un sastinga. Viņam labi pazīstams ņiprs Kazaņas zirdziņu pāris, iejūgts švītīgā droškā, strauji apdzina viņa ekipāžu no labās puses. Droškā sēdošais kungs, nejauši ieraudzījis Goļadkina kungu, kas diezgan neuzmanīgi bija pabāzis galvu pa karietes logu, arī, redzams, bija ļoti pārsteigts par tik negaidītu sastapšanos un, paliecies cik vien iespējams uz priekšu, ar vislielāko ziņkāri un interesi mēģināja ieskatīties tajā karietes kaktā, kur mūsu varonis bija pasteidzies paslēpties. Droškā sēdošais kungs bija Andrejs Filipovičs, nodaļas vadītājs tajā iestādē, kur Goļadkina kungs bija galda priekšnieka palīgs. Goļadkina kungs, redzēdams, ka Andrejs Filipovičs viņu nepārprotami pazinis un skatās, acis iepletis, un ka paslēpties nekādi nav iespējams, nosarka līdz ausu galiem. «Sveicināt vai nesveicināt? Izrādīt, ka esmu redzējis, vai ne? Atzīties vai ne?» mūsu varonis neaprakstāmā mulsumā domāja. «Vai arī izlikties, ka es neesmu es, bet ka tas ir kāds cits, man pārsteidzoši līdzīgs, un izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis? Protams, tas neesmu es, neesmu es, un viss!» Goļadkina kungs runāja, noņemdams cepuri Andreja Filipoviča priekšā un acu no viņa nenovērsdams. «Es, es neko,» viņš ar pūlēm izdvesa, «es pavisam neko, tas nemaz neesmu es, Andrej Filipovič, tas nepavisam neesmu es, neesmu es, un viss.» Drīz tomēr droška pabrauca karietei garām, un priekšniecības skatienu magnētisms beidzās. Goļadkina kungs tomēr vēl joprojām sarka, smaidīja, kaut ko murmināja pie sevis. «Muļķis es biju, ka nedevos pazīstams,» viņš beidzot nodomāja, «vajadzēja tikai rīkoties drosmīgi un atklāti, ar zināmu cēlumu: sak, tā un tā, Andrej Filipovič, arī es esmu ielūgts mielastā, un viss!» Tad, pēkšņi atcerējies, ka ir iekritis, mūsu varonis pietvīka sarkans, sarauca uzacis un uzmeta briesmīgi izaicinošu skatienu karietes priekšējam kaktam, skatienu, kam vajadzēja uz vietas satriekt pīšļos visus viņa ienaidniekus. Beidzot, pēkšņi paklausīdams tādai kā iedvesmai, viņš parāva auklu, kas bija piesieta pie kučiera elkoņa, apturēja karieti un pavēlēja braukt atpakaļ, uz Ļiteinajas ielu. Iemesls bija tas, ka Goļadkina kungam nekavējoties ievajadzējās — droši vien sava paša miera labad — pateikt kaut ko visai interesantu savam ārstam Krestjanam Ivanovičam. Un, lai gan Krestjanu Ivanoviču viņš pazina kopš visai neilga laika, proti, bija to apmeklējis tikai vienu vienīgu reizi pagājušajā nedēļā sakarā ar kādu vajadzību, taču ārsts, kā mēdz teikt, ir tikpat kā garīdznieks, — slēpties būtu muļķīgi, bet pazīt pacientu ir ārsta pienākums. «Tomēr diez vai būs pareizi,» mūsu varonis joprojām domāja, kāpdams ārā no karietes pie kāda Ļiteinajas ielas piecstāvu nama parādei durvīm, pie kurām bija licis apturēt savu ekipāžu, «diez vai būs pareizi? Vai būs pieklājīgi? Vai neieradīšos nelaikā? Bet kas gan par to,» viņš turpināja, kāpdams augšup pa kāpnēm, atvilkdams elpu un cenzdamies nomierināt strauji pukstošo sirdi, kas bija ieņēmusies paradumu strauji pukstēt visās svešās kāpņu telpās, «kas par to? Es taču nāku savās darīšanās, un tas nav nekas peļams … Slēpties būtu muļķīgi. Tā arī izlikšos, ka es jau neko, ka es tikai tāpat vien, garām braucot. Viņš tad redzēs, ka tā tam arī jābūt.»

Tā prātodams, Goļadkina kungs uzkāpa līdz otrajam stāvam un apstājās pie piektā dzīvokļa, kur pie durvīm bija piestiprināta skaista vara plāksnīte ar uzrakstu:

KRESTJANS IVANOVIČS RŪTENŠPICS, medicīnas un hirurģijas doktors

Apstājies mūsu varonis pasteidzās piešķirt sejai pieklājīgu, vaļīgu, zināmā mērā laipnu izteiksmi un dzīrās paraut zvaniņa auklu. Sagatavojies to darīt, viņš tūlīt un diezgan prātīgi apsvēra, ka varbūt labāk būtu rīt un ka pašreiz nekādas lielās vajadzības nav. Bet, tā kā Goļadkina kungs pēkšņi izdzirda uz kāpnēm kāda nācēja soļus, tad piepeši pārlēma un — kad jau, tad jau — ļoti noteikti piezvanīja pie Krestjana Ivanoviča durvīm.

II nodaļa

Medicīnas un hirurģijas doktors Krestjans Ivanovičs Kūtenšpics — ļoti veselīgs, taču jau pavecs vīrs ar biezam, sirmojošām uzacīm un vaigubārdu, izteiksmīgu, kvēlojošu skatienu, ar kuru vien viņš, acīm redzot, aizdzina visas slimības, un, visbeidzot, greznojies ar nozīmīgu ordeni pie krūtīm, — torīt sēdēja savā kabinetā ērtā atzveltnī, dzēra kafiju, ko viņam pašrocīgi bija ienesusi viņa dakteriene, smēķēja cigāru un palaikam rakstīja pacientiem receptes. Kā beidzamajam parakstījis zāles kādam ar hemoroīdiem slimojošam večukam un izvadījis slimnieku pa sāndurvīm ārā, Krestjans Ivanovičs atsēdās, gaidīdams nākamo apmeklētāju. Ienāca Goļadkina kungs.

Acīm redzot, Krestjans Ivanovičs nepavisam nebija gaidījis, ne pat vēlējies redzēt savā priekšā Goļadkina kungu, jo viņš uz brīdi apmulsa un neviļus viņa sejā parādījās tāda kā dīvaina, var pat teikt, neapmierināta izteiksme. Tā kā Goļadkina kungs savukārt gandrīz vienmēr nevietā apjuka un mulsa tajos brīžos, kad gadījās kādu abordēt1 personīgās darīšanās, viņš arī šoreiz, nesagatavojis pirmo teikumu, kas šādos gadījumos viņam bija īsts piedauzības akmens, pagalam apmulsa, kaut ko nomurmināja — laikam gan atvainošanos — un, nezinādams, ko darīt tālāk, paņēma krēslu un apsēdās. Bet, atģidies, ka apsēdies neaicināts, tūlīt sajuta, ka rīkojies nepieklājīgi, steidzās izlabot savu pārkāpumu pret labākās sabiedrības pieklājības normām un labo toni un nekavējoties piecēlās no vietas, kur bija atsēdies bez aicinājuma. Tad, attapies un neskaidri nojautis, ka izdarījis divas muļķības reizē, nekavējoties izšķīrās par trešo, proti, pamēģināja atvainoties, smaidīdams kaut ko nomurmināja, nosarka, samulsa, izteiksmīgi apklusa un beidzot apsēdās galīgi un vairs nepiecēlās, bet tikai tāpat vien — katram gadījumam nodrošinājās ar to pašu izaicinošo skatienu, kuram piemita neparasts spēks pārvērst pelnos un satriekt pīšļos visus Goļadkina kunga ienaidniekus. Turklāt šis skatiens pilnīgi izpauda Goļadkina kunga neatkarību, proti, skaidri liecināja, ka Goļadkina kungam nekas nav padomā, ka viņš ir gluži patstāvīgs — tāpat kā visi — un ka viņš nekādā ziņā nav ieinteresēta

Abordēt (franciski abo/derļ — uzrunāt.

persona. Krestjans Ivanovičs nokāsējās, nokrekšķinājās, acīm redzot, lai izrādītu savu atzinību un piekrišanu apmeklētāja rīcībai, un pievērsa jautājošu inspektora skatienu Goļadkina kungam.

—     Es, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs smaidīdams iesāka, — atnācu jūs traucēt otrreiz un tagad otrreiz iedrošinos lūgt jūsu pretimnākšanu… — Goļadkina kungam, acīm redzot, bija grūti atrast vārdus.

—      Hm … jā, — Krestjans Ivanovičs noteica, izpūzdams no mutes dūmu strūklu un likdams cigāru uz galda, — bet jums vajag ievērot priekšrakstus; es taču jums paskaidroju, ka jūsu ārstēšanās pamatā jābūt dzīves veida pārmaiņai… Nu, piemēram, izpriecas; jums jāapmeklē draugi un paziņas, nevajag būt arī pudeles ienaidniekam; allažiņ jāuzturas jautrā sabiedrībā.

Goļadkina kungs, joprojām smaidīdams, pasteidzās aizrādīt: viņam liekoties, ka viņš ir tāds pats kā visi, ka viņam esot savs dzīvoklis, ka viņš izklaidējoties tāpat kā visi… ka viņš, protams, varot apmeklēt teātri, jo ari viņam, tāpat kā visiem, līdzekļi esot, ka pa dienu viņš esot darbā, bet vakaros mājās, ka viņš nepavisam nevarot sūdzēties; starp citu, tūdaļ vēl piebilda, ka viņš, kā pašam liekoties, neesot sliktāks par citiem, ka dzīvojot mājās, savā dzīvoklī, un beidzot — ka viņam esot Petruška. To pateicis, Goļadkina kungs sastomījās.

—      Hm, nē, tas nav vēlamais dzīves veids, un es jums gribēju jautāt pavisam ko citu. Es vispār interesējos, vai jūs labprāt uzkavējaties jautrā sabiedrībā, vai jautri pavadāt laiku … Nu, vai jūs tagad turpināt melanholisku vai jautru dzīves veidu?

—     Es, Krestjan Ivanovič …

—      Hm … es saku, — doktors pārtrauca, — ka jums radikāli jāpārveido visa sava dzīve un zināmā mērā jālauž savs raksturs. (Krestjans Ivanovičs stipri uzsvēra vārdu «jālauž» un uz brīdi apklusa ar visai nozīmīgu sejas izteiksmi.) Nevairīties no jautras dzīves; apmeklēt izrādes un klubu un nekādā ziņā nebūt pudeles ienaidniekam. Nav labi sēdēt mājās… jūs nekādā ziņā nedrīkstat sēdēt mājās.

—      Man, Krestjan Ivanovič, patīk klusums, — noteica Goļadkina kungs, uzmezdams nozīmīgu skatienu Krestjaņam Ivanovičam un, acīm redzot, meklēdams vārdus, lai skaidrāk izteiktu savu domu, — dzīvoklī esmu tikai es un

I'elruška… gribēju sacīt: mans sulainis, Krestjan Ivanovič. Gribu teikt, Krestjan Ivanovič, ka eju savu ceļu, īpašu ceļu, Krestjan Ivanovič. Es esmu pats par sevi un, ka man liekas, ne no viena neesmu atkarīgs. Es, Krestjan Ivanovič, izeju arī pastaigāties.

—     Kā? … Jā! Nu, pašreiz pastaigāties nemaz nav patīkami; klimats ļoti nelādzīgs.

—     Jā, Krestjan Ivanovič. Es, Krestjan Ivanovič, gan esmu rāms cilvēks, kā man laikam bija jau gods jums paskaidrot, taču mans ceļš iet atsevišķi, Krestjan Ivanovič. Dzīves ceļš ir plats… Es gribu … es gribu, Krestjan Ivanovič, ar to teikt… Atvainojiet mani, Krestjan Ivanovič, es neprotu skaisti runāt…

—     Hm … jūs sakāt…

—     Saku, lai jūs mani atvainotu, Krestjan Ivanovič, ka es, kā man liekas, neprotu skaisti runāt, — Goļadkina kungs noteica pusaizvainotā balsī, mazliet apjukdams un nevarēdams atrast vārdus. — Šai ziņā es, Krestjan Ivanovič, neesmu tāds kā citi, — viņš piebilda ar tādu kā īpašu smaidu, — un daudz runāt neprotu; piešķirt vārdiem skaistumu neesmu mācījies. Toties es, Krestjan Ivanovič, rīkojos, toties es rīkojos, Krestjan Ivanovič!

—     Hm … Kā tad jūs … rīkojaties? — Krestjans Ivanovičs atsaucās. Tad uz brīdi iestājās klusums. Doktors tā kā savādi un neuzticīgi paskatījās uz Goļadkina kungu. Arī Goļadkina kungs savukārt diezgan neuzticīgi pašķielēja uz doktoru.

—      Es, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs turpināja joprojām tādā pašā tonī, būdams mazliet sadusmots un samulsis par Krestjana Ivanoviča ārkārtīgo neatlaidību, — man, Krestjan Ivanovič, patīk miers, nevis labākās sabiedrības troksnis. Tur pie viņiem, es saku, augstākajā sabiedrībā, Krestjan Ivanovič, vajag prast ar zābakiem spodrināt parketu (un Goļadkina kungs mazliet pašvīkāja ar kāju pa grīdu) … tur to prasa, arī kalambūrus prasa… vajag mācēt pateikt sasmaržotus komplimentus … to tur prasa. Bet es to neesmu mācījies, Krestjan Ivanovič, — visas šīs izsmalcinātības neesmu mācījies; nav bijis laika. Esmu vienkāršs cilvēks, nemākslots, un ārējā spožuma manī nav. Šai ziņā es, Krestjan Ivanovič, nolieku ieročus; es tos nolieku, šai ziņā runājot. — To visu Goļadkina kungs pateica, protams, tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka mūsu varonis nepavisam nenožēlo to, ka šai ziņā noliek ieročus un ka izsmalcinātības nav mācījies, bet — pat gluži otrādi — lepojas ar to. Krestjans Ivanovičs, viņā klausīdamies, skatījās grīdā ar visai nepatīkamu grimasi un it kā jau iepriekš kaut ko nojauta. Goļadkina kunga tirādei sekoja diezgan ilgs un zīmīgs klusums.

—     Jūs, liekas, mazliet novirzījāties no temata, — Krestjans Ivanovičs beidzot pusbalsī noteica, — es, atzīstos, nevarēju jūs pilnīgi saprast.

—      Es neprotu skaisti runāt, Krestjan Ivanovič; man jau bija gods ziņot jums, Krestjan Ivanovič, ka neprotu skaisti runāt, — Goļadkina kungs sacīja šoreiz asā un noteiktā tonī.

—     Hm …

—      Krestjan Ivanovič! — Goļadkina kungs atkal iesāka klusā, bet zīmīgā, pa daļai svinīgā balsī, pēc katra teikuma apstādamies. — Krestjan Ivanovič, ienācis šeit, es sāku ar atvainošanos. Tagad atkārtošu teikto un atkal lūgšu jūs brīdi uzklausīt mani. Man, Krestjan Ivanovič, no jums nekas nav slēpjams. Es esmu neievērojams cilvēks, jūs pats to zināt; bet, par laimi, nenožēloju to, ka esmu neievērojams cilvēks. Gluži otrādi, Krestjan Ivanovič, un, runājot pilnīgi atklāti, es pat lepojos ar to, ka esmu nevis ievērojams, bet neievērojams cilvēks. Neesmu intrigants — un arī ar to lepojos. Rīkojos nevis slepeni, bet atklāti, bez viltus, kaut gan savukārt varētu, ļoti varētu kaitēt un pat zinu, kam un kā varētu kaitēt, Krestjan Ivanovič, bet nevēlos sevi aptraipīt un šai ziņā mazgāju rokas nevainībā. Šai ziņā, saku, es tās mazgāju nevainībā, Krestjan Ivanovič! — Goļadkina kungs uz brīdi izteiksmīgi apklusa; viņš bija runājis ar lēnīgu pacilātību.

—      Es eju, Krestjan Ivanovič, — mūsu varonis turpināja, — taisni, atklāti un bez aplinkiem, tāpēc ka es tos nicinu un atļauju tā rīkoties citiem. Necenšos pazemot tos, kas varbūt ir pārāki par mani un jums . .. proti, gribēju teikt par mani un viņiem, Krestjan Ivanovič, negribēju teikt par jums. Man netīk runāt pusvārdos; neciešu nožēlojamas divdomības; man derdzas apmelojumi un tenkas. Masku uzlieku tikai masku ballē, bet nestaigāju ar to ļaudīs katru dienu. Gribētu tikai jautāt jums, Krestjan Ivanovič, kā jūs atriebtos savam ienaidniekam, savam ļaunākajam ienaidniekam — tam, kuru jūs par tādu uzskatītu? — Goļadkina kungs nobeidza, uzmezdams Krēsli anam Ivanovičam izaicinošu skatienu.

Lai gan Goļadkina kungs to visu pateica sevišķi noteikti, skaidri, pārliecināti, apsvērdams vārdus un cenzdamies panākt vislielāko efektu, tomēr viņš tagad ar bažām, ar lielām bažām, ar ārkārtīgām bažām raudzījās uz Krestjanu Ivanoviču. Tagad viņš uzmanīgi skatījās platām acīm un bikli, ar nīgru, skumīgu nepacietību gaidīja Krestjana Ivanoviča atbildi. Bet Goļadkina kungam par izbrīnu un pilnīgu pārsteigumu Krestjans Ivanovičs kaut ko pie sevis nomurmināja; tad piebīdīja atzveltni tuvāk galdam un diezgan sausi, tomēr pieklājīgi pateica kaut ko apmēram tādu — ka viņam laiks ir dārgs, ka viņš lāgā nesaprot, bet ka viņš tomēr, ja vien varētu, ir ar mieru pakalpot, cik tas viņa spēkos, taču par visu pārējo, kas uz viņu neattiecas, viņš nerunās. Tad paņēma spalvu, piebīdīja tuvāk papīru, noplēsa no tā ārsta receptes lieluma sloksnīti un pateica, ka tūliņ izrakstīšot to, kas vajadzīgs.

— Nē-e, nav vajadzīgs, Krestjan Ivanovič, nē-e, tas nepavisam nav vajadzīgs! — Goļadkina kungs noteica, pieceldamies no krēsla un satverdams Krestjanu Ivanoviču aiz labās rokas. — Tas, Krestjan Ivanovič, šoreiz nepavisam nav vajadzīgs …

Pa to laiku, kamēr Goļadkina kungs runāja, ar viņu nolika dīvaina pārmaiņa. Pelēkās acis savādi iemirdzējās, lūpas sāka trīcēt, visi sejas muskuļi, visi vaibsti raustīties, drebēt. Viņš pats trīcēja pie visas miesas. Izdarījis pirmo kustību un apturējis Krestjana Ivanoviča roku, Goļadkina kungs tagad stāvēja nekustīgi, it kā pats sev neticēdams un gaidīdams iedvesmu turpmākai rīcībai.

Tad norisinājās diezgan dīvaina aina.

Mazliet pārsteigtais Krestjans Ivanovičs uz brīdi it kā pielipa pie sava atzveltņa un platām acīm apmulsis skatījās uz Goļadkina kungu, kurš savukārt tāpat raudzījās uz viņu. Beidzot Krestjans Ivanovičs piecēlās, mazliet pieturēdamies pie Goļadkina kunga vicmundiera atloka. Dažas sekundes abi tā stāvēja nekustīgi, nenovērsdami acu viens no otra. Bet tad ļoti dīvainā kārtā ar Goļadkina kungu notika pavisam kas cits. Viņa lūpas sāka trīcēt, zods raustīties, un mūsu varonis gluži negaidot sāka raudāt. Elsodams, ar galvu mādams un ar labo roku sev pie krūtīm sizdams, bet ar kreiso satverdams Krestjana

Ivanoviča mājas tērpa atloku, viņš kaut ko gribēja teikt un nekavējoties paskaidrot, bet nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot Krestjans Ivanovičs attapās no pārsteiguma.

—      Nu, pietiek, nomierinieties, sēstieties! — viņš beidzot noteica, cenzdamies iesēdināt Goļadkina kungu atzveltnī.

—     Man ir ienaidnieki, Krestjan Ivanovič, man ir ienaidnieki; man ir ļauni ienaidnieki, kas nozvērējušies mani pazudināt… — Goļadkina kungs bažīgi un čukstus atbildēja.

—     Nu, pietiek, pietiek; lai nu paliek ienaidnieki! Ienaidniekus nevajag pieminēt! Tas nepavisam nav vajadzīgs. Sēstieties, sēstieties, — Krestjans Ivanovičs turpināja, galīgi iesēdinādams Goļadkina kungu atzveltnī.

Goļadkina kungs beidzot apsēdās, nenovērsdams acu no Krestjana Ivanoviča. Krestjans Ivanovičs ar ļoti neapmierinātu sejas izteiksmi sāka staigāt no viena kabineta kakta uz otru. Sekoja ilgs klusums.

—     Esmu jums pateicīgs, Krestjan Ivanovič, ļoti pateicīgs un ar visu sirdi jūtu, ko jūs manā labā pašreiz izdarījāt. Līdz kapa malai neaizmirsīšu jūsu laipnību, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs beidzot noteica, ar aizvainotu sejas izteiksmi pieceldamies no atzveltņa.

—      Nu, pietiek, pietiek! Es jums saku, pietiek! — Krestjans Ivanovičs diezgan stingri atbildēja uz Goļadkina kunga vārdu birumu, vēlreiz nosēdinādams viņu atzveltnī.

—     Nu, kas jums uz sirds? Izstāstiet man, kādas nepatikšanas jums tur gadījušās, — Krestjans Ivanovičs turpināja,

—      par kādiem ienaidniekiem jūs runājat? Kas jums īsti uz sirds?

—      Nē, Krestjan Ivanovič, šoreiz labāk atliksim, — Goļadkina kungs atbildēja, acis nodūris, — labāk pagaidām atliksim visu to uz kādu laiku … uz citu reizi, Krestjan Ivanovič, līdz piemērotākam brīdim, kad viss būs noskaidrojies, dažām personām nokritusi maska un šis tas atklājies. Bet tagad — pagaidām, protams, pēc tā, kas ar mums atgadījies… jūs pats piekritīsiet, Krestjan Ivanovič … Atļaujiet novēlēt jums labu rītu, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs sacīja, šoreiz noteikti un pa īstam pieceldamies no vietas un tverdams pēc platmales.

—           Ak tā … kā vēlaties … hm … (Sekoja klusuma luhlia.) Es savukārt, jūs zināt, ko vien varētu… un no Midfl vēlu jums labu.

Es jūs saprotu, Krestjan Ivanovič, saprotu; es jūs tagad pilnīgi saprotu… Katrā ziņā atvainojiet, ka apgrūtina ju jūs, Krestjan Ivanovič.

Hm… Nē, es jums gribēju teikt ko citu. Lai gan, KA vēlaties … Medikamentus joprojām turpiniet…

—           Turpināšu medikamentus, kā jūs sakāt, Krestjan Ivanovič, turpināšu un pirkšu tajā pašā aptiekā… Tanad pat aptiekāram būt, Krestjan Ivanovič, ir jau liels hasniegums…

—     Kā? Kādā nozīmē jūs to domājat?

—           Visparastākajā nozīmē, Krestjan Ivanovič. Gribēju teikt, ka pasaule tagad kļuvusi tāda …

—     Hm …

—           Un ka katrs zeņķis — ne tikai aptiekā — tagad kārtīga cilvēka priekšā ceļ degunu gaisā.

—     Hm … Kā jūs to domājat?

—           Es runāju, Krestjan Ivanovič, par zināmu cilvēku … par mūsu kopējo paziņu, Krestjan Ivanovič, piemēram, kaut vai par Vladimiru Semjonoviču …

—     A! …

—            Jā, Krestjan Ivanovič, un es pazīstu dažus cilvēkus, Krestjan Ivanovič, kuri ne sevišķi ievēro vispārējo uzskatu, ka dažreiz jāsaka arī patiesība.

—     A! … Kā tad tā?

—           Nu tā; tas gan ir cits jautājums; cilvēki dažreiz prot palaist ekstrā numuru.

—     Ko? Ko palaist?

—            Sagādāt negaidītu pārsteigumu, Krestjan Ivanovič. Cilvēki dažreiz prot īstā laikā, piemēram, kādu apsveikt; ir tādi cilvēki, Krestjan Ivanovič.

—     Apsveikt?

—           Jā, apsveikt, Krestjan Ivanovič, kā to šinīs dienās izdarīja viens no maniem labajiem paziņām …

—            Viens no jūsu labajiem paziņām … ko! Kā tad tas notika? — jautāja Krestjans Ivanovičs, uzmanīgi pavērdamies Goļadkina kungā.

—            Jā, viens no maniem tuvākajiem paziņām apsveica ar asesora dienesta pakāpes piešķiršanu kādu citu, arī visai tuvu paziņu, turklāt draugu, kā mēdz teikt, sirdsdraugu. Radās izdevīgs gadījums apsveikt. «No visas sirds,» viņš saka, «priecājos par izdevību apsveikt,

Vladimir Semjonovič, sirsnīgi apsveikt jūs sakarā ar dienesta pakāpes piešķiršanu. Man jo lielāks prieks tāpēc, ka tagad, kā tas visai pasaulei zināms, tikpat kā nav vairs tādu cilvēku, kuriem laimes māte uzsmaida.» — Pēc šiem vārdiem Goļadkina kungs šķelmīgi pamāja ar galvu un, acis piemiedzis, paskatījās uz Krestjanu Ivanoviču …

—     Hm … Tātad pateica …

—     Pateica, Krestjan Ivanovič, pateica un pie tam paskatījās uz Andreju Filipoviču, uz mūsu dārgā drauga Vladimira Semjonoviča tēvoci. Bet kāda man daļa, Krestjan Ivanovič, ka viņš iecelts par asesoru? Kas man par daļu? Un precēties grib, kad vēl, ja būtu atļauts tā teikt, mātes piens uz lūpām nav nožuvis. Taisni tā arī sacīju. Tā, es saku, Vladimir Semjonovič! Nu es esmu visu pateicis; atļaujiet man iet.

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič, atļaujiet man tagad, es saku, iet. Un tad, lai nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu, pēc tam kad biju tik veikli pateicis puisim par laimes mātes smaidu, es, pievērsdamies Klārai Olsufjevnai (tas notika aizvakar pie Olsufija Ivanoviča), — bet viņa nupat bija nodziedājuši jūsmīgu romanci, — saku: «Jums labpatika jūsmīgi nodziedāt romances, tikai klausītāji jūsos neklausījās no tīras sirds.» Un ar to skaidri lieku saprast, Krestjan Ivanovič, skaidri lieku saprast, ka tagad interesējas nevis par dziedātāju pašu, bet pavisam par ko citu …

—     A — nu, un ko tad viņš?

—     Saviebās, kā citronā iekodis, Krestjan Ivanovič, tautas izteicienu lietojot.

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič. Es arī pašam vecajam saku — Olsufij Ivanovič, saku, zinu, par ko es jums esmu pateicību parādā, pilnā mērā novērtēju jūsu labvēlību, ko esat man gandrīz no bērna kājas izrādījis. Tomēr atveriet acis, Olsufij Ivanovič, es saku. Paskatieties. Es pats vienmēr rīkojos godīgi un atklāti, Olsufij Ivanovič.

—     A, ak tā!

—     Jā, Krestjan Ivanovič. Tā es teicu …

—     Un ko viņš?

—     Ko nu viņš, Krestjan Ivanovič! Vervelē — gan par šo, gan par to, arī es tevi pazīstu, un viņa ekselence esot cilvēks, kas citiem dara labu, un tā' tālāk, un tik lej …

Ko lai dara? Aiz vecuma, kā mēdz teikt, krietni vien sagraibējis.

A, tad tagad tā!

Jā, Krestjan Ivanovič. Un mēs visi domājam tāpat, Kn nu tur vairs! Večuks! Ar vienu kāju jau kapā, tikko

i u velk, kā mēdz teikt, bet, tiklīdz tiek palaista kāda babu tenka, viņš klausās, muti iepletis; bez viņa ne Kust …

—     Tenku, jūs sakāt?

Jā, Krestjan Ivanovič, viņi savārstīja tenku. Tur bija iejaukts arī mūsu lācis un viņa brāļadēls, mūsu dārgais draugs; sapinās ar vecenēm, protams, un savārstīja icnku. Un ko jūs domājat? Ko viņi izgudroja, lai nogalinātu cilvēku?

—     Lai nogalinātu cilvēku?

—           Jā, Krestjan Ivanovič, lai nogalinātu cilvēku, morālā ziņā nogalinātu cilvēku. Viņi palaida … es joprojām runāju par savu tuvo paziņu . ..

Krestjans Ivanovičs pamāja ar galvu.

—           Viņi palaida par viņu baumu. Es jums atzīšos, man pat kauns runāt, Krestjan Ivanovič …

—     Hm …

—            Viņi palaida baumu, ka viņš jau esot devis parakstu par to, ka precēsies, ka viņš jau esot līgavainis kādai citai… Un ko jūs domājat, Krestjan Ivanovič, kam?

—     Tiešām?

—           Edienveikala īpašniecei, kādai piedauzīgai vācietei, pie kuras viņš ēd pusdienas; nevis samaksā parādu, bet piedāvā viņai roku.

—     To viņi saka?

—            Varat man ticēt, Krestjan Ivanovič. Vāciete, nekrietnā, riebīgā, nekaunīgā vāciete Karolīna Ivanovna, ja jums zināms…

—     Atzīstos, ka no savas puses …

—            Es jūs saprotu, Krestjan Ivanovič, saprotu, un arī es no savas puses to izjūtu …

—     Sakiet man, lūdzu, — kur jūs tagad dzīvojat?

—      Kur es tagad dzīvoju, Krestjan Ivanovič?

—     Jā … es gribu … agrāk jūs laikam dzīvojāt…

—            Dzīvoju, Krestjan Ivanovič, dzīvoju, dzīvoju arī agrāk. Kā lai nedzīvotu! — Goļadkina kungs atbildēja, pavadīdams savus vārdus ar smiekliņiem un ar šādu atbildi mazliet samulsinādams Krestjanu Ivanoviču.

—     Nē, jūs mani pārpratāt., es gribēju no savas puses …

—     Es arī gribēju, Krestjan Ivanovič, no savas puses, es arī gribēju, — Goļadkina kungs smiedamies turpināja. — Taču es, Krestjan Ivanovič, pārāk ilgi esmu pie jums aizsēdējies. Jūs, es ceru, atļausiet man tagad… novēlēt jums labu rītu …

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič, es jūs saprotu, es jūs tagad pilnīgi saprotu, — mūsu varonis sacīja, mazliet klīrēdamies Krestjana Ivanoviča priekšā. — Tātad atļausiet novēlēt jums labu rītu …

Pēc tam mūsu varonis sasita papēžus un izgāja no istabas, atstādams Krestjanu Ivanoviču lielā izbrīnā. Kāpdams lejup pa ārsta kāpnēm, Goļadkina kungs smaidīja un priecīgi berzēja rokas. Uz lieveņa, ieelpodams svaigu gaisu un juzdamies brīvībā, viņš tiešām bija pat gatavs atzīt sevi par laimīgāko cilvēku pasaulē un doties tieši uz departamentu — kad pie parādes durvīm pēkšņi iedārdējās viņa kariete; viņš paskatījās un visu atcerējās. Petruška jau vēra vaļā durtiņas. Savāda un ārkārtīgi nepatīkama sajūta pārņēma Goļadkina kungu. Viņš uz mirkli tā kā nosarka. Kaut kas viņam iedūra sirdī. Goļadkina kungs jau pacēla kāju, lai liktu to uz karietes kāpšļa, kad pēkšņi apgriezās un paskatījās uz Krestjana Ivanoviča logiem. Kā tad! Krestjans Ivanovičs stāvēja pie loga, ar labo roku glaudīja vaigubārdu un diezgan ziņkārīgi noraudzījās uz mūsu varoni.

«Tas dakteris ir muļķis,» Goļadkina kungs nodomāja, kāpdams karietē, «liels muļķis. Var jau būt, ka viņš labi ārstē savus slimniekus, tomēr … dumjš kā zābaks.» Goļadkina kungs apsēdās. Petruška uzkliedza: «Aiziet!» — un kariete sāka atkal ripot uz Ņevas prospektu.

III nodaĻa

Viss šis rīts Goļadkina kungam pagāja vienās vienīgās rūpēs. Ticis uz Ņevas prospekta, mūsu varonis pavēlēja apstāties pie Gostinijdvora. Izlēcis no ekipāžas, viņš Petruškas pavadībā aizsteidzās zem arkādes un iegāja zelta un sudraba izstrādājumu veikalā. Jau pēc Goļadkina kunga izskata vien varēja manīt, ka viņam rūpju pilna galva un briesmīgi daudz darīšanu. Sarunājis veselu pusdienu un tējas servīzi par vairāk nekā tūkstoš piecsimt rubļiem asignācijās un izraudzījies par tādu pašu summu neparasta izskata cigāru etviju un pilnu komplektu sudi.iba bārdas skujamo piederumu, visbeidzot apjautājies vel par šādu tādu savā ziņā derīgu un patīkamu priekšmetu cenu, Goļadkina kungs beidzot apsolīja jau rīt katrā ziņā iegriezties vai pat jau šodien atsūtīt pēc sarunātajam mantām, pierakstīja veikala numuru un, uzmanīgi uzklausījis tirgotāju, kas vēlējās saņemt rokasnaudu, apsolīja savā laikā iemaksāt arī rokasnaudu. Pēc tam steidzīgi atvadījās no pārsteigtā tirgotāja un, veselas pārdevēju plejādes uzrunāts, gāja gar veikalu skatlogiem, ik brīdi lūkodamies atpakaļ uz Petrušku un uzmanīgi meklēdams kādu jaunu veikalu. Garām ejot, iegriezās maiņas veikaliņā un samainīja visas savas lielās naudas zīmes mazākās, un, kaut gan maiņas operācijā zaudēja, toties samainīja, un kabatas portfelis kļuva stipri biezāks, kas, acīm redzot, sagādāja viņam lielu prieku. Beidzot apstājās dāmu drānu veikalā. Atkal sarunājis preces par krietnu summu, Goļadkina kungs arī šeit apsolīja tirgotājam katrā ziņā iegriezties, pierakstīja veikala numuru un uz jautājumiem par rokasnaudu atkal atkārtoja, ka savā laikā būšot arī rokasnauda. Tad iegriezās vēl dažos veikalos; visos viņš līga par cenu, apjautājās, cik maksā dažādas preces, dažreiz ilgi strīdējās ar tirgotājiem, gāja ārā no veikala un reizes trīs nāca atpakaļ, īsi sakot — attīstīja neparasti rosīgu darbību. No Gostinijdvora mūsu varonis tūliņ devās uz kādu pazīstamu mēbeļu veikalu, kur sarunāja mēbeles sešām istabām, ar patiku apbrīnoja kādu modernu un ļoti komplicēti darinātu dāmu tualetes galdiņu, jaunāko modes kliedzienu, un, pārliecinājis tirgotāju, ka katrā ziņā atsūtīs precēm pakaļ, izgāja no veikala, kā parasti apsolīdams rokasnaudu, pēc tam aizbrauca vēl kaut kur un sarunāja vēl šo to. īsi sakot, rosījās bez gala. Beidzot tas viss laikam sāka apnikt pašam Goļadkina kungam. Tad — un dievs vien zina kāpēc — viņu ne no šā, ne no tā sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Tagad viņš neparko nebūtu bijis ar mieru sastapt, piemēram, Andreju Filipoviču vai arī Krestjanu Ivanoviču. Beidzot pilsētas pulkstenis nosita trīs pēc pusdienas. Kad Goļadkina kungs bija galīgi iekāpis karietē, izrādījās, ka no visiem šārīta pirkumiem īstenībā bija iegādāts tikai cimdu pāris un smaržu pudelīte par pusotru rubli asignācijās. Tā kā Goļadkina kungam vēl bija diezgan daudz laika, viņš pavēlēja kučierim pieturēt Ņevas prospektā pie kāda pazīstama restorāna, par kuru līdz tam bija tikai dzirdējis runājam, izkāpa no karietes un steidzās iekšā ieēst, atpūsties un kādu laiku nogaidīt.

Ieēdis tā, kā mēdz ēst cilvēks, kam perspektīvā ir bagātīgs mielasts, proti, uz ātru roku kaut ko iekodis, lai apmierinātu pirmo izsalkumu, un izdzēris glāzīti šņabja, Goļadkina kungs iesēdās atzveltnī un, kautrīgi paskatījies visapkārt, mierīgi sāka lasīt kādu plānu nacionālu avīzīti. Izlasījis pāris rindiņu, piecēlās, paskatījās spogulī, sakārtojās un pieglauda matus, tad piegāja pie loga un paraudzījās, vai viņa kariete gaida . .. pēc tam atkal apsēdās un paņēma laikrakstu. Bij manāms, ka mūsu varonis ir ļoti satraukts. Paskatījies pulkstenī un ieraudzījis, ka ir vēl tikai ceturksnis uz četriem, tātad atliek krietni, ko gaidīt, un līdz ar to nospriedis, ka tāpat sēdēt ir nepieklājīgi, Goļadkina kungs pasūtīja šokolādi, pēc kuras gan pašreiz lielu kāri nejuta. Izdzēris šokolādi un ievērojis, ka laiks nedaudz pavirzījies uz priekšu, viņš izgāja samaksāt rēķinu. Pēkšņi kāds uzsita viņam uz pleca.

Goļadkina kungs apgriezās un ieraudzīja savā priekšā divus darbabiedrus — tos pašus, ar kuriem šorīt bija sastapies Ļiteinajas ielā, — kā pēc gadiem, tā pēc dienesta pakāpes vēl pavisam jaunus puišus. Mūsu varoņa attiecības ar viņiem bija nenoteiktas, ne draudzīgas, ne klaji naidīgas. Protams, abas puses ievēroja pieklājību; turpretī ciešāka tuvināšanās nenotika un arī nevarēja notikt. Pašreizējā sastapšanās Goļadkina kungam bija ārkārtīgi nepatīkama. Viņš mazliet saviebās un uz brīdi apjuka.

—     Jakov Petrovič, Jakov Petrovič! — abi reģistratori sāka tarkšķēt. — Jūs šeit? Kādā …

—      A, tie esat jūs, kungi! — Goļadkina kungs steidzīgi pārtrauca, mazliet mulsdams un juzdamies neērti aiz ierēdņu izbrīna un reizē viņu familiārās izturēšanās, taču pret savu gribu tēlodams omulīgu un brašu kolēģi. — Dezertējāt, kungi, he, he, he! — Pēc tam, lai nezaudētu pašcieņu un izrādītu labvēlību kancelejas jauniešiem, pret kuriem vienmēr bija izturējies, ievērojot pienācīgas robežas, viņš pamēģināja vienam no jaunekļiem uzsist uz pleca, taču šoreiz tuvības apliecinājums Goļadkina kungam neizdevās un iznāca nevis pieklājīgi familiārs žests, bet pavisam kas cits.

—     Kā tad ir, vai mūsu lācis sēž?

—     Kas, Jakov Petrovič?

—     Nu, tak jau lācis, it kā jūs nu nezinātu, ko sauc par luci… — Goļadkina kungs iesmējās un pagriezās pret viesmīli, lai saņemtu atlikumu. — Es runāju par Andreju l; ilipoviču, kungi, — viņš turpināja, norēķinādamies ar viesmīli un šoreiz ar visai nopietnu sejas izteiksmi pievērsdamies ierēdņiem. Abi reģistratori nozīmīgi samirkšķinājās.

—     Vēl sēž un par jums apjautājās, Jakov Petrovič, — viens no viņiem atbildēja.

—     Ak sēž, ko! Nu tad lai sēž vien, kungi. Un par mani apjautājās, ko?

—     Apjautājās, Jakov Petrovič, bet kur jūs tāds iesmaržojies, sapomādējies, īsts frants?

—      Nu tā, kungi, tā! Lai paliek… — Goļadkina kungs atbildēja, skatīdamies sāņus un saspringti smaidīdams. Redzēdami, ka Goļadkina kungs smaida, ierēdņi sāka skaļi smieties. Goļadkina kungs mazliet sabozās.

—      Es jums teikšu, kungi, pa draugam, — mūsu varonis, brīdi klusējis, sacīja, it kā (lai tad arī notiek) nolēmis ierēdņiem kaut ko atklāt, — jūs, kungi, visi mani pazīstat, bet līdz šim pazināt tikai no vienas puses. Šoreiz vainot nevienu nevar, un es atzīstos, ka pa daļai pats biju vainīgs.

Goļadkina kungs saknieba lūpas un nozīmīgi paskatījās uz ierēdņiem. Ierēdņi atkal samirkšķinājās.

—      Līdz šim, kungi, jūs mani nepazināt. Izskaidroties tagad un šeit būtu tā kā mazliet nelaikā un nevietā. Pateikšu jums šo to tikai starp citu. Ir cilvēki, kungi, kuri necieš aplinkus un uzliek maskas tikai masku ballē. Ir cilvēki, kas neuzskata par savu tiešo uzdevumu veikli prast ar zābakiem spodrināt parketu. Ir arī tādi cilvēki, kungi, kas neteiks, ka viņi ir laimīgi un dzīvo pilnvērtīgu dzīvi, kad viņiem, piemēram, kājās labi pašūtas bikses. Un, beidzot, ir cilvēki, kuriem nepatīk velti lēkāt un šaudīties, glaimot un pielīst, bet galvenais, kungi, — bāzt savu degunu tur, kur nevajag … Es, kungi, esmu pateicis gandrīz visu; atļaujiet man tagad iet…

Goļadkina kungs apklusa. Tā kā reģistratoru kungi tagad bija pilnīgi apmierināti, tad abi sāka visai nepieklājīgi smieties, vēderus turēdami. Goļadkina kungs iesvilās dusmās.

—     Smej ieties, kungi, smej ieties vien! Dzīvosiet — redzēsiet, — viņš noteica ar aizvainotu pašcieņu, ņemdams platmali un virzīdamies uz durvīm.

—      Bet es pateikšu vēl ko vairāk, kungi, — viņš piebilda, pēdējo reizi uzrunādams reģistratoru kungus, — pateikšu vēl ko vairāk — mēs ar jums te esam vieni paši. Mani principi ir šādi: ja neizdodas — valdos, izdodas — turos un nekādā ziņā neroku nevienam bedri. Neesmu intrigants — un ar to lepojos. Par diplomātu es nederētu. Vēl mēdz teikt, kungi, ka putns pats skrienot medniekam virsū. Taisnība, esmu gatavs tam piekrist; bet kurš šoreiz ir mednieks un kurš putns? Tas vēl ir jautājums, kungi!

Goļadkina kungs izteiksmīgi apklusa ar visnozīmīgāko sejas izteiksmi, proti, sacēlis uzacis un cieši jo cieši sakniebis lūpas, atvadījās no ierēdņu kungiem un izgāja ārā, atstādams viņus galīgi pārsteigtus.

—     Uz kurieni pavēlēsiet? — diezgan skarbi noprasīja Petruška, kuram jau, acīm redzot, bija apnicis kvernēt aukstumā. — Uz kurieni pavēlēsiet? — viņš noprasīja Goļadkina kungam, ieraudzījis viņa briesmīgo, visu iznīcinošo skatienu, ar kuru mūsu varonis šorīt bija jau divas reizes nodrošinājies un kuru tagad lika lietā trešo reizi, kāpjot lejā pa kāpnēm.

—     Uz Izmailovskas tiltu.

—     Uz Izmailovskas tiltu! Aiziet!

Beidzot pie paša Izmailovskas tilta Goļadkina kungs norādi |,i uz kādu namu; kariete dārdēdama ieripoja pa vāri lem un apstājās pie labās puses piebrauktuves. Ieraudzīta otrā stāva logā sievieti, Goļadkina kungs raidīja tai H<iisa skūpstu. Viņš gan pats neapzinājās, ko dara, jo sājā brīdī tiešām bija ne dzīvs, ne miris. No karieles viņš izkāpa bāls, apjucis; ticis uz lieveņa, noņēma cepuri, mehāniski sakārtojās un, juzdams, ka ceļgali mazliet trīc, devās augšup pa kāpnēm.

—            Olsufijs Ivanovičs? — viņš jautāja sulainim, kas atvēra durvis.

—     Mājās, tas ir, nē, viņa nav mājās.

—            Kā? Ko tu runā, mīļais? Es — es esmu ieradies uz mielastu, brālīt. Tu taču mani pazīsti?

—     Kā nu ne! Bet nav vēlēts jūs pieņemt.

—            Tu… tu, brālīt… tu droši vien maldies, brālīt. Tas esmu es. Es, brālīt, esmu ielūgts; esmu ieradies uz mielastu, — Goļadkina kungs noteica, vilkdams nost mēteli un izrādīdams acīm redzamu nodomu doties istabās.

—            Atļaujiet, nedrīkst. Nav vēlēts pieņemt, jums vēlēts atteikt. Tā!

Goļadkina kungs nobālēja. Šai pašā brīdī istabu durvis atvērās un iznāca Gerasimičs, Olsufija Ivanoviča vecais kambarsulainis.

—     Šis kungs, Jemeļjan Gerasimovič, grib nākt iekšā,

bet es …

—            Bet jūs esat muļķis, Aleksejič. Ejiet istabās, bet šurp atsūtiet nelieti Semjoniču. Nedrīkst, — viņš pieklājīgi, bet noteikti sacīja Goļadkina kungam. — Nekādi nav iespējams. Lūdz atvainot, nevarot pieņemt.

—            Un taisni tā teica, ka nevarot pieņemt? — Goļadkina kungs nedroši jautāja. — Atvainojiet, Gerasimič. Kāpēc tad nekādi nav iespējams?

—            Nekādi nav iespējams. Es ziņoju; pateica: lūdz atvainot. Nevar, sak, pieņemt…

—     Bet kālab ne? Kā tad tā? Kā…

—     Atļaujiet, atļaujiet! …

—            Tomēr kā tad tā? Tā nedrīkst! Ziņojiet… Kā tad tā? Esmu ieradies uz mielastu …

—     Atļaujiet, atļaujiet! . ..

—            Tas nu gan ir kas cits, ja lūdz atvainot; taču atļaujiet, Gerasimič, kā tad tā, Gerasimič?

—     Atļaujiet, atļaujiet! — Gerasimičs atbildēja, visai noteikti ar roku pabīdīdams sāņus Goļadkina kungu un plaši pašķirdams ceļu diviem kungiem, kas tanī brīdī nāca iekšā priekšistabā.

Nācēji bija — Andrejs Filipovičs un viņa brāļadēls Vladimirs Semjonovičs. Viņi abi neizpratnē paskatījās uz Goļadkina kungu. Andrejs Filipovičs gribēja kaut ko teikt, bet Goļadkina kungs bija jau izšķīries; viņš gāja ārā no Olsufija Ivanoviča priekšistabas, acis nodūris, nosarcis, smaidīdams, ar galīgi apjukušu sejas izteiksmi.

—     Es pienākšu vēlāk, Gerasimič; es izskaidrošos; ceru, ka tas drīz vien noskaidrosies, — viņš noteica, atrazdamies jau durvīs un pa daļai uz kāpnēm.

—     Jakov Petrovič, Jakov Petrovič! — atskanēja Goļadkina kungam sekojošā Andreja Filipoviča balss.

Goļadkina kungs tobrīd atradās jau pirmajā kāpņu telpā. Viņš ātri pagriezās pret Andreju Filipoviču.

—     Ko jūs vēlaties, Andrej Filipovič? — Goļadkina kungs jautāja diezgan noteiktā tonī.

—     Kas jums lēcies, Jakov Petrovič? Kādā kārtā?…

—     Tas nekas, Andrej Filipovič. Es te esmu pats par sevi. Tā ir mana privātā dzīve, Andrej Filipovič.

—     Ko jūs teicāt?

—     Es saku, Andrej Filipovič, ka tā ir mana privātā dzīve un ka te, kā man liekas, nevar atrast nekā peļama attiecībā uz manām oficiālajām attiecībām.

—     Kā! Attiecībā uz oficiālajām … Kas jums lēcies, cienījamais kungs?

—     Nekas, Andrej Filipovič, itin nekas; nekaunīgs skuķis, vairāk nekas …

—      Kas? … Ko?! — Andrejs Filipovičs apmulsa aiz pārsteiguma. Goļadkina kungs, kas līdz tam, sarunādamies ar Andreju Filipoviču, bija atradies uz kāpnēm pašā apakšā un, likās, bija gatavs lēkt viņam tieši acīs, redzēdams, ka nodaļas vadītājs mazliet apmulst, gandrīz neapzinīgi paspēra soli uz priekšu. Andrejs Filipovičs atvirzījās atpakaļ. Goļadkina kungs pakāpās vēl vienu soli uz augšu, tad vēl vienu. Andrejs Filipovičs nemierīgi paskatījās apkārt. Goļadkina kungs pēkšņi sāka ātri kāpt augšup pa kāpnēm. Andrejs Filipovičs vēl ātrāk iemetās istabā un aizcirta aiz sevis durvis. Goļadkina kungs palika viens. Tumšs sametās gar acīm. Viņš apjuka pavisam un tagad stāvēja, iegrimis kaut kādās bezjēdzīgās pārdomās, it kā cenzdamies atcerēties vēl kādu ārkārtīgi bezjēdzīgu apstākli, kas bija atgadījies pavisam nesen, «tik, rk!» viņš nočukstēja, ar pūlēm smaidīdams. Pa to laiku lejā uz kāpnēm atskanēja balsis un soļi, droši vien nāca jauni viesi, ko Olsufijs Ivanovičs bija ielūdzis. Goļadkina kungs daļēji atģidās, steidzīgi sacēla augstāk savu jenotādas apkakli, cik nu varēja, aizsedza ar to seju un sāka tenterēdams, tipinādams, steigdamies un klupdams kāpt lejup. Viņš juta visā ķermenī tādu kā vārgumu un stingumu. Mulsums bija tik stiprs, ka, izgājis uz lieveņa, pat nepagaidīja karieti, bet pats devās tieši pāri dubļainajam pagalmam pie savas ekipāžas. Piegājis klāt un sagatavojies kāpt iekšā, Goļadkina kungs izjuta vēlēšanos ielīst zemē vai kopā ar karieti noslēpties kaut vai pelītes alā. Viņam šķita, ka visi Olsufija Ivanoviča nama iemītnieki tagad pa saviem logiem uz viņu vien noskatās. Viņš zināja, ka katrā ziņā tūlīt uz vietas nomirs, ja paskatīsies atpakaļ.

—     Ko tu smejies, stulbeni? — Goļadkina kungs, vārdus bērdams, uzsauca Petruškam, kas gatavojās palīdzēt viņam iekāpt karietē.

—     Par ko lai es smietos? Es neko; uz kurieni tagad

braukt?

—     Uz mājām brauc …

—     Aiziet uz mājām! — Petruška uzsauca, novietodamies uz pakaļējā kāpšļa.

«Balss kā vārnai!» Goļadkina kungs nodomāja. Pa to laiku kariete bija jau aizripojusi diezgan tālu no Izmailovskas tilta. Piepeši mūsu varonis ar visu spēku parāva auklu un uzkliedza kučierim, lai tūlīt griežas atpakaļ. Kučieris apgrieza zirgus un pēc divām minūtēm atkal iebrauca Olsufija Ivanoviča pagalmā. — Nevajag, muļķi, nevajag; atpakaļ! — Goļadkina kungs iesaucās, un kučieris, it kā būtu gaidījis tādu pavēli, neteikdams ne vārda, neapstādamies pie piebrauktuves, aplaidis apkārt visam pagalmam, izbrauca atkal uz ielas.

Uz mājām Goļadkina kungs nebrauca, bet, atstājis aiz muguras Semjonovskas tiltu, pavēlēja nogriezties kādā šķērsieliņā un apstāties pie ārēji diezgan vienkārša traktiera. Izkāpis no karietes, mūsu varonis samaksāja ormanim un tā beidzot tika vaļā no savas ekipāžas. Petruškam pavēlēja iet uz mājām un gaidīt viņa atgriešanos, bet pats iegāja traktierī, paņēma atsevišķu numuru un pasūtīja pusdienas. Sajūta bija ļoti nelādzīga, bet galvā pilnīgs juceklis un haoss. Satraukts viņš ilgi soļoja pa istabu, beidzot apsēdās uz krēsla, atspieda pieri rokās un visiem spēkiem centās apsvērt un atrisināt kaut ko, kas attiecās uz viņa pašreizējo stāvokli…

IV nodaļa

Klāras Olsufjevnas — valsts padomnieka Berendejeva, Goļadkina kunga kādreizējā labvēļa, vienīgās meitas dzimšanas diena — svinīgā diena, ko atzīmēja ar lepnu, krāšņu mielastu, tādu mielastu, kāds sen nav redzēts Izmailovskas tilta un tā apkārtnes ierēdņu dzīvokļos, mielastu, kas vairāk līdzinājās tādām kā Baltazara dzīrēm nekā mielastam, kas ar savu spožumu, greznību un smalkumu atgādināja kaut ko bābelisku, mielastu, kurā pasniedza Kliko šampanieti ar austerēm un augļus no Jeļisejeva un Miļutinu veikaliem, kā arī visādus nobarotus dzīvniekus un kurā piedalījās visas rangu tabulas ierēdņi, — šī svinīgā diena, ko atzīmēja ar tik svinīgu mielastu, noslēdzās ar spožu balli, nelielu ģimenes balli, kurā piedalījās tikai tuvinieki, bet kura tomēr gaumes, dalībnieku izglītības līmeņa un smalkuma ziņā bija spoža. Protams, esmu pilnīgi vienis prātis, ka tādas balles mēdz notikt, tomēr reti. Tādas balles, kas vairāk līdzinās ģimenes priekiem nekā ballēm, var tikt rīkotas vienīgi tādās ģimenēs kā, piemēram, valsts padomnieka Berendejeva ģimene. Teikšu vēl vairāk: es pat šaubos, vai visi valsts padomnieki varētu rīkot tādas balles. Ak, ja es būtu dzejnieks! — protams, vismaz tāds kā Homērs vai Puškins; mazāki gari lai nenāk tuvumā, es jums — ak, lasītāji! — katrā ziņā attēlotu spilgtās krāsās un plašiem otas triepieniem visu šo ārkārtīgi svinīgo dienu. Nē, es sāktu savu poēmu ar mielastu, es sevišķi uzsvērtu to brīnišķo un reizē svinīgo mirkli, kad tika pacelts pirmais tosta kauss par godu svētku karalienei. Es jums attēlotu, pirmkārt, viesus, kuri sastinguši bijīgās gaidās un klusumā, kas vairāk līdzinās Demostēna daiļrunībai nekā klusēšanai. Pēc tam es jums attēlotu Andreju Filipoviču kā vecāko no viesiem, kuram ir pat zināmas tiesības uz pārākumu, kuru rotā sirmums un sirmumam piedienīgi ordeņi, kurš piecēlies no krēsla un pār galvu pacēlis tosta kausu ar dzirkstošu vīnu — vīnu, ko speciāli ved no kādas tālas karaļvalsts, lai dzertu tādos mirkļos kā šis, vīnu, kas vairāk līdzinās dievu nektāram nekā vīnam. Es jums attēlotu viesus un laimīgos svētku karalienes vecākus, kas līdz .11 Andreju Filipoviču pacēluši savus kausus un pievērsuši viņam gaidu pilnos skatienus. Es jums attēlotu, kā ms bieži pieminētais Andrejs Filipovičs, vispirms nobirdinājis kausā asaru, norunāja apsveikumu un novēlējumu, kā uzsauca tostu un izdzēra uz veselību… Taču atzīstos, vaļsirdīgi atzīstos, ka nespētu attēlot visu tā mirkļa svinīgumu, kad pati svētku karaliene Klāra Olsufjevna, kā pavasara roze sarkdama no svētlaimes un kaunīguma, jūtu pārpilnībā iekrita maigās mātes apkampienos, kā maigā māte apraudājās un kā šai sakarā sāka raudāt pats tēvs, cienījamais sirmgalvis un valsts padomnieks Olsufijs Ivanovičs, kas ilgajā dienesta laikā zaudējis spēju cilāt kājas un kam liktenis par tādu centību atlīdzinājis, piešķirot kapitāliņu, namiņu, sādžiņas un skaistuli meitu, — sāka raudāt kā mazs bērns un caur asarām pateica, ka viņa ekselence esot ļoti labs cilvēks. Es nespētu, jā, tiešām nespētu attēlot jums vispārējo aizkustinājumu, kas sekoja šim brīdim, — aizkustinājumu, ko spilgti izpauda pat kāds jauns reģistrators (kurš tobrīd vairāk izskatījās pēc valsts padomnieka nekā pēc reģistratora), kas, klausīdamies Andrejā Filipovičā, arī apraudājās. Andrejs Filipovičs savukārt šinī svinīgajā mirklī nepavisam neizskatījās pēc kolēģijas padomnieka un departamenta nodaļas priekšnieka — nē, viņš likās esam kaut kas cits… nezinu, kas īsti, tikai ne kolēģijas padomnieks. Viņš bija kaut kas vairāk! Beidzot… ak! — kāpēc man nav zināms cildena, spēcīga, svinīga stila noslēpums, lai spētu attēlot visus tamlīdzīgos skaistos un pamācošos cilvēku dzīves brīžus, kas it kā tīšām radīti tālab, lai pierādītu, kā dažreiz tikums triumfē pār negodprātīgumu, brīvdomību, netikumu un skaudību! Es neko neteikšu, bet klusēdams — kas būs labāk par jebkādu daiļrunību — norādīšu jums uz to laimīgo jaunekli, kas sagaida savu divdesmit sesto pavasari, — uz Vladimiru Semjonoviču, Andreja Filipovičā brāļadēlu, kas savukārt piecēlās no vietas, kas savukārt uzsauca tostu un kam bija pievērsti svētku karalienes vecāku asaru pilnie skatieni, Andreja Filipovičā lepnie skatieni, pašas svētku karalienes kaunīgie skatieni, sajūsmināto viesu skatieni un pat dažu gados jaunu šā lieliskā jaunekļa darbabiedru pieklājīgi skaudīgie skatieni. Es neko neteikšu, lai gan man jāaizrāda, ka itin viss šajā jauneklī, kas vairāk atgādina sirmgalvi nekā jaunekli, runājot viņam labvēlīgā nozīmē, — viss, no ziedošajiem vaigiem līdz pat viņam piešķirtajai asesora dienesta pakāpei, viss šinī svinīgajā mirklī spilgti apliecināja, cik augstu var pacelt cilvēku laba uzvedība! Es neaprakstīšu, kā beidzot Antons Antonovičs Setočkins, kāda departamenta galda priekšnieks, Andreja Filipovičā un kādreiz arī Olsufija Ivanoviča darbabiedrs, reizē sens mājas draugs un Klāras Olsufjevnas krusttēvs — vecītis, balts kā ābele, savukārt uzsaukdams tostu, nodziedāja kā gailis un norunāja jautras peršas; kā viņš, tik pieklājīgā veidā aizmirsis pieklājību, ja tā drīkstētu izteikties, līdz asarām sasmīdināja visu sabiedrību un kā pati Klāra Olsufjevna par tādu jautrību un laipnību viņu pēc vecāku pavēles noskūpstīja. Teikšu tikai, ka beidzot viesi, kuriem pēc tāda mielasta, dabiski, vajadzēja justies savā starpā kā radiem un brāļiem, piecēlās no galda; kā vēlāk vecīši un solīdie kungi pēc neilga laiciņa, ko pavadīja draudzīgās sarunās un pat izteica šādas tādas, protams, visai pieklājīgas un laipnas vaļsirdīgas piezīmes, cēlā gaitā iegāja citā istabā un, netērēdami dārgo laiku, sadalījās grupās, ar pašcieņu apsēdās pie galdiem, kas bija pārvilkti ar zaļu vadmalu; kā visas dāmas, apsēdušās viesistabā, pēkšņi kļuva neparasti laipnas un sāka runāt par dažādiem tematiem; kā beidzot pats augsti cienījamais namatēvs, kurš, ar sirdi un dvēseli kalpodams valstij, bija zaudējis spēju cilāt kājas un kuram par to ticis atlīdzināts ar visu jau iepriekš pieminēto, Vladimira Semjonoviča un Klāras Olsufjevnas atbalstīts, sāka ar kruķiem pastaigāties starp viesiem un kā, pēkšņi kļuvis neparasti laipns, nolēma improvizēt mazu, vienkāršu balli, kaut arī tā prasīja zināmus izdevumus; kā šinī nolūkā kāds apsviedīgs jauneklis (tas pats, kurš mielasta laikā vairāk izskatījās pēc valsts padomnieka nekā pēc jaunekļa) tika komandēts pēc muzikantiem; kā pēc tam ieradās muzikanti, kopskaitā veseli vienpadsmit, un kā beidzot tieši pusdeviņos atskanēja franču kadriļas un dažādu citu deju vilinošās skaņas … Lieki būtu teikt, ka mana spalva ir par vāju, nevarīgu un trulu, lai piedienīgi attēlotu balli, ko bija improvizējis neparasti laipnais, sirmais namatēvs. Jā, un kā gan, es jautāšu, kā gan lai spētu es, Goļadkina kunga savā ziņā visai interesanto piedzīvojumu necilais aprakstītājs, — kā gan lai es spētu attēlot šo neparasto un cildeno skaisluma, spožuma, pieklājības, jautrības, laipnā solīduma un Knhdās laipnības, spriganuma un prieka sajaukumu, kā lai i h spētu attēlot, cik rotaļīgi sarunājās un smējās visas šīs iriedņu dāmas, kas vairāk atgādināja fejas nekā dāmas, — runājot viņām izdevīgā nozīmē, — cik daiļi bija viņu liliju baltie un rožainie pleci un sejiņas, vieglie slāvi, draiski rotaļīgās, augstā stilā runājot, homeopāliskās kājiņas? Visbeidzot, kā lai attēloju jums spožos, |autros un solīdos ierēdņus kavalierus, jaunekļus un nosvērtos vīrus, līksmos un pieklājīgi nopietnos kavalierus, kas deju starplaikā mazajā savrupējā zaļajā istabā smēķēja pīpi vai kas deju starplaikā pīpi nesmēķēja, kavalierus, kuriem — no pirmā līdz beidzamajam — bija piedienīga dienesta pakāpe un uzvārds, kavalierus, kam piemīt dziļa skaistuma izjūta un pašcieņa, kavalierus, kas ar dāmām runā lielākoties franču valodā, bet, ja krievu valodā, tad lietojot visizsmalcinātākos izteicienus, komplimentus un dziļdomīgas frāzes, — kavalierus, kas varbūt likai smēķējamā istabā atļāvās zināmu pieklājīgu atkāpi no izsmalcinātās valodas, dažas draudzīgas un laipnas familiaritātes frāzes, piemēram, šādas: «Ak tu viens, Petjka, lieliski nolēkāji polku!» — vai: «Ak tu viens, Vasja, tomēr piespiedi pie vestes savu dāmiņu, kā gribēji!» Lai to attēlotu — kā jau iepriekš man bija gods paskaidrot jums, ak, lasītāji! — mana spalva ir par vāju, un tāpēc es klusēju. Pievērsīsimies labāk Goļadkina kungam, mūsu visai patiesīgā stāsta vienīgajam īstajam varonim.

Jāaizrāda, ka viņš pašreiz atrodas visai dīvainā stāvoklī, lai neteiktu vairāk. Viņš, kungi, arī ir šeit, proti, nevis ballē, bet gandrīz tikpat kā ballē; viņš, kungi, nedara nekā; viņš, kaut arī atrazdamies savrup, tomēr šobrīd stāv ne uz gluži taisna ceļa; viņš tagad stāv — pat savādi izrunāt, — viņš tagad stāv priekšnamā, kurš ved tieši uz Olsufija Ivanoviča dzīvokļa virtuves durvīm. Bet tas nekas, ka viņš tur stāv; viņš tāpat vien. Viņš, kungi, stāv kaktiņā, iespiedies tur, kur ir, kaut arī ne siltāks, toties tumšāks, pa daļai aizslēpies aiz milzīga skapja un veciem aizslietņiem, starp visādiem krāmiem un grabažām, līdz turpmākajam slēpdamies un pagaidām likai vērodams vispārīgo notikumu gaitu kā skatītājs no malas. Viņš, kungi, pašreiz tikai vēro; viņš taču, kungi, arī varētu iet iekšā … kāpēc gan lai viņš neietu? Jāpasper tikai daži soļi, un viņš būs iekšā, turklāt ieies visai veikli. Tagad tikai — stāvēdams gan jau trešo stundu aukstumā starp skapi un aizslietņiem, starp visādiem krāmiem un grabažām — viņš sev par attaisnojumu citēja kādu nelaiķa Francijas ministra Villela izteicienu, ka «viss nāks ar laiku, ja vien būs pacietība gaidīt». Šo izteicienu Goļadkina kungs bija izlasījis kādā nejauši uzietā grāmatā, bet tagad īstā laikā to atcerējās. Šis izteiciens, vispirms, ļoti labi saskanēja ar viņa pašreizējo stāvokli, bet, otrkārt, kas gan neienāk prātā cilvēkam, kurš gandrīz veselas trīs stundas priekšnamā tumsā un aukstumā gaida savu apstākļu laimīgu atrisinājumu? Kā jau teikts, īstā laikā nocitējis bijušā Francijas ministra Villela izteicienu, Goļadkina kungs tūliņ nez kāpēc atcerējās arī bijušo turku vezīru Marcimirisu, kā arī skaisto markgrāfieni Luīzi, kuru dzīves stāstus viņš savā laikā tāpat bija lasījis kādā grāmatā. Tad viņš atcerējās, ka jezuīti izvirzījuši pat par savu principu atzīt par derīgiem visus līdzekļus, lai tikai sasniegtu mērķi. Mazliet uzmundrinājis sevi ar šādu vēsturisku faktu, Goļadkina kungs nosprieda: ko nu par jezuītiem? Jezuīti visi kā viens bijuši vislielākie muļķi, viņš pats pārtrumpos viņus visus, lai tikai kaut uz brīdi paliek tukša bufetes istaba (tā istaba, kuras durvis izgāja tieši uz priekšnamu virtuves pusē, kur Goļadkina kungs atradās pašreiz) — un viņš, par spīti visiem jezuītiem, ņems un droši ieies vispirms no bufetes telpas tajā istabā, kur dzer tēju, pēc tam istabā, kur pašreiz spēlē kārtis, bet tad tieši zālē, kur pašlaik dejo polku. Un ieies, katrā ziņā ieies, nelikdamies ne zinis ne par ko, ieies, ieslīdēs iekšā kā par nieku, un neviens nepamanīs; bet pēc tam pats zinās, kas jādara. Tādā stāvoklī, kungi, tad nu mēs pašreiz atrodam mūsu pilnīgi patiesīgā stāsta varoni, lai gan ir grūti izskaidrot, tieši kas pašlaik notika ar viņu. Patiesība ir tāda, ka līdz kāpnēm un priekšnamam viņš bija pratis nokļūt gluži vienkārši tāpēc, ka, jāsaka, kāpēc gan nenokļūt, kad visi nokļūst; bet doties tālāk neuzdrošinājās, acīm redzot, to nu gan darīt neuzdrošinājās … ne tāpēc, ka kaut ko neuzdrošinātos, bet tāpat vien, tāpēc ka pats negribēja, tāpēc ka vēlējās rīkoties klusītiņām. Tad nu viņš, kungi, pašreiz arī gaida iestājamies klusuma brīdi un gaida to tieši divarpus stundu. Kādēļ gan negaidīt! Arī pats Villels ir gaidījis.

Kā par spīti, tobrīd nedejoja. Dāmas gleznainās grupās pastaigājās pa zāli. Vīrieši lasījās kopā pulciņos vai šaudījās pa zāli, uzlūgdami dāmas. Goļadkina kungs neko neredzēja. Viņš redzēja tikai Klāru Olsufjevnu; viņai līdzās Andreju Filipoviču, tad Vladimiru Semjonoviču un vēl divus vai trīs virsniekus — vēl kādus divus vai trīs jaunus cilvēkus, kas arī bija visai interesanti un deva vai bija jau piepildījuši, kā no pirmā acu uzmetiena varēja spriest, zināmas cerības… Viņš redzēja vēl dažu labu. Vai, pareizāk sakot, nē, viņš vairs nevienu neredzēja, ne uz vienu neskatījās… bet, tās pašas atsperes virzīts, kas to bija pamudinājusi nelūgtam ierasties svešā ballē, devās uz priekšu, tad vēl un vēl uz priekšu; garām ejot, uzgrūdās virsū kādam padomniekam un uzmina viņam uz kājas; tūlīt pēc tam uzkāpa kādai cienījamai vecenītei uz kleitas un to mazliet ieplēsa, pagrūda sulaini ar paplāti, pagrūda vēl dažu labu un, to visu neredzot vai, pareizāk sakot, redzot, bet — kad jau, tad jau — nevienam vairs nepievēršot uzmanību, virzoties arvien tālāk uz priekšu, pēkšņi atradās pie pašas Klāras Olsufjevnas. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš, pat acu nepamirkšķinājis, šai brīdī ar vislielāko prieku būtu ielīdis zemē; bet izlietu ūdeni vairs nevar sasmelt… nekādi nevar vairs sasmelt. Ko lai dara? «Ja neizdosies — valdies, bet, ja izdosies, — turies. Goļadkina kungs jau nu, protams, nebija intrigants un neprata ar zābakiem spodrināt parketu …» Tā nu tas sagadījās. Turklāt vēl nez kā pa vidu jaucās arī jezuīti… Bet Goļadkina kungam tagad nebija vaļas domāt par viņiem! Visi, kas staigāja, trokšņoja, runāja, smējās, pēkšņi kā uz burvja mājienu apklusa un pamazām sadrūzmējās ap Goļadkina kungu. Goļadkina kungs gan it kā neko nedzirdēja, neko neredzēja, nebija spējīgs skatīties… neparko nebija spējīgs skatīties; viņš nodūra acis un tā stāvēja, starp citu, gan ar goda vārdu solīdamies jau nākamajā naktī kaut kādā veidā nošauties. Ar goda vārdu tā nosolījies, Goļadkina kungs domās sacīja pats sev: «Lai notiek kas notikdams!» — un pašam par lielāko pārsteigumu pilnīgi negaidīti sāka runāt.

Goļadkina kungs iesāka ar apsveikumiem un pieklājīgiem laimes vēlējumiem. Apsveikumi pagāja labi, bet pie laimes vēlējumiem mūsu varonis sapinās. Viņš juta, ka tad, ja sapīsies, viss uzreiz saies dēlī. Tā arī iznāca — sapinās un netika uz priekšu… netika uz priekšu un nosarka; nosarka un apjuka; apjuka un pacēla acis; pacēla acis un paskatījās visapkārt; paskatījās visapkārt un — un sastinga … Visi stāvēja, visi klusēja, visi gaidīja, kas notiks; mazliet tālāk stāvošie sāka sačukstēties, mazliet tuvāk stāvošie — skaļi smieties. Goļadkina kungs uzmeta padevīgu, mulsu skatienu Andrejam Filipovičam. Andrejs Filipovičs atbildēja Goļadkina kungam ar tādu ' Kūlienu, ka, ja mūsu varonis nebūtu jau pilnīgi, pagalam Iznīcināts, tad katrā ziņā tiktu iznīcināts citā reizē — ja vien tas būtu bijis iespējams. Klusums ieilga.

Tas vairāk attiecas uz maniem mājas apstākļiem un m.inu privāto dzīvi, Andrej Filipovič, — puspamirušais (loļadkina kungs tikko sadzirdamā balsī nomurmināja, tas nav oficiāls piedzīvojums, Andrej Filipovič.

—     Kaunieties, mans kungs, kaunieties! — Andrejs Filipovičs pusčukstus noteica ar neizsakāma sašutuma izteiksmi sejā, noteica, paņēma aiz rokas Klāru Olsufjevnu un novērsās no Goļadkina kunga.

—     Man nav ko kaunēties, Andrej Filipovič, — tāpat pusčukstus atbildēja Goļadkina kungs, pārlaizdams nelaimīgus skatienus visapkārt, būdams galīgi apmulsis un renzdamies saskatīt pārsteigtajā pūlī tos viesus, kuriem sociālais stāvoklis būtu tāds pats kā viņam.

—     Nu, nav jau nekas, kungi, nu, nav jau nekas, kungi! Nu, kas tad noticis? Nu, tas jau var gadīties kuram katram, — Goļadkina kungs čukstēja, mazliet izkustēdamies no vietas un cenzdamies izkļūt no apkārt stāvošā pūļa. Viņam deva ceļu. Mūsu varonis šā tā pagāja garām divām rindām ziņkārīgu un pārsteigtu vērotāju. Viņu vadīja liktenis. Goļadkina kungs pats juta, ka viņu vada liktenis. Protams, viņš daudz būtu devis par iespēju, nepārkāpjot pieklājības normas, atrasties tagad savā iepriekšējā vietā priekšnamā, pie sētas puses durvīm; bet, tā kā tas bija absolūti neiespējami, viņš sāka mēģināt nolīst kādā kaktiņā un tur mierīgi stāvēt — rātni, pieklājīgi, savrup, nevienu neaizskarot un nepievēršot sev neviena uzmanību, bet reizē iemantojot viesu un namatēva labvēlību. Goļadkina kungs gan juta, ka viņu it kā nes tādi kā viļņi, ka viņš it kā grīļojas un krīt. Beidzot aizkļuva līdz kādam kaktiņam un nostājās tur kā svešs, diezgan vienaldzīgs vērotājs, ar rokām atbalstījies pret divu krēslu atzveltnēm, tādā veidā pilnīgi tos aizņemdams un cenzdamies pēc iespējas brašiem skatieniem uzlūkot ap viņu sastālušos Olsufija Ivanoviča viesus. Vistuvāk stāvēja kāds virsnieks, gara auguma un skaists puisis, kura priekšā Goļadkina kungs jutās kā sīks kukainītis.

—     Šie divi krēsli, poručik, ir aizņemti: viens Klārai Olsufjevnai, bet otrs tepat dejojošai kņazei Čevčehanovai; es, poručik, šos krēslus tagad sargāju viņām, — Goļadkina kungs aizelsies noteica, pievērsdams lūdzošu skatienu poručika kungam. Poručiks klusēdams un ar nāvējošu smaidu novērsās. Cietis neveiksmi vienā vietā, mūsu varonis pacentās izmēģināt laimi no citas puses un pievērsās tieši kādam izcilam padomniekam ar nozīmīgu krustu kaklā. Bet padomnieks nomērīja viņu ar tik saltu skatienu, ka Goļadkina kungs skaidri sajuta: viņam pēkšņi uzgāž veselu spaini auksta ūdens. Goļadkina kungs apklusa. Viņš nolēma labāk klusēt, neuzrunāt nevienu, parādīt, ka viņš tāpat vien, ka viņš ir tāds pats kā visi un ka arī viņa stāvoklis, kā pašam liekas, ir vismaz pieņemams. Šinī nolūkā viņš sāka cieši skatīties uz sava vicmundiera atlokiem, tad pacēla acis un pievērsa skatienus kādam ļoti cienījama izskata kungam. «Šim kungam ir parūka,» Goļadkina kungs nodomāja, «bet, ja šo parūku noņemtu, tad būtu kaila galva, tikpat kaila kā mana delna.» Izdarījis tik svarīgu atklājumu, Goļadkina kungs atcerējās arī arābu emīrus, kuriem, ja noņemtu no galvas zaļo čalmu, ko viņi valkā, lai apliecinātu savu radniecību ar pravieti Muhamedu, arī atsegtos kaila galva bez matiem. Pēc tam un droši vien tāpēc, ka viņa galvā nez kāpēc asociējās domas par turkiem, Goļadkina kungs aizdomājās līdz turku kurpēm un reizē atcerējās, ka Andrejs Filipovičs valkā zābakus, kas vairāk izskatās pēc kurpēm nekā pēc zābakiem. Bija manāms, ka Goļadkina kungs ar savu stāvokli pa daļai jau apradis. «Ja šī lustra,» Goļadkina kunga galvā pazibēja doma, «ja šī lustra tagad nokristu uz klātesošajiem, es tūlīt mestos glābt Klāru Olsufjevnu. Izglābis viņu, es teiktu: «Neuztraucieties, cienījamā, tas nekas, bet jūsu glābējs esmu es.» Pēc tam …» Šai brīdī Goļadkina kungs pavērsa skatienus sāņus, meklēdams Klāru Olsufjevnu, un ieraudzīja Gerasimiču, Olsufija Ivanoviča veco kambarsulaini. Gerasimičs ar ļoti noraizējušos un oficiāli svinīgu seju nāca tieši viņam klāt. Goļadkina kungs sarāvās un saviebās no kaut kādas neapzinātas un reizē ārkārtīgi nepatīkamas sajūtas. Viņš mehāniski paskatījās visapkārt; iešāvās prātā doma kaut kā pēkšņi, nemanot, klusītiņām izvairīties no grēka, tā vienkārši ņemt un nozust, proti, izdarīt tā, it kā viņu neviens nebūtu redzējis, it kā runa nemaz nebūtu bijusi par viņu. Taču, iekāms mūsu varonis paguva par kaut ko izšķirties, Gerasimičs jau stāvēja viņa priekšā.

— Redziet, Gerasimič, — mūsu varonis sacīja, ar smai-

dipu pievērsdamies Gerasimičam, — jūs ņemiet un pavēliet, — redziet, svecīte tanī kandelabrā, Gerasimič, tūlīt nokritīs; tad nu jūs, ziniet, pavēliet to sakārtot; svecīte tiešām tūlīt nokritīs, Gerasimič …

—     Svecīte? Nē, svecīte stāv taisni; bet pēc jums gan tur kāds jautā.

—     Kas gan tur pēc manis jautā, Gerasimič?

—     To nu es nezinu, tieši kas. Nez kādu kungu sulainis. Vai šeit atrodoties tāds Jakovs Petrovičs Goļadkins? Tad nu izsauciet viņu ārā, šis saka, kādā visai svarīgā un steidzamā darīšanā … tā.

—     Nē, Gerasimič, jūs maldāties; šoreiz jūs, Gerasimič, maldāties …

—     Šaubos…

—     Nē, Gerasimič, nav ko šaubīties; šoreiz, Gerasimič, nav par ko šaubīties. Neviens pēc manis nejautā, Gerasimič, nav neviena, kas pēc manis varētu jautāt, bet es te esmu kā savās mājās, tas ir, savā vietā, Gerasimič.

Goļadkina kungs atvilka elpu un paskatījās visapkārt. Tā jau viņš bija domājis! Visi, kas vien zālē atradās, visi pievērsušies viņam, lai redzētu un dzirdētu, un sastinguši tādās kā svinīgās gaidās. Vīrieši drūzmējās tuvāk un klausījās. Mazliet tālāk nemierīgi sačukstējās dāmas. Pats namatēvs parādījās visai nelielā atstatumā no Goļadkina kunga, un, lai gan no viņa izturēšanās nevarēja manīt, ka arī viņš tieši piedalās Goļadkina kunga lenkšanā, jo tas tika darīts ļoti delikāti, tomēr viss lika mūsu stāsta varonim nepārprotami sajust, ka pienācis izšķirošais brīdis. Goļadkina kungs skaidri redzēja, ka pienācis laiks dot drosmīgu triecienu, likt kaunā savus ienaidniekus. Goļadkina kungs bija satraukts. Goļadkina kungs sajuta tādu kā iedvesmu un trīcošā, svinīgā balsī atkal iesāka, pievērsdamies Gerasimičam, kas stāvēja gaidīdams:

—      Nē, mans draugs, mani neviens nesauc. Tu maldies. Teikšu vēl vairāk, tu kļūdījies arī pirmīt, apgalvodams man … uzdrošinādamies apgalvot man, es saku (Goļadkina kungs pacēla balsi), ka Olsufijs Ivanovičs, kopš neatminamiem laikiem mans labdaris, kurš man savā ziņā bijis tēva vietā, aizvērs manā priekšā sava nama durvis tādā brīdī, kad notiek ģimenes prieki un viņa tēva sirds tiek svinīgi ielīksmota. (Goļadkina kungs pašapmierināti, bet dziļi izjusti paskatījās visapkārt. Viņa skropstās ienesās asaras.) Atkārtoju, mans draugs, — mūsu varonis nobeidza, — tu esi kļūdījies, tu esi cietsirdīgi, nepiedodami kļūdījies…

Brīdis bija svinīgs. Goļadkina kungs juta, ka panācis cerēto efektu. Goļadkina kungs stāvēja, rātni nodūris acis, un gaidīja, ka Olsufijs Ivanovičs aicinās viņu savos apkampienos. Bija manāms, ka viesus pārņēmis satraukums un neziņa; pat nesatricināmais un briesmīgais Gerasimičs sastostījās pie vārda «šaubos» … kad pēkšņi nesaudzīgais orķestris ne no šā, ne no tā laida vaļā polku. Viss bija pagalam, viss vējā. Goļadkina kungs satrūkās, Gerasimičs spēji atkāpās soli atpakaļ, visi, kas vien bija zālē, saviļņojās kā jūra, un Vladimirs Semjonovičs jau lidoja pirmajā pārī ar Klāru Olsufjevnu, bet skaistais poručiks ar kņazi Čevčehanovu. Skatītāji ar interesi un sajūsmu drūzmējās, lai noskatītos uz polkas dejotājiem,— deja bija interesanta, jauna, moderna, un visi bija no tās bez prāta. Goļadkina kungu uz laiku aizmirsa. Bet pēkšņi visi sakustējās, sajuka vienā jūklī, sāka šaudīties šurp un turp; mūzika apklusa … notika kaut kas savāds. Dejojot piekususi Klāra Olsufjevna, aiz noguruma tikko spēdama atgūt elpu, vaigiem kaistot un krūtīm strauji cilājoties, beidzot bezspēkā atkrita atzveltnī. Visu sirdis pievērsās burvīgajam radījumam, visi steidzās cits caur citu viņu apsveikt un pateikties par sagādāto baudu — kad pēkšņi viņas priekšā nostājās Goļadkina kungs. Goļadkina kungs bija bāls un briesmīgi satraukts: likās, arī viņš bija bez spēka un tikko cilāja kājas. Viņš nez kāpēc smaidīja, viņš lūdzoši izstiepa roku, Klāra Olsufjevna aiz pārsteiguma nepaguva savu roku atvilkt un pēc Goļadkina kunga aicinājuma mehāniski piecēlās. Goļadkina kungs sašūpojās uz priekšu, vispirms vienreiz, tad otrreiz, pēc tam pacēla kājiņu, tad to tā kā pašvīkāja, tad tā kā piesita pie grīdas, tad paklupa … arī viņš gribēja dejot ar Klāru Olsufjevnu. Klāra Olsufjevna iekliedzās, visi metās atbrīvot viņu no Goļadkina rokas, un pūlis mūsu varoni atspieda bezmaz desmit soļu atpakaļ. Arī ap viņu salasījās pulciņš. Atskanēja divu veceņu spiegšana un kliedzieni, jo Goļadkina kungs, kāpdamies atpakaļ, bezmaz bija viņas nogāzis zemē. Apjukums bija briesmīgs; visi taujāja, visi kliedza, visi spriedelēja. Orķestris apklusa. Mūsu varonis mīņājās pūlīša vidū un mehāniski, it kā smaidīdams kaut ko murmināja pie sevis: kāpēc gan ne, un polka, kā vismaz viņam liekoties, ir jauna un visai interesanta deja, kas radīta dāmu iepriecināšanai… taču, I<i jau jautājums ievirzīts tā, tad viņš varbūt būtu ar mieru piekrist. Bet Goļadkina kunga piekrišana, liekas, nevienam nebija vajadzīga. Mūsu varonis juta, ka pēkšņi kāda roka smagi satver viņa roku, ka otra roka mazliet atspiežas pret viņa muguru, ka viņu ar tādu kā īpašu gādību kaut kur virza. Beidzot viņš pamanīja, ka iet tieši uz durvīm. Goļadkina kungs gribēja kaut ko teikt, kaut ko darīt… Bet nē, viņš vairs neko negribēja. Viņš tikai mehāniski smaidīja. Beidzot Goļadkina kungs juta, ka viņam uzvelk mēteli, ka uzmauc uz acīm cepuri; ka nu viņš atrodas priekšnamā, tumsā un aukstumā un vispēdīgi uz kāpnēm. Beidzot Goļadkina kungs paklupa, šķita, ka viņš krīt bezdibenī; viņš gribēja iekliegties — un pēkšņi atradās pagalmā. Goļadkina kungam uzvēdīja svaigs gaiss, viņš uz brītiņu apstājās; šinī mirklī līdz viņam atlidoja orķestra skaņas, tas atkal bija sācis spēlēt. Goļadkina kungs pēkšņi atcerējās visu; likās — viņš atkal atgūst visus zudušos spēkus. Viņš strauji atrāvās no tās vietas, kur līdz šim bija stāvējis kā piekalts, un pa kaklu pa galvu metās prom, vienalga, uz kurieni, tikai svaigā gaisā, brīvībā, kur acis rāda …

V nodaļa

Visos Pēterburgas torņos, kur atradās un sita pulksteņi, nosita taisni pusnakti, kad Goļadkina kungs, nezinādams, kur dēties, izskrēja Fontankas krastmalā pie paša Izmailovskas tilta, glābdamies no ienaidniekiem, no vajāšanas, no draudīgi paceltā roku meža, no uztraukto veceņu kliedzieniem, no sieviešu vaimanām un Andreja Filipovičā nāvējošajiem skatieniem. Goļadkina kungs bija iznīcināts — pilnīgi iznīcināts vārda tiešā nozīmē un, ja vēl pašreiz bija saglabājis spēju bēgt, tad vienīgi pateicoties kaut kādam brīnumam, brīnumam, kuram viņš pats beidzot atteicās ticēt. Nakts bija drausmīga — slapja, miglaina, lietaina, sniegaina novembra nakts, kādām parasti seko visāda veida zobu sāpes, iesnas, drudži, angīnas un karsoņi, īsi sakot, visas Pēterburgas novembra veltes. Vējš gaudoja tukšajās ielās, augstu saceldams melno Fontankas ūdeni un draiski raustīdams piekrastes vārgās laternas, kas savukārt piebalsoja vēja gaudām ar smalku, spalgu čīkstēšanu, un tā izveidojās bezgalīgs, pīkstošs, džinkstošs koncerts, kas labi pazīstams katram Pēterburgas iedzīvotājam. Reizē lija un sniga. Vēja trauktās lietus straumes gāzās bezmaz horizontāli kā no ugunsdzēsēju šļūtenes un durstīja un kapāja nelaimīgā Goļadkina kunga seju kā ar tūkstoš adatām. Nakts klusumā, ko pārtrauca vienīgi tāli kariešu dārdi, vēja gaudas un laternu čīkstoņa, bija dzirdams, kā skumīgi šļakst un burbuļo ūdens, kas no visiem jumtiem, lieveņiem, renēm un dzegām tecēja uz granīta ietvēm. Ne tuvumā, ne tālumā nebija nevienas dzīvas dvēseles un, šķita, tik vēlu un tādā laikā arī nevarēja būt. Tātad tikai Goļadkina kungs viens pats ar savu izmisumu šai laikā tipināja pa Fontankas ietvi, parastiem sīkiem, ātriem solīšiem steigdamies pēc iespējas drīzāk sasniegt savu Sešveikalu ielu, nokļūt savā ceturtā stāva dzīvoklī.

Lai gan sniegs, lietus un viss pārējais, kam nav pat nosaukuma, kad zem tumšajām Pēterburgas novembra debesīm plosās sniega viesulis, pēkšņi, negaidīti uzbruka jau tā nelaimju nomāktajam Goļadkina kungam, nesaudzējot viņu un neļaujot atvilkt elpu, ķeroties pie kauliem, aizķepējot acis, no visām pusēm pūšot cauri, novirzot no pareizā ceļa un mulsinot visus prātus, — lai gan tas viss reizē uzbruka Goļadkina kungam, it kā tīšām vienojoties un saskaņojoties ar visiem viņa ienaidniekiem, lai galīgi sagandētu viņam dienu, vakaru un nakti, — par spīti tam visam, Goļadkina kungs palika gandrīz nejūtīgs pret šo beidzamo likteņa vajāšanas pierādījumu: tik stipri viņu bija satriecis un pārsteidzis viss, kas ar viņu pirms dažām minūtēm bija noticis pie valsts padomnieka Berendejeva kunga! Ja tagad kāds svešs, neieinteresēts novērotājs būtu netīšām no malas paskatījies uz Goļadkina kunga skumīgo tipināšanu, tad pat to uzreiz būtu pārņēmušas šausmas par viņa nelaimēm un tas katrā ziņā būtu teicis, ka Goļadkina kungs tagad izskatās pēc tāda, kas grib pats no sevis kaut kur noslēpties, kas grib pats no sevis kaut kur aizbēgt. Jā! — tā tas tiešām bija. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs tagad ne tikai gribēja pats no sevis aizbēgt, bet pat pilnīgi izzust, nebūt, pārvērsties pīšļos. Pašreiz viņš nelikās ne zinis gar to, kas notiek visapkārt, nesaprata neko, kas ap viņu darās, un izskatījās pēc tāda, kam patiesībā neeksistē ne nepatīkamais, naksnīgais «lapjdraņķis, ne garais ceļš, ne lietus, ne sniegs, ne vējš, no viss nejaukais laiks. Galoša, kas nomuka no Goļadkina kunga labās kājas zābaka, turpat arī palika dubļos un Hiiiegā uz Fontankas ietves, bet Goļadkina kungs ij nedomāja griezties atpakaļ un to pacelt, viņš pat nepamanīja, ka tā pazudusi. Viņš bija tā apmulsis, ka vairākas reizes pēkšņi, nepievērsdams uzmanību apkārtnei, domādams vienīgi par savu neseno drausmīgo krišanu, nekustīgi kā stabs apstājās ietves vidū; šai mirklī viņš mira, izgaisa; tad pēkšņi kā traks metās prom un bēga, bēga, atpakaļ neskatīdamies, it kā glābdamies no kāda vajātāja, no kādas vēl briesmīgākas nelaimes… Tiešām, stāvoklis bija šausmīgs! … Beidzot, zaudējis pēdējos spēkus, Goļadkina kungs apstājās, atspiedās pret krastmalas margām, kā to darītu tāds cilvēks, kam pēkšņi, gluži negaidot no deguna sākušas tecēt asinis, un cieši vērās duļķainajā, melnajā Fontankas ūdenī. Nav zināms, cik ilgu laiku viņš tā pavadīja. Zināms tikai, ka šai brīdī Goļadkina kungu bija pārņēmis tāds izmisums, viņš bija tā satriekts, tā nomocījies, tā novārdzis un zaudējis jau tā sašļukušās dūšas pēdējās atliekas, ka aizmirsa visu, aizmirsa ir Izmailovskas tiltu, ir Sešveikalu ielu, ir to, kas ar viņu pašreiz notiek… Kāda tam visam nozīme? Viņam taču viss vienalga; atgadījums bija galā, beidzies, tas vairs nav padarāms par nebijušu; ko nu vairs? Pēkšņi… pēkšņi viņš notrīcēja pie visas miesas un neviļus atlēca soļus divus sāņus. Ar neizskaidrojamu nemieru viņš sāka skatīties apkārt; taču neviena nebija, nekas sevišķs nebija noticis — un tomēr… un tomēr viņam šķita, ka pašreiz — nupat kāds būtu stāvējis te, viņa tuvumā, viņam līdzās, arī ar elkoņiem atspiedies pret krastmalas margām, un — tavu brīnumu! — pat kaut ko viņam teicis, teicis lielā steigā, aprauti, diezgan nesaprotami, bet teicis kaut ko visai svarīgu, kas attiecas uz viņu. «Ko, vai tad man būs tikai tā licies, vai?» Goļadkina kungs noteica, vēlreiz paskatīdamies visapkārt. «Bet kur gan es stāvu?… Ek, ek!» galvu šūpodams, viņš nobeidza, tomēr bažīgi, skumīgi, pat ar bailēm sāka vērties drūmajā, drēgnajā tālē, visiem spēkiem sasprindzinādams redzi un ar tuvredzīgiem skatieniem cenzdamies izurbties cauri slapjajai tumsai, kas pletās viņa priekšā. Bet te nebija nekā jauna, Goļadkina kungam nekas sevišķs nedūrās acīs. Likās — viss bija kārtībā, kā pienākas, proti, sniegs sniga vēl stiprāk, vēl lielākām pārslām; divdesmit soļu atstatumā tik tumšs, ka dur vai acī; laternas čīkstēja vēl spalgāk nekā pirmīt, un vējš, likās, vēl raudulīgāk, vēl žēlabaināk gaudoja savu skumjo dziesmu kā neatlaidīgs ubags, kas lūdzas grasi maizītei. «Ak vai! Kas ar mani īsti notiek?» Goļadkina kungs atkal atkārtoja, no jauna dodamies ceļā un allaž mazliet skatīdamies apkārt. Bet pa to laiku kaut kāda jauna sajūta pārņēma visu Goļadkina kunga būtni: grūtsirdība ne grūtsirdība, bailes ne bailes … drudžainas trīsas pārskrēja viņam pār miesu. Brīdis bija nepanesami nepatīkams. «Nu, nekas,» viņš noteica, lai sevi uzmundrinātu, «nu, nekas; varbūt tas nav itin nekas un neviena godu neaizskar. Varbūt tieši tā bija vajadzīgs,» viņš turpināja, pats nesaprazdams, ko runā, «varbūt ar laiku tas viss vērsīsies uz labu, nevienam nebūs nekādu pretenziju un visus attaisnos.» Tā runādams un ar vārdiem sevi mierinādams, Goļadkina kungs mazliet nopurinājās, nokratīja sniegu, kas biezā kārtā bija sakrājies viņam uz cepures, uz apkakles, uz mēteļa, uz kaklasaites, uz zābakiem — visur, taču dīvaino sajūtu, dīvaino, drūmo grūtsirdību viņš nespēja atgainīt, nokratīt no sevis. Kaut kur tālumā nograndēja lielgabala šāviens. «Tad ta laiciņš,» mūsu varonis nodomāja, «klau! Vai tik nebūs plūdi? Acīm redzot, ūdens pārāk strauji cēlies.» Tiklīdz Goļadkina kungs bija to izteicis vai arī tikai nodomājis, viņš ieraudzīja gājēju, kas nāca pretī un droši vien tāpat kā viņš kaut kāda iemesla dēļ bija aizkavējies. Tāda sastapšanās, liktos, bija gluži dabiska, nejauša; tomēr Goļadkina kungs nez kāpēc apmulsa un pat mazliet nobijās, apjuka. Ne nu gluži tādēļ, ka viņš būtu baidījies no ļauna cilvēka, bet varbūt tāpat vien … «Un kas var zināt, kas šis vēlīnais gājējs tāds ir,» Goļadkina kungam pazibēja galvā, «varbūt arī viņš zina, ko dara, varbūt viņš te ir pati galvenā persona un iet nevis bez mērķa, bet ar nolūku, lai šķērsotu manu ceļu un mani aizskartu.» Var gan būt, ka Goļadkina kungs nemaz tieši tā nenodomāja, tikai pēkšņi sajuta kaut ko tamlīdzīgu un visai nepatīkamu. Bet domāt un just nebija vairs laika; nācējs bija vairs tikai divus soļus atstatu. Goļadkina kungs tūdaļ pa paradumam pasteidzās piešķirt sejai pavisam īpašu izteikšffti ..— tādu izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka viņš, Goļadkins, iet pats par sevi, ka viņš tāpat vien, ka ceļš ir pietiekami plats visiem un ka viņš, Goļadkins, pats nevienu taču nertizskar. Pēkšņi viņš apstājās kā sastindzis, it kā viņu būtu ķēris zibens, pēc tam strauji pagriezās, lai noskatītos pakaļ tam, kas nule bija pagājis garām, — apgriezās tā, it kā viņu no mugurpuses būtu kas parāvis, it kā vējš viņu būtu pagriezis kā vēja rādītāju. Gājējs sniegputenī atri gaisa. Arī viņš gāja steidzīgi, arī viņš, tāpat kā Goļadkina kungs, bija cieši saģērbies un satuntuļojies no galvas līdz kājām un, tāpat kā viņš, tipināja pa Fontankas ietvi ātriem, sīkiem solīšiem, brīžiem palaizdams mazu riksi. «Kas tad tas?» Goļadkina kungs čukstēja, neticīgi smaidīdams, tomēr notrīcēja pie visām miesām. Šermuļi pārskrēja viņam pār muguru. Pa to laiku gājējs bija pilnīgi izgaisis, nebija vairs dzirdami pat viņa soļi, bet Goļadkina kungs joprojām stāvēja un skatījās nopakaļis. Tomēr beidzot viņš pamazām attapās. «Ko tas īsti nozīmē,» Goļadkina kungs īgni nodomāja, «ko tad es — vai tiešām esmu zaudējis prātu?» — pagriezās un gāja savu ceļu, arvien vairāk paātrinādams soļus un cenzdamies vispirms ne par ko nedomāt. Šinī nolūkā viņš pēdīgi pat aizvēra acis. Pēkšņi cauri vēja gaudām un sniegputeņa šņākoņai viņš atkal pavisam netālu sadzirdēja kāda nācēja soļu dimu. Viņš satrūkās un atvēra acis. Viņa priekšā atkal soļus divdesmit atstatu melnēja kāds cilvēciņš, kas ātri tuvojās. Šis cilvēciņš steidzās, tipināja, tecēja; atstatums ātri samazinājās. Goļadkina kungs varēja jau pavisam labi saskatīt savu jauno vēlīno biedru — saskatīja un iekliedzās aiz pārsteiguma un šausmām; kājas viņam saļodzījās. Tas bija tas pats pazīstamais gājējs, kuru viņš pirms minūtēm desmit bija palaidis garām un kurš pēkšņi, gluži negaidot tagad atkal iznira viņa priekšā. Taču ne tikai šis brīnums vien pārsteidza Goļadkina kungu — bet pārsteigts Goļadkina kungs bija tā, ka apstājās, iekliedzās, gribēja kaut ko teikt un metās pakaļ nepazīstamajam, pat kaut ko uzkliedza tam, droši vien gribēdams to drīzāk apturēt. Nepazīstamais tiešām apstājās apmēram soļu desmit no Goļadkina kunga un tā, ka tuvējās laternas gaisma krita uz visu viņa augumu, — apstājās, pagriezās pret Goļadkina kungu un ar nepacietīgu, norūpējušos sejas izteiksmi gaidīja, ko viņš teiks. — Atvainojiet, es varbūt esmu kļūdījies, — mūsu varonis trīcošā balsī noteica. Nepazīstamais klusēdams un ar nepatiku pagriezās un sāka strauji iet savu ceļu, it kā steigdamies atgūt Goļadkina kunga dēļ zaudētās divas sekundes. Bet Goļadkina kungs sāka trīcēt pie visas miesas, ceļi saļodzījās, kļuva vārgi, un viņš ievaidēdamies atsēdās uz ietves stabiņa. Tiešām, bija jau arī iemesls tā apmulst. Proti, šis nepazīstamais tagad likās tā kā pazīstams. Tas nu vēl nebūtu nekas. Bet viņš tagad pazina, gandrīz pilnīgi pazina šo cilvēku. Viņš to bija bieži redzējis — šo cilvēku — savā laikā bija redzējis, pat vēl pavisam nesen; kur tas varēja būt? Varbūt pat vakar? Tomēr atkal galvenais nebija tas, ka Goļadkina kungs viņu bieži bija redzējis; un šai cilvēkā arī nekā sevišķa tikpat kā nebija — no pirmā acu uzmetiena tas nepievērstu sev itin neviena uzmanību. Tāds pats cilvēks kā visi, kārtīgs, protams, tāpat kā visi kārtīgi cilvēki, un varbūt viņam piemita arī šādas tādas un pat diezgan nozīmīgas labas īpašības — vārdu sakot, bija ikdienišķs cilvēks. Goļadkina kungs nejuta pret šo cilvēku ne naida, ne dusmu, pat ne vismazākās nepatikas, liktos — gluži otrādi, un tomēr (un šis apstāklis bija galvenais), un tomēr ne par kādiem pasaules dārgumiem viņš negribētu ar to sastapties, it īpaši sastapties tā kā, piemēram, tagad. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs pilnīgi pazina šo cilvēku; pat zināja, kā viņu sauc, zināja šā cilvēka uzvārdu; un tomēr neparko, ne par kādiem pasaules dārgumiem negribētu viņu nosaukt, nebūtu ar mieru atzīt, ka viņu sauc tā un tā, ka viņa tēvavārds un uzvārds ir tāds un tāds. Vai ilgu vai īsu laiku turpinājās Goļadkina kunga mulsums, vai viņš ilgi sēdēja uz ietves stabiņa — nevaru pateikt, tikai beidzot, mazliet attapies, pēkšņi, atpakaļ neskatīdamies, metās skriet, cik jaudas; elpa viņam aizrāvās; viņš divas reizes paklupa, bezmaz pakrita — un pie tam bez galošas palika arī otrs Goļadkina kunga zābaks. Beidzot, lai mazliet atvilktu elpu, Goļadkina kungs drusciņ palēnināja gaitu, steigšus paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka nemanot noskrējis visu ceļu gar Fontanku, ticis pāri Aņičkova tiltam, aizdrāzies gabalu pa Ņevas prospektu un tagad stāv uz Ļiteinajas ielas stūra. Goļadkina kungs iegriezās Ļiteinajas ielā. Viņa stāvoklis šai brīdī atgādināja tāda cilvēka stāvokli, kurš stāv briesmīga bezdibeņa malā, kad zeme zem kājām sāk brukt, jau sakustējusies, jau slīd, vēl pēdējo reizi salīgojas, grūst, rauj viņu bezdibenī, bet nelaimīgajam nav ne spēka, ne dūšas atlēkt atpakaļ, novērst acis no baismīgā bezdibeņa; tas viņu vilina, un viņš beidzot lec tajā pats, paātrinādams savas bojā ejas mirkli. Goļadkina kungs zināja, juta un bija pilnīgi pārliecināts, ka pa ceļam ar viņu katrā ziņā notiks vēl kaut kas nelādzīgs, ka viņam gadīsies vēl kaut kāda nepatikšana, ka, piemēram, atkal sastaps šo nepazīstamo, bet — dīvaini, viņš pat vēlējās, lai šī sastapšanās notiktu, uzskatīja to par nenovēršamu un lūdzās tikai, lai tas viss drīzāk beigtos, lai viņa stāvoklis kaut vai kā — tikai drīzāk noskaidrotos. Pa to laiku viņš joprojām drāzās uz priekšu, it kā viņu dzītu kāds nezināms spēks, jo visā ķermenī juta tādu kā vārgumu un stingumu; domāt viņš ne par ko nevarēja, lai gan domu lēveri kā ērkšķi visur ķērās klāt. Kaut kāds noklīdis šunelis, viscaur slapjš un nosalis, piesitās Goļadkina kungam un arī steigšus tecēja līdzi, sāniski sagriezies, asti ierāvis un ausis nokāris, palaikam bikli un saprotoši uz viņu palūkodamies. Kaut kāda tāla, jau sen aizmirsta ideja — atmiņas par kādu sen notikušu atgadījumu — viņam tagad iešāvās prātā, dauzīja kā ar āmuriņu pa galvu, aizdodama dusmas, nelikdama viņu mierā. «Ak, šis nešpetnais šunelis!» Goļadkina kungs čukstēja, pats sevi nesaprazdams. Beidzot viņš ieraudzīja savu nepazīstamo Itāliešu ielas stūrī. Tikai tagad nepazīstamais vairs nenāca pretī, bet gāja uz to pašu pusi, uz kuru gāja viņš, un arī steidzās, turēdamies dažus soļus priekšā. Beidzot abi iegriezās Sešveikalu ielā. Goļadkina kungam aizrāvās elpa. Nepazīstamais apstājās tieši pie tā nama, kurā dzīvoja Goļadkina kungs. Atskanēja zvaniņa šķindas un gandrīz tanī pašā brīdī dzelzs aizbīdņa čīkstoņa. Vārtiņi atvērās, nepazīstamais pieliecās, paspēra soli un nozuda. Gandrīz tanī pašā mirklī piesteidzās arī Goļadkina kungs un kā bulta iešāvās iekšā pa vārtiņiem. Neklausīdamies purpinošajā sētniekā, aizelsies viņš iedrāzās pagalmā un tūlīt ieraudzīja savu interesanto ceļabiedru, ko uz brīdi bija izlaidis no acīm. Nepazīstamais pavīdēja pie ieejas tanīs kāpnēs, kas veda uz Goļadkina kunga dzīvokli. Goļadkina kungs metās viņam pakaļ. Kāpnes bija tumšas, drēgnas un netīras. Visās kāpņu telpās bija sakrauts bezgala daudz visādu iedzīves grabažu, tā ka nepieradis svešinieks, tumsā nokļuvis šinīs kāpnēs, bija spiests kādu pusstundu pa tām klaiņāt, riskēdams pārlauzt kāju un reizē ar kāpnēm lādēdams savus paziņas, kas apmetušies tik grūti pieejamā vietā. Bet Goļadkina kunga ceļabiedram te viss šķita pazīstams, it kā viņš pats šinī namā dzīvotu; pa kāpnēm uzsteidzās viegli, bez grūtībām, labi pārzinādams apstākļus. Goļadkina kungs bija viņu gandrīz pilnīgi panācis; divas vai trīs reizes nepazīstamā cilvēka mēteļa mala pat skāra viņa degunu. Sirds Goļadkina kungam vai pamira. Noslēpumainais cilvēks apstājās tieši pie Goļadkina kunga dzīvokļa durvīm, pieklauvēja, un (kas citā reizē Goļadkina kungu tomēr būtu pārsteidzis) Petruška, it kā būtu gaidījis un nelicies gulēt, tūlīt atvēra durvis un ar sveci rokā sekoja ienācējam. Nezinādams, ko darīt, mūsu stāsta varonis ieskrēja savā dzīvoklī; nenovilcis mēteli un nenoņēmis platmali, izgāja cauri gaitenītim un kā zibens ķerts apstājās istabas durvīs. Visas Goļadkina kunga nojautas bija pilnā mērā apstiprinājušās. Viss, no kā viņš bija baidījies un ko bija nojautis, tagad notika īstenībā. Elpa viņam aizrāvās, galva sāka reibt. Nepazīstamais — arī mētelī un platmali galvā — mazliet smaidīdams sēdēja uz viņa gultas un, acis maķenīt piemiedzis, draudzīgi māja ar galvu. Goļadkina kungs gribēja iekliegties, bet nespēja, gribēja kaut kādā veidā protestēt, bet pietrūka spēka. Mati uz galvas sacēlās stāvus, un viņš kā nemaņā aiz šausmām atsēdās. Un bija arī iemesls. Goļadkina kungs pilnīgi pazina savu nakts biedru. Tas nebija neviens cits kā viņš pats — pats Goļadkina kungs, otrs Goļadkina kungs, bet gluži tāds pats kā viņš, īsi sakot, viņa dubultnieks visādā ziņā . .

VI nodaļa

Otrā dienā tieši pulksten astoņos Goļadkina kungs pamodās savā gultā. Un tūlīt visi vakardienas neparastie notikumi un visa neticamā, neiedomājamā nakts ar tās gandrīz neiespējamiem piedzīvojumiem uzreiz, pēkšņi visā savā šausminošajā īstenībā atausa iztēlē un atmiņā. Negantais, velnišķīgais viņa ienaidnieku niknums un it īpaši šī niknuma beidzamais pierādījums stindzināja Goļadkina kunga sirdi. Bet līdz ar to tas viss bija tik dīvains, nesaprotams, neiedomājams, likās tik neiespējams, ka tiešām grūti bija tam noticēt; Goļadkina kungs pāls būtu ar mieru atzīt visu to par fantastisku murgu, acumirklīgu iztēles nomaldu, prāta aptumsumu, ja, par laimi, no rūgtās dzīves pieredzes nezinātu, cik tālu dažreiz niknums var novest cilvēku, cik negants dažkārt var kļūt

Ienaidnieks, kas atriebjas par aizskarto godu un pašlepnumu. Turklāt Goļadkina kunga it kā salauztie locekļi, smagā galva, sāpošie krusti un nešpetnās iesnas nepārprotami liecināja un apstiprināja, ka pilnīgi ticama ir pajājušās nakts pastaiga un daļēji arī viss pārējais, kas šīs pastaigas laikā noticis. Nu, un, beidzot, Goļadkina kungs i« u sen zināja, ka viņi tur kaut ko gatavo, ka viņiem tur ir kāds cits. Bet kas tad? Labi visu apdomājis, Goļadkina kungs nolēma ciest klusu, padoties un pagaidām šai jaui<ijumā neprotestēt. «Varbūt tāpat vien sadomājuši mani tikai pabaidīt, bet, kad redzēs, ka es neko — neprotestēju un pilnīgi samierinos, lēnprātīgi visu panesu, — atkāpsies, paši atkāpsies un turklāt atkāpsies pirmie.»

Tādas bija tās domas, kas nodarbināja Goļadkina kungu, kad viņš, vāļādamies gultā un staipīdams sāpošos locekļus, šoreiz kā parasti gaidīja Petrušku ierodamies viņa istabā. Gaidīja jau kādu ceturtdaļstundu; dzirdēja, kā sliņķis Petruška aiz starpsienas ņemas ar patvāri, un tomēr nekādi nevarēja sadūšoties un viņu pasaukt. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs tagad pat mazliet baidījās no sastapšanās ar Petrušku. «Jo dievs vien zina,» viņš domāja, «jo dievs vien zina, kā tas blēdis raugās uz visu naktī notikušo. Viņš tur klusē, klusē, bet diez kas viņam aiz ādas.» Beidzot durvis iečīkstējās un ienāca Petruška ar paplāti rokās. Goļadkina kungs bikli pašķielēja uz viņu, nepacietīgi gaidīdams, kas notiks, gaidīdams, vai viņš beidzot kaut ko neteiks par zināmo apstākli. Bet Petruška neko neteica, gluži otrādi, bija tāds kā klusāks, drūmāks un dusmīgāks nekā parasti, lūrēja uz visu caur pieri; vispār bija redzams, ka viņš ar kaut ko pagalam neapmierināts; pat ne reizes nepaskatījās uz kungu, kas, starp citu, mazliet aizskāra Goļadkina kungu. Petruška uzlika uz galda visu, ko bija atnesis, pagriezās un klusēdams aizgāja aiz starpsienas. «Zina, zina, visu zina, palaidnis!» Goļadkina kungs murmināja, sākdams dzert tēju. Tomēr mūsu varonis savam sulainim neko netaujāja, lai gan Petruška pēc tam vēl vairāk reižu dažādu vajadzību dēļ ienāca istabā. Goļadkina kungs jutās ļoti satraukts. B ja arī baisi iet uz departamentu. Stipra priekšnojauta teica, ka tieši tur gadīsies kaut kas nelādzīgs. «Es tur aiziešu,» viņš domāja, «bet ja nu pēkšņi kaut ko ieraugu? Vai tagad nebūtu labāk neiet nekur? Vai tagad labāk nepagaidīt? Lai viņi tur darās, kā grib; bet es šodien pagaidītu te, saņemtu spēkus, atkoptos, labi pārdomātu visu notikušo, bet pēc tam izmantotu izdevīgu brīdi — un viņiem visiem kā sniegs uz galvas, taču pats izliktos, it kā nekas nebūtu noticis.» Tā pārdomādams, Goļadkina kungs izsmēķēja pīpi pēc pīpes; laiks skrēja; bija jau gandrīz pusdesmit. «Rau, jau pusdesmit,» Goļadkina kungs domāja, «tagad ierasties darbā jau par vēlu. Turklāt esmu slims, protams, slims, katrā ziņā slims; kas gan teiks, ka ne? Kas man! Bet, ja atsūtīs pārbaudīt, lai nāk vien eksekutors; tiešām, kas gan man kaiš? Man sāp mugura, ir klepus, iesnas; un galu galā es šādā laikā nedrīkstu, nekādi nedrīkstu iet ārā; es varu saslimt, bet pēc tam varbūt pat nomirt; tagad sevišķi liela mirstība …» Ar tādiem argumentiem Goļadkina kungs beidzot pilnīgi nomierināja savu sirdsapziņu un jau iepriekš pats sevi attaisnoja, iedomādamies bārienu, kas bija gaidāms no Andreja Filipovičā par nevīžību darbā. Vispār visos līdzīgos gadījumos mūsu varonim ļoti patika attaisnot pašam sevi ar dažādiem neatspēkojamiem argumentiem un tādā veidā pilnīgi nomierināt savu sirdsapziņu. Un, tā to pilnīgi nomierinājis, viņš paņēma pīpi, piebāza un — tiklīdz bija sācis to, kā nākas, pakšķināt — strauji pielēca kājās no dīvāna, aizsvieda pīpi, žigli nomazgājās, noskuvās, saglauda matus, uzvilka vicmundieri un visu pārējo, paķēra šādus tādus papīrus un aizdrāzās uz departamentu.

Savā nodaļā Goļadkina kungs iegāja bikli, bažīgi gaidīdams kaut ko visai nelabu, — šīs gaidas bija gan neapzinātas, nenoteiktas, taču reizē nepatīkamas; viņš pabailīgi apsēdās parastajā vietā līdzās galda priekšniekam Antonam Antonovičam Setočkinam. Ne uz ko neskatīdamies, nepievērsdams uzmanību nekam citam, viņš iedziļinājās priekšā nolikto papīru saturā. Goļadkina kungs bija nolēmis un pats sev nosolījies pēc iespējas vairīties no visa izaicinošā, no visa, kas varētu viņu stipri kompromitēt, piemēram, no nekautrīgiem jautājumiem, no jociņiem un nepieklājīgiem atgādinājumiem par visiem iepriekšējā vakara apstākļiem; viņš bija nolēmis izvairīties pat no parastajām pieklājības frāzēm sarunās ar darbabiedriem, proti, no jautājumiem par veselību un tamlīdzīgi. Bet bija arī acīm redzams, ka tā turpināt nevar, nav iespējams. Nemiers un neziņa par kaut ko, kas viņu tieši skāra, vienmēr mocīja viņu vairāk nekā pati aizskaršana. Un tāpēc, lai gan viņš bija pats sevī nobolījies nepievērst uzmanību nekam, kas apkārt notiek, un vairīties no visa, lai tas būtu kas būdams, Goļadkina Kungs retumis paslepus, klusītiņām pacēla galvu un zagšus paraudzījās apkārt, pa labi, pa kreisi, ielūkojās darbabiedru sejās un pēc tam mēģināja secināt, vai nav kas ļauns un sevišķs, kas attiecas uz viņu un ko no viņa kaut kadā nosodāmā nolūkā slēpj. Viņš domāja, ka vakardienas notikumam katrā ziņā ir sakars ar visu to, kas ap viņu tagad notiek. Beidzot, grūtsirdības mākts, viņš sāka vēlēties, lai tagad viss ātrāk beigtos, kaut vai dievs zina kā, kaut vai ar kaut kādu nelaimi — vienalga! Kā šoreiz Goļadkina kungu piemeklēja liktenis: tiklīdz viņam šāda vēlēšanās radās, viņa šaubas pēkšņi izgaisa, pie tam visdīvainākajā un negaidītākajā veidā.

Blakus istabas durvis pēkšņi klusu un bailīgi iečīkstējās, it kā ar to apliecinot, ka nācējs ir visai nenozīmīga persona, un kāds Goļadkina kungam labi pazīstams cilvēks kautrīgi pienāca pie tā paša galda, pie kura sēdēja mūsu varonis. Mūsu varonis nepacēla galvu — nē, viņš uzmeta šim cilvēkam tikai paviršu, pavisam īsu skatienu, bet jau zināja visu, saprata visu līdz beidzamajam sīkumam. Viņš aiz kauna nezināja, kur dēties, un iebāza savu nelaimīgo galvu papīros ar tādu pašu nolūku, ar kādu mednieka vajāts strauss bāž galvu karstās smiltīs. Jaunpienācējs paklanījās Andrejam Filipovičam, un drīz vien pēc tam atskanēja formāli laipna balss — tāda, kādā visās darba vietās priekšnieki runā ar jaunpieņemtiem apakšniekiem. — Apsēdieties šeit, — Andrejs Filipovičs noteica, norādīdams jaunajam darbiniekam uz Antona Antonoviča galdu, — lūk, te, iepretim Goļadkina kungam, bet darbu mēs jums tūlīt dosim. — Andrejs Filipovičs nobeidza ar to, ka pamāja jaunpienācējam ar pieklājīgi norādošu žestu, bet pēc tam nekavējoties iedziļinājās dažādos papīros, kuru viņa priekšā bija vesela kaudze.

Goļadkina kungs beidzot pacēla acis un, ja nepaģība, tad vienīgi tāpēc, ka jau iepriekš bija visu nojautis, ka jau iepriekš visu zināja, ar sirdi uzminēdams, kas tas jaunpienācējs īsti ir. Goļadkina kunga pirmā kustība bija aši paskatīties visapkārt, vai nav dzirdama kāda sačukstēšanās, vai par notiekošo netiek palaista kāda kanceleļiska asprātība, vai kāda seja nesaviebjas aiz izbrīna, vai, beidzot, kāds aiz izbailēm nav nokritis no krēsla. Bet Goļadkina kungam par lielu izbrīnu nekas tamlīdzīgs nebija manāms. Goļadkina kunga biedru un darba kolēģu izturēšanās viņu pārsteidza. Tā likās nesavienojama ar veselo saprātu. Goļadkina kungs pat nobijās no tik neparastas klusēšanas. Notikums liecināja pats par sevi; tas bija dīvains, nejēdzīgs, neiedomājams. Bija iemesls uz to reaģēt. Tas viss, protams, tikai pazibēja Goļadkina kunga galvā. Bet viņš pats sēdēja kā uz adatām. Un tam bija savs cēlonis. Tas, kurš tagad sēdēja pretī Goļadkina kungam, bija — Goļadkina kunga šausmas, bija — Goļadkina kunga kauns, bija — Goļadkina kunga vakarējais lietuvēns, īsi sakot, bija pats Goļadkina kungs — nevis tas Goļadkina kungs, kas tagad sēdēja uz krēsla ar ieplestu muti un rokā nekustīgi iežmiegtu spalvu; nevis tas, kurš strādāja par galda priekšnieka palīgu; nevis tas, kas labprāt nelien citiem acīs un iejūk pūlī; beidzot, nevis tas, kura gaita skaidri liecina: «Neaiztieciet mani, un es jūs neaiztikšu,» — vai: «Neaiztieciet mani, es taču jūs neaiztieku,» — nē, tas bija cits Goļadkina kungs, pavisam cits, bet reizē pilnīgi līdzīgs pirmajam — tāda paša auguma, tāpat veidots, tāpat ģērbies, ar tādu pašu kailu galvvidu, īsi sakot, nekas, itin nekas nebija aizmirsts, lai līdzība būtu pilnīga, tā ka, ja nostādītu abus blakus, neviens, itin neviens neņemtos noteikt, kurš ir īstais Goļadkins un kurš neīstais, kurš ir vecais un kurš jaunais, kurs ir oriģināls un kurš kopija.

Mūsu varonis, ja vispār iespējams salīdzinājums, bija tagad tāda cilvēka stāvoklī, par kuru kāds palaidnis zobojas, joka pēc slepus pagriezis pret viņu palielināmo stiklu. «Kas tas ir, sapnis vai ne,» viņš domāja, «īstenība vai vakarējā turpinājums. Kā tad tā? Ar kādām tiesībām to visu dara? Kas atļāvis pieņemt tādu ierēdni; kas devis tiesību to pieņemt? Vai es to redzu pa miegam, vai sapņoju?» Goļadkina kungs mēģināja sev iekniebt, pat mēģināja domāt par iekniebšanu kādam citam … Nē, nav sapnis, tas ir skaidrs. Goļadkina kungs juta, ka sviedri viņam plūst aumaļām, ka ar viņu notiek kaut kas pilnīgi nepa rasts un līdz šim nepiedzīvots, un turklāt, lai nelaime būtu lielāka, nepieklājīgs, jo Goļadkina kungs saprata un izjuta, cik neizdevīgi ir būt pirmajam šādā apkaunojošā stāvoklī. Viņš pat beidzot sāka šaubīties pats par savu esamību, un, lai gan jau iepriekš bija uz visu sagatavojies un vēlējās, lai viņa šaubas kaut vai kādā veidā izgaistu, tomēr pati situācijas būtība, protams, bija gluži nogaidīta. Grūtsirdība viņu māca un mocīja. Brīžiem viņš pilnīgi zaudēja ir jēgu, ir atmiņu. Pēc mirkļa attapies, I imanīja, ka mehāniski un neapzināti velk ar spalvu pa I .ipīru. Neuzticēdamies sev, sāka pārbaudīt uzrakstīto — un nekā nesaprata. Beidzot otrs Goļadkina kungs, kas līdz t.im bija sēdējis rātni un mierīgi, piecēlās un kaut kādas vajadzības dēļ nozuda aiz otras nodaļas durvīm. Goļadkina kungs paskatījās apkārt — nekas, viss klusu; dzirdama tikai spalvu čirkstoņa, pāršķiramo lapu švīkstoņa un klusas sarunas tajos kaktos, kas atradās tālāk no Andreja Filipovičā krēsla. Goļadkina kungs paskatījās uz Antonu Antonoviču, un, tā kā mūsu varoņa sejā droši vien atspoguļojās viņa pašreizējie pārdzīvojumi un pati seja atbilda situācijai, tātad bija savā ziņā gaužām raksturīga, labsirdīgais Antons Antonovičs, nolicis spalvu, ar tādu kā neparastu līdzjūtību apjautājās par Goļadkina kunga veselību.

—     Es, Anton Antonovič, paldies dievam, — Goļadkina kungs stostīdamies noteica, — es, Anton Antonovič, esmu pilnīgi vesels; es, Anton Antonovič, tagad nevaru sūdzēties, — viņš nedroši piebilda, vēl pilnīgi neuzticēdamies tik bieži pieminētajam Antonam Antonovičam.

—     A! Bet man šķita, ka jūs neesat vesels; tas gan nebūtu nekāds brīnums, var gadīties! Sevišķi tagad, tādā epidēmiju laikā. Ziniet…

—     Jā, Anton Antonovič, es zinu, ka ir tādas epidēmijas. Es, Anton Antonovič, ne tādēļ, — Goļadkina kungs turpināja, cieši vērdamies Antonā Antonovičā, — es, redziet, Anton Antonovič, pat nezinu, kā lai jums, tas ir, es gribu teikt, nezinu, no kādas puses lai šim jautājumam pieiet, Anton Antonovič …

—     Ko? Es jūs … ziniet… es, atzīstos, lāgā nesaprotu; jūs … ziniet, paskaidrojiet tuvāk, par ko jums grūti izteikties, — sacīja Antons Antonovičs, kuram pašam b ja pagrūti izteikties, redzot, ka Goļadkina kungam pat asaras saskrējušas acīs.

—    Es, tiešām … te, Anton Antonovič … te — ierēdnis, Anton Antonovič …

—     Nu! Vēl arvien nesaprotu.

—     Es gribu teikt, Anton Antonovič, ka te ir kāds jaunpieņemts ierēdnis.

—     Jā, ir; jūsu uzvārda brālis.

—     Kā? — Goļadkina kungs iesaucās.

—     Es saku: jūsu uzvārda brālis; ari Goļadkins. Vai tik nav jūsu brālis?

—     Nē, Anton Antonovič, es …

—      Hm! Ko jūs sakāt, bet man šķita, ka droši vien jūsu tuvs radinieks. Ziniet, ir tāda savā ziņā iedzimta līdzība.

Goļadkina kungs aiz izbrīna sastinga un uz laiku nebija spējīgs pakustināt mēli. Tik viegli spriest par šādu nejēdzīgu, nepiedzīvotu faktu — faktu, kas tiešām savā ziņā reti sastopams, faktu, kas būtu pārsteidzis pat gluži neieinteresētu vērotāju, — runāt par iedzimtu līdzību tad, kad te viss ir skaidrs kā diena!

—      Ziniet, ko es jums ieteikšu, Jakov Petrovič, — Antons Antonovičs turpināja. — Aizejiet pie ārsta un aprunājieties ar viņu. Ziniet, jūs izskatāties patiešām nevesels. Sevišķi acis jums … ziniet, tajās ir tāda kā sevišķa izteiksme.

—     Nē, Anton Antonovič, es, protams, jūtu … tas ir, gribu jums tomēr jautāt, kā tad šis ierēdnis?

—     Nu?

—     Tas ir, vai jūs neesat ievērojis, Anton Antonovič, viņā kaut ko sevišķu … kaut ko pārāk izteiksmīgu?

—     Proti?

—     Tas ir, es gribu teikt, Anton Antonovič, pārsteidzošu līdzību ar kādu, piemēram, tas ir, ar mani, piemēram. Jūs nupat, Anton Antonovič, runājāt par iedzimtu līdzību, pieminējāt to starp citu. Ziniet, dažreiz gadās dvīņi, tas ir, gluži kā divi ūdens pilieni, tā ka pat atšķirt nevar. Nu, es par to arī runāju.

—     Jā, — Antons Antonovičs sacīja, mazliet padomājis, it kā pirmo reizi brīnīdamies par tādu apstākli, — jā! Jums taisnība. Līdzība tiešām pārsteidzoša, un jūs nekļūdīgi spriežat, ka abus var patiesi samainīt, — viņš turpināja, arvien vairāk ieplezdams acis. — Un ziniet, Jakov Petrovič, tā ir pat brīnumaina līdzība, fantastiska, kā dažreiz mēdz teikt, viņš ir pilnīgi tāds pats kā jūs… Vai esat to pamanījis, Jakov Petrovič? Es jau pats gribēju lūgt, lai jūs paskaidrojat, bet, atzīstos, sākumā nepievērsu tam vajadzīgo vērību. Brīnums, tiešām brīnums! Bet ziniet, Jakov Petrovič, jūs taču neesat šejienietis, neesat šeit dzimis, es saku?

—     Nē.

—           Arī viņš nav šejienietis. Varbūt no tās pašas puses,

ik» kuras jūs. Vai drīkstu jautāt, kur jūsu māmiņa lielākoties dzīvojusi?

—    Jūs teicāt… jūs teicāt, Anton Antonovič, ka viņš nav šejienietis?

—     Jā, nav šejienietis. Un tiešām, cik tas brīnumaini,— turpināja runīgais Antons Antonovičs, kuram papļāpāt par kaut ko bija īsta bauda, — tiešām, tas var izraisīt interesi; un cik bieži gadās paiet cilvēkam garām, pieskarties, pagrūst viņu, bet nepievērst tam vērību. Lai tas tomēr jūs nemulsina. Tā dažreiz gadās. Tas, ziniet, — es jums tūlīt pastāstīšu, — tas pats notika ar manu krustmāti no mātes puses; arī viņa pirms nāves redzēja savu dubultnieci …

—     Nē, es atvainojos, ka pārtraucu jūs, Anton Antonovič, — es, Anton Antonovič, gribētu zināt, kā tad šis ierēdnis, tas ir, uz kāda pamata viņš šeit atrodas?

—    Nu, nelaiķa Semjona Ivanoviča vietā, vakantā vietā; radās vakance, tad nu aizpildīja. Tik tiešām, tas Semjons Ivanovičs bija sirsnīgs cilvēks, atstājis, tā stāsta, trīs bērnus — pavisam maziņus. Atraitne kritusi viņa ekselencei pie kājām. Runā gan, ka šī nesakot patiesību: pašai esot naudiņa, bet viņa to slēpjot…

—     Nē, es, Anton Antonovič, es visu laiku domāju par to vienu apstākli.

—     Proti? Nu jā! Bet kāpēc tad jūs par to tik ļoti interesējaties? Es jums saku: lai tas jūs nemulsina. Tas viss pa daļai tikai pagaidām. Kas tur liels! Jūs taču tas neskar; to jau pats dievs tā nolicis, tāda bijusi viņa griba, un kurnēt par to būtu grēks. Šai gadījumā redzama viņa gudrība. Bet jūs, Jakov Petrovič, cik es saprotu, šoreiz nepavisam neesat vainīgs. Vai nu pasaulē mazums brīnumu! Dabas māte ir dāsna; bet jums par to nebūs jāatbild, jūs pie atbildības nesauks. Piemēra pēc varētu minēt, ceru, ka esat dzirdējis, kā viņus tur sauc, jā, Siāmas dvīņi — saauguši kopā ar mugurām un tā arī dzīvo, kopā ir ēd, ir guļ; stāsta, ka lielu naudu pelnot.

—     Atļaujiet, Anton Antonovič …

—     Es jūs saprotu, saprotu! Jā! Un kas par to? Nekas! Es jums saku, ka pēc manas saprašanas jums nav iemesla apmulst. Kas tur sevišķs? Viņš ir ierēdnis kā jau ierēdnis, tiekas, lietišķs cilvēks. Viņš, saka, esot Goļadkins; neesot šejienietis, saka, esot titulārais padomnieks. Personīgi ar viņa ekselenci esot izskaidrojies.

—     Nu un?

—     Nekas. Stāsta, ka esot pietiekami plaši izskaidrojies, minējis argumentus; teicis, ka tā un tā, jūsu ekselence, bagātības man nav, bet vēlos kalpot valstij un it īpaši jūsu glaimojošajā vadībā… nu, un visu, kas pienākas, ziniet, veikli visu izteicis. Jādomā, gudrs cilvēks. Nu, protams, ieradies ar rekomendāciju, bez tās taču nevar …

—     Nu, un no kā tad … tas ir, es gribu teikt, tieši kas šajā kauna lietā roku pielicis?

—     Jā. Stāsta, ka laba rekomendācija; viņa ekselence, kā stāsta, ar Andreju Filipoviču esot nosmējušies.

—     Ar Andreju Filipoviču nosmējušies?

—     Jā; tikai tā pasmaidījuši un teikuši, ka labi un ka viņiem no savas puses neesot iebildumu, kaut tikai uzticīgi kalpotu …

—     Nu, tālāk. Jūs man tikpat kā dzīvību atdevāt, Anton Antonovič; lūdzu jūs — turpiniet.

—     Atļaujiet, es atkal jūs lāgā… Nu jā; nu, nekas; apstāklis vienkāršs; es jums saku, lai tas jūs nemulsina, un nevajag šai ziņā saskatīt nekā šaubīga …

—     Nē. Es, tas ir, gribu jums, Anton Antonovič, jautāt, vai viņa ekselence nekā vairāk nepiebilda … par mani, piemēram?

—      Tas ir, kā nu ne! Jā! Nu nē, neko; varat būt pilnīgi mierīgs. Ziniet, apstāklis, protams, diezgan pārsteidzošs un sākumā … es, piemēram, sākumā gandrīz pat nepamanīju. Tiešām nezinu, kāpēc nepamanīju līdz tam laikam, kamēr jūs neatgādinājāt. Tomēr varat būt pilnīgi mierīgs. Nekā sevišķa, itin nekā neteica, — labsirdīgais Antons Antonovičs piebilda, pieceldamies no krēsla.

—     Tad nu es, Anton Antonovič …

—     Ak, atvainojiet. Es jau tā esmu ilgi par niekiem nopļāpājis, bet te man svarīgs darbs, steidzams. Vajag pabeigt.

—     Anton Antonovič! — atskanēja Andreja Filipovičā pieklājīgi aicinošā balss. — Viņa ekselence jautāja pēc jums.

—     Tūlīt, tūlīt, Andrej Filipovič, tūlīt eju. — Un Antons Antonovičs, paņēmis žūksnīti dokumentu, aizdrāzās vispirms pie Andreja Filipovičā, bet pēc tam uz viņa ekselences kabinetu.

«Ka tad nu tā?» Goļadkina kungs domāja. «Tad tā tagad mūsu apstākļi iegrozās! Tad tāds vējiņš tagad sācis pie mums pūst… Tas nav slikti; tātad notikumi ņēmuši vispatīkamāko virzienu,» mūsu varonis pie sevis noteica, rokas berzēdams un aiz prieka trīdamies uz krēsla. «Tātad gadījums ar mani ir parasts gadījums. Tā viss ar niekiem vien beidzas, izčākst. Tiešām, neviens neko nesaka, pat neiepīkstas, blēži, sēž tik un strādā savu darbu; lieliski, lieliski! Es labus cilvēkus mīlu, esmu mīlējis un vienmēr labprāt cienīšu… Lai gan, ja tā padomā, šis Antons Antonovičs … bail ticēt; sirms vīrs un aiz vecuma kļuvis stipri ērmots. Bet pats lieliskākais un galvenais ir tas, ka viņa ekselence nekā nav teicis un atstājis faktu bez ievērības: tas ir labi! Pareizi! Tikai ko tas Andrejs Filipovičs ar saviem smiekliņiem jaucas pa vidu? Kas viņam par daļu? Vecais viltnieks! Vienmēr man ceļā, vienmēr cenšas kā melns kaķis pārskriet pār ceļu, vienmēr cilvēkiem par sliktu un par spīti; cilvēkam par spīti un par sliktu …»

Goļadkina kungs atkal paskatījās apkārt, un viņam atkal atausa cerība. Tomēr bija jūtams, ka viņu mulsina kāda neskaidra doma, kāda nelādzīga doma. Viņam pat ienāca prātā pašam tuvoties ierēdņiem, pirmajam iesākt sarunu, pat (varbūt ceļā uz mājām vai tāpat — pieejot klāt, it kā lai aprunātos par darbu), starp citu, ieminēties, ka, kungi, tā un tā, kas par pārsteidzošu līdzību, dīvainu sagadīšanos, apkaunojošu komēdiju, tas ir, pašam pazoboties par visu un tādā veidā pazondēt briesmu dziļumu. Jo kluss ūdens allaž dziļš, mūsu varonis domās secināja. Goļadkina kungs to gan tikai nodomāja, tomēr laikus apķērās. Saprata, ka aizdomājies pārāk tālu. «Tev jau tāda daba!» viņš pie sevis noteica, viegli iesizdams sev ar roku pa pieri. «Tūlīt jau spārnos, nopriecājies, patiesīgā dvēsele! Nē, mēs ar tevi labāk pacietīsimies, Jakov Petrovič, pagaidīsim un pacietīsimies.» Un tomēr, kā mēs jau minējām, Goļadkina kungam atausa jauna cerība, it kā viņš būtu no miroņiem augšāmcēlies. «Nekas,» viņš domāja, «tikpat kā piecsimt pudu smags akmens būtu no krūtīm novēlies! Kas par sagadīšanos! … Bet patiesībā viss ir tik vienkāršs. Krilovam taču taisnība, Krilovam taču taisnība… tas lielais fabulu rakstnieks Krilovs ir liels gudrinieks un āķis! Bet, kas attiecas uz to, tad lai strādā vien, lai strādā vesels, kaut tikai nevienu netraucētu un nevienu neaiztiktu; lai tik strādā, — esmu ar mieru un aprobēju !

Pa to laiku stundas gāja, skrēja, un nemanot pienāca četri. Darbs beidzās; Andrejs Filipovičs paņēma platmali, un visi, kā parasti, sekoja viņa priekšzīmei. Goļadkina kungs pakavējās mazliet ilgāk un tīšām izgāja vēlāk par citiem — pats pēdējais, kad visi jau bija izklīduši katrs uz savu pusi. Izgājis uz ielas, viņš jutās kā paradīzē — tā, ka sajuta pat vēlēšanos pastaigāties pa Ņevas prospektu, kaut arī būtu jāmet līkums. «Ko nozīmē liktenis!» mūsu varonis sacīja. «Visu notikumu negaidīts pagrieziens. Arī laiks noskaidrojies, piesalst, ar kamanām var braukt. Bet sals krieviem derīgs, krievi lieliski jūtas salā! Es mīlu krievu cilvēku. Jauks ir pirmais sniedziņš, kā mednieks teiktu; tādā pirmajā sniedziņā būtu labi iziet uz zaķiem! Tad tik būtu prieks! Bet gan jau!»

Tā izpaudās Goļadkina kunga sajūsma, tomēr prāts viņam visu laiku bija nemierīgs, māca tāda kā grūtsirdība — bet sirds brīžiem tā smeldza, ka Goļadkina kungs nezināja, kā sevi mierināt. «Labāk nogaidīsim dienu un tad priecāsimies. Bet kas tad īsti noticis? Nu, apsvērsim, apspriedīsim. Nu, apspriedīsimies, mans jaunais draugs, apspriedīsimies. Nu, tāds pats cilvēks kā tu, pirmām kārtām gluži tāds pats. Nu, un kas par to? Ja ir tāds cilvēks, vai es par to lai raudu? Kas man? Mani tas neskar; es tikai uzsvilpoju, un viss! Ja jau tā, ko tad vairāk! Lai strādā! Nu, brīnums un dīvainība, tur runā par Siāmas dvīņiem . .. Nu, kam tādi Siāmas dvīņi vajadzīgi? Pieņemsim, Viņi ir dvīņi, bet ari izcili cilvēki dažkārt izturējušies kā savādnieki. Pat no vēstures zināms, ka slavenais Suvorovs dziedājis kā gailis… Nu, to viņš darīja ar gudru ziņu; un lielie karavadoņi… bet ko nu par karavadoņiem? Es esmu pats par sevi — un cauri — un neliekos ne gar vienu ne zinis, un savā nevainībā nicinu ienaidnieku. Neesmu intrigants un ar to lepojos. Tīrs, taisns, kārtīgs, patīkams, lēnīgs …»

Pēkšņi Goļadkina kungs apklusa, aprāvās un sāka trīcēt kā apšu lapa, uz mirkli pat aizvēra acis. Tomēr, cerēdams, ka baiļu cēlonis ir tikai ilūzija, beidzot atvēra acis un bikli pašķielēja pa labi. Nē, nav vis ilūzija! Viņam līdzās tipināja šārīta paziņa, smaidīja, skatījās sejā un,

1 Aprobēju (franciski approbation) — piekritu.

li kas, gaidīja izdevību sākt sarunu. Saruna tomēr nesākās, la abi pagāja soļu piecdesmit. Visas Goļadkina kunga pūles bija vērstas uz to, lai pēc iespējas ciešāk ievīstītos, ierautos mētelī un cik vien dziļi iespējams uzmauktu uz ncīm platmali. Lai apvainojums būtu vēl lielāks, pat viņa drauga mētelis un platmale bija gluži tādi, it kā nupat tos būtu valkājis Goļadkina kungs.

—     Cienījamais kungs, — beidzot sacīja mūsu varonis, cenzdamies runāt gandrīz čukstus un neskatīdamies uz savu draugu, — mēs laikam ejam katrs savu ceļu … Es pat esmu par to pārliecināts, — viņš noteica pēc klusuma brīža. — Beidzot esmu pārliecināts, ka jūs mani esat pilnīgi sapratis, — viņš noslēgumā diezgan stingri piebilda.

—     Es vēlētos, — Goļadkina kunga draugs beidzot sacīja, — es vēlētos … jūs droši vien mani augstsirdīgi atvainosiet … es nezinu, pie kā lai šeit griežos… mani apstākļi, — es ceru, ka jūs atvainosiet manu nekautrību, — man pat šķita, ka jūs, līdzjūtības mudināts, šorīt izturējāties pret mani saprotoši. Es savukārt jau no pirmā acu uzmetiena sajutu pret jums simpātijas, es … — Šai brīdī Goļadkina kungs domās novēlēja savam jaunajam darba biedram nozust no zemes virsas. — Ja es drīkstētu cerēt, ka jūs, Jakov Petrovič, mani iecietīgi uzklausīsiet…

—     Mēs — mēs šeit — mēs … labāk iesim pie manis, — Goļadkina kungs atbildēja. — Mēs tagad pāriesim uz Ņevas prospekta viņu pusi, tur mums abiem būs ērtāk, bet tad pa šķērsieliņu… mēs labāk iesim pa šķērsieliņu.

—     Labi. Varbūt tiešām labāk pa šķērsieliņu, — bikli sacīja Goļadkina kunga lēnīgais ceļabiedrs, ar atbildes toni it kā likdams saprast, ka viņš nevar izvēlēties un ka šādos apstākļos viņš ir gatavs samierināties arī ar šķērsieliņu. Turpretī Goļadkina kungs galīgi nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņš neticēja pats sev. Viņš vēl nebija attapies no pārsteiguma.

VII nodaļa

Goļadkina kungs mazliet attapās uz kāpnēm pie ieejas savā dzīvoklī. «Ak, es aitasgalva!» viņš domās sevi nolamāja. «Nu, kur es viņu vedu? Pats bāžu galvu cilpā.

Ko gan nodomās Petruška, ieraudzījis mūs kopā? Ko tas nelietis tagad iedrošināsies domāt? Bet viņš ir aizdomu pilns…» Taču bija jau par vēlu nožēlot; Goļadkina kungs pieklauvēja, durvis atvērās, un Petruška sāka ņemt mēteļus no viesa un sava kunga. Goļadkina kungs pavirši paskatījās, uzmeta tikai īsu skatienu Petruškam, cenzdamies izprast viņa sejas izteiksmi un uzminēt viņa domas. Bet sev par vislielāko izbrīnu ieraudzīja, ka sulainis ij nedomā brīnīties un, pat gluži otrādi, it kā bija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu. Protams, viņš arī tagad atgādināja vilku, sānis vien šķielēja un it kā grasījās kādu aprīt. «Vai tik šodien kāds nav viņus visus apbūris,» mūsu varonis domāja, «vai tik nav kāds velns apmājis! Katrā ziņā šodien ar cilvēkiem būs noticis kaut kas sevišķs. Velns parāvis, kas par mokām!» Visu laiku tā domādams un prātodams, Goļadkina kungs ieveda viesi istabā un laipni lūdza apsēsties. Viesis, acīm redzot, bija galīgi apjucis, stipri kautrējās, pazemīgi sekoja visām namatēva kustībām, tvēra viņa skatienus un pēc tiem, likās, centās uzminēt viņa domas. Kaut kas pazemots, nomocīts un iebiedēts izpaudās visos viesa žestos, tā ka viņš, ja būtu atļauts salīdzināt, tobrīd stipri izskatījās pēc tāda, kuram pašam savu drēbju nav, tāpēc apvilcis svešu tērpu: piedurknes raujas uz augšu, viduklis gandrīz pie pakauša, bet viņš ik brīdi rausta īso vestīti, gan sagriežas sāniski un vairās no cilvēkiem, gan mēģina kaut kur noslēpties, gan skatās visiem acīs un klausās, vai ļaudis nerunā kaut ko par viņa apstākļiem, vai nesmejas par viņu, vai nekaunas no viņa, — un cilvēks sarkst, un cilvēks mulst, un cieš pašlepnums… Goļadkina kungs nolika platmali uz loga; no neuzmanīgas kustības tā noripoja uz grīdas. Viesis tūliņ metās to pacelt, noslaucīja putekļus, saudzīgi nolika iepriekšējā vietā, bet savējo uz grīdas pie krēsla, uz kura maliņas pats kautrīgi apsēdās. Šis sīkais apstāklis pa daļai atvēra Goļadkina kungam acis; viņš saprata, ka viesa nabadzība ir visai liela, un tāpēc nelauzīja vairs galvu, ko ar viņu lai iesāk, ļaudams viesim, kā tas pienākas, rīkoties brīvi. Bet viesis savukārt neko neuzsāka, vai nu kautrējās, vai mazliet kaunējās, vai aiz pieklājības gaidīja, ko darīs namatēvs,— nav zināms, grūti bija pateikt. Šai brīdī ienāca Petruška, apstājās durvīs un sāka blenzt sāņus, pavisam ne uz to pusi, kur atradās viesis un kungs.

Vai pavēlēsiet ņemt divas porcijas pusdienu? — viņš aizsmakušā balsi nevērīgi jautāja.

—     Es, es nezinu … jūs — jā, paņem, brālīt, divas porcijas.

Petruška aizgāja. Goļadkina kungs paskatījās uz savu viesi. Tas nosarka līdz ausu galiem. Goļadkina kungs bija labs cilvēks un tāpēc savā labsirdībā tūlīt izveidoja teoriju.

«Nabadzīgs cilvēks,» viņš domāja, «un arī darbā tikai vienu dienu; savā laikā droši vien daudz cietis; varbūt tik vien ir tās mantas kā pieklājīgs uzvalciņš, bet nav naudiņas, par ko paēst pusdienas. Paskat, kāds viņš nomocījies! Nu, nekas, tas pa daļai pat labāk…»

—     Atvainojiet, ka es, — Goļadkina kungs iesāka, — atļaujiet tomēr uzzināt, kā lai jūs godāju?

—     Es … Es … Par Jakovu Petroviču, — gandrīz nočukstēja viesis, it kā kaunēdamies, it kā lūgdams piedošanu par to, ka arī viņu sauc par Jakovu Petroviču.

—     Jakovs Petrovičs! — mūsu varonis atkārtoja, nespēdams slēpt mulsumu.

—     Jā, tieši tā … Vārdabrālis, — Goļadkina kunga lēnīgais viesis atbildēja, uzdrošinādamies pasmaidīt un pateikt kaut ko pa jokam. Bet tūlīt arī aprāvās un kļuva ļoti nopietns, pat mazliet apmulsa, redzēdams, ka namatēvam pašreiz prāts nemaz nenesas uz jokiem.

—     Jūs… atļaujiet jautāt, kādā sakarā man ir gods…

—     Zinādams jūsu augstsirdību un tikumus, — viesis vinu strauji, bet biklā balsī pārtrauca, mazliet pieceldamies no krēsla, — uzdrošinos griezties pie jums un lūgt… pazīšanos ar jums un jūsu atbalstu … — nobeidza viesis, acīm redzot, neprazdams izteikties un meklēdams vārdus, kas nebūtu pārāk pieglaimīgi un pazemojoši, lai sevi nekompromitētu un neciestu pašcieņa, bet kas nebūtu arī pārdroši un neliecinātu par nepieklājīgu vienlīdzību. Vispār var teikt, ka Goļadkina kunga viesis uzvedās kā dižciltīgs ubags salāpītā frakā un ar dižciltības pasi kabatā, ubags, kas vēl nav iepraktizējies, kā pienākas, izstiept roku.

—     Jūs mani mulsināt, — Goļadkina kungs atbildēja, aplūkodams sevi, savas istabas sienas un viesi, — ar ko gan es varētu… es, tas ir, gribu teikt, tieši kādā ziņā es jums varētu pakalpot?

—     Es, Jakov Petrovič, no pirmā acu uzmetiena sajutu

Goļadkina kungs, kad bija labā omā, dažreiz mēdza stāstīt kaut ko interesantu. Tā arī tagad: izstāstīja viesim daudz par galvaspilsētu, par tās izpriecu vietām un skaistumu, par teātri, par klubiem, par Brillova gleznu; par to, kā divi angļi speciāli atbraukuši no Anglijas uz Pēterburgu, lai apskatītu Vasaras dārza žogu, un tūlīt atkal aizbraukuši; par darbu, par Olsufiju Ivanoviču un Andreju Filipoviču; par to, ka Krievija ar katru dienu pilnveidojas un ka te

«Vārda māksla zeļ un zied»,

par anekdotīti, ko bija izlasījis avīzē «Severnaja pčela», un ka Indijā esot neparasti stipra žņaudzējčūska; beidzot par baronu Brambeusu utt., utt. īsi sakot, Goļadkina kungs bija visai apmierināts, pirmām kārtām, tāpēc, ka bija pilnīgi mierīgs; otrkārt, tāpēc, ka ne tikai nebaidījās no saviem ienaidniekiem, bet bija pat gatavs izaicināt viņus visus uz izšķirošu kauju; treškārt, tāpēc, ka pats personīgi izrādīja labvēlību un galu galā darīja labu darbu. Sirdī viņš tomēr apzinājās, ka pašreiz vēl nav gluži laimīgs, ka viņā vēl kūņojas kāds tārpiņš, gan pavisam maziņš, kas pat tagad kremt sirdi. Stipri nomāca atmiņas par vakarvakaru pie Olsufija Ivanoviča. Daudz viņš tagad būtu devis, lai šis tas no tā, kas bija atgadījies vakar, nebūtu noticis. «Bet tas jau nekas!» mūsu varonis beidzot nosprieda un sirdī cieši apņēmās turpmāk uzvesties labi un tamlīdzīgas kļūdas vairs nepielaist. Tā kā tagad Goļadkina kungs pavisam aizrāvās un pēkšņi kļuva gandrīz pilnīgi laimīgs, tad sadomāja pat pabaudīt dzīvi. Petruška atnesa rumu, un tika pagatavots punšs. Viesis un saimnieks tukšoja pa glāzei, tad vēl pa otrai. Viesis kļuva vēl patīkamāks nekā pirmīt un no savas puses ne vienreiz vien pierādīja sava rakstura taisnprātību un labsirdību, stipri pieskaņojās Goļadkina kunga apmierinātajai omai, likās, priecājās līdzi viņa priekiem un uzskatīja viņu par savu patieso un vienīgo labdari. Paņēmis spalvu un gabaliņu papīra, palūdza Goļadkina kungu neskatīties uz to, ko viņš rakstīs, un pēc tam, kad bija beidzis, pats parādīja namatēvam uzrakstīto. Izrādījās, ka tas ir četrrindu pants, kas uzrakstīts diezgan sentimentāli, tomēr jaukā stilā un rokrakstā un, kā redzams, bija paša laipnā viesa sacerēts.

Pantiņš bija šads:

Ja tu mani aizmirsīsi, Tevi es nekad. Viss var dzīvē atgadīties, Neaizmirsti mani tu.

Goļadkina kungs ar asarām acīs apskāva savu viesi un, juzdamies beidzot pilnīgi aizkustināts, pats atklāja viesim dažus savus noslēpumus., pie tam runādams sevišķi bieži pieminēja Andreju Filipoviču un Klāru Olsufjevnu.

Mēs taču ar tevi, Jakov Petrovič, sapratīsimies, — sacīja mūsu varonis viesim, — mēs ar tevi, Jakov Petrovič, sadzīvosim kā roka ar cimdu, kā brāļi, mēs, draudziņ, rīkosimies ar viltu, uz vienu roku rīkosimies ar viltu, no savas puses dzīsim intrigas viņiem par spīti… par spīti viņiem dzīsim intrigas. Bet tu nevienam no viņiem neuzticies. Es jau tevi pazīstu, Jakov Petrovič, un tavu raksturu saprotu, tu taču man visu tūlīt izstāstīsi, taisnīgā dvēsele! Tu, brāl, vairies no viņiem visiem. — Viesis pilnīgi piekrita, pateicās Goļadkina kungam un beidzot arī apraudājās. — Zini, Jaša, — Goļadkina kungs turpināja trīcošā, jau vārgā balsī, — Jaša, apmeties pie manis uz .laiku vai apmeties pavisam. Mēs sapratīsimies. Kas tad tev, brālīt, ko? Un nemulsti un nekurni par to, ka mūsu starpā tagad radies tāds dīvains apstāklis: kurnēt, brāl, ir grēks; tā ir dabas griba! Bet dabas māte ir dāsna, jā gan, brāl Jaša! Saku to, tevi mīlēdams, kā brālis mīlēdams. Bet mēs ar tevi, Jaša, rīkosimies ar viltu un centīsimies iegriezt, un parādīsim viņiem garu degunu. — Punšu beidzot iedzēra pa trešai un ceturtai glāzei, un tad Goļadkina kungam radās divējas sajūtas: viena bija tā, ka viņš ir neparasti laimīgs, bet otra — ka nevar vairs nostāvēt kājās. Viesis, protams, tika uzaicināts palikt pa nakti. Guļasvietu šā tā uzrīkoja uz divām krēslu rindām. Jaunākais Goļadkina kungs pateica, ka drauga mājās pat uz kailas grīdas mīksta guļa, ka viņš aizmigšot, kur pagadās, ar pazemību un pateicību; ka tagad viņš jūtoties kā paradīzē un, pēdīgi, ka savā mūžā piedzīvojis daudz nelaimju un bēdu, visu pieredzējis, visu pārcietis un — kas zina, kas notiks nākotnē? — varbūt vēl būs jāpārcieš. Vecākais Goļadkina kungs pret to protestēja un sāka pierādīt, ka Visas cērības jāliekot uz dievu. Viesis pilnīgi piekrita un teica, ka, protams, neviens neesot tik varens kā dievs. Tad vecākais Goļadkina kungs aizrādīja, ka turkiem savā ziņā taisnība, pat miegā piesaucot dieva vārdu. Pēc tam, iebilzdams pret dažiem zinātniekiem, kas nopaļā turku pravieti Muhamedu, atzīstot to par savā ziņā lielu politiķi, Goļadkina kungs sāka visai interesanti aprakstīt Alžīrijas bārddziņa veikalu, par ko bija lasījis kādas grāmatas nodaļā «Šis un tas». Viesis un namatēvs daudz smējās par turku vientiesību, tomēr bija spiesti pabrīnīties par viņu fanātismu, ko izraisa opijs… Viesis beidzot sāka ģērbties nost, bet Goļadkina kungs aizgāja aiz starpsienas, pa daļai labsirdības mudināts — jo varbūt viesim nebija pat kārtīga krekla mugurā, un lai neliktu justies neveikli jau tā smagi cietušām cilvēkam, — bet pa daļai tāpēc, lai pārliecinātos par Petrušku, pārbaudītu viņu, uzjautrinātu, ja iespējams, un apmīļotu cilvēku, lai itin visi justos laimīgi un lai kāds nepaliktu novārtā. Jāpiezīmē, ka Petruška joprojām mazliet mulsināja Goļadkina kungu.

—      Pjotr, tagad liecies gulēt, — Goļadkina kungs lēnīgi sacīja, ieiedams sava kalpotāja nodalījumā, — tagad liecies gulēt, bet rīt pulksten astoņos pamodini mani. Saproti, Petruša?

Goļadkina kungs runāja neparasti saudzīgi un laipni. Bet Petruška klusēja. Viņš šai brīdī ņēmās ap savu gultu un pat nepagriezās pret kungu, kas viņam būtu bijis jādara kaut vai vienīgi aiz cieņas pret to.

—     Vai tu, Pjotr, dzirdēji, ko es teicu? — Goļadkina kungs turpināja. — Tagad liecies gulēt, bet rīt, Petruša, pamodini mani pulksten astoņos; saproti?

—     Saprotu jau saprotu, kas nu tur ko nesaprast! — Petruška pie sevis noburkšķēja.

—      Nu, tā, tā, Petruša; es to saku tikai tāpēc, lai arī tu justos mierīgs un laimīgs. Mēs visi tagad esam laimīgi, tad nu esi mierīgs un laimīgs arī tu. Bet tagad novēlu tev labu nakti. Guli, Petruša, guli, mums visiem jāstrādā… Tu, brāl, zini, nedomā nez ko …

Goļadkina kungs iesāka, bet apstājās. «Vai nebūs par daudz,» viņš nodomāja, «vai neesmu aizrunājies par tālu? Tā tas ir vienmēr; es allaž pārsālu.» Mūsu varonis iznāca no Petruškas nodalījuma visai neapmierināts ar sevi. Turklāt Petruškas rupjība un nepakļāvība bija viņu mazliet aizskārusi. «Ar blēdi runā mīlīgi, kungs blēdim parāda godu, bet šis neliekas ne zinis,» Goļadkina kungs nodom.ijd. «Bet tāda nešpetna tendence jau piemīt visai šai migai!» Mazliet grīļodamies, viņš atgriezās istabā un, redzēdams, ka viesis jau pavisam apgūlies, brītiņu apsēdās uz viņa guļasvietas. — Bet atzīsties, Jaša, — viņš iesāka » ukstus, galvu klanīdams, — tu taču, nelieti, manā priekšā • ii vainīgs? Tu taču, vārdabrāl, esi, vai zini… — viņš Ilupināja, diezgan familiāri uzrunādams viesi. Beidzot, draudzīgi atvadījies no viņa, Goļadkina kungs gāja gulēt. Viesis pa to laiku jau krāca. Goļadkina kungs savukārt f.«ika taisīties uz guļu, bet vēl smīnēdams čukstēja savā nodabā: «Tu jau šodien esi piedzēries, manu draudziņ Jakov Petrovič, nelietis, plikadīda tāds, — tev jau arī piemērots uzvārds! Nu, par ko tu priecājies? Rīt taču laudāsi, bimbā tāds; ko lai ar tevi iesāku?» Bet tad visu Goļadkina kunga būtni pārņēma diezgan dīvaina sajūta, kaut kas līdzīgs šaubām vai nožēlai. «Es tomēr aizrāvos,» viņš domāja, «tagad galva dūc, un esmu piedzēries; nenoturējos, muļķis tāds! Muļķības sarunāji par deviņiem mēmiem un vēl taisījies rīkoties ar viltu, nelieti. Protams, pārestību piedošana un aizmiršana ir vislielākais tikums, bet tomēr slikti esmu uzvedies, jā gan!» Pēc šiem vārdiem Goļadkina kungs piecēlās, paņēma sveci un uz pirkstgaliem vēlreiz piegāja paskatīties uz guļošo viesi. Ilgi viņš stāvēja pie viņa, dziļās domās iegrimis. «Nepatīkama situācija! Kauns, tīrais kauns, vairāk nekas!»

Beidzot Goļadkina kungs apgūlās. Galva viņam dūca, džinkstēja, dunēja. Viņš sāka aizmirsties, arvien vairāk aizmirsties … pūlējās par kaut ko domāt, atcerēties kaut ko visai interesantu, atrisināt kaut ko visai svarīgu, kaut kādu kutelīgu jautājumu — bet nespēja. Miegs pievārēja viņa nelaimīgo galvu, un viņš aizmiga tā, kā parasti guļ cilvēki, kas nav pieraduši dzert un pēkšņi draugu pulkā kādā mājas ballītē izdzēruši piecas glāzes punša.

VIII nodala

Kā parasti, otrā dienā Goļadkina kungs pamodās pulksten astoņos; bet pamodies tūlīt atcerējās visus vakarvakara notikumus — atcerējās un saviebās. «Ak, kāds muļķis es vakar biju!» viņš nodomāja, pieceldamies gultā sēdus un skatīdamies uz viesa guļasvietu. Bet liels bija viņa izbrīns, kad istabā neieraudzīja ne tikai viesa, bet pat guļasvietas, kur tas bija gulējis. «Kas tad tas?» Goļadkina kungs bezmaz iekliedzās. «Kāpēc tas tā noticis? Ko tagad nozīmē šis jaunais apstāklis?» Kamēr Goļadkina kungs neizpratnē ieplestu muti skatījās uz tukšo vietu, nočīkstēja durvis un ienāca Petruška ar tējas paplāti. — Kur tad, kur tad? — mūsu varonis tikko dzirdami noteica, ar pirkstu rādīdams uz viesim vakarvakarā ierādīto vietu. Petruška sākumā neatbildēja neko, pat nepaskatījās uz kungu, bet pagrieza acis uz istabas labo kaktu, tā ka Goļadkina kungs pats bija spiests paskatīties uz turieni. Pēc zināma klusuma brīža Petruška aizsmakušā un rupjā balsī tomēr atbildēja, ka «kunga nav mājās».

— Tu esi muļķis; es taču esmu tavs kungs, Petruška, — Goļadkina kungs aiztrūkstošā balsī noteica un platām acīm vērās savā kalpotājā.

Petruška neko neatbildēja, bet paskatījās uz Goļadkina kungu tā, ka tas nosarka līdz ausu galiem, — paskatījās ar tādu kā apvainojošu pārmetumu, kas bija tikpat kā lamas. Goļadkina kungam, kā mēdz teikt, nolaidās rokas. Beidzot Petruška paziņoja, ka otrs jau pirms stundām pusotrām aizgājis un nav gribējis gaidīt. Protams, atbilde bija ticama; varēja redzēt, ka Petruška nemelo, ka viņa apvainojošais skatiens un lietotais vārds otrs ir tikai zināmā nešpetnā apstākļa sekas, bet viņš tomēr saprata, kaut arī neskaidri, ka te kaut kas nav kārtībā un ka liktenis gatavo viņam vēl kādu ne visai patīkamu pārsteigumu. «Labi, redzēsim,» viņš domāja, «redzēsim un ar laiku visu sapratīsim . .. Ak kungs!» viņš pēdīgi jau pavisam citādā balsī ievaidējās. «Kādēļ gan es viņu aicināju, kādēļ galu galā to visu darīju? Patiesi pats bāžu galvu viņu blēžu cilpā, pats sev šo cilpu viju. Ak, tu galva, galva! Es taču nevaru nociesties, lai neizmuldētos kā tāds puika, kā tāds kancelejas žurka, kā tāds ierēdņa necienīgs ķēms, kā tāda sapuvusi lupata, skranda, ak, tu tenkotā js, ak, tu bāba! Dievs kungs! Pat pantiņu blēdis uzrakstīja un man mīlestību apliecināja! Kā lai to tā… Kā viņam, blēdim, pieklājīgāk parādīt durvis, kad atgriezīsies? Protams, ir daudz dažādu paņēmienu un veidu. Tā un tā, sak, ņemot vērā manu ierobežoto algu… Vai arī kaut kā pabaidīt viņu, sak, ņemot vērā to un to, esmu spiests izskaidroties… sak, vajag maksāt par dzīvokli un uzturu uz pusēm un naudu dot uz priekšu. Hm, nē, velns parāvis, nē! Tas aptraipītu manu godu. Tas nebūtu vin.iI delikāti. Varbūt izdarīt tā: ņemt un samācīt Petrušku, lai tas viņam kaut kā iegriež, nevērīgi izturas pret vii.ni, pasaka kādu rupjību — un tādā veidā viņu izēst? sarīdīt viņus abus… Nē, velns parāvis, nē! Tas ir bīstami, un ja vēl uz to paskatās no cita viedokļa — nu jā, pavisam nelādzīgi! Pavisam nelādzīgi! Bet, ja nu viņš neatnāk, vai arī tas būtu slikti? Izmuldējos es viņam vakarvakarā! Ak, slikti, slikti! Nepatīkama situācija! Ak, mana galva, nolādētā galva! Nevar tai neko jēdzīgu iestāstīt, panākt, lai tā kļūtu saprātīga! Bet ja nu viņš atnāk un atsakās? Lai dievs dod, ka atnāktu! Es ļoti priecātos, ja atnāktu; es daudz ko dotu, ja viņš atnāktu . ..» Tā prātoja Goļadkina kungs, dzerdams tēju un neatlaidīgi skatīdamies uz sienas pulksteni. «Pašreiz bez ceturkšņa deviņi; būtu jau laiks iet. Bet kaut kas notiks; kas gan šodien notiks? Gribētu zināt, kas te tāds sevišķs slēpias — kāds mērķis, virziens un visādi āķi. Būtu labi uzzināt, ko visi tie mani ienaidnieki grib panākt un kāds būs viņu pirmais solis …» Goļadkina kungs nespēja vairs ilgāk izturēt, pameta neizsmēķēto pīpi, apģērbās un devās uz darbu, vēlēdamies, ja iespējams, stāties briesmām pretī un par visu pārliecināties pats personīgi. Bet briesmas draudēja: to jau viņš pats zināja, ka briesmas draud. «Nu, un mēs tās… pacentīsimies atklāt,» Goļadkina kungs sacīja, priekšnamā velkot nost mēteli un galošas, «tā mēs visus šos jautājumus arī noskaidrosim.» Nolēmis tā rīkoties, mūsu varonis sakārtojās, sataisīja nopietnu un ierēdniecisku seju, un, tiklīdz gribēja ieiet blakus istabā, pēkšņi durvīs ar viņu saskrējās vakardienas paziņa, viņa draugs. Jaunākais Goļadkina kungs, liekas, neievēroja vecāko Goļadkina kungu, kaut gan abi sastapās gandrīz aci pret aci. Jaunākais Goļadkina kungs, liekas, bija aizņemts, kaut kur aizelsies steidzās; seja viņam bija tik oficiāla, tik lietišķa, ka, likās, ikviens varēja tajā izlasīt — «komandēts speciālā uzdevumā».

—      Ak, tas esat jūs, Jakov Petrovič! — sacīja mūsu varonis, ķerdams vakarējo viesi aiz rokas.

—      Vēlāk, vēlāk, atvainojiet, izstāstīsiet vēlāk, — jaunākais Goļadkina kungs iesaucās, traukdamies uz priekšu.

—      Atļaujiet tomēr; jūs laikam gribējāt, Jakov Petrovič, ziniet…

—            Ko? Paskaidrojiet žiglāk! — Un Goļadkina kunga vakarējais viesis it kā piespiesti un negribīgi apstājās un pielika ausi Goļadkina kungam tieši pie deguna.

—      Es jums teikšu, Jakov Petrovič, ka brīnos par jūsu izturēšanos… izturēšanos, kādu es nepavisam nevarēju gaidīt.

—      Visam ir zināma noteikta kārtība. Ierodieties pie viņa ekselences sekretāra un pēc tam griezieties, kā pienākas, pie kancelejas pārvaldnieka kunga. Vai jums ir kāds lūgums?

—     Jūs, es nezinu, Jakov Petrovič, es par jums varu tikai brīnīties, Jakov Petrovič! Jūs droši vien nepazīstat mani vai jokojat aiz sava iedzimtā jautrā rakstura.

—     A, tas esat jūs? — jaunākais Goļadkina kungs sacīja, it kā tikai nupat būtu ieraudzījis vecāko Goļadkina kungu. — Tad tas esat jūs? Vai labi gulējāt? — Un jaunākais Goļadkina kungs, mazliet pasmaidījis — pasmaidījis oficiāli un formāli, lai gan nepavisam ne tā, kā vajadzētu (jo viņš taču katrā ziņā bija vecākajam Goļadkina kungam pateicību parādā), — tātad pasmaidījis oficiāli un formāli, piebilda: viņš no savas puses esot ļoti priecīgs, ka Goļadkina kungs labi gulējis; pēc tam mazliet paklanījās, padīgājās mazliet uz vietas, paskatījās pa labi, pa kreisi, tad nodūra acis, sāka skatīties uz sāndurvīm un, ātrā čukstā nobēris, ka viņam esot speciāls uzdevums, iešmauca blakus istabā. Un prom bija.

«Tad ta joks!» mūsu varonis nočukstēja, uz brīdi apstulbis. «Tad ta joks! Tad tāds te ir tas apstāklis! …» Šai brīdī Goļadkina kungs sajuta, ka viņam nez kādēļ pārskrien šermuļi pār muguru. «Lai gan,» viņš pie sevis turpināja, tipinādams uz savu nodaļu, «lai gan es jau sen teicu, ka būs tāds apstāklis; es jau sen nojautu, ka viņam ir kāds speciāls uzdevums, — tieši vakar teicu, ka viņš tiek izmantots kādā speciālā uzdevumā …»

—      Vai jūs, Jakov Petrovič, esat pabeidzis savu vakardienas dokumentu? — Antons Antonovičs Setočkins pajautāja Goļadkina kungam, kad tas bija apsēdies viņam līdzās. — Vai tas jums ir šeit?

—     Šeit, — nočukstēja Goļadkina kungs, ar tādu kā mulsu sejas izteiksmi uzlūkodams galda priekšnieku.

—     Tā, tā. Es tikai tāpēc ieminējos, ka Andrejs Filipovičs jau divas reizes jautāja. Tā vien pielūkojiet, ka dokumentu pieprasīs viņa ekselence . ..

—     Nē, dokuments ir pabeigts …

Nu tad jau labi.

—     Es, Anton Antonovič, vienmēr, liekas, esmu izpildīļi-i savus dienesta pienākumus apzinīgi un priekšniecības «lolos uzdevumus cenšos veikt kārtīgi un rūpīgi.

Jā. Un ko tad jūs ar to gribat teikt?

Es neko, Anton Antonovič. Es tikai, Anton Antonovi<\ gribu paskaidrot, ka es… tas ir, gribēju teikt, ka dažreiz nelabvēlība un skaudība netaupa nevienu, meklējot ik dienas sev riebīgu ēsmu …

—    Atvainojiet, es jūs lāgā nesaprotu. Tas ir, par kādu personu jūs pašreiz runājat?

—     Tas ir, es tikai gribēju teikt, Anton Antonovič, ka e|u taisnu ceļu un nicinu aplinkus, ka neesmu intrigants un ar to, ja būtu atļauts izteikties, varu visai pamatoti lepoties . . .

—     Jā. Tā tas ir, un es pēc savas saprašanas atzīstu jūsu spriedumus par pilnīgi pamatotiem; bet atļaujiet arī man, Jakov Petrovič, aizrādīt jums, ka apvainojošas personīgas piezīmes pieklājīgā sabiedrībā nav gluži pieļaujamas; to, ko runā man aiz muguras, es, piemēram, esmu ar mieru pieciest — jo kuru gan aiz muguras nelamā! — bet teikt sev rupjības acīs es, piemēram, mans kungs, dariet kā gribat, nepieļaušu. Es, mans kungs, esmu nosirmojis valsts dienestā un vecumdienās nepieļaušu teikt sev rupjības …

—     Nē, es, Anton Antonovič, jūs, redziet, Anton Antonovič, jūs, liekas, Anton Antonovič, mani neesat īsti pareizi sapratis. Bet es, apžēlojieties, Anton Antonovič, es no savas puses varu uzskatīt tikai par godu …

—     Jā, un arī mūs lūdzu atvainot. Mēs esam mācīti veco laiku garā. Bet jūsu garā — jauno laiku garā mācīties mums ir par vēlu. Lai kalpotu tēvijai, mums līdz šim, liekas, saprašanas pieticis. Man, mans kungs, kā jūs pats zināt, ir atzinības balva par divdesmit piecu gadu ilgu nevainojamu darbu …

—     Es jūtu, Anton Antonovič, es no savas puses visu to tiešām jūtu. Bet es nedomāju tā, es runāju par masku, Anton Antonovič …

—     Par masku?

—      Tas ir, jūs atkal… es baidos, ka jūs pārpratīsiet arī šos manus vārdus, tas ir, manu vārdu jēgu, kā jūs pats izsakāties, Anton Antonovič. Es tikai attīstu viedokli, tas ir, izsaku domu, Anton Antonovič, ka cilvēki, kas valkā masku, nav vairs retums un ka tagad grūti pazīt cilvēku zem maskas …

—     Nu, ziniet, tas nemaz nav tik grūti. Dažreiz pat ļoti viegli, dažreiz pat nav tālu jāmeklē.

—     Nē, ziniet, es, Anton Antonovič, runāju par sevi, ka es, piemēram, masku uzlieku tikai tad, kad pēc tās ir vajadzība, tas ir, vienīgi karnevālos un jautrās sanāksmēs, runājot tiešā nozīmē, bet ka nemaskējos cilvēku priekšā katru dienu, runājot citā, vairāk apslēptā nozīmē. To es gribēju teikt, Anton Antonovič.

—     Nu, to visu mēs pagaidām atliksim; un man nav arī laika, — Antons Antonovičs noteica, pieceldamies no savas vietas un vākdams kopā šādus tādus dokumentus ziņojumam viņa ekselencei. — Bet jūsu jautājums, kā man šķiet, ar laiku noskaidrosies. Pie tam pats redzēsiet, kuram varat ko pārmest un kuru vainot, tāpēc laipni lūdzu atbrīvot mani no tālākiem privātiem un darbam kaitīgiem paskaidrojumiem un sarunām . ..

—      Nē, es, Anton Antonovič, — nobālējušais Goļadkina kungs iesāka nopakaļis aizejošajam Antonam Antonovičam, — man, Anton Antonovič, ziniet, ne prātā nebija nācis. — «Ko tad tas nozīmē?» mūsu varonis, palicis viens, turpināja jau pie sevis. «Kādi vēji tad nu atkal te pūš, un ko nozīmē šis jaunais āķis?» Tai pašā laikā, kad mūsu apjukušais un satriektais varonis gatavojās atrisināt šo jauno jautājumu, blakus istabā atskanēja balsis, kļuva dzirdama tāda kā lietišķa sakustēšanās, durvis atvērās, un Andrejs Filipovičs, kas īsi pirms tam sakarā ar darbu bija iegājis viņa ekselences kabinetā, aizelsies parādījās durvīs un pasauca Goļadkina kungu. Zinādams, kāpēc viņu sauc, un negribēdams likt Andrejam Filipovičam gaidīt, Goļadkina kungs pietrūkās no vietas un, kā pienākas, nekavējoties sāka drudžaini rosīties, sagatavojot un galīgi sakārtojot pieprasīto dokumentu žūksnīti un arī pats gatavojoties sekot dokumentiem un Andrejam Filipovičam viņa ekselences kabinetā. Pēkšņi, gandrīz vai skardams Andreju Filipoviču, kas tobrīd stāvēja durvīs, istabā aizelsies, darbā noskrējies, ar nopietnu, nepārprotami oficiālu sejas izteiksmi iešmauca jaunākais Goļadkina kungs un piesteidzās tieši klāt vecākajam Goļadkina kungam, kas vismazāk bija gaidījis šādu uzbrukumu …

—     Dokumentus, Jakov Petrovič, dokumentus… viņa ekselencei labpatika jautāt, vai dokumenti jums gatavi, —

vo< «ika Goļadkina kunga draugs pusbalsī, vārdus bērihms, saka tarkšķēt, — Andrejs Filipovičs jūs gaida…

—     Zinu arī bez jums, ka gaida, — vecākais Goļadkina Mīlīgs noteica, arī bērdams vārdus un arī čukstus.

Nē, es, Jakov Petrovič, runāju pavisam par ko citu; ofi, Jakov Petrovič, runāju pavisam par ko citu: jūtu jums līdzi, Jakov Petrovič, mana sirds pilna dziļu simpātiju.

No kurām pazemīgi lūdzu jūs mani atbrīvot. AtļauIiet, atļaujiet…

—     Jūs, protams, tos ieliksiet vāciņos, Jakov Petrovič, bet trešo lappusi atzīmēsiet ar ieliktni, atļaujiet, Jakov Petrovič…

—     Atļaujiet tak jūs galu galā …

—     Bet te taču ir tintes traipiņš, Jakov Petrovič, vai esat pamanījis tintes traipiņu?

Šai brīdī Andrejs Filipovičs otru reizi pasauca Goļadkina kungu.

—     Tūlīt, Andrej Filipovič, es tikai te mazliet… Cienījamais kungs, vai jūs saprotat krievu valodu?

—     Vislabāk būtu ar nazīti izkasīt, Jakov Petrovič, labāk paļaujieties uz mani: jūs pats labāk neķerieties klāt, Jakov Petrovič, bet paļaujieties uz mani — es tikai te mazliet ar nazīti…

Andrejs Filipovičs trešo reizi pasauca Goļadkina kungu.

—     Bet apžēlojieties, kur tad te ir traipiņš? Liekas taču, ka nekāda traipiņa nav?

—     Turklāt milzīgs traips, lūk! Atļaujiet, es te to redzēju; atļaujiet… tikai atļaujiet man, Jakov Petrovič, es mazliet ar nazīti, es aiz līdzjūtības, Jakov Petrovič, un ar nazīti, no tīras sirds… tā, un viss būs kārtībā…

Šai brīdī jaunākais Goļadkina kungs pavisam negaidīti, ne no šā, ne no tā, pieveicis vecāko Goļadkina kungu acumirklīgā cīņā, kas starp abiem izcēlās, katrā ziņā pilnīgi pret viņa gribu sagrāba priekšniecības pieprasīto dokumentu un nevis to ar nazīti pakasīja no tīras sirds, kā viņš viltīgi apgalvoja vecākajam Goļadkina kungam, bet ātri satina, pasita padusē, ar diviem lēcieniem atradās blakus Andrejam Filipovičam, kas nebija pamanījis nevienu no viņa nedarbiem, un abi kopā iesteidzās direktora kabinetā. Vecākais Goļadkina kungs palika kā piekalts pie savas vietas, turēdams rokās nazīti un it kā grasīdamies kaut ko kasīt…

Mūsu varonis vēl lāgā nesaprata savu jauno apstākli. Viņš vēl nebija attapies. Viņš sajuta triecienu, bet domāja, ka tas tikai tāpat vien. Briesmīgā, neaprakstāmā j grūtsirdībā viņš beidzot pietrūkās no vietas un metās tieši direktora kabinetā, pa ceļam lūgdams dievu, lai viss nokārtotos kaut kā labvēlīgi un pieņemami… Beidzamajā istabā pirms direktora kabineta viņš saskrējās krūtīs ar Andreju Filipoviču un savu uzvārda brāli. Abi jau nāca atpakaļ; Goļadkina kungs pagāja sāņus. Andrejs Filipovičs runāja smaidīdams un jautri. Goļadkina kunga uzvārda brālis arī smaidīja, luncinājās, tipināja pieklājīgā atstatumā no Andreja Filipovičā un ar sajūsminātu sejas izteiksmi kaut ko čukstēja viņam ausī, uz ko Andrejs Filipovičs visai labvēlīgi māja ar galvu. Mūsu varonis uzreiz saprata situāciju. Bija noticis tas, ka viņa darbs (kā viņš to dabūja zināt vēlāk) gandrīz pārspējis viņa ekselences cerības un bijis veikts tiešām laikā. Viņa ekselence bijis ārkārtīgi apmierināts. Runāja pat, ka viņa ekselence izteicis paldies jaunākajam Goļadkina kungam, lielu paldies; teicis, ka attiecīgā brīdī to atcerēšoties un nekādā ziņā neaizmirsīšot. Protams, Goļadkina kunga pirmā doma bija protestēt, protestēt visiem spēkiem un līdz pēdējai iespējai. Gandrīz nevaldīdams pār sevi, bāls kā nāve viņš metās klāt Andrejam Filipovičam. Bet Andrejs Filipovičs, izdzirdis, ka Goļadkina kungs grib runāt privātā lietā, atteicās to uzklausīt, noteikti aizrādīdams, ka viņam nav neviena brīva mirkļa pat savām vajadzībām.

Sausais tonis un asais noraidījums pārsteidza Goļadkina kungu. «Es labāk kaut kā no citas puses … labāk griezīšos pie Antona Antonoviča.» Goļadkina kungam par nelaimi Antona Antonoviča nebija istabā: arī viņš kaut kur bija ar kaut ko aizņemts. «Taču ne bez nolūka tika lūdzis atbrīvot viņu no paskaidrojumiem un sarunām!» mūsu varonis nodomāja. «Skat, kas viņam bijis prātā — vecajam viltniekam! Tādā gadījumā es gluži vienkārši uzdrošināšos lūgt viņa ekselencei.»

Vēl joprojām bāls, juzdams galvā pilnīgu sajukumu un būdams lielā neziņā, par ko izšķirties, Goļadkina kungs apsēdās uz krēsla. «Daudz labāk būtu bijis, ja tas viss man būtu tikai tā licies,» viņš nepārtraukti domāja. «Tiešām, šāds neizprotams atgadījums bija pat gluži neiespējams. Tā, pirmkārt, ir aplamība, bet, otrkārt, nemaz nevar notikt. Tas droši vien būs man tikai tā šķitis vai arī I/nācis kaut kas cits, nevis tas, kas notika īstenībā; vai mi es pats gāju… un nez kā noturēju sevi par kādu cliu . . . vārdu sakot, tas ir pilnīgi neiespējams gadījums.»

Tiklīdz Goļadkina kungs bija nolēmis, ka tas ir pilnīgi neiespējams gadījums, istabā pēkšņi iedrāzās jaunākais (ioļadkina kungs ar dokumentiem abās rokās un padusē. (larām ejot, pateicis kaut ko nepieciešamu Andrejam I īlipovičam, pārmijis dažus vārdus vēl ar kādu, pateicis K.idam laipnību, familiāri uzrunājis kādu citu, jaunākais (ioļadkina kungs, kuram, acīm redzot, nemaz nebija tik daudz laika, lai to varētu veltīgi šķiest, droši vien gatavojās jau iziet no istabas, bet vecākajam Goļadkina kungam par laimi apstājās pašās durvīs un, garām ejot, uzrunāja divus vai trīs jaunus ierēdņus, kas gadījās turpat tuvumā. Vecākais Goļadkina kungs metās tieši viņam klāt. Tiklīdz jaunākais Goļadkina kungs saprata vecākā Goļadkina kunga nodomu, viņš tūlīt sāka nemierīgi raudzīties apkārt, kur varētu drīzāk aizšmaukt. Bet mūsu varonis jau turēja savu vakarējo viesi aiz piedurknēm. Ierēdņi, kas bija sastājušies ap diviem titulāriem padomniekiem, pašķīrās un ar interesi gaidīja, kas notiks. Vecākais titulārais padomnieks labi saprata, ka klātesošie nav noskaņoti viņam labvēlīgi, labi saprata, ka pret viņu dzen intrigas: jo vairāk tagad vajadzēja noturēties. Mirklis bija izšķirošs.

—     Nu? — noteica jaunākais Goļadkina kungs, diezgan nekaunīgi skatīdamies uz vecāko Goļadkina kungu.

Vecākais Goļadkina kungs tikko vairs spēja paelpot.

—     Es nezinu, cienījamais kungs, — viņš iesāka, — kā lai jums tagad izskaidroju jūsu dīvaino izturēšanos pret mani.

—     Nu. Turpiniet. — Un jaunākais Goļadkina kungs paskatījās apkārt un ar vienu aci pamirkšķināja ap viņiem stāvošajiem ierēdņiem, it kā likdams saprast, ka komēdija nu tikai sāksies.

—     Jūsu paņēmienu nekautrība un nekaunība attiecībās ar mani, cienījamais kungs, šai gadījumā atmasko jūs vēl vairāk… nekā mani vārdi. Nepaļauj ieties uz savu mākslu izlikties: tā ir diezgan nepārliecinoša …

—     Jakov Petrovič, tagad pasakiet man — kā jūs labi gulējāt? — jaunākais Goļadkina kungs atbildēja, skatīdamies tieši acīs vecākajam Goļadkina kungam.

—     Jūs, cienījamais kungs, aizmirstaties, — galīgi apmulsušais titulārais padomnieks sacīja, tikko turēdamies kājās, — es ceru, ka jūs mainīsiet toni. ..

—     Mans dārgais! — noteica jaunākais Goļadkina kungs, saviebdams diezgan nepieklājīgu grimasi pret vecāko Goļadkina kungu, un pēkšņi, pilnīgi negaidot, it kā lai noglāstītu, saķēra viņu ar diviem pirkstiem aiz diezgan tuklā labā vaiga. Mūsu varonis pietvīka sarkans. Tiklīdz vecākā Goļadkina kunga biedrs pamanīja, ka viņa pretinieks, trīcēdams pie visas miesas, aiz dusmām gluži mēms, sarkans kā vēzis un beidzot novests līdz pēdējai savaldīšanās robežai, var pat izšķirties par tiešu uzbrukumu, viņš nekavējoties un visnekaunīgākajā kārtā pats aizsteidzās tam priekšā. Vēl pāris reižu paplikšķinājis viņam pa vaigu, pakutinājis viņu reizes divas un pajokojies vēl dažas sekundes ar nekustīgi stāvošo un aiz niknuma vai prātu zaudējušo vecāko Goļadkina kungu, par lielu prieku apkārt stāvošajiem jauniešiem, jaunākais Goļadkina kungs ar riebīgu nekaunību vispēdīgi uzsita knipi pa vecākā Goļadkina kunga apaļīgo vēderiņu un ar ļoti indīgu un izteiksmīgu smaidu sacīja viņam: — Tu taču niekojies, brālīt Jakov Petrovič, niekojies! Mēs ar tevi, Jakov Petrovič, rīkosimies ar viltu, ar viltu. — Tad, iekāms mūsu varonis paguva kaut cik attapties no beidzamā uzbrukuma, jaunākais Goļadkina kungs pēkšņi (iepriekš tikai uzsmaidījis apkārt stāvošajiem skatītājiem) sataisīja ļoti aizņemta, ļoti lietišķa, ļoti oficiāla cilvēka sejas izteiksmi, nodūra acis, uzmeta kūkumu, sarāvās un, ātri nobēris — «speciālā uzdevumā», pievilka īso kājeli un iešmauca blakus istabā. Mūsu varonis neticēja savām acīm un joprojām nebija spējīgs attapties…

Beidzot viņš atģidās. Vienā mirklī apjēdzis, ka ir pazudis, savā ziņā iznīcināts, ka ir sevi aptraipījis un sagandējis savu reputāciju, ka ir izzobots un apspļaudīts citu cilvēku klātbūtnē, ka viņu nodevīgi apsmējis tas, kuru viņš vēl vakar uzskatīja par savu labāko un uzticamāko draugu, ka ir beidzot izgāzies kā veca sēta, — Goļadkina kungs metās pakaļ savam ienaidniekam. Šai brīdī viņš pat vairs domāt negribēja par savas apsmiešanas lieciniekiem. «Tie visi sarunājušies savā starpā,» viņš noteica pie sevis, «cits citu aizstāv un cits citu rīda pret mani.» Taču, paspēris desmit soļus, mūsu varonis skaidri redzēja, ka vajāšana ir veltīga, un tāpēc atgriezās. «Neizbēgsi!»

viņš domāja. «Pienāks laiks, kad sitīs tava kārti, kas otru gāž pats krīt.» Ar negantu aukstasinību un visenerģiskāko apņēmību Goļadkina kungs aizgāja līdz krēslam Un apsēdās. «Neizbēgsi!» viņš atkal noteica. Tagad nebija vairs runa par kaut kādu pasīvu aizstāvēšanos: bija gaidains izšķirošs uzbrukums, un, kas šai brīdī redzēja Goļadkina kungu — kā viņš, sarkdams un tikko valdīdams satraukumu, grūž spalvu tintnīcā un nikni ņemas rakstīt uz papīra, — tas jau iepriekš varēja pateikt, ka notikums nepaliks bez sekām un nevar arī beigties kaut kādā vienkāršā, bābiskā veidā. Sirds dziļumos viņš bija pieņēmis kādu lēmumu un sirds dziļumos nozvērējies to izpildīt. Patiesību sakot, viņš vēl lāgā nezināja, kā lai rīkojas, tas ir, pareizāk sakot, pavisam nezināja; bet vienalga, tas nekas! «Ar viltvārdību un nekaunību, cienījamais kungs, mūsu laikos neko nevar panākt. Viltvārdība un nekaunība, cienījamais kungs, noved pie cilpas, nevis pie laba gala. Vienīgi Griška Otrepjevs, cienītais, guva panākumus ar viltvārdību, apmānot aklo tautu, un arī uz neilgu laiku.» Neņemot vērā šo pēdējo apstākli, Goļadkina kungs nolēma gaidīt līdz tam laikam, kamēr dažām personām nokritīs maska un šis tas atklāsies. Lai tas notiktu, vispirms bija vajadzīgs, lai pēc iespējas ātrāk beigtos darbs, bet līdz tam mūsu varonis nolēma neko neuzsākt. Taču tad, kad darbs būs beidzies, viņš kaut ko darīs. Tagad viņš zina, kā jārīkojas un kas jādara, kā jāizstrādā viss darbības plāns, lai salauztu lepnības garu un samītu čūsku, kas nicināmā bezspēkā kož pati savā astē. Bet atļaut sevi samīdīt kā vecu lupatu, kurā noslauka netīrus zābakus, Goļadkina kungs nevarēja. To viņš nevarēja pieļaut un sevišķi šinī gadījumā. Nebijis pēdējais apkaunojums, mūsu varonis varbūt arī būtu ar smagu sirdi nolēmis ciest klusu, padoties un pārāk neatlaidīgi neprotestēt; nu, būtu pastrīdējies, būtu izteicis savu pretenziju, pierādījis, ka viņam taisnība, pēc tam būtu mazliet piekāpies, tad varbūt vēl mazliet piekāpies, pēc tam piekristu pavisam, pēc tam un it īpaši tad, ja pretējā puse svinīgi atzītu, ka viņam taisnība, pēc tam varbūt būtu arī salīdzis mieru, pat mazliet būtu atmaidzis, pat — kas zina — varbūt atdzimtu jauna draudzība, cieša, kvēla draudzība, vēl dziļāka nekā vakarējā, un šī draudzība beidzot varētu pilnīgi aizēnot divu personu nepatīkamo, diezgan nepieklājīgo līdzību, tā ka abi titulārie padomnieki būtu ārkārtīgi priecīgi un beidzot nodzīvotu līdz simt gadiem utt. Pateiksim beidzot visu: Goļadkina kungs sāka pat mazliet nožēlot, ka bija aizstāvējis sevi un savas tiesības un par to iedzīvojies nepatikšanās. «Būtu viņš padevies,» Goļadkina kungs domāja, «būtu teicis, ka pajokojis, — es viņam būtu piedevis, būtu piedevis viņam vēl ko vairāk, kaut tikai atklāti būtu atzinies. Bet mīdīt sevi kājām kā vecu lupatu es neļaušu. Un ne tādiem vīriem vien neesmu ļāvis mīdīt sevi kājām, tāpēc jo vairāk nepieļaušu to darīt izvirtušam cilvēkam. Es neesmu lupata; es, mans kungs, neesmu lupata!» īsi sakot, mūsu varonis bija izšķīries. «Jūs pats, mans kungs, esat vainīgs!» Viņš bija izšķīries protestēt — un protestēt visiem spēkiem, līdz pēdējai iespējai. Tāds cilvēks nu viņš bija! Goļadkina kungs nekādi nevarēja pieļaut, ka viņam dara pāri, un it īpaši nevarēja atļaut sevi mīdīt kājām kā lupatu, turklāt atļaut to darīt pilnīgi izvirtušam cilvēkam. Taču nestrīdēsimies, nestrīdēsimies. Varbūt, ja kāds būtu gribējis, ja kādam, piemēram, katrā ziņā būtu sagribējies pārvērst Goļadkina kungu par lupatu, tad tas arī būtu pārvērtis, būtu pārvērtis bez pretestības un nesodīti (Goļadkina kungs pats dažreiz to juta), un būtu iznākusi lupata, nevis Goļadkins, proti — veca, netīra lupata, bet šī lupata nebūtu vis vienkārša lupata, tā būtu ar pašlepnumu, būtu dzīva, apveltīta ar jūtām, kaut aTī šis pašlepnums netiktu respektēts un jūtas paliktu ignorētas, — šīs jūtas būtu dziļi apslēptas netīrajās lupatas krokās, tomēr tās būtu jūtas …

Stundas vilkās neticami gausi; beidzot nosita četri. Pēc brīža visi piecēlās un tūlīt pēc priekšnieka posās katrs uz savām mājām. Goļadkina kungs iejuka pūlī; viņa acis nesnauda un redzēja to, kas bija jāredz. Pēdīgi mūsu varonis ieraudzīja, ka viņa biedrs piesteidzas pie kancelejas apkalpotājiem, kas pasniedza mēteļus, un pēc sava riebīgā paraduma luncinās ap tiem, gaidīdams savējo. Brīdis bija izšķirošs. Goļadkina kungs šā tā izspraucās cauri pūlim un, negribēdams atpalikt, arī sāka prasīt savu mēteli. Bet mēteli vispirms pasniedza Goļadkina kunga biedram un draugam, tāpēc ka arī šeit viņš bija paguvis, kā parasti, pietaisīties klāt, pielīst, apvārdot, izdarīt kādu nekrietnību.

Atri uzvilcis mēteli, jaunākais Goļadkina kungs ironiski paskatījās uz vecāko Goļadkina kungu, tādējādi

iikodamies atklāti un nekautrīgi viņam par spīti, tad ar parasto nekaunību paraudzījās apkārt, vēl kādu brīdi padīgājās starp ierēdņiem — droši vien lai atstātu labu iespaidu, — pateica kādu vārdu vienam, par kaut ko sačukstējās ar otru, pieklājīgi paglaimoja trešajam, veltīja smaidu ceturtajam, pasniedza roku piektajam un jestri aizjoza lejup pa kāpnēm. Vecākais Goļadkina kungs devās viņam pakaļ un sev par neaprakstāmu prieku tomēr panāca viņu uz pēdējā pakāpiena un satvēra aiz mēteļa apkakles. Šķita, ka jaunākais Goļadkina kungs mazliet apjūk un mulsi paskatās apkārt.

—     Kā lai es jūsu rīcību saprotu? — viņš beidzot vārgā balsī nočukstēja Goļadkina kungam.

—     Cienījamais kungs, ja vien jūs esat godprātīgs cilvēks, tad ceru, ka atcerēsieties mūsu vakarējās draudzīgās attiecības, — mūsu varonis noteica.

—     Ak jā. Nu un tad? Vai labi gulējāt?

Satracinātais vecākais Goļadkina kungs uz brīdi zaudēja spēju parunāt.

—    Es gulēju labi… Bet atļaujiet arī jums pateikt, ka jūsu spēle ir pārāk komplicēta …

—      Kas to saka? To saka mani ienaidnieki, — aprauti atbildēja tas, kas dēvēja sevi par Goļadkina kungu, un reizē ar šiem vārdiem negaidot atbrīvojās no īstā Goļadkina kunga vārgajām rokām. Atbrīvojies jaunākais Goļadkina kungs metās lejup pa kāpnēm, paskatījās apkārt, ieraudzīja ormani, iesēdās droškā un vienā mirklī izzuda vecākā Goļadkina kunga skatieniem. Izmisušais un visu pamestais titulārais padomnieks paskatījās apkārt, bet cita ormaņa nebija. Viņš mēģināja skriet, bet kājas ļodzījās. Pārvērstu seju, atplestu muti, satriekts un sarāvies viņš bezspēkā atspiedās pret laternas stabu un tādā stāvoklī dažas minūtes palika ietves vidū. Likās — Goļadkina kungam viss zudis.

IX nodaļa

Viss, acīm redzot, pat daba bija sacēlusies pret Goļadkina kungu; bet viņš vēl turējās kājās un nebija uzvarēts; juta, ka nav uzvarēts. Viņš bija gatavs cīnīties. Attapies pēc pirmā pārsteiguma, Goļadkina kungs tik spēcīgi un enerģiski saberzēja rokas, ka jau pēc ārējā

izskata vien varēja spriest: viņš nepiekāpsies. Tomēr briesmas bija deguna galā, bija acīm redzamas; Goļadkina kungs juta arī to; bet kā lai tām stājas pretī — šīm briesmām? — tāds ir jautājums. Uz brīdi Goļadkina kungam galvā pazibēja doma, vai neatmest visam ar roku, vai gluži vienkārši neatkāpties? Nu, un kas būs tad? Nu, nekas. «Es stāvēšu nomaļus, it kā es nebūtu es,» Goļadkina kungs domāja, «laidīšu visu pār galvu; es neesmu es — un viss; arī viņš paliks nomaļus un varbūt atkāpsies; paluncināsies, blēdis, paluncināsies, pagrozīsies un atkāpsies. Darīšu tā! Es panākšu savu ar pazemību. Un kur tad ir tās briesmas? Nu, kas par briesmām? Es gribētu, lai man kāds parāda, kur te draud briesmas. Tīrais nieks! Parasts notikums! …» Pie šīs domas Goļadkina kungs aprāvās. Vārdi nenāca pār lūpām, viņš pat nolamāja sevi par šādu domu un turpat, tā domādams, pieķēra sevi zemiskumā un gļēvulībā; bet viņa stāvoklis tomēr nemainījās. Viņš juta, ka šai brīdī izšķirties par kaut ko ir neatliekama vajadzība, pat juta, ka daudz būtu devis tam, kurš viņam pateiktu, par ko īsti jāizšķiras. Nu bet kā lai to uzmin? Nebija arī laika minēt. Katram gadījumam, lai netērētu laiku, viņš iesēdās ormanī un aizdrāzās uz mājām. «Nu, kā tu tagad jūties?» viņš pats par sevi nodomāja. «Kā jums tagad labpatīk justies, Jakov Petrovič? Ko gan tu izdarīsi? Ko tu tagad darīsi, nelietis tāds, blēdis tāds! Esi novedis sevi līdz pēdējam un nu raudi, un nu pinkšķi!» Tā sevi strostēja Goļadkina kungs, palēkdamies ormaņa kratīgajos ratos. Sevi strostēt un tā uzplēst brūces Goļadkina kungam šai brīdī bija tāda kā dziļa bauda, bezmaz pat saldkāre. «Nu, ja tagad,» viņš domāja, «uzrastos kāds burvis vai arī oficiāli gadītos tā, ka kāds teiktu: dod, Goļadkin, labās rokas pirkstu — un mēs būsim kviti, nebūs otra Goļadkina, un tu būsi laimīgs, tikai pirksta nebūs, — es atdotu pirkstu, katrā ziņā atdotu, acu nepamirkšķinājis, atdotu. Lai velns to visu būtu parāvis!» izmisušais titulārais padomnieks beidzot iesaucās. «Nu, kam tas viss? Vai nu tam visam vajadzēja notikt un katrā ziņā tam, tieši tam, it kā nebūtu varējis notikt kas cits! Un viss bija sākumā labi, visi bija apmierināti un laimīgi; bet nē, vajadzēja notikt tam! Taču ar vārdiem nekā nevar panākt. Vajag rīkoties!»

Un tā, gandrīz vai izšķīries par kaut ko, Goļadkina kungs, ieiedams savā dzīvoklī un ne mirkli nevilcinādamies, paķēra pīpi un, visiem spēkiem to pakšķinādams un pūzdams dūmu mutuļus pa labi un pa kreisi, ņēmās ārkārtīgā satraukumā skraidīt uz priekšu un atpakaļ pa istabu. Pa to laiku Petruška sāka klāt galdu. Beidzot Goļadkina kungs izšķīrās galīgi, pēkšņi nometa pīpi, uzrāva mugurā mēteli, pateica, ka pusdienas mājās neēdīšot, un izdrāzās ārā no dzīvokļa. Uz kāpnēm viņu panāca aizelsies Petruška, turēdams rokā aizmirsto platmali. Goļadkina kungs paņēma platmali, gribēja, garām ejot, mazliet attaisnoties Petruškas acīs, lai tas nenodomātu nezin ko, — sak, tāds apstāklis, ka pat platmali aizmirsu, utt., — bet, tā kā Petruška pat skatīties negribēja un tūdaļ aizgāja, arī Goļadkina kungs bez jebkādiem paskaidrojumiem uzlika platmali galvā, nosteidzās pa kāpnēm lejā un, murminādams, ka viss varbūt vērsīsies uz labu un kaut kā nokārtosies, lai gan, starp citu, juta, ka pašam sirds trīc, izgāja uz ielas, iesēdās ormanī un aizdrāzās pie Andreja Filipovičā. «Vai tomēr labāk nebūtu rīt?» Goļadkina kungs domāja, ķeroties pie Andreja Filipovičā durvju zvana auklas. «Un ko gan es tādu sevišķu pateikšu? Nekā sevišķa jau nav. Notikums taču pavisam nožēlojams, un tas galu galā tiešām ir nožēlojams, tīrie nieki, tas ir, gandrīz tīrie nieki, tāds nu tas ir — šis apstāklis …» Pēkšņi Goļadkina kungs parāva zvanu, zvans nošķinda, iekšpusē kļuva dzirdami soļi… Šai brīdī Goļadkina kungs pat nolādēja sevi — pa daļai par savu steigu un nekautrību. Nesenās nepatikšanas, kuras Goļadkina kungs, būdams aizņemts ar savām domām, bezmaz bija piemirsis, un nelāgā vārdu pārmaiņa ar Andreju Filipoviču tūlīt atausa atmiņā. Bet bēgt bija jau par vēlu: durvis atvērās. Goļadkina kungam par laimi atbildēja, ka Andrejs Filipovičs no darba mājās nemaz nav pārradies un pusdienas mājās neēd. «Zinu, kur viņš ēd pusdienas: pie Izmailovskas tilta,» mūsu varonis nodomāja un briesmīgi nopriecājās. Uz sulaiņa jautājumu — «kā lai pieteic?» — atbildēja: es, mans draugs, labi, es, mans draugs, vēlāk, — un pat zināmā mērā ņipri nosteidzās lejup pa kāpnēm. Izgājis uz ielas, viņš nolēma atlaist ekipāžu un samaksāja ormanim. Bet, kad ormanis palūdza vēl piedevām, — sak, ilgi, kungs, gaidīju un zirdziņu jūsu dēļ, kungs, nežēloju, — tad iedeva vēl piecas kapeikas piedevām un pat ļoti labprāt, bet pats gāja kājām.

«Apstākļi gan tādi,» Goļadkina kungs domāja, «ka tā to atstāt nevar, tomēr, ja visu apsver, ja tā prātīgi apsver, tad kādēļ man te īsti būtu jālauza galva? Nu nē, es tomēr par to vien domāšu, kādēļ man jālauza galva! Kādēļ lai raizējos, noņēmos, mokos, bēdājos? Pirmkārt, viss jau noticis, un par nenotikušu to padarīt vairs nevar… nevar taču! Spriedīsim tā: uzrodas cilvēks — uzrodas cilvēks ar pietiekami labu rekomendāciju, sak, spējīgs ierēdnis ar labu uzvedību, tikai nabadzīgs un pārcietis dažādas nepatikšanas, visādas ķibeles, — nu, bet nabadzība jau nav nekāds netikums, tātad mani tas neskar. Bet nu tiešām — kas par muļķībām? Tā nu ir sagadījies, ka pati daba radījusi viņu tik līdzīgu otram, ka abi atgādina divus ūdens pilienus, ka viņš ir otra cilvēka pilnīga kopija; bet vai tad tāpēc viņš nebūtu pieņemams departamentā? Ja jau vainīgs liktenis, vienīgi liktenis, vienīgi akls liktenis — vai tad viņš būtu mīdāms kājām kā veca lupata, vai tad pat darbs viņam vairs nebūtu dodams . .. kur tad paliktu taisnība? Viņš ir nabadzīgs, vientuļš, iebiedēts; gan sirds sāp, gan līdzcietība liek par viņu parūpēties! Jā! Neko teikt, jauki gan būtu priekšnieki, ja spriestu tā kā es, dulburis! Ir gan man galva! Dažkārt pietiek muļķības priekš desmitiem! Nē, nē! Labi darījuši, un paldies viņiem, ka devuši darbu nabaga grūtdienim … Nu jā, pieņemsim, piemēram, ka mēs esam dvīņi, ka esam piedzimuši kā dvīņu brāļi — un tas tad arī viss! Nu un tad? Nu, nekas! Visi ierēdņi var pierast… bet, ja mūsu iestādē ienāktu kāds svešs, tas droši vien tādā apstāklī nesaskatītu nekā nepieklājīga un apvainojoša. Te pat ir kaut kas aizkustinošs; var rasties, teiksim, šāda doma: dievs pēc sava prāta radījis divus pilnīgi līdzīgus, un labvēlīgā priekšniecība, redzēdama dieva prātu, pieņēmusi abus dvīņus. Protams,» Goļadkina kungs turpināja, atvilkdams elpu un mazliet pazeminādams balsi, «protams… nu, protams, būtu labāk, ja nebūtu nekā tāda aizkustinoša un ja nebūtu arī nekādu dvīņu… Velns lai parauj visu to! Un kam tas bija vajadzīgs? Un kas tā tāda par sevišķu un neatliekamu vajadzību?! Ak tu kungs un dievs! Velni tādi, kādu putru ievārījuši! Viņam taču arī raksturs savāds, tāds draisks, nekrietns, — nelietis viņš ir, dīdeklis, laiža, pielīdējs, Goļadkins tāds! Varbūt sāks vēl slikti uzvesties un aptraipīs manu uzvārdu, nelietis! Seko nu tagad viņam un pieskati! Kāda sodība! Bet kas par to? Lai! Nu, viņš ir nelietis, — nu, jā viņš ir nelietis, toties otrs ir godīgs. Nu, viņš būs nelietis, bet es būšu godīgs, un cilvēki teiks, ka, lūk, tas (loļadkins ir nelietis, uz viņu neskatieties un nesamainiet nr šo otru; bet šis, lūk, ir godīgs, tikumīgs, lēnīgs, labsirdīgs, ļoti uzticams darbā un cienīgs saņemt augstāku dienesta pakāpi, jā gan! Nu, labi… bet ja nu … Bet ja nu viņi tur ņem un… samaina! No viņa visu ko var sagaidīt! Ak tu kungs un dievs! Un viņš izrīkosies manā vietā, nelietis tāds, — izrīkosies ar mani kā ar vecu lupatu un nemaz nepadomās par to, ka es neesmu veca lupata. Ak tu kungs un dievs! Tad ta nelaime! …»

Tā prātodams un gauzdamies, Goļadkina kungs steidzās uz priekšu, nevērodams ceļu un pats gandrīz nezinādams, uz kurieni iet. Viņš attapās Ņevas prospektā un arī tikai tāpēc, ka saskrējās ar kādu gājēju, saskrējās tik spēji un spēcīgi, ka dzirksteles vien gar acīm nošķīda. Goļadkina kungs, galvu nepaceldams, nomurmināja atvainošanos un tikai tad, kad gājējs, noburkšķējis kaut ko ne visai glaimojošu, bija aizgājis labu gabalu tālāk, pacēla degunu un apskatījās, kur viņš atrodas. Apskatījies un pamanījis, ka atrodas tieši pie tā restorāna, kur bija atpūties, gatavodamies mielastam pie Olsufija Ivanoviča, mūsu varonis pēkšņi sajuta, ka vēders kurkst, atcerējās, ka nav pusdienojis, bet mielasts nekur nav paredzams, un tāpēc, netērēdams dārgo laiku, uzsteidzās pa kāpnēm restorānā, lai kaut ko uz ātru roku, bez liekas kavēšanās iekostu. Un, lai gan restorānā viss bija stipri dārgs, šis mazais apstāklis šoreiz neaizkavēja Goļadkina kungu; apstāties tagad tādu sīkumu dēļ nebija vaļas. Spoži apgaismotā telpā pie letes, uz kuras bija sakrauti veseli kalni visa tā, ko kārtīgi cilvēki mēdz iebaudīt kā uzkodas, stāvēja diezgan blīvs apmeklētāju pūlis. Bufetnieks tik tikko paguva liet, pasniegt, saņemt un izdot naudu. Goļadkina kungs pagaidīja savu kārtu un sagaidījis kautrīgi pastiepa roku pēc pīrādziņa. Atgājis kaktiņā, uzgriezis muguru apmeklētājiem un ar apetīti iebaudījis, viņš atgriezās pie bufetnieka, uzlika uz galda šķīvīti, zinādams cenu, izņēma desmit sudraba kapeikas un uzlika naudu uz letes, cenzdamies uztvert bufetnieka skatienus, lai viņam norādītu: rau, te ir naudiņa; viens pīrādziņš utt.

— No jums rublis un desmit kapeikas, — bufetnieks caur zobiem novilka.

Goļadkina kungs bija stipri pārsteigts.

—     Jūs man to sakāt? … Es … es, liekas, paņēmu tikai vienu pīrādziņu.

—     Paņēmāt vienpadsmit, — bufetnieks pārliecināti aizrādīja.

—     Jūs… kā man liekas, jūs laikam esat kļūdījies… Es tiešām, liekas, paņēmu tikai vienu pīrādziņu.

—     Es skaitīju; jūs paņēmāt vienpadsmit pīrādziņus. Ja ņēmāt, tad jāmaksā; pie mums par velti neko nedod.

Goļadkina kungs bija galīgi pārsteigts. «Kas tad tas, vai ar mani notiek kāda burvestība?» viņš nodomāja. Pa to laiku bufetnieks gaidīja, ko Goļadkina kungs darīs; ap viņu sastājās cilvēki; Goļadkina kungs jau iebāza roku kabatā, lai izņemtu sudraba rubli, lai nekavējoties samaksātu, lai būtu tālāk no grēka. «Nu, ja vienpadsmit, tad vienpadsmit,» viņš domāja, sarkdams kā vēzis, «kas tur liels, ka apēsti vienpadsmit pīrādziņi? Nu, cilvēks izsalcis, tāpēc apēdis vienpadsmit pīrādziņus; lai ēd vesels, par to nav ko brīnīties un smieties…» Pēkšņi Goļadkina kungam kaut kas it kā iedzēla, viņš pacēla acis — un uzreiz atminēja mīklu, saprata visu burvestību; uzreiz noskaidrojās viss neskaidrais… Durvīs uz blakus telpu, gandrīz tieši bufetniekam aiz muguras un ar seju pret Goļadkina kungu, durvīs, kuras, starp citu, mūsu varonis līdz šim bija noturējis par spoguli, stāvēja kāds cilvēciņš — stāvēja viņš, stāvēja pats Goļadkina kungs — nevis vecais Goļadkina kungs, nevis mūsu stāsta varonis, bet otrs Goļadkina kungs, jaunais Goļadkina kungs. Otrais Goļadkina kungs bija, acīm redzot, lieliskā omā. Viņš uzsmaidīja pirmajam Goļadkina kungam, māja viņam ar galvu, mirkšķināja acis, mīņājās uz vietas un izturējās tā, ka, tiklīdz kas, — viņš tūlīt nozudīs, viņš būs jau blakus telpā, bet no turienes varbūt pa sētas durvīm prom … un visa pakaļdzīšanās būtu veltīga. Rokās viņš turēja desmitā pīrādziņa pēdējo kumosu, ko Goļadkina kunga acu priekšā bāza mutē, tīksmīgi nošmaukstinādams lūpas. «Izrīkojās manā vietā, nelietis!» Goļadkina kungs nodomāja, aiz kauna pietvīkdams sarkans. «Nekaunējās no publikas! Vai viņu kāds redz? Liekas, neviens neievēro …» Goļadkina kungs uzmeta sudraba rubli tā, it kā tas būtu apdedzinājis viņam pirkstus un, nelikdamies ne zinis par bufetnieka zīmīgo, nekaunīgo smaidu — triumfa un mierīgas varenības smaidu, izspraucās cauri pūlim un metās ārā, atpakaļ neskatīdamies. «Paldies vismaz par to, ka nesakompromitēja mani galīgi!» vecākais Goļadkina kungs nodomāja. «Paldies razbainiekam — kā viņam, tu liktenim, ka viss vēl nokārtojās labi. Tikai bufetnieks bija rupjš. Ko lai dara, viņam taču savā ziņā taisnība! Rublis un desmit kapeikas pienācās, tāpēc arī viņam bija taisnība. Sak, bez naudas pie mums nevienam neko nedod! Kaut jel būtu bijis pieklājīgāks, dienderis! …»

To visu Goļadkina kungs teica, nokāpdams pa kāpnēm uz lieveņa. Taču uz pēdējā pakāpiena apstājās kā pienaglots un pēkšņi nosarka tā, ka aizskartās patmīlības dēļ pat asaras saskrēja acīs. Kādu pusminūti nostāvējis kā stabs, viņš enerģiski piecirta kāju, ar vienu lēcienu nolēca no lieveņa uz ielas un, atpakaļ neskatīdamies, aizelsies, nejuzdams noguruma, aizdrāzās uz mājām, uz Sešveikalu ielu. Mājās, nenovilcis pat virsdrēbes, lai gan parasti mājās gribēja justies ērti, iepriekš neizsmēķējis pat pīpi, tūlīt apsēdās uz dīvāna, piebīdīja klāt tintnīcu, paņēma spalvu, sameklēja pastpapīra lapu un satraukumā trīcošu roku sāka rakstīt šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs Jakov Petrovičl

Nekad es nebūtu ķēries pie spalvas, ja apstākļi un jūs pats, cienījamais kungs, mani uz to nebūtu spieduši. Varat man ticēt, ka vienīgi nepieciešamība pamudinājusi mani uzsākt ar jums šāda veida izskaidrošanos, un tāpēc vispirms lūdzu uzskatīt šo manu rīcību nevis par tīšu nolūku jūs, cienījamais kungs, apvainot, bet par to apstākļu nenovēršamām sekām, kādi tagad mūs saista.»

«Liekas, labi, korekti, pieklājīgi, kaut ari spēcīgi un stingri. Par to viņam, šķiet, nav ko apvainoties. Turklāt man taisnība,» Goļadkina kungs nodomāja, pārlasīdams uzrakstīto.

«Jūsu negaidītā un dīvainā parādīšanās, cienījamais kungs, vētrainajā naktī, pēc tam kad pret mani bija rupji un nepieklājīgi izturējušies mani ienaidnieki, kuru vārdus es aiz nicināšanas pret viņiem nepieminēšu, bija visu mūsu pašreizējo pārpratumu cēlonis. Bet jūsu, cienījamais kungs, neatlaidīgā vēlēšanās pastāvēt uz savu un ar varu iespiesties manas esamības lokā un visās manās praktiskās dzīves attiecībās iet pāri pat tām robežām, ko prasa kaut vai tikai pieklājība un vienkāršas sadzīves normas. Manuprāt, te nebūtu jāpiemin tas fakts, kā jūs, cienījamais kungs, nolaupījāt manu dokumentu un izmantojāt manu godīgo vārdu, lai izpelnītos priekšniecības labvēlību — labvēlību, ko jūs neesat pelnījis. Nav nozīmes šeit pieminēt arī jūsu tīšo un apvainojošo izvairīšanos no nepieciešamajiem paskaidrojumiem sakarā ar šo gadījumu. Beidzot, lai būtu pateikts viss, nepieminu šeit arī jūsu pēdējo dīvaino, var teikt, nesaprotamo izturēšanos pret mani kafejnīcā. Nedomāju gausties par veltīgi zaudēto sudraba rubli, bet man jāizpauž viss mans sašutums, atceroties, kā jūs, cienījamais kungs, acīm redzami aizskārāt manu godu, turklāt vairāku tādu personu klātbūtnē, kas, kaut arī nebija man pazīstamas, tomēr zināja, kas ir labais tonis …»

«Vai es neaizraujos?» Goļadkina kungs nodomāja. «Vai nebūs par daudz; vai nebūs pārāk apvainojoši — šis norādījums uz labo toni, piemēram? Nu, nekas! Vajag parādīt viņam rakstura stingrību. Kaut gan, lai mīkstinātu šo vārdu iespaidu, var beigās mazliet paglaimot un paglaudīt viņu pa spalvai. Bet to mēs vēl redzēsim.»

«Bet es nebūtu, cienījamais kungs, apgrūtinājis jūs ar šo vēstuli, ja nebūtu cieši pārliecināts, ka jūsu sirds cēlums un atklātais, taisnais raksturs jums pašam norādīs uz veidu, kā izlabot visas kļūdas un atjaunot visu to, kas bija iepriekš.

Uzdrošinos palikt pilnīgā cerībā un pārliecībā, ka jūs manu vēstuli neuzskatīsiet par apvainojošu, bet reizē neatteiksieties speciāli šajā gadījumā izskaidroties rakstiski ar mana sulaiņa vidutājību.

Gaidot man ir tas gods palikt,

cienījamais kungs,

jūsu padevīgam kalpam

J. Goļadkinam.»

«Nu, tagad viss ir labi. Darbs padarīts; bija vajadzīga pat rakstiska izskaidrošanās. Bet kas gan vainīgs? Vainīgs viņš pats, pats noved cilvēku līdz nepieciešamībai prasīt rakstiskus dokumentus. Man taču taisnība …»

Pēdējo reizi pārlasījis vēstuli, Goļadkina kungs to salocīja, ielika aploksnē un pasauca Petrušku. Petruška ieradās, kā parasti, samiegojies un par kaut ko ļoti dusmīgs.

— Tu, brālīt, paņemsi šo vēstuli.,. saproti?

Petruška klusēja.

—           Paņemsi to un aiznesīsi uz departamentu; tur uzmeklēsi dežurantu guberņas sekretāru Vahramejevu. V.ihramejevs šodien dežurants. Vai tu to saproti?

—     Saprotu.

—           Saprotu. Nevarēji pateikt: jā gan, saprotu. Pajautāsi pēc ierēdņa Vahramejeva un teiksi viņam, ka tā un tā, kungs liek jūs sveicināt un padevīgi lūgt paskatīties mūsu iestādes adrešu grāmatā — kur dzīvo titulārais padomnieks Goļadkins.

Petruška brīdi klusēja un, kā Goļadkina kungam likās, pasmaidīja.

—            Nu tad tā, tu, Pjotr, pajautāsi viņam adresi un uzzināsi, kur dzīvo jaunpieņemtais ierēdnis Goļadkins.

—     Klausos.

—     Pajautāsi adresi un aiznesīsi šo vēstuli; saproti?

—     Saprotu.

—           Ja tur… kur tu vēstuli aiznesīsi — tas kungs, kuram vēstuli nodosi, nu, Goļadkins… Ko smejies, stulbeni?

—            Kas man ko smieties? Kas tad man? Es neko. Sulaiņiem nav ko smieties …

—            Nu tad tā… ja tas kungs jautās, kā tavs kungs jūtas, kā viņam klājas … nu, ja sāks kaut ko izjautāt, tad tu ciet klusu un atbildi, ka mans kungs — tā nekas, bet lūdz no jums ar jūsu paša roku rakstītu atbildi. Saproti?

—     Jā gan, saprotu.

—            Nu tad tā, mans kungs, saki, tā nekas, ir vesels un pašreiz pošas iet ciemos; bet no jums lūdz rakstisku atbildi. Saproti?

—     Saprotu.

—     Nu ej.

«Vēl ar šo te stulbeni jānoņemas! Smejas vien, un ko tu viņam padarīsi. Par ko viņš smejas? Esmu gan iedzīvojies nelaimē, tad ta uzbrukusi man sodība! Lai gan varbūt viss vēl vērsīsies uz labu … Tas blēdis tagad droši vien stundas divas vazāsies apkārt, vēl kaut kur pazudīs. Nekur viņu nevar sūtīt. Tad ta nelaime! Tad ta esmu iekūlies nelaimē! …»

Tā, pilnam izjuzdams savu nelaimi, mūsu varonis, gaidot Petrušku, izšķīrās par divu stundu ilgu pasivitāti. Kādu stundu viņš staigāja pa istabu, smēķēja, tad nolika pīpi un apsēdās lasīt kādu grāmatu, pēc tam atlaidās uz dīvāna, tad vēlreiz ķērās pie pīpes, pēc tam atkal sāka skraidīt pa istabu. Viņš gribēja paprātot, bet prātot itin ne par ko nebija spējīgs. Beidzot viņa pasīvā stāvokja agonija sasniedza visaugstāko pakāpi un Goļadkina kungs nolēma kaut ko uzsākt. «Petruška atgriezīsies vēl tikai pēc stundas,» viņš domāja, «atslēgu var atstāt sētniekam, bet es pats pa to laiku… noskaidrošu jautājumu, noskaidrošu to, kas attiecas uz mani.» Netērēdams laiku un steigdamies noskaidrot jautājumu, Goļadkina kungs paņēma platmali, izgāja no istabas, aizslēdza dzīvokli, iegāja pie sētnieka, nodeva tam atslēgu līdz ar desmit kapeikām — Goļadkina kungs bija kļuvis neparasti devīgs — un gāja prom, kur bija jāiet. Goļadkina kungs soļoja kājām vispirms uz Izmailovskas tiltu. Gājiens ilga apmēram pusstundu. Nokļuvis līdz sava ceļa mērķim, viņš iegāja tieši pazīstamā nama pagalmā un paskatījās uz valsts padomnieka Berendejeva dzīvokļa logiem. Neskaitot trīs ar sarkaniem aizkariem aizklātus logus, visi pārējie bija tumši. «Olsufijam Ivanovičam šodien droši vien nav viesu,» Goļadkina kungs nodomāja, «viņi visi droši vien tagad vieni paši sēž mājās.» Kādu laiku pastāvējis pagalmā, mūsu varonis jau gribēja par kaut ko izšķirties. Bet izšķiršanās faktam, acīm redzot, nebija lemts notikt. Goļadkina kungs pārdomāja, atmeta ar roku un izgāja atkal uz ielas. «Nē, šurp man nevajadzēja nākt. Kas man te darāms? Es labāk tagad… pats personīgi izpētīšu jautājumu.» Pieņēmis tādu lēmumu, Goļadkina kungs devās uz savu departamentu. Ceļš bija tāls, turklāt briesmīgi dubļains, un slapjš sniegs krita ļoti lielām pārslām. Bet mūsu varonim pašreiz, likās, nekādas grūtības neeksistēja. Izmirkt jau viņš izmirka, tas tiesa, un ari ar dubļiem krietni notašķījās, «bet tas nu tā, toties mērķis sasniegts». Un tiešām — Goļadkina kungs jau tuvojās savam mērķim. Viņš tālumā saskatīja milzīgās kroņa ēkas tumšo apveidu. «Pag!» viņš nodomāja. «Uz kurieni es eju, un ko es te darīšu? Pieņemsim, uzzināšu, kur viņš dzīvo, bet pa to laiku Petruška jau droši vien būs atgriezies un atnesis man atbildi. Es tikai velti tērēju dārgo laiku, bez vajadzības esmu zaudējis laiku. Nu nekas; to vēl var labot. Bet tiešām, vai neiegriezties pie Vahramejeva? Nu, nē! Labāk kādu citu reizi… Ek, nemaz nevajadzēja nākt ārā! Ko lai dara, tāds jau man tas raksturs! Tāds paradums, ka, ir vai nav vajadzība, man

vienmēr jāsteidzas … Hm … cik pulkstenis? Droši vien hus jau deviņi. Petruška var pārnākt un neatradis mani mājās. Izdarīju tīro muļķību, ka nācu ārā… Taisni nedienas!»

Tā, vaļsirdīgi atzinies, ka izdarījis tīro muļķību, mūsu varonis steidzās atpakaļ uz Sešveikalu ielu. Viņš atskrēja noguris, nomocījies. Jau no sētnieka uzzināja, ka Petruška vel nav pat domājis ierasties. «Nu tā! Es to nojautu,» mūsu varonis nodomāja, «bet pulkstenis ir jau deviņi. Ak, kāds viņš tomēr nelietis! Vienmēr kaut kur žūpo! Ak kungs! Kādu nešpetnu dieniņu uzsūtījis man ļaunais liktenis!» Tā pārdomādams un gauzdamies, Goļadkina kungs atslēdza savu dzīvokli, aizdedza uguni, izģērbās pavisam, izsmēķēja pīpi un nomocījies, noguris, izsalcis, juzdamies kā salauzts, gaidīdams Petrušku, atlaidās uz dīvāna. Svece dega nespodri, gaisma šaudījās uz sienām … Goļadkina kungs skatījās, skatījās, domāja, domāja, līdz beidzot aizmiga un gulēja kā nosists.

Viņš pamodās vēlu. Svece bija gandrīz izdegusi, kūpēja un kuru katru brīdi taisījās pilnīgi nodzist. Goļadkina kungs uzlēca kājās, satrūkās un atcerējās visu, itin visu. Aiz starpsienas skanēja Petruškas dobjā krākšana. Goļadkina kungs piesteidzās pie loga — nekur nevienas uguntiņas. Atvēra vēdlodziņu — klusums, pilsēta kā izmirusi, guļ. Tātad pulkstenis varēja būt divi vai trīs; tā arī bija: pulkstenis aiz starpsienas sadūšojās un nosita divi. Goļadkina kungs metās aiz starpsienas.

Pēc ilgām pūlēm viņš uzbukņīja Petrušku un uzrāva to gultā sēdus. Šai brīdī svece nodzisa galīgi. Pagāja minūtes desmit, kamēr Goļadkina kungam izdevās atrast citu sveci un to aizdedzināt. Pa to laiku Petruška paguva aizmigt no jauna. — Nelietis tāds, neģēlis tāds! — Goļadkina kungs noteica, atkal viņu bukņīdams. — Vai tu celsies augšā, vai tu modīsies? — Pēc pusstundu ilgām pūlēm Goļadkina kungam tomēr izdevās savu sulaini pilnīgi uzpurināt un izvilkt šaipus starpsienas. Tikai tagad mūsu varonis ieraudzīja, ka Petruška, kā mēdz teikt, pilns kā mārks un tikko turas kājās.

— Nekrietnelis tāds! — Goļadkina kungs iekliedzās. — Razbainieks tāds! Tu mani esi pazudinājis! Ak kungs, kur gan viņš būs licis to vēstuli! Ak kungs, nu, kā tad tā … Un kāpēc gan es rakstīju vēstuli? Kāda vajadzība bija man to rakstīt! Nelikos es, muļķis, mierā ar to savu

pašlepnumu! Atradis, kur meklēt pašlepnumu! Še tev pašlepnums, nelietis tāds, še tev pašlepnums! Ei, tu! Kur tu liki vēstuli, razbainieks tāds? Kam tu to nodevi?

—      Nevienam nekādu vēstuli neesmu devis; un nekādas vēstules man nav bijis … jā gan!

Goļadkina kungs izmisumā lauzīja rokas.

—     Paklausies, Pjotr … paklausies, uzklausi mani…

—     Klausos…

—     Kur tu gāji? Atbildi.. .

—     Kur gāju… pie labiem ļaudīm gāju! Kas man!

—      Ak tu kungs un dievs! Kur vispirms gāji? Departamentā biji? Paklausies, Pjotr, tu varbūt biji piedzēries?

—      Es — piedzēries? Lai kaut tūlīt pērkons mani nosper, ne pi-pi-pilītes — jā gan …

—      Nē, nē, tas nekas, ka esi piedzēries … Es tikai tāpat vien pajautāju; tas ir labi, ka esi piedzēries; es jau neko, Petruša, es jau neko. Tu varbūt tikai tāpat vien esi piemirsis, bet patiesībā visu atceries. Nu, atceries, vai biji pie ierēdņa Vahramejeva — biji vai ne?

—      Nu ka nebiju, un tāda ierēdņa nemaz nav. Lai kaut vai tūlīt…

—      Nē, nē, Pjotr! Nē, Petruša, es jau neko. Tu taču redzi, ka es neko … Nu, kas tur liels! Arā auksts, drēgns, iedzēri maķenīt, tas nekas. Es nedusmojos. Es pats, brāl, šodien iedzēru… Brāl, atzīsties, atceries: vai biji pie ierēdņa Vahramejeva?

—      Nu, ja jau tā kā pašreiz, tad tik tiešām — biju gan, kaut vai tūlīt…

—      Nu labi, Petruša, labi, ka biji. Tu redzi, es nedusmojos … Nu, nu, — mūsu varonis turpināja, vēl vairāk labinādams savu sulaini, sizdams tam uz pleca un uzsmaidīdams, — nu, ieķēri, nelieti, mazliet… par desmit kapeikām, vai, ieķēri? Blēdis tāds! Nu, nekas jau nav; tu taču redzi, ka es nedusmojos… es nedusmojos, brālīt, nedusmojos …

—      Nē, es neesmu blēdis, dariet, kā vēlaties. Aizgāju gan pie labiem ļaudīm, bet blēdis neesmu un nekad neesmu bijis …

—      Tad nē jel, nē, Petruša! Paklausies, Pjotr: es taču neko, es tak tevi nelamāju, kad nosaucu par blēdi. Es tak to saku tev par mierinājumu, es par to runāju labā nozīmē. Tas taču nozīmē, Petruša, dažam labam paglaimot, nosaucot viņu par veiklu zelli, rūdītu blēdi, par tādu, kas nav ar pliku roku ņemams un nevienam neļaus sevi piešmaukt. Dažam tas tīri labi patīk. Nu, nu, nekas! Nu, saki man tagad, Petruša, neko neslēpjot, vaļsirdīgi kā draugam… nu, vai biji pie ierēdņa Vahramejeva un vai viņš tev adresi iedeva?

—     Arī adresi iedeva, jā, arī adresi iedeva. Labs ierēdnis! Arī tavs kungs, viņš saka, ir labs cilvēks, ļoti labs, viņš saka, cilvēks; es, viņš saka, pasveicini, viņš saka, savu kungu, pateicies un saki, ka es viņu mīlu, viņš saka, dikti cienu tavu kungu — par to, ka, viņš saka, tavs kungs, viņš saka, Petruša, ir labs cilvēks, viņš saka, un arī tu, viņš saka, esi labs cilvēks, Petruša, jā gan …

—     Ak kungs un dievs! Bet adrese, adrese, jūdass tāds? — Beidzamo vārdu Goļadkina kungs izrunāja gandrīz čukstus …

—     Arī adresi… arī adresi iedeva.

—     Iedeva? Nu, kur tad dzīvo tas Goļadkins, ierēdnis Goļadkins, titulārais padomnieks?

—     Bet Goļadkins, viņš saka, dzīvo Sešveikalu ielā. Kad iesi, viņš saka, pa Sešveikalu ielu, tad pa labi, pa kāpnēm ceturtajā stāvā. Tur tad tev, viņš saka, arī būs Goļadkins …

—     Krāpnieks tāds! — pacietību zaudējis, beidzot iekliedzās mūsu varonis. — Razbainieks tāds! Bet tas taču esmu es; tu taču runā par mani. Bet ir vēl otrs Goļadkins; es runāju par to otro, krāpnieks tāds!

—     Nu, kā vēlaties! Kas man! Kā vēlaties — jā gan …

—     Bet vēstule, vēstulē …

—     Kāda vēstule? Nebija nekādas vēstules, un es nekādas vēstules neesmu redzējis.

—     Kur tu to liki — māneklis tāds!

—     Nodevu to, nodevu vēstuli. Pasveicini, viņš saka, pateicies; tavs kungs, viņš saka, ir labs. Pasveicini, viņš saka, savu kungu…

—     Bet kas tad to teica? Vai to teica Goļadkins?

Petruška brīdi klusēja, tad pasmaidīja pār visu seju,

skatīdamies kungam tieši acīs.

—     Paklausies, razbainiek! — Goļadkina kungs iesāka aizelsdamies, aiz dusmām zaudēdams pašsavaldīšanos. — Ko tu ar mani esi izdarījis! Pasaki, ko tu ar mani esi izdarījis! Nokāvis tu mani esi, ļaundaris tāds! Pazudinājis mani, jūdass tāds!

—     Kā nu vēlaties! Kas man! — Petruška kategoriskā tonī noteica, aiziedams aiz starpsienas.

—     Panāc šurp, panāc šurp, razbainiek!

—     Es tagad neiešu pie jums, nepavisam neiešu. Kas man! Iešu pie labiem ļaudīm. Bet labie ļaudis dzīvo godīgi, labie ļaudis dzīvo bez viltus un pa divi nekad nemēdz būt…

Goļadkina kungam rokas un kājas kļuva aukstas kā ledus un elpa aizrāvās …

—     Jā gan, — Petruška turpināja, — viņi pa diviem nekad nemēdz būt, viņi bīstas dieva un godīgiem cilvēkiem pāri nedara …

—      Tu esi nekrietnelis, tu esi piedzēries! Tagad guli, razbainieks tāds! Bet rīt tu man dabūsi, — Goļadkina kungs tikko sadzirdamā balsī noteica. Petruška vēl kaut ko nomurmināja; tad bija dzirdams, ka viņš smagi ieguļas gultā, tā ka gulta nokrakšķ, gari nožāvājas, izstaipās un beidzot sāk krākt kā zāģeris. Goļadkina kungs bija ne dzīvs, ne miris. Petruškas uzvedība, viņa visai dīvainie, kaut arī mīklainie izteicieni, par kuriem patiesībā nebūtu ko dusmoties, it īpaši tāpēc, ka runāja piedzēries cilvēks, un beidzot nelādzīgais apstākļu pavērsiens — tas viss satrieca Goļadkina kungu līdz sirds dziļumiem. «Kas man lika nakts laikā viņu strostēt,» sacīja mūsu varonis, no kādas sāpīgas sajūtas trīcēdams pie visām miesām. «Kāds velns mani dīdīja sapīties ar piedzērušu cilvēku! Kāda jēga gaidāma no piedzēruša! Kā vārdu saka, tā melo. Tomēr — ko viņš, razbainieks, patiesībā gribēja teikt? Ak kungs un dievs! Kāpēc gan es to vēstuli rakstīju, es, slepkava, es, pašnāvnieks tāds! Nebiju spējīgs turēt muti! Vajadzēja izmuldēties! Un kādēļ! Jau eju bojā, esmu kļuvis līdzīgs lupatai, bet nē, vēl jāņemas ar savu pašlepnumu, sak, mans gods aizskarts, sak, tev jāglābj savs gods! Pašnāvnieks tāds!»

Tā runāja Goļadkina kungs, sēdēdams uz dīvāna un aiz bailēm neuzdrošinādamies pat pakustēties. Pēkšņi viņa skatieni apstājās pie kāda priekšmeta, kas augstākā mērā saistīja viņa uzmanību. Bailēs — ka tik tā nav ilūzija, ka tik priekšmets, kas saistīja viņa uzmanību, nav iztēles māns — viņš, lolodams cerību, bikli, ar neaprakstāmu ziņkāri izstiepa pēc tā roku … Nē, nav māns, nav ilūzija!

Vostuie, tiešām vēstule, nepārprotama vēstule — un viņam adresēta… Goļadkina kungs paņēma vēstuli no galda. Sirds briesmīgi sita. «To droši vien atnesis tas blēdis,» viņš nodomāja, «un te nolicis, bet pēc tam aiz^ mirsis, droši vien tā tas būs noticis; droši vien tieši tā viss būs noticis…» Vēstule bija no ierēdņa Vahramejeva, jauna Goļadkina kunga darbabiedra un kādreizējā drauga. «Es gan to visu jau iepriekš nojautu,» nodomāja mūsu varonis, «un nojautu arī visu to, kas būs rakstīts šajā vēstulē …» Vēstule bija šāda:

«Cienījamais kungs Jakov Petrovič!

Jūsu sulainis ir piedzēries, un nekā prātīga no viņa nevar sagaidīt; aiz šā iemesla uzskatu par labāku atbildēt rakstiski. Steidzos jums paziņot, ka uzdevumu, ko jūs man uzticējāt, proti, nodot ar manu starpniecību jums zināmajai personai vēstuli, esmu ar mieru izpildīt kārtīgi un kā pienākas. Bet dzīvo šī jums visai labi pazīstamā un tagad man draugu aizstājusī persona, kuras vārdu es šeit nepieminēšu (tāpēc ka negribu veltīgi nomelnot pilnīgi nevainīga cilvēka reputāciju), kopā ar mani Karolīnas Ivanovnas dzīvoklī, tanī pašā numurā, kur agrāk, kad jūs vēl pie mums dzīvojāt, uzturējās no Tambovas iebraukušais kājnieku virsnieks. Aizrādīšu, ka šo personu jūs varat visur atrast starp godīgiem un sirdī patiesiem cilvēkiem, ko par dažiem nevar teikt. Savus sakarus ar jums es no šā datuma esmu nolēmis pārtraukt; agrākās draudzīgās un saskanīgi biedriskās attiecības starp mums vairs nevar turpināties, tāpēc lūdzu jūs, cienījamais kungs, pēc šīs manas vaļsirdīgās vēstules saņemšanas nekavējoties piesūtīt man pienākošos divus rubļus par ārzemju bārdas nažiem, ko pārdevu, ja jums labpatīk atcerēties, uz parāda pirms septiņiem mēnešiem jau tad, kad dzīvojāt vēl kopā ar mani pie Karolīnas Ivanovnas, kuru es no visas sirds cienu. Bet tā es rīkojos tādēļ, ka jūs, kā to stāsta gudri cilvēki, esat zaudējis pašlepnumu un reputāciju un kļuvis bīstams nevainīgu un nesamaitātu cilvēku tikumībai, jo dažas personas nedzīvo tā, kā to prasa taisnība, turklāt viņu vārdi ir viltus un viņu pieklājīgais izskats aizdomīgs. Tādus cilvēkus, kas būtu spējīgi aizstāvēt no apvainojumiem Karolīnu Ivanovnu, kura vienmēr bijusi pieklājīga uzvedības ziņā un, otrkārt, godīga sieviete, turklāt jaunava, kaut arī jau gados, toties no labas ārzemnieku ģimenes, — var atrast vienmēr un visur, par ko dažas personas lūgušas mani pieminēt šai vēstulē, garām ejot un runājot savā vārdā. Katrā ziņā jūs savlaicīgi visu uzzināsiet, ja tagad vēl nezināt, lai gan, kā gudri cilvēki stāsta, jūs esot sakompromitējis sevi visās galvaspilsētas malās un tātad esat jau daudzās vietās varējis iegūt par sevi, cienījamais kungs, attiecīgas ziņas. Nobeidzot savu vēstuli, paziņoju jums, cienījamais kungs, ka jums zināmo personu, kuras vārdu es šeit aiz saprotamiem godprātīgiem iemesliem nepieminu, ļoti ciena kārtīgi cilvēki; turklāt šai personai ir jautrs un patīkams raksturs, tā gūst panākumus gan darbā, gan starp visiem saprātīgiem cilvēkiem, uz tās vārdu un draudzību var paļauties, un šī persona aiz muguras neaprunā tos, ar kuriem ārēji atrodas draudzīgās attiecībās.

Katrā ziņā palieku

jūsu padevīgais kalps Ņ. Vahramejevs.

P. S. Savu sulaini dzeniet prom: viņš ir dzērājs un, jādomā, sagādā jums daudz nepatikšanu, — un pieņemiet Jevstafiju, kas agrāk strādāja pie mums un pašlaik atrodas bez darba. Bet jūsu pašreizējais kalpotājs ir ne vien dzērājs, bet turklāt zaglis, jo vēl pagājušajā nedēļā pārdeva Karolīnai Ivanovnai mārciņu gabalu cukura par pazeminātu cenu, ko, manuprāt, viņš nevarēja iegūt citādi, kā blēdīgi apzogot jūs pamazītiņām un dažādos laikos. To es jums rakstu, labu vēlēdams, lai gan dažas personas prot tikai aprunāt un krāpt visus cilvēkus, bet it īpaši tos, kuri ir godīgi un kuriem labs raksturs; turklāt aiz muguras ceļ tiem neslavu un sarunā par tiem aplamības vienīgi aiz skaudības un tādēļ, ka paši sevi par tādiem apzīmēt nevar.

V.

Izlasījis Vahramejeva vēstuli, mūsu varonis vēl ilgi palika nekustīgi sēžam uz dīvāna. Tāda kā jauna gaisma lauzās cauri visai neskaidrajai un mīklainajai miglai, kas to jau divas dienas apņēma. Mūsu varonis daļēji sāka saprast… Viņš pamēģināja piecelties no dīvāna un pastaigāt pa istabu, lai sevi uzmundrinātu, kaut cik sakārlotu satrauktās domas, koncentrētu tās uz zināmu jautājumu un tad, mazliet nomierinājies, prātīgi pārdomātu «āvu stāvokli. Bet, tiklīdz viņš gribēja piecelties, tūlīt nevarīgi un bezspēcīgi atkrita atkal atpakaļ. «Protams, <\s visu to jau iepriekš nojautu; bet kā viņš raksta un kāda ir viņa vārdu īstā jēga? Jēgu es jau, pieņemsim, zinu, bet pie kā tas novedīs? Būtu rakstījis skaidri un gaiši: sak, tā un tā, vajag darīt to un to, — un es būtu izpildījis. Bet tagad apstākļi iegrozās nepatīkami! Ak, kaut ātrāk pienāktu rītdiena un es drīzāk tiktu pie skaidrības! Tagad es zinu, kas jādara. Tā un tā, teikšu, ka apsvērumiem piekrītu, savu godu nepārdošu, un vispār … bet kā viņš, šī zināmā persona, šis nepatīkamais cilvēks, te iekūlies? Un kāpēc iekūlies tieši te? Ak, kaut ātrāk pienāktu rītdiena! Līdz tam laikam viņi mani sakompromitēs, viņi dzen intrigas, rīkojas man par spīti! Galvenais — nedrīkst zaudēt laiku, bet tagad, piemēram, kaut vai vēstule jāuzraksta un jāpateic, ka tā un tā, bet tam un tam es piekrītu. Un rīt mazā gaismiņā nosūtīt un pašam jau tā agrāk … un no otras puses stāties viņiem, mīlīšiem, pretī un aizsteigties priekšā … Sakompromitēs viņi mani — un cauri!»

Goļadkina kungs piebīdīja tuvāk papīru, paņēma spalvu un, atbildot guberņas sekretāram Vahramejevam, uzrakstīja šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs

Ņestor Ignatjevič!

Ar skumju izbrīnu es izlasīju jūsu apvainojošo vēstuli, jo skaidri redzu, ka, runājot par dažām nepieklājīgām personām un šķietami godprātīgiem cilvēkiem, jūs domājat mani. Ar patiesu sarūgtinājumu redzu, cik ātri, sekmīgi un dziļi saknes laiduši apmelojumi, kas kaitē manai labklājībai, godam un labajai slavai. Un jo skumjāk un apvainojošāk ir tas, ka pat godīgi ļaudis ar tiešām cēlu domāšanas veidu un, galvenais, ļaudis, kas apveltīti ar taisnu un atklātu raksturu, novēršas no godprātīgiem cilvēkiem un ar savas sirds labākajām īpašībām pievēršas kaitīgām lapu utīm, kas mūsu grūtajos un netikumīgajos laikos, par nelaimi, ļoti spēcīgi un ļaundabīgi savairojušās. Noslēgumā teikšu, ka jūsu pieminēto parādu — divus sudraba rubļus uzskatīšu par svētu pienākumu atdot jums pilnā apmērā.

Kas attiecas uz jūsu izteicieniem, cienījamais kungs, par zināmo sieviešu kārtas personu, par šīs personas nodomiem, aprēķiniem un dažādām iecerēm, tad teikšu jums, cienījamais kungs, ka es visus šos izteicienus sapratu miglaini un neskaidri. Atļaujiet man, cienījamais kungs, saglabāt neaptraipītu manu cēlo domāšanas veidu un godīgo vārdu. Katrā laikā esmu pat gatavs izskaidroties personīgi, atzīstot par pareizāku pateikt patiesību vārdos nekā to uzrakstīt, un bez tam esmu ar mieru panākt dažāda veida miermīlīgu, protams, abpusēju vienošanos. Šai sakarā lūdzu jūs, cienījamais kungs, paziņot minētajai personai manu gatavību panākt vienošanos personīgi un bez tam lūgt viņu noteikt satikšanās laiku un vietu. Man bija sāpīgi lasīt, cienījamais kungs, izteicienus par to, it kā es būtu jūs apvainojis, kļuvis neuzticīgs mūsu kādreizējai draudzībai un jūs aprunājis. To visu es izskaidroju ar pārpratumu, zemiskiem apmelojumiem, skaudību un to cilvēku nelabvēlību, kurus es pamatoti varu saukt par saviem niknākajiem ienaidniekiem. Bet viņi droši vien nezina, ka nevainība ir stipra jau ar savu nevainību vien, ka nekaunība, nekautrība un dažu personu familiaritāte, kas izraisa dvēseles sašutumu, agri vai vēlu izpelnīsies vispārējas nicināšanas zīmogu un ka šīs personas ies bojā savas paša negodīgās un samaitātās sirds dēļ. Noslēgumā lūdzu jūs, cienījamais kungs, pateikt šīm personām, ka viņu dīvainās pretenzijas un nekrietnā, fantastiskā vēlēšanās izspiest citus ņo viņu šās pasaules dzīves ietvariem un ieņemt viņu vietu pelna izbrīnu, nicināšanu, nožēlu un turklāt trako namu; ka bez tam šāda rīcība ir stingri aizliegta ar likumu, kas, manuprāt, ir pilnīgi pareizi, jo katram jābūt mierā ar savu paša vietu. Visam ir robežas, un, ja tas ir joks, tad nepieklājīgs joks, teikšu vēl vairāk — pilnīgi netikumīgs joks, jo iedrošinos jums apgalvot, cienījamais kungs, ka manas nupat izteiktās domas par savām paša vietām ir pilnīgi tikumīgas.

Katrā ziņā man ir tas gods palikt

jūsu padevīgam kalpam.

J. Goļadkins»

X nodaļa

Vispār var teikt, ka vakardienas notikumi līdz sirds dziļumiem bija satriekusi Goļadkina kungu. Mūsu varonis gulēja visai slikti, tas ir, nekādi nevarēja pat uz pie< ām minūtēm tā īsti aizmigt: it kā kāds palaidnis būtu izbēris gultā sagrieztus sarus. Visu nakti viņš pavadīja tudā kā pusmiegā, pusnomodā, grozīdamies no vieniem ;.iniem uz otriem, stenēdams un vaidēdams, uz brīdi aizinigdams, pēc brīža atkal pamozdamies, un tam visam pievienojās tāda kā savāda grūtsirdība, neskaidras atmiņas, nejēdzīgas vīzijas, īsi sakot, viss, kas vien var būt nepatīkams… Te viņa priekšā dīvainā, mīklainā pusgaismā parādījās Andreja Filipovičā seja — kalsnēja, dusmīga seja ar saltu, skarbu skatienu un nejūtīgi pieklājīgu nosodījuma izteiksmi… Un, tiklīdz Goļadkina kungs sāka tuvoties Andrejam Filipovičam, lai viņa priekšā kaut kādā veidā — tā vai citādi attaisnotos un pierādītu, ka viņš nemaz nav tāds, kādu viņa ienaidnieki iztēlojuši, ka viņš ir tāds un tāds un ka viņam bez parastajām iedzimtajām īpašībām ir vēl tādas un tādas, — uzreiz parādījās ar savu negodprātīgo rīcību pazīstamā persona un kaut kādā veidā, kas izraisīja dvēselē vislielāko sašutumu, izjauca visus Goļadkina kunga nodomus, turpat — gandrīz Goļadkina kunga acu priekšā galīgi nomelnoja viņa reputāciju, iemina dubļos viņa pašlepnumu un pēc tam nekavējoties ieņēma viņa vietu darbā un sabiedrībā. Tad atkal Goļadkina kungam kniesa galva no knipja sitiena, ko nesen bija apkaunojošā kārtā dabūjis vai nu kopējā dzīvoklī, vai kaut kur citur, izpildot kādu pienākumu, un tā, ka pret šo knipi bija grūti protestēt . .. Kamēr Goļadkina kungs ņēmās lauzīt galvu, kādēļ gan tik grūti protestēt kaut vai pret tādu knipja sitienu, — šī pati doma par knipi nemanot pieņēma citu veidu, un šis veids bija kaut kāda zināma maza vai diezgan liela nelietība, ko viņš bija redzējis, dzirdējis vai pats nesen izdarījis — un bieži vien izdarījis to pat ne aiz nelietīga motīva, pat ne aiz kaut kāda nelietīga pamudinājuma, bet tāpat vien — dažreiz, piemēram, nejauši, aiz smalkjūtības, citreiz atkal savas pilnīgās nevarības dēļ, nu, un beidzot tādēļ… īsi sakot, Goļadkina kungs pats labi zināja, kādēļ! Goļadkina kungs sarka pat miegā un, cenzdamies nesarkt, murmināja, ka šoreiz, piemēram, varētu parādīt rakstura stingrību, šajā gadījumā varētu parādīt diezgan lielu rakstura stingrību … bet pēc tam nosprieda, ka, «sak, ko nu tur runāt par rakstura stingrību! Sak, kādēļ tā tagad būtu jāpiemin…» Bet visvairāk Goļadkina kungu tracināja un kaitināja tas apstāklis, ka šādās reizēs — un katrā ziņā šādās reizēs — saukta vai nesaukta uzradās ar savu nejēdzīgo un apvainojošo rīcību pazīstamā persona un, lai gan tas, liekas, jau bija zināms — arī murmināja ar nepieklājīgu smaidiņu, ka, «sak, ko nu tur runāt par rakstura stingrību! Kāda, sak, mums ar tevi, Jakov Petrovič, var būt rakstura stingrība! …» Tad atkal Goļadkina kungs sapņoja, ka viņš atrodas kādā jaukā sabiedrībā, kas pazīstama ar visu tās dalībnieku asprātību un cēlo uzvedību; ka Goļadkina kungs savukārt izcēlās ar savu laipnību un asprātību, ka visi viņu iemīļoja, ka iemīļoja pat daži viņa klātesošie ienaidnieki, un tas Goļadkina kungam bija ļoti patīkami; ka visi atzina viņa pārākumu un ka, beidzot, pats Goļadkina kungs ar patiku izdzirda, kā namatēvs, pavezdams sāņus kādu no viesiem, turpat uzslavēja Goļadkina kungu … un pēkšņi ne no šā, ne no tā atkal uzradās ar savu negodprātību un zvēriskajām tieksmēm pazīstamā persona, proti, jaunākais Goļadkina kungs, un tūdaļ, uzreiz, vienā mirklī ar savu ierašanos vien izgaisināja vecākā Goļadkina kunga triumfu un slavu, aptumšoja vecāko Goļadkinu, iemina dubļos vecāko Goļadkinu un skaidri pierādīja, ka vecākais un līdz ar to īstais Goļadkins ir nevis īstais, bet viltotais, ka īstais ir viņš, ka vecākais Goļadkins beidzot nemaz nav tas, par ko viņš izliekas, bet ir tāds un tāds un tātad viņam nedrīkst būt un arī nav tiesību piederēt pie godprātīgu un labā toņa cilvēku sabiedrības… Un tas viss notika tik ātri, ka vecākais Goļadkina kungs pat muti nepaguva atplest, kad visi ar sirdi un dvēseli jau bija pakļāvušies nejaukajam un viltotajam Goļadkina kungam un ar visdziļāko nicināšanu noraidīja viņu, īsto un nevainīgo Goļadkina kungu. Nepalika neviena, kura uzskatus nejaukais Goļadkina kungs vienā mirklī nebūtu pārgrozījis pēc sava prāta. Nepalika neviena — pat visnenozīmīgākā sabiedrības dalībnieka, kuram nevērtīgais un neīstais Goļadkina kungs nebūtu vissalkanākā veidā pielīdis, kuram pēc sava paraduma nebūtu pietaisījies klāt, kura priekšā nebūtu pakvēpinājis, kā parasti, kaut ko ļoti patīkamu un saldu, tā ka apkvēpinātā persona, apliecinot savu vislielāko labsajūtu, tikai oda un šķaudīja līdz asarām. Un, galvenais, tas viss notika vienā acumirklī: aizdomīgā un nevērtīgā Goļadkina kunga izdarību ātrums bija apbrīnojams! Tikko paguvis, piemēram, paluncināties ap vienu, iemantot viņa labvēlību — nepagūsi ne acu pamirkšķināt, kad viņš jau pie otra. Klusītiņām paluncināsies ap otru, izraisīs labvēlīgu smaidu, pievilks savu īso, apaļo, diezgan neveiklo kājeli — un jau klāt pie trešā un izdabā tam, arī ap to draudzīgi luncinās; nepagūsi atvērt muti, nepagūsi ne pabrīnīties, kad viņš jau pie ceturtā, un jau ar ceturto viņam tādas pašas attiecības, — šausmas; burvestība, un vairāk nekas! Un visiem par viņu prieks, un visi viņu mīl, un visi viņu cildina, un visi vienā balsī skandina, ka viņa laipnība un satīriskā asprātība ir daudz patīkamāka nekā īstā Goļadkina kunga laipnība un satīriskā asprātība, un ar to kaunina īsto un nevainīgo Goļadkina kungu un noraida Goļadkina kungu, kurš mīl patiesību, un jau dzen ar dzīšanu prom godprātīgo Goļadkina kungu, un jau birst knipja sitieni pār īsto Goļadkina kungu, kas pazīstams ar sava tuvākā mīlestību! Smagi piemeklētais Goļadkina kungs grūtsirdībā, šausmās un niknumā izskrien uz ielas un sāk līgt ormani, lai drāztos tieši pie viņa ekselences un, ja nu ne pie viņa, tad vismaz pie Andreja Filipovičā, bet — ak, šausmas! — ormaņi nekādi nav ar mieru vest Goļadkina kungu: sak, kungs, nedrīkst vest divus gluži līdzīgus cilvēkus, sak, jūsu labdzimtība, kārtīgs cilvēks cenšas dzīvot godīgi, nevis šā tā un pa divi nekad nemēdz būt. Pilnīgi godīgais Goļadkina kungs neizturamā kaunā paskatījās apkārt un tiešām pats savām acīm pārliecinājās, ka ormaņiem un ar tiem slepus sarunājušajam Petruškam ir pamats tā teikt, jo izvirtušais Goļadkina kungs tiešām atrodas turpat netālu no viņa un, rīkodamies saskaņā ar savas dabas nelietīgajiem paradumiem, arī šoreiz — arī šinī kritiskajā situācijā nepārprotami gatavojas izdarīt kaut ko visai nepieklājīgu, kas nemaz neliecina par sevišķu rakstura cēlumu, ko parasti iegūst audzināšanas gaitā, — rakstura cēlumu, ar ko katrā izdevīgā gadījumā dižojas otrais — riebīgais Goļadkina kungs. Aiz kauna un izmisuma neapjēgdams, ko dara, pazudinātais un pilnīgi taisnīgais Goļadkina kungs metas bēgt, kur acis rāda, ļaudamies likteņa varai, lai notiek kas notikdams; bet pēc katra soļa, pēc katra kājas piesitiena pa ietves granītu šķita, ka no zemes izlec gluži tāds pats, Goļadkina kungam pilnīgi līdzīgs vīrs ar riebīgi samaitātu sirdi. Un visi šie pilnīgi līdzīgie tūlīt pēc parādīšanās sāk skriet cits pakaļ citam un garā virknē kā zosu gājienā velkas un klumpačo vecākajam Goļadkina kungam pakaļ, tā ka nav kur bēgt no pilnīgi līdzīgajiem, tā ka visādā ziņā nožēlu pelnījušajam Goļadkina kungam aiz šausmām aizraujas elpa, tā ka beidzot sarodas briesmīgs lērums pilnīgi līdzīgo, tā ka pēdīgi visa galvaspilsēta pieblīvēta ar pilnīgi līdzīgajiem un policists, redzēdams tādu pieklājības normu pārkāpumu, spiests visus šos pilnīgi līdzīgos ņemt aiz apkakles un ietupināt sargbūdā, kas gadās turpat tuvumā… Stingdams aiz šausmām, mūsu varonis pamodās un, stingdams aiz šausmām, juta, ka arī nomodā nemaz nav patīkamāka jušana . .. Bija grūti, mokoši… Uzmācās tāda grūtsirdība, it kā sirdi krūtīs kāds žņaugtu …

Beidzot Goļadkina kungs nespēja vairs izturēt. «Nē, tā tas neturpināsies!» viņš iekliedzās, apņēmīgi pieceldamies no gultas, un pēc šā kliedziena pilnīgi pamodās.

Diena, acīm redzot, jau sen bija sākusies. Istabā bija neparasti gaišs; spilgti saules stari spiedās cauri salā apsarmojušām loga rūtīm un dāsni piepildīja visu istabu, kas stipri pārsteidza Goļadkina kungu; jo parasti saule tikai pusdienā ieskatījās viņa istabā; agrāk tādi izņēmumi debess spīdekļa gaitā, vismaz cik pats Goļadkina kungs varēja atcerēties, gandrīz nekad nebija notikuši. Tiklīdz mūsu varonis bija paguvis par to pabrīnīties, aiz starpsienas sāka dūkt sienas pulkstenis, tātad bija pilnīgi sataisījies sist. «Ak tā!» nodomāja Goļadkina kungs un skumju pilnās gaidās sagatavojās klausīties … Bet Goļadkina kungam par lielu un negaidītu pārsteigumu viņa pulkstenis saņēma visus spēkus un nosita tikai vienu reizi. «Ko tad tas nozīmē?» iesaucās mūsu varonis, pavisam izlēkdams no gultas. Neticēdams savām ausīm, viņš nakts veļā metās aiz starpsienas. Pulkstenis tiešām rādīja vienu. Goļadkina kungs paskatījās Petruškas gultā; bet istabā no Petruškas nebija ne smakas: viņa gulta, acīm redzot, jau sen bija piekopta un atstāta; ari zābaku nekur nebija — neapšaubāma pazīme, ka Petruškas tiešām nav mājās. Goļadkina kungs metās pie durvīm: durvis aizslēgtas. «Kur gan ir Petruška?» viņš čukstus turpināja, būdams briesmīgi uztraucies uz juzdams, ka visa miesa stipri trīc … Pēkšņi galvā pazibēja kāda doma … Goļadkina kungs piesteidzās pie galda, apskatīja to, pārmeklēja •ii roku, — to jau varēja domāt: viņa vakardienas vēslules Vahramejevam nebija… Arī paša Petruškas aiz starpsienas nebija; sienas pulkstenis rādīja vienu, bet Vahramejeva vakardienas vēstulē bija minēti kaut kādi jauni apstākļi, gan no pirmā acu uzmetiena visai neskaidri apstākļi, kas tagad bija pilnīgi noskaidrojušies. Un beidzot — Petruška, acīm redzot, uzpirktais Petruška! Jā, jā, tā tas ir!

«Tad tur tikuši kaldināti galvenie plāni!» iesaucās Goļadkina kungs, iesizdams sev pa pieri un arvien vairāk atvērdams acis. «Tātad šīs skopās vācietes midzenī slēpjas tas īstais ļaunais gars! Tātad tā bijusi tikai stratēģiska diversija, kad viņa norādīja man uz Izmailovskas tiltu — novērsa uzmanību, mulsināja mani (nekrietnā ragana!) un tādā veidā raka man bedri!!! Jā, tā tas ir! Ja vien apskata jautājumu no šīs puses, tad viss būs noticis tieši tā! Arī nelieša uzrašanās tagad pilnīgi izskaidrojama: visi uz vienu roku. Viņi jau sen to bija pievākuši, gatavojuši un nebaltai dienai rezervē turējuši. Tad re, kā tagad viss noskaidrojies! Kā viss atrisinājies! Nu, nekas! Vēl laiks nav zaudēts! …» Šai brīdī Goļadkina kungs ar šausmām atcerējās, ka pulkstenis jau pāri vieniem. «Bet ja viņi tagad būs jau paspējuši…» Vaids izlauzās viņam no krūtīm … «Nē, blēņas, nebūs paspējuši, — redzēsim …» Viņš šā tā apģērbās, paķēra papīru, spalvu un steigā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs

Jakov Petrovič!

Vai nu jūs, vai es( bet kopā mums būt nav iespējams! Un tāpēc paziņoju jums, ka jūsu dīvainā, smieklīgā un reizē neiespējamā vēlēšanās izlikties par manu dvīņu brāli un uzdoties par tādu novedīs jūs vienīgi pie pilnīga negoda un neveiksmes. Tādēļ lūdzu jūs jūsu paša personīgās interesēs paiet sāņus un dot ceļu patiesi cēliem cilvēkiem ar godprātīgiem mērķiem. Pretējā gadījumā esmu gatavs izšķirties pat par viskrasākajiem līdzekļiem. Lieku nost spalvu un gaidu … Ziniet, ka esmu gatavs jums pakalpot un — šauties ar pistolēm.

J. Goļadkins»

Nobeidzis vēstuli, mūsu varonis enerģiski paberzēja rokas. Tad, uzvilcis mēteli un uzlicis galvā cepuri, atvēra dzīvokli ar otru — rezerves atslēgu un devās uz departamentu. Līdz departamentam viņš aizgāja, bet iekšā iet neriskēja; tiešām bija jau pārāk vēls; Goļadkina kunga pulkstenis rādīja pustrīs. Pēkšņi kāds, acīm redzot, visai mazsvarīgs apstāklis izkliedēja dažas Goļadkina kunga šaubas: no departamenta ēkas stūra pēkšņi parādījās aizelsies un nosarcis vīrelis un slepus, sīkiem solīšiem uztipināja uz lieveņa, un pēc tam tūlīt ieslīdēja priekšnamā. Tas bija skrīveris Ostafjevs, Goļadkina kungam ļoti labi pazīstams cilvēks, kas zināmos apstākļos bija vajadzīgs un par desmit kapeikām gatavs uz visu. Zinādams Ostafjeva vājību, nopratis, ka tas, pēc tam kad bijis prom visspiedīgākās vajadzības dēļ, droši vien kļuvis vēl kārāks uz desmit kapeikām nekā parasti, mūsu varonis nolēma tās nežēlot, uzlavījās uz lieveņa un pēc tam iešmauca priekšnamā tūlīt aiz Ostafjeva, pasauca viņu un ar noslēpumainu sejas izteiksmi paaicināja sāņus, klusā kaktiņā aiz milzīgas skārda krāsns. Aizvedis viņu tur, mūsu varonis sāka izprašņāt.

—     Nu, mans draugs, kā vispār tur… tu mani saproti? …

—     Klausos, jūsu labdzimtība, esiet sveicināts, jūsu labdzimtība.

—     Labi, mans draugs, labi, es tev būšu pateicīgs, mīļais draugs. Nu, redzi, kā tad nu ir, mans draugs!

—     Ko jums labpatīk jautāt? — To pateicis, Ostafjevs mazliet aizlika roku priekšā mutei, kas nejauši bija pavērusies.

—     Es, redzi, mans draugs, es, tā teikt… tikai neiedomājies nezin ko… Vai Andrejs Filipovičs ir darbā?

—     Darbā.

—     Un arī ierēdņi darbā?

—     Arī ierēdņi darbā, kā pienākas.

—     Un viņa ekselence arī?

—     Un viņa ekselence arī. — Pēc šiem vārdiem skrīveris otrreiz aizlika roku priekšā atvērtajai mutei un ziņkārīgi un savādi paskatījās uz Goļadkina kungu. Mūsu varonim vismaz tā likās.

—     Un nekā tāda sevišķa nav, mans draugs?

—     Nē, nebūt nav.

—           Vai par mani, mīļais draugs, nav tur kaut kas, zini,

i-ids… ko? Es jautāju tikai tāpat vien, mans draugs, M.iproti?

Nē, pagaidām vēl nekas nav dzirdams. — Un skrīveris atkal aizlika roku priekšā mutei un atkal tā savādi paskatījās uz Goļadkina kungu. Iemesls bija tas, ka mūsu varonis tagad centās cieši ielūkoties Ostafjevam sejā, tur Kaut ko saskatīt, proti, vai viņš ko neslēpj. Un tiešām šķita, ka viņš kaut ko slēpj; šķita tāpēc, ka Ostafjevs k|uva arvien it kā rupjāks un atturīgāks un ne vairs ar tādu iejūtību kā sarunas sākumā uzklausīja to, kas Goļadkina kungu interesēja. «Viņam pa daļai taisnība,» Goļadkina kungs nodomāja, «jo kas tad es viņam esmu? Viņš varbūt no pretējās puses jau dabūjis un tāpēc arī aizgājis visspiedīgākās vajadzības dēļ. Bet arī es viņam…» Goļadkina kungs saprata, ka pienācis desmit kapeiku laiks.

—     Še tev, mīļais draugs …

—     Sirsnīgi pateicos jūsu labdzimtībai.

—     Došu vēl vairāk.

—     Klausos, jūsu labdzimtība.

—            Tagad, tūdaļ došu vēl vairāk un, kad viss būs beidzies, došu vēl tikpat daudz. Saproti?

Skrīveris klusēja, stāvēja izstiepies kā diegs un nekustīgi skatījās uz Goļadkina kungu.

—     Nu, tagad saki: vai par mani nekas nav dzirdams?

—            Šķiet, ka pagaidām vēl… tā sakot, pagaidām nekā nav. — Ostafjevs atbildēja, vārdus citu no cita nošķirdams, arī, tāpat kā Goļadkina kungs, sataisīdams mazliet noslēpumainu seju, mazliet raukdams uzacis, skatīdamies grīdā, cenzdamies uzņemt pienācīgu toni un, īsi sakot, visiem spēkiem cenzdamies nopelnīt apsolīto, jo saņemto viņš jau uzskatīja par savu un iegūtu galīgi.

—     Un nekas nav zināms?

—     Pagaidām vēl ne.

—     Bet paklau … zini… varbūt vēl būs zināms?

—     Vēlāk, protams, varbūt būs zināms.

«Slikti!» nodomāja mūsu varonis.

—     Paklau, še tev vēl, mīļais.

—     Sirsnīgi pateicos jūsu labdzimtībai.

—     Vai Vahramejevs vakar te bija?

—     Jā gan, bija.

—            Bet vai nebija arī kāds cits? Mēģini atcerēties, brālīt!

Skrīveris bridi parakņājās atmiņā, bet nekā pienācīga nevarēja atcerēties.

—     Nē, neviena cita nebija.

—     Hm! — Sekoja klusums.

—            Paklau, brālīt, še tev vēl; stāsti visu, visu līdz pēdējam.

—           Klausos, — Ostafjevs tagad bija kļuvis pavisam mīksts: Goļadkina kungam to tikai vajadzēja.

—     Paskaidro man, brālīt, — kā viņš tagad izturas?

—            Neko teikt, labi, — atbildēja skrīveris, platām acīm skatīdamies uz Goļadkina kungu.

—     Tas ir, kā labi?

—            Tas ir tā. — Un Ostafjevs nozīmīgi paraustīja uzacis. Viņš tomēr bija galīgi apmulsis un nezināja, ko lai vēl saka. «Slikti!» Goļadkina kungs nodomāja.

—            Vai tikai viņiem ar Vahramejevu nav kaut kas vairāk?

—     Viss tāpat kā agrāk.

—     Padomā labi.

—     Runā, ka esot.

—     Nur kas tad?

Ostafjevs aizlika roku mutei priekšā.

—     Vai no turienes nav man kāda vēstule?

—            Šodien sargs Mihejevs gāja pie Vahramejeva uz dzīvokli, tur, pie viņa vācietes, tad nu es, ja vajadzīgs, iešu un pajautāšu.

—            Esi tik laipns, brālīt, dieva dēļ! … Es tikai tāpat vien… Tu, brāl, neiedomājies nezin ko, bet es tikai tāpat vien. Un izvaicā, brālīt, uzzini, vai tur negatavojas kaut kas pret mani. Kā rīkojas viņš? Tieši tas man jāzina; uzzini to, mīļais draugs, bet es tev pēc tam būšu pateicīgs, mīļais draugs …

—            Klausos, jūsu labdzimtība, bet jūsu vietā šodien iesēdās Ivans Semjoničs^

—     Ivans Semjoničs? A! Jā! Tiešām?

—     Andrejs Filipovičs norādīja viņam sēsties …

—            Tiešām? Sakarā ar ko? Uzzini to, brālīt, dieva dēļ, uzzini to, brālīt; uzzini itin visu — un es tev būšu pateicīgs, mīļais, man tas jāzina … Tikai neiedomājies nezin ko, brālīt…

—            Klausos, klausos, tūlīt nokāpšu pie jums. Bet vai tad jūs, jūsu labdzimtība, šodien iekšā nenāksiet?

—     Nē, mans draugs, es tikai tāpat vien, es taču tāpat

vien, atnācu tikai paskatīties, mīļais draugs, bet pēc tam <\s tev būšu pateicīgs, mans mīļais.

— Klausos. — Skrīveris ātri un centīgi metās augšup pl kāpnēm, bet Goļadkina kungs palika viens…

«Slikti,» viņš nodomāja. «Ai, slikti, slikti! Ai, cik slikti t.igad iegrozās mani apstākļi! Ko tas viss varētu nozīmēt? Ko īsti nozīmēja, piemēram, daži šā dzērāja izteicieni, un kas to būs izdarījis? A, es tagad zinu, kas izdarījis. Tas būs noticis tā. Viņi droši vien būs uzzinājuši un nosēdinājuši … Bet ko nozīmē — nosēdinājuši? Nosēdināja viņu Andrejs Filipovičs, to Ivanu Semjonoviču; jā, bet kādēļ viņš to nosēdināja un tieši kādā nolūkā nosēdināja? Droši vien būs uzzinājuši… Te rīkojas Vahramejevs, tas ir, ne Vahramejevs, viņš, Vahramejevs, ir dumjš kā zābaks; bet tie visi rīkojas viņa labā, un arī to mānekli šajā pašā nolūkā man uzrīdījuši; bet vāciete būs sūdzējusies, ak tu vienace! Man vienmēr bija aizdomas, ka visa šī intriga tiek vērpta ar gudru ziņu un ka aiz visām šīm bābu un veceņu tenkām katrā ziņā kaut kas slēpjas; to pašu es teicu arī Krestjanam Ivanovičam, sak, nozvērējušies cilvēku noslepkavot, proti, morālā ziņā, un nu izmanto Karolīnu Ivanovnu. Nē, te, acīm redzot, rīkojas īsti meistari. Te, mans kungs, jūtama meistara roka, nevis Vahramejevs. Es jau teicu, ka Vahramejevs ir dumjš, bet tas … tagad es zinu, kas te viņu visu labā rīkojas: tas māneklis rīkojas, viltvārdis rīkojas! Tikai ar tādiem paņēmieniem vien viņš turas, kā to pa daļai pierāda viņa panākumi augstākajā sabiedrībā. Tiešām būtu vēlams uzzināt, kādas tagad viņa attiecības… kas viņš īsti viņiem ir? Bet kāpēc gan viņi izvēlējušies Ivanu Semjonoviču? Kāda velna pēc viņiem bija vajadzīgs Ivans Semjonovičs? It kā nebūtu varējuši sadabūt kādu citu. Lai gan, sēdini ko sēdinādams, rezultāts tāds pats; vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka viņš, Ivans Semjonovičs, man sen likās aizdomīgs, es viņu jau sen ievēroju: tāds nešpetns, tāds pretīgs večuks, — stāsta, ka aizdodot naudu un ņemot žīdiskus procentus. Bet to visu taču rīko tas lācis. Visā šajā apstāklī iejaukts lācis. Bet sācies tas būs tā. Pie Izmailovskas tilta tas būs sācies; tieši tur tas būs sācies…» Un Goļadkina kungs saviebās, it kā būtu iekodis citronā, droši vien atcerējās kaut ko visai nepatīkamu. «Nu, bet nekas!» viņš nodomāja. «Taču es visu laiku lauzu galvu tikai par to, kas pašam prātā. Kāpēc gan tas

Ostafjevs nenāk? Droši vien būs aizķēries vai ari kāds viņu aizturējis. Tas pa daļai ir pat labi, ka es tā no savas puses intriģēju un roku bedri visiem. Ostafjevam tikai jāiedod desmit kapeikas, un viņš tūlīt… pārsviedīsies manā pusē. Taču paliek jautājums: vai tiešām viņš ir manā pusē? Varbūt arī viņi to savukārt… unr no savas puses vienojušies ar to, vērpj intrigu. Jo viņš taču izskatās pēc razbainieka, blēdis tāds, pēc īsta razbainieka! Slēpjas, krāpnieks! «Nē, nekas,» viņš saka, «un sirsnīgi pateicos jums, jūsu labdzimtība,» viņš saka. Razbainieks tāds!»

Atskanēja soļu dima . .. Goļadkina kungs sarāvās un aizslēpās aiz krāsns. Kāds nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas. «Kas gan tagad varētu tā iet prom?» mūsu varonis nodomāja. Pēc brīža atskanēja atkal kāda nācēja soļi… Nu Goļadkina kungs neizturēja un izbāza no savas paslēptuves mazu mazītiņu deguna galiņu — izbāza un tūlīt atrāva atpakaļ, it kā kāds ar kniepadatu būtu iedūris degunā. Šoreiz nācējs bija zināmā persona, tas ir, māneklis, intrigants un izvirtulis, — nāca, kā parasti, nešpetniem, sīkiem solīšiem tipinādams un kājeles likdams tā, it kā grasītos kādam iespert. «Nelietis!» mūsu varonis noteica pie sevis. Goļadkina kungs tomēr ievēroja, ka nelietim padusē milzīgs zaļš portfelis, kas piederēja viņa ekselencei. «Viņš atkal speciālā uzdevumā,» Goļadkina kungs nodomāja, aiz dusmām vēl vairāk nosarkdams un saraudamies. Tiklīdz jaunākais Goļadkina kungs bija aiztipinājis garām vecākajam Goļadkina kungam, nemaz to nepamanījis, atskanēja trešoreiz kāda nācēja soļi, un šoreiz Goļadkina kungs uzminēja, ka tie ir skrīvera soļi. Tiešām, kāds skrīvērītis ar ieeļļotiem matiem ielūkojās pie viņa aiz krāsns; nācējs gan nebija Ostafjevs, bet cits skrīveris, saukts Pisarenko. Tas pārsteidza Goļadkina kungu. «Kāpēc gan viņš iejaucis noslēpumā vēl citus?» mūsu varonis nodomāja. «Kādi barbari! Nekas viņiem nav svēts!»

—     Kā ir, mans draugs? — viņš sacīja, pievērsdamies Pisarenko. — Kas tevi, mans draugs, sūta?

—     Nāku jūsu jautājumā. Ne no viena pagaidām nekādu ziņu nav. Bet, ja būs, paziņosim.

—     Un Ostafjevs?

—     Viņš, jūsu labdzimtība, nekādi nevar. Viņa ekselence jau divas reizes izgāja cauri nodaļai, un arī man tagad nav vaļas.

—     Paldies, mīļais, paldies … Tikai pasaki man …

—     Dieva vārds, nav vaļas… Ik brīdi jautā pēc mums … Bet esiet tik laipns un pastāviet vēl šeit, un, ja kaut kas jūsu jautājumā kļūs zināms, mēs jums paziņosim …

—     Nē, tu, mans draugs, pasaki…

—      Atļaujiet; man nav vaļas, — Pisarenko sacīja, raudamies vaļā no Goļadkina kunga, kas bija satvēris viņu aiz svārkiem, — tik tiešām nevaru. Esiet tik laipns un pastāviet vēl šeit, mēs jums paziņosim.

—     Tūlīt, tūlīt, mans draugs! Tūlīt, mīļais draugs! Tagad tā: še tev vēstule, mans draugs; bet es tev būšu pateicīgs, mīļais.

—     Klausos.

—     Pacenties nodot, mīļais, Goļadkina kungam.

—     Goļadkinam?

—     Jā, mans draugs, Goļadkina kungam.

—      Labi; tiklīdz būšu visu nokārtojis, aiznesīšu. Bet jūs pagaidām stāviet tepat. Te neviens neredzēs …

—      Nē, es, mans draugs, tu tikai nedomā… es taču te nestāvu tāpēc, lai mani kāds neredzētu. Bet es, mans draugs, te vairs nebūšu.. . būšu tepat šķērsieliņā. Tur ir kafejnīca; tur tad es gaidīšu, bet tu, ja kas gadītos, ziņo man par visu, saproti?

—     Labi. Tikai laidiet vaļā; saprotu …

—      Bet es tev būšu pateicīgs, mīļais! — Goļadkina kungs sauca nopakaļis Pisarenko, kas beidzot bija atbrīvojies … «Blēdis, šķiet, beigās kļuva rupjāks,» nodomāja mūsu varonis, pasiepus iznākdams no aizkrāsnes. «Te ir vēl kāds āķis. Skaidrs … Sākumā bija gan šis, gan tas… Tomēr viņš patiešām steidzās; varbūt tur daudz darba. Un viņa ekselence divas reizes esot izgājis cauri nodaļai. Diez kādā sakarībā? Pū! Bet nu, nekas! Varbūt tas tiešām nav nekas, to mēs tūlīt redzēsim …»

Šai brīdī Goļadkina kungs atvēra durvis un gribēja jau iziet uz ielas, kad pēkšņi tajā pašā brīdī pie lieveņa iedārdējās viņa ekselences kariete. Goļadkina kungs nepaguva ne attapties, kad no iekšpuses atvērās karietes durtiņas un tajā sēdošais kungs uzlēca uz lieveņa. Atbraucējs nebija neviens cits kā tas pats jaunākais Goļadkina kungs, kas pirms minūtēm desmit bija izgājis ārā. Vecākais Goļadkina kungs atcerējās, ka direktora dzīvoklis atrodas tikai pāris soļu atstatu. «Viņš bijis speciālā uzdevumā,» mūsu varonis nodomāja. Pa to laiku jaunākais Goļadkina kungs, paķēris no karietes biezo zaļo portfeli un vēl šādus tādus papīrus, pašās beigās pavēlējis vēl kaut ko kučierim, atvēra durvis, bezmaz pagrūzdams ar tām vecāko Goļadkina kungu, un, tīšām viņu neievērodams, tātad rīkodamies viņam par spīti, žigli uzskrēja augšā pa departamenta kāpnēm. «Slikti!» Goļadkina kungs nodomāja. «Ai, kā tagad iegrozījušies mani apstākļi! Vai tu re, kā viņš uzvedas, ak kungs!» Kādu pusminūti mūsu varonis vēl nostāvēja nekustīgi; beidzot izšķīrās. Ilgi nedomādams, juzdams gan, ka sirds stipri trīc un visu miesu krata_ drebuļi, uzskrēja pa kāpnēm pakaļ savam draugam. «A! Lai notiek kas notikdams, kas tad man? Man tagad vienalga,» viņš domāja, priekšnamā noņemdams cepuri un novilkdams mēteli un galošas.

Kad Goļadkina kungs iegāja savā nodaļā, bija jau stipra krēsla. Ne Andreja Filipovičā, ne Antona Antonoviča istabā nebija. Abi atradās direktora kabinetā ar ziņojumiem, bet direktors, kā bija dzirdams, savukārt steidzās pie viņa augstās ekselences. Sakarā ar šiem apstākļiem un vēl arī tāpēc, ka bija iestājusies krēsla un darba laiks gāja uz beigām., daži ierēdņi, galvenokārt jaunieši, tieši tajā brīdī, kad ienāca mūsu varonis, bija nodarbināti ar zināma veida bezdarbību, proti, lasījās kopā, sarunājās, tērzēja, smējās, bet daži — visjaunākie, tas ir, tādi, ko vēl pat par ierēdņiem uzskatīt nevarēja, pa to starpu paslepus kaktiņā pie loga spēlēja «ērgli vai rakstu». Zinādams, kas ir pieklājība, un pašreiz juzdams tādu kā sevišķu vajadzību atrast un iegūt draugus, Goļadkina kungs nekavējoties piegāja pie dažiem, ar kuriem satika labāk, lai sasveicinātos utt. Bet darbabiedri uz Goļadkina kunga sveicienu atbildēja stipri dīvaini. Viņu nepatīkami pārsteidza tāds kā vispārējs saltums, atturība, pat, var teikt, izturēšanās dzedrums. Roku viņam nesniedza neviens. Daži pateica tikai «sveiki» un atgāja nost; citi vienīgi pamāja ar galvu, dažs labs gluži vienkārši aizgriezās un izlikās, ka neko nav ievērojis, beidzot daži, — un tas Goļadkina kungu aizskāra visvairāk, — daži no tiem jauniešiem, kurus vismazāk varēja saukt par ierēdņiem, puiši, kuri, kā par tiem pamatoti izteicās Goļadkina kungs, prot tikai izdevīgā gadījumā saspēlēt «ērgli vai rakstu» un kaut kur pavazāties, — pamazām ielenca Goļadkina kungu, sagrupējās ap viņu un gandrīz noslēdza viņam izeju. Visi skatījās uz viņu ar tādu kā apvainojošu ziņkāri.

Tā bija slikta zīme. Goļadkina kungs to juta un — prātīgi darīts — sagatavojās no savas puses neko neievērot. Pēkšņi kāds gluži negaidīts apstāklis pilnīgi, kā mēdz teikt, nobeidza un iznīcināja Goļadkina kungu.

Viņu ielenkušo jauno darbabiedru pūlītī pēkšņi un kā par spīti Goļadkina kungam visnepatīkamākajā brīdī uzradās jaunākais Goļadkina kungs, jautrs kā parasti, ar savu parasto smaidiņu, apsviedīgs, arī kā parasti, īsi sakot: nebēdnis, lēkātājs, laiža, smējējs, runīgs un kustīgs kā vienmēr, kā agrāk, gluži tāpat kā vakar, piemēram, kādā vecākajam Goļadkina kungam visai nepatīkamā brīdī. Smaidīdams platu smaidu, grozīdamies, dīgādamies — pie tam viņa smaidiņš tā vien visiem teica: «labvakar», — viņš iespraucās ierēdņu barā, vienam paspieda roku, otram uzsita uz pleca, trešo viegli apskāva, ceturtajam paskaidroja, tieši kādā uzdevumā ekselence viņu sūtījis, uz kurieni braucis, ko izdarījis, ko atvedis līdzi; piekto, droši vien savu vislabāko draugu, noskūpstīja tieši uz lūpām, īsi sakot — viss notika gluži tā kā vecākā Goļadkina kunga sapnī. Atliku likām izlēkājies, izluncinājies ap visiem un ap katru atsevišķi, noskaņojis visus savā labā, vai nu bija vajadzība vai ne, izdabājis pēc sirds patikas visiem, jaunākais Goļadkina kungs pēkšņi, droši vien kļūdīdamies, līdz šim vēl nepaguvis ievērot savu veco draugu, pasniedza roku arī vecākajam Goļadkina kungam. Droši vien arī kļūdīdamies, lai gan tomēr bija ļoti labi ievērojis negodprātīgo jaunāko Goļadkina kungu, mūsu varonis kāri satvēra viņam tik negaidīti pasniegto roku un paspieda to visai cieši un draudzīgi, paspieda to tādā kā savādā, gluži negaidītā saviļņojumā, ar tādu kā žēlabainu sajūtu. Vai nu mūsu varoni pievīla negodprātīgā ienaidnieka pēkšņā rokas sniegšana, vai arī viņš gluži vienkārši apmulsa, vai sirds dziļumos sajuta un noģida, cik neaizsargāts viņš ir, — grūti pateikt. Fakts paliek tas, ka vecākais Goļadkina kungs, būdams pie pilnas apziņas, pēc paša gribas un liecinieku klātbūtnē sirsnīgi paspieda roku tam, kuru sauca par savu nāvīgo ienaidnieku. Bet cik lielas bija vecākā Goļadkina kunga šausmas un dusmas, cik liels bija Goļadkina kunga pārsteigums un kauns, kad viņa nāvīgais ienaidnieks, negodprātīgais jaunākais Goļadkina kungs, pamanījis vajātā, nevainīgā un negodīgi piekrāptā cilvēka kļūdu, bez jebkāda kauna, cietsirdīgi, bez līdzjūtības un sirdsapziņas pārmetumiem pēkšņi neciešami nekaunīgi un rupji izrāva savu roku no vecākā Goļadkina kunga rokas; ar to vēl nepietika — viņš savu roku nopurināja, it kā būtu to notriepis ar kaut ko pavisam nelādzīgu; arī ar to vēl nepietika — viņš nospļāvās sāņus, reizē izdarīdams visapvainojošāko žestu; un pat ar to vēl nepietika — viņš izņēma kabatas lakatu un turpat visnelietīgākā kārtā noslaucīja ar to visus savus pirkstus, kuriem uz brīdi bija pieskārusies vecākā Goļadkina kunga roka. Tā rīkodamies, jaunākais Goļadkina kungs pēc sava nekrietnā paraduma tīšām skatījās apkārt, rīkojās tā, lai visi redzētu viņa izdarības, skatījās visiem acīs un nepārprotami centās radīt tiem visnelabvēlīgāko iespaidu par Goļadkina kungu. Šķita, ka pretīgā jaunākā Goļadkina kunga rīcība izraisa apkārtējos ierēdņos sašutumu; pat vieglprātīgie jaunieši izrādīja neapmierinātību. Visapkārt sākās kurnēšana un runas. Vispārējais saviļņojums nevarēja palikt apslēpts vecākajam Goļadkina kungam; bet pēkšņi — īstā laikā pateikts joks, kas jau sen bija atradies jaunākajam Goļadkina kungam uz mēles, satrieca, iznīcināja mūsu varoņa pēdējās cerības un nosvēra svaru kausus atkal par labu viņa nāvīgajam un nevērtīgajam ienaidniekam.

— Tas ir mūsu krievu Foblāzs, kungi; atļaujiet iepazīstināt jūs ar jauno Foblāzu, — iespiedzās jaunākais Goļadkina kungs, ar parasto nekautrību dīgādamies, kā ūdenszāle kustēdamies starp ierēdņiem un norādīdams uz apstulbušo un reizē pārskaitušos īsto Goļadkina kungu. — Saskūpstīsimies, sirsniņ! — viņš turpināja ar neciešamu familiaritāti, tuvodamies nodevīgi apvainotajam cilvēkam. Nevērtīgā jaunākā Goļadkina kunga joks, likās, atrada ierēdņos atbalsi, jo vairāk tāpēc, ka tajā bija ietverts viltīgs norādījums uz kādu apstākli, kas, acīm redzot, bija jau visiem zināms. Mūsu varonis smagi sajuta uz pleciem ienaidnieka roku. Bet viņš jau bija izšķīries. Ar kvēlojošu skatienu, bālu seju un sastingušu smaidu viņš izkļuva no pūļa un nevienādiem, ašiem soļiem devās tieši uz viņa ekselences kabinetu. Priekšpēdējā istabā viņš sastapās ar Andreju Filipoviču, kas nule bija iznācis no viņa ekselences kabineta, un, lai gan šai istabā atradās diezgan daudz visādu Goļadkina kungam šai brīdī pilnīgi svešu cilvēku, mūsu varonis pat negribēja likties ne zinis ļt.ir šādu apstākli. Nevilcinādamies, noteikti, drosmīgi, p.ils par sevi gandrīz brīnīdamies un klusībā sevi par šo drosmi uzslavēdams, viņš, netērējot laiku, uzrunāja Andreju Filipoviču, kas par šādu negaidītu uzbrukumu bija stipri pārsteigts.

—     A! … Ko jūs… ko jūs vēlaties? — nodaļas priekšnieks jautāja, neklausīdamies Goļadkina kungā, kas bija pie kāda teikuma sastomījies.

—     Andrej Filipovič, vai… vai es drīkstu, Andrej Filipovič, pašreiz, tūlīt un zem četrām acīm runāt ar viņa ekselenci? — izteiksmīgi un skaidri noteica mūsu varonis, pievērsdams Andrejam Filipovičam ļoti enerģisku skatienu.

—     Ko-o? Protams, ne. — Andrejs Filipovičs ar acīm nomērīja Goļadkina kungu no galvas līdz kājām.

—     Es, Andrej Filipovič, saku to tāpēc, ka brīnos: šeit neviens neatmasko viltvārdi un nelieti.

—     Ko-o-o?

—     Nelieti, Andrej Filipovič.

—     Par kuru tad jums labpatīk tā izteikties?

—     Par zināmo personu, Andrej Filipovič. Es, Andrej Filipovič, runāju par zināmo personu: man ir tiesība tā runāt… Es domāju, Andrej Filipovič, ka priekšniecībai vajadzētu atbalstīt šādu manu rīcību, — Goļadkina kungs piebilda, acīm redzot, neapzinādamies, ko pats runā, — Andrej Filipovič … jūs droši vien pats redzat, Andrej Filipovič, ka šī mana godprātīgā rīcība nozīmē arī manu krietno nolūku — atzīt priekšnieku par tēvu, Andrej Filipovič, tāpēc atzīstu labvēlīgo priekšniecību par tēvu un akli uzticu tam savu likteni. Tā un tā, sak … jā gan … — Pie šiem vārdiem Goļadkina kungam balss sāka trīcēt, seja piesarka un divas asaras sariesās abās skropstās.

Andrejs Filipovičs, klausīdamies Goļadkina kungā, bija tā pārsteigts, ka neviļus atkāpās pāris soļu atpakaļ. Tad bažīgi paskatījās apkārt… Grūti pateikt, ar ko šī saruna būtu beigusies. Bet pēkšņi viņa ekselences kabineta durvis atvērās, un dažu ierēdņu pavadībā iznāca viņš pats. Viņam sekoja visi, kas vien atradās istabā. Viņa ekselence piesauca klāt Andreju Filipoviču un gāja tam līdzās, risinādams sarunu par kaut kādiem darba jautājumiem. Kad visi jau gāja ārā no istabas, attapās arī Goļadkina kungs. Kļuvis rāmāks, viņš piemetās klāt Antonam Antonovičam Setočkinam, kas steberēja līdzi aiz visiem, kā Goļadkina kungam likās, ar Joti bargu un norūpējušos sejas izteiksmi. «Izmuldējos arī šoreiz, saputroju arī šoreiz,» viņš nodomāja, «bet nu, nekas.»

—      Ceru, ka vismaz jūs, Anton Antonovič, būsiet ar mieru mani uzklausīt un iedziļināties manos apstākļos, — viņš noteica klusi un aiz uztraukuma vēl mazliet trīcošā balsī. — Visu atstumts, griežos pie jums. Līdz šim vēl nesaprotu, ko nozīmē Andreja Filipovičā vārdi, Anton Antonovič. Paskaidrojiet man tos, ja iespējams …

—     Ar laiku viss noskaidrosies, — Antons Antonovičs stingri, katru vārdu nošķirdams, atbildēja, kā Goļadkina kungam likās, ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka Antons Antonovičs nemaz nevēlas turpināt sarunu. — Drīz visu uzzināsiet. Jau šodien pat jums pēc noteiktās kārtības visu paziņos.

—     Ko nozīmē — pēc noteiktās kārtības, Anton Antonovič? Kāpēc tad tieši pēc noteiktās kārtības? — mūsu varonis bikli ievaicājās.

—     Ne mums abiem, Jakov Petrovič, spriest par to, kā priekšniecība lemj.

—      Kāpēc tad priekšniecība, Anton Antonovič, — noteica Goļadkina kungs, vēl vairāk nobijies, — kāpēc tad priekšniecība? Es neredzu iemesla, kāpēc šai gadījumā vajadzētu traucēt priekšniecību, Anton Antonovič… Jūs varbūt gribat teikt kaut ko sakarā ar vakarējo, Anton Antonovič?

—     Nē jel, ne par vakarējo; te jums klibo kaut kas cits.

—     Kas tad klibo, Anton Antonovič? Man šķiet, Anton Antonovič, ka man nekas neklibo.

—      Bet ar kuru kopā taisījāties rīkoties ar viltu? — Antons Antonovičs asi pārtrauca pilnīgi apstulbušo Goļadkina kungu. Goļadkina kungs notrīcēja un kļuva bāls kā krīts.

—      Protams, Anton Antonovič, — viņš sacīja tikko sadzirdamā balsī, — ja uzklausītu tikai apmelotāju balsi un mūsu ienaidniekus, neievērojot otras puses taisnošanos, tad, protams . .. protams, Anton Antonovič, tad var ciest, Anton Antonovič, arī bez vainas, ciest par neko.

—     Ak tā, bet jūsu negodprātīgā rīcība, kompromitējot cēlu jaunavu no tās krietnās, cienījamās un pazīstamās ģimenes, kas darījusi jums labu?

—     Kas tad tā par rīcību, Anton Antonovič?

—           Ak tā! Vai arī attiecībās ar otru jaunavu, kas ir nabadzīga, toties cēlusies no godīgiem ārzemniekiem, jūs f..ivu slavējamo rīcību esat aizmirsis?

-Atļaujiet, Anton Antonovič… esiet tik laipns, Anton Antonovič, uzklausiet…

—     Bet jūsu nodevīgā rīcība un citas personas apmelošana, apsūdzot šo personu tādos grēciņos, kādus esat pastrādājis pats? Ko? Kā lai to nosauc?

—     Es, Anton Antonovič, nedzinu viņu ārā, — mūsu varonis trīcēdams noteica, — un arī Petruškam, tas ir, savam sulainim, neko tamlīdzīgu neesmu mācījis… Viņš < da manu maizi, Anton Antonovič; viņš baudīja manu viesmīlību, — mūsu varonis izteiksmīgi un ar dziļu izjūtu piebilda, tā ka viņa zods sāka mazliet raustīties un kuru katru brīdi acīs atkal varēja sākt riesties asaras.

—     To jūs, Jakov Petrovič, tikai tā sakāt, ka viņš ēdis jūsu maizi, — smaidīdams platu smaidu, atbildēja Antons Antonovičs, un viņa balsī bija dzirdama viltība, tā ka Goļadkina kungam sirds sažņaudzās.

—     Atļaujiet, Anton Antonovič, vēl pazemīgi lūgt jūs: vai visi šie apstākļi ir zināmi viņa ekselencei?

—     Kā tad! Bet tagad laidiet mani. Man nav vaļas ar jums te… Šodien pat dabūsiet zināt visu, kas jums jāzina.

—     Atļaujiet, dieva dēļ, vēl vienu acumirkli, Anton Antonovič. . .

—     Izstāstīsiet vēlāk …

—     Nē, Anton Antonovič, es, redziet, paklausieties tikai, Anton Antonovič… Es nepavisam neesmu brīvdomātājs, Anton Antonovič, es vairos no brīvdomības; esmu savukārt pilnīgi vienis prātis un pat izteicu tādu domu …

—     Labi, labi. Es jau dzirdēju …

—      Nē, to jūs neesat dzirdējis, Anton Antonovič. Tas ir kas cits, Anton Antonovič, tas ir labi, tiešām labi, un patīkami dzirdēt… Es, kā jau nupat paskaidroju, izteicu tādu domu, Anton Antonovič, ka dievs pēc sava prāta radījis divus pilnīgi līdzīgus cilvēkus, bet labvēlīgā priekšniecība, redzēdama dieva prātu, pieņēmusi abus dvīņus. Tas ir labi, Anton Antonovič. Jūs redzat, ka tas ir ļoti labi, Anton Antonovič, un ka es esmu tālu no brīvdomības. Atzīstu labvēlīgo priekšniecību par tēvu. Tā un tā, labvēlīgā priekšniecība, bet jūs … tā teikt… jaunam cilvēkam vajag strādāt valsts dienestā… Atbalstiet mani, Anton Antonovič, aizstāviet mani, Anton

Antonovič… Es jau neko… Anton Antonovič, dieva dēļ, vēl vienu vārdiņu … Anton Antonovič …

Bet Antons Antonovičs bija jau tālu no Goļadkina kunga. Mūsu varonis nemaz neapjauta, kur viņš atrodas, ko dzird, ko dara, kas ar viņu notiek un ko ar viņu vēl darīs, — tik ļoti viņu bija samulsinājis un satriecis tas, ko viņš nule dzirdēja un kas ar viņu notika.

Lūdzošiem skatieniem viņš meklēja ierēdņu barā Antonu Antonoviču, lai vēl vairāk viņa acīs attaisnotos un pateiktu kaut ko ārkārtīgi labvēlīgu un visai cēlu un patīkamu par sevi pašu … Bet pamazām jauna gaisma sāka spiesties cauri Goļadkina kunga mulsumam, jauna, baismīga gaisma, kas pēkšņi, uzreiz apblāzmoja veselu virkni apstākļu, kuri līdz šim bija bijuši pilnīgi nezināmi un pat nenojausti… Šai brīdī kāds piegrūda mūsu pilnīgi apmulsušajam varonim pie sāniem. Viņš atskatījās. Viņa priekšā stāvēja Pisarenko.

—     yēstule, jūsu labdzimtība.

—     A! … Tu jau tiki aizgājis, mans mīļais?

—     Nē, tā jau šorīt pulksten desmitos atnesta šurp. Sergejs Mihejevs, sargs, atnesa no guberņas sekretāra Vahramejeva dzīvokļa.

—     Labi, mans draugs, labi, es tev būšu pateicīgs, mans mīļais.

To pateicis, Goļadkina kungs iebāza vēstuli sava vicmundiera sānkabatā un aizpogāja visas tā pogas; tad paskatījās apkārt un pārsteigts ievēroja, ka atrodas jau departamenta priekštelpās ierēdņu barā, kas sadrūzmējies pie izejas, jo darbs bija jau beidzies. Goļadkina kungs līdz šim ne tikai nebija pamanījis šo apstākli, bet pat nebija ievērojis un neatcerējās, kā viņam pēkšņi gadījies mētelis mugurā, galošas kājās un platmale rokās. Visi ierēdņi stāvēja nekustīgi un pieklājīgi gaidīja. Proti, viņa ekselence bija apstājies kāpņu lej galā, gaidot savu nez kādēļ aizkavējušos ekipāžu, un risināja visai interesantu sarunu ar diviem padomniekiem un Andreju Filipoviču. Mazliet nostāk no abiem padomniekiem un Andreja Filipovičā stāvēja Antons Antonovičs Setočkins un daži citi ierēdņi, kas smaidīja platu smaidu, redzēdami, ka viņa ekselencei labpatīk jokot un smieties. Arī kāpņu augšgalā sadrūzmējušies ierēdņi smaidīja un gaidīja, kad viņa ekselence atkal sāks smieties. Nesmaidīja vienīgi Fedosejičs, resnvēderis šveicars, kas, izstiepies kā diegs, turējās pie durvju roktura un nepacietīgi gaidīja savu parasto tīksmes brīdi, proti, kad varēs uzreiz, ar vienu rokas vēzienu plaši atvērt vienu durvju pusi un pēc tam, saliecies likumā, pieklājīgi palaist garām viņa ekselenci. Taču par visiem vairāk, acīm redzot, priecājās un bija apmierināts (Ioļadkina kunga necienīgais un negodprātīgais ienaidnieks. Šai brīdī viņš bija aizmirsis visus ierēdņus, pat mitējies pēc sava zemiskā paraduma luncināties un dīgāties «ip viņiem, pat aizmirsis, izmantojot gadījumu, šinī brīdī kādam pielīst. Viņš bija sasprindzinājis visu savu redzi un dzirdi, tā savādi sarāvies, droši vien lai labāk dzirdētu, nenolaida acu no viņa ekselences, un tikai retumis viņa rokas, kājas un galva noraustījās tikko manāmās konvulsijās, kas liecināja par viņa dvēseles slepenajiem pārdzīvoj umiem.

«Vai tu re, kā šis tirinās!» mūsu varonis nodomāja. «Pēc favorīta izskatās, blēdis! Gribētos zināt, ar ko īsti viņš gūst panākumus augstākajā sabiedrībā? Ne prāta, ne rakstura, ne izglītības, ne jūtu; māneklim laimējas! Ak kungs, cik ātri, ja tā padomā, cilvēks var izvirzīties un iegūt visu ļaužu labvēlību! Un viņš tālu tiks, esmu gatavs apzvērēt, ka māneklis tālu tiks — māneklim laimējas! Gribētos vēl zināt, ko īsti viņš tiem čukst ausī? Kādi noslēpumi viņam ar visiem šiem cilvēkiem aizsākas un par kādiem slepeniem jautājumiem viņi runā? Ak kungs! Kaut arī es tā prastu… un arī tā mazliet ar viņiem . .. sak, tā un tā, vai varbūt palūgt viņu … sak, tā un tā, es vairs tā nedarīšu; sak, esmu vainīgs, bet jaunam cilvēkam, jūsu ekselence, mūsu laikos vajag strādāt valsts iestādē; un mans tumšais apstāklis mani nepavisam nemulsina — jā gan! Arī protestēt es ne kaut kādā veidā neprotestēšu un visu panesīšu pacietīgi un pazemīgi — jā gan! Varbūt tiešām rīkoties tā? … Bet viņam, māneklim, ir bieza āda, nekādi vārdi nelīdzēs; uz viņa vieglprātīgo galvu nekādi argumenti neiedarbojas … Tomēr pamēģināsim. Var gadīties, ka man laimējas, tāpēc pamēģināt var.. .»

Nemierā, grūtsirdībā un mulsumā juzdams, ka tā palikt nevar, ka tuvojas izšķirīgais brīdis, ka vajag taču ar kādu izskaidroties, mūsu varonis sāka pamazām tuvoties tai vietai, kur stāvēja viņa necienīgais un mīklainais draugs; bet tajā pašā brīdī pie ārdurvīm iedārdējās sengaidītā viņa ekselences ekipāža. Fedosejičs atrāva durvis un, saliecies deviņos līkumos, palaida garām viņa ekselenci. Visi gaidītāji reizē metās uz izeju un uz brīdi atbīdīja vecāko Goļadkina kungu no jaunākā Goļadkina kunga. «Neaizbēgsi!» noteica mūsu varonis, spraukdamies cauri pūlim un nenovērsdams acu no bēdzēja. Pēdīgi pūlis pašķīrās. Mūsu varonis sajutās brīvībā un sāka dzīties pakaļ savam ienaidniekam.

XI nodaļa

Goļadkina kungam krūtīs trūka elpas; kā spārnos viņš traucās pakaļ savam ātri aizejošajam ienaidniekam. Viņš juta sevī briesmīgas enerģijas pieplūdumu. Un tomēr, lai gan šī briesmīgā enerģija bija jūtama, Goļadkina kungs varēja būt nešaubīgi pārliecināts, ka tobrīd pat parasts ods, ja vien tas šai gadalaikā Pēterburgā varētu dzīvot, ar savu spārnu viegli būtu notriecis viņu zemē. Vēl viņš juta, ka ir pilnīgi sašļucis un novārdzis, ka viņu nes kaut kāds pilnīgi neparasts un svešs spēks, ka viņš pats nemaz neiet, ka, gluži otrādi, kājas grīļojas un atsakās klausīt. Tomēr tas viss vēl varēja vērsties uz labu. «Vai nu uz labu vai ne,» Goļadkina kungs domāja, gandrīz aizelsdamies no ātrā skrējiena, «bet, ka es esmu cīņā zaudējis, par to tagad nav ne mazāko šaubu; ka esmu pagalam, tas jau ir zināms, un tur nekas vairs nav grozāms.» Un tomēr mūsu varonis jutās kā no miroņiem augšāmcēlies, kā kauju izcīnījis, kā uzvaru guvis, kad viņam izdevās satvert aiz mēteļa savu ienaidnieku, kas jau bija pacēlis kāju, lai kāptu tikko salīgtā ormaņa droškā. — Cienījamais kungs! Cienījamais kungs! — viņš beidzot uzsauca panāktajam negodprātīgajam jaunākajam Goļadkina kungam. — Cienījamais kungs, es ceru, ka jūs …

—      Nē, jūs, lūdzu, gan labāk neceriet, — izvairīgi atbildēja Goļadkina kunga nejūtīgais ienaidnieks, ar vienu kāju stāvēdams uz droškas kāpšļa, bet ar otru visiem spēkiem pūlēdamies iekāpt droškā, veltīgi kūļādams kāju pa gaisu, cenzdamies noturēt līdzsvaru un reizē atbrīvot savu mēteli no vecākā Goļadkina kunga, kurš bija ieķēries tajā ar visiem spēkiem, kādus daba tam bija devusi.

—     Jakov Petrovič! Tikai desmit minūtes …

—     Atvainojiet, man nav laika.

—           Atzīstiet pats, Jakov Petrovič… lūdzu, Jakov Petiovič… dieva dēļ, Jakov Petrovič … tā un tā — izskaidroties … vaļsirdīgi… Mazu brītiņu, Jakov Petrovič! …

—     Mans mīļais, nav laika, — Goļadkina kunga liekulīgi godprātīgais ienaidnieks atbildēja ar nepieklājīgu familiaritāti, tai pašā laikā izlikdamies labsirdīgs, — citā reizē, ticiet man, ar atklātu un tīru sirdi; bet tagad — tik tiešām nevaru.

«Nelietis!» nodomāja mūsu varonis.

—     Jakov Petrovič! — viņš skumīgi iesaucās. — Es nekad neesmu bijis jūsu ienaidnieks. Tikai ļauni cilvēki mani apmelojuši… No savas puses esmu gatavs … Jakov Petrovič, ja vēlaties, mēs ar jums kaut vai tūlīt, Jakov Petrovič, ieiesim, vai? Un tur ar tīru sirdi, kā jūs nupat pareizi teicāt, un atklātu, godprātīgu valodu .. . lūk, tajā kafejnīcā: tad viss noskaidrosies pats no sevis — jā gan, Jakov Petrovič! Tad katrā ziņā viss noskaidrosies pats no sevis …

—     Kafejnīcā? Labi. Man nav nekas pretī, ieiesim kafejnīcā, tikai ar vienu noteikumu, mans mīļais, ar vienu noteikumu — ka tur viss noskaidrosies pats no sevis. Sak, tā un tā, sirsniņ, — jaunākais Goļadkina kungs sacīja, kāpdams ārā no droškas un nekaunīgi uzsizdams mūsu varonim uz pleca, — tu, manu draudziņ; tevis dēļ, Jakov Petrovič, esmu ar mieru arī pa šķērsieliņu (kā jums savā laikā, Jakov Petrovič, labpatika izteikties). Tik tiešām, kāds jūs esat blēdis, ko grib, to dara ar cilvēku! — Goļadkina kunga liekulīgais draugs turpināja, ar vieglu smaidiņu grozīdamies un luncinādamies tam apkārt.

Kafejnīca, kurā iegāja abi Goļadkina kungi, atradās nostāk no lielajām ielām un tobrīd bija pilnīgi tukša. Tiklīdz atskanēja zvaniņš, diezgan resna vāciete parādījās pie letes. Goļadkina kungs un viņa necienīgais ienaidnieks iegāja otrā istabā, kur kāds uzblīdis puika īsi apcirptiem matiem ar skaidu klēpi rosījās pie krāsns, pūlēdamies uzkurināt dziestošo uguni. Pēc jaunākā Goļadkina kunga pieprasījuma tika pasniegta šokolāde.

—     Tumīgs sievišķis, — noteica jaunākais Goļadkina kungs, blēdīgi pamirkšķinājis vecākajam Goļadkina kungam.

Mūsu varonis nosarka un neatbildēja.

—     Ak jā, aizmirsu, atvainojiet. Zinu jūsu gaumi. Mēs, mans kungs, esam kāri uz tieviņām vācietītēm, mēs, taisnīgā dvēsele Jakov Petrovič, esam kāri uz tieviņām, taču vēl diezgan patīkamām vācietītēm; istabas pie viņām īrējam, viņu tikumību apdraudam, par bīrzupu un milhzupu savas sirdis viņām atveram un visādus parakstus dodam — to mēs darām, Foblāzs tāds, nodevējs tāds!

To visu teica jaunākais Goļadkina kungs, tādējādi gluži bez vajadzības, tomēr neģēlīgi viltīgi likdams saprast, ka runa ir par zināmu sieviešu kārtas personu, un, to teikdams, luncinājās ap Goļadkina kungu, uzsmaidīja viņam, izlikdamies laipns, liekulīgi izrādīdams sirsnību un prieku par sastapšanos ar viņu. Bet, ievērojis, ka vecākais Goļadkina kungs nemaz nav tāds muļķis, nemaz nav tik neizglītots un tik liels nepraša smalku manieru jautājumos, lai uzreiz noticētu viņam, negodprātīgais cilvēks nolēma mainīt taktiku un rīkoties atklāti. Izteicis savas nelietīgās frāzes, neīstais Goļadkina kungs tūlīt pēc tam ar sirdi satraucošu nekaunību un familiaritāti uzsita solīdajam Goļadkina kungam uz pleca un, ar to vēl neapmierinādamies, sāka labā sabiedrībā pilnīgi nepieklājīgā veidā ar viņu koķetēt, proti, grasījās atkārtot pirmītējo nelietību, tas ir, nevērojot sašutušā vecākā Goļadkina kunga pretošanos un klusināto iekliegšanos, iekniebt viņam vaigā. Redzot tādu izvirtību, mūsu varonis iekaisa un apklusa … gan līdz zināmam laikam.

—     Tās ir manu ienaidnieku runas, — viņš beidzot, ar prātu sevi savaldījis, trīcošā balsī atbildēja. Tai pašā laikā mūsu varonis ar bažām atskatījās uz durvīm. Viņš to darīja tāpēc, ka jaunākais Goļadkina kungs, acīm redzot, bija lieliskā garastāvoklī un spējīgs palaist dažādus jokus, kas publiskā vietā nav piedienīgi un ko, vispārīgi runājot, nepieļauj etiķete, it īpaši augstākajā sabiedrībā.

—     A, nu, tādā gadījumā — kā vēlaties, — jaunākais Goļadkina kungs nopietni atbildēja uz vecākā Goļadkina kunga izteikto domu, nolikdams uz galda ar nepieklājīgu badīgumu iztukšoto tasi. — Nu, man gan ar jums nav daudz ko … Kā tad jums tagad sviežas, Jakov Petrovič?

—     Varu jums teikt tikai vienu, Jakov Petrovič, — mūsu varonis aukstasinīgi un ar pašcieņu atbildēja, — jūsu ienaidnieks es nekad neesmu bijis.

—     Hm… nu, bet Petruška — vai kā tur viņu sauc? Laikam tomēr par Petrušku? Nu jā. Kā viņš jūtas? Labi? Pa vecam?

—      Arī viņš pa vecam, Jakov Petrovič, — mazliet pārsteigtais vecākais Goļadkina kungs atbildēja. — Nezinu, Jakov Petrovič … es no savas puses … godprātīgi un

atklāti runājot, Jakov Petrovič, jums pašam būs jāatzīst, l.ikov Petrovič …

Jā. Bet jūs pats zināt, Jakov Petrovič, — jaunākais (ioļadkina kungs atbildēja klusā un izteiksmīgā balsī, liekulīgi tēlodams skumīgu, nožēlas pilnu un žēlojamu cilvēku, — jūs pats zināt, mēs dzīvojam grūtos laikos … Atsaukšos uz jums, Jakov Petrovič, jūs esat gudrs cilvēks un spriedīsiet taisnīgi, — piebilda jaunākais Goļadkina kungs, nekrietni glaimodams vecākajam Goļadkina kungam. — Dzīve nav rotaļlietiņa — jūs pats zināt, Jakov Petrovič, — zīmīgi nobeidza jaunākais Goļadkina kungs, izlikdamies par gudru un mācītu cilvēku, kas spēj spriest par augstiem tematiem.

—     Es no savas puses, Jakov Petrovič, — mūsu varonis pacilāts atbildēja, — no savas puses, nicinot aplinkus un runājot drosmīgi un vaļsirdīgi, runājot atklātu un godprātīgu valodu un par visu spriežot godprātīgi, teikšu jums un varu atklāti un godprātīgi apgalvot, Jakov Petrovič, ka esmu pilnīgi tīrs un ka, pats zināt, Jakov Petrovič, abpusēja maldīšanās, — viss var gadīties, — sabiedrības spriedums, verdziski iztapīgā pūļa domas… Es runāju vaļsirdīgi, Jakov Petrovič, viss var gadīties. Piebildīšu, Jakov Petrovič, ja spriestu tā, ja jautājumu aplūkotu no godprātīga un cēla viedokļa, tad droši varu teikt, bez liekuļota kauna varu teikt, Jakov Petrovič, — man būs pat patīkami ieskatīt, ka esmu maldījies, man pat patīkami būs to atzīt. Jūs pats zināt, jūs esat gudrs cilvēks, turklāt godprātīgs. Atklāti, bez liekuļota kauna esmu ar mieru to atzīt… — mūsu varonis ar pašcieņu un cēlsirdīgi nobeidza.

—      Liktenis! Jakov Petrovič … bet lai nu tas paliek, — jaunākais Goļadkina kungs nopūzdamies noteica. — Izlietosim labāk mūsu īsos tikšanās brīžus lietderīgākai un patīkamākai sarunai, kā tas pienākas diviem darbabiedriem … Tiešām, pa visu šo laiku man nez kā nav izdevies pateikt jums ne pāris vārdu… Tur es neesmu vainīgs, Jakov Petrovič …

—      Es arī ne, — mūsu varonis dedzīgi pārtrauca, — es arī ne! Mana sirds man saka, Jakov Petrovič, ka es pie tā neesmu vainīgs. Vainosim pie visa likteni, Jakov Petrovič, — vecākais Goļadkina kungs piebilda pavisam samierinošā tonī. Viņa balss pamazām kļuva arvien vārgāka un sāka trīcēt.

—     Kā jums vispār ar veselību? — nekrietnais sacīja saldā balsī.

—     Mazliet klepoju, — vēl saldāk atbildēja mūsu varonis.

—     Esiet piesardzīgs. Tagad tāds epidēmiju laiks, viegli var saķert angīnu, arī es, atzīšos jums, sāku jau vīstīties

flanelī.

—      Tiešām, Jakov Petrovič, tagad var viegli saķert angīnu . .. Jakov Petrovič! — mūsu varonis pēc īsa klusuma brīža sacīja. — Jakov Petrovič! Es redzu, ka esmu maldījies… Es ar aizkustinājumu atceros tos laimīgos brīžus, kurus mums izdevās kopā pavadīt manā nabadzīgajā, bet, uzdrošinos teikt, viesmīlīgajā pajumtē …

—     Savā vēstulē jūs gan rakstījāt ko citu, — pa daļai pārmetoši sacīja pilnīgu patiesību runājošais (gan tikai šai vienā ziņā pilnīgu patiesību runājošais) jaunākais Goļadkina kungs.

—     Jakov Petrovič! Esmu maldījies … Tagad skaidri redzu, ka esmu maldījies, arī rakstot savu nelaimīgo vēstuli. Jakov Petrovič, man kauns skatīties jums acīs, Jakov Petrovič, jūs neticēsiet… Dodiet šurp manu vēstuli, lai es to saplēšu jūsu acu priekšā, Jakov Petrovič, bet, ja tas nekādi nebūtu iespējams, tad lūdzu jūs lasīt to otrādi — pilnīgi otrādi, tas ir, apzināti draudzīgā garā, piešķirot visiem manas vēstules vārdiem pretēju nozīmi. Es esmu maldījies. Piedodiet man, Jakov Petrovič, es pavisam… es esmu rūgti maldījies, Jakov Petrovič.

—     Jūs tā sakāt? — diezgan izklaidīgi un vienaldzīgi iejautājās vecākā Goļadkina kunga viltīgais draugs.

—     Es saku, ka esmu galīgi maldījies, Jakov Petrovič, un ka es no savas puses pilnīgi bez aplama kauna …

—     Nu, tad jau labi! Tas ir ļoti labi, ka esat maldījies, — jaunākais Goļadkina kungs rupji atbildēja.

—     Man, Jakov Petrovič, ienāca prātā pat doma, — godprātīgi piebilda mūsu vaļsirdīgais varonis, nemaz nemanīdams sava šķietamā drauga briesmīgo liekulību, — man pat ienāca prātā doma, sak, radušies divi pilnīgi iīdzīgi_…

—     A! Tad tā ir jūsu doma! …

Šai brīdī ar savu mazvērtību pazīstamais jaunākais Goļadkina kungs piecēlās un tvēra pēc platmales. Joprojām nenojauzdams viltu, piecēlās arī vecākais Goļadkina kungs, vientiesīgi un godprātīgi uzsmaidīdams savam neīstajam draugam, cenzdamies savā sirsnībā viņu apmīļot, uzmundrināt un tādā kārtā nodibināt ar viņu jaunu draudzību.

Ardievu, jūsu ekselence! — pēkšņi iesaucās jaunākais Goļadkina kungs. Mūsu varonis satrūkās, pamanījis sava ienaidnieka sejā pat kaut ko bakhantisku, un, vienīgi lai tiktu no viņa vaļā, pabāza pasniegtajā nekrietneļa rokā divus savus pirkstus, bet šai brīdī… šai brīdī jaunākā Goļadkina kunga nekaunība pārsniedza visas robežas. Satvēris vecākā Goļadkina kunga divus pirkstus un sākumā tos paspiedis, necienīgais turpat Goļadkina kunga acu priekšā uzdrošinājās atkārtot savu nekaunīgo šārīta joku. Cilvēka pacietības mērs bija pilns līdz malām …

Jaunākais Goļadkina kungs jau lika kabatā lakatu, ar ko bija slaucījis pirkstus, kad vecākais Goļadkina kungs attapās un metās tam pakaļ blakus istabā, kur, sekojot savam nekrietnajam paradumam, viņa nesamierināmais ienaidnieks bija pasteidzies mudīgi aizmukt. It kā nekas nebūtu noticis, viņš stāvēja pie letes, ēda pīrādziņus un vienā mierā kā kārtīgs cilvēks amizējās ar konditori vācieti. «Dāmu klātbūtnē nedrīkst,» mūsu varonis nodomāja un ārkārtīgi satraukts piegāja pie letes.

— Sievišķis tiešām nav smādējams! Kā jums šķiet? — jaunākais Goļadkina kungs atsāka savas nepieklājīgās piezīmes, droši vien paļaudamies uz Goļadkina kunga bezgalīgo pacietību. Bet resnā vāciete savukārt skatījās uz abiem apmeklētājiem ar trulu skatienu, acīm redzot, nesaprazdama krievu valodu un laipni smaidīdama. No nekaunīgā jaunākā Goļadkina kunga vārdiem mūsu varonis nosarka kā vēzis un, nespēdams vairs valdīties, metās beidzot viņam virsū ar acīm redzamu nolūku saplosīt savu ienaidnieku gabalos un tā izrēķināties ar viņu galīgi; bet jaunākais Goļadkina kungs, sekojot savam zemiskajam paradumam, bija jau gabalā; viņš laidās lapās, bija jau uz lieveņa. Pats par sevi saprotams, ka pēc pirmā acumirklīgā apstulbuma, kas gluži dabiski bija pārņēmis vecāko Goļadkina kungu, viņš attapās un, cik jaudas, metās pakaļ savam apvainotājam, kas jau sēdās ormanī, kurš viņu bija gaidījis un, acīm redzot, ar kuru viss bija jau iepriekš norunāts. Bet tanī pašā brīdī resnā vāciete, redzēdama divu apmeklētāju bēgšanu, iespiedzās un visiem spēkiem noskandināja zvaniņu. Mūsu varonis, skriedams ārā, paskatījās atpakaļ, pameta viņai naudu par sevi un par nesamaksājušo nekauņu, neprasīdams, lai izdod sīknaudu, un, lai gan bija mazliet aizkavējies, tomēr paguva, kaut gan atkal tikai joņojot, panākt savu ienaidnieku. Ar visiem dabas dotajiem spēkiem pieķēries pie droškas spārna, mūsu varonis kādu laiku drāzās pa ielu, pūlēdamies ietrausties ratos, ko jaunākais Goļadkina kungs visiem spēkiem centās nepieļaut. Pa to laiku ormanis gan ar pātagu un grožiem, gan ar kājas spērieniem un vārdiem skubināja vārgo zirģeli, kas gluži negaidot sāka auļot, cik jaudas, un aiz sava nelādzīgā paraduma ik pēc pāris soļiem spēra ar pakaļkājām. Beidzot mūsu varonim tomēr izdevās ielēkt droškā ar seju pret savu ienaidnieku, atspiesties ar muguru pret ormani un ar ceļgaliem pret nekauņas kājām, bet ar labo roku visiem spēkiem ieķerties sava samaitātā un niknākā ienaidnieka mēteļa noplukušajā kažokādas apkaklē …

Ienaidnieki joņoja un kādu laiku klusēja. Mūsu varonis ar pūlēm spēja atvilkt elpu; ceļš bija gaužām slikts, un viņš ik brīdi palēcās uz augšu, riskēdams nolauzt kaklu. Turklāt viņa niknais ienaidnieks arvien vēl negribēja atzīt sevi par uzvarētu un centās savu pretinieku izgrūst dubļos. Piedevām pie visām nepatikšanām laiks bija drausmīgs. Sniegs krita lielām pārslām un visādi centās aizlīst aiz īstā Goļadkina kunga mēteļa, kas bija atsities vaļā. Visapkārt bija tik tumšs, ka vai acī dur. Grūti bija atšķirt, uz kurieni un pa kādām ielām abi joņo… Goļadkina kungam šķita, ka ar viņu notiek kaut kas jau piedzīvots. Vienu brīdi viņš centās atcerēties, vai nav kaut ko no jautis jau vakar … piemēram, sapnī. Beidzot viņa grūtsirdība sasniedza augstāko agonijas pakāpi. Uzzvēlies virsū savam nesaudzīgajam pretiniekam, viņš mēģināja kliegt. Bet kliedziens noslāpa uz lūpām… Bija brīdis, kad Goļadkina kungs visu aizmirsa un nolēma, ka tas viss nav itin nekas, ka tas notiek tikai tāpat vien — neizskaidrojamā veidā un sakarā ar to protestēt būtu pilnīgi veltīgi un lieki… Bet pēkšņi un gandrīz tanī pašā brīdī, kad mūsu varonis visu to bija izdomājis, kāds neuzmanīgs grūdiens grozīja visu situāciju. Goļadkina kungs kā miltu maiss izkrita no droškas un sāka kaut kur velties, krišanas brīdī pilnīgi pamatoti atzīstot, ka tiešām un stipri nevietā pārsteidzies. Pēdīgi uzlēcis kājās, Goļadkina kungs ieraudzīja, ka viņi kaut kur atbraukuši; droška slavēja kāda pagalma vidū, un mūsu varonis no pirmā acu uzmetiena ievēroja, ka tas ir tā nama pagalms, kurā dzīvo Olsufij s Ivanovičs. Tanī pašā brīdī mūsu varonis pamanīja, ka viņa ienaidnieks jau kāpj uz lieveņa un droši vien dodas pie Olsufija Ivanoviča. Neaprakstāmi skumīgu prātu mūsu varonis metās pakaļ savam ienaidniekam, bet, par laimi, laikus apdomājās. Neaizmirsis samaksāt ormanim, Goļadkina kungs izdrāzās uz ielas un, cik jaudas, sāka skriet, kur acis rāda. Sniegs joprojām krita lielām pārslām; joprojām bija apmācies, slapjš un tumšs. Mūsu varonis nevis gāja, bet drāzās, pa ceļam notriekdams zemē visus — vīrus, sievas un bērnus — un pats savukārt atlēkdams sānis no vīriem, sievām un bērniem. Visapkārt un viņam nopakaļis skanēja bailīgi izsaucieni, spiedzieni, kliedzieni… bet Goļadkina kungs, likās, neapjēdza, ko dara, un nekam negribēja pievērst uzmanību… Viņš attapās tikai pie Semjonovskas tilta un arī tikai tāpēc, ka bija paguvis neveikli aizķert un notriekt zemē divas sievas ar kaut kādām sīkām precēm un reizē pakrist arī pats. «Tas nekas,» nodomāja Goļadkina kungs, «tas viss vēl var vērsties uz labu,» — un tūlīt iebāza roku kabatā, lai ar sudraba rubli samaksātu par izbārstītām piparkūkām, āboliem, zirņiem un tamlīdzīgu ēdamo. Pēkšņi Goļadkina kungam atausa jauna gaisma; kabatā viņš sataustīja vēstuli, ko dienā viņam bija nodevis skrīveris. Atcerējies, starp citu, ka tuvumā atrodas pazīstams traktieris, viņš ieskrēja tajā un, ne mirkli nevilcinādamies, apsēdās pie galdiņa, ko apgaismoja tauku svece, un, nelikdamies ne par ko ne zinis, neklausīdamies viesmīlī, kurš bija ieradies uzzināt, ko apmeklētājs pasūtīs, salauza zīmogu un sāka lasīt vēstuli, kas viņu galīgi pārsteidza.

«Cēlais cilvēk, tu, kas ciet manis dēļ un uz mūžu esi mīļš manai sirdij!

Es ciešu, es eju bojā — glāb mani! Apmelotājs, intrigants un ar savu mazvērtību pazīstamais cilvēks ievilcis mani savos tīklos, un es esmu pazudusi! Esmu kritusi! Tomēr viņš man ir pretīgs, bet tu! … Mūs izšķīra, vēstules, ko es tev rakstīju, pārķēra, un visu to izdarīja netikumīgais, izmantodams savu vienīgo labāko īpašību — līdzību ar tevi. Katrā ziņā cilvēks var būt neglīts, bet valdzināt ar prātu, spēcīgām jūtām un patīkamām manierēm … Es eju bojā! Mani atdod ar varu, un visvairāk šai ziņā intriģē mans tēvs, mans labdaris un valsts padomnieks Olsufijs Ivanovičs, droši vien vēlēdamies ieņemt manu vietu un stāvokli augstākajā sabiedrībā … Bet es esmu izšķīrusies un protestēju visiem līdzekļiem, kādus daba man devusi. Gaidi mani ar savu karieti šodien tieši pulksten deviņos pie Olsufija Ivanoviča dzīvokļa logiem. Pie mums būs atkal balle, ieradīsies arī skaistais poručiks. Es iznākšu ārā, un mēs aizjoņosim. Turklāt ir arī citas valsts iestādes, kur var strādāt tēvijas labā. Katrā ziņā paturi vērā, mans draugs, ka nevainība ir stipra jau ar savu nevainību vien. Paliec sveiks. Gaidi ar karieti pie parādes durvīm. Metīšos tavu apkampienu aizsardzībā tieši pulksten divos pēc pusnakts.

Līdz kapa malai tava Klāra Olsufjevna.»

Izlasījis vēstuli, mūsu varonis dažas minūtes palika it kā apstulbis. Briesmīgā grūtsirdībā, briesmīgā uztraukumā, bāls kā kaļķis viņš ar vēstuli rokās vairāk reižu pagājās pa telpu; piedevām pie visām nelaimēm mūsu varonis nebija ievērojis, ka tieši viņš pašlaik pievērsis sev visu klātesošo uzmanību. Droši vien viņa nekārtīgais apģērbs, nevaldāmais uztraukums, staigāšana jeb, pareizāk izsakoties, skraidīšana, žestikulēšana ar abām rokām, varbūt daži mīklainie vārdi, ko viņš savā nodabā aiz izklaidības izmeta, — droši vien tas viss bija ļoti nelabvēlīgi ietekmējis apmeklētāju spriedumu par Goļadkina kungu; pat viesmīlis sāka raudzīties uz viņu aizdomīgi. Attapies mūsu varonis ievēroja, ka stāv telpas vidū un gandrīz nepieklājīgi, neuzvedīgi raugās uz kādu visai cienījama izskata večuku, kas, paēdis un svētbildes priekšā pielūdzis dievu, atkal apsēdās un savukārt nenovērsa acis no Goļadkina kunga. Mūsu varonis apjucis paskatījās apkārt un pamanīja, ka visi, itin visi raugās uz viņu ļoti draudīgi un aizdomīgi. Pēkšņi kāds atvaļināts karavīrs ar sarkanu apkakli skaļi pieprasīja «Policijas Ziņas». Goļadkina kungs satrūkās un nosarka; nejauši viņš nodūra acis un ieraudzīja, ka ir tik nepieklājīgā apģērbā, kāds pat mājās nebūtu pieļaujams, kur nu vēl sabiedriskā vietā. Zābaki, bikses un visi kreisie sāni bija vienos dubļos, labās kājas bikšu staras saitīte atrauta, bet fraka vairākās vietās saplēsta.

Neremdināmi skumīgu prātu mūsu varonis piegāja pie galda, kur bija lasījis vēstuli, un ieraudzīja, ka pie tā pienāk traktiera apkalpotājs ar tādu kā dīvainu un izaicinoši kategorisku sejas izteiksmi. Apmulsis un galīgi sašļucis, mūsu varonis sāka aplūkot galdu, pie kura viņš pašreiz stāvēja. Uz galda atradās pēc maltītes nenovākti šķīvji, nosmulēta salvete un nule lietots nazis, dakšiņa un karote. «Kas tad te ēdis?» mūsu varonis nodomāja. «Vai tiešām es? Bet viss var būt! Būšu paēdis un pats to nepamanījis; ko lai tagad daru?» Pacēlis acis, Goļadkina kungs atkal ieraudzīja sev līdzās viesmīli, kas grasījās viņam kaut ko teikt.

— Cik man jāmaksā, brālīt? — mūsu varonis trīcošā balsī iejautājās.

Visapkārt atskanēja skaļi smiekli; pat viesmīlis pasmīnēja. Goļadkina kungs noprata, ka arī šoreiz izgāzies un izdarījis briesmīgu muļķību. To sapratis, viņš tik ļoti apjuka, ka bija spiests bāzt roku kabatā pēc lakata — droši vien tāpēc, lai kaut ko darītu un nestāvētu nekustīgi; bet sev pašam un visiem apkārtējiem par neaprakstāmu izbrīnu izvilka nevis lakatu, bet pudelīti ar kaut kādām zālēm, ko pirms dienām četrām bija parakstījis Krestjans Ivanovičs. «Medikamentus tanī pašā aptiekā,» — pazibēja Goļadkina kunga galvā . .. Pēkšņi viņš satrūkās un šausmās bezmaz iekliedzās. Sāka ataust jauna gaisma… Goļadkina kungs ieraudzīja tumšu, iesarkani pretīgu šķidrumu ar draudīgu spīdumu. Pudelīte izkrita no rokām un uz vietas saplīsa. Mūsu varonis iekliedzās un atlēca pāris soļu nost no izlijušā šķidruma … viņš trīcēja pie visām miesām, un sviedri izspiedās uz deniņiem un pieres. «Tātad dzīvība briesmās!» Pa to laiku traktiera apmeklētāji sakustējās, apmulsa; visi apstāja Goļadkina kungu, visi Goļadkina kungam kaut ko teica, daži pat mēģināja Goļadkina kungu satvert. Bet mūsu varonis bija mēms un nekustīgs, nekā neredzēja, nekā nedzirdēja, nekā nejuta . .. Beidzot spēji metās ārā no traktiera, atgrūda visus, kas mēģināja viņu aizturēt, gandrīz bez samaņas iekrita pirmajā ormaņa droškā, kas gadījās ceļā, un aizjoņoja uz dzīvokli.

Dzīvokļa priekšnamā viņš sastapa departamenta sargu Mihejevu ar kroņa aploksni rokās. — Zinu, mans draugs, visu zinu, — mūsu pārgurušais varonis atbildēja vārgā, skumīgā balsī, — tas ir oficiāls paziņojums … — Aploksnē tiešām bija Andreja Filipovičā parakstīts priekšraksts Goļadkina kungam nodot visas lietas, kas atrodas pie viņa, Ivanam Semjonovičam. Paņēmis aploksni un iedevis sargam desmit kapeikas, Goļadkina kungs iegāja dzīvoklī un ieraudzīja, ka Petruška kārto un liek kaudzē visus savus krāmus un grabažas, visas savas mantas, acīm redzot, nodomājis atstāt Goļadkina kungu un pārvākties pie Karolīnas Ivanovnas, kas Petrušku pārvilinājusi, lai ar viņu aizstātu Jevstafiju.

XII nodaļa

Petruška ienāca gāzelēdamies, izturēdamies neparasti vaļīgi, ar tādu kā sulainiski svinīgu sejas izteiksmi. Bija redzams, ka viņam kaut kas padomā, ka viņš pilnam apzinās savu taisnību un izturas kā gluži svešs cilvēks, tas ir, kā cilvēks, kas kalpo kādam citam un nepavisam ne vairs Goļadkina kungam.

—      Redzi nu, mans mīļais, — mūsu varonis, cīnīdamies ar elpas trūkumu, sacīja, — cik tagad pulkstenis, mans mīļais?

Petruška klusēdams aizgāja aiz starpsienas, tad atgriezās un diezgan neatkarīgā tonī paziņoja, ka drīz būs jau pusastoņi.

—     Nu labi, mans mīļais, labi. Nu, redzi, mans mīļais… atļauj pateikt tev, mans mīļais, ka starp mums tagad, liekas, visam beigas.

Petruška klusēja.

—     Nu, tagad, kad starp mums visam jau beigas, saki man atklāti, saki kā draugam — kur tu biji, brālīt?

—     Kur biju? Pie labiem ļaudīm.

—     Zinu, mans draugs, zinu. Es ar tevi vienmēr esmu bijis apmierināts, mans mīļais, arī atestātu tev došu … Nu, tā — tad tagad tu pie viņiem?

—     Neko darīt, kungs! Pats taču zināt. Protams, labs cilvēks nevienam sliktu nemācīs.

—     Zinu, mans mīļais, zinu. Tagad labi ļaudis ir retums, mans draugs; proti viņus pienācīgi novērtēt, mans draugs. Nu, un ko tad viņi?

—     Zināms, ko . .. Tikai pie jums, kungs, es tagad vairs kalpot nevaru; pats zināt.

—     Zinu, mans mīļais, zinu; tavu cītību un centību pazīstu; esmu to redzējis, mans draugs, esmu ievērojis. Es, mans draugs, tevi cienu. Es cienu labu un godīgu cilvēku, kaut ari viņš būtu sulainis.

—     Zināms! Mēs, sulaiņi, protams, pats zināt, ejam tur, kur labāk. Tā nu tas ir. Kas man! Zināms, kungs, bez laba cilvēka nevar iztikt.

—     Nu labi, brālīt, labi; es to jūtu … Še tava nauda, un še tev atestāts. Tagad saskūpstīsimies, brālīt, atvadīsimies … Bet tagad, mans mīļais, es no tevis palūgšu kādu pakalpojumu, pēdējo pakalpojumu, — Goļadkina kungs sacīja svinīgā tonī. — Redzi, mans mīļais, dzīvē visādi gadās. Bēdas, mans draugs, slēpjas arī apzeltītās pilīs, un no tām nekur nevar izbēgt. Tu zini, mans draugs, es pret tevi, liekas, vienmēr esmu bijis laipns…

Petruška klusēja.

—     Es, liekas, pret tevi vienmēr esmu bijis laipns, mans mīļais … Cik tad mums tagad ir veļas, mans mīļais?

—     Tepat vien viss ir. Seši linaudekla krekli, trīs pāri zeķu, četri elsiņi; flaneļa veste; divi apakšā pavelkamie. Pats zināt, viss. Es kungs, no jūsu mantām nekā … Es kunga mantu sargāju. Es ar jums, kungs, kā nākas… bet, ka uz mani kristu kāds grēks, — nekad, kungs; to jau jūs pats zināt, kungs.

—     Ticu, mans draugs, ticu. Es nerunāju par to, mans draugs, nepavisam ne, redzi, mans draugs …

—     Zināms, kungs: to jau mēs zinām. Kad vēl kalpoju pie ģenerāļa Stolbņakova, mani atlaida tad, kad pats aizbrauca uz Saratovu … tur viņam dzimtmuiža …

—     Nē, mans draugs, es par ko citu; es neko … tu tikai nedomā nezin ko, mans mīļais draugs…

—      Zināms. Bet mūs, sulaiņus, pats zināt, viegli apmelot. Taču ar mani bija apmierināti it visi. Ir bijuši ministri, ģenerāļi, senatori, grāfi. Esmu kalpojis pie visiem, pie kņaza Svinčatkina, pie pulkveža Pereborkina, pie ģenerāļa Ņedobarova, tas arī brauca uz savu dzimtmuižu. Zināms jau.

—     Jā, mans draugs, jā; labi, mans draugs, labi. Arī es tagad, mans draugs, braucu prom… Katram savs ceļš zem kājām, mans mīļais, un nav zināms, uz kāda ceļa katrs var nokļūt. Palīdzi nu, mans draugs, man tagad apģērbties; jā, iesaiņo arī manu vicmundieri… otras bikses, palagus, segas, spilvenus …

—     Vai pavēlēsiet visu sasiet sainī?

—           Jā, mans draugs, jā; varbūt labāk sainī… Kas zina, kas ar mums var atgadīties. Bet tagad, mans mīļais, aizej un sameklē karieti…

—      Karieti?

—     Jā, mans draugs, karieti, tādu lielāku un uz ilgāku laiku. Bet tu, mans draugs, nedomā nezin ko…

—     Vai tālu gribat braukt?

—     Nezinu, mans draugs, arī to nezinu. Arī pēli, manuprāt, vajadzēs piesaiņot klāt. Kā tu pats domā, mans draugs? Es uz tevi paļaujos, mans mīļais …

—     Vai tad jums tūlīt labpatiks braukt prom?

—     Jā, mans draugs, jā! Sagadījās tādi apstākļi… tak jau, mans mīļais, tak jau …

—     Zināms, kungs; arī pie mums pulkā ar poručiku notika tas pats, tur muižniekam … aizveda …

—      Aizveda? … Kā! Mans mīļais, tu …

—     Jā, aizveda, un otrā muižā laulājās. Viss bija jau iepriekš sagatavots. Notika pakaļdzīšanās; tikai tad iejaucās nelaiķa kņazs — nu, un visu nokārtoja …

—     Laulājās, jā … bet kā tad tu, mans mīļais, kā tad tu, mans mīļais, to zini?

—     Zināms, kā! Par to jau visi, kungs, runāja. Mēs, kungs, zinām visu… protams, kurš gan nav grēkojis. Tikai es jums tagad teikšu, kungs, atļaujiet man vienkārši, kungs, kā sulainim pateikt; ja jau nu tagad tā, tad teikšu jums, kungs: jums ir ienaidnieks — jums, kungs, ir sāncensis, stiprs sāncensis, jā gan …

—     Zinu, mans draugs, zinu; tu pats, mans mīļais, zini… Nu, tātad es uz tevi paļaujos. Ko lai mēs tagad darām, mans draugs? Ko tu man ieteiksi?

—     Redziet, kungs, ja jau jūs tagad, par piemēru sacīt, tā, kungs, esat nodomājis, tad jums derētu šo to nopirkt — nu, piemēram, palagus, spilvenus, otru — divguļu pēli, labu segu, — tad nu varētu no kaimiņienes lejā, no sīkpilsones, viņai ir labs lapsādas apmetnis; to nu varētu aplūkot un nopirkt, varētu tūlīt noiet apskatīt. Jums tas taču tagad vajadzīgs, labs lapsādas apmetnis ar atlasa virsdrēbi…

—     Labi, mans draugs, labi; esmu ar mieru, mans draugs, es uz tevi paļaujos, pilnīgi paļaujos; manis pēc kaut vai apmetni, mans mīļais … Tikai ātrāk, ātrāk! Dieva dēļ, ātrāk! Nopirkšu arī apmetni, tikai, lūdzu, ātrāk! Drīz būs astoņi, ātrāk, dieva dēļ, mans draugs! Pasteidzies, mans draugs! …

Petruška pameta nesasietu veļas, spilvenu, segu, palagu un visādu krāmu saini, ko bija sācis vākt un siet kopā, un pa kaklu pa galvu metās ārā no istabas. Tikmēr Goļadi.ina kungs vēlreiz paņēma rokās vēstuli — bet lasīt to nespēja. Saķēris abām rokām savu nelaimīgo galvu, viņš izbrīnā piespiedās pie sienas. Neko domāt viņš nebija spējīgs, ne arī darīt; pats nesaprata, kas ar viņu notiek. Beidzot, redzēdams, ka laiks paiet, bet ne Petruškas, ne apmetņa vēl nav, Goļadkina kungs nolēma iet pats. Atvēris durvis uz priekšnamu, viņš izdzirdēja lejā troksni, skaļas balsis, strīdiņu un čalas … Vairākas kaimiņienes par kaut ko tērgāja, kliedza, spriedelēja, trieca — Goļadkina kungs zināja gan, par ko īsti. Bija dzirdama Petruškas balss; tad atskanēja soļi. «Ak dievs! Viņi sasauks šurp puspasauli!» ievaidējās Goļadkina kungs, izmisumā lauzīdams rokas un mezdamies atpakaļ savā istabā. Iesteidzies tajā, viņš, gandrīz neapjēgdams, ko dara, nokrita uz dīvāna un iespieda seju spilvenā. Brītiņu tā pagulējis, viņš pielēca kājās un, negaidīdams Petrušku, uzvilka galošas, uzlika galvā platmali, uzrāva mugurā mēteli, paķēra kabatas portfeli un pa kaklu pa galvu drāzās lejup pa kāpnēm. — Neko nevajag, neko, mans mīļais! Es pats, es visu pats. Tu pagaidām neesi vajadzīgs, bet pa to laiku viss varbūt vēl vērsīsies uz labu, — Goļadkina kungs nomurmināja Petruškam, sastapis to uz kāpnēm; tad izdrāzās pagalmā un ārā no mājas; sirds viņam vai stājās; viņš vēl nebija izšķīries… Ko lai dara, kā lai šajā kritiskajā gadījumā rīkojas …

«Jāizlemj taču, kā lai rīkojos, ak kungs! Vai nu vajadzēja tam visam notikt!» viņš beidzot izmisumā iekliedzās, kātodams, kur acis rāda, uz labu laimi pa ielu. «Vai nu vajadzēja tam visam notikt! Ja nebūtu noticis tas, tieši tas, tad viss būtu nokārtojies; būtu nokārtojies uzreiz, vienā rāvienā, vienā veiklā, enerģiskā, stingrā rāvienā. Galvu lieku ķīlā, ka būtu nokārtojies! Un zinu pat, kā tieši būtu nokārtojies. Tas būtu nokārtojies tā: es būtu, teiksim, darījis tā un tā, bet man, cienījamais kungs, ar atļauju sacīt, ir tā, ka ne uz priekšu, ne atpakaļ; sak, tā jautājumus nekārto; sak, cienījamais kungs, jautājumus tā nekārto, un ar viltvārdību pie mums nekā nevar panākt, viltvārdis, cienījamais kungs, ir nevērtīgs cilvēks, un tēvijai no viņa nav nekāda labuma. Vai jūs to saprotat? Sak, vai jūs to saprotat, cienījamais kungs?! Tā es teiktu …

Lai gan nē … nebūt ne to, nepavisam ne to … Ko es te melšu, muļķis tāds, es, pašslepkava! Pašslepkava tāds, es teiktu pavisam ko citu… Tu, izvirtušais cilvēk, lūk, kā to tagad dara! Nu, kur man tagad dēties? Ko es, piemēram, tagad lai ar sevi iesāku? Kam es tagad deru? Kam tu, par piemēru sacīt, tagad deri, Goļadkins tāds, necienīgais tāds! Nu, ko lai tagad daru? Karieti vajadzēs ņemt; ņem, sak, un piebrauc karieti klāt; sak, kājiņas saslapināsim, ja karietes nebūs … Un kas gan to varēja domāt? Ai, jaunkundzīt, ai, cienītā! Ai, tiklā, izslavētā jaunava! Parādījāt sevi visā godībā, cienītā, neko teikt, parādījāt sevi! Un tas viss notiek aiz netikumīgas audzināšanas; tagad, kad esmu visu to apsvēris un izpratis, redzu, ka tas notiek vienīgi aiz netikumības. Jau no jaunām dienām viņu vajadzēja saņemt stingrāk … un arī žagarus pa reizei, bet viņi to lutina ar konfektēm, ar visādiem saldumiem, un pats večuks viņai svepst: sak, tu man esi tāda un tāda, tu esi laba, sak, grāfam izprecināšu! … Bet lūk, kāda viņa tagad kļuvusi, tagad viņa parāda mums savu īsto seju: sak, redziet, kā es rīkojos! Viņu jau no jaunām dienām vajadzēja turēt mājās, bet tie viņu nodod pansionātā madāmai francūzietei, kaut kādai tur emigrantei Falbalā; bet tur pie emigrantes Falbalā viņa samācās visādas blēņas — tad nu iznāk tā kā pašreiz. Sak, lūdzu, papriecājieties! Sak, esiet ar karieti tikos un tikos pie logiem un nodziediet spāniski izjustu romanci; gaidu jūs un zinu, ka mīlat, un aizbēgsim abi kopā, un dzīvosim būdiņā. Bet galu galā to nemaz nedrīkst darīt; to, mana cienītā, — ja jau runājam vaļsirdīgi — nedrīkst darīt, pat likumi aizliedz godīgu un nevainīgu jaunavu vest prom no vecāku mājām bez viņu piekrišanas! Un beigu beigās kādēļ gan, kāpēc un kāda šoreiz vajadzība? Nu, būtu izgājusi pie kārtīga vīra, kādu liktenis lēmis, un beigta balle. Bet es esmu ierēdnis; es tādēļ varu pazaudēt savu vietu; es, cienītā, tādēļ varu nonākt tiesā — jā gan! — ja jūs to vēl nezinājāt. Tas ir vācietes roku darbs, visam cēlonis ir viņa, ragana, visa jezga sākās ar viņu. Tāpēc ka cilvēku apmelojusi, tāpēc ka palaidusi par viņu bābu tenkas, smieklīgas pasakas pēc Andreja Filipovičā ieteikuma, tāpēc tas arī notiek. Jo kādēļ gan citādi te vajadzētu jaukties iekšā Petruškam? Kāda viņam daļa? Kas blēdim par vajadzību? Nē, es nevaru, cienītā, nekādi nevaru, neparko nevaru … Jūs mani, cienītā, šoreiz gan atvainojiet. Tas viss ceļas no jums, cienītā, nevis no vācietes, nepavisam ne no raganas, bet tieši no jums, jo ragana ir laba sieviete, jo ragana nekādā ziņā nav vainīga, bet vainīga esat jūs, cienītā, — jā gan! Jūs, cienītā, jūs pavedināt mani uz neceļiem … Te cilvēks iet bojā, te cilvēks zaudē pamatu zem kājām un pats sevi nespēj valdīt — kādas tad te var būt kāzas! Un kā tas viss beigsies? Un kā tas tagad nokārtosies! Es daudz ko dotu, lai to visu uzzinātu! …»

Tā izmisumā prātoja mūsu varonis. Pēkšņi attapies, viņš ievēroja, ka stāv uz Ļiteinajas ielas. Laiks bija drausmīgs: bija iestājies atkusnis, sniga sniegs, un lija lietus — nu, gluži kā tajā neaizmirstamajā naktī, briesmīgajā pusnakts stundā, kad sākās visas Goļadkina kunga nelaimes. «Kas nu tagad par kāzu ceļojumu,» domāja Goļadkina kungs, vērdamies sniegā un lietū, «visapkārt nāve… Ak kungs! Nu kur lai es te, piemēram, sameklēju karieti? Tur uz tā stūra, liekas, kaut kas melnē. Paskatīsimies, noskaidrosim. Ak kungs!» turpināja mūsu varonis, virzīdams vārgos un ļodzīgos soļus uz to pusi, kur bija ieraudzījis kaut ko līdzīgu karietei. «Nē, es rīkošos tā: aiziešu, kritīšu pie kājām, ja iespējams, pazemīgi lūgšos. Sak, tā un tā; nododu savu likteni jūsu rokās, priekšniecības rokās; sak, jūsu ekselence, aizstāviet un aplaimojiet cilvēku; tā un tā, sak, tā būtu pretlikumīga rīcība; nepazudiniet, uzskatu jūs par tēvu, neatstājiet… glābiet pašcieņu, godu un labo slavu … glābiet arī no ļaundara, izvirtuša cilvēka … Viņš ir īpašs cilvēks, jūsu ekselence, un arī es esmu īpašs cilvēks; viņš par sevi, bet arī es esmu pats par sevi; tik tiešām, pats par sevi, jūsu ekselence, tik tiešām, pats par sevi; jā gan. Sak, nespēju būt tāds kā viņš; pārtrauciet, lūdzams, lieciet pārtraukt — un izbeigt bezdievīgo, patvaļīgo izrīkošanos manā vietā … lai citi tā nedarītu, jūsu ekselence. Atzīstu jūs par tēvu; priekšniecībai, protams, labdarīgai un gādīgai priekšniecībai, tādas tieksmes vajadzētu atbalstīt. .. Tas būtu pat mazliet bruņnieciski. Sak, atzīstu jūs, labdarīgo priekšniecību, par tēvu, uzticu jums savu likteni un pretī nerunāšu, paļaujos uz jums un pats aizeju no darba … tā!»

—     Vai esi ormanis, mans mīļais?

—     Ormanis.

—     Kariete, brāl, uz visu vakaru …

—     Bet vai tālu labpatiks braukt?

—            Uz visu vakaru, uz visu vakaru; lai kur būtu jābrauc, mans mīļais, lai kur būtu jābrauc.

—     Vai labpatiks braukt ārpus pilsētas?

—            Jā, mans draugs; varbūt arī ārpus pilsētas. Es vēl pats īsti nezinu, mans draugs, nevaru tev droši pateikt, mans mīļais. Redzi, mans mīļais, varbūt viss vēl vērsīsies uz labu. Protams, mans draugs . ..

—     Protams, kungs, protams; lai dievs dod katram.

—            Jā, mans draugs, jā; pateicos, mans mīļais; nu, cik tad prasīsi, mans mīļais?

—     Vai jums tūlīt labpatiks braukt?

—            Jā, tūlīt, tas ir, nē, vienā vietā pagaidīsi… tā mazliet, neilgi pagaidīsi, mans mīļais.

—            Ja jau ņemat uz visu vakaru, tad šādā laikā mazāk par sešiem rubļiem nevar …

—            Nu, labi, mans draugs, labi; es tev būšu pateicīgs, mans mīļais. Tad tu tagad mani vedīsi, mans mīļais.

—            Kāpiet iekšā; atļaujiet, es te vēl mazliet sakārtošu; lūdzu, tagad kāpiet iekšā. Uz kurieni pavēlēsiet braukt?

—     Uz Izmailovskas tiltu, mans draugs.

Ormanis uztrausās uz bukas un sāka skubināt vāju kleperu pāri, ko ar pūlēm atrāva no siles ar sienu, lai brauktu uz Izmailovskas tiltu. Bet Goļadkina kungs pēkšņi parāva auklu, apturēja karieti un žēlā balsī palūdza griezties atpakaļ un braukt nevis uz Izmailovskas tiltu, bet uz kādu citu ielu. Kučieris iegriezās citā ielā, un pēc desmit minūtēm Goļadkina kunga salīgtā ekipāža apstājās pie nama, kurā dzīvoja viņa ekselence. Goļadkina kungs izkāpa no karietes, palūdza kučieri katrā ziņā gaidīt un pats ar trīcošu sirdi uzdrāzās augšā otrā stāvā, parāva zvaniņu, durvis atvērās, un mūsu varonis iegāja viņa ekselences dzīvokļa priekšnamā.

—            Vai viņa ekselencei labpatīk būt mājās? — Goļadkina kungs jautāja sulainim, kas atvēra durvis.

—            Bet ko jūs vēlaties? — sulainis jautāja, noskatīdams Goļadkina kungu no galvas līdz kājām.

—            Es, mans draugs, tā teikt… Goļadkins, ierēdnis, titulārais padomnieks Goļadkins. Sak, tā un tā, izskaidroties …

—     Uzgaidiet; nenāciet…

—            Mans draugs, es nevaru gaidīt; man ir svarīga, neatliekama darīšana …

—     Kas jūs sūta? Jūs ar papīriem?

—       Nē( esr mans draugs, pats par sevi… Pieteic, mans draugs, sak, tā un tā, izskaidroties. Bet es tev būšu pateicīgs, mans mīļais …

—      Nevar. Nav vēlēts pieņemt; viņiem viesi. Lūdzu, rīt pulksten desmitos …

—       Pieteiciet jel, mans mīļais; es nevaru, man nav iespējams gaidīt… Jūs, mans mīļais, par to atbildēsiet…

—       Nu ej taču pieteic; kas tad tev: zābaku žēl, vai? — noteica otrs sulainis, kas bija atgāzies uz sola un līdz tam netika teicis ne vārda.

—      Zābaku žēl! Nevēlēja pieņemt, saproti? Viņu rinda no rītiem.

—     Pieteic. Mēle nokritīs, vai?

—       Es jau pieteikšu: mēle nenokritīs. Nav vēlēts; es teicu — nav vēlēts. Nāciet istabā.

Goļadkina kungs iegāja pirmajā istabā; uz galda stāvēja pulkstenis. Viņš paskatījās: pusdeviņi. Sirds krūtīs iesmeldzās. Viņš jau gribēja griezties atpakaļ, bet šai pašā brīdī garš sulainis, nostājies nākošās istabas durvīs, skaļi izsauca Goļadkina kunga uzvārdu. «Kas par rīkli!» mūsu varonis neaprakstāmi skumīgu prātu nodomāja … «Nu, būtu jel pateicis, tā sakot: tā un tā, pazemīgi un lēnprātīgi ieradies izskaidroties — tā sakot… esiet tik vēlīgs, pieņemiet… Bet tagad viss sabojāts, viss mans nāciens veltīgs; lai gan… jā, nu — nekas …» Prātot vairs nebija laika. Sulainis atgriezās, pateica «lūdzu» un ieveda Goļadkina kungu kabinetā.

Kad mūsu varonis iegāja iekšā, viņam bija tāda sajūta, it kā būtu kļuvis akls, jo itin nekā neredzēja. Pavīdēja gan divi trīs stāvi. «Tie būs viesi,» Goļadkina kungam iešāvās prātā. Beidzot mūsu varonis sāka skaidri saskatīt zvaigzni uz viņa ekselences melnās frakas, tad, ievērojot pakāpenību, pievērsās melnajai frakai un beidzot atguva spēju redzēt visu …

—     Ko-o? — noteica Goļadkina kungam pazīstama baiss.

—     Titulārais padomnieks Goļadkins, jūsu ekselence.

—     Nu?

—     Esmu ieradies izskaidroties …

—     Kā? . . . Ko? …

—       Nu, tā. Tā un tā, esmu ieradies izskaidroties, jusu ekselence.

—     Bet jūs … kas jūs tāds esat? …

—     Go-go-goļadkina kungs, jūsu ekselence, titulārais padomnieks.

—     Nu, un kas jums vajadzīgs?

—     Tā un tā, uzskatu jūs par tēvu; pats aizeju no darba, un aizstāviet no ienaidnieka — tieši tā!

—     Ko tas nozīmē?

—     Zināms …

—     Kas zināms?

Goļadkina kungs klusēja; viņa zods pamazām sāka raustīties …

—     Nu?

—     Es domāju, bruņnieciskums, jūsu ekselence… ka šinī gadījumā ir bruņnieciskums, un priekšnieku uzskatu par tēvu … tā un tā, aizstāviet, ar a … asarām lū … lūdzu, un ka tādas tie … tieksmes va … vajadzētu a … a … atbalstīt…

Viņa ekselence novērsās. Dažus mirkļus mūsu varoņa acis neko nespēja saskatīt. Krūtīs žņaudza. Elpa aizrāvās. Viņš neapjauta, kur stāv.. . Bija tā kā kauns un skumji. Dievs vien zina, kas notika pēc tam … Attapies mūsu varonis ievēroja, ka viņa ekselence runā ar saviem viesiem un it kā skaļi un dedzīgi ar viņiem kaut ko apspriež. Vienu no viesiem Goļadkina kungs tūlīt pazina. Tas bija Andrejs Filipovičs; turpretī otru ne; lai gan arī tas bija it kā pazīstams — garš, plecīgs augums, pavecs, seja apveltīta ar ļoti biezām uzacīm un vaigubārdu un izteiksmīgu, asu skatienu. Nepazīstamajam kaklā bija ordenis, bet mutē cigārs. Nepazīstamais smēķēja un, neizņemdams cigāru no mutes, nozīmīgi māja ar galvu, palaikam uzmezdams skatienu Goļadkina kungam. Goļadkina kungam kļuva tā kā neērti; viņš novērsa acis un tūlīt ieraudzīja vēl vienu visai dīvainu viesi. Durvīs, ko mūsu varonis līdz šim bija noturējis par spoguli, kā tas reiz ar viņu jau bija gadījies, parādījās viņš — zināms, kas, Goļadkina kunga ļoti labs paziņa un draugs. Jaunākais Goļadkina kungs līdz tam tiešām bija atradies otrā — mazākajā istabiņā un kaut ko steidzīgi rakstījis; tagad, acīm redzot, uzrakstītais bija ievajadzējies — un viņš ieradās ar dokumentiem padusē, piegāja pie viņa ekselences un ļoti veikli, gaidīdams, ka viņa personai izrādīs sevišķu uzmanību, paguva iejaukties sarunā, stāvēdams mazliet aiz muguras Andrejam Filipovičam, pa daļai paslēpies aiz nepazīstamā, kas smēķēja cigāru. Acīm redzot,

Miiuiko Goļadkina kungu ārkārtīgi interesēja saruna, kurā viņš bijīgi klausījās, māja ar galvu, mīņājās no vienas kājeles uz otru, smaidīja, ik brīdi raudzījās viņa ekselencē, it kā ar skatieniem lūgdams, lai arī viņam atļauj bilst kaut vārdiņu. «Nelietis!» Goļadkina kungs nodomāja un neviļus paspēra soli uz priekšu. Šai brīdī ģenerālis apgriezās un pats diezgan nedroši piegāja pie Goļadkina kunga.

—     Nu labi, labi; ejiet dieva vārdā. Es izskatīšu jūsu lietu, bet jūs likšu pavadīt… — To teikdams, ģenerālis paskatījās uz nepazīstamo ar kuplo vaigubārdu. Tas piekrizdams pamāja ar galvu.

Goļadkina kungs juta un skaidri saprata, ka viņu notur par kādu citu, nevis par to, kas viņš ir patiesībā. «Lai nu būtu kā būdams, bet izskaidroties taču vajag,» viņš nodomāja, «tā un tā, sak, jūsu ekselence.» Šai brīdī viņš neizpratnē nodūra acis un sev par ārkārtīgu izbrīnu ieraudzīja uz viņa ekselences zābakiem prāvu baltu plankumu. «Vai tiešām saplīsuši?» Goļadkina kungs nodomāja. Tomēr drīz vien Goļadkina kungs atklāja, ka viņa ekselences zābaki nepavisam nav saplīsuši, bet tikai stipri atstaro gaismu, — fenomens, kas pilnā mērā izskaidrojams ar to, ka zābaki bija lakoti un stipri spīdēja. «To sauc par bliku,» nodomāja mūsu varonis, «sevišķi šis apzīmējums tiek lietots mākslinieku darbnīcās; turpretī citur šo atstarojumu sauc par spīdumu.» Tad Goļadkina kungs pacēla acis un redzēja, ka laiks runāt, jo apstākļi kuru katru brīdi varēja ņemt ļaunu virzienu… Mūsu varonis paspēra soli uz priekšu.

—     Tā un tā, jūsu ekselence, — viņš sacīja, — bet ar viltvārdību mūsu laikos neko nevar panākt.

Ģenerālis neatbildēja, bet stipri parāva zvaniņa auklu. Mūsu varonis paspēra vēl soli uz priekšu.

—     Viņš ir nelietīgs un izvirtis cilvēks, jūsu ekselence, — mūsu varonis sacīja, neapzinādamies, ko pats runā, pamirdams aiz bailēm un tomēr droši un noteikti norādīdams uz savu necienīgo dvīņu brāli, kas šinī brīdī dīgājās ap viņa ekselenci, — tā un tā, bet es runāju par zināmo personu.

Goļadkina kunga vārdiem sekoja vispārēja reakcija. Andrejs Filipovičs un nepazīstamais māja ar galvu; viņa ekselence ar visu spēku nepacietīgi raustīja zvaniņa auklu, saucot šurp sulaiņus. Šai brīdī jaunākais Goļadkina kungs savukārt panāca uz priekšu.

—     Jūsu ekselence, — viņš sacīja, — pazemīgi lūdzu jūsu atļauju runāt. — Jaunākā Goļadkina kunga balss skanēja neparasti noteikti; visa izturēšanās liecināja, ka viņš ir pilnīgi pārliecināts par savu taisnību.

—     Atļaujiet jums jautāt, — viņš atkal iesāka, aiz pārmērīgas centības nenogaidīdams viņa ekselences atbildi un šoreiz pievērsdamies Goļadkina kungam, — atļaujiet jums jautāt, kā klātbūtnē jūs tā izsakāties? Kā priekšā jūs stāvat, kā kabinetā atrodaties? … — Jaunākais Goļadkina kungs bija neparasti uztraukts, piesarcis un kvēloja sašutumā un dusmās; pat asaras sariesās viņam acīs.

—     Basavrjukovu kungi! — visā rīklē norēca sulainis, kas parādījās kabineta durvīs. «Laba muižnieku ģimene, ieceļojusi no Mazkrievijas,» Goļadkina kungs nodomāja un tūlīt sajuta, ka kāds visai draudzīgi uzliek viņam roku uz muguras; pēc tam pie muguras piespiedās arī otra roka; nelietīgais Goļadkina kunga dvīņu brālis dīdījās pa priekšu, rādīdams ceļu, un mūsu varonis skaidri redzēja, ka viņu laikam virza uz lielajām kabineta durvīm. «Gluži kā pie Olsufija Ivanoviča,» viņš nodomāja un atradās jau priekšnamā. Atskatījies ieraudzīja sev līdzās divus viņa ekselences sulaiņus un vienu dvīņu brāli.

—     Mana drauga mēteli, mēteli, mēteli, mēteli! Mana labākā drauga mēteli! — ietarkšķējās izvirtušais cilvēks, izraudams no kāda sulaiņa rokām mēteli un, lai nelietīgi un nekrietni paņirgātos, uzmezdams to Goļadkina kungam tieši uz galvas. Cenzdamies atbrīvoties no mēteļa, vecākais Goļadkina kungs skaidri izdzirda abu sulaiņu smieklus. Bet, nevienā neklausīdamies un itin neko nevērodams, viņš jau gāja ārā no priekšnama un atradās uz apgaismotām kāpnēm. Jaunākais Goļadkina kungs viņam sekoja.

—     Ardievu, jūsu ekselence! — viņš nokliedza pakaļ vecākajam Goļadkina kungam.

—     Nelietis! — ārkārtīgā sašutumā noteica mūsu varonis.

—     Nu, lai nu būtu nelietis …

—     Izvirtušais cilvēk!

—     Nu, lai nu būtu izvirtušais cilvēks … — tā cienīgajam Goļadkina kungam atbildēja viņa necienīgais ienaidnieks un ar viņam piemītošo nekaunību, pat acu nepa

mirkšķinājis, raudzījās no kāpņu augšas Goļadkina kungam acīs, it kā lūgdams viņu turpināt. Mūsu varonis sajutumā nospļāvās un izsteidzās uz lieveņa; viņš bija tā satriekts, ka nemaz neatcerējās, kas un kā bija palīdzējis iekāpt karietē. Attapies Goļadkina kungs ieraudzīja, ka viņu ved pa Fontanku. «Tātad uz Izmailovskas tiltu?» Goļadkina kungs nodomāja … Tad Goļadkina kungam sagribējās vēl par kaut ko padomāt, bet viņš to nespēja; viņu bija pārņēmis kaut kas tik šausmīgs, ka to pat izskaidrot nevarēja… «Nu, nekas!» mūsu varonis nosprieda un brauca uz Izmailovskas tiltu.

XIII nodaļa

… Šķita, ka laiks sāks skaidroties. Tiešām, slapjais sniegs, kas līdz tam bija kritis lielām, biezām pārslām, pamazām vērtās arvien retāks un beidzot gandrīz pavisam pārstāja. Kļuva redzamas debesis, un pie tām šur tur iemirgojās zvaigznītes. Bija slapjš, netīrs, mitrs un smacīgs, sevišķi Goļadkina kungam, kas jau tā tikko spēja atvilkt elpu. Izmirkušais un smagais mētelis apņēma visus viņa locekļus ar nepatīkamu siltu mitrumu un ar savu smagumu padarīja vēl vārgākas jau tā stipri ļodzīgās kājas. Tādas kā drudžainas tirpas, kā spēcīgi un skaudri drebuļi kratīja visu miesu; nespēks spieda ārā aukstus, slimīgus sviedrus, tā ka Goļadkina kungs šoreiz pat aizmirsa ar viņam piemītošo stingrību un noteiktību atkārtot savu iemīļoto frāzi, ka tas viss varbūt, droši vien, katrā ziņā ņems un vērsīsies uz labu. «Pagaidām gan tas vēl nav nekas,» piebilda mūsu stingrais un dūšu nezaudējošais varonis, slaucīdams no sejas auksta ūdens lāses, kas visos virzienos tecēja no apaļās un caurcaurēm izmirkušās platmales malām, jo tās vairs neaizturēja ūdeni. Piebildis, ka tas viss vēl nav nekas, mūsu varonis mēģināja apsēsties uz diezgan resna koka kluča, kas mētājas pie malkas grēdas Olsufija Ivanoviča pagalmā. Protams, par spāniešu serenādēm un zīda kāpnēm nebija vairs ko domāt; bet par klusu kaktiņu, kaut arī ne gluži siltu, toties ērtu un apslēptu, tomēr vajadzēja padomāt. Garām ejot jāteic, ka viņu stipri vilināja tas pats kaktiņš Olsufija Ivanoviča dzīvokļa priekšnamā, kur savā laikā, gandrīz šā patiesā stāsta sākumā, mūsu varonis bija nostāvējis savas divas stundas starp skapi un veciem aizslietņiem, starp

dažādiem nevajadzīgiem mājas krāmiem un grabažām. Jo arī tagad Goļadkina kungs stāvēja un gaidīja jau veselas divas stundas Olsufija Ivanoviča pagalmā. Bet, kas attiecas uz kādreizējo kluso un ērto kaktiņu, tad tagad bija radušās dažas neērtības, kādu agrāk nebija. Pirmā neērtība tā, ka toreizējā vieta droši vien ir ievērota un kopš notikuma Olsufija Ivanoviča beidzamajā ballē tiek uzraudzīta; otrkārt, vajadzēja gaidīt norunāto zīmi no Klāras Olsufjevnas, jo katrā ziņā vajadzēja taču būt kādai tādai norunātai zīmei. Tā vienmēr ir darīts, un, «sak, ne mēs pirmie, ne pēdējie». Starp citu, Goļadkina kungs šai sakarībā tūlīt atcerējās kādu jau sen lasītu romānu, kur varone gluži līdzīgos apstākļos deva norunāto zīmi Alfrēdam, piesienot pie loga sārtu lentīti. Taču par sārtu lentīti tagad naktī un Sanktpēterburgas klimatā, kas pazīstams ar savu mitrumu un nepastāvību, nevarēja būt ne runas, īsi sakot, tāda lentīte bija pilnīgi neiespējama. «Nē, šoreiz nevar būt ne domas par zīda kāpnēm,» nosprieda mūsu varonis, «es labāk te tāpat vien, slepus un klusītiņām… es, piemēram, labāk nostāšos šeit,» — un izraudzījās vietiņu pagalmā tieši pretī logiem, pie sakrautās malkas grēdas. Protams, pa pagalmu staigāja daudz svešu cilvēku, braucēju, kučieru; turklāt rībēja ratu riteņi, sprauslāja zirgi utt., tomēr vieta bija ērta: vai nu ievēros vai ne, bet vismaz tagad izdevīgi tas, ka patvērums atrodas zināmā mērā ēnā un Goļadkina kungu neviens neredz; turpretī viņš pats var redzēt itin visu. Logi bija spoži apgaismoti; pie Olsufija Ivanoviča notika kaut kāda svinīga sanāksme. Mūzika gan vēl nebija dzirdama. «Tātad tā nav balle, bet tāpat vien — sabraukuši kaut kāda cita iemesla dēļ,» mūsu varonis domāja, sirdij vai stājoties pukstēt. «Bet vai tiešām šodien?» viņam iešāvās prātā. «Vai tik datums nav nepareizs? Iespējams, viss iespējams … Šoreiz viss iespējams .. . Varbūt vēstule bija uzrakstīta jau vakar, bet es to nesaņēmu — un nesaņēmu tāpēc, ka iejaucās Petruška, blēdis tāds! Vai varbūt uzrakstīta rīt, tas ir, ko es … varbūt man visu vajadzēja darīt, tas ir, gaidīt ar karieti. ..» Nu mūsu varonis sastinga galīgi un sāka kabatā meklēt vēstuli, lai pārliecinātos. Bet vēstules viņam par izbrīnu kabatā nebija. «Kā tad tā?» Goļadkina kungs pusdzīvs nočukstēja. «Kur es to būtu atstājis? Tātad būšu nozaudējis? — tā tik vēl trūka!» viņš beidzot ievaidējās. «Ja nu tā tagad

nonāk ļaunās rokās? (Un varbūt ir jau nonākusi!) Ak kungs! Kādas tam būs sekas! Būs kaut kas tāds, ka labāk… Ak tu mans nenovīdīgais likteni!» Un Goļadkina kungs nodrebēja kā apšu lapa, domādams par to, ka viņa nekrietnais dvīņu brālis varbūt tieši ar nolūku uzmeta viņam mēteli uz galvas, lai nolaupītu vēstuli, par ko būs uzodis no Goļadkina kunga ienaidniekiem. «Turklāt viņš taču parasti pārķer dokumentus,» mūsu varonis nodomāja, «un pierādījums tam … bet ko nu par pierādījumiem! …» Pēc pirmās baiļu lēkmes un apstulbuma asinis sakāpa Goļadkina kungam galvā. Vaidēdams un zobus žņirkstinādams, viņš saķēra karsto galvu, apsēdās uz koka kluča un sāka par kaut ko domāt.. . Bet domas galvā nesaistījās cita ar citu. Zibēja nez kādas sejas, atmiņā gan neskaidri, gan spilgti nāca kaut kādi sen aizmirsti notikumi, līda galvā kaut kādu muļķīgu dziesmu muļķīgi motīvi . .. Viņu pārņēma grūtsirdība, nedabiska grūtsirdība! «Ak dievs! Ak dievs!» kaut cik attapies, nodomāja mūsu varonis, apspiezdams krūtīs dobjas elsas. «Stiprini manu garu manās neizmērojami lielajās nelaimēs! Ka esmu pagalam, pazudis galīgi — par to vairs nav nekādu šaubu, un tas ir dabiski, jo citādi nemaz nevar būt. Pirmām kārtām, esmu zaudējis vietu, katrā ziņā zaudējis, nemaz nevarēju to nezaudēt… Nu, pieņemsim, tas vēl kaut kā nokārtosies. Manas naudiņas, teiksim, sākumam pietiks; jo vajadzēs taču īrēt citu dzīvoklīti, iegādāties šādas tādas mēbelītes … Bet vispirms jau Petruškas pie manis vairs nebūs. Varēšu iztikt arī bez blēža… kā gultas vietas īrnieks; nu, labi! Nākšu un iešu, kad man patiks, un arī Petruška nepurpinās, kad vēlu pārnākšu, — jā gan; tāpēc man kā gultas vietas īrniekam būs labi… Nu, pieņemsim, ka tas viss būtu labi; bet kāpēc es runāju pavisam par ko citu, pavisam par ko citu?» Tad doma par pašreizējo stāvokli atkal iešāvās Goļadkina kungam prātā. Viņš paskatījās visapkārt. «Ak tu kungs! Ak kungs! Par ko īsti es tagad runāju?» pavisam samulsis, viņš nodomāja, saķerdams karsto galvu.

— Vai jums drīz, kungs, labpatiks braukt? — jautāja kāda balss Goļadkina kunga tuvumā. Goļadkina kungs satrūkās; bet priekšā stāvēja, arī izmircis slapjš līdz ādai un nosalis, viņa ormanis, kas aiz nepacietības un gara laika bija sadomājis paskatīties aiz malkas grēdas, vai tur nav Goļadkina kunga.

— Es, mans draugs, neko … es, mans draugs, drīz,, ļoti drīz, bet tu vēl pagaidi…

Ormanis aizgāja, savā nodabā ņurdēdams. «Par ko gan viņš ņurd?» Goļadkina kungs caur asarām domāja. «Es taču viņu esmu nolīdzis uz visu vakaru, man taču . . . man tagad ir tiesība … jā gan! Esmu nolīdzis uz visu vakaru, un beigta balle. Vienalga, kaut vai tāpat būtu jānostāv. Viss ir atkarīgs no manas gribas. Gribu — braucu, negribu — nebraucu. Un arī tas, ka es te stāvu aiz malkas, nav itin nekas … un tu nedrīksti neko iebilst; sak, kungam gribas stāvēt aiz malkas, un viņš stāv… un neviena godu neaizskar — jā gan! Tā tas ir, cienītā, ja gribat zināt. Bet būdiņā, cienītā, tā un tā, mūsu laikos neviens nedzīvo. Jā gan! Bez labiem tikumiem mūsu rūpniecības gadsimtā, cienītā, tālu nevar tikt, kam jūs pati tagad esat biedinošs piemērs … Sak, vajag strādāt par galda priekšnieku un dzīvot būdiņā jūras krastā. Vispirms, cienītā, jūras krastā galda priekšnieku nav, un, otrkārt, mēs abi tādu galda priekšnieka amatu nemaz nevaram dabūt. Jo, pieņemsim, par piemēru, es iesniedzu lūgumu un ierodos — tā un tā, gribu būt galda priekšnieks … un pasargājiet no ienaidnieka … bet jums pateiks, cienītā … ka galda priekšnieku ir daudz, un jūs te neatrodaties pie emigrantes Falbalā, kur mācījāties labus tikumus, kam pati esat biedinošs piemērs. Bet labi tikumi, cienītā, nozīmē sēdēt mājās, turēt cieņā tēvu un priekšlaicīgi nedomāt par līgavaiņiem. Pienāks laiks, cienītā, un līgavaiņi atradīsies — jā gan! Protams, dažādas gudrības neapstrīdami vajag prast, piemēram, dažreiz paspēlēt klavieres, runāt franciski, zināt vēsturi, ģeogrāfiju, ticības mācību un aritmētiku — jā gan! — bet vairāk arī nekā nevajag. Bez tam vēl virtuve; katras labi audzinātas jaunavas pienākums ir pārzināt virtuvi! Bet kas būs tagad? Pirmkārt, mana skaistule, mana cienītā, jūs nelaidīs, bet dzīsies jums pakaļ — un pēc tam beigta balle, klosterī. Un ko tad, cienītā? Ko tad pavēlēsiet darīt man? Vai pavēlēsiet man, cienītā, pēc dažu muļķīgu romānu parauga ierasties uz tuvējā uzkalna un, raugoties uz jūsu ieslodzījuma saltajiem mūriem, mirkt asarās un beidzot, sekojot dažu sliktu vācu dzejnieku un romānistu paradumam, nomirt, vai, cienītā? Bet, vispirms, atļaujiet man jums draudzīgi pateikt, ka tā nemēdz darīt, un, otrkārt, es kā jūs, tā jūsu vecākus būtu kārtīgi nopēris par to, ka deva jums lasīt franču grāmatas; jo franču grāmatas neko labu neiemācīs. Tajās ir inde … samaitājoša inde, c ienītā! Jeb vai jūs domājat, atļaujiet jautāt, jeb vai jūs domājat, ka tā un tā, aizbēgsim nesodīti, un viss… sak, dodiet būdiņu jūras krastā; un tad sāksim dudināt un spriedelēt par dažādām jūtām, un tā mēs visu mūžu nodzīvosim pieticībā un laimē; bet tad uzradīsies mazulis, un mēs, tā teikt… sak, tā un tā, mūsu tēvs un valsts padomniek Olsufij Ivanovič, lūk, uzradies mazulis, tad nu jūs sakarā ar šo īpašo gadījumu noņemiet lāstu un dodiet mums savu svētību? Nē, cienītā, tā atkal nemēdz darīt, un vispirms nemaz neceriet, nekādas dudināšanas nebūs. Tagad vīrs, cienītā, ir kungs, un kārtīgai, labi audzinātai sievai visādā ziņā viņam jāizdabā. Bet mīlināšanās, cienītā, tagad, mūsu rūpniecības gadsimtā, nav modē; pagājuši Žana 2aka Ruso laiki. Tagad vīrs, piemēram, pārnāk izsalcis no darba, sak, sirsniņ, vai nav kas ēdams, vai nav šņabītis, ko iedzert, siļķīte, ko uzkost? Tad nu jums, cienītā, tūlīt jābūt gatavībā ir šņabītim, ir siļķītei. Vīrs ar apetīti uzkodīs un uz jums pat nepaskatīsies, bet teiks: ej, kaķīt, virtuvē un paraugi pusdienas, — un labi ja reizi nedēļā noskūpstīs, pie tam to pašu reizi vienaldzīgi… Tā tas ir, mūsuprāt, cienītā! — un to pašu reizi vienaldzīgi… Tā tas būs, ja jau tā par to spriestu, ja jau tā uz apstākļiem sāktu raudzīties… Bet kāda man te daļa? Kāpēc, cienītā, mani savos untumos pinat iekšā? … «Sak, labais cilvēk, tu, kas ciet manis dēļ un visādā ziņā esi mīļš manai sirdij, un tā tālāk.» Bet pirmkārt — es, cienītā, jums nederu, pati zināt, komplimentus bārstīt neprotu, nemēdzu teikt dāmām visādus iesmaržotus niekus, meitu medniekus neciešu un arī ar augumu, jāatzīstas, nevaru lepoties. Aplamu lielību un kaunu jūs manī neatradīsiet, bet es jums pilnīgi vaļsirdīgi atzīšos. Sak, tā gan, man ir tikai taisns un atklāts raksturs un vesels saprāts; ar intrigām nenodarbojos. Neesmu intrigants un ar to lepojos — jā gan. Staigāju starp labiem cilvēkiem bez maskas, un lai jums būtu pateikts viss …»

Goļadkina kungs pēkšņi satrūkās. Viņa kučiera rudā un galīgi izmirkusī bārda atkal parādījās aiz malkas grēdas .. .

— Es tūlīt, mans draugs; es, mans draugs, zini, tūdaļ, es, mans draugs, tūlīt pat, — Goļadkina kungs atbildēja trīcošā un vārgā balsī.

Kučieris pakasīja pakausi, tad noglauda bārdu, pēc tam paspēra soli uz priekšu … apstājās un neuzticīgi pavērās Goļadkina kungā.

—            Es tūlīt, mans draugs, es, redzi… mans draugs … es mazliet, es, redzi, mans draugs, tikai mazu brītiņu te… redzi, mans draugs …

—            Vai tad nemaz nebrauksiet? — kučieris beidzot sacīja, noteikti un galīgi stādamies virsū Goļadkina kungam.

—            Nē, mans draugs, es tūlīt. Es, redzi, mans draugs,. gaidu …

—     Tā-a …

—            Es, redzi, mans draugs… no kādas sādžas tu esi, mans mīļais?

—     Mēs esam dzimtcilvēki…

—     Vai kungi labi?

—     Nevar sūdzēties …

—            Jā, mans draugs; pastāvi te, mans draugs. Tu, redzi, mans draugs, — vai sen jau Pēterburgā?

—     Būs jau gads, kā braucu …

—     Un tev ir labi, mans draugs?

—     Nevar sūdzēties …

—            Jā, mans draugs, jā. Pateicies liktenim, mans draugs. Meklē, mans draugs, labus cilvēkus. Tagad labi cilvēki ir retums, mans mīļais; labs cilvēks tevi apmazgās, paēdinās un padzirdīs … Bet dažreiz tu redzi, ka arī zelts mirkst asarās, mans draugs … redzi bēdīgu piemēru; jā gan, mans mīļais . ..

Ormanim kļuva žēl Goļadkina kunga.

—     Nu labi, es pagaidīšu. Vai tad ilgi vēl gaidīsiet?

—            Nē, mans draugs, nē; es jau, zini, tā sakot… es jau vairs negaidīšu, mans mīļais. Kā tu domā, mans draugs? Es uz tevi paļaujos. Es te vairs negaidīšu …

—     Vai tad nemaz nebrauksiet?

—            Nē, mans draugs, nē; bet es tev būšu pateicīgs, mans mīļais… jā gan. Cik tev nākas, mans mīļais?

—            Nu, par cik nolīgām, kungs, tik arī dodiet. Gaidīju, kungs, ilgi, jūs jau, kungs, cilvēkam pāri nedarīsiet.

—            Nu, še tev, mans mīļais, še tev. — Un Goļadkina kungs iedeva ormanim visus sešus sudraba rubļus un, galīgi nolēmis netērēt vairs laiku — tas ir, lasīties prom ar labu, jo vairāk tāpēc, ka jautājums bija jau galīgi izšķirts un ormanis atlaists, tātad nebija vairs ko gaidīt, —

tievās prom, izgāja pa vārtiem, nogriezās pa kreisi un, atpakaļ neskatīdamies, aizelsdamies un priecādamies metas skriet. «Varbūt viss vēl vērsīsies uz labu,» viņš domāja, «bet es šādā veidā būšu izglābies no nelaimes.» Tiešām — Goļadkina kungam sirds pēkšņi kļuva neparasti viegla. «Ak, kaut viss vērstos uz labu!» mūsu varonis nodomāja, pats sev tomēr lāgā neticēdams. «Darīšu l«i…» viņš domāja. «Nē, es labāk tā un no citas puses … Vai varbūt labāk rīkoties šitā?…» Tā šaubīdamies un cenzdamies izkliedēt savas šaubas, mūsu varonis aizdrāzās līdz Semjonovskas tiltam, bet, aizjozis līdz turienei, saprātīgi un galīgi nolēma griezties atpakaļ. «Tā būs labāk,» viņš nodomāja. «Es labāk no otras puses, proti, šitā. Es rīkošos tā — būšu malā stāvošs novērotājs, un beigta balle: sak, es esmu novērotājs, malā stāvoša persona — un viss, un lai tur notiek kas notikdams — es nebūšu vainīgs. Jā gan! Tā tas tagad arī būs.»

Nolēmis atgriezties, mūsu varonis tiešām atgriezās, jo vairāk tāpēc, ka prātā bija iešāvusies laimīga doma — uzskatīt sevi par malā stāvošu personu. «Tā būs arī labāk: ne par ko nebūs jāatbild, un redzēšu visu, kas jāredz… jā gan!» Proti, aprēķins bija pareizs, un viss kārtībā. Nomierinājies viņš atkal ieņēma savu kluso un drošo vietiņu aiz malkas grēdas un sāka uzmanīgi skatīties uz logiem. Šoreiz skatīties un gaidīt nevajadzēja ilgi. Pēkšņi pie visiem logiem uzreiz sākās savāda rosība, vīdēja stāvi, pavērās aizkari, veseli cilvēku pūlīši drūzmējās Olsufija Ivanoviča logos, visi ar skatieniem kaut ko meklēja pagalmā. Savas malkas grēdas aizsegā mūsu varonis savukārt sāka ziņkārīgi vērot vispārējo rosību un ar interesi grozīt galvu pa labi un pa kreisi, cik nu to atļāva malkas grēdas īsā ēna, kas viņu aizsedza. Pēkšņi viņš apjuka, satrūkās un aiz šausmām bezmaz apsēdās. Viņam likās, īsi sakot, viņš skaidri saprata, ka meklēja nevis nezin ko: meklēja tieši viņu, Goļadkina kungu. Visi skatās uz viņa pusi, visi rāda uz viņa pusi. Bēgt nebija iespējams: ieraudzīs … Apjukušais Goļadkina kungs piespiedās pēc iespējas ciešāk pie malkas un tikai tad ieraudzīja, ka nodevīgā ēna viņu viļ, ka tā neaizsedz viņu visu. Ar vislielāko prieku mūsu varonis tagad būtu bijis ar mieru ielīst kādā spraudziņā starp malkas pagalēm un, ja vien tas būtu bijis iespējams, rātni tur tupēt. Bet tas nekādi nebija iespējams. Savā agonijā viņš beidzot sāka atklāti un taisni skatīties visos logos uzreiz; tad jau labāk tā … Un pēkšņi aiz kauna samulsa galīgi. Kļuva skaidrs, ka viņu bija ievērojuši, bija ievērojuši visi reizē, visi viņam met ar roku, visi viņam māj ar galvu, visi viņu sauc; tad noklaudzēja un atvērās daži vēdlodziņi; vairākas balsis reizē sāka viņam kaut ko saukt… «Brīnos, kā tos skuķus neper jau bērnībā,» mūsu varonis, galīgi apmulsis, pie sevis murmināja. Pēkšņi no lieveņa noskrēja viņš (zināms, kas) — vicmundierī vien, bez cepures, aizelsdamies, kustēdamies kā ūdens zāle, dīgādamies un uz augšu palēkdamies, liekulīgi izrādīdams briesmīgu prieku par to, ka beidzot ieraudzījis Goļadkina kungu.

—     Jakov Petrovič, — sāka tarkšķēt ar savu mazvērtību pazīstamais cilvēks, — Jakov Petrovič, jūs šeit? Jūs saaukstēsieties. Te ir auksts, Jakov Petrovič. Lūdzu, nāciet iekšā.

—     Jakov Petrovič! Nē, es neko, Jakov Petrovič, — mūsu varonis pazemīgā balsī nomurmināja.

—     Nē, tā nevar, Jakov Petrovič: mūs lūdz, sirsnīgi lūdz un gaida. «Sak, aplaimojiet viesus un atvediet šurp Jakovu Petroviču.» Tā gan.

—     Nē, Jakov Petrovič; es, redziet, man labāk vajadzētu … Man labāk vajadzētu iet uz mājām, Jakov Petrovič … — sacīja mūsu varonis, reizē svildams uz lēnas uguns un stingdams aiz kauna un šausmām.

—      Nē, nē, nē, nē! — tarkšķēja riebīgais cilvēks. — Nē, nē, nē, neparko! Iesim! — viņš enerģiski noteica un vilka vecāko Goļadkina kungu uz lieveņa pusi. Vecākais Goļadkina kungs nemaz negribēja iet, bet, tā kā visi skatījās un pretoties un tielēties būtu bijis muļķīgi, mūsu varonis gāja — lai gan nevarētu teikt, ka gāja, jo pats nepavisam neapzinājās, kas ar viņu notiek. Bet nu nekas, kad jau, tad jau!

Iekāms mūsu varonis paguva kaut cik sakārtoties un attapties, viņš jau atradās zālē. Goļadkina kungs bija bāls, izspūris, satriekts; viņš pārlaida blāvās acis pūlim — šausmas! Zāle, visas istabas — viss, viss bija pilnum pilns. Cilvēku, ka biezs, dāmu vesels puķudārzs; visi drūzmējās ap Goļadkina kungu, visi tiecās pēc Goļadkina kunga, visi ar pleciem bīdīja Goļadkina kungu, kurš ļoti skaidri manīja, ka viņu kaut kur virza. «Taču ne uz durvīm,» Goļadkina kungam iešāvās prātā. Tiešām — viņu virzīja nevis uz durvīm, bet tieši uz Olsufija Ivanoviča « ita atzveltņa pusi. Vienā pusē atzveltnim stāvēja Klāra Olsufjevna, bāla, gurda, skumīga, tomēr krāšņi uzposusies. Goļadkina kungam sevišķi dūrās acīs mazie baltie ziediņi viņas melnajos matos, kas radīja lielisku efektu. Otrā pusē atzveltnim stāvēja Vladimirs Semjonovičs melnā frakā, ar jaunu ordeni pogcaurumā. Goļadkina kungu veda zem rokas un, kā jau iepriekš teikts, taisni pie Olsufija Ivanoviča — vienā pusē jaunākais Go]adkina kungs, kas izlikās ārkārtīgi pieklājīgs un labvēlīgs, par ko mūsu varonis neizsakāmi nopriecājās, bet otrā pusē Andrejs Filipovičs ar visai svinīgu sejas izteiksmi. «Ko tas varētu nozīmēt?» Goļadkina kungs nodomāja. Bet, kad ieraudzīja, ka viņu ved pie Olsufija Ivanoviča, pēkšņi kā zibens uzliesmojums atspīdēja gaisma. Galvā pazibēja doma par pārķerto vēstuli… Neizsakāmā agonijā mūsu varonis nostājās Olsufija Ivanoviča atzveltņa priekšā. «Kā lai tagad izturos?» viņš nodomāja. «Protams, drošsirdīgi, tas ir, vaļsirdīgi un reizē cēli; sak, tā un tā, un tā tālāk.» Bet tas, no kā mūsu varonis, acīm redzot, baidījās, nenotika. Olsufijs Ivanovičs, kā likās, saņēma Goļadkina kungu ļoti laipni un, lai gan roku nepasniedza, tomēr, raugoties viņā, vismaz pašūpoja sirmo galvu, kas jau pati par sevi iedvesa dziļu cieņu, — pašūpoja ar tādu kā svinīgi skumīgu, bet reizē labvēlīgu sejas izteiksmi. Tā vismaz Goļadkina kungam likās. Viņam pat likās, ka Olsufija Ivanoviča nespodrajās acīs paviz asara; viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka arī turpat stāvošās Klāras Olsufjevnas skropstās pamirdz it kā asariņa, ka arī Vladimira Semjonoviča acīs pavīd kaut kas līdzīgs, ka Andreja Filipovičā nesatricināmā un mierīgā pašcieņa arī pelnījusi vispārēju, līdz asarām aizkustinātu atzinību, ka, beidzot, jauneklis, kas kādreiz stipri atgādināja cēlu padomnieku, ļaudamies vispārējai noskaņai, jau gauži raud… Vai arī Goļadkina kungam tas viss varbūt tikai tā likās, tāpēc ka viņš pats saviļņots apraudājās un skaidri juta, ka karstas asaras rit pār aukstajiem vaigiem … Raudu pilnā balsī, samierinājies ar cilvēkiem un likteni, pašreiz no sirds mīlēdams ne vien Olsufiju Ivanoviču, ne vien visus viesus kopā, bet pat savu ļaunprātīgo dvīņu brāli, kas tagad, acīm redzot, nepavisam nebija ļaunprātīgs un pat ne Goļadkina kunga dvīņu brālis, bet pilnīgi neitrāls un pats par sevi ļoti laipns cilvēks, — mūsu varonis aizgrābts gribēja izkratīt Olsufij am

Ivanovičam sirdi; bet aiz visa tā, kas viņā bija sakrājies, nespēja itin neko izteikt, tikai ar ļoti daiļrunīgu žestu klusēdams norādīja uz savu sirdi… Beidzot Andrejs Filipovičs, droši vien gribēdams saudzēt jūtīgo sirmgalvi, paveda Goļadkina kungu sāņus un ļāva viņam, likās, rīkoties pilnīgi brīvi. Smaidīdams, kaut ko savā nodabā murminādams, nespēdams lāgā aptvert notiekošo, bet katrā ziņā gandrīz pilnīgi samierinājies ar cilvēkiem un likteni, mūsu varonis sāka nez kur spraukties cauri biezajam viesu pūlim. Visi viņam deva ceļu, visi skatījās uz viņu ar tādu kā dīvainu ziņkāri un neizskaidrojamu, mīklainu līdzjūtību. Mūsu varonis iegāja otrā istabā — visur tā pati uzmanība; viņš neskaidri juta, ka vesels pūlis seko viņam pa pēdām, ka ievēro katru viņa soli, ka visi paklusām savā starpā kaut ko ļoti interesantu pārspriež, šūpo galvas, runā, tērzē, triec un sačukstas. Goļadkina kungam būtu ļoti gribējies uzzināt, par ko tie visi tā spriedelē un čukstas. Atskatījies mūsu varonis ieraudzīja sev līdzās jaunāko Goļadkina kungu. Sajutis nepieciešamību satvert viņa roku un pavest viņu sāņus, Goļadkina kungs sirsnīgi palūdza otru Jakovu Petroviču palīdzēt viņam visos turpmākajos notikumos un neatstāt kritiskos brīžos. Jaunākais Goļadkina kungs nopietni pamāja ar galvu un cieši paspieda vecākā Goļadkina kunga roku. Sirds mūsu varoņa krūtīs ietrīcējās aiz jūtu pārpilnības. Bet Goļadkina kungam trūka elpas, viņš juta, ka krūtīs žņaudz, žņaudz, ka visas šīs viņam pievērstās acis māc un gurdina… Goļadkina kungs, garām ejot, ieraudzīja to padomnieku, kas valkāja parūku. Padomnieks lūkojās viņā ar stingru, pētošu skatienu, ko vispārējā līdzjūtība nemaz nebija padarījusi laipnāku … Mūsu varonis jau nolēma iet viņam tieši klāt, lai uzsmaidītu un nekavējoties izskaidrotos; bet nodoms neizdevās. Vienu brīdi Goļadkina kungs gandrīz pavisam aizmirsās un zaudēja ir atmiņu, ir samaņu … Atžilbis ievēroja, ka mīņājas plašā viņu ielenkušo viesu lokā. Pēkšņi no istabas pasauca Goļadkina kungu; saucienu uzreiz atkārtoja viss pūlis. Visi saviļņojās, visi sāka runāt, visi metās uz pirmās zāles durvīm; mūsu varoni gandrīz iznesa uz rokām, pie tam cietsirdīgais padomnieks ar parūku turējās cieši līdzās Goļadkina kungam. Beidzot padomnieks paņēma viņu aiz rokas un nosēdināja sev līdzās iepretim Olsufija Ivanoviča atzveltnim, gan stipri atstatu no sirm-

Kalvja. Visi, kas vien atradās istabā, sasēdās vairākās lindās ap Goļadkina kungu un Olsufiju Ivanoviču. Visi apklusa un pierima, visi ievēroja svinīgu klusumu, visi skatījās uz Olsufiju Ivanoviču, acīm redzot, gaidīdami kaut ko ne gluži parastu. Goļadkina kungs ievēroja, ka līdzās Olsufija Ivanoviča atzveltnim un arī tieši pretī padomniekam novietojās otrs Goļadkina kungs ar Andreju Filipoviču. Klusums ieilga; kaut ko tiešām gaidīja. «Gluži kā ģimenē, kad kāds dodas tālā ceļā; tagad tikai vajadzētu piecelties un pielūgt dievu,» nodomāja mūsu varonis. Pēkšņi viesu pūlī bija vērojams neparasts saviļņojums, kas pārtrauca visas Goļadkina kunga pārdomas. Notika kaut kas sen gaidīts. — Brauc, brauc! — atskanēja pūlī. «Kas tad brauc?» Goļadkina kungam pazibēja doma, un viņš notrīcēja no kaut kādas dīvainas sajūtas. — Ir laiks! — sacīja padomnieks, uzmanīgi paskatījies uz Andreju Filipoviču. Andrejs Filipovičs savukārt paskatījās uz Olsufiju Ivanoviču. Cēli un svinīgi Olsufijs Ivanovičs pamāja ar galvu. — Piecelsimies, — sacīja padomnieks, celdams kājās Goļadkina kungu. Visi piecēlās. Tad padomnieks paņēma aiz rokas vecāko Goļadkina kungu, bet Andrejs Filipovičs jaunāko Goļadkina kungu, un abi svinīgi saveda kopā divus pilnīgi līdzīgos cilvēkus, kamēr gaidu pilnais pūlis sastājās ap viņiem. Mūsu varonis neizpratnē paskatījās apkārt, bet viņam tūlīt norādīja uz jaunāko Goļadkina kungu, kas sniedza roku. «Grib mūs samierināt,» nodomāja mūsu varonis un aizkustināts sniedza roku jaunākajam Goļadkina kungam; tad, tad pastiepa galvu uz viņa pusi. To pašu izdarīja arī otrs Goļadkina kungs.. . Šai brīdī vecākajam Goļadkina kungam šķita, ka viņa viltīgais draugs smaida, ka tas ātri un blēdīgi pamirkšķina ļaužu pūlim visapkārt, ka nekrietnā jaunākā Goļadkina kunga sejā pavīd kaut kas ļaunu vēstošs, ka viņš sava jūdasa skūpsta laikā pat saviebj seju tādā kā grimasē . .. Goļadkina kungam galva sāka dunēt, gar acīm metās tumšs; viņam šķita, ka milzums, vesels lērums gluži līdzīgu Goļadkinu ar troksni laužas iekšā pa visām istabas durvīm; bet bija jau par vēlu … Atskanēja skaļš nodevēja skūpsts un …

Tad notika kas pavisam neparasts. .. Zāles durvis klaudzēdams atvērās, un tajās parādījās cilvēks, kura izskats vien sastindzināja Goļadkina kungu. Viņš vairs nespēja pakustināt kājas. Kliedziens noslāpa aizžņaugtajās krūtīs.

Goļadkina kungs gan zināja visu jau iepriekš un sen jau bija no jautis kaut ko tamlīdzīgu. Nepazīstamais lēnām un svinīgi tuvojās Goļadkina kungam… Goļadkina kungs šo cilvēku ļoti labi pazina. Viņš to bija redzējis, ļoti bieži redzējis, vēl šodien bija redzējis… Nepazīstamais bija gara auguma plecīgs vīrs melnā frakā, ar nozīmīgu krustu kaklā un apveltīts ar biezu, ļoti melnu vaigubārdu; lai līdzība būtu pilnīga, trūka tikai cigāra mutē … Toties nepazīstamā skatiens, kā jau iepriekš minēts, Goļadkina kungam lika sastingt šausmās. Ar nopietnu un svinīgu sejas izteiksmi briesmīgais cilvēks piegāja pie mūsu stāsta nožēlojamā varoņa. .. Goļadkina kungs pasniedza viņam roku; nepazīstamais to saņēma un vilka sev līdzi… Ar apmulsušu, pārvērstu seju mūsu varonis paskatījās apkārt…

— Tas ir — tas ir Krestjans Ivanovičs Rūtenšpics, medicīnas un hirurģijas doktors, jūsu sens paziņa, Jakov Petrovič! — kāda pretīga balss ietarkšķējās Goļadkina kungam pie pašas auss. Viņš atskatījās: tas bija ar savu zemisko, nelietīgo dvēseli pazīstamais Goļadkina kunga dvīņu brālis. Nekrietns, ļaunu vēstošs prieks staroja viņa sejā; ar sajūsmu viņš berzēja rokas, ar sajūsmu grozīja galvu, ar sajūsmu dīgājās ap visiem un ikvienu; likās — viņš tūlīt sāks dejot aiz sajūsmas; beidzot palēcās uz priekšu, izrāva kādam sulainim sveci un sāka iet pa priekšu, apgaismodams ceļu Goļadkina kungam un Krestjanam Ivanovičam. Goļadkina kungs skaidri dzirdēja, ka visi, kas vien bija zālē, metas viņam pakaļ, drūzmējas, grūsta cits citu un visi kopā vienā balsī sāk atkārtot Goļadkina kunga vārdus: «Tas nekas, nebaidieties, Jakov Petrovič, tas taču ir jūsu senais draugs un paziņa Krestjans Ivanovičs Rūtenšpics…» Beidzot viņi izgāja uz spoži apgaismotām galvenajām kāpnēm; arī uz kāpnēm cilvēku bija kā biezs, ar troksni atvērās āra durvis, un Goļadkina kungs atradās uz lieveņa kopā ar Krestjanu Ivanoviču. Pie parādes durvīm stāvēja kariete ar aizjūgtiem četriem zirgiem, kas sprauslāja aiz nepacietības. Ļaunā priekā starojošais jaunākais Goļadkina kungs trijos lēcienos noskrēja pa kāpnēm un pats atvēra karieti. Krestjans Ivanovičs ar aicinošu žestu palūdza Goļadkina kungu kāpt iekšā. Aicinošais žests gan nemaz nebija vajadzīgs; bija pietiekami daudz palīdzētāju… Sirdij vai stājoties pukstēt aiz šausmām, Goļadkina kungs paskahļ.is atpakaļ: visas spoži apgaismotās kāpnes bija kā nosētas ar cilvēkiem; no visām pusēm viņā raudzījās ziņkāngi skatieni; pats Olsufijs Ivanovičs sēdēja savā ērtajā • itzveltnī augšējā kāpņu telpā un uzmanīgi, dziļi līdzjūlīgi noraudzījās uz notiekošo. Visi gaidīja. Nepacietīga kurnēšana atskanēja pūlī, kad Goļadkina kungs paskatījās atpakaļ.

—     Es ceru, ka te nav nekā … nekā peļama… vai tāda, kas varētu izraisīt vispārēju nosodījumu… un uzmanību … attiecībā uz manām oficiālajām attiecībām? — mūsu varonis apmulsis noteica. Visapkārt bija dzirdamas čalas un izsaucieni; visi noraidoši kratīja galvu. Goļadkina kungam pār vaigiem sāka ritēt asaras.

—     Tādā gadījumā esmu ar mieru… es pilnīgi paļaujos … un uzticu savu likteni Krestjanam Ivanovičam.

Tikko Goļadkina kungs bija pateicis, ka viņš pilnīgi uztic savu likteni Krestjanam Ivanovičam, briesmīgs, apdullinošs, priecīgs kliedziens izlauzās no visu apkārtējo krūtīm un kā draudīga atbalss atkārtojās gaidītāju pūlī. Tad Krestjans Ivanovičs no vienas puses, bet Andrejs Filipovičs no otras paņēma Goļadkina kungu zem rokas un sāka palīdzēt tam iekāpt karietē; bet dubultnieks pēc sava nekrietnā paraduma bīdīja no mugurpuses. Nelaimīgais vecākais Goļadkina kungs uzmeta visiem un visam pēdējo skatienu un, trīcēdams kā kaķēns, kas apliets ar aukstu ūdeni, — ja būtu atļauts tā salīdzināt, — iekāpa karietē; viņam pakaļ tūlīt iekāpa arī Krestjans Ivanovičs. Karietes durvis aizcirtās; atskanēja pātagas šmīkstoņa, zirgi strauji parāva ekipāžu uz priekšu … visi metās Goļadkina kungam pakaļ. Visu viņa ienaidnieku spalgie, negantie kliedzieni kā atvadu vārdi skanēja nopakaļis. Kādu laiku ap karieti, kas veda prom Goļadkina kungu, vēl vīdēja dažādas sejas; bet pamazām tās sāka arvien vairāk atpalikt un beidzot izzuda pavisam. Ilgāk par visiem līdzi turējās Goļadkina kunga nekrietnais dvīņu brālis. Sabāzis rokas zaļo formas bikšu sānkabatās, viņš ar apmierinātu sejas izteiksmi skrēja līdzi, palēkdamies te vienā, te otrā pusē ekipāžai; bet dažreiz, pieķēries un turēdamies pie lodziņa apmales, piebāza galvu pie paša stikla un atvadīdamies sūtīja Goļadkina kungam gaisa skūpstus; bet arī viņš sāka pagurt, parādījās logā arvien retāk un beidzot izzuda pavisam. Skaudri smeldza sirds Goļadkina kunga krūtīs; asinis kā karsta straume šļācās galvā; viņam trūka elpas, gribējās atpogāt mēteli, atsegt krūtis, apbērt tās ar sniegu un apliet ar aukstu ūdeni. Beidzot viņš iegrima nemaņā .. . Bet atžilbis ieraudzīja, ka zirgi ved viņu pa nepazīstamu ceļu. Pa labi un pa kreisi melnēja mežs; vieta bija nomaļa, neviena cilvēka. Pēkšņi sirds viņam stājās pukstēt: tumsā uz viņu raudzījās divas zvērojošas acis, un šīs divas acis gailēja ļaunu vēstošā, ellišķīgā priekā. Tas nav Krestjans Ivanovičs! Kas tas tāds? Jeb vai tas ir viņš? Viņš! Tas ir Krestjans Ivanovičs, tikai ne agrākais, bet cits Krestjans Ivanovičs! Tas ir briesmīgais Krestjans Ivanovičs! …

—     Krestjan Ivanovič, es … es, liekas, neko, Krestjan Ivanovič, — mūsu varonis bikli un trīcēdams iesāka, gribēdams ar pazemību un lēnprātību kaut cik iežēlināt briesmīgo Krestjanu Ivanoviču.

—     Jūs dabūs kroņ dzīvokl ar malk, liht[5] un apkalpošan, ko jūs nav pelnījs, — bargi un briesmīgi kā spriedums noskanēja Krestjana Ivanoviča atbilde.

Mūsu varonis iekliedzās un saķēra galvu. Ak vai! Viņš to jau sen bija nojautis!

ROMĀNS DEVIŅĀS VĒSTULES

(Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

Cienījamais kungs un dārgais draugs Ivan Petrovič!

Nu jau trešā diena, kad es, var teikt, dzenāju jūs rokā, mans dārgais draugs, jo man jāpārrunā kāds visai svarīgs jautājums, tomēr nekur nevaru jūs sastapt. Mana sieva vakar, kad bijām pie Semjona Aleksejiča, ļoti trāpīgi pajokoja par jums, teikdama, ka no jums un Tatjanas Petrovnas iznācis īsts nerimšu pāris. Vēl nav pagājuši ne trīs mēneši, kopš esat apprecējušies, bet jau atstājat novārtā savu mājas pavardu. Mēs visi daudz smējāmies — protams, aiz lielām un sirsnīgām simpātijām pret jums, — bet, jokus pie malas, mans dārgais, jūs patiesi sagādājāt man galvassāpes. Semjons Aleksejičs man saka — vai tik jūs neesot Apvienotās biedrības kluba ballē? Atstāju sievu pie Semjona Aleksejiča laulātās draudzenes, bet pats drāžos uz Apvienoto biedrību. Smiekli un asaras! Iedomājieties manu stāvokli: es ballē — un viens pats bez sievas! Ivans Andrejičs, ar kuru sastapos šveicara istabā, ieraudzījis mani vienu, tūlīt secinājis (ļaunprātis!), ka man esot neparasta kaislība uz deju sarīkojumiem, un, paķēris mani zem rokas, jau gribēja ar varu vilkt uz deju zāli, teikdams, ka Apvienotā biedrība viņam esot par šauru, viņa plašajai dabai neesot kur izvērsties un ka no pačūlijām un rezēdām viņam sākusi sāpēt galva. Neatrodu ne jūs, ne Tatjanu Petrovnu. Ivans Andrejičs apgalvo un dievojas, ka jūs katrā ziņā būšot «Gudra cilvēka nelaimē» Aleksandras teātrī.

Joņoju uz Aleksandras teātri: nav arī tur. Šorīt cerēju jūs atrast pie Čistoganova — kur nu. Cistoganovs sūta pie Perepalkiniem — tas pats. īsi sakot, pagalam nomocījos; spriediet pats, kā es esmu skraidījis apkārt! Tagad rakstu jums (neko darīt!). Neesmu jau nekāds literāts (jūs mani saprotat); labāk būtu zem četrām acīm, ļoti vajadzīgs izskaidroties ar jums un pēc iespējas drīzāk, tāpēc lūdzu ierasties kopā ar Tatjanu Petrovnu šovakar pie manis uz tēju un sarunu. Mana Anna Mihailovna par jūsu apmeklējumu ļoti priecāsies. Tik tiešām, kā mēdz teikt, būsim jums pateicīgi līdz kapa malai.

Starp citu, mans dārgais draugs, — ja jau nu rakstīt, tad visu pie viena, — esmu spiests jau tagad mazliet parāt jūs un pat pārmest jums, mans cienījamais draugs, kādu šķietami nevainīgu joku, ko esat ļaunprātīgi izspēlējis pret mani… ļaunais, nekaunīgais cilvēk! Ap pagājušā mēneša vidu jūs ievedat manā ģimenē kādu savu paziņu, proti, Jevgeņiju Nikolajiču, un asirējat[6] viņu ar savu draudzīgo un man, protams, svēto rekomendāciju; es priecājos par gadījumu, uzņemu jauno cilvēku ar atplestām rokām un reizē bāžu galvu cilpā. Vai nu cilpa vai ne, bet iznāca, kā mēdz teikt, nelādzīgs numurs. Pašreiz nav vaļas tuvāk paskaidrot — un rakstiski arī neērti, tikai pazemīgi lūdzu jūs, ļauna prieka pilnais draugs, vai nevarētu kaut kādā veidā — tā delikātāk, starp citu, pie auss, klusītiņām pačukstēt savam jaunajam cilvēkam, ka galvaspilsētā bez mūsējās ir vēl daudz citu ģimeņu. Nevaru vairs izturēt, mīļais! Krītu no kātiem, kā mēdz teikt mūsu draugs Simoņevičs. Kad tiksimies, es jums visu izstāstīšu. Nesaku to tādā nozīmē, ka jaunajam cilvēkam nebūtu, piemēram, labu manieru vai viņš nebūtu izrādījis vajadzīgās dvēseles īpašības, vai kādā citā ziņā nošāvis buku. Gluži otrādi, viņš pat ir laipns un jauks jauneklis; taču pagaidiet, kamēr tiksimies; pa to laiku, ja sastapsiet, pačukstiet viņam, dieva dēļ, cienījamais. Es to būtu izdarījis arī pats, bet jūs jau zināt, man tāds raksturs: nevaru, un cauri. Bet jūs viņu esat rekomendējis. Gan jau vakarā katrā ziņā aprunāsimies tuvāk. Bet tagad uz redzēšanos. Palieku utt.

P. S. Mans mazais jau kādu nedēļu sirgst, un viņam ar katru dienu ļaunāk un ļaunāk. Nāk zobiņi un sāp. Sieva visu laiku ar viņu tillinās un bēdājas, nabadzīte. Atbrauciet. Patiesi iepriecināsiet mūs, dārgais draugs.

II (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Saņemu vakar jūsu vēstuli, lasu un brīnos. Meklējat mani nez kādās vietās, bet es gluži vienkārši biju mājas. Līdz pulksten desmitiem gaidīju Ivanu Ivaniču Tolokonovu. Tūdaļ ņemu sievu, nolīgstu ormani, tērējos un ierodos pie jums tā ap pusseptiņiem. Jūs neesat mājās, bet mūs sagaida jūsu laulātā draudzene. Gaidu jūs līdz pusvienpadsmitiem; ilgāk nebija iespējams. Ņemu sievu, tērējos, nolīgstu ormani, aizvedu viņu mājās, bet pats dodos pie Perepalkiniem, domādams, vai tik nesastapšu jūs tur, bet atkal viļos. Atbraucu mājās, neguļu visu nakti, raizējos, no rīta iegriežos pie jums trīs reizes, pulksten deviņos, desmitos un vienpadsmitos, trīs reizes tērējos, līgstu ormaņus, un jūs mani atkal atstājat ar garu degunu.

Bet, lasīdams jūsu vēstuli, brīnījos. Rakstāt par Jevgeņiju Nikolajiču, lūdzat pačukstēt, bet nerakstāt, kāpēc. Slavēju piesardzību, taču ir dažādi papīri, bet es svarīgus papīrus sievai par matu uztinamiem nedodu. Nepavisam nevaru saprast, kādā nozīmē jums labpaticis to visu man rakstīt. Bet, ja jau esam sākuši par to runāt, kāpēc tad pinat iekšā mani? Es savu degunu visādās nebūšanās nebāžu. Atteikt varējāt pats, redzu tikai, ka man ar jums vajag izrunāties tuvāk, noteiktāk, turklāt arī laiks paiet. Bet man laika maz, un nezinu, ko iesākšu, ja neievērosiet noteikumus. Ceļš deguna galā, ceļš taču maksā, bet sieva vēl činkst: lai sagādāju viņai modernus samta rītasvārkus. Bet par Jevgeņiju Nikolajiču steidzos jums aizrādīt: vakar, kad biju pie Pavēla Semjoniča Perepalkina, netērēdams velti laiku, beidzot ievācu attiecīgās ziņas. Jevgeņijam Nikolajičam pašam Jaroslavas guberņā pieder piecsimt dvēseļu, turklāt no vecmāmiņas ir cerība dabūt Maskavas apkaimē sādžu ar trīssimt dvēselēm. Bet, cik naudas, nezinu, tomēr domāju, ka tas jums labāk jāzina. Ļoti lūdzu jūs noteikt man satikšanās vietu. Vakar jūs esot sastapis Ivanu Andrejiču un rakstāt: viņš jums teicis, ka es kopā ar sievu esot Aleksandras teātrī. Bet es apgalvoju, ka viņš melo, un viņam tādos gadījumos nevar ticēt jo vairāk tāpēc, ka viņš vēl tikai aizvakar apšmaucis savu vecmāmiņu par astoņsimt rubļiem asignācijās. Līdz ar to man ir tas gods.

P. S. Mana sieva kļuvusi grūta, turklāt viņa ir bailīga, un reizēm viņai uznāk melanholija. Bet teātra izrādēs dažkārt inscenē šaušanu un mākslīgu, mašīnu radītu pērkonu. Tāpēc, baidīdamies nobiedēt sievu, es viņu uz teātriem nevedu. Bet man pašam teātra izrādes ne visai patīk.

III (Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam) Mans dārgais draugs Ivan Petrovič!

Esmu vainīgs, vainīgs un tūkstoškārt vainīgs, bet steidzos attaisnoties. Vakar pēc pulksten pieciem, tieši tajā laikā, kad mēs ar patiesu sirsnību jūs pieminējām, atjāja kurjers no tēvoča Stepana Aleksejiča ar vēsti, ka krustmātei slikti. Baidīdamies pārbiedēt sievu, neteikdams viņai ne vārda, pretekstēju 1 ar steidzamām dienesta darīšanām un braucu uz krustmātes mājām. Atrodu viņu tikko dzīvu. Tieši pulksten piecos viņai uznākusi lēkme, jau trešā divu gadu laikā. Kārlis Fedoričs, viņu ģimenes mediķis, paziņoja, ka viņa varbūt nenodzīvošot ne nākamo nakti. Spriediet pats par manu stāvokli, dārgais draugs. Veselu nakti uz kājām, vienā skraidīšanā un bēdās. Tikai no rīta, zaudējis spēkus un izvārdzis miesīgi un garīgi, atlaidos turpat pie viņiem uz dīvāna, aizmirsu pateikt, lai mani laikus pamodina, un pamodos pusdivpadsmitos. Krustmātei labāk. Braucu pie sievas; viņa, nabadzīte, mani gaidīdama, pavisam nomocījusies. Iekampu šo to ēdamu, apmīļoju mazuli, nomierināju sievu un steidzos pie jums. Jūs neesat mājās. Bet sastopu pie jums Jevgeņiju Nikolajiču. Dodos uz mājām, ņemu spalvu un tagad rakstu jums. Nekurniet un nedusmojieties uz mani, mans patiesais draugs. Sitiet mani, cērtiet nost manu vainīgo galvu, bet neliedziet man savu labvēlību. No

1 Pretekstēju (franču vai. preiexler) — aizbildinos.

jūsu laulātās draudzenes dabūju zināt, ka vakarā būsiet pie Slavjanoviem. Būšu tur katrā ziņā. Ar vislielāko nepacietību gaidu jūs.

Bet tagad palieku utt.

P. S. Mūsu mazais dzen mūs īstā izmisumā. Kārlis Fedoričs parakstījis viņam rabarbera pulveri. Bērniņš vaid, vakar nevienu nepazina. Bet šodien sācis pazīt un visu laiku lalina — paps, mamma, vē … Sieva visu rītu mirkst asarās.

iv (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Rakstu jums jūsu mājās, jūsu istabā, pie jūsu rakstāmgalda; taču, iekāms ķēros pie spalvas, nogaidīju jūs vairāk nekā divarpus stundu. Bet tagad atļaujiet man, Pjotr Ivanič, skaidri un gaiši izteikt jums savus vaļsirdīgos uzskatus par šo nepatīkamo apstākli. No jūsu beidzamās vēstules secinu, ka jūs gaida pie Slavjanoviem, jūs aicināt mani turp, es ierodos, sēžu piecas stundas, bet no jums ne vēsts. Vai tad man, jūsuprāt, būtu jāsmīdina cilvēki, vai? Atļaujiet, cienījamais kungs… Ierodos pie jums no rīta, cerēdams jūs sastapt un līdz ar to neatdarinādams dažu labu mānīgu personu, kas meklē cilvēkus nez pa kādām vietām, kad tos var jebkurā pieklājīgi izraudzītā laikā sastapt mājās. Bet mājās no jums nebija ne smakas. Nezinu, kas tagad attur mani izteikt jums visu skarbo patiesību. Teikšu tikai to, ka jūs laikam negribat pildīt mūsu zināmos noteikumus. Un tikai tagad, apsverot visus apstākļus, man gribot negribot jāatzīstas, ka taisni brīnos par jūsu viltīgo domu gaitu. Tagad skaidri redzu, ka savu negodprātīgo nodomu jūs esat lolojis jau sen. Bet par pierādījumu tādai manai domai noder tas, ka jūs vēl pagājušajā nedēļā gandrīz nepieļaujamā kārtā ieguvāt savā īpašumā to man adresēto vēstuli, kurā jūs pats izklāstījāt, kaut arī diezgan neskaidri un nesakarīgi, mūsu noteikumus par jums ļoti labi zināmo apstākli. Baidāties no dokumentiem, iznīcināt tos, bet mani uzskatāt par muļķi. Taču es sevi par muļķi uzskatīt nepieļaušu, jo līdz šim mani par tādu neviens nav uzskatījis un visi šai ziņā izteikušies par mani pozitīvi. Man atveras acis. Jūs mani mulsināt, pūšat miglu acīs attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču, bet, kad es, līdz šim vēl nevarēdams saprast jūsu šā mēneša septītā datuma vēstuli, meklēju izskaidrošanos ar jums, jūs noliekat man maldinošas tikšanās, bet pats slēpjaties. Vai tik jūs, cienījamais kungs, nedomājat, ka es to visu neesmu spējīgs saprast? Apsolāt atlīdzināt man par jums ļoti labi zināmajiem pakalpojumiem attiecībā uz dažu personu rekomendēšanu, bet pa to laiku un nezin kādā veidā izkārtojat tā, ka pats ņemat no manis bez kvīts prāvas naudas summas, kā tas notika vēl tikai pagājušajā nedēļā. Bet tagad, paņēmis naudu, slēpjaties, turklāt noliedzat pakalpojumu, ko es jums izdarīju attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču. Varbūt paļaujaties uz to, ka drīz aizbraukšu uz Simbirsku, un domājat, ka nepagūsim norēķināties. Taču svinīgi paziņoju jums un apliecinu to ar savu goda vārdu, ka, ja jau tikšu uz to spiests, tad es tīšām būšu ar mieru nodzīvot Pēterburgā vēl veselus divus mēnešus, bet savu panākšu, mērķi sasniegšu un jūs sameklēšu. Arī mēs dažkārt protam rīkoties kādam par spīti. Bet noslēgumā paziņoju jums: ja jūs vēl šodien pat apmierinošā veidā neizskaidrosieties ar mani vispirms ar vēstuli, bet pēc tam personīgi — zem četrām acīm un no jauna neizklāstīsiet savā vēstulē visus galvenos noteikumus, kādi starp mums pastāvējuši, un galīgi nepaskaidrosiet savas domas par Jevgeņiju Nikolajiču, es būšu spiests rīkoties tā, kā tas jums būs visai nepatīkami un pat man pašam pretīgi.

Atļaujiet palikt utt.

V (Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

11. novembri

Mans mīļais, cienījamais draugs Ivan Petrovič!

Līdz sirds dziļumiem mani sarūgtināja jūsu vēstule. Kā jums nebija kauna, mans dārgais, bet netaisnais draugs, tā izturēties pret savu lielāko labvēli. Pārsteigties, nenoskaidrojot visus apstākļus, un beidzot apvainot mani nr tik aizskarošām aizdomām? Bet steidzos atbildēt uz jusu apsūdzībām. Jūs, Ivan Petrovič, mani vakar nēsāsi apāt tāpēc, ka pēkšņi un gluži negaidot tiku izsaukts pie mirējas gultas. Krustmāte Jevfimija Nikolavna aizgāja pie dieva vakarvakarā pulksten vienpadsmitos. Radi vienprātīgi ievēlēja mani par visas bēdīgās sēru ceremonijas rīkotāju. Darba bija tik daudz, ka es vēl šorīt nepaguvu tikties ar jums, nedz arī paziņot jums kaut ar vienu vēstules rindiņu. No visas sirds skumstu par pārpratumu, kas starp mums radies. Manus pa jokam un garām ejot izteiktos vārdus par Jevgeņiju Nikolajiču jūs esat uztvēris pilnīgi ačgārni, bet visam šim jautājumam piešķīris tādu nozīmi, kas mani dziļi apvaino. Jūs pieminat naudu un izsakāt savas bažas par to. Taču es bez mazākās svārstīšanās esmu gatavs apmierināt visas jūsu vēlēšanās un prasības, lai gan šeit, starp citu, man jums jāatgādina, ka naudu — trīssimt piecdesmit sudraba rubļus — es no jums pagājušajā nedēļā paņēmu ar zināmiem noteikumiem, nevis kā aizņēmumu. Ja tas būtu bijis aizņēmums, tad katrā ziņā būtu izrakstīta kvīts. Neatzīstu par vajadzīgu paskaidrot pārējos jūsu vēstulē minētos punktus. Redzu, ka tas ir pārpratums, redzu šajā gadījumā jūsu parasto straujumu, ātrsirdību un taisnprātīgumu. Zinu, ka jūsu labsirdība un atklātais raksturs neļaus jūsu sirdī palikt šaubām un ka beidzot jūs pats sniegsiet man roku pirmais. Jūs esat maldījies, Ivan Petrovič, jūs esat visnotaļ maldījies!

Lai gan jūsu vēstule mani dziļi aizskāra, es pirmais un jau šodien pat būtu bijis ar mieru ierasties pie jums un atzīt savu vainu, bet man kopš vakardienas tik daudz darīšanu, ka tagad esmu pilnīgi nomocījies un tikko turos uz kājām. Visām manām nelaimēm pievienojusies vēl viena: sieva iegūlusi; baidos, ka nav kāda nopietna slimība. Kas attiecas uz maziņo, tad viņam, paldies dievam, labāk. Bet lieku nost spalvu… darīšanas sauc, un to ir vesels lērums.

Atļaujiet, dārgais draugs, palikt utt.

VI (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam)

14. novembri

Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Nogaidīju trīs dienas; pacentos tās izmantot lietde-' rīgi — un, apzinādamies, ka laipnība un pieklājība ir ik-; viena cilvēka viskrāšņākās rotas, es kopš savas beidzamās, šā mēneša desmitā datuma vēstules neatgādināju jums par sevi ne ar vārdiem, ne ar darbiem — pa daļai tāpēc, lai dotu jums iespēju netraucēti izpildīt kristieša pienākumu pret savu krustmāmiņu, bet pa daļai tāpēc, ka dažiem apsvērumiem un faktu noskaidrošanai zināmajā jautājumā man bija vajadzīgs laiks. Taču tagad steidzos ar jums galīgi un noteikti izskaidroties.

Vaļsirdīgi atzīstos jums, ka, lasot pirmās divas jūsu vēstules, es tik tiešām domāju, ka nesaprotat, ko es gribu, tieši tāpēc visvairāk meklēju tikšanos ar jums un izskaidrošanos zem četrām acīm, baidījos ņemt rokā spalvu un pārmetu pats sev, ka neskaidri izsaku savas domas uz papīra. Jums zināms, ka labas izglītības un manieru man nav un ka es vairos no tukšas dižošanās, tāpēc ka no rūgtas pieredzes esmu beidzot izpazinis, cik maldinoša dažkārt mēdz būt āriene un ka zem puķēm reizēm slēpjas čūska. Bet jūs mani sapratāt; taču neatbildējāt man, kā pienākas, tāpēc ka, sirdī būdams viltīgs, bijāt jau iepriekš nolēmis lauzt savu goda vārdu un pārtraukt mūsu starpā pastāvējušās draudzīgās attiecības. Un to jūs pilnā mērā esat pierādījis ar savu nekrietno izturēšanos pret mani beidzamajā laikā, izturēšanos, kas kaitēja manām interesēm, ko nebiju gaidījis un kam nekādi negribēju ticēt līdz pat beidzamajam brīdim; jo, tā kā mani jau pašā mūsu pazīšanās sākumā savaldzināja jūsu labās manieres, smalkā izturēšanās, prasme kārtot darīšanas, kā arī izredzes gūt no kopdarbības ar jums zināmus labumus, tad es nodomāju, ka esmu atradis patiesu draugu un labvēli. Turpretī tagad esmu skaidri atskārtis, ka ir daudz tādu cilvēku, fcas zem pieglaimīgas un spožas ārienes slēpj sirdī indi, kas prātu izmanto,, lai kaldinātu ļaunus plānus pret savu tuvāko un lai nepiedodamā kārtā viņu krāptu, tāpēc baidās no spalvaskāta un papīra un reizē izmanto vĀrdus nevis sava tuvākā un tēvijas labā, bet lai iemidzinātu un pakļautu sev to personu prātu, kuras ielaidušās ar viņiem dažādos darījumos un nolīgumos. Jūsu viltīgo rīcību pret mani, cienījamais kungs, skaidri var redzēt no Kūkojošā.

Pirmkārt, kad es savā vēstulē skaidri un gaiši attēloju jums, cienījamais kungs, savu stāvokli un reizē jautāju ļums pirmajā vēstulē, ko jūs domājat ar dažiem saviem izteicieniem un pusvārdiem, galvenokārt attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču, jūs lielākoties centāties jautājumu noklusēt un, jau izraisījis manī aizdomas un šaubas, mierīgi izvairījāties no atbildes. Pēc tam, izturējies pret mani tā, kā to pieklājīgā vārdā nevar pat nosaukt, sākāt rakstīt, ka esat sarūgtināts. Kā to atļausiet nosaukt, cienījamais kungs? Vēlāk, kad katra minūte man bija dārga un kad jūs likāt dzenāt sevi rokā pa visu galvaspilsētu, jūs man zem draudzības maskas rakstījāt vēstules, kurās, tīšām noklusēdams galveno, stāstījāt par mazsvarīgiem blakus apstākļiem, proti, par jūsu visādā ziņā cienījamās laulātās draudzenes slimībām un par to, ka jūsu bērniņam parakstīts rabarbera pulveris un ka sakarā ar to viņam iznācis zobs. Par to visu jūs katrā savā vēstulē pieminējāt ar nekrietnu un mani aizvainojošu regularitāti. Protams, esmu ar mieru piekrist, ka mīļā bērniņa ciešanas plosa tēva sirdi, bet kālab pieminēt to tad, kad nepieciešams pavisam kas cits, vajadzīgāks un interesantāks. Es klusēju un pacietu; bet tagad, kad laiks pagājis, uzskatīju par savu pienākumu izskaidroties. Beidzot, vairāk reižu negodīgi piekrāpis mani ar maldinoši noliktām satikšanās reizēm, jūs mani, acīm redzot, piespiedāt tēlot sava muļķīša un uzjautrinātā ja lomu, uz ko es nekad nebūšu ar mieru. Pēc tam, iepriekš uzaicinājis mani pie sevis un, kā pienākas, piekrāpis, jūs man ziņojāt, ka esat bijis aizsaukts pie slimās krustmāmiņas, kurai uznākusi lēkme tieši pulksten piecos, līdz ar to arī šajā gadījumā izsakoties ar apkaunojošu precizitāti. Man par laimi, cienījamais kungs, es pa šīm trim dienām paguvu ievākt ziņas un noskaidrot, ka jūsu krustmāmiņai uznākusi lēkme jau astotā datuma priekšvakarā īsi pirms pusnakts. No šā gadījuma redzu, ka esat izmantojis radniecīgo attiecību svētumu, lai krāptu pilnīgi svešus cilvēkus. Pēdīgi savā beidzamajā vēstulē jūs pieminat arī savas radinieces nāvi, kas it kā notikusi tieši tajā laikā, kad man vajadzēja ierasties pie jums, lai apspriestos par zināmajiem jautājumiem. Taču šoreiz jūsu aprēķinu un izdomas nekrietnība pārspēj pat visu iespējamo, jo, pēc pilnīgi drošām ziņām, ko es laimīga gadījuma dēļ paguvu īstā laikā ievākt, uzzināju, ka jūsu krustmāmiņa mirusi veselu dienu pēc tā laika, kādu jūs savā vēstulē bezdievīgi bijāt noteicis par viņas miršanas datumu. Es nebeigšu, ja uzskaitīšu visus piemērus, pēc kuriem uzzināju par jūsu viltu pret mani. Objektīvam novērotājam pietiek jau ar to vien, ka jūs katrā vēstulē dēvējat mani par savu patieso draugu un saucat laipnos vārdos, ko, pēc manas saprašanas, esat darījis vienīgi tālab, lai izkliedētu manas aizdomas.

Tagad pakavēšos pie jūsu galvenās krāpšanas un viltības attiecībās ar mani, pie krāpšanas un viltības, kas beidzamajā laikā izpaudusies tādējādi, ka jūs nepārtraukti noklusējāt visu to, kas attiecas uz mūsu kopīgajām interesēm, ka bezdievīgi piesavinājāties vēstuli, kurā jūs, kaut arī neskaidri un man ne visai saprotami, paskaidrojāt mūsu abpusējos noteikumus un vienošanos, ka jūs barbariski, varmācīgi aizņēmāties bez kvīts kā mans pušelnieks trīssimt piecdesmit sudraba rubļus; un beidzot — ka jūs nekrietni apmelojāt mūsu kopīgo paziņu Jevgeņiju Nikolajiču. Es tagad skaidri redzu, ka jums gribējies man pierādīt: no viņa, tāpat kā no āža, ne piena, ne vilnas, viņš pats ir ne šis, ne tas — ne zivs, ne gaļa, ko jūs savā šā mēneša sestā datuma vēstulē uzskatāt par peļamu viņa trūkumu. Es turpretī pazīstu Jevgeņiju Nikolajiču kā vienkāršu un krietnu jaunekli, un kā tāds viņš var gan valdzināt cilvēkus, gan iemantot sabiedrībā pelnītu cieņu. Man ir arī zināms, ka jūs veselu divu nedēļu laikā katru vakaru esat licis savā kabatā dažus desmitus, bet dažreiz pat līdz simtam sudraba rubļu, lai kāršu spēlē izpalīdzētu Jevgeņijam Nikolajičam. Tagad turpretī jūs to visu noliedzat un ne tikai neesat ar mieru atlīdzināt man par pūlēm, bet pat esat uz neatdošanu piesavinājies manu personīgo naudu, iepriekš iekārdinājis mani ar izredzēm, kas man pavērtos kā jūsu pušelniekam, un ar dažādiem labumiem, kas man no tā atlēkšot. Bet tagad, nelikumīgā kārtā piesavinājies manu un Jevgeņija Nikolajiča naudu, vairāties no pateicības man, izmantojot šim nolūkam apmelojumus, ar kuriem esat nepamatoti nomelnojis manās acīs to, kuru es ar savu centību un pūliņiem esmu ievedis jūsu ģimenē. Turpretī jūs pats, kā stāsta draugi, līdz šim ar viņu bezmaz laizāties un visai pasaulei uzdodat viņu par savu labāko draugu, lai gan pasaulē nav tik liela muļķa, kas uzreiz nesaprastu, kādi ir jūsu īstie nolūki un ko patiesībā nozīmē jūsu draudzīgās attiecības. Bet es teikšu, ka tās nozīmē krāpšanu, viltu, pieklājības normu un cilvēka tiesību aizmiršanu un ka tās ir dievam pretīgas un visādi peļamas. Par piemēru un pierādījumu minu pats sevi. Ar ko es esmu jūs apvainojis, un kādēļ jūs tik bezdievīgi izturējāties pret mani?

Beidzu vēstuli. Esmu izteicis visu. Tagad rezumēju: ja jūs, cienījamais kungs, visdrīzākajā laikā pēc šīs vēstules saņemšanas neatdosiet man pilnā apmērā, pirmām kārtām, to summu, ko es jums esmu aizdevis, proti, trīssimt piecdesmit sudraba rubļus, un, otrkārt, visas tās summas, kas man pēc jūsu solījuma pienākas, es izlietošu visus iespējamos līdzekļus, lai pat ar klaju varu piespiestu jūs atdot; treškārt, izmantošu likuma aizsardzību — un visbeidzot paziņoju jums, ka manā rīcībā ir šādi tādi pierādījumi, kas, palikdami jūsu padevīgā kalpa un cienītāja rokās, var pazudināt un sakompromitēt jūsu vārdu visas pasaules acīs.

Atļaujiet palikt utt.

(Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam)

15. novembri

Ivan Petrovič!

Saņēmis jūsu kužisko un reizē dīvaino vēstuli, es pirmajā mirklī gribēju to saplēst gabalos — tomēr saglabāju kā retumu. Jāteic, ka es no sirds nožēloju mūsu pārpratumus un nepatikšanas. Negribēju jums nemaz atbildēt. Bet nepieciešamība spiež to darīt. Tieši ar šīm rindām jāpaziņo jums, ka man būs ļoti nepatīkami jebkad redzēt jūs savās mājās, tāpat kā manai sievai: viņai vāja veselība, un deguta smaka viņai kaitīga.

Mana sieva ar pateicību nosūta jūsu laulātajai draudzenei viņas grāmatu, kas palikusi pie mums, — «Lamančas donu Kihotu». Kas attiecas uz jūsu galošām, ko jūs it kā esot aizmirsis pie mums sava pēdējā apmeklējuma laikā,

tad diemžēl paziņoju jums, ka tās nekur nav atrastas. Pagaidām tiek meklētas; bet, ja tās tiešām neatradīs, es jums nopirkšu jaunas.

Starp citu, man ir tas gods palikt utt.

VIII

Sešpadsmitajā novembri Pjotrs Ivaničs pa pilsētas pastu saņem uz sava vārda divas vēstules. Atplēsis pirmo aploksni, viņš izņem oriģināli salocītu bālgansārtu zīmīti. Viņa sievas rokraksts. Adresēta Jevgeņijam Nikolajičam, datums — 2. novembris. Aploksnē nekā vairāk nebija. Pjotis Ivaničs lasa:

Mīļais Eugene! Vakar nekādi nebija iespējams. Vīrs visu vakaru bija mājās. Bet rīt atbrauc katrā ziņā tieši vienpadsmitos. Pusvienpadsmitos vīrs dodas uz Carskoje un atgriezīsies pusnaktī. Dusmojos visu nakti. Pateicos par piesūtītajām ziņām un saraksti. Kas par kaudzi papīra! Vai tiešām viņa visu to sarakstījusi? Tomēr savs stils nav noliedzams; paldies tev; redzu, ka mīli mani. Nedusmojies par vakarējo un, dieva dēļ, atnāc rīt.

A.

Pjotrs Ivaničs atplēš otru vēstuli.

Pjotr Ivanič!

Es tik un tā nekad nebūtu spēris kāju jūsu mājās; jums veltīgi labpaticis izniekot papīru.

Nākamajā nedēļā aizbraucu uz Simbirsku; kā dārgs un laipns draugs jums paliks Jevgeņijs Nikolajičs; vēlu sekmes, bet par galošām neraizējieties.

IX

Septiņpadsmitajā novembri ivans Petrovičs pa pilsētas pastu saņem uz sava vārda divas vēstules. Atplēsis pirmo aploksni, viņš izņem nevērīgi un uz ātru roku rakstītu zīmīti. Viņa sievas rokraksts; adresēta Jevgeņijam Nikolajičam, datums — 4. augusts. Aploksnē nekā vairāk nebija. Ivans Petrovičs lasa:

Ardievu, ardievu, Jevgeņij Nikolajič! Lai dievs jums atlīdzina kaut vai par to. Esiet laimīgs, bet mans liktenis h nežēlīgs; man baisi! Tā bija jūsu griba. Ja nebijis I mstmāmiņas, es jums būtu uzticējusies tāpat vien, Neinii jieties jel ne par mani, ne par krustmāmiņu. Rīt mūs lalllās. Krustmāmiņa priecīga, ka atradies labs cilvēks un ņem bez pūra. Šodien es pirmoreiz cieši paskatījos uz v iņu. Liekas tāds labs. Mani steidzina. Ardievu, ardievu… mans mīļais! Atcerieties mani kādreiz; bet es |us nekad neaizmirsīšu. Ardievu. Parakstīšu arī šo pēdējo, t.ipat kā savu pirmo … atceraties?

Tatjana

Otrajā vēstulē bija sekojošais.

Ivan Petrovič! Rīt jūs saņemsiet jaunas galošas; es neesmu paradis pievākt svešu mantu; tāpat nemēdzu ielās uzlasīt visādus papīra gabaliņus.

Jevgeņijs Nikolajičs šinīs dienās brauc uz Simbirsku kārtot sava vectēva darīšanas un lūdza mani parūpēties par ceļabiedru; vai nevēlaties?

PROHARČINA kungs

STĀSTS

Ustiņjas Fjodorovnas dzīvokļa vistumšākajā un visneuzkrītošākajā kaktiņā mitinājās Semjons Ivanovičs Proharčins, cilvēks jau gados, prātīgs un nedzērājs. Tā kā Proharčina kungs, būdams sīks ierēdnis, saņēma algu pilnīgā saskaņā ar savām spējām darbā, Ustiņja Fjodorovna nekādi nevarēja ņemt no viņa īri, lielāku par pieciem rubļiem mēnesī. Daži runāja, ka viņai pie tam bijis īpašs aprēķins; bet, lai būtu kā būdams, Proharčina kungs, it kā par spīti visām ļaunajām mēlēm, kļuva pat par dzīvokļa saimnieces favorītu, saprotot šo apzīmējumu viskrietnākajā un godīgākajā nozīmē. Jāpiezīmē, ka Ustiņja Fjodorovna, visai cienījama un korpulenta sieviete, kura bija sevišķi kāra uz trekniem gaļas ēdieniem un kafiju un kura tikai ar lielām pūlēm ievēroja gavēņus, turēja savā dzīvoklī vairākus tādus īrniekus, kas maksāja pat divreiz tik daudz kā Semjons Ivanovičs, bet tie nebija lēnīgi, gluži otrādi, visi bez izņēmuma «ļauni zobojās» par viņas sievieša cilvēka likteni un vientules nevarību, tāpēc viņas spriedums par tiem nebija visai labvēlīgs, un, ja vien tie nemaksātu īres naudu, viņa tos ne tikai nelaistu dzīvot, bet pat redzēt negribētu savā dzīvoklī. Turpretī Semjons Ivanovičs par favorītu kļuva no tā laika, kad uz Volkovas kapiem aizveda stipru dzērienu pārmērīgu cienītāju — atvaļinātu vai, varbūt pareizāk būtu teikt, atlaistu cilvēku. Lai gan stipru dzērienu cienītājs un atlaistais staigāja ar pārsistu aci, kas pēc viņa vārdiem noticis drošsirdības dēļ, un lai gan viņam viena kāja bija pārlauzta — arī it kā drošsirdības dēļ, — viņš tomēr bija pratis iemantot un izmantot visu to labvēlību, uz kādu vien Ustiņja Fjodorovna bija spējīga, un laikam gan vēl ilgi būtu nodzīvojis kā viņas uzticīgākais palīgs un piedzīvotājs, ja beidzot nebūtu galīgi un visnožēlojamākā kārtā nodzēries. Tas viss bija noticis vēl Peskos, kad Ustiņjai Fjodorovnai bija tikai trīs apakšīrnieki, no kuriem, pārvācoties uz jaunu dzīvokli, kur izveidojās daudz plašāks pasākums un tika pieņemts ap desmit jaunu īrnieku, no vecajiem bija palicis vienīgi Proharčina kungs.

Vai nu pašam Proharčina kungam bija savi nenovēršami trūkumi, vai arī tādi piemita visiem viņa biedriem — tomēr jau no paša sākuma starp viņiem izveidojās diezgan vēsas attiecības. Šai sakarā aizrādīsim, ka itin visi Ustiņjas Fjodorovnas jaunie īrnieki sadzīvoja kā brāļi; daži no viņiem strādāja kopā vienā iestādē; bet visi katrā pirmajā datumā pēc kārtas paspēlēja cits citam savas aldziņas, spēlējot vai nu banciņu, preferansu, vai ķīniešu biljardu; jautros brīžos vini mēdza visi kopā baudīt, kā paši izteicās, dzirkstošos dzīves mirkļus; reizēm parunāja arī par augstiem tematiem un tad jau reti iztika bez strīdiem, bet, tā kā aizspriedumus visā šajā kompānijā necieta, tad savstarpējā saprašanās tādos gadījumos necik netika traucēta. No īrniekiem sevišķi ievērojami bija — Marks Ivanovičs, gudrs, daudz lasījis cilvēks; tad vēl Opļevaņijevs; un vēl Prepolovenko, arī vienkāršs un labs cilvēks; tad vēl kāds Zinovijs Prokofjevičs, kura mērķis bija katrā ziņā iekļūt augstākajā sabiedrībā; beidzot, skrīveris Okeānovs, kas savā laikā tik tikko neatņēma Semjonam Ivanovičam favorīta laurus; vēl kāds cits skrīveris Sudjbins; tad raznočincs Kant^rjovs; bija vēl arī citi. Taču visi šie ļaudis Semjonu Ivanoviču it kā neuzskatīja par savu biedru. Ļaunu, protams, neviens viņam nevēlēja, jo vairāk tāpēc, ka visi jau pašā sākumā taisnīgi novērtēja Proharčinu un nosprieda, Marka Ivanoviča vārdiem runājot, ka viņš, Proharčins, ir labs un lēnīgs cilvēks, kaut arī bez smalkām manierēm, ka viņš ir uzticams un nav lišķis, ka viņam, protams, ir savi trūkumi, bet, ja viņš dzīvē kādreiz cietīs, tad vienīgi aiz izdomas trūkuma. Vēl vairāk: lai gan Proharčina kungam trūka izdomas, viņš nespēja, piemēram, nevienu patīkami pārsteigt arī ar savu ārieni un manierēm (kam parasti mēdz piesieties zobgaļi), bet arī ārienes dēļ viņam negadījās nekādas nepatikšanas, pie tam Marks Ivanovičs, būdams gudrs cilvēks, atklāti nostājās Semjona Ivanoviča pusē un izteicās diezgan trāpīgi un skaistā, puķainā valodā, ka Proharčins esot pavecs un solīds cilvēks un jau sen atstājis aiz muguras savu elēģiju laiku. Tātad, ja Semjons Ivanovičs neprata sadzīvot ar cilvēkiem, tad vienīgi tāpēc, ka pats bija pie visa vainīgs.

Pirmais, kam tika pievērsta uzmanība, bija, bez šaubām,

Semjona Ivanoviča skopulība un sīkstulība. To visi tūlīt ievēroja un iegaumēja, jo Semjons Ivanovičs neparko un nevienam nebija ar mieru aizdot kaut vai uz visīsāko laiku savu tējkannu; un viņa rīcība bija jo netaisnīgāka tāpēc, ka pats gandrīz nemaz nedzēra tēju, bet dzēra, kad radās vajadzība, kaut kādu diezgan patīkamu lauku puķu un dažu ārstniecības zāļu uzlējumu, kas viņam vienmēr bija sagatavots diezgan lielā daudzumā. Arī ēst viņš ēda nepavisam ne tā, kā to parasti mēdza darīt citi īrnieki. Nekad, piemēram, viņš neatļāvās apēst visas pusdienas, ko Ustiņja Fjodorovna katru dienu piedāvāja viņa biedriem. Pusdienas maksāja pusrubli; Semjons Ivanovičs izdeva tikai divdesmit piecas vara kapeikas un nekad vairāk, tāpēc ņēma vai nu tikai porciju skābu kāpostu ar pīrāgu, vai arī vienīgi porciju liellopu gaļas; taču visbiežāk viņš neēda ne kāpostus, ne gaļu, bet apēda ne pārāk lielu gabalu bīdeļmaizes ar sīpoliem, biezpienu, skābētu gurķi vai citām piedevām, kas iznāca nesalīdzināmi lētāk, čin tikai tad, kad nemaz vairs nevarēja izturēt, ķērās atkal pie savām puspusdienām.

Te biogrāfs atzīstas, ka neparko nebūtu uzdrošinājies runāt par tik nesvarīgiem, maziskiem un pat kutelīgiem sīkumiem, teiksim vēl vairāk, par tādiem sīkumiem, kas aizskartu dažu labu cildena stila cienītāju, ja visi šie sīkumi neliecinātu par kādu īpatnību, par kādu dominējošu iezīmi šā stāsta varoņa raksturā; jo Proharčina kungs nepavisam nebija tik nabadzīgs, kā pats reizēm apgalvoja, ka viņš nevarētu ik dienas sātīgi paēst, bet darīja gluži pretējo, nemaz nekaunēdamies un nebaidīdamies no ļaužu valodām, lai tikai apmierinātu savus dīvainos skopulības un sīkstulības untumus, kas gan daudz skaidrāk būs redzams turpmāk. Bet mēs būsim piesardzīgi un centīsimies neapnikt lasītājam ar visu Semjona Ivanoviča untumu attēlojumu, un ne tikai izlaidīsim, piemēram, interesanto un lasītājam ļoti smieklīgo visu viņa apģērbu aprakstu, bet pat, ja vien nebūtu pašas Ustiņjas Fjodorovnas liecības, diez vai būtu pieminējuši arī to, ka Semjons Ivanovičs visu mūžu nekādi nevarēja saņemties un nodot mazgāšanā savu veļu vai arī saņēmās un nodeva, bet tik reti, ka pa to starpu varēja pilnīgi aizmirst, vai Semjonam Ivanovičam veļa vispār ir. Bet saimnieces liecībā bija minēts, ka «Semjons Ivanovičs, zelta cilvēks, lai dievs mielo viņa dvēseli, pūdējis viņas dzīvoklī kaktu divus gadu desmitus, turklāt nemaz nekaunēdamies, jo visu savu šīs pasaules dzīves laiku ne tikai pastāvīgi un neatlaidīgi vairījies no zeķēm, kabatas lakatiem un citiem tamlīdzīgiem priekšmetiem, bet pati Ustiņja Fjodorovna savām acīm redzējusi, jo aizslietņi bijuši veci, ka viņam, nabadziņam, dažkārt nav bijis ar ko apsegt savu kailo miesu». Tādas valodas izplatījās gan tikai pēc Semjona Ivanoviča nāves. Bet, dzīvs būdams (un tas bija viens no galvenajiem nesaticības iemesliem), viņš nekādā gadījumā nevarēja ciest, lai cik patīkamas biedriskas attiecības viņam ar citiem īrniekiem pastāvēja, ka kāds no tiem bez atļaujas bāztu savu ziņkārīgo degunu viņa kaktā, kaut vai lūkojoties cauri vecajiem aizslietņiem. Viņš bija pagalam nerunīgs, kluss un dīkās sarunās neielaidās. Nekādus padomdevējus necieta, arī vīzdeguņus neieredzēja un vienmēr turpat uz vietas nostrostēja zobgali vai vīzdeguni padomdevēju, nokaunināja viņu. un līdz ar to saruna beidzās. «Tu esi puika, vējgrābslis, nevis padomdevējs, jā gan; domā, kundziņ, labāk pats par sevi un pasaki, puika, kas tev kājās — zeķes vai auti, jā gan!» Semjons Ivanovičs bija vienkāršs cilvēks un visus bez izņēmuma uzrunāja ar tu. Tāpat neparko nevarēja ciest, ja kāds, pazīdams viņa untumaino dabu, sāka joka pēc plīties virsū un prašņāt, kas atrodas viņa lādītē … Semjonam Ivanovičam bija tāda lādīte. Šī lāde atradās viņam pagultē un tika glabāta kā acuraugs; un, lai gan visi zināja, ka tajā nekā vairāk nebija kā vecas lupatas, divi vai trīs pāri nomīdītu zābaku un vispār šādi tādi nejauši krāmi, Proharčina kungs šo savu kustamo mantu vērtēja ļoti augstu, un reiz īrnieki bija pat dzirdējuši, ka viņš, neapmierinādamies ar veco, bet diezgan stipro atslēgu, izteicās, ka iegādāšoties citu, kaut kādu īpašu, āķīgu vācu atslēgu ar slepenu atsperi. Bet, kad reiz Zinovijs Prokofjevičs, jaunības vieglprātībā aizrāvies, izteica visai nepieklājīgu un rupju domu, ka Semjons Ivanovičs droši vien slēpj un krāj savā lādē naudu, ko atstāt pēcnācējiem, visi klātesošie vai apstulba aiz pārsteiguma par Zinovija Prokofjeviča izlēciena neparastajām sekām. Vispirms Proharčina kungs uz tik kaili un rupji izteiktu domu uzreiz nespēja pat atrast pieklājīgu atbildi. Ilgu laiku no Semjona Ivanoviča mutes bira nesakarīgi vārdi, un tikai beidzot īrnieki saprata, ka Semjons Ivanovičs, pirmkārt, pārmet Zinovijam Prokofjevičam kādu sen pastrādātu nelietību, pēc tam noprata: Semjons Ivanovičs pareģo, ka '/.inovijs Prokofjevičs neparko neiekļūšot augstākajā sabiedrībā un ka drēbnieks, kuram viņš esot parādā par uzvalku, viņu piekaušot, katrā ziņā piekaušot par to, ka puika ilgi nemaksā, un ka — «beidzot, tu, puika», piebilda Semjons Ivanovičs, «vei, gribi iekļūt huzāru junkuros, bet neiekļūsi, pigu tev parādīs un, kad priekšniecība visu dabūs zināt, tevi, puiku, ņems un nodos skrīveros; tā ar tevi notiks, dzirdi, puika tāds!». Pēc tam Semjons Ivanovičs nomierinājās, bet, pagulējis stundas piecas un it kā būtu ko izdomājis, visiem par lielu izbrīnu pēkšņi ņēmās atkal runāt, sākumā viens pats, bet vēlāk, pievērsdamies Zinovijam Prokofjevičam, atsāka to no jauna strostēt un kaunināt. Bet ar to saruna vēl nebija beigusies, un vakarā, kad Marks Ivanovičs un Prepolovenko sāka dzert tēju, pieaicinājuši biedros skrīveri Okeānovu, Semjons Ivanovičs piecēlās no gultas, tīšām piesēdās pie viņiem, samaksājis savas divdesmit vai piecpadsmit kapeikas, un, izlikdamies, it kā viņam pēkšņi sagribējies tējas, sāka gari un plaši stāstīt un skaidrot, ka nabaga cilvēks ir un paliek tikai nabaga cilvēks un vairāk nekas un ka nabaga cilvēkam nepavisam nav naudas, ko krāt. Un, tā kā par to nu bija sākusies runa, Proharčina kungs pat atzinās, ka viņš ir nabaga cilvēks; vēl aizvakar gribējis aizņemties no tā nekauņas rubli, bet tagad neaizņemšoties, lai puika nelielītos, ka aizdevis naudu, bet alga viņam esot tik niecīga, ka nepieliekot pat ēdienam, un ka beigu beigās viņš, nabaga cilvēks, tāds, kādu jūs viņu redzat, pats katru mēnesi sūtot uz Tveru savai svainienei piecus rubļus, un, ja viņš nesūtītu svainienei uz Tveru piecus rubļus mēnesī, svainiene nomirtu, bet, ja uzturamā svainiene nomirtu, Semjons Ivanovičs sen būtu iegādājies jaunu uzvalku … Un tā Semjons Ivanovičs gari un plaši runāja par nabaga cilvēku, par rubļiem un svainieni un tik bieži atkārtoja vienu un to pašu, lai klausītājiem tas ilgāk paliktu atmiņā, ka beidzot sapinās pavisam, apklusa un tikai pēc trim dienām, kad neviens vairs pat nedomāja viņu aizskart un visi bija viņu aizmirsuši, vēl piebilda kaut ko līdzīgu tam, ka tad, kad Zinovijs Prokofjevičs būšot iestājies huzāros, viņam, nekauņam, karā nocirtīšot kāju un pielikšot koka kāju, un tad Zinovijs Prokofjevičs ieradīšoties un teikšot: «Dod, labais cilvēk Semjon Ivanovič, maizīti!» — bet Semjons Ivanovičs maizīti nedošot, pat nepaskatīšoties uz dulburi Zinoviju Prokofjeviču, lai tad ar viņu notiek kas notikdams.

Tas viss, kā tam arī vajadzēja būt, likās visai interesanti un reizē briesmīgi jocīgi. Ilgi nedomādami, visi saimnieces īrnieki apvienojās tālākai apstākļu noskaidrošanai un patiesībā vienīgi ziņkārības dēļ nosprieda visi kopīgi un galīgi apstrādāt Semjonu Ivanoviču. Un, tā kā Proharčina kungam beidzamajā laikā, tas ir, kopš tās dienas, kad bija sācis dzīvot kompānijā, arī ārkārtīgi patika visu izzināt, iztaujāt un par visu interesēties, ko viņš droši vien darīja aiz kaut kādiem saviem slepeniem iemesliem, tad abu naidīgo pušu sakari sākās bez jebkādas iepriekšējas sagatavošanās un nevajadzīgām pūlēm, bet it kā nejauši un paši no sevis. Sakaru uzņemšanai Semjonam Ivanovičam bija izstrādāts īpašs, diezgan viltīgs un visai sarežģīts paņēmiens, kas lasītājam pa daļai jau zināms: ap to laiku, kad būtu jādzer tēja, viņš pieceļas no savas gultas un, ja redz, ka citi jau sapulcējušies, lai organizētu tējas dzeršanu, pieiet tiem klāt kā lēnīgs, gudrs un laipns cilvēks, pasniedz vajadzīgās divdesmit kapeikas un paziņo, ka vēlas piedalīties. Tad jaunieši samirkšķinās un, tādā kārtā sapratušies, kā izturēties pret Semjonu Ivanoviču, uzņem sarunu, kas sākumā ir pieklājīga un nosvērta. Tad kāds, kam asāka mēle, sāk, it kā nekas nebūtu noticis, stāstīt dažādus jaunumus un visbiežāk melīgus un gluži neticamus stāstus. Tā, piemēram, kāds šodien esot dzirdējis, ka viņa ekselence teicis pašam Demidam Vasiļjevičam, ka, pēc viņa domām, precētie ierēdņi «iznākot» solīdāki par neprecētiem un tāpēc esot piemērotāki augstākas dienesta pakāpes piešķiršanai, jo esot rāmāki un laulības dzīvē iegūstot daudz vairāk piemērotu īpašību, un ka tāpēc viņš, tas ir, stāstītājs, lai izceltos un tiktu uz augšu, centīšoties pēc iespējas drīzāk doties laulībā ar kaut kādu Fevroņju Prokofjevnu. Vai arī cits piemērs: esot vairākkārt ievērots, ka dažs labs no viņu vidus nemaz neprotot smalki uzvesties un ka viņiem trūkstot labu, tīkamu manieru, tāpēc sabiedrībā nevarot patikt dāmām, ka tādēļ, lai izskaustu šādu nevēlamu parādību, bez kavēšanās tikšot atvilkts no algas un par iekasētām summām ierīkota tāda zāle, kur mācīšot dejot un izkopt visas tās īpašības, kas piemīt smalkas sabiedrības locekļiem: labu uzvedību, pieklājību, cieņu pret gados vecākajiem, stingru raksturu, krietnu, atsaucīgu sirdi un <l.t adas patīkamas manieres. Beidzot, stāstīja, it kā dažiem Ittrfclņiem, sākot ar gados vecākajiem, lai tie nekavējoties k|ulu izglītoti, būšot jākārto nez kāds eksāmens visos i uekšmetos un ka tādā kārtā, piebilda stāstītājs, daudz K.is nākšot gaismā un dažiem kungiem būšot jāliek savas I-, ai tis galdā, īsi sakot, tika stāstīts tūkstošiem tamlīdzīgu muļķīgu tenku. Visi tūdaļ izlikās ticam, interesējās, tau)uja, attiecināja stāstīto uz sevi, bet daži, kļuvuši skumīgi, f.aka šūpot galvas un meklēt padomus, kas būtu darāms, )<i viņus piemeklētu tāds liktenis. Pats par sevi saproi.ims, ka arī daudz mazāk labsirdīgs un lēnīgs cilvēks nekā Proharčina kungs no šādām vispārējām valodām būtu ap jucis un apmulsis. Bez tam no visām pazīmēm varēja pilnīgi nekļūdīgi secināt, ka Semjons Ivanovičs ir ārkārligi truls un neattapīgs, kad jānovērtē jebkāda jauna, viņa saprašanai neparasta doma, un ka, piemēram, izdzirdējis kaut kādu jaunumu, viņš vienmēr bija spiests to sākumā it kā apzelēt un sagremot, meklēt skaidrību, mulst un apjukt, līdz beidzot šo jaunumu izprata, bet arī tas notika tādā kā pilnīgi īpašā, vienīgi viņam raksturīgā veidā … Un tā Semjonā Ivanovičā pēkšņi atklājās dažādas interesantas un līdz tam nepazītas īpašības … Sākās runas un valodas, kas ar izpušķojumiem beidzot nonāca līdz kancelejai. Efektu palielināja arī tas apstāklis, ka Proharčina kungam, kuram kopš neatminamiem laikiem bija gandrīz viena un tā pati sejas izteiksme, pēkšņi ne no šā, ne no tā seja pārvērtās: tā kļuva nemierīga, skatieni bailīgi, bikli un mazliet aizdomīgi; viņš sāka tramīgi staigāt, trūkties un klausīties citu sarunās, un visām citām viņa jaunajām īpašībām pievienojās vēl viena — nevaldāma tieksme meklēt patiesību. Patiesības meklēšanā viņš nogāja beidzot tik tālu, ka uzdrošinājās pāris reižu griezties pie paša Demida Vasiļjeviča, lai noskaidrotu, cik ticamas ir katru dienu dzirdētās neskaitāmās jaunās ziņas, un, ja mēs tagad klusējam par šīs Semjona Ivanoviča pārsteidzīgās rīcības sekām, tad vienīgi tāpēc, ka no visas sirds gribam saudzēt viņa reputāciju. Cilvēki nosprieda, ka viņš ir mizantrops un neievēro sabiedrībā pieņemtos pieklājības likumus. Pēc tam atzina, ka Semjons Ivanovičs ir liels fantasts, un arī šai ziņā nemaz nebija kļūdījušies, jo ne vienreiz vien bija ievērots, ka Semjons Ivanovičs lāgiem pilnīgi aizmirstas un, sēdēdams uz krēsla ar atplestu muti un uz augšu paceltu spalvaskātu kā sastindzis vai pārakmeņojies, vairāk atgādina saprātīgas būtnes ēnu nekā pašu saprātīgo būtni. Nereti gadījās, ka kāds domās iegrimis kungs, pēkšņi sastapdams viņa šaudīgo, blāvo un kaut ko meklējošo skatienu, sāk trīcēt, baidīties un tūlīt vai nu uzpilina uz dokumenta tintes traipu, vai uzraksta kādu pilnīgi nevajadzīgu vārdu. Semjona Ivanoviča nepieklājīgā uzvedība mulsināja un aizvainoja patiesi krietnos cilvēkus. .. Beidzot neviens vairs nešaubījās par Semjona Ivanoviča fantastisko domāšanas veidu, kad kādā jaukā rītā pa visu kanceleju izplatījās vēsts, ka Proharčina kungs nobiedējis pašu Demidu Vasiļjeviču, jo, sastapdams to gaitenī, bijis tik dīvains un ērmots, ka piespiedis Demidu Vasiļjeviču kāpties atpakaļ… Semjona Ivanoviča pārkāpums beidzot kļuva zināms arī viņam pašam. To padzirdējis, viņš nekavējoties piecēlās, piesardzīgi izgāja cauri galdu un krēslu rindām, aizkļuva līdz priekšnamam, pats noņēma pakārto mēteli, uzvilka mugurā, izgāja ārā — un nozuda uz nenoteiktu laiku. Vai nu viņš bija nobijies, vai viņu vilināja kas cits — nezinām, tikai ne mājās, ne kancelejā viņš kādu laiku nebija redzams…

Mēs nemēģināsim izskaidrot Semjona Ivanoviča likteni ar viņa fantastisko domāšanas veidu; taču jāaizrāda lasītājam, ka mūsu varonis bija vienkāršu aprindu cilvēks, pavisam lēnīgs un līdz tam laikam, kad iekļuva pašreizējā kompānijā, dzīvoja noslēdzies, dziļā vientulībā, bija ļoti kluss un pat it kā noslēpumains, jo visu beidzamo laiku, kamēr dzīvoja Peskos, gulēja gultā aiz aizslietņiem, klusēja un ne ar vienu nesagājās. Abi vecie līdziemītnieki dzīvoja gluži tāpat kā viņš: arī tie bija it kā noslēpumaini un ari piecpadsmit gadu nogulējuši aiz aizslietņiem. Patriarhālā klusumā cita pēc citas vilkās laimīgas, kūtras dienas un stundas, un, tā kā arī viss ap viņiem ritēja klusi un mierīgi, tad ne Semjons Ivanovičs, ne Ustiņja Fjodorovna vairs lāgā neatcerējās, kad īsti liktenis viņus bija savedis kopā. — Pati nezinu, vai pagājuši desmit gadi vai piecpadsmit, vai arī jau visi divdesmit pieci, — viņa dažkārt mēdza stāstīt saviem jaunajiem īrniekiem, — kopš viņš, balodītis, apmetās pie manis, lai dievs mielo viņa dvēseli. — Un tāpēc gluži dabiski, ka pie kompānijām nepieradušais mūsu stāsta varonis bija ļoti nepatīkami pārsteigts, kad tieši pirms gada viņš, pats būdams solīds un lēnīgs, pēkšņi iekļuva vesela desmita ļaunu puišu — savu jauno līdziemītnieku un biedru trokšņainajā un nemierīgajā barā.

Semjona Ivanoviča nozušana sacēla īrniekos lielu saii.nikumu. Vispirms jau tāpēc, ka viņš bija favorīts; otrkārt — viņa pase, kas atradās saimnieces glabāšanā, ap to laiku bija netīšām nozaudēta. Ustiņja Fjodorovna •..(ka vaimanāt, ko parasti darīja visos kritiskos gadījumos, t.īisni divas dienas strostēja un bāra iemītniekus; gaudās, ka iedzinuši viņas īrnieku nelaimē un ka vainīgi esot «tie paši ļaunie zobgaļi», bet trešajā dienā izdzina visus ārā, lai meklējot bēgli un, lai tur vai kas, dabūjot to rokā dzīvu vai mirušu. Pret vakaru pirmais pārradās skrīveris Sudjbins un ziņoja, ka pēdas sadzītas, ka redzējis bēgli Krāmu tirgū un citās vietās, sekojis viņam, stāvējis tuvumā, bet uzrunāt neuzdrošinājies, atradies netālu no viņa arī ugunsgrēka vietā, kad aizdegusies māja Līkajā šķērsielā. Pēc pusstundas ieradās Okeānovs un raznočincs Kantarjovs, kas vārds vārdā apliecināja Sudjbina teikto: arī stāvējuši netālu, staigājuši tuvumā, pavisam tikai desmit soļu atstatu no viņa, bet uzrunāt atkal neesot uzdrošinājušies, tomēr abi ievērojuši, ka Semjons Ivanovičs gājis kopā ar ubagu šņabdeguni. Beidzot sapulcējās arī pārējie īrnieki un, uzmanīgi noklausījušies, nosprieda, ka Proharčinam tagad jābūt tepat kaut kur netālu un ka viņš drīz vien pārradīsies, kā arī izteicās: visi jau agrāk zinājuši, ka viņš saietas ar diedelētāju šņabdeguni. Šis ubags šņabdegunis bija pavisam slikts cilvēks, negants un lišķīgs, un viss liecināja, ka viņš kaut kādā veidā pavedinājis Semjonu Ivanoviču. Ubags šņabdegunis bija ieradies kopā ar savu biedru Remņovu tieši nedēļu pirms Semjona Ivanoviča nozušanas, nodzīvojis neilgu laiku gultasvietā, izstāstījis, ka cieš par taisnību, ka agrāk strādājis kādā apriņķa iestādē, ka tur uzradies revidents, ka viņu līdz ar kompāniju par taisnību atlaiduši, ka ieradies Pēterburgā un kritis ceļos Porfirija Grigorjeviča priekšā, ka ar tā gādību ticis pieņemts kādā kancelejā, bet, ļauna likteņa vajāts, atlaists arī no turienes, jo pati kanceleja tikusi likvidēta un pārveidota, bet pārkārtotajos jaunajos ierēdņu štatos viņš nav ieskaitīts — gan tāpēc, ka nav bijis spējīgs strādāt par ierēdni, gan arī tāpēc, ka bijis spējīgs uz pavisam ko citu, kam ar darbu nav nekāda sakara, — bet, visu kopā saņemot, cietis par taisnību un beigu beigās ienaidnieku intrigu dēļ. Stāstīdams

Zimoveikina kungs vairākkārt skūpstīja savu drūmo un neskūto draugu Remņovu, bet, stāstu beidzis, pēc kārtas paklanījās līdz zemei visiem, kas atradās istabā, neaizmirstot arī apkalpotāju Avdotju, nosauca visus par labdariem un paskaidroja, ka viņš esot necienīgs, uzbāzīgs, nekrietns, trakulīgs un dumjš cilvēks un lai labie ļaudis nenosodot viņa bēdu pilno likteni un vientiesību. Izlūdzies labvēlību, Zimoveikina kungs kļuva jautrs un ļoti priecīgs, skūpstīja Ustiņjai Fjodorovnai rokas — lai gan viņa pazemīgi apgalvoja, ka rokas viņai prastas, ne muižnieciskas, — bet pret vakaru apsolīja visai sabiedrībai parādīt savu talantu kādā ievērojamā raksturdejā. Bet jau otrā dienā dejošana beidzās gaužām bēdīgi. Vai nu tāpēc, ka raksturdeja bija pārāk raksturīga, vai tāpēc, ka Zimoveikina kungs Ustiņju Fjodorovnu, viņas pašas vārdiem izsakoties, bija kaut kā «apkaunojis un izblamējis — bet viņai taču pazīstams pats Jaroslavs Iļjičs, un, ja vien viņa gribētu, tad sen jau pati būtu virsnieka sieva», — bet Zimoveikinam vajadzēja vākties prom. Viņš aizgāja, atkal atgriezās, tika atkal ar negodu padzīts, pēc tam piesaistīja Semjona Ivanoviča uzmanību un iemantoja viņa labvēlību, starp citu, piesavinājās viņa jaunās bikses un beidzot bija ieradies atkal kā Semjona Ivanoviča pavedējs.

Tiklīdz saimniece uzzināja, ka Semjons Ivanovičs ir sveiks un vesels un ka pase nu vairs nav jāmeklē, viņa tūlīt mitējās bēdāties un aizgāja nomierināties. Pa to laiku daži īrnieki nolēma svinīgi sagaidīt bēgli: sabojāja aizšaujamo un atbīdīja aizslietņus no pazudušā gultas, mazliet savandīja gultu, izvilka no pagultes zināmo lādi, novietoja to gultas kājgalī, bet gultā noguldīja svainieni, tas ir, lelli, kas bija satīta no vecā saimnieces lakata, naktsmices un apmetņa, tā ka lelle tiešām izskatījās pēc svainienes un varēja katru maldināt. Visu nodarījuši, īrnieki sāka gaidīt, lai tad, kad Semjons Ivanovičs ierastos, paziņotu viņam, ka no apriņķa ieradusies svainiene un apmetusies, nabadzīte, pie viņa aiz aizslietņiem. Bet gaidīja un gaidīja, gaidīja un gaidīja… Gaidīdams Marks Ivanovičs bija jau paspēlējis pusmēneša algu Prepolovenko un Kantarjovam; Okeānovam jau viss deguns bija nosarcis un uzpampis, spēlējot kārtis, ar kurām zaudētājam mēdz sist pa degunu; apkalpotāja Avdotja bija jau gandrīz pavisam izgulējusies un divas reizes taisījusies celties augšā, lai sanestu malku un kurinātu krāsni, un '/inovijs Prokofjevičs bija jau izmircis līdz ādai, ik bridi t k riedams ārā, lai pārliecinātos, vai nenāk Semjons Ivanovičs; bet nerādījās vēl neviens — ne Semjons Ivanovičs, ne diedelētājs šņabdegunis. Beidzot visi nolikās gulēt, atHlujuši katram gadījumam svainieni aiz aizslietņiem; un likai pulksten četros atskanēja klaudzieni pie vārtiem, loties tik stipri, ka gaidītāji varēja justies pilnīgi gandanti par visiem iepriekšējiem pūliņiem. Tas bija viņš, viņš pats, Semjons Ivanovičs, Proharčina kungs, tikai tādā stāvoklī, ka visi bija pārsteigti un nevienam pat prātā neienāca doma par svainieni. Pazudušais ieradās nemaņā. Viņu ieveda vai, pareizāk sakot, ienesa līdz ādai izmircis, nosalis un noskrandis nakts ormanis. Uz saimnieces jautājumiem, kur tad nabadziņš tā pietempies, ormanis atbildēja: — Nav jau piedzēries, pie mutes nav licis, to es tev apgalvoju, bet droši vien būs uznācis ģībonis vai, teiksim, savilkuši stinguma krampji, vai varbūt ķērusi trieka. — īrnieki sāka aplūkot atvesto, ērtības labad piesliedami viņu pie krāsns, un pārliecinājās, ka dzēris viņš tiešām nebija un arī trieka nebija ķērusi, bet ka viņu piemeklējusi kāda cita liksta, jo Semjons Ivanovičs pat mēli nespēja pakustināt un raustījās kā krampjos, blisināja acis, neizpratnē blenzdams uz nakts veļā tērptajiem skatītājiem. Pēc tam sāka izprašņāt ormani, no kurienes pasažieris braucis. — Man viņu nodeva nez kādi, jupis viņus zina, jautruļi no Kolomnas, kungi ne kungi, bet iedzēruši, līksmi puiši bija; un taisni tādu viņu man nodeva; vai nu tie tur bija sakāvušies, vai arī krampji bija viņu savilkuši, to dievs vien zina; bet kungi bija jautri, labi! — Semjonu Ivanoviču saņēma un pacēla vairākas spēcīgas rokas un aiznesa uz gultu. Bet, kad Semjons Ivanovičs, atlaidies gultā, sataustīja svainieni un ar kājām atspiedās pret savu glabāto lādi, viņš iekliedzās nelabā balsī, nometās gandrīz četrrāpus un, trīcēdams pie visām miesām, ar rokām sarausa sev klāt visu, kas gultā atradās, un ar ķermeni aizņēma tik daudz vietas, cik vien bija iespējams, un tai pašā laikā ar baiļu pilniem, bet neparasti noteiktiem skatieniem vērās klātesošajos, it kā likdams saprast, ka drīzāk mirs nekā atdos kādam kaut visniecīgāko daļiņu savas nabaga mantības …

Semjons Ivanovičs nogulēja dienas divas vai trīs aiz cieši kopā sabīdītiem aizslietņiem un tādā kārtā bija nošķirts no visas pasaules un tās veltīgajiem uztraukumiem.

Kā parasti, jau otrā dienā visi bija viņu aizmirsuši; taču laiks ritēja parastajā gaitā, stundas un dienas nomainīja cita citu. Pa pusei miegs, pa pusei murgi apņēma smago, karsto slimnieka galvu; bet viņš gulēja mierīgi, nevaidēja un nesūdzējās; gluži otrādi, apklusa, neizdvesa nevienu skaņu un centās nezaudēt dūšu, spiezdamies klāt pie savas gultas gluži kā zaķis, kas, padzirdējis medību troksni, aiz bailēm pieplok pie zemes. Reizēm dzīvoklī iestājās ilgs, grūtsirdīgs klusums — zīme, ka visi īrnieki aizgājuši darbā, un Semjons Ivanovičs pamodies varēja pēc patikas kliedēt savu grūtsirdību, klausoties čaboņā tuvējā virtuvē, kur rosījās saimniece, vai apkalpotājas Avdotjas nomīdīto zābaku vienmērīgajā šļūkšanā pa visām istabām, kad viņa stenēdama un vaidēdama kārtības labad šo to piekopa, paberza vai sakārtoja gultas segas. Tā pagāja veselas stundas, kūtras, laiskas, miegainas un garlaicīgas kā ūdens lāses, kas virtuvē skaņi un vienmērīgi pilēja bļodā. Beidzot nāca mājās īrnieki — gan pa vienam, gan bariņiem, un Semjons Ivanovičs ļoti labi varēja dzirdēt, kā viņi šķendējas par laiku, kā runā par ēstgribu, kā trokšņo, smēķē, baras, līgst mieru, spēlē kārtis un šķindina tases, gatavodamies dzert tēju. Semjons Ivanovičs mehāniski pūlējās piecelties un pievienoties, kā nākas, tējas dzērējiem, bet tūlīt atkrita gultā un iedomājās, ka viņš jau sen sēž pie tējas galda, piedalās tējas dzeršanā un tērzē un ka Zinovijs Prokofjevičs jau paguvis, izmantojot gadījumu, iepīt sarunā kaut kādu tematu par svainienēm un daža laba cilvēka tikumiskajām attiecībām pret viņām. Tad Semjons Ivanovičs pasteidzās attaisnoties un kaut ko iebilst, bet no visu mutēm reizē atskanējušais valdonīgi kategoriskais teiciens «jau vairākkārt novērots» galīgi pārtrauca visus viņa iebildumus, un Semjons Ivanovičs nevarēja izdomāt neko labāku kā sākt no jauna domāt par to, ka šodien ir pirmais datums un ka viņš savā kancelejā saņem sudraba rubļus. Uz kāpnēm attinis papīrā ievīstīto naudu, viņš aši paskatījās visapkārt un pasteidzās pēc iespējas ātrāk atdalīt veselu pusi likumīgi saņemtās algas un noslēpt šo pusi zābakā, tad turpat uz kāpnēm, nelikdamies ne zinis par to, ka atrodas savā gultā un sapņo, nolēma, pārnācis mājās, nekavējoties samaksāt saimniecei, cik pienākas, par uzturu un īri, tad nopirkt šo to visnepieciešamāko un it kā bez nolūka — nejauši parādīt vienam otram, ka viņam atvilkts no algas,

ka pašam tikpat kā nekas nepaliek pāri un ka nu ari svaiiilrnci nav ko sūtīt, turklāt pabēdāties par svainieni, daudz nmāt par viņu vēl rīt un parīt un pēc dienām desmit vel, starp citu, atkārtot par viņas nabadzību, lai biedri neaizmirstu. Nospriedis tā rīkoties, viņš ieraudzīja, ka arī Andrejs Jefimovičs, tas pats mazais, vienmēr klusējošais plikgalvainais vīrelis, kas kancelejā strādāja aiz veselam trim istabām no Semjona Ivanoviča sēdekļa un divdesmit gadu laikā nebija pārmijis ar viņu nevienu vārdu, slāv turpat uz kāpnēm, arī skaita savus sudraba rubļus un, jjalvu nopurinājis, saka viņam: «Naudiņa! Ja tās nebūs, nebūs arī maizītes,» viņš drūmi piebilst, kāpdams lejup pa kāpnēm, un jau uz lieveņa vēl nosaka: «Bet man, cienījamais kungs, jāuztur veseli septiņi!» Tad plikgalvainais vīrelis, arī droši vien nelikdamies ne zinis par to, ka rīkojas kā rēgs un nevis nomodā un īstenībā, parādīja tieši aršīnu un vienu veršoku no grīdas un, pamājis ar roku lejupejošā virzienā, nomurmināja, ka vecākais ejot ģimnāzijā; pēc tam, ar sašutumu paskatījies uz Semjonu Ivanoviču, it kā tieši Proharčina kungs būtu vainīgs, ka viņam veseli septiņi, uzmauca uz acīm cepureli, nopurināja mēteli, nogriezās pa kreisi un nozuda. Semjons Ivanovičs ļoti nobijās, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka nav vainīgs pie tā, ka zem viena jumta gadījies nepatīkamais skaits septiņi, taču īstenībā it kā taisni tā iznāca, ka vainīgs ir tieši Semjons Ivanovičs. Nobijies Semjons Ivanovičs metās bēgt, jo viņam šķita, ka plikgalvis griežas atpakaļ, panāk viņu un, apčamdījis bēgli, grib atņemt viņa nopelnīto algu, pamatojoties uz saviem neapstrīdamajiem septiņiem un kategoriski noraidot jebkādu svainieņu varbūtēju attieksmi pret Semjonu Ivanoviču. Proharčina kungs skrēja, skrēja aizelsies … arī viņam līdzās skrēja ārkārtīgi daudz cilvēku, un tie visi šķindināja saņemtās algas savu īso fraķeļu pakaļējās kabatās; beidzot skrēja visi, sāka skanēt ugunsdzēsēju taures, un veseli ļaužu viļņi gandrīz nēšus iznesa viņu tajā ugunsgrēka vietā, kur beidzamo reizi bija stāvējis kopā ar diedelētāju šņabdeguni. Šņabdegunis — citiem vārdiem izsakoties, Zimoveikina kungs — atradās jau priekšā, sagaidīja Semjonu Ivanoviču, sāka briesmīgi rosīties, paņēma viņu aiz rokas un ieveda pašā vidū. Tāpat kā toreiz nomodā, ap viņiem dūca un dunēja nepārredzams ļaužu pūlis, piepildīdams visu Fontankas krastmalu starp diviem tiltiem,

visas apkārtējās ielas un šķērsielas; tāpat kā toreiz, Semjonu Ivanoviču kopā ar šņabdeguni aizrāva aiz kāda žoga, kur viņus kā spīlēs iespieda milzīgā malkas pagalmā, ko piepildīja no ielām, no Krāmu tirgus un visām apkārtējām mājām, traktieriem un krogiem sapulcējušies skatītāji. Semjons Ivanovičs to visu redzēja un izjuta tāpat kā toreiz; karsoņa un murgu rēgos viņa priekšā sāka vīdēt dažādas dīvainas sejas. Dažas no tām viņš atcerējās. Viens bija tas pats ārkārtīgi iespaidīgais kungs, kuram bija asi garš augums un aršīnu garas ūsas un kurš ugunsgrēka laikā stāvēja Semjonam Ivanovičam aiz muguras un no turienes skubināja viņu, kad mūsu varonis, savukārt izjuzdams tādu kā sajūsmu, sāka sist kājeles pie zemes, it kā vēlēdamies aplaudēt vīrišķīgajam ugunsdzēsēju darbam, ko skaidri redzēja no sava paaugstinājuma. Otrs — tas pats dūšīgais tēvainis, no kura mūsu varonis dabūja dunku, kas bija domāta kā palīdzība, lai tiktu uz kāda cita žoga, kad viņš bija jau sataisījies līst tam pāri, lai varbūt kādu glābtu. Viņa priekšā pavīdēja arī tas vecis, kuram bija hemoroidāla seja, kurš bija tērpies vecā, sajoztā vatētā halātiņā, kurš vēl pirms ugunsgrēka sākuma bija aizgājis uz veikaliņu pēc sausiņiem un tabakas savam īrniekam un kurš tagad ar piena trauku un ceturtdaļmārciņu tabakas rokās spraucās cauri pūlim uz to māju, kur viņam dega sieva, meita un trīsdesmitarpus rubļu naudas kaktā zem pēļa. Bet visskaidrāk viņš redzēja to nabaga nelaimīgo sievišķi, par kuru jau ne vienreiz vien bija domājis savas slimības laikā, — redzēja to tādu kā toreiz — vīzēs, ar kruķi, ar pītu kuli pār plecu un skrandām mugurā. Viņa kliedza skaļāk par ugunsdzēsējiem un visiem citiem, vicinādama kruķi un mētādama rokas, kliedza par to, ka viņu nez no kurienes izdzinuši pašas bērni un ka sakarā ar to pazuduši arī divi pieckapeiku gabali. Bērni un pieckapeiku gabali, pieckapeiku gabali un bērni skanēja no viņas mutes kā pilnīgi nesaprotams vārdu juceklis, no kura visi novērsās, pēc tam kad bija veltīgi pūlējušies ko saprast; bet sievišķis nerimās, joprojām kliedza, vaimanāja, vēcināja rokas, nelikdamies, šķita, ne zinis ne par ugunsgrēku, pie kura viņu bija pievirzījis ļaužu pūlis no ielas, ne par visiem daudzajiem klātesošajiem, ne par citu cilvēku nelaimi, ne pat par pagalēm ijn dzirkstelēm, kas jau sāka birt uz visiem apkārt stāvošajiem. Beidzot Proharčina kungs juta, ka viņu sak pārņemt bailes, jo skaidri redzēja, ka tas, kas pašreiz notiek, nav nekāda nejaušība un ka tas viņam nepaies secen. Un tiešām — turpat netālu no viņa uz malkas grēdas bija uzrāpies kāds vīrs saplēstos, nesajoztos zemnieku svārkos, ar apsvilušiem matiem un bārdu un ņēmās visus kūdīt pret Semjonu Ivanoviču. Pūlis kļuva arvien lielāks, vīrs kliedza, un, stingdams aiz šausmām, Proharčina kungs pēkšņi atcerējās, ka kliedzējs ir tas pats ormanis, kuru viņš tieši pirms pieciem gadiem bija visnekaunīgākā veidā piešmaucis, nesamaksājis aizbēgdams no viņa pa caurstaigājamu pagalmu un jozdams tik ātri, it kā zeme degtu zem kājām. Izmisušais Proharčina kungs gribēja ko teikt, kliegt, bet balss aprāvās. Semjons Ivanovičs juta, ka saniknotais pūlis apvijas viņam apkārt kā raiba čūska un spiež, žņaudz. Ar neticamu piepūli viņš centās atbrīvoties un — pamodās. Tad ieraudzīja, ka deg, ka deg viss viņa kakts, deg viņa aizslietņi, deg viss dzīvoklis kopā ar Ustiņju Fjodorovnu un viņas iemītniekiem, ka deg viņa gulta, spilvens, sega, lāde un, beidzot, viņa vērtīgais matracis. Semjons Ivanovičs izlēca no gultas, ieķērās matracī un sāka skriet, vilkdams to līdzi. Bet saimnieces istabā, kur mūsu ^varonis iedrāzās tāds, kā bija gulējis gultā — basām kājām un vienā kreklā, — viņu saķēra, sasēja, savaldītu aiznesa atpakaļ aiz aizslietņiem, kas, starp citu, nemaz nedega, bet dega drīzāk Semjona Ivanoviča galva, un noguldīja gultā. Taisni tāpat noplīsušais, neskūtais un drūmais mākslinieks leijerkastnieks ieliek līdzņemamajā kastē savu Pulčinellu1 , kas, iztrakojies, piekāvis visus, pārdevis dvēseli velnam un beidzis savu eksistenci līdz jaunai izrādei, novietojas vienā lādē kopā ar to pašu velnu, moriem, Petrušku, mamzeli Katerīnu un viņas laimīgo mīļāko kapteini ispravņiku.

Visi tūlīt sastājās apkārt Semjonam Ivanovičam, novietodamies ap viņa gultu un pievērsdami slimniekam gaidu pilnus skatienus. Pa to laiku viņš bija atģidies, bet, vai nu kaunēdamies, vai aiz cita iemesla sāka pēkšņi visiem spēkiem vilkt pāri galvai segu, droši vien vēlēdamies paslēpties no līdzjutēju uzmanības. Beidzot Marks Ivanovičs pirmais pārtrauca klusumu un, būdams gudrs cilvēks, sāka ļoti laipni runāt, ka Semjonam Ivanovičam pilnīgi jānomierinās, ka slimot ir slikti un kauns, ka tā dara tikai

1 Pulčinella (itāliski pulcinella) — lelle, klauns.

mazi bērni, ka vajag izveseļoties, bet pēc tam iet darbā. Marks Ivanovičs beidza ar jociņu, teikdams, ka slimniekiem vēl neesot galīgi noteikts algas apmērs un, tā kā viņš droši zinot, ka arī dienesta pakāpe pa slimības laiku nebūšot visai augsta, tad, pēc viņa saprašanas, tāda slimošana neesot sevišķi izdevīga. īsi sakot, bija redzams, ka visi tiešām interesējas par Semjona Ivanoviča likteni un sirsnīgi jūt viņam līdzi. Bet viņš, palikdams nesaprotami rupjš, joprojām gulēja gultā, klusēja un neatlaidīgi vilka segu sev arvien vairāk virsū. Marks Ivanovičs tomēr neatzina sevi par uzvarētu un savaldījies atkal pateica Semjonam Ivanovičam kaut ko ļoti patīkamu, zinādams, ka tieši tā jāizturas pret slimu cilvēku; tomēr Semjons Ivanovičs nelikās ne zinis, gluži otrādi, ar neuzticīgu sejas izteiksmi kaut ko norūca caur zobiem un pēkšņi sāka pavisam naidīgi caur pieri lūrēt pa labi un pa kreisi, kā likās, gribēdams ar skatieniem pārvērst pīšļos visus līdzjutējus. Nu vairs nebija ko tillināties. Marks Ivanovičs neizturēja un, redzēdams, ka cilvēks noņēmies spītēties, galīgi apvainojās un sadusmojās, pateica skaidri un gaiši, un jau bez kādiem patīkamiem aplinkiem, ka laiks celties augšā, ka neesot ko vāļāties pa gultu, ka klaigāt dienu un nakti par ugunsgrēkiem, svainienēm, šņabdeguņiem, atslēgām, lādēm un velns zina par ko vēl esot muļķīgi, nepieklājīgi un apvainojoši — un, ja Semjons Ivanovičs nevēloties gulēt, tad lai netraucējot citus un lai beidzot visu teikto liekot aiz auss. Runa iedarbojās, jo Semjons Ivanovičs, tūlīt pagriezies pret runātāju, stingri noteica, kaut arī vēl vājā un aizsmakušā balsī: — Tu, puika, turi muti! Tu esi tukšu salmu kūlējs, gāneklis! Dzirdi, muļķadesa! Vai tu esi kāds kņazs, ko? Saproti, ko tev saka? — Izdzirdīs tādus vārdus, Marks Ivanovičs iekarsa, bet, apzinādamies, ka runā ar slimu cilvēku, augstsirdīgi pārstāja apvainoties un, gluži otrādi, pamēģināja viņu nokaunināt, taču aprāvās arī šoreiz, jo Semjons Ivanovičs uzreiz lika manīt, ka neļaus ar sevi jokus dzīt, kaut arī Marks Ivanovičs esot rakstījis dzejoļus. Sekoja pāris minūšu ilgs klusums; beidzot, attapies no izbrīna, Marks Ivanovičs skaidri, gaiši, visai daiļrunīgi, bet noteikti pateica: Semjonam Ivanovičam esot jāzina, ka viņš atrodoties starp inteliģentiem cilvēkiem, un — «cienījamais kungs, jums jāsaprot, kā mēdz izturēties pret inteliģentu cilvēku». Marks Ivanovičs prata dažkārt izteikties daiļrunīgi un labprāt ietekmēja savus klausītājus. Savukārt Semjons Ivanovičs, droši vien tāpēc, ka ilgi bija paradis klusēt, runāja saraustīti, un bez tam, piemēram, kad nācās izteikt kādu garāku teikumu, viņam, to izrunājot, katrs vārds, likās, izraisa vēl kādu otru vārdu, otrais izteiktais vārds tūlīt izraisa trešo, trešais ceturto utt., tā ka vārdu sakrājās pilna mute, sākās kāss, un sadrūzmējušies vārdi beidzot spruka ārā vislielākajā nekārtībā. Tādēļ arī Semjons Ivanovičs, būdams gudrs cilvēks, reizēm sarunāja briesmīgas muļķības. — Nav tiesa, — viņš tagad atbildēja, — tēvaini, uzdzīvotāji Bet, kad uzkārsi kaklā kuli, — staigāsi apkārt ubagodams; tu taču esi brīvdomātājs, tu taču esi netiklis; še tev, peršu kalējs!

—     Vai jūs vēl joprojām murgojat, vai, Semjon Ivanovič?

—     Bet, vadzi, — Semjons Ivanovičs atbildēja, — murgo, tātad muld muļķis, muld šņabdegunis, muld niekkalbis, bet gudrais dara prātīgus darbus. Tu, vadzi, nekā neproti, netikli, lai gan esi mācīts un runā kā no grāmatas! Bet, kad sāksi degt, tad nemaz nepamanīsi, kā nodegs galva, jā gan, vai dzirdēji?!

—     Jā … tas ir, kā tad … tas ir, kā tad jūs sakāt, Semjon Ivanovič, — ka nodegs galva?

Marks Ivanovičs pat nepabeidza, jo visi skaidri redzēja, ka Semjons Ivanovičs vēl nav atžirbis un murgo; bet saimniece nenocietās un tūlīt aizrādīja, ka māja Līkajā šķērsielā nesen nodegusi plikgalvainās meičas dēļ, ka dzīvojusi tur tāda plikgalvaina meiča; tā iededzinājusi sveci un aizsvilinājusi pieliekamo kambari; bet pie viņas tas nenotikšot, un viņu gultasvietas palikšot veselas.

—      Bet paklausieties, Semjon Ivanovič! — pārskaities iesaucās Zinovijs Prokofjevičs, pārtraukdams saimnieci. — Semjon Ivanovič, jūs, tāds vienkāršs veco laiku cilvēks, vai jūs domājat, ka ar jums tagad jokus dzen par jūsu svainieni vai par eksāmeniem ar dejām? Vai tā, vai? Vai tā jūs domājat?

—      Nu, tagad paklausies, — mūsu varonis atbildēja, piecēlies no gultas, saņēmis pēdējos spēkus un pagalam noskaities uz līdzjutējiem, — kas ir jokdaris? Tu esi jokdaris; klauns taisa jokus, bet es, cienījamais kungs, pēc tavas pavēles jokus netaisīšu; dzirdi, puika, es neesmu tavs pakalpiņš!

Semjons Ivanovičs gribēja vēl ko teikt, bet bezspēkā

atkrita gultā. Līdzjutēji palika neizpratnē stāvam atplestām mutēm, jo tagad saprata, cik smagi slims ir Semjons Ivanovičs, un paši nezināja, ko iesākt; pēkšņi virtuves durvis iečīkstējās, atvērās, un draugs šņabdegunis — citiem vārdiem izsakoties, Zimoveikina kungs — bikli pabāza galvu, pa paradumam uzmanīgi apostīdams apkārtni. Viņš it kā bija gaidīts; visi uzreiz sāka māt viņam ar roku, lai nāk mudīgāk klāt, un Zimoveikins, ārkārtīgi nopriecājies, mēteli nenovilcis, būdams gatavs tūlīt pakalpot, steidzīgi aizspraucās līdz Semjona Ivanoviča gultai.

Bija redzams, ka Zimoveikins visu nakti pavadījis nomodā un nez kādos svarīgos darbos. Sejas labā puse bija ar kaut ko aizlīmēta, piepampušie plaksti mitri no posājošām acīm; fraka un visas drēbes saplēstas, turklāt apģērba kreisā puse ar kaut ko ļoti nejauku nošķiesta, varbūt ar peļķes dubļiem. Padusē šņabdegunim bija nez kam piederoša vijole, kuru viņš nesa pārdot. Acīm redzot, īrnieki nebija maldījušies, saukdami viņu palīgā, jo, uzzinājis, kas nupat noticis, viņš tūlīt pievērsās traci sacēlušajam Semjonam Ivanovičam un ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kurš apzinās savu pārākumu un bez tam zina, kas jādara, sacīja: — Ko tu, Seņka, gulšņā? Celies augšā! Seņka, gudriniek Proharčin, esi taču prātīgs! Citādi izraušu no gultas, ja tiepsies; netiepies! — Tik īsa, bet spēcīga runa pārsteidza klātesošos; vēl vairāk visi bija pārsteigti, kad ievēroja, ka Semjons Ivanovičs, izdzirdis šos vārdus un ieraudzījis savā priekšā tādu seju, tik ļoti apstulba, apjuka un apmulsa, ka tik tikko uzdrošinājās nomurmināt — un arī tikai čukstus, caur zobiem — nepieciešamo atbildi. — Nelaimīgais, ej prom, — viņš sacīja, — nelaimīgais, tu esi zaglis! Dzirdi, saproti? Tu esi dūzis, dižvīrs, lielmanis!

— Nē, brāl, — Zimoveikins gari novilka, nezaudēdams pašsavaldīšanos, — nelādzīgi tu, brāl, gudriniek Proharčin, Proharčinu atvase, izturies! — Zimoveikins turpināja, mazliet parodēdams Semjonu Ivanoviču un ar labpatiku skatīdamies apkārt. — Netiepies! Samierinies, Seņa, samierinies, citādi ziņošu, visu, brālīt, izstāstīšu, saproti?

Likās, Semjons Ivanovičs bija visu sapratis, jo satrūkās, izdzirdis runas noslēgumu, un pēkšņi sāka pilnīgā apmulsumā aši skatīties apkārt. Būdams apmierināts ar efektu, Zimoveikina kungs gribēja turpināt, bet Marks Ivanovičs žigli aizsteidzās viņam priekšā un, nogaidījis, kamēr Semjons Ivanovičs apklust, kļūst rāms un gandrīz pilnīgi nomierinās, sāka ilgi un prātīgi pārliecināt satraukto, ka «domāt tā, kā viņš domā pašreiz, ir, vispirms, veltīgi, otrkārt, ne vien veltīgi, bet arī kaitīgi; beidzot, ne tik daudz kaitīgi kā pat gluži netikumīgi; un iemesls ir tas, ka Semjons Ivanovičs visus pavedina un rāda sliktu priekšzīmi». No šādas runas visi gaidīja prātīgas sekas. Turklāt Semjons Ivanovičs tagad bija pavisam rāms un savus iebildumus izteica mērenā tonī. Sākās pieklājīgs strīds. Ar viņu runāja draudzīgi, interesējās, kāpēc viņš tā nobijies. Semjons Ivanovičs atbildēja, taču izteicās līdzībās. Pret to, ko viņš pateica, citi cēla iebildumus. Iebilda arī Semjons Ivanovičs. Cēla iebildumus vēlreiz abas puses, bet tad strīdā iejaucās itin visi, jo runa pēkšņi sākās par tik brīnumainu un dīvainu tematu, ka neviens neprata pienācīgi izteikties. Strīds beidzot pārgāja nepacietībā, nepacietība kliegšanā, kliegšana pat asarās, un Marks Ivanovičs beidzot atgāja nost pārskaities, ar putām uz lūpām, teikdams, ka līdz šim vēl neesot sastapis tik spītīgu cilvēku. Opļevaņijevs nospļāvās, Okeānovs pārbijās, Zinovijs Prokofjevičs apraudājās, bet Ustiņja Fjodorovna sāka vaimanāt pavisam skaļā balsī, gauzdamās, ka «īrnieks aiziet no dzīves, sajucis prātā, ka nomirs, nabadziņš, bez pases, nepateicis, kas viņš īsti ir, bet viņu, vientuļu sievieti, vazās pa tiesām». īsi sakot, visi beidzot skaidri redzēja, ka sēja bijusi laba, ka viss, ko viņi bija iesējuši, kritis auglīgā zemē un dāsni uzdīdzis un ka Semjonam Ivanovičam viņu kompānijā izdevies lieliski un galīgi savest kārtībā savu galvu. Visi apklusa, jo redzēja, ka Semjons Ivanovičs no visa dzirdētā nobijies, tādēļ šoreiz nobijās arī paši līdzjutēji.

—     Kā! — Marks Ivanovičs iesaucās. — No kā tad jūs baidāties? Kāpēc esat sajucis prātā? Kas par jums domā, mans kungs? Vai jums maz ir tiesība baidīties? Kas jūs tāds esat? Nulle, kungs, tukša vieta, jā gan! Ko jūs trokšņojat? Ja kāds sievišķis uz ielas sabraukts, vai tad arī jums uzbrauks virsū? Ja kāds dzērājs nav piesargājis kabatu, vai tad tāpēc arī jums nogriezīs stērbeles? Ja nodegusi māja, vai tad nodegs galva arī jums, ko? Vai tā jūs domājat, kungs? Vai tā, cienījamais? Vai tā?

—     Tu, tu, tu esi muļķis! — Semjons Ivanovičs murmināja. — Deguns nokritīs, pats ar maizi apēdīsi, pat nepamanīsi …

—            Zābaks, lai būtu zābaks, — lāgā neieklausījies, kliedza Marks Ivanovičs, — kaut arī es būtu dumjš kā zābaks. Bet man taču eksāmens nav jākārto, nav jāprecas, nav jāmācās dejot; man zem kājām, kungs, zeme neatvērsies. Nu, cienījamais? Vai jums te vieta par šauru? Vai grīda zem jums ielūzīs, vai?

—     Vai tad tev prasīs padomu, vai? Aizslēgs, un darīts.

—     Darīts. Ko aizslēgs?! Kas jums vēl nāk prātā, ko?

—     Bet šņabdeguni tak izcēla no vietas…

—            Izcēla; bet tas taču ir šņabdegunis, turpretī jūs un es esam cilvēki!

—     Nu, cilvēki! Bet tā stāv, kā stāvējusi…

—     Stāv kā stāvējusi! Bet kas tad tā tāda ir?

—     Nu, tā kanceleja . .. kan-ce-le-ja!!!

—            Tāds kā nepilnīgs! Bet tā kanceleja taču ir vajadzīga …

—            Ir vajadzīga, protams; šodien ir vajadzīga, rīt būs vajadzīga, bet parīt varbūt nebūs vajadzīga. Nu, tagad dzirdēji…

—            Bet jums taču maksās gada algu! Ak jūs, neticīgais Toms! Tā kā ilgi esat strādājis, jūs pārcels uz citu vietu . ..

—            Algu maksās? Bet es būšu algu noēdis, atnāks zagļi un atņems manu naudu; bet man ir svainiene, saproti? Svainiene! — vara piere tāds …

—     Svainiene! Jūs taču esat cilvēks …

—            Es esmu cilvēks, bet tu, izglītotais, esi muļķis, dzirdi, vara piere, ko tev saka! Bet es tev nestāstu nekādus jokus, var taču būt tāda vieta, kuru ņem un nolikvidē. Arī Demids, dzirdi, Demids Vasiļjevičs teic, ka vietu varot likvidēt…

—           Ko nu jūs, Demids un Demids! Tas taču ir īsts grēka gabals…

—           Jā, blaukš, un beigta balle, palikšu bez vietas, ej tu viņam ko padari…

—            Jūs taču beigu beigās niekus vien melšat vai arī esat galīgi jucis! Pasakiet mums skaidri un gaiši — kas jums noticis? Atzīstieties, ja jau tāda nelaime notikusi! Nav ko kaunēties! Esat jucis, cienījamais, ko?

—           Jucis! Prātu zaudējis! — atskanēja visapkārt, un visi izmisumā lauzīja rokas, bet saimniece bija jau abām rokām aptvērusi Marku Ivanoviču, lai viņš Semjonu Ivanoviču pavisam nesaplosītu gabalos.

—      Pagāns tu esi, tev pagāna dvēsele, gudrinieks tāds! — sacīja Zimoveikins. — Seņa, tu nekad neap vainoļics, tu esi jauks un laipns! Tu esi vienkāršs, tu esi tikumīgs … dzirdēji?… Tas notiek tava tikuma dēļ, bet trakulis un muļķis esmu es, diedelētājs; labi cilvēki mani tomēr nav pametuši, redzi, pagodina mani; tāpēc viņiem un saimniecei paldies; redzi, par to es visiem paklanos līdz zemei, jā gan; izpildu savu pienākumu, pienākumu, saimniecīt! — Un Zimoveikins tiešām un pat ar tādu kā pedantisku pašcieņu paklanījās visapkārt līdz zemei. Pēc tam Semjons Ivanovičs gribēja atkal turpināt runāšanu, bet šoreiz viņam vairs neļāva; visi sāka runāt, lūgties, iegalvot, mierināt un panāca to, ka Semjons Ivanovičs pavisam nokaunējās un beidzot vārgā balsī palūdza, lai ļauj viņam izskaidroties.

—     Tad nu tā; ir jau labi, — viņš sacīja, — es esot jauks, lēnīgs, dzirdi, tikumīgs un uzticīgs; asinis, zini, pēdējo lāsīti, dzirdi, tu, puika, dūzi… lai nu tā vieta paliek; bet es taču esmu nabadzīgs; un ja nu ņems, — dzirdi, tu, dūzi, tagad ciet klusu un centies saprast, — ņems — un, zini, te, brāl, vieta ir, te tās vairs nav… saproti? Bet es, brāl, palikšu ar tarbu kaklā — dzirdi?

—     Seņka! — Zimoveikins pārskaities iesaucās, šoreiz pārkliegdams visu apkārtējo troksni. — Tu esi brīvdomātājs! Tūlīt ziņošu! Kas tu tāds esi? Dauzoņa, vai, aitasgalva tāds? Uz vietas atlaiž no darba dauzoņu, muļķi, dzirdi; bet kas tu esi?!

—     Ej nu sazini…

—     Ko sazini?! Runā nu ar viņu! …

—     Viņš, piemēram, ir brīvs cilvēks, es esmu brīvs cilvēks; bet, kad tā jāguļ, tad …

—     Ko tad?

—     Tad var iznākt, ka esmu brīvdomātājs…

—     Brīv-do-mā-tājs! Seņka, tu esot brīvdomātājs!

—      Klusu! — iesaucās Proharčina kungs, pavēcinādams ar roku un pārtraukdams atskanējušos kliedzienus. — Es gribēju teikt ko citu… Saproti, tu tikai saproti, aitasgalva: es esmu lēnīgs, šodien lēnīgs, rīt lēnīgs, bet pēc tam vairs neesmu lēnīgs, kļūstu rupjš; man piešķirs krūšu nozīmi par nopelniem, un vācies prom, brīvdomātājs! …

—      Ko jūs te gvelžat? — Marks Ivanovičs beidzot ierēcās, uzlēkdams kājās no krēsla, uz kura bija apsēdies atpūsties, un uztraucies un pārskaities, trīcēdams pie visas miesas aiz dusmām un niknuma, pieskrēja pie gultas. — Ko jūs īsti domājat? Jūs, aitasgalva tāds! Ne jēgas, ne saprašanas. Vai jūs pasaulē dzīvojat viens pats, vai? Vai pasaule radīta tikai jums? Vai jūs esat kāds Napoleons, vai? Kas jūs tāds esat? Napoleons, vai? Napoleons vai ne?! Atbildiet taču, kungs, Napoleons vai ne? …

Bet Proharčina kungs uz šo jautājumu vairs neatbildēja. Vai nu nokaunējās, ka viņš ir Napoleons, vai nobijās uzņemties tik lielu atbildību — bet viņš nespēja vairs ne strīdēties, ne runāt lietišķi… Sekoja slimības krīze. Gaužas asaras pēkšņi sāka ritēt no viņa pelēkajām, drudžaini kvēlojošām acīm. Kaulainām, no slimības novājējušām rokām viņš aptvēra savu karsto galvu, piecēlās gultā sēdus un elsodams sāka stāstīt, ka viņš esot pavisam nabadzīgs, ka esot ļoti nelaimīgs, vienkāršs cilvēks, ka esot muļķis un neizglītots un lai labie ļaudis viņam piedodot, viņu pasaudzējot, aizstāvot, paēdinot un padzirdinot, nepametot nelaimē, un dievs vien zina, par ko vēl gaudās Semjons Ivanovičs. Bet gauzdamies viņš nepārvaramās bailēs skatījās apkārt, it kā gaidīdams, ka kuru katru brīdi uzkritīs virsū griesti vai iebruks grīda. Visiem kļuva žēl nabadziņa, un visiem sirds atmaiga. Saimniece, skaļi raudādama kā zemnieku sieva un vaimanādama par savu pamestību, pati noguldīja slimnieku gultā. Arī Marks Ivanovičs, redzēdams, ka ir veltīgi aizskart Napoleona piemiņu, uzreiz kļuva labsirdīgs un sāka piepalīdzēt. Citi, lai savukārt kaut ko darītu, ieteica aveņu uzlējumu, sacīdami, ka tas tūlīt līdzot pret visām kaitēm un ka tas būšot slimniekam ļoti patīkams; tomēr Zimoveikins tūdaļ visus pārtrumpoja, teikdams, ka šādā gadījumā neesot labāku zāļu par stipru kumelīšu tēju. Bet, kas attiecas uz Zinoviju Prokofjeviču, tad viņš, cilvēks ar labu sirdi, raudāja, asaras liedams, nožēloja, ka biedējis Semjonu Ivanoviču ar dažādām blēņām, un, domādams par slimnieka pēdējiem vārdiem — ka viņš esot pavisam nabadzīgs un lai viņu paēdinot, — sāka organizēt ziedojumu vākšanu, aprobežodamies pagaidām ar gultasvietu iemītniekiem. Visi bēdājās un drūmējās, visiem bija žēl un skumji ap sirdi, un visi brīnījās — kā gan cilvēks varējis tik ļoti nobīties? Un kādēļ nobijās? Vēl varētu saprast, ja viņam būtu bijusi liela vieta, sieva un daudz bērnu; vēl varētu saprast, ja viņš būtu saukts pie kādas liesas, bet viņš taču ir pavisam nenozīmīgs cilvēciņš, kulam pieder vienīgi lāde ar vācu atslēgu, kas vairāk nekā divdesmit gadu nogulējusi aiz aizslietņiem, kurš klusējis, nav pazinis ne priekus, ne bēdas, skopojies un tagad pēkšņi, padzirdējis kādu muļķīgu, nenozīmīgu vārdu, pavisam sajaucis pats sev galvu, galīgi nobijies par to, ka pasaulē pēkšņi kļuvusi grūta dzīve … Un cilvēks nemaz nepadomā, ka visiem tikpat grūti! — Būtu viņš tikai padomājis par to, — Okeānovs vēlāk sacīja, — ka visiem ir grūti, tad būtu pasaudzējis savu galvu, beidzis aušoties un kaut kā nodzīvojis mūžu. — Visu dienu par Semjonu Ivanoviču vien runāja. Gāja pie viņa gultas, apjautajās, kā klājoties, mierināja viņu; bet pret vakaru viņš vairs nedzirdēja nekādus mierinājumus. Nabadziņš sāka murgot, uznāca karstumi; viņš krita bezsamaņā, tā ka līdziemītnieki bezmaz gribēja jau sūtīt pēc ārsta; visi īrnieki vienojās un deva savstarpēju solījumu pēc kārtas apsargāt un mierināt Semjonu Ivanoviču visu nakti un, ja kas gadītos, tad visus reizē modināt. Šai nolūkā, lai neaizmigtu, sāka spēlēt kārtis, atstādami pie slimnieka viņa draugu šņabdeguni, kurš visu dienu bija palicis pie slimnieka gultas un tagad lūdzās, lai ļauj viņam pārnakšņot. Tā kā kārtis spēlēja uz krīta un pati spēle bija neinteresanta, tā drīz vien apnika. Kārtis pameta, pēc tam par kaut ko sāka strīdēties, tad trokšņot un ar dūrēm dauzīt galdu, beidzot izklīda pa kaktiem, aiz dusmām vēl ilgi klaigāja un sarunājās un, tā kā visi bija kļuvuši pikti, tad negribēja vairs arī dežurēt un aizmiga. Drīz vien visos kaktos valdīja tāds klusums kā tukšā pagrabā, jo vairāk tāpēc, ka sals bija briesmīgs. Viens no pēdējiem, kas aizmiga, bija Okeānovs, kurš vēlāk stāstīja: — Ne gluži pa miegam, ne gluži nomodā es tā īsi pirms gaismiņas dzirdu, ka sarunājas divi cilvēki. — Okeānovs stāstīja, ka pazinis Zimoveikinu, ka Zimoveikins sācis modināt tam blakus guļošo veco draugu Remņovu un ka viņi ilgi čukstējušies; pēc tam Zimoveikins izgājis ārā un bijis dzirdams, ka viņš mēģina atslēgt virtuves durvis. Bet atslēga, saimniece vēlāk apgalvoja, atradusies viņai zem spilveniem un tajā naktī pazudusi. Beidzot, liecināja Okeānovs, viņš dzirdējis, it kā abi aizgājuši aiz slimnieka aizslietņiem un tur aizdedzinājuši sveci. Vairāk nekā, viņš stāstīja, nezinu, acis aizvērušās, bet pēc tam pamodies kopā ar citiem, kad visi gulētāji reizē izlēkuši no gultām, jo aiz aizslietņiem atskanējis tāds kliedziens, ka pamodies būtu pat mironis, — un tajā brīdī daudziem licies, ka svece tur pēkšņi nodziest. Sacēlās kņada; dūša visiem saplaka; cits caur citu metās kliedziena virzienā, bet tanī brīdī aiz aizslietņiem sākās varza, kliegšana, lamas un kaušanās. Aizdedzināja uguni un ieraudzīja, ka kaujas Zimoveikins ar Remņovu, ka abi viens otru sunī un lamā; bet, kad abus apgaismoja, viens iekliedzās: — Nevis es, bet tu esi laupītājs! — turpretī otrs, proti, Zimoveikins, sāka kliegt: — Neaiztiec, neesmu vainīgs; tūlīt apzvērēšu! — Abiem bija pilnīgi pārvērstas sejas; taču pirmajā brīdī neviens nepievērsa uzmanību viņiem: slimnieka vairs nebija agrākajā vietā aiz aizslietņiem. Kaušļus tūlīt izšķīra, atvilka nost no gultas un ieraudzīja, ka Proharčina kungs guļ pagultē — droši vien pilnīgā bezsamaņā, uzvilcis sev virsū ir segu, ir spilvenu, tā ka uz gultas palicis vienīgi kailais, vecais un nospeķotais matracis (palags uz tā nekad nebija klāts). Semjonu Ivanoviču izvilka ārā, uzstiepa uz matrača, bet tūlīt ievēroja, ka ar viņu daudz vairs nav ko ņemties, ka gals jau klāt; rokas stingst, bet pats tikko vēl dzīvs. Iemītnieki sastājās apkārt; visa viņa miesa vēl joprojām mazliet trīcēja, viņš kaut ko mēģināja rādīt ar rokām, mēli nevarēja pakustināt, bet acis mirkšķināja, gluži tāpat kā, stāsta, mirkšķinot acis vēl silta un asiņojoša galva, ko nupat kā nocirtis bendes cirvis.

Beidzot viņš kļuva arvien rāmāks; rimās arī pirmsnāves trīsas un konvulsijas; Proharčina kungs izstiepa kājas un devās norēķināties par saviem labajiem darbiem un grēkiem. Vai nu Semjons Ivanovičs bija no kā nobijies, vai redzējis kādu sapni, kā pēc tam apgalvoja Remņovs, vai arī bija noticis kas cits — nav zināms; fakts palika fakts: ja tagad dzīvoklī būtu ieradies pats eksekutors un paziņojis, ka Semjons Ivanovičs par brīvdomību, dauzonību un dzeršanu atlaists no darba, pat ja tagad pa otrām durvīm būtu ienākusi kaut kāda noskrandusi ubadze, uzdodamās par Semjona Ivanoviča svainieni, pat ja Semjons Ivanovičs turpat uz vietas būtu saņēmis divsimt rubļu lielu balvu vai galu galā būtu aizdegusies māja un sākusi degt Semjona Ivanoviča galva, viņš varbūt nebūtu atzinis par vajadzīgu pat pirkstu pakustināt sakarā ar šiem notikumiem. Kamēr pārgāja pirmais apstulbums, kamēr klātesošie atguva spēju runāt un sākās varza, minējumi, šaubas un kliegšana, kamēr Ustiņja I fodorovna vilka ārā no pagultes lādi, steigā meklējās zem spilvena, zem matrača un pat Semjona Ivanoviča zābakos, kamēr pratināja Remņovu un Zimoveikinu, Okeānovs, kurš līdz tam bija bijis visaprobežotākais, lēnīgi kais un klusākais īrnieks, pēkšņi izrādīja lielu aukstasinību, atskārta savu talantu, paķēra cepuri un paklusām i/.lavījās ārā no dzīvokļa. Un, kad satrauktajā, līdz tam klusajā mājoklī visas anarhijas šausmas bija sasniegušas augstāko pakāpi, durvis atvērās un pēkšņi kā sniegs uz galvas parādījās vispirms kāds cienīga izskata kungs ar bargu, bet neapmierinātu seju, aiz viņa Jaroslavs Iļjičs, aiz Jaroslava Iļjiča visi viņa pavadoņi un tiem nopaka|is — apmulsušais Okeānova kungs. Bargā, bet cienīgā izskata kungs piegāja tieši pie Semjona Ivanoviča, pataustīja to, savieba grimasi, paraustīja plecus un pateica to, ko visi zināja, proti, ka nelaiķis jau miris, piebilzdams vēl no sevis, ka šinīs dienās tas pats miegā noticis ar kādu visai cienījamu un ievērojamu kungu, kurš arī ņēmis un nomiris. Tad kungs ar cienīgo, bet neapmierināto seju atkāpās no gultas, pateica, ka veltīgi esot viņu traucējuši, un izgāja ārā. Viņa vietā tūlīt stājās Jaroslavs Iļjičs (pie tam Remņovu un Zimoveikinu nodeva viņa pavadoņu rokās), izjautāja dažus īrniekus, veikli paņēma savā ziņā lādi, ko saimniece jau mēģināja dabūt vaļā, nolika zābakus agrākajā vietā, aizrādīdams, ka tie ir vienos caurumos un nekur neder, pieprasīja atpakaļ spilvenu, piesauca Okeānovu, lika pasniegt lādes atslēgu, ko atrada drauga šņabdeguņa kabatā, un svinīgi liecinieku klātbūtnē atvēra Semjona Ivanoviča mantu glabātuvi. Nekas nebija aiztikts: divas lupatas, viens pāris zeķu, puse kabatas lakata, veca platmale, dažas pogas, vecas pazoles un zābaku stulmi, īsi sakot, nekam nederīgi sīki krāmi, kas oda pēc pelējuma; laba bija vienīgi vācu atslēga. Pasauca Okeānovu un bargi ar to aprunājās; bet Okeānovs bija ar mieru apzvērēt, ka nav vainīgs. Pieprasīja, lai parāda spilvenu, un apskatīja to: spilvens bija tikai netīrs, bet citādi pilnīgi izskatījās pēc spilvena. Ķērās pie matrača, gribēja to pacelt uz augšu, apstājās, brīdi padomāja, bet tad pēkšņi, pilnīgi negaidīti kaut kas smags, skanīgs atsitās pret grīdu. Noliecās, pačamdīja un ieraudzīja papīra vīstoklīti, bet tajā kādus desmit sudraba rubļus. — Ehehe-he! — noteica Jaroslavs Iļjičs, rādīdams uz kādu matrača caurumu, no kura bija izlīduši ārā sari un polsterējuma kušķi. Apskatīja caurumu un pārliecinājās, ka tas nupat tikai pārgriezts ar nazi pusaršīnas garumā; iebāza roku caurumā un izņēma droši vien steigā tur pamesto saimnieces virtuves dūci, ar kuru matracis bija pārgriezts. Tiklīdz Jaroslavs Iļjičs bija izvilcis nazi no matrača un atkal noteicis «ehe-he!» — kad tūlīt izkrita otrs vīstoklis, bet pēc tā atsevišķi izripoja divi pusrubļi, viens divdesmitpieckapeiku gabals, tad kaut kāda sīknauda un viena pamatīga veco laiku pieckapeiku monēta. To visu tūlīt uzlasīja no grīdas ar rokām. Tad radās doma, ka nebūtu par ļaunu sagraizīt visu matraci ar šķērēm. Pieprasīja šķēres…

Pa to laiku nodegušais tauku sveces gals apgaismoja novērotājam ārkārtīgi interesantu skatu. Kādi desmit īrnieki bija sastājušies ap gultu visdažādākajos apģērbos, visi izspūruši, neskuvušies, nemazgājušies, samiegojušies — tādi, kādi bija gājuši gulēt. Daži bija pilnīgi bāli, citiem uz pieres izspiedušies sviedri, dažus kratīja drebuļi, citiem bija karsti. Saimniece pavisam kā muļķa prātā, rokas salikusi, klusi stāvēja un pazemīgi gaidīja, ko darīs Jaroslavs Iļjičs. No krāsns augšas ar baiļu pilnu ziņkāri lejup noraudzījās apkalpotāja Avdotja un saimnieces mīlule kaķene; uz grīdas visur bija izmētāti saplēstie un salauztie aizslietņi; atvērtā lāde rādīja savu nožēlojamo saturu; mētājās sega un spilvens ar virsū uzmestiem matrača polsterē juma kušķiem, un, beidzot, uz trijkājaina koka galda sāka spīdēt arvien lielāka kaudze sudrabnaudas un dažādu monētu. Vienīgi Semjons Ivanovičs pilnīgi saglabāja aukstasinību, mierīgi gulēja gultā un, likās, nemaz nenojauta, ka viņu aplaupa. Bet, kad bija atnestas šķēres un Jaroslava Iļjiča palīgs, gribēdams izkalpoties, nepacietīgi parāva matraci, lai to ērtāk izvilktu no īpašnieka apakšas, Semjons Ivanovičs, būdams pieklājīgs, vispirms mazliet atbrīvoja vietu, paveldamies uz sāniem, ar muguru pret meklētājiem; tad — pēc otra rāviena nometās kņūpus, beidzot pavirzījās vēl vairāk uz malu un, tā kā gultai trūka pēdējā sānu dēļa, pilnīgi negaidīti ar galvu uz leju nogāzās uz grīdas, atstādams redzamas tikai divas kaulainas, vājas, zilas kājas, kas slējās uz augšu kā divi apdeguša koka zari. Tā kā Proharčina kungs torīt jau divas reizes bija apraudzījis savu pagulti, tūlīt radās aizdomas, un daži īrnieki Zinovija Prokofjeviča vadībā palīda zem gultas, lai pārliecinātos, vai tur nav kas apnlēpts. Bet meklētāji tikai veltīgi sasita cits citam pieri, un, tā kā Jaroslavs Iļjičs tūlīt viņiem uzkliedza un lika nekavējoties izcelt Semjonu Ivanoviču no nepiedienīgās vietas, divi no prātīgākajiem saņēma abās rokās pa kājai, izvilka negaidīto kapitālistu gaismā un novietoja šķērsam gultai. Pa to laiku sari un polsterējuma kušķi lidoja visapkārt, sudrabnaudas kaudze auga, un — ak dievs! — kas tik viss tur nebija … Cēlie sudraba rubļi, vērtīgie, smagie pusotra rubļa gabali, skaistie pusrubļi, plebejiskās divdesmitpieckapeiku monētas, divdesmitkapeiku gabali, pat neinteresantās, vecišķās, sīkās desmitkapeiku un sudraba pieckapeiku monētas — visi īpašos papīrīšos ietīti, pārdomātā un priekšzīmīgā kārtībā salikti. Bija arī retumi: divi kaut kādi žetoni, viens napoleondors, viena nez kāda ļoti reti sastopama monēta… Arī daži sudraba rubļi bija no ļoti seniem laikiem, nodilušie un izrobotie Jeļizavetas laika naudas gabali, vācu krustarubļi, Pētera un Jekaterinas laika monētas; bija, piemēram, tagad visai reti sastopamie vecie piecpadsmitkapeiku gabali ar izdurtiem caurumiem, lai varētu nēsāt ausīs, galīgi nodiluši, taču likumīgā vērtībā; bija pat vara nauda, bet jau viscaur zaļa, apsūbējusi… Atrada arī vienu sarkanu papīra desmitnieku — bet vairāk nebija. Pēdīgi, kad visa anatomija bija galā un, vairkkārt izpurinājuši matrača pārvelkamo, pārliecinājās, ka nekas nedžinkst, uzlika visu naudu uz galda un sāka skaitīt. No pirmā acu uzmetiena varēja pat pilnīgi vilties un nodomāt, ka ir vai miljons, — tik milzīga bija kaudze! Bet miljona nebija, lai gan sanāca ārkārtīgi iespaidīga summa — tieši divi tūkstoši četri simti deviņdesmit septiņi ar pusi rubļa, tā ka, ja Zinovijs Prokofjevičs vakar būtu Semjonam Ivanovičam par labu savācis ziedojumus, varbūt pavisam būtu apaļi divi tūkstoši pieci simti rubļu asignācijās. Naudu paņēma līdzi, nelaiķa lādei pielika zīmogu, saimnieces sūdzības uzklausīja un paskaidroja, kad un kur jāiesniedz pierādījums, ka nelaiķis palicis viņai parādā. Dažiem lika parakstīties; vēl citi ieminējās par svainieni, bet, pārliecinājušies, ka svainiene bijusi savā ziņā mīts, tas ir, ka to radījusi Semjona Ivanoviča vājā izdoma, kas, kā tika apliecināts, ne vienreiz vien nelaiķim pārmests, — šo domu tūlīt atmeta kā nepamatotu un tādu, kas kaitē viņa — Proharčina kunga labajai slavai; ar to tad runas par svainieni izbeidzās. Bet, kad pirmās bailes bija pārgājušas, kad sāka pārdomāt un aptvēra, kas nelaiķis īsti bijis, visi pieklusa un tā kā ar neuzticību sāka lūkoties cits uz citu. Dažiem Semjona Ivanoviča rīcība stipri ķērās pie sirds, un viņi it kā pat apvainojās… Tāds kapitāls! Tad ta savilcis naudu! Marks Ivanovičs, nezaudēdams pašsavaldīšanos, sāka skaidrot, kāpēc Semjons Ivanovičs tik pēkšņi nobijies; bet viņā vairs neklausījās. Zinovijs Prokofjevičs bija kļuvis stipri domīgs, Okeānovs bija jau mazliet iemetis, pārējie tā kā sadrūvējās, bet sīkais cilvēciņš Kantarjovs, kura deguns atgādināja zvirbuļa knābi, pret vakaru izvācās no dzīvokļa, ļoti rūpīgi sakravājis un sasējis visas savas lādītes un sainīšus, dzedri paskaidrodams ziņkārīgajiem, ka laiki grūti, bet īre šeit neesot viņam pa kabatai. Turpretī saimniece bez mitas vaimanāja, gauzdamās un lādēdama Semjonu Ivanoviču, ka tas viņai, neaizsargātai sievietei, nodarījis pāri. Viņa apjautājās Markam Ivanovičam, kāpēc nelaiķis savu naudu nav glabājis lombardā. — Viņš bija, mīļā, vientiesīgs; tik daudz izdomas viņam nebija, — atbildēja Marks Ivanovičs.

—     Nu, bet arī jūs bijāt vientiesīga, mīļā, — piebilda Okeānovs, — divdesmit gadu cilvēks pie jums mitinājās, sabruka no viena knipja sitiena, bet jums neiznāca vaļas viņu iepazīt, kāposti bija jāvāra! Ak, saimniecīt!

—      Ai, kā tu ar mani runā! — saimniece turpināja. — Ko nu par lombardu! Būtu viņš man atnesis savu krājumiņu un teicis: ņem, mīļā Ustiņja, še tev mana naudiņa, ņem mani savā maizē, kamēr mani nav pieņēmusi zemesmāte, — tad, varu to apliecināt svētbildes priekšā, es viņu būtu ēdinājusi, dzirdinājusi, kopusi. Ak tu grēka gabals, krāpnieks tāds! Piemānīja, piešmauca neaizsargātu sievieti! …

Iemītnieki pienāca atkal pie Semjona Ivanoviča gultas. Tagad viņš gulēja, kā pienākas, savā labākajā un, var teikt, vienīgajā uzvalkā, aizbāzis sastingušo zodu aiz kaklasaites, kas bija apsieta mazliet neveikli, nomazgāts, sasukāts un tikai nepilnīgi noskūts, tāpēc ka nevienam nebija bārdas naža: vienīgais bārdas nazis, kas piederēja Zinovijam Prokofjevičam, bija vienos robos jau pērn un izdevīgi pārdots Krāmu tirgū; bet pārējie iemītnieki gāja pie bārddziņa. Nekārtībā atstāto istabu vēl nebija paguvuši piekopt. Salauztie aizslietņi joprojām gulēja uz grīdas un, atsegdami Semjona Ivanoviča vientuļo kaktu, bija it kā simboli tam, ka nāve norauj aizsegu no visiem iniiNU noslēpumiem, intrigām, stiķiem. Matrača polsterē|uitia kušķi, kas arī nebija pievākti, lielām kaudzēm mētā |as apkārt. Visu šo pēkšņi izvandīto kaktu dzejnieks |«»h piemēroti būtu varējis salīdzināt ar mājas bezdelīgas i/postīto ligzdu: vētra visu saārdījusi un izmētājusi, bezdelidzēni ar māti beigti, un visapkārt izsvaidītas viņu Mita mājoklīša pūkas, spalviņas, pakulu šķipsniņas… Semjons Ivanovičs gan vairāk izskatījās pēc veca patmīļa un zvirbuļa — zagļa. Tagad viņš bija pieklusis, likās l avisam pierāvies, it kā nemaz nebūtu vainīgs, it kā nebūtu blēdījies, lai bez kauna un goda, visnepieklājīgākā veidā mānītu un šmauktu visus godīgos ļaudis, lagad viņš vairs nedzirdēja savas pamestās un apvainotas saimnieces vaimanas un raudas. Gluži otrādi, kā pienidzējis, rūdīts kapitālists, kas pat zārkā negrib bezdarbībā zaudēt laiku, viņš, likās, bija nodevies kaut kādiem spekulatīviem aprēķiniem. Viņa seja tagad pauda tādu kā dziļu domu, bet lūpas bija sakniebtas tik nozīmīgi, kā to nekādi nevarētu iedomāties, Semjonam Ivanovičam dzīvam esot. Viņš bija it kā kļuvis gudrāks. Labā acs tā kā blēdīgi piemiegta: likās, Semjons Ivanovičs bija gribējis kaut ko teikt, paziņot kaut ko visai svarīgu, izskaidroties, netērējot velti laiku un izsakoties īsāk, jo sakrājies daudz darīšanu, taču nav vaļas… Un it kā vēl būtu dzirdami viņa vārdi: «Ko tu raudi? Rimsties, dzirdi, muļķa sievišķi, nepinkšķi! Labāk izgulies, saimniecīt, dzirdi! Es, kā saka, esmu jau miris: tagad vairs nevajag raudāt, tik tiešām! Labi tā gulēt… Es, dzirdi, gribu teikt ko citu: tu, sievišķi, lielmanīša, saproti; es tagad esmu miris; bet, ja tā padomā, tad tas, rasi, tā nemaz nevar būt, un, ja nu es, teiksim, neesmu nomiris — dzirdi, ja nu es celtos augšā, — kas tad būtu, ko?»

SAIMNIECE

STĀSTS

PIRMĀ DAĻA

I

Ordinovs beidzot nolēma mainīt dzīvokli. Viņa saimniece, ļoti nabadzīga, paveca sieviete, ierēdņa atraitne, no kuras viņš īrēja telpas, neparedzētu apstākļu dēļ aizbrauca no Pēterburgas uz kaut kādu tālu provinci pie radiem, nenogaidījusi pirmo datumu — īres līguma beigas. Jaunais cilvēks, dzīvodams atlikušo laiku, ar nožēlu domāja par veco kaktu un dusmojās, ka tas jāatstāj: viņš bija nabadzīgs, bet īre dārga. Jau otrā dienā pēc saimnieces aizbraukšanas viņš paņēma cepuri un devās klaiņāt pa Pēterburgas šķērsielām, ielūkodamies visās pie namu vārtiem piestiprinātajās zīmītēs un izvēlēdamies tumšāku, biezāk apdzīvotu un kapitālāku māju, kurā vispiemērotāk varēja atrast vajadzīgo gultasvietu pie kaut kādiem nabadzīgiem iemītniekiem.

Viņš bija meklējis jau ilgi un ļoti cītīgi, bet drīz vien viņu pārņēma jaunas, gandrīz pilnīgi nepazīstamas sajūtas. Sākumā izklaidīgi un nevērīgi, tad uzmanīgi un beidzot ar lielu ziņkāri viņš sāka vērot apkārtni. Pūlis un ielas dzīve, troksnis, kustība, jauni priekšmeti, jauna situācija — visa šī sīkumainā dzīve un ikdienas varza, kas tik sen jau apnikusi lietišķam un aizņemtam pēterburdzietim, kurš nesekmīgi, bet neatlaidīgi visu mūžu meklējis iespēju norimt, pieklust un nomierināties kaut kur kādā siltā ligzdiņā, kas būtu iegūta ar darbu, ar sviedriem vaigā un dažādiem citiem līdzekļiem, — visa šī banālā proza un garlaicība viņā izraisīja, gluži otrādi, tādu kā rāmi priecīgu, gaišu sajūtu. Viņa bālos vaigus sāka pārklāt viegls sārtums, acīs iemirdzējās it kā jauna cerība, un viņš kāri un dziļi sāka ieelpot auksto, svaigo gaisu. Viņam kļuva neparasti viegli.

Ordinovs vienmēr bija dzīvojis klusu, pilnīgi vientulīgu dzīvi. Pirms gadiem trim, saņēmis savu zinātnisko grādu un kļuvis iespējami brīvs, viņš aizgāja pie kāda vecīša, ko līdz tam bija pazinis pēc nostāstiem, un ilgi gaidīja, kamēr livrejotais kambarsulainis bija ar mieru pieteikt viņu kādu citu reizi. Pēc tam iegāja augstā, tumšā, tukšā un pagalam garlaicīgā zālē, kādas vēl pagadās senās, gadu gaitā saglabājušās kungu dzimtas mājās, un ieraudzīja tur ordeņiem apkārušos sirmu večuku, viņa tēva draugu un darbabiedru un savu aizbildni. Večuks iedeva viņam mazdrusciņ naudas. Summa izrādījās ļoti niecīga; tas bija atlikums no ūtrupē parādu dēļ pārdotā vecvectēva mantojuma. Ordinovs vienaldzīgi saņēma mantojumu, uz visiem laikiem atvadījās no sava aizbildņa un izgāja uz ielas. Bija auksts un drūms rudens vakars; jaunais cilvēks bija domīgs, un sirdī smeldza kaut kādas neapzinātas skumjas. Acis kvēloja; viņš juta drudzi, pārmaiņus kratīja drebuļi un uznāca karstums. Pa ceļam aprēķināja, ka ar saviem līdzekļiem varēs iztikt gadus divus trīs, bet, ar badu kaujoties, pat četrus. Metās krēsla, smidzināja lietus. Viņš sarunāja pirmo pagadījušos gultasvietu un pēc stundas pārvācās. Tur viņš it kā ieslēdzās klosterī, it kā atteicās no visas pasaules. Pēc diviem gadiem viņš bija pilnīgi atradis no parastās dzīves.

Viņš atrada no parastās dzīves, pats to nemanīdams; pagaidām viņam pat prātā neienāca, ka ir vēl arī cita dzīve — trokšņaina, dārdoša, allaž viļņojoša, allaž mainīga, allaž aicinoša un vienmēr — agri vai vēlu — nenovēršama. Tiesa, viņš bija par to dzirdējis, bet to nepazina un nekad nemeklēja. No pat bērnības viņš bija dzīvojis vienpusīgu dzīvi; tagad šī vienpusība izpaudās sevišķi spilgti. Viņu kveldēja kaislība — pati spēcīgākā, pati neremdināmākā kaislība, kas paņem visu cilvēka dzīvi un neatstāj tādiem cilvēkiem kā Ordinovs ne mazāko interesi par citām — praktiskām dzīves nozarēm. Šī kaislība bija zinātne. Tā pagaidām saēda viņa jaunību, ar lēnu, skurbinošu indi gandēja nakts mieru, liedza veselīga ēdienu un svaigu gaisu, kura nekad nebija viņa smacīgajā kaktā, bet Ordinovs, atrazdamies savas kaislības varā, to negribēja ievērot. Viņš bija jauns un pagaidām neko vairāk neprasīja. Kaislība bija viņu pārvērtusi par mazu bērnu praktiskajā dzīvē un uz visiem laikiem padarījusi nespējīgu piespiest citus labos ļaudis, kad tāda vajadzība rastos, paiet sāņus, lai nodrošinātu sev kaut jel kādu vietu viņu vidū. Zinātne daža laba veikla cilvēka rokās ir kapitāls; Ordinova kaislība bija pret viņu pašu vērsts ierocis.

Viņā bija vairāk neapzinātas tieksmes nekā loģiski pamatota iemesla mācīties un zināt — tāpat kā kurā katrā citā, pat vissīkākajā nozarē, ar ko viņš bija nodarbojies. Jau bērna gados viņš bija iemantojis savādnieka slavu un atšķīrās no biedriem. Vecākus viņš nepazina; dīvainā, nesabiedriskā rakstura dēļ biedri pret viņu izturējās cietsirdīgi un rupji, tādēļ zēns tiešām kļuva nesabiedrisks un drūms un pamazām attīstījās ļoti vienpusīgi. Taču viņa vientuļajās nodarbībās nekad — pat vēl tagad nebija kārtības un noteiktas sistēmas; tagad bija vienīgi mākslinieka pirmā jūsma, pirmā kaisme, pirmais jaunrades drudzis. Ordinovs pats radīja sev sistēmu; viņš to izloloja ilgos gados, un viņa dvēselē jau pamazām veidojās vēl neskaidra, bet tāda kā brīnišķīgi priecinoša ideja, kas iemiesota jaunā, apskaidrotā formā, un šī forma lauzās ārā no viņa dvēseles, plosot to; viņš vēl bikli juta tās oriģinalitāti, patiesīgumu un savdabību: jaunrade jau pakļāvās viņa spēkiem; tā veidojās un nostiprinājās. Bet iemiesojuma un radīšanas brīdis bija vēl tālu, varbūt pat ļoti tālu, varbūt pilnīgi nesagaidāms!

Tagad viņš staigāja pa ielām vienaldzīgs pret visu kā vientuļnieks, kas no sava mēmā tuksneša pēkšņi ienācis trokšņainā un dārdošā pilsētā. Viss viņam likās jauns un dīvains. Bet viņš bija tik svešs tai pasaulei, kas ap viņu mutuļoja un dunēja, ka pat neienāca prātā pabrīnīties par savu dīvaino sajūtu. Viņš it kā nemanīja savu mežonīgumu; gluži otrādi, viņā radās tādas kā priecīgas jūtas, kaut kas līdzīgs apskurbumam, kā izsalkušajam, kas pēc ilga gavēņa ticis pie ēšanas un dzeršanas, lai gan, protams, bija savādi, ka tik sīks jauns apstāklis kā dzīvokļa maiņa var apmulsināt un uztraukt pēterburdzieti, kaut arī tas būtu Ordinovs; taču jāpatur vērā tas, ka viņam līdz šim gandrīz ne reizi nebija gadījies iziet no mājas, lai kārtotu darīšanas.

Viņam arvien vairāk patika klaiņāt pa ielām. Viņš blenza uz visu kā apkārt klīstošs slaists.

Bet arī tagad, ļaudamies savai pastāvīgajai jutoņai, viņš tajā ainavā, kas spilgti pavērās viņa priekšā, lasīja kā grāmatā starp rindām. Viss viņu pārsteidza; viņš nepalaida garām neviena iespaida un ar domātāja skatienu vērās garām ejošo cilvēku sejās, ieskatījās visas apkārtnes vaibstos, ar mīlestību klausījās tautas valodā, it kā pie visa pārbaudīdams savus secinājumus, kas bija radušies vientuļo nakšu klusumā. Bieži kaut kāds sīkums viņu pārsteidza, ierosināja jaunu domu, un viņam pirmo reizi kļuva žēl, ka tā sevi dzīvu apracis savā cellē. Te viss ritēja straujāk; viņa pulss bija spēcīgs un ātrs, prāts, ko bija mākuši vientulība un attīstījusi un pacilājusi tikai saspringta, eksaltēta rosme, tagad darbojās ātri, mierīgi un droši. Turklāt viņam it kā neapzināti gribējās arī sevi iespiest šajā svešajā dzīvē, ko līdz šim bija pazinis vai, pareizāk izsakoties, tikai ar mākslinieka instinktu nemaldīgi no jautis. Viņa sirds neviļus sāka strauji pukstēt mīlestības un līdzjūtības ilgās. Viņš uzmanīgāk ieskatījās garām ejošajos cilvēkos; bet cilvēki bija sveši, norūpējušies un domīgi… Un pamazām Ordinova bezrūpība sāka gaist; īstenība jau māca viņu, iedvesa tādas kā cieņas pilnas bailes. Viņš sāka gurt no uzplūdušajiem ļaunajiem, līdz šim nezināmajiem iespaidiem, tāpat kā slimnieks, kas pirmo reizi līksmi piecēlies no slimības gultas un pakritis, gaismas, mirdzuma, dzīves virpuļa, garām plūstošā pūļa trokšņa un ņirboņas nogurdināts, daudzo iespaidu apmulsināts un apreibināts. Viņam kļuva grūtsirdīgi un skumji. Ordinovs sāka baidīties par visu savu dzīvi, par visu savu darbību un pat par nākotni. Jaunā doma nedeva viņam mieru. Pēkšņi ienāca prātā, ka visu mūžu viņš bijis vientuļš, ka neviens viņu nav mīlējis un arī pašam nevienu nav gadījies mīlēt. Daži garāmgājēji, ar kuriem viņš pastaigas sākumā nejauši bija uzsācis sarunu, noraudzījās uz viņu aizvainojoši un savādi. Ordinovs redzēja, ka viņu uzskata par traku vai par ļoti oriģinālu savādnieku, kas gan bija ļoti pareizi. Viņš atcerējās, ka arī agrāk visi vienmēr bija jutušies viņa klātbūtnē smagi, ka jau bērnībā visi no viņa bija vairījušies noslēgtā, nepakļāvīgā rakstura dēļ, ka līdzjūtība, kas viņā iemita, bija izpaudusies smagi, nomākti un citiem nemanāmi, bet šai līdzjūtībā nekad nebija saskatāma tikumiska vienlīdzība; tas viņu mocīja jau bērnībā, kad viņš nekādā ziņā nebija līdzīgs citiem sava vecuma bērniem. Tagad Ordinovs atcerējās un atģida, ka visi vienmēr bija viņu pametuši un ignorējuši.

Nemanot viņš bija ieklīdis kādā Pēterburgas malā patālu no centra. Uz ātru roku paēdis pusdienas vientuļā traktierī, viņš devās atkal klaiņāt. Atkal izstaigāja daudzas ielas un laukumus. Pēc tam sāka stiepties garas dzeltenas un pelēkas sētas, kļuva redzami ne vairs bagāti nami, bet pavisam vecas mājeles un reizē milzīgas

fabriku ēkas, kroplīgas, nomelnējušas, sarkanas, ar gariem skursteņiem. Nekur neredzēja neviena cilvēka; viss izskatījās drūms un naidīgs: vismaz Ordinovam tā likās. Bija jau vakars. Pa kādu garu šķērsielu viņš uznāca uz laukumiņa, kur atradās draudzes baznīca.

Viņš izklaidīgi iegāja iekšā. Dievkalpojums nupat bija beidzies; baznīca gandrīz pilnīgi tukša, un tikai divas vecenes vēl bija nometušās ceļos pie ieejas. Apkalpotājs, sirms vecītis, dzēsa sveces. Plats rietošās saules staru kūlis spīdēja iekšā caur šauro kupola logu un ar gaismas straumi applūdināja vienu no sānu altāriem; bet stari kļuva arvien nespodrāki, un, jo melnāka vērtās tumsa, kas biezēja zem dievnama velvēm, jo spožāk mirdzēja vietām apzeltītās svētbildes, kuras apgaismoja plīvojošās lampadu un sveču liesmiņas. Dziļi satraucošas grūtsirdības un kaut kādu nomācošu sajūtu pārņemts, Ordinovs piespiedās pie sienas vistumšākajā baznīcas kaktā un uz mirkli aizmirsās. Viņš attapās, kad zem dievnama velvēm atskanēja divu ienākušu baznīcēnu vienmērīgā, dobjā soļu duna. Ordinovs pacēla acis, un, ieraugot abus ienācējus, viņu pārņēma tāda kā vārdos neizsakāma ziņkāre. Tie bija vecs vīrs un jauna sieviete. Vecais vīrs bija gara auguma, vēl stalts un mundrs, bet vājš un slimīgi bāls. Pēc izskata viņu varēja noturēt par tirgotāju, kas iebraucis no tālienes. Mugurā viņam bija garš, melns, neaizpogāts, acīm redzot, svētkiem domāts kažokādu kaftāns. Zem kaftāna bija redzams cits garš krievu tērps, kas bija cieši aizpogāts no augšas līdz apakšai. Kailais kakls bija nevērīgi apsiets ar spilgtu, sarkanu lakatu; rokā kažokādas cepure. Gara, plāna, iesirma bārda sedza krūtis, un no nokareno, saraukto uzacu apakšas zibēja kvēls, drudžaini satraukts, augstprātīgs un neatlaidīgs skatiens. Sievietei bija gadu divdesmit, un viņa bija brīnum skaista. Mugurā dārgs zils zvērādu kažociņš, bet galva apsegta ar baltu, zem zoda sasietu atlasa lakatu. Viņa gāja, acis nodūrusi, un tāds kā visā augumā jaušams domīgs svinīgums skaudri un skumīgi klājās pār bērnišķīgi maigajiem un lēnīgajiem daiļās sejas vaibstiem. Kaut kas neparasts bija šai negaidītajā pārī.

Vecais vīrs apstājās baznīcas vidū un paklanījās uz visām četrām pusēm, lai gan baznīca bija pilnīgi tukša; to pašu darīja arī viņa līdzgājēja. Tad vecais vīrs paņēma jauno sievieti aiz rokas un pieveda pie lielas svētbildes — tās dievmātes svētbildes, kurai par godu baznīca bija celta; svētbilde pie altāra mirdzēja žilbinošā gaismas zaigā, ko atstaroja ar zeltu un dārgakmeņiem rotāta riza. Baznīcas kalpotājs, kurš baznīcā bija palicis beidzamais, ar cieņu paklanījās vecajam vīram; tas pamāja viņam ar galvu. Sieviete nokrita ceļos svētbildes priekšā. Vecais vīrs paņēma aiz gala šķidrautu, kas karājās pie svētbildes pamata, un apsedza ar to viņas galvu. Baznīcā atskanēja dobjas raudas.

Ordinovu pārsteidza visas šīs ainas svinīgums, un viņš nepacietīgi gaidīja beigas. Pēc pāris minūtēm sieviete pacēla galvu, un atkal svētbildes lampiņas spilgtā gaisma apmirdzēja viņas daiļo seju. Ordinovs satrūkās un paspēra soli uz priekšu. Viņa jau bija pasniegusi roku vecajam vīram, un abi klusu gāja ārā no baznīcas. Asaras kvēloja viņas tumšajās, zilajās acīs, ko ietvēra garas, piena baltajā sejā mirdzošas skropstas, un ritēja pār nobālējušiem vaigiem. Viņas lūpās vīdēja smaids, bet sejā bija manāmas kaut kādu bērnišķīgu baiļu un noslēpumainu šausmu pēdas. Viņa bikli spiedās klāt vecajam vīram, un bija redzams, ka viss viņas ķermenis trīc aiz uztraukuma.

Pārsteigtais, kaut kādu nezināmu tīksmīgu un neatlaidīgu jūtu mudinātais Ordinovs steidzīgi sekoja aizejošajiem un baznīcas priekšā šķērsoja abu ceļu. Vecais vīrs paskatījās uz viņu naidīgi un bargi; arī viņa paskatījās uz Ordinovu, bet bez ziņkāres un izklaidīgi, it kā viņu nodarbinātu cita, ar tagadni nesaistīta doma. Ordinovs gāja viņiem nopakaļis, pats savu rīcību nesaprazdams. Bija jau pilnīgi satumsis; Ordinovs turējās atstatu. Vecais vīrs un jaunā sieviete izgāja uz lielas, platas, netīras ielas, kas bija pilna ar dažādiem nodarbinātiem cilvēkiem, miltu tirgotavām un iebraucamajām vietām un kas veda taisni uz pilsētas vārtiem un iegriezās no tās šaurā, garā šķērsielā, kurai abās pusēs stiepās garas sētas un kura izbeidzās ar milzīgu, nomelnējušu, pamatīgi celtu četrstāvu namu, pa kura caurstaigājamo pagalmu varēja iziet uz kādu citu — arī lielu un ļaužu pilnu ielu. Abi jau tuvojās namam; pēkšņi vecais vīrs apgriezās un nepacietīgi paskatījās uz Ordinovu. Jaunais cilvēks apstājās kā pienaglots; viņa aizraušanās pašam likās dīvaina. Vecais vīrs atskatījās otrreiz, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņa drauds atstājis iespaidu, un pēc tam abi — viņš un jaunā sieviete pa šaurajiem vārtiem iegāja nama pagalmā. Ordinovs griezās atpakaļ.

Viņš bija ļoti nepatīkamā omā un dusmojās pats uz sevi, apjēgdams, ka veltīgi zaudējis dienu, veltīgi noguris un turklāt pašās beigās izdarījis muļķību, piešķirdams vesela piedzīvojuma nozīmi visparastākajam nolikumam.

Lai kā Ordinovs no rīta bija dusmojies uz sevi par nošķiršanos no pasaules, taču instinktīvi gribēja bēgt no visa, kas varētu viņu izklaidēt, pārsteigt un satraukt, ciktāl tas attiektos uz ārējo, nevis garīgo, māksliniecisko pasauli. Tagad jaunais cilvēks ar skumjām un tādu kā nožēlu domāja par savu bezrūpīgo kaktu; tad viņu pārņēma grūtsirdība un raizes par nenodrošināto stāvokli, par gaidāmajām rūpēm, un reizē kļuva nepatīkami, ka tāds sīkums viņu tik stipri ieinteresējis. Beidzot noguris, nespēdams vairs loģiski domāt, viņš vēlu vakarā aizklīda līdz savam dzīvoklim un brīnīdamies apķērās, ka, pats to nemaz nemanīdams, bija pagājis garām mājai, kurā dzīvoja. Pilnīgā neizpratnē šūpodams galvu par savu izklaidību, viņš to izskaidroja ar nogurumu un, kāpdams augšup pa kāpnēm, iegāja beidzot savā bēniņu istabā. Tur viņš aizdedzināja sveci — un pēc brīža ieraudzīja spilgtas iztēles radītu raudošas sievietes tēlu. Iespaids bija tik satraucošs, tik spēcīgs, viņa sirds ar lādu mīlestību bija atsaukusi atmiņā lēnīgos, maigos sejas vaibstus, ko satraucis noslēpumains aizkustinājums un šausmas un slacījušas sajūsmas vai bērnišķīgas nožēlas asaras, ka acis viņam aizmiglojās un it kā uguns izskrēja cauri visiem locekļiem. Bet vīzija neturpinājās ilgi. Jūsmai sekoja pārdomas, pēc tam īgnums, tad it kā bezspēka dusmas; neizģērbies viņš ietinās segā un iemetās savā cietajā gultā …

No rīta Ordinovs pamodās jau diezgan vēlu īgnā, bažīgā un nomāktā garastāvoklī, uz ātru roku saposās, gandrīz ar varu cenzdamies domāt par ikdienas rūpēm, un devās savam vakardienas ceļojumam pretējā virzienā; beidzot viņš sameklēja sev jumtistabiņu pie nabadzīga vācieša Špīsa, kas dzīvoja kopā ar meitu Tīnhenu. Špīss, saņēmis rokasnaudu, tūlīt noņēma zīmīti, kas bija piesista pie vārtiem, lai aicinātu īrniekus, uzslavēja Ordinovu par mīlestību uz zinātni un apsolīja, ka pats cītīgi viņam palīdzēšot. Ordinovs pateica, ka pārvākšoties pret vakaru. No turienes viņš gribēja iet uz mājām, bet pārdomāja un pagriezās uz otru pusi; viņš atkal kļuva mundrs un domās pasmaidīja pats par savu ziņkāri. Aiz nepacietības ceļš likās ārkārtīgi tāls; beidzot viņš nonāca līdz baznīcai, kurā bija iegājis vakar vakarā. Pašlaik notika liturģija. Viņš izvēlējās vietu, no kurienes varēja redzēt gandrīz visus dievlūdzējus; bet to, kurus meklēja, nebija. Pēc ilgas gaidīšanas Ordinovs sarkdams izgāja ārā. Neatlaidīgi apspiezdams sevī kaut kādas neapzinātas jūtas, viņš stūrgalvīgi un ar varu centās domāt par ko citu. Domādams par dzīves ikdienu, atcerējās, ka laiks pusdienot, un, tiešām juzdams izsalkumu, iegriezās tajā pašā traktierī, kurā bija pusdienojis vakar. Vēlāk viņš pat vairs neatcerējās, kā bija no turienes izgājis. Ilgi un neapzinīgi viņš klaiņāja pa ielām, pa ļaužu pilnām un tukšām šķērsielām un beidzot ieklīda kādā nostūrī, kur pilsētas vairs nebija un kur stiepās nodzeltējis lauks; Ordinovs attapās, kad viņu pārsteidza nāves klusums; tas bija jauns, sen neizjusts iespaids. Diena bija sausa un auksta, kādas nereti mēdz būt Pēterburgā oktobrī. Netālu atradās zemnieku māja; tai blakus divas siena kaudzes; mazs, izģindis zirģeīis, galvu nodūris un lūpu atkāris, bez iejūga stāvēja pie divričiem un, likās, kaut ko pārdomāja. Sētas suns ņurdēdams grauza kaulu pie salauzta riteņa, un trīsgadīgs bērns vienā krekliņā, kasīdams balto, pinkaino galviņu, izbrīnā raudzījās uz ieklīdušo vientuļo pilsētnieku. Aiz mājas pletās lauki un sakņu dārzi. Zilās debess pamalē melnēja meži, bet no pretējās puses tuvojās palsi sniega mākoņi, it kā dzīdami sev pa priekšu gāju putnu barus, kas bez klaigāšanas cits pēc cita slīdēja pa debesīm. Viss bija kluss un it kā svinīgi skumīgs, kaut kādu pierimušu, apslēptu gaidu pilns… Ordinovs sāka iet arvien tālāk; bet tuksnesis tikai nomāca viņu. Viņš griezās atpakaļ, gāja uz pilsētu, no kurienes pēkšņi sāka dobji dunēt baznīcu zvani, aicinot uz vakara dievkalpojumu. Ordinovs paātrināja soļus un pēc kāda laika atkal iegāja kopš vakardienas tik labi pazīstamajā dievnamā.

Nepazīstamā bija jau priekšā.

Viņa bija nometusies ceļos dievlūdzēju barā pie pašas ieejas. Ordinovs izspraucās cauri biezajam ubagu, skrandainu veceņu, slimo un kropļu pūlim, kas pie baznīcas durvīm gaidīja ubaga dāvanas, un nometās ceļos blakus nepazīstamajai. Viņa drēbes skāra sievietes tērpu, un viņš dzirdēja straujo elpu, kas plūda pār viņas kvēlu Iugšanu čukstošajām lūpām. Jaunās sievietes sejas vaibsti joprojām bija bezgala dziļas dievbijības satraukti, un asaras atkal ritēja un žuva uz viņas karstajiem vaigiem, il kā mazgādamas nost kādu drausmīgu noziegumu. Tā vieta, kur abi bija nometušies ceļos, atradās pilnīgā lumsā, un tikai palaikam svētbildes lampiņas blāvā liesmiņa, ko šūpoja pa atvērto šauro logu pūsmojošais vējš, ar plīvojošu gaismu apspīdēja viņas seju, un katrs tās vaibsts iespiedās jaunekļa atmiņā, aptumšoja redzi un ar trulām, nepanesamām sāpēm plosīja sirdi. Bet šais mokās bija arī eksaltēta bauda. Beidzot viņš vairs nespēja izturēt; vienā mirklī krūtis viņam sāka cilāties un tvīkt neapjausti tīksmīgās ilgās, un viņš raudādams pielieca karsto galvu pie aukstās baznīcas grīdas. Viņš juta vienīgi sāpes sirdī, kas stājās pukstēt saldās mokās.

Varbūt vientulībā bija attīstījies šis neparastais jūtīgums, jūtu vārīgums un trauslums; varbūt garu bezmiega nakšu mokpilnā, smacējošā bezcerību klusumā, izjūtot neapzinātas tieksmes un spējus gara satricinājumus, bija nobriedusi tā sirds trauksmainība, kas beidzot varēja vai nu eksplodēt, vai rast piepildījumu; un ar to vajadzēja notikt tam pašam, kas notiek tveicīgā, smacīgā dienā, kad pēkšņi satumst visa debess un negaiss ar lietu un zibeņiem brāžas pār alkstošo zemi, kad lietus pērles sāk mirdzēt smaragda zaļajos zaros, kad negaiss pieplacina zāli un druvas, pieliec pie zemes maigos ziedu kausiņus, lai pēc tam, pirmajiem saules stariem atspīdot, viss, atkal atdzīvodamies, tiektos un celtos pretī saulei un svinīgi līdz pat debesīm kvēpinātu tai savu spēcīgo, saldo vīraku, līksmojot un priecājoties par atjaunoto dzīvi… Bet Ordinovs tagad nebūtu varējis pat domāt par to, kas ar viņu notiek: viņš tik tikko apģida sevi…

Jaunais cilvēks gandrīz nepamanīja, ka bija beidzies dievkalpojums, un attapās, lauzdamies pakaļ savai nepazīstamajai caur pūli, kas bija sablīvējies pie izejas. Brīžiem viņš sastapa viņas izbrīnīto un gaišo skatienu. Arā ejošo ļaužu bieži apstādināta, viņa ne vienreiz vien pagriezās pret Ordinovu; bija redzams, ka viņas izbrīns kļūst arvien lielāks, un piepeši viņa nosarka kā rieta blāzma. Šai brīdī no pūļa iznāca vakardienas vecais vīrs un paņēma viņu aiz rokas. Ordinovs atkal ieraudzīja žultaino un zobgalīgo vecā skatienu, un savāds niknums pēkšņi sažņaudza viņam sirdi. Beidzot Ordinovs tumsā izlaida abus no acīm; tad ar pārdabiskām pūlēm izlauza sev ceļu un izgāja no baznīcas. Bet dzestrais vakara gaiss nespēja viņu atspirdzināt: elpa aizrāvās un spriedās krūtīs, un sirds sāka sist lēnām un stipri, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Beidzot viņš ieraudzīja, ka tiešām pazaudējis savus nepazīstamos: ne uz ielas, ne šķērsielā to vairs nebija. Bet Ordinova galvā jau radās doma, izveidojās viens no tiem noteiktajiem, neparastajiem plāniem, kas, kaut arī vienmēr ir neprātīgi, toties tamlīdzīgos gadījumos gandrīz vienmēr beidzas ar panākumiem un tiek īstenoti; otrā rītā pulksten astoņos viņš tuvojās namam no šķērsielas puses un iegāja šaurā, netīrā un piemēslotā dibenpagalmiņā, kas izskatījās pēc nama atkritumu bedres. Sētnieks, kas pagalmā kaut ko darīja, apstājās, atbalstīja zodu pret lāpstas kātu, noskatīja Ordinovu no galvas līdz kājām un noprasīja, ko viņš meklējot.

Sētnieks bija jauns puisis, viņam bija gadi divdesmit pieci un ārkārtīgi vecīga, krunkaina seja, bet pats maziņš, pēc tautības tatārs.

—     Meklēju istabu, — Ordinovs nepacietīgi atbildēja.

—     Kādu? — sētnieks smīnēdams pajautāja. Viņš noraudzījās uz Ordinovu tā, it kā zinātu visus viņa nodomus.

—     Man vajadzīga gultasvieta, — Ordinovs atbildēja.

—     Tanī pagalmā nav, — sētnieks mīklaini atbildēja.

—     Bet šeit?

—     Arī šeit nav. — Un sētnieks ķērās pie lāpstas.

—     Bet varbūt tomēr izīrēs, — Ordinovs sacīja, sniegdams sētniekam desmit kapeikas.

Tatārs paskatījās uz Ordinovu, paņēma desmit kapeikas, tad atkal ķērās pie lāpstas un pēc klusuma brīža paziņoja, ka «nav istaba, nav». Bet jaunais cilvēks vairs neklausījās; viņš gāja pa sapuvušiem, līganiem, peļķē gulošiem dēļiem, kas veda no sētas mājas uz vienīgo ieeju tanī pagalmā, uz ieeju, kas bija melna, netīra un, likās, ar peļķes ūdeni aizrijusies. Apakšējā stāvā dzīvoja nabadzīgs zārku taisītājs. Pagājis garām viņa interesantajai darbnīcai, Ordinovs pa pusizlauztām, slidenām vītņu kāpnēm uzkāpa augšējā stāvā, tumsā sataustīja biezas, smagas, mašas lēveriem apsistas durvis, atrada rokturi un citvēra. Viņš nebija kļūdījies. Priekšā stāvēja pazīslamais vecais vīrs un cieši, ar ārkārtīgu izbrīnu vērās viņā.

—    Ko tu vēlies? — vecais aprauti un gandrīz čukstus jautāja.

—     Vai istabu izīrējat? — Ordinovs jautāja, gandrīz aizmirsis visu, ko bija gribējis teikt. Aiz vecā vīra pleca viņš ieraudzīja savu nepazīstamo.

Vecais klusēdams sāka vērt ciet durvis, bīdīdams ārā Ordinovu.

—     Izīrējam istabu, — pēkšņi atskanēja jaunās sievietes laipnā balss.

Vecais atstāja durvis vaļā.

—     Man vajadzīga gultasvieta, — Ordinovs sacīja, steidzīgi ieiedams istabā un uzrunādams skaistuli.

Bet, paskatījies uz saviem nākamajiem saimniekiem, izbrīnā apstājās kā pienaglots; viņa acu priekšā norisinājās mēma, pārsteidzoša aina. Vecais bija bāls kā nāve, it kā tuvu nesamaņai. Viņš ar smagu, nekustīgu, caururbjošu skatienu raudzījās uz sievieti. Arī viņa sākumā nobālēja; bet tad asinis spēji saplūda sejā, un acis tā dīvaini nozibsnīja. Viņa ieveda Ordinovu otrā istabiņā.

Viss dzīvoklis sastāvēja no diezgan plašas istabas, kas ar divām starpsienām sadalīta trijās daļās; no priekšnama varēja ieiet šaurā, tumšā priekštelpā; pretī bija durvis, kas veda aiz starpsienas, acīm redzot, saimnieku guļamistabā. Pa labi — cauri priekštelpai varēja ieiet izīrējamā istabā. Tā bija šaura un maza, ar starpsienu pieplakusi pie diviem zemiem lodziņiem. Viss bija piekrauts un pieblīvēts ar katrā dzīvojamā telpā nepieciešamiem priekšmetiem; bija nabadzīgi, saspiesti, bet diezgan tīrīgi. No mēbelēm bija vienkāršs, balts galds, divi vienkārši krēsli un soli abpus sienām. Liela, senlaicīga svētbilde ar zeltītu nimbu karājās kaktā virs plaukta, un tās priekšā dega lampada. Izīrējamajā istabā un pa daļai priekštelpā atradās milzīga, stūraina krievu krāsns. Bija skaidrs, ka trīs cilvēki šādā dzīvoklī nevar dzīvot.

Viņi sāka līgt, bet nesakarīgi, viens otru lāgā nesaprazdami. Ordinovs divus soļus atstatu no jaunās sievietes dzirdēja, kā pukst viņas sirds, redzēja, ka viņa pie visām miesām trīc aiz uztraukuma un it kā aiz bailēm. Beidzot viņi vienojās. Jaunais cilvēks pateica, ka tūlīt pārvākšoties, un paskatījās uz saimnieku. Vecais stāvēja durvīs joprojām bāls; bet rāms, pat domīgs smaids zagās lūpās. Sastapis Ordinova skatienu, viņš atkal sarauca

uzacis.

—     Pase ir? — viņš pēkšņi jautāja skaļā, aprautā balsī, atvērdams durvis uz priekšnamu.

—     Jā! — Ordinovs, mazliet pārsteigts, atbildēja.

—      Kas tu tāds esi?

—     Vasilijs Ordinovs, muižnieks, nekādās iestādēs nestrādāju, pašam savas darīšanas, — viņš atbildēja, atdarinādams vecā toni.

—     Es tāpat, — atbildēja vecais. — Esmu Iļja Murins, sīkpilsonis, vai ar to tev pietiek? Ej …

Pēc stundas Ordinovs bija jau jaunajā dzīves vietā, par ko brīnījās viņš pats un viņa vācietis, kuram līdz ar padevīgo Tīnhenu jau sāka rasties aizdomas, ka uzklīdušais īrnieks būs viņu piekrāpis. Bet Ordinovs pats nesaprata, kā tas viss bija noticis, un arī negribēja saprast …

II

Sirds viņam dauzījās tā, ka gar acīm metās zils un zaļš un reiba galva. Mehāniski viņš sāka novietot jaunajā dzīvoklī savu trūcīgo iedzīvi, atraisīja saini ar dažādām nepieciešamām mantām, atslēdza lādi ar grāmatām un sāka novietot tās uz galda; bet drīz vien rokas vairs necēlās, lai veiktu šo darbu. Ik brīdi acu priekšā staroja tās sievietes tēls, kas kopš sastapšanās saviļņoja un satrauca visu viņa būtni, pildīja sirdi ar nevaldāmu, aizraujošu jūsmu, — tik daudz laimes uzreiz bija iebrāzies viņa nabadzīgajā dzīvē, ka domas juka un gars pagura ilgās un mulsumā. Viņš paņēma savu pasi un nesa saimniekam, cerēdams, ka varēs paskatīties uz jauno sievieti. Bet Murins tikko pavēra durvis, paņēma pasi, pateica «labi, dzīvo dieva mierā» un atkal ieslēdzās savā istabā. Tāda kā nepatīkama sajūta pārņēma Ordinovu. Nez kādēļ viņam kļuva smagi skatīties uz šo veco vīru. Tā skatienā bija kaut kas nicinošs un ļauns. Bet nepatīkamais iespaids drīz izgaisa. Jau trešo dienu Ordinovs dzīvoja tādā kā virpulī salīdzinājumā ar līdzšinējās dzīves klusumu; taču domāt viņš nevarēja un pat baidījās. Viņa dzīvē viss bija sajucis un savandījies; viņš neskaidri |ul<i, ka dzīve it kā pārlūzusi uz pusēm; tikai viena tieksme, vienas ilgas bija viņu pārņēmušas, un citas domas viņam neeksistēja.

Nesapratnē viņš atgriezās savā istabā. Tur pie krāsns, i iii tika gatavoti ēdieni, rosījās maza, salīkusi vecenīte, hk netīra un noskrandusi, ka bija žēl uz viņu skatīties. Vina izskatījās ļoti ļauna un laiku pa laikam kaut ko ņurdēja, savā nodabā čāpstinādama lūpas. Tā bija saimnieku mājkalpotāja. Ordinovs pamēģināja uzsākt ar vecenīti sarunu, bet viņa klusēja, acīm redzot, aiz ļauna prāta. Beidzot pienāca pusdienu laiks; vecene izņēma no krāsns skābus kāpostus, pīrāgus un liellopu gaļu un «iiznesa saimniekiem. To pašu pasniedza arī Ordinovam. Pēc pusdienām dzīvoklī iestājās nāves klusums.

Ordinovs paņēma rokās grāmatu un ilgi šķirstīja lapas, cenzdamies izdibināt jau vairāk reižu lasītā jēgu. Viņš nepacietīgi aizmeta grāmatu un atkal mēģināja izvietot savas mantas; beidzot paņēma cepuri, uzvilka mēteli un izgāja uz ielas. Iedams uz labu laimi, ceļu neredzēdams, viņš visu laiku centās cik vien iespējams sakoncentrēties, sakārtot sajukušās domas un kaut mazliet pārdomāt savu stāvokli. Bet piespiešanās sagādāja tikai ciešanas, mokas. Pārmaiņus auksti drebuļi un karstums pārskrēja pār miesu, un sirds lāgiem pēkšņi sāka dauzīties tā, ka vajadzēja atspiesties pret sienu. «Nē, tad jau labāk nāve,» viņš domāja, «labāk nāve,» viņš čukstēja kaistošām, trīcošām lūpām, gandrīz vai nedomādams par to, ko runā. Ordinovs staigāja ļoti ilgi; beidzot, juzdams, ka izmircis līdz ādai, pirmo reizi pamanījis, ka lietus gāž straumēm, atgriezās mājās. Netālu no mājām viņš ieraudzīja savu sētnieku. Šķita, ka tatārs kādu laiku bija cieši un ziņkārīgi viņā nolūkojies un gāja savu ceļu tikai pēc tam, kad pamanīja, ka ir ieraudzīts.

—      Sveiks, — Ordinovs sacīja, panācis viņu. — Kā tevi sauc?

—      Sauc sētnieks, — tas atbildēja, zobus atviezis.

—     Vai tu jau sen strādā te par sētnieku?

—      Sen.

—      Vai mans saimnieks ir sīkpilsonis?

—     Sīkpilsonis, ja jau tā teicis.

—      Ko tad viņš dara?

—     Slims; dzīvo, lūdz dievu — jā.

—     Vai tā ir viņa sieva?

—     Kāda sieva?

—     Kas dzīvo kopā ar viņu?

—     Sie-va, ja jau tā teicis. Paliec sveiks, kungs.

Tatārs pieskārās cepurei un ieslāja savā čurksnī.

Ordinovs iegāja savā dzīvoklī. Vecene, savā nodabā

čāpstinādama un kaut ko ņurdēdama, atvēra durvis, atkal aizvēra, noklaudzināja aizšaujamo un uzlīda uz krāsns, kur pagāja viņas mūža pēdējās dienas. Metās jau krēsla. Ordinovs gāja sameklēt uguni un ieraudzīja, ka saimnieku durvis aizslēgtas. Viņš pasauca veceni, kas, pret elkoni atspiedusies, vērīgi skatījās uz viņu no krāsns augšas, kā likās, pārdomādama, kas gan viņam būtu bijis vajadzīgs pie saimnieku durvīm; vecene klusēdama nometa sērkociņu kārbu. Viņš atgriezās istabā un ķērās atkal — nu jau vai simto reizi — pie savām mantām un grāmatām. Bet lēnītiņām, nesaprazdams, kas ar viņu notiek, atslīga uz sola, un viņam šķita, ka aizmieg. Brīžiem atguva samaņu un nojauta, ka tas ir nevis miegs, bet mokpilna, slimīga nemaņa. Viņš dzirdēja, ka noklaudz durvis, ka tās atveras, un noprata, ka saimnieki pārnākuši no vakara dievkalpojuma. Tad ienāca prātā, ka vajag nez kādēļ iet pie viņiem. Ordinovs piecēlās, un šķita, ka viņš jau iet, bet paklūp un nokrīt uz malkas kaudzes, ko vecene nometusi istabas vidū. Tad viņš pavisam aizmirsās un, pēc ilga, ilga laika atvēris acis, izbrīnā ieraudzīja, ka guļ uz tā paša sola, tāpat apģērbies un pār viņu ar maigu rūpību pārliekusies brīnum skaista sievietes seja, kas šķita slacīta klusām, mātišķām asarām. Jaunais cilvēks juta, ka viņam zem galvas paliek spilvenu un uzģērbj kaut ko siltu un ka maiga roka uzgulst uz viņa karstās pieres. Viņš gribēja pateikties, saņemt šo roku, pielikt pie sakaltušajām lūpām, slacīt to asarām un skūpstīt, skūpstīt veselu mūžību. Gribējās daudz ko teikt, bet, ko īsti, — pats nezināja; šai brīdī viņam gribējās mirt. Bet rokas bija kā svina pielietas un nekustējās; viņš bija gluži kā sastindzis un tikai juta, kā pa visām dzīslām joņo asinis, it kā celdamas viņu gultā uz augšu. Kāds pasniedza ūdeni… Beidzot viņš krita bezsamaņā.

No rīta viņš pamodās ap astoņiem. Saule bārstīja savu staru kūļa zeltu caur viņa istabas zaļajiem, appelējušajiem logiem; kaut kāda priecinoša sajūta bija izplūdusi pa visiem slimnieka locekļiem. Viņš bija mierīgs un kluss, bezgala laimīgs. Šķita, ka nupat kāds bijis pie viņa

galvgaļa. Viņš pamodās, visapkārt cītīgi meklēdams šo neredzamo būtni; viņam tik ļoti gribējās apkampt savu draugu un teikt pirmo reizi mūžā: «Sveiks, labdien, mans mīļais.»

—     Tu gan ilgi guli! — sacīja maiga sievietes baiss. Ordinovs atskatījās, un pār viņu pārliecās viņa skaistules saimnieces seja, kurā mirdzēja tik laipns un gaišs smaids

kā saule.

—     Cik ilgi tu biji slims! — viņa sacīja. — Pietiek, celies augšā; kāpēc laupi sev brīvību? Brīvība ir saldāka par maizi, krāšņāka par sauli. Celies, manu balodīt, celies.

Ordinovs satvēra un cieši saspieda viņas roku. Viņam šķita, ka joprojām redz sapni.

—     Pagaidi, es tev vārīju tēju; vai gribi tēju? Piespied sevi gribēt; tev kļūs labāk. Es pati esmu slimojusi un zinu.

—     Jā, dod man dzert, — Ordinovs sacīja vārgā balsī un piecēlās kājās. Viņš vēl bija ļoti vājš. Drebuļi pārskrēja viņam pār muguru, visi locekļi sāpēja un bija kā salauzti. Bet sirdī bija gaiši, un saules stari, likās, silda viņu ar tādu kā svinīgu, gaišu prieku. Ordinovs juta, ka viņam sākusies jauna, pilnasinīga, nepazīstama dzīve. Galva mazliet apreiba.

—     Tevi taču sauc par Vasiliju? — viņa jautāja. — Vai nu es būtu pārklausījusies, vai, liekas, tevi tā vakar nosauca saimnieks.

—     Jā, Vasilijs. Bet kā sauc tevi? — jautāja Ordinovs, tuvodamies viņai un tikko turēdamies kājās. Viņš sagrīļojās. Viņa to satvēra aiz rokām un iesmējās.

—     Mani par Katerinu, — viņa sacīja, ar savām lielajām, dzidrajām, zilajām acīm skatīdamās acīs Ordinovam. Viņi stāvēja, rokās saķērušies.

—     Tu man gribi ko teikt? — viņa beidzot sacīja.

—     Nezinu, — atbildēja Ordinovs — viņam metās tumšs gar acīm.

—     Paskat, kāds. Gana, manu balodīt, gana; nebēdājies, neskumsti, sēdies te saulē pie galda; sēdi rātni un nenāc man pakaļ, — viņa piebilda, redzēdama, ka jaunais cilvēks sakustas, it kā gribēdams viņu aizturēt, — es tūlīt pati pie tevis atnākšu; gan vēl pagūsi manī noskatīties. — Pēc brīža viņa ienesa tēju, uzlika uz galda un apsēdās viņam pretī.

—     Še, padzeries, — viņa sacīja. — Ko, vai tev sap galva?

—      Nē, tagad nesāp, — viņš atteica. — Nezinu, varbūt arī sāp … es negribu … pietiek, pietiek! Es pats nezinu, kas ar mani notiek, — viņš teica aizelsies, beidzot sameklējis viņas roku, — paliec te, neej prom no manis; dod, dod man atkal savu roku … Man gar acīm metas tumšs; es tevī skatos kā saulē, — viņš sacīja, it kā atraudams vārdus no sirds un gurdams aiz jūsmas, tos izrunājot. Raudas aizžņaudza viņam kaklu.

—      Ak tu nabags! Jādomā, neesi dzīvojis kopā ar labu cilvēku. Tu esi viens pats, vientulis; vai tev radinieku nav?

—     Nav neviena; esmu viens pats .. . nekas, lai! Tagad labāk… man tagad ir labi! — Ordinovs sacīja it kā murgos. Šķita, ka istaba griežas riņķī.

—     Es pati ilgus gadus neesmu redzējusi cilvēkus. Tu tā skaties uz mani… — viņa sacīja pēc klusuma brīža.

—     Nu … un tad?

—     Manas acis it kā silda tevi! Zini, kad kādu mīl… No pirmajiem vārdiem es tevi esmu ieslēgusi savā sirdī. Kad saslimsi, atkal kopšu tevi. Tikai neslimo, nē. Kad kļūsi vesels, dzīvosim kā brālis ar māsu. Gribi? Pie māsas taču grūti tikt, ja dievs no dzimšanas nav devis.

—     Kas tu tāda esi? No kurienes cēlusies? — Ordinovs jautāja vārgā balsī.

—     Es neesmu šejieniete … kam tev tas! Zini, cilvēki stāsta, ka tumšā mežā dzīvojuši divpadsmit brāļi un ka tanī mežā apmaldījusies daiļa viņa. Viņa iegājusi pie brāļiem un māju uzkopusi, visu sasildījusi ar savu mīlestību. Pārnākuši brāļi un sapratuši, ka pie viņiem pa dienu ciemojusies māsiņa. Sākuši saukt, viņa iznākusi ārā. Iesaukuši meiteni par māsu, devuši viņai brīvību, un viņa izturējusies pret brāļiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Vai tu zini šo pasaku?

—     Zinu, — Ordinovs nočukstēja.

—     Dzīvot ir jauki; vai tev patīk pasaulē dzīvot?

—     Jā, jā, mūžu dzīvot, ilgi dzīvot, — Ordinovs atbildēja.

—     Nezinu, — Katerina domīgi sacīja, — es gan gribētu arī nāvi. Ir labi mīlēt dzīvi un mīlēt labus cilvēkus, jā … Paskat, tu atkal kļuvi bāls kā nāve!

—     Jā, galva reibst…

—     Pag, es tev atnesīšu savu segu un spilvenu — otru; tepat arī uzklāšu. Kad aizmigsi, sapņosi par mani; slimība pāries. Mūsu vecā arī slima …

Vēl klādama guļasvietu, viņa runāja, brīžiem ar smaidu skatīdamās pār plecu uz Ordinovu.

—     Cik tev daudz grāmatu! — viņa sacīja, pabīdīdama lādi.

Viņa piegāja Ordinovam klāt, aptvēra viņu ar labo roku, pieveda pie guļas vietas, noguldīja un apsedza ar segu.

—     Stāsta, ka grāmatas maitājot cilvēku, — viņa sacīja, domīgi šūpodama galvu. — Tev patīk lasīt grāmatas?

—     Jā, — atbildēja Ordinovs, nezinādams, vai viņš guļ vai ne, un ciešāk spiezdams Katerinas roku, lai pārliecinātos, ka neguļ.

—     Manam saimniekam ir daudz grāmatu; paskat, kādas! Viņš teic, ka tās esot dieva grāmatas. Viņš man allaž lasa tās priekšā. Es tev vēlāk parādīšu; vai tu man pēc tam pastāstīsi, ko viņš man tik bieži lasa priekšā?

—     Pastāstīšu, — Ordinovs nočukstēja, acu nenovērsdams no viņas.

—     Vai tev patīk lūgt dievu? — viņa pēc klusuma brīža iejautājās. — Zini ko? Man vienmēr bail, vienmēr bail…

Viņa neizrunāja līdz galam, likās — kaut ko pārdomādama. Ordinovs beidzot pielika viņas roku pie lūpām.

—      Ko tu skūpsti manu roku? (Un vaigi viņai metās mazliet sārti.) Še, skūpsti ar, — viņa turpināja smiedamās, sniegdama abas rokas; tad vienu atbrīvoja un pielika to pie viņa karstās pieres, pēc tam sāka kārtot un glaudīt viņam matus. Katerina sarka arvien vairāk; beidzot apsēdās uz grīdas pie viņa guļasvietas un pieglauda vaigu pie viņa vaiga; Katerinas siltā, valgā elpa vēdīja viņam sejā … Pēkšņi Ordinovs juta, ka viņai aumaļām sāk plūst karstas asaras un kā kausēts svins krist uz viņa vaigiem. Ordinovs kļuva arvien vārgāks; viņš nespēja vairs pakustināt roku. Tai brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm un nodārdēja aizšaujamais. Ordinovs vēl varēja dzirdēt, ka vecais, viņa saimnieks, ieiet aiz starpsienas. Pēc tam dzirdēja, ka Katerina pieceļas, nesteigdamās un nemulsdama paņem savas grāmatas, redzēja, ka aiziedama pārmet viņam krustu; viņš aizvēra acis. Pēkšņi kvēls, ilgs skūpsts apdedzināja viņa kaistošās lūpas, un bija tā, it kā kāds viņam nazi būtu ietriecis sirdī. Viņš klusi iekliedzās un zaudēja samaņu …

Tad viņam sākās gluži neparasta dzīve.

Reizēm, neskaidras apziņas brīžos, prātā zibēja doma, ka viņam lemts dzīvot kaut kādā ilgā, bezgalīgā miegā, ko piepilda savāds, neauglīgs nemiers, cīņa un ciešanas. Šausmās viņš centās sacelties pret baigo, nomācošo likteni, un saspringtas, izmisīgas cīņas brīdī kāds nezināms spēks viņu atkal pieveica, un viņš skaidri juta, ka atkal zaudē samaņu, ka viņa priekšā atkal atveras tumšs bezdibenis un ka viņš ar smeldzes un izmisuma kliedzienu metas tajā. Lāgiem zibēja nepanesamas, iznīcinošas laimes mirkļi, kad dzīvotgriba konvulsīvi pastiprinās visā ķermenī, kad pagātne skaidrojas, pašreizējais gaišais mirklis skan svinīgi un līksmi un nomodā redzams sapnis par nezināmo nākotni; kad vārdos neizsakāma cerība kā dzīvinoša rasa veldzē dvēseli; kad gribas kliegt aiz sajūsmas; kad cilvēks jūt, cik nevarīga ir miesa pret tik spēcīgu iespaidu gūzmu, ka pārtrūkst dzīvības pavediens, un kad cilvēks reizē apsveic visu savu dzīvi ar atjaunošanos un atdzimšanu. Brīžiem viņš atkal iegrima snaudā, un tad viss, kas ar viņu beidzamajās dienās bija noticis, atkal atkārtojās un kā neizprotams, satraukts spiets virmoja prātā; bet šo vīziju viņš redzēja dīvainu un mīklainu. Brīžiem slimnieks aizmirsa, kas ar viņu noticis, un brīnījās, ka viņš nav vairs vecajā dzīvoklī, pie savas vecās saimnieces. Viņš brīnījās, kāpēc vecenīte, kā vienmēr, vēlās krēslas stundās nepienāk pie dziestošās krāsns, kas palaikam ar vāju, plīvojošu atblāzmu apgaismo visu tumšo istabas kaktu, un, gaidīdama, kamēr uguns izdegs, nesilda, kā parasti, kaulainās, trīcošās rokas pie dziestošās uguns, allaž murminot un čukstot savā nodabā un retumis neizpratnē paraugoties uz viņu, savu jocīgo īrnieku, kuru viņa uzskatīja par jukušu aiz ilgas sēdēšanas pie grāmatām. Citreiz viņš atcerējās, ka pārvācies uz jaunu dzīvokli, bet, kā tas norisinājies, kas ar viņu noticis un kāpēc vajadzējis pārvākties, — viņš nezināja, lai gan gars pagura no nepārtrauktas, neatturamas vēlēšanās zināt… Bet — kurp un kas viņu aicināja un mocīja un kas bija iededzis šo neizturamo liesmu, kas smacēja viņu un svelmēja asinis? — to viņš atkal nezināja un neatcerējās. Bieži slimnieks alkani tvēra ar rokām kādu ēnu, bieži dzirdēja pie savas gultas tuvu, vieglu

Koju čaboņu un laipnus, maigus čukstus, kas skanēja kā salda mūzika; valga, strauja elpa slīdēja pār viņa seju, un mīlestībā satraucās visa viņa būtne; kādas karstas asaras dedzināja viņa kvēlojošos vaigus, un pēkšņi ilgs un maigs skūpsts iezīdās lūpās; tad viņa dzīvība tvīka neremdināmās mokās; likās — visa esamība, visa pasaule ap viņu apstājas, pamirst uz veseliem gadsimtiem un ilga, tūkstošgadīga nakts izplešas pār visu …

Tad šķita atkal atgriežamies viņa laimīgie, bezrūpīgi pagājušie agrās bērnības gadi ar to dienu gaišo prieku, neapēnoto laimi, pirmo tīksmīgo brīnīšanos par dzīvi, neskaitāmajiem labajiem gariem, kas izlidoja no katras viņa noplūktās puķītes, kas ar viņu rotaļājās leknajā, zaļajā pļavā mazās, akāciju ieskautās mājiņas priekšā, kas viņam uzsmaidīja no kristāldzidrā, nepārredzamā ezera, pie kura viņš mēdza stundām ilgi sēdēt, klausīdamies, kā vilnis veļ vilni, un kas plivināja ap viņu savus spārnus, mīļi uzvēdīdami gaišus, rožainus sapņus mazajam šūpulītim, kad viņa māte, noliekdamās pār to, meta krustus, skūpstīja viņu un garās, mierīgās naktīs aijāja viņu miegā, dziedādama klusu šūpuļa dziesmu. Bet tad pēkšņi sāka uzrasties kāda būtne, kas viņu mulsināja ar tādām kā nebērnišķām šausmām, kas viņa dzīvē pilināja pirmo lēno bēdu un asaru indi; viņš neskaidri nojauta, ka nezināmais vecis tur savā varā visus viņa turpmākos gadus, un trīcēdams nespēja novērst no tā skatienus. Ļaunais vecis visur sekoja viņam. Tas raudzījās un viltīgi māja viņam birzī no katra krūma, smējās un mēdīja viņu, pārvērzdamies par katru bērna paiju, vaibstīdamies un smiedamies viņa rokās kā ļauns, nešpetns gnoms; tas kūdīja pret viņu visus cietsirdīgos skolas biedrus vai, sēžoties kopā ar bērniem skolas solā, ģīmi šķobīdams, lūkojās ārā no katra viņa gramatikas burta. Pēc tam kad viņš iemiga, ļaunais vecis sēdās galvgalī… Tas aizdzina labos garus, kas ap viņa šūpuli bija vēdījuši savus zelta un safīra spārnus, tas aizveda uz visiem laikiem viņa nabaga māti un sāka caurām naktīm čukstēt viņam garu, brīnišķīgu pasaku, kas bija nesaprotama bērna sirdij, bet kas mocīja un uztrauca viņu ar šausmām un nebērnišķu kaislību. Bet ļaunais vecis neklausījās viņa raudās un lūgšanās un joprojām stāstīja, līdz kamēr viņš sastinga un krita bezsamaņā. Tad bērns pēkšņi pamodās, kļuvis par pieaugušu; neredzami un nedzirdami bija aizjoņojuši veseli gadi. Viņš pēkšņi apzinājās savu īsto stāvokli, pēkšņi sāka saprast, ka ir vientuļš un svešs visai pasaulei, viens svešā kaktā starp noslēpumainiem, aizdomīgiem cilvēkiem, starp ienaidniekiem, kas allaž lasās kopā un čukstas pa viņa tumšās istabas kaktiem, un māj ar galvu vecenei, kas tup pie krāsns, silda nevarīgās, vecās rokas un rāda tiem uz viņu. Viņš mulsa un uztraucās; viņam vienmēr gribējās zināt, kas tie par cilvēkiem, kāpēc viņi ir te, kāpēc viņš pats atrodas šajā istabā, un nojauta, ka ieklīdis tumšā ļaundaru bedrē, kaut kāda varena, bet neizprotama spēka vadīts un iepriekš nepārliecinājies, kas un kādi ir iemītnieki un kas īsti ir viņa saimnieki. Viņu sāka mocīt aizdomas, — un pēkšņi nakts klusumā čukstus atsākās gara pasaka, un to klusi, tikko sadzirdami savā nodabā stāstīja kaut kāda vecene, dziestošas uguns priekšā skumīgi šūpodama balto, sirmo galvu. Bet — atkal viņu pārņēma šausmas: pasaka viņa priekšā iedzīvinājās sejās un formās. Viņš redzēja, ka viss, sākot ar bērnu dienu neskaidrajiem sapņiem, visas viņa domas un ilgas, viss, ko pats bija piedzīvojis, viss, ko bija izlasījis grāmatās, viss, ko jau sen bija pat aizmirsis, — viss kļuva par dzīvām būtnēm, viss veidojās, iemiesojās kolosālās formās un tēlos un cēlās augšup, griezās un virpuļoja ap viņu; redzēja, kā pletās viņa priekšā brīnišķīgi, krāšņi dārzi, kā acīm redzami pacēlās un sabruka veselas pilsētas, kā veselas kapsētas sūtīja viņam pretī savus miroņus, kas sāka dzīvi no jauna, kā acu priekšā uzradās, dzima un nodzīvoja savu laiku veselas ciltis un tautas, kā beidzot ap viņa slimības gultu iedzīvinājās visas viņa domas, visi imateriālie sapņi, iedzīvinājās gandrīz pašā rašanās brīdī; kā, beidzot, viņš domāja nevis imateriālās idejās, bet veselās pasaulēs, veselos veidojumos, kā viņš, līdzīgi puteklītim, lidoja šajā bezgalīgajā, dīvainajā, neizstaigājamajā pasaulē un kā visa šī dzīve ar savu satraukto neatkarību nospiež, nomāc viņu un viņu vajā tās mūžīgā, bezgalīgā ironija; viņš juta, ka mirst, sabirst putekļos un pīšļos bez augšāmcelšanās, uz mūžu mūžiem; viņš gribēja bēgt, bet visā pasaulē nebija stūrīša, kas viņam dotu patvērumu. Beidzot izmisuma lēkmē viņš sasprindzināja visus spēkus, iekliedzās un pamodās …

Ordinovs pamodās, mirkdams vienos aukstos, saltos sviedros. Visapkārt valdīja nāves klusums; bija dziļa nakts. Bet visu laiku šķita, ka kaut kur turpinās viņa brīnišķīgā pasaka, ka aizsmakusi balss tiešām sāk garu stāstu par kaut ko viņam it kā pazīstamu. Viņš dzirdēja, ka stāsta par tumšiem mežiem, par kaut kādiem drošsirdīgiem laupītājiem, par kaut kādu brašuli, gandrīz vai par pašu Steņku Razinu, par jautriem dzērājiem strūdziniekiem, par kādu daiļavu un māmuļu Volgu. Vai tik tā nav pasaka? Vai viņš to dzird nomodā? Veselu stundu viņš nogulēja, acis atvēris, nepakustinādams nevienu locekli, mokpilnā stingumā. Beidzot piesardzīgi paslējās sēdus un ar prieku sajuta sevī spēkus, kas vēl nebija zuduši ļaunās slimības laikā. Murgi bija beigušies, sākās īstenība. Viņš ievēroja, ka vēl arvien ir apģērbts, tāpat kā runājoties ar Katerinu, un ka tātad nevar būt pagājis ilgs laiks kopš tā rīta, kad viņa aizgāja. Kvēla apņēmība satrauca asinis. Mehāniski viņš ar rokām sameklēja lielu naglu, kas nez kāpēc bija iesista augstu starpsienā, pie kuras viņam tika uzklāta guļasvieta, pieķērās pie šīs naglas un, ar visu ķermeni palikdams karājamies, ar pūlēm aizvilkās līdz spraugai, pa kuru istabā iespīdēja tikko manāma gaisma. Viņš pielika aci pie spraugas un, aiz uztraukuma ar pūlēm atvilkdams elpu, sāka skatīties.

Saimnieku istabiņas kaktā stāvēja gulta, gultas priekšā galds, kurš bija apklāts ar paklāju un piekrauts lielām, senlaicīgām grāmatām tādos sējumos, kas atgādināja svētos rakstus. Kaktā karājās svētbilde, tikpat senlaicīga kā viņa istabā; svētbildes priekšā dega lampada. Gultā gulēja vecais Murins, slims, ciešanu nomocīts un bāls kā līķis, apsegts ar kažokādas segu. Viņam uz ceļiem bija atvērta grāmata. Uz sola pie gultas gulēja Katerina, ar roku aptvērusi vecā vīra krūtis un noliekusi galvu viņam uz pleca. Viņa skatījās uz veco vērīgām, bērnišķīgi izbrīnītām acīm un, likās, ar neatslābstošu ziņkāri, gaidās gurdama, klausījās, ko stāsta Murins. Lāgiem stāstītāja balss kļuva skaļāka, pacilātība atspoguļojās bālajā sejā; vecais rauca uzacis, acis sāka gailēt, un Katerina, likās, bālēja aiz bailēm un satraukuma. Tad kaut kas līdzīgs smaidam pavīdēja vecā vīra sejā, un Katerina sāka klusi smieties. Brīžiem asaras iekvēlojās viņas acīs; tad vecais maigi glāstīja viņai galvu kā bērnam, un viņa vēl ciešāk apskāva to ar savu kailo roku, kas mirdzēja kā sniegs, un vēl mīļāk pieplaka pie tā krūtīm.

Brīžiem Ordinovs domāja, ka tas vēl ir sapnis, pat bija par to pārliecināts; bet asinis viņam saskrēja galvā, un dzīslas spriegi, sāpīgi pulsēja deniņos. Viņš izlaida no rokām naglu, piecēlās no gultas un grīļodamies, virzīdamies uz priekšu kā mēnessērdzīgs un pats nesaprazdams savas rīcības motīvus, kas ar vesela ugunsgrēka svelmi iekvēlināja asinis, piegāja pie saimnieku durvīm un ar spēku grūda tās; sarūsējušais aizšaujamais uzreiz nokrita zemē, un viņš pēkšņi ar troksni un brīkšķi ielidoja saimnieku guļamistabas vidū. Viņš redzēja, ka Katerina satrūkstas un nodreb, ka vecā vīra acis zem cieši kopā savilktām uzacīm ļauni iegailējas un ka negantās dusmās pēkšņi pārvēršas visa viņa seja. Redzēja, ka vecais, nenovērsdams no viņa skatienus, ar roku grābstīdams, steigā meklē bisi, kas karājās pie sienas; tad redzēja, ka pazib bises stobrs, ko nedroša, aiz niknuma trīcoša roka pavērš tieši pret viņa krūtīm… Atskanēja šāviens, pēc tam mežonīgs, gandrīz necilvēcisks kliedziens, un, kad dūmi bija izklīduši, baigs skats pārsteidza Ordinovu. Trīcēdams pie visām miesām, viņš noliecās pār veco. Murins gulēja uz grīdas; viņš raustījās krampjos, seja bija sāpēs pārvērsta, un putas parādījās uz sašķobītajām lūpām. Ordinovs saprata, ka nelaimīgajam uznākusi smaga krītamās kaites lēkme. Kopā ar Katerinu Ordinovs metās tam palīdzēt …

iii

Visa nakts pagāja vienos uztraukumos. Otrā rītā Ordinovs agri izgāja no mājām, par spīti vārgumam un drudzim, kas vēl joprojām bija jūtams. Pagalmā viņš atkal sastapa sētnieku. Šoreiz tatārs jau iztālēm pacēla cepuri un ziņkārīgi paskatījās uz viņu. Tad it kā attapdamies ķērās pie slotas, šķielēdams uz lēnām klāt nākošo Ordinovu.

—      Ko? Tu naktī nekā nedzirdēji? — Ordinovs jautāja.

—      Jā, dzirdēju.

—      Kas tas par cilvēku? Kas viņš tāds ir?

—      Tavs īrēj, tavam jāzin; bet mans stāv malā.

—      Vai tu beidzot runāsi! — Ordinovs kliedza tādā kā slimīgā dusmu lēkmē.

—      Bet ko mans izdarīj? Vainīgs ir tavs — tavs baidīj iemītniekus. Apakšā dzīvo zārku taisītājs; viņš ir kurls,

bet visu dzirdēj, arī viņa sieva ir kurla, un pat tā dzirdēj. I et otrā pagalmā, kaut tālu, tomēr arī dzirdēj — jā. Mans Ies pie uzrauga.

—            Es pats pie viņa aiziešu, — Ordinovs atbildēja un devās uz vārtiem.

—     Dari, kā gribi: tavs īrēj … Kungs, kungs, pagaidi!

Ordinovs atskatījās; sētnieks aiz pieklājības pielika

roku pie cepures.

—     Nu!

—     Ja iesi, es iešu pie saimnieka.

—     Un tad?

—     Labak izvācies no dzīvokļa.

—            Tu esi muļķis! — Ordinovs noteica un atkal gāja prom.

—            Kungs, kungs, pagaidi! — Sētnieks atkal pielika roku pie cepures un atvieza zobus.

—            Paklau, kungs: valdi savu sirdi; kāpēc dzīt nabaga cilvēku prom? Nabaga cilvēku dzīt prom ir grēks. Dievs to nevēl — dzirdi?

•— Klausies tad arī tu: še, ņem. Nu, kas viņš tāds ir?

—      Kas viņš tāds ir?

—      Jā.

—      Es arī bez naudas pateikšu.

Un sētnieks paņēma slotu, pāris reižu pavēcināja, tad apstājās un uzmanīgi un nopietni paskatījās uz Ordinovu.

—            Tavs ir labs kungs. Bet, ja negribi dzīvot kopā ar labu cilvēku, kā vēlies; tā mans teica.

To pasacījis, tatārs paskatījās vēl izteiksmīgāk un it kā sadusmojies atkal ķērās pie slotas. Beidzot, izlikdamies, ka pabeidzis nez kādu darbu, noslēpumaini piegāja pie Ordinova un ar ļoti izteiksmīgu žestu noteica:

—      Viņš ir šitā!

—      Ko? Kas?

—      Prāta nav.

—      Ko?

—            Izkūpēj. Jā, izkūpej! — viņš atkārtoja vēl noslēpumainākā tonī. — Viņš ir slims. Viņam bij barka, liela bij, un vēl otra un trešā bij, pa Volgu brauca, mans arī pats ir no Volgas; un vēl bij fabrika, bet nodega, un viņš palika bez galvas.

—     Vai viņš ir jucis?

—            Ni… Ni! — tatārs, katru vārdu nošķirdams, atbildēja. — Nav jucis. Viņš ir gudrs cilvēks. Viņš visu zina,

daudz grāmatu lasīj, lasīj, lasīj, visu lasīj un citiem patiesību atklāj. Tā, atnāk kāds: divi rubļi, trīs rubļi, četrdesmit rubļi, bet, ja nē, nē; grāmatā ieskatās, ierauga visu patiesību un pasaka. Bet naudu galdā, tūlīt galdā — bez naudas ni!

Un tatārs, kas pārāk cītīgi bija aizstāvējis Murinu, sāka pat smieties aiz prieka.

—     Ko, vai tad viņš pesteļoja, zīlēja kādam?

—     Hm… — noņurdēja sētnieks, aši pamādams ar galvu, — viņš patiesību stāstīj. Viņš lūdz dievu, daudz lūdz. Bet tad gadās, ka uznāk.. .

Un tatārs atkal atkārtoja savu izteiksmīgo žestu.

Šai brīdī kāds no otra pagalma pasauca sētnieku, un pēc tam parādījās mazs, salīcis, sirms vīrelis kažokā. Tas gāja stenēdams un klupdams, skatījās zemē un kaut ko čukstēja savā nodabā. Varēja nodomāt, ka viņš aiz vecuma izdzīvojis prātu.

—     Saimnieki, saimnieki! — steigā nočukstēja sētnieks, uz ātru roku pamādams ar galvu Ordinovam, un, norāvis cepuri, skriešus metās pie vecīša, kura seja Ordinovam likās tā kā pazīstama; vismaz vēl pavisam nesen viņš to bija kaut kur redzējis. Taču apsvēris, ka tas nebūtu nekāds brīnums, gāja ārā no pagalma. Sētnieks viņam likās blēdis un pirmā numura nekauņa. «Nekrietnelis, gandrīz vai tirgojās ar mani!» Ordinovs domāja. «Dievs vien zina, kas te slēpjas.»

To viņš izteica jau uz ielas.

Pamazām Ordinovu sāka nodarbināt citas domas. Laiks bija nepatīkams: apmākusies un auksta diena, krita sniedziņš. Jaunais cilvēks juta, ka viņu atkal sāk kratīt drebuļi; viņam arī šķita, ka zeme zem kājām sāk līgoties. Piepeši kāda pazīstama balss nepatīkami saldā, džinkstošā tenoriņā novēlēja viņam labu rītu.

—     Jaroslavs Iļjičs! — noteica Ordinovs.

Viņa priekšā stāvēja mundrs vīrs ar sārtiem vaigiem, pēc izskata gadu trīsdesmit vecs, neliela auguma, ar pelēkām, valgām ačelēm, ar smaidiņu sejā, ģērbies… kā Jaroslavs Iļjičs vienmēr mēdza ģērbties, un ar vislaipnāko sejas izteiksmi sniedza roku. Ordinovs bija iepazinies ar Jaroslavu Iļjiču tieši pirms gada gluži nejauši — bezmaz uz ielas. Ļoti ātro iepazīšanos veicināja, neskaitot nejaušību, Jaroslava Iļjiča neparastā tieksme visur meklēt labus, krietnus cilvēkus, vispirms jau izglītotus un vismaz l«i(Jusr kas ar savu talantu un smalko uzvedību ir cienīgi piederēt pie augstākās sabiedrības. Lai gan Jaroslavam Iļjičam bija ārkārtīgi salds tenoriņš, viņa balss tembrā, pat sarunājoties ar vissirsnīgākajiem draugiem, skanēja kaut kas neparasti gaišs, varens un pavēlošs, kaut kas lads, kas necieš nekādus iebildumus un varbūt bija ieraduma sekas.

—     Kā tad jūs te gadījāties? — Jaroslavs Iļjičs iesaucās ar sirsnīga, jūsmīga prieka izteiksmi balsī.

—     Es te dzīvoju.

—     Vai sen jau? — Jaroslavs Iļjičs turpināja arvien skaļākā balsī. — Un es to nezināju! Bet es taču esmu jūsu kaimiņš. Tagad strādāju šejienes iecirknī. Jau pirms mēneša esmu atgriezies no Rjazaņas guberņas. Es tomēr jūs noķēru, vecais, krietnais draugs! — Un Jaroslavs Iļjičs labsirdīgi iesmējās.

—     Sergejev! — viņš aizrautīgi uzsauca. — Gaidi mani pie Tarasova; un lai bez manis neķeras klāt maisiem. Pabiksti Olsufjeva sētnieku; pasaki, lai tūlīt ierodas kantorī. Es tur būšu pēc stundas …

Steigā nodevis kaut kādam vīram šo pavēli, delikātais Jaroslavs Iļjičs paņēma Ordinovu zem rokas un veda uz tuvāko traktieri.

—     Nelikšos mierā, iekāms nebūsim pēc tik ilgas atšķirtības pārmijuši dažus vārdus divatā. Nu, kā veicas ar mācībām? — viņš piebilda gandrīz bijīgi, noslēpumaini klusinādams balsi. — Arvien vēl nododaties zinībām?

—     Jā, es tāpat kā agrāk, — atbildēja Ordinovs, kuram pazibēja kāda gaiša doma.

—     Cēli, Vasilij Mihailovič, cēli! — Un Jaroslavs .Iļjičs cieši paspieda Ordinovam roku. — Jūs būsiet mūsu sabiedrības lepnums. Lai dievs jums pašķir laimīgu ceļu jūsu darba laukā … Ak dievs! Kā es priecājos, ka sastapu jūs! Cik reižu neesmu jūs pieminējis, cik reižu neesmu teicis: kur gan tagad ir viņš, mūsu labais, augstsirdīgais, asprātīgais Vasilijs Mihailovičs?

Viņi aizņēma atsevišķu istabu. Jaroslavs Iļjičs pasūtīja uzkodas, lika atnest šņabi un aizkustināts paskatījās uz Ordinovu.

—     Es daudz lasīju kopš tā laika, kad šķīrāmies, — viņš iesāka biklā, mazliet pieglaimīgā balsī. — Izlasīju visu Puškinu.

Ordinovs izklaidīgi paskatījās uz viņu.

—            Apbrīnojami attēlojis cilvēku kaislības. Bet vispirms atļaujiet man būt jums pateicīgam. Jūs tik daudz esat darījis manā labā, cēlsirdīgi izveidodams manī patiesīgu domāšanas veidu .. .

—     Apžēlojieties!

—            Nēr atļaujiet. Es vienmēr cenšos būt taisnīgs un lepojos, ka vismaz šīs jūtas nav manī izgaisušas.

—            Apžēlojieties, jūs esat netaisns pret sevi, un es tiešām .. .

—            Nē, es spriežu pilnīgi taisnīgi, — Jaroslavs Iļjičs ar neparastu dedzību iebilda. — Kas es esmu salīdzinājumā ar jums? Vai nav tiesa?

—     Ak dievs!

—     Jā!…

Sekoja klusuma brīdis.

—            Klausīdams jūsu padomiem, esmu pārtraucis pazīšanos ar rupjiem cilvēkiem un pa daļai padarījis mazāk rupjas savas paražas, — Jaroslavs Iļjičs atkal iesāka mazliet biklā un pieglaimīgā balsī. — Brīvajā laikā lielākoties sēžu mājās; vakaros lasu kādu derīgu grāmatu, un… man ir viena vēlēšanās, Vasilij Mihailovič, proti, cik nu tas manos spēkos stāv, darīt labu tēvijai…

—            Es vienmēr esmu uzskatījis jūs par krietnu cilvēku, Jaroslav Iļjič.

—            Jūsu vārdi vienmēr ir kā balzams … cēlais jaunais cilvēk…

Jaroslavs Iļjičs dedzīgi paspieda Ordinovam roku.

—     Jūs nedzerat? — viņš sacīja, mazliet nomierinājies.

—     Nevaru, esmu slims.

—            Slims? Ko jūs sakāt! Vai sen; kā, kādā veidā jums labpatika saslimt? Ja vēlaties, es pateikšu… kāds mediķis jūs ārstē? Ja vēlaties, tūlīt pateikšu mūsu privātajam ārstam. Es pats personīgi pie viņa aizskriešu. Ļoti prasmīgs cilvēks!

Jaroslavs Iļjičs jau ķērās pie platmales.

—     Ļoti pateicos. Es neārstējos un dakterus neciešu.

—            Ko jūs runājat? Kā nu tā var? Bet tas ir ļoti prasmīgs cilvēks, — Jaroslavs Iļjičs lūgdamies turpināja. — Šinīs dienās, — bet atļaujiet jums to izstāstīt, dārgais Vasilij Mihailovič, — šinīs dienās ierodas kāds nabaga atslēdznieks. «Es,» viņš saka, «sadūru roku ar savu darba rīku; izārstējiet mani.» Semjons Pafnutjičs, redzēdams, ka nelaimīgajam draud gangrēna, nolēma nogriezt saindHo locekli. Viņš to izdarīja manā klātbūtnē. Bet tas tika Izdarīts tā, tik cēl… tas ir, tik lieliskā veidā, ka atzīstos — ja nebijis līdzjūtības pret cietēju cilvēci, tad būtu patīkami paskatīties tāpat vien, ziņkārības pēc. Bet kur un kā jums labpatika saslimt?

—           Pārvācoties uz jaunu dzīvokli… Esmu nupat kā piecēlies no slimības gultas.

—           Tad jūs vēl nepavisam neesat vesels, un nevajadzēja iet ārā no mājām. Tātad jūs vairs nedzīvojat tur, kur dzīvojāt agrāk? Bet kas pamudināja jūs mainīt dzīvokli?

—     Mana saimniece aizbrauca no Pēterburgas.

—            Domna Savišna? Tiešām?… Laba, patiesi krietna vecenīte! Zināt ko? Es jutu pret viņu gandrīz dēla cieņu. Tāds kā sentēvu laiku cildenums staroja šajā savu mūžu gandrīz jau nodzīvojušajā sirmgalvē; un, raugoties uz viņu, šķita, ka redzi savā priekšā mūsu sirmās, majestātiskās senatnes iemiesojumu … tas ir, no tā … kaut kas tur, ziniet, bija tāds poētisks … — galīgi samulsis un līdz ausīm nosarcis, nobeidza Jaroslavs Iļjičs.

—     Jā, viņa bija laba sieviete.

—           Bet atļaujiet uzzināt, kur jums tagad labpaticis apmesties?

—     Tepat netālu, Košmarova namā.

—            Es ar viņu esmu pazīstams. Majestātisks sirmgalvis! Mēs, uzdrošinos teikt, esam tikpat kā sirsnīgi draugi. Cildens vecums!

Jaroslava Iļjiča lūpas gandrīz vai trīcēja aizkustinājuma priekā. Viņš pasūtīja vēl glāzīti šņabja un pīpi.

—     Vai īrējat no saimnieka?

—     Nē, no īrnieka.

—     No kā? Varbūt arī tas ir mans paziņa.

*— No Murina, sīkpilsoņa; gara auguma vecs vīrs…

—            Murins, Murins, jā, atļaujiet, vai tas nav dibensētā, virs zārku taisītāja?

—     Jā, jā, pašā beidzamajā sētā.

—     Hm … vai jums tur mierīga dzīve?

—     Es tikai nupat esmu pārvācies.

—            Hm … gribēju vienīgi teikt… hm … starp citu, vai neesat ievērojis ko sevišķu?

—     Nudien …

—            Tas ir, esmu pārliecināts, ka jums pie viņa būs laba dzīve, ja vien būsiet apmierināts ar telpām … es jau arī nerunāju tāpēc, saku jums to jau iepriekš; bet, pazīdams jūsu raksturu … Kādu iespaidu uz jums atstāja šis vecais sīkpilsonis?

—     Viņš, liekas, ir pavisam slims cilvēks.

—     Jā, viņš ir stipri slims… Bet vai jūs neko sevišķu neesat ievērojis? Vai esat ar viņu runājis?

—     Ļoti maz; viņš ir ļoti noslēgts un žultains …

—     Hm … — Jaroslavs Iļjičs iegrima domās.

—     Nelaimīgs cilvēks! — viņš sacīja pēc klusuma brīža.

—     Viņš?

—     Jā, nelaimīgs un reizē neticami dīvains un interesants cilvēks. Bet ja jau viņš jūs netraucē… Atvainojiet, ka pievērsu jūsu uzmanību tādam jautājumam, bet es painteresējos …

—     Un tiešām pamodinājāt arī manu interesi… Es ļoti vēlētos zināt, kas viņš tāds ir. Turklāt es taču pie viņa dzīvoju …

—      Redziet: stāsta, ka šis vīrs agrāk bijis ļoti bagāts. Viņš tirgojies, kā jums droši vien būs gadījies dzirdēt. Dažādu nelaimīgu apstākļu dēļ kļuvis nabags; viņam vētras laikā gājušas bojā vairākas barkas ar kravu. Arī fabriku, kuras pārvaldīšanu viņš bija uzticējis, liekas, kādam tuvam un mīļam radiniekam, piemeklējis nelaimīgs liktenis, un tā nodegusi, pie tam ugunsgrēka liesmās dabūjis galu arī pats radinieks. Jūs piekritīsiet, briesmīgs zaudējums! Tad Murinu, kā stāsta, pārņēmusi smaga grūtsirdība; sākuši baidīties par viņa saprātu, un tiešām kādā strīdā ar citu tirgotāju, kam arī piederējušas Volgas barkas, viņš pēkšņi izturējies tik dīvaini un negaidīti, ka visu notikušo izskaidroja vienīgi ar smagu prāta aptumšošanos, kam arī es esmu ar mieru ticēt. Daudz esmu dzirdējis par dažām viņa dīvainībām; beidzot pēkšņi notika kāds ļoti neparasts, tā sakot, liktenīgs apstāklis, kuru vairs nekādi nevar izskaidrot citādi kā vien ar sadusmotā likteņa naidīgu ietekmi.

—     Kāds apstāklis? — Ordinovs pajautāja.

—     Stāsta, ka slimīgā ārprāta lēkmē viņš gribējis nogalināt kādu jaunu tirgotāju, kuru pirms tam ļoti mīlējis. Atģidies pēc lēkmes, Murins bijis tik ļoti pārsteigts, ka gribējis izdarīt pašnāvību: tā vismaz stāsta. Droši nezinu, kas noticis pēc tam, bet zinu, ka viņš vairākus gadus izcietis grēku nožēlošanas sodu… Bet kas jums kaiš, Vasilij Mihailovič, vai tik mans vienkāršais stāsts jūs nenogurdina?

Air nēr dieva dēļ… Jūs sakāt, ka viņš izcietis grēku nožēlošanas sodu; bet viņš nedzīvo viens pats.

—    Nezinu. Stāsta, ka dzīvojis viens pats. Vismaz neviens cits šinī lietā nav iejaukts. Lai gan par tālāko neesmu dzirdējis, zinu tikai…

—     Nu.

—     Zinu tikai, tas ir, patiesībā neko sevišķu nebiju domājis piebilst… gribu tikai teikt — ja jūs atrodat viņā kaut ko neparastu un tādu, kas atšķiras no vispārpieņemtā, tad tās ir vienīgi daudzo viņam uzbrukušo nelaimju sekas…

—     Jā, viņš ir ļoti dievbijīgs, liels svētulis.

—    Nedomāju, Vasilij Mihailovič; viņš ļoti daudz cietis; man šķiet, ka sirds viņam ir tīra.

—     Bet tagad taču viņš nav traks; viņš ir vesels.

—     Jā, jā; par to es jums varu galvot, esmu ar mieru lo apzvērēt; viņš pilnīgi valda pār visām savām gara spējām. Viņš tikai, kā jūs garām ejot pamatoti aizrādījāt, ir ārkārtīgi savāds un dievbijīgs. Pat ļoti prātīgs cilvēks. Runā tekoši, droši un ļoti veikli. Viņa sejā vēl tagad redzamas pagājušās vētrainās dzīves sekas. Interesants cilvēks un ārkārtīgi daudz lasījis.

—     Viņš laikam lasa vienīgi garīga satura grāmatas?

—     Jā, viņš ir mistiķis.

—     Kas?

—     Mistiķis. Bet es jums to stāstu kā noslēpumu. Vēl kā noslēpumu pastāstīšu jums, ka viņš kādu laiku atradies stingrā uzraudzībā. Šim cilvēkam bijusi briesmīga ietekme uz tiem, kas nākuši pie viņa.

—     Kāda tad?

—     Bet jūs neticēsiet; redziet: toreiz viņš vēl nedzīvoja šinī iecirknī; Aleksandrs Ignatjičs, godājams pilsonis, dižciltīgs un visu cienīts cilvēks, aiz ziņkārības brauca pie viņa kopā ar kādu poručiku. Šie atbrauc pie viņa; atbraucējus pieņem, un dīvainais cilvēks sāk tiem skatīties sejā. Viņš parasti skatījās sejā, kad bija ar mieru izpalīdzēt; pretējā gadījumā raidīja apmeklētājus prom un pat, kā stāsta, visai nepieklājīgi. Viņš tiem jautā: ko jūs vēlaties, kungi? Tā un tā, atbild Aleksandrs Ignatjičs, lūsu spējas var to jums pateikt arī bez mums. — Nu tad, lūdzu, viņš saka, nāciet man līdzi otrā istabā; un uzaicināja tieši to, kas ar viņu bija vēlējies runāt. Aleksandrs ignatjičs nav stāstījis, kas ar viņu noticis pēc tam, bet iznācis no istabas bāls kā kaļķis. Tas pats noticis ar kādu dižciltīgu augstākās sabiedrības dāmu: arī tā iznākusi no viņa istabas bāla kā kaļķis, vienās asarās, pārsteigta par viņa pareģojumu un visu to, ko viņš pateicis.

—     Dīvaini. Bet vai tagad viņš ar to nenodarbojas?

—     Stingri aizliegts. Bijuši brīnumaini gadījumi. Kāds jauns kornets, augstākās sabiedrības ģimenes lepnums un cerība, skatīdamies uz viņu, pasmīnējis. «Ko tu smejies?» sadusmojies teicis vecais vīrs. «Pēc trim dienām tu pats būsi šitāds!» — un salicis rokas krusteniski, ar to apzīmējot mirušu līķi.

—     Nu?

—      Neuzdrošinos ticēt, bet stāsta, ka pareģojums piepildījies. Viņam piemīt īpašas spējas, Vasilij Mihailovič … Jums labpatika pasmaidīt par manu vientiesīgo stāstu. Zinu, ka izglītībā jūs esat tālu priekšā man; bet es viņam ticu: viņš nav šarlatāns. Pat Puškins savos darbos min kaut ko tamlīdzīgu.

—     Hm. Negribu runāt jums pretī. Jūs laikam teicāt, ka viņš nedzīvo viens pats.

—     Nezinu … ar viņu kopā dzīvo laikam viņa meita.

—     Meita?

—     Jā, vai, liekas, sieva; zinu, ka ar viņu kopā dzīvo kaut kāda sieviete. Esmu viņu redzējis garām ejot un nepievērsu uzmanību.

—     Hm. Dīvaini…

Jaunais cilvēks iegrima domās, Jaroslavs Iļjičs — jūsmīgā apcerē. Viņu bija aizkustinājis ir tas, ka sastapis vecu draugu, ir tas, ka apmierinoši izstāstījis ļoti interesantu stāstu. Viņš sēdēja, acu nenolaizdams no Vasilija Mihailoviča, un kūpināja pīpi; bet pēkšņi pielēca kājās un sāka rosīties.

—      Pagājusi jau vesela stunda, bet es gandrīz aizmirsu! Dārgais Vasilij Mihailovič, vēlreiz pateicos liktenim par to, ka tas savedis mūs kopā, bet man laiks iet. Vai atļausiet man apmeklēt jūs savā zinātnieka mītnē?

—     Lūdzu, būšu ļoti priecīgs. Apmeklēšu arī pats jūs, kad iznāks laiks.

—     Vai varu ticēt patīkamajai vēstij? Priecāšos, neizsakāmi priecāšos! Jūs neticēsiet, kādu sajūsmu manī izraisījāt!

Viņi izgāja no traktiera. Sergejevs jau joņoja viņiem

f. Dostojevska vēstule brālim Mihailam 1839. g. 16. martā.

Mājiņa Darovojes muižā, kur Dostojevsku ģimene uzturējās vasarā Mākslinieks P. Radimovs, 1955. g.

pretī un, bērdams vārdus kā pupas, ziņoja Jaroslavam Iļjičam, ka Vilmām Jemeļjanovičam labpatiks braukt garām. Tiešām — tālumā parādījās brašā droškā iejūgts brašu pātiņu pāris. Sevišķi lielisks bija neparastais piejūga zirgs. Jaroslavs Iļjičs kā spīlēs saspieda sava labākā drauga roku, pieskārās platmalei un devās sagaidīt joņojošo drošku. Pa ceļam divas reizes apgriezās un atvadīdamies māja ar galvu Ordinovam.

Ordinovs juta tādu nogurumu, tādu nespēku visos locekļos, ka tikko vilka kājas. Ar pūlēm aizkļuva līdz mājām. Vārtos viņu atkal sastapa sētnieks, kas bija uzmanīgi vērojis visu viņa atvadīšanos no Jaroslava Iļjiča un jau iztālēm deva viņam kaut kādu aicinošu zīmi. Bet jaunais cilvēks pagāja garām. Dzīvokļa durvīs viņš saskrējās krūtīs ar mazu, sirmu vīreli, kas, acis nodūris, nāca ārā no Murina mājokļa.

—     Ak kungs, piedod manus grēkus! — nočukstēja vīrelis, atlēkdams sāņus kā vingra atspere.

—     Vai es jūs nesasitu?

—     Nē, pazemīgi pateicos par uzmanību … Ak kungs, ak kungs!

Lēnīgais vīrelis, stenēdams, vaidēdams un savā nodabā kaut ko pamācošu čukstēdams, piesardzīgi kāpa lejup pa kāpnēm. Tas bija nama saimnieks, no kā tik ļoti nobijās sētnieks. Tikai tagad Ordinovs atcerējās, ka pirmo reizi redzējis viņu tepat pie Murina, kad pārvācās uz jauno dzīvokli.

Viņš juta, ka ir sapīcis un satraukts; zināja, ka viņa fantāzija un jūtīgums sakāpināti līdz beidzamam, un nolēma nepaļauties uz sevi. Pamazām viņu pārņēma tāds kā stingums. Krūtīs iegūla smaga, nomācoša sajūta. Sirds smeldza, it kā tā būtu vienās vātīs, un visa dvēsele bija pilna gaužu, neizsīkstošu asaru.

Jaunais cilvēks atkal iekrita gultā, ko viņa tam bija uzklājusi, un sāka no jauna klausīties. Viņš dzirdēja divas elpas: vienu — smagu, slimīgu, aprautu, otru — klusu, bet nevienādu un arī, likās, satrauktu, it kā tur sirds pukstētu vienās un tais pašās ilgās, vienā un tai pašā kaislībā. Lāgiem dzirdēja viņas kleitas čaukstoņu, viņas kluso, liego soļu vieglo čaboņu, un pat šī soļu čaboņa ar trulām, bet mokoši tīksmīgām sāpēm atbalsojās sirdī. Beidzot viņš sadzirdēja it kā raudas, nemierīgu nopūtu un vispēdīgi atkal viņas lūgšanu. Jaunais cilvēks zināja, ka viņa nometusies ceļos svētbildes priekšā, lauzīdama rokas tādā kā eksaltētā izmisumā … Kas viņa īsti ir? Par ko viņa lūdz dievu? Kāda neremdināma kaislība mulsina viņas sirdi? Kāpēc tā tik ļoti sāp un skumst un izplūst tik karstās un bezcerīgās asarās? …

Ordinovs sāka atcerēties viņas vārdus. Viss, ko viņa tam bija teikusi, vēl skanēja ausīs kā mūzika, un sirds ar dobjiem, smagiem pukstiem mīļi atsaucās katrai atmiņai, katram viņas dievbijīgi atkārtotam vārdam… Uz mirkli prātā pazibēja, ka viņš to redzējis sapnī. Bet tai pašā brīdī visa viņa būtne sāka tvīkt gurdinošās ilgās, kad atkal uzplūda atmiņas par viņas karsto elpu, viņas vārdiem, viņas skūpstiem. Viņš aizvēra acis un aizmirsās. Kaut kur nosita pulkstenis; bija vēls; sāka mesties krēsla.

Pēkšņi Ordinovam šķita, ka viņa atkal noliecas pār viņu, ka skatās viņam acīs ar savām brīnum spulgajām acīm, kas ir valgas no mirdzošām neaptumšota, gaiša prieka asarām un rāmas un dzidras kā bezgalīgais, gaišzilais debess jums karstā dienvidū. Tik svinīgā mierā staroja viņas seja, tāds nebeidzamas svētlaimes solījums bija jaušams viņas smaidā, viņa ar tādu līdzjūtību, ar tādu bērnišķīgu aizrautību pieliecās pie viņa pleca, ka prieka vaids izlauzās no viņa izvārgušajām krūtīm. Viņa gribēja kaut ko teikt, laipni viņam kaut ko uzticēja. Atkal viņa dzirdi skāra tāda kā sirdi aizkustinoša mūzika. Viņš kāri ieelpoja gaisu, ko bija sasildījusi, elektrizējusi viņas tuvā elpa. Ordinovs ilgās izstiepa rokas, nopūtās, atvēra acis… Viņa stāvēja, noliekusies pār viņa seju, bāla, it kā nobijusies, vienās asarās, aiz uztraukuma trīcēdama pie visas miesas. Viņa tam kaut ko teica, kaut ko lūdza, salikdama un lauzīdama puskailās rokas. Viņš ieskāva Katerinu savos apkampienos, viss viņas ķermenis trīcēja pie viņa krūtīm.

otrā daļa I

— Ko tu tā? Kas tev kaiš? — pavisam atžilbis, jautāja Ordinovs, joprojām spiezdams viņu savos stingrajos un karstajos skāvienos. — Kas tev kaiš, Katerina? Kas tev kaiš, mana mīļā?

Viņa klusi raudāja, acis nodurdama un slēpdama pievīlušo seju viņam pie krūtīm. Viņa vēl ilgi nespēja parunāt un it kā bailēs trīcēja pie visas miesas.

Nezinu, nezinu, — viņa beidzot tikko dzirdamā balsī noteica, aizelsdamās un ar grūtībām izrunādama vārdus, — neatceros pat, kā es ienācu še pie tevis… — Un viņa vcīl ciešāk, ar vēl lielāku kaismi piekļāvās Ordinovam un nevaldāmā, konvulsīvā jūtu uzplūdumā skūpstīja viņam plecu, rokas, krūtis; beidzot it kā izmisumā aizsedza ar rokām seju, nokrita uz ceļiem un iespieda galvu viņam klēpī. Bet, kad Ordinovs neizsakāmās skumjās nepacietīgi piecēla un nosēdināja viņu sev līdzās, košā kauna sārtumā dega viņas seja, acis lūdza žēlastību, un lupās ar varu ielauzies smaids tikko spēja apspiest jauno izjūtu nevaldāmo spēku. Tagad viņa bija atkal it kā no kaut kā nobijusies, neuzticīgi ar roku grūda Ordinovu prom, gandrīz nemaz neskatījās uz viņu un uz viņa steidzīgajiem jautājumiem atbildēja, galvu nodūrusi, bailīgi un čukstus.

—     Tu varbūt redzēji briesmīgu sapni, — sacīja Ordinovs, — tu varbūt kaut ko sapņoji… jā? Varbūt viņš nobiedēja tevi… Viņš murgo un atrodas bezsamaņā … Varbūt viņš teica kaut ko tādu, ko tev nevajadzēja klausīties? Vai tu ko dzirdēji, jā?

—     Nē, es negulēju, — Katerina atbildēja, ar pūlēm valdīdama satraukumu. — Man arī nenāca miegs. Viņš visu laiku klusēja un tikai reizi mani pasauca. Es gāju klāt, saucu, uzrunāju viņu; man kļuva baisi, — viņš nepamodās un nedzirdēja mani. Viņš ir smagi slims, ak kungs, palīdzi viņam! Tad manā sirdī sāka krāties skumjas — neremdināmas skumjas! Es visu to laiku lūdzu dievu, visu laiku lūdzu dievu, un tad tas man arī uznāca.

—     Nerunā, Katerina, nerunā, mana dārgā, nerunā! Tu būsi vakar nobijusies …

—     Nē, vakar man nebija bail…

—     Vai citreiz ar tevi tā gadās?

—     Jā, gadās. — Un viņa sāka trīcēt pie visas miesas un atkal izbailēs kā bērns spiesties viņam klāt. — Redzi, — viņa sacīja, pārtraukdama raudas, — ne velti es ienācu pie tevis, ne velti, smagi bija vienai, — viņa atkārtoja., pateicībā spiezdama viņa rokas. — Bet gana, gana par cita bēdām asaras liet! Pataupi tās nebaltai dienai, kad pašam, vientulim, kļūs smagi un pie tevis nebūs neviena! . . . Paklau, vai tev bijusi sava mīļaviņa?

—     Nē … pirms tevis es nevienas neesmu pazinis…

—     Pirms manis… tu mani sauc par savu mīļaviņu?

Viņa pēkšņi it kā izbrīnā paskatījās uz viņu, gribēja

kaut ko teikt, bet tad apklusa un nodūra acis. Pamazām visu viņas seju atkal pārklāja košs sārtums; cauri aizmirstām, skropstās vēl neizžuvušām asarām spulgāk iemirdzējās acis, un bija redzams, ka viņai no lūpām grib raisīties kāds jautājums. Ar kaunīgu šķelmību viņa pāris reižu paskatījās uz viņu un tad pēkšņi atkal nodūra acis.

—     Nē, man nav lemts būt tavai pirmajai mīļa viņai, — Katerina sacīja, — nē, nē, — viņa atkārtoja, galvu šūpodama un domām ļaudamās, kamēr smaids atkal lēnām iezagās sejā, — nē, — viņa beidzot sacīja iesmiedamās, — ne man, dārgais, lemts būt tavai mīļaviņai.

Un viņa atkal paskatījās uz Ordinovu; bet tik daudz skumju pēkšņi atspoguļojās viņas sejā, tādas neremdināmas bēdas uzreiz pārvērta visus tās vaibstus, tik negaidīti no sirds dziļumiem uz āru izlauzās izmisums, ka nesaprotama, sāpīga līdzjūtība pret nezināmām bēdām pārņēma Ordinovu, un viņš ar neizsakāmām mokām raudzījās Katerinā.

—     Klausies, ko es tev teikšu, — viņa sacīja tādā balsī, kas lika sirdij sažņaugties, spiezdama viņa rokas un cenzdamās valdīt raudas. — Uzklausi mani vērīgi, uzklausi, mans prieks! Savaldi savu sirdi un nemīli mani tā, kā pašreiz esi iemīlējis. Tev būs vieglāk, vieglāk un līksmāk kļūs sirdij, un tu pasargāsi sevi no ļauna ienaidnieka un sev iegūsi mīļmāsiņu. Nākšu pie tevis, kad gribēsi, glāstīšu tevi un nemaz nekaunēšos, ka sapazinos ar tevi. Es taču biju pie tevis tās divas dienas, kad gulēji ar ļaunu slimību. Iepazīsti māsiņu! Ne velti mēs ar tevi bijām kā brālis un māsa, ne velti es par tevi ar asarām acīs lūdzu dievmāti! Otru tādu kā mani tu vairs neiemantosi! Visu pasauli izstaigāsi un iepazīsi — bet neatradīsi otras tādas mīļa viņas, ja jau tava sirds pēc mīļa viņas tvīkst. Karsti tevi iemīlēšu, vienmēr, tāpat kā tagad, tevi mīlēšu — un iemīlēšu par to, ka tava dvēsele ir tīra, gaiša, cauri redzama; par to, ka, tiklīdz pirmo reizi uz tevi paskatījos, tūlīt zināju, ka būsi manas mājas viesis, gaidīts viesis, un ne velti tu pie mums ienāci; par to iemīlēšu, ka tad, kad tu skaties, tavas acis mīl un stāsta p<ir tavu sirdi, unr kad ko saka, tad es tūlīt zinu visu, ko tu jūti, un gribas tev dzīvību atdot tavas mīlestības dēļ, gribas atdot savu brīvību, tāpēc ka ir saldi būt pat verdzenei tam, kura sirdi esmu atradusi… taču mana dzīve pieder nevis man, bet citam, un arī brīvība ir saistīta! Bet ņem mani par māsiņu un pats esi man brālis un ielaid mani savā sirdī, kad grūtsirdība, ļauns nespēks atkal mani pārmāks; tikai pats dari tā, lai man nebūtu kauns nākt pie tevis un nosēdēt visu garo nakti kā tagad. Dzirdēji mani? Vai esi man savu sirdi atvēris? Vai esi ar prātu iegaumējis, ko es tev teicu? … — Katerina gribēja vēl kaut ko sacīt, paskatījās uz viņu, uzlika viņam roku uz pleca un beidzot bezspēkā piekļāvās pie viņa krūtīm. Viņas balss apklusa elsājošās, kaismīgās raudās, krūtis strauji cilājās un seja iekvēlojās kā vakarblāzma.

—     Mana dzīvība! — nočukstēja Ordinovs, kuram tumšs gar acīm sametās un aizrāvās elpa. — Mans prieks! — viņš sacīja, neapzinādamies savus vārdus, neatcerēdamies tos, nesaprazdams pats sevi, trīcēdams par to, lai ar vienu dvesmu neizgaisinātu valdzinājumu, neizgaisinātu visu to, kas ar viņu notika un ko viņš uzskatīja drīzāk par vīziju nekā par īstenību: tik ļoti viss viņa priekšā bija apmiglojies! — Es nepazīstu, nesaprotu tevi, neatceros, ko tu man nupat teici, man prāts mulst, sirds krūtīs smeldz, mana valdniece! …

Un Ordinova balss satraukumā atkal aprāvās. Viņa arvien ciešāk, arvien maigāk, dedzīgāk kļāvās viņam klāt. Viņš piecēlās un, sevi vairs nevaldīdams, juzdamies salauzts, sajūsmas pārmākts, nokrita ceļos. Konvulsīvas, sāpīgas raudas beidzot izlauzās no krūtīm, un balss, kas nāca tieši no sirds, ietrīcējās kā stīga no pārmērīgas, līdz šim neizjustas sajūsmas un svētlaimes.

—      Kas tu esi, kas tu esi, mana mīļā? No kurienes tu esi uzradusies, manu dūjiņ? — viņš sacīja, pūlēdamies apspiest raudas. — No kādām debesīm tu esi ielidojusi manās debesīs? Mani apņem it kā sapnis; es nespēju tev ticēt. Nepārmet man… ļauj man runāt, ļauj man pateikt tev visu, visu! … Es jau sen gribēju runāt.. . Kas tu esi, kas tu esi, mans prieks? … Kā tu atradi manu sirdi? Izstāsti man — vai sen jau esi mana māsiņa? … Izstāsti man visu par sevi, kur tu biji līdz šim, — izstāsti, kā sauc vietu, kur tu dzīvoji, ko tu tur vispirms iemīlēji, par ko priecājies un par ko skumi? … Vai tur bija silts gaiss, tīras debesis? … Kas tev bija mīļi, kas tevi mīlēja pirms manis, kuram pirmoreiz tava dvēsele pievērsās? … Vai tev bija māte, un vai viņa tevi kā bērnu loloja, jeb vai, tāpat kā es, vientuļa dzīvē ieskatījies? Saki man — vai tu vienmēr esi bijusi tāda? Par ko tu sapņoji, ko zīlēji, kas tev piepildījies un kas ne — stāsti visu… Pēc kā pirmoreiz tava meitenes sirds sāka smelgt, un par ko tu to atdevi? Saki — ko lai es tev atdodu par tavu sirdi, ko lai es tev atdodu par tevi? Saki man, mīļaviņ, mans acuraugs, mana māsiņa, saki man — kā lai es iemantoju tavu sirdi?

Un viņa balss atkal apklusa, un viņš nolieca galvu. Bet, kad pacēla acis, mēmas šausmas uzreiz sastindzināja viņu un mati uz galvas sacēlās stāvus.

Katerina sēdēja bāla kā nāve. Viņa nekustīgi skatījās tukšumā, lūpas bija zilas kā mironim, un acīs blāvoja mēmas, mokpilnas ciešanas. Viņa lēnām piecēlās, paspēra divus soļus un, spalgi iekliegdamās, nokrita svētbildes priekšā … Aprauti, nesakarīgi vārdi lauzās ārā no krūtīm. Viņa zaudēja samaņu. Ordinovs, baiļu pārņemts, pacēla viņu un aiznesa līdz gultai; viņš stāvēja pie Katerinas, neapjēgdams, kas notiek. Pēc brīža viņa atvēra acis, piecēlās gultā sēdus, paskatījās apkārt un satvēra viņa roku. Katerina pievilka Ordinovu sev klāt, joprojām bālām lūpām pūlējās kaut ko čukstēt, bet balss arvien vēl neklausīja. Beidzot asaras sāka plūst aumaļām; karstas lāses dedzināja Ordinova auksto roku.

—     Man tagad ir smagi, smagi, tuvojas mana pēdējā stundiņa! — viņa beidzot noteica, ciezdama neizsakāmas mokas.

Viņa pūlējās vēl kaut ko pateikt, bet sastingusi mēle nespēja izrunāt neviena vārda. Katerina izmisumā skatījās uz Ordinovu, kurš viņu nesaprata. Viņš pieliecās tuvāk un ieklausījās … Beidzot sadzirdēja, ka viņa skaidri saprotami nočukstēja:

—     Es esmu samaitāta, mani samaitāja, mani pazudināja!

Ordinovs pacēla galvu un izbrīnā pārvērstu seju paskatījās uz viņu. Prātā pazibēja kāda nejēdzīga doma. Katerina redzēja, ka viņa seja konvulsīvi, sāpīgi saraujas.

—     Jā, samaitāja! — viņa turpināja. — Mani samaitāja ļauns cilvēks — viņš, mans pazudinātājs! Es viņam dvēseli esmu pārdevusi… Kāpēc, kāpēc tu pieminēji manu māti? Kāpēc tev vajadzēja mani mocīt? Dievs, dievs lai tavs soģis! …

Pēc brīža viņa sāka raudāt; Ordinova sirds dauzījās un smeldza neizturamās skumjās.

—     Viņš saka, — Katerina čukstēja apvaldītā, noslēpumainā balsī, — ka nomiris atnākšot pēc manas grēcīgās dvēseles … Es viņu … es viņam esmu ar dvēseli pārdevušies … Viņš mani mocīja, lasīja priekšā grāmatas… Še, skaties, skaties viņa grāmatu! Te ir viņa grāmata. Viņš teic, ka es esot izdarījusi nāves grēku… Skaties, skaties…

Un rādīja grāmatu; Ordinovs nebija ievērojis, kā tā šeit gadījusies. Viņš mehāniski paņēma grāmatu, kas bija viscaur rakstīta kā senās vecticībnieku grāmatas, kādas bija gadījies agrāk redzēt. Bet pašreiz viņš nebija spējīgs skatīties un koncentrēt uzmanību uz kaut ko citu. Grāmata izkrita no rokām. Ordinovs saudzīgi apskāva Katerinu, cenzdamies vest viņu pie prāta.

—     Nerunā par to, nerunā par to! — viņš sacīja. — Tu esi nobiedēta; es esmu pie tevis; atpūties pie manis, dārgā, mana mīļā, mans acuraugs!

—     Tu nekā, nekā nezini! — viņa sacīja, cieši spiezdama Ordinova rokas. — Es tāda esmu vienmēr! … Man allaž bail… Nemoci, nemoci mani vairs! …

—      Tad es eju pie viņa, — viņa pēc brīža iesāka, elpu atvilkdama. — Dažreiz viņš gluži vienkārši pats saviem vārdiem pierunā man pilnu galvu, citreiz paņem savu grāmatu, pašu lielāko, un lasa man priekšā. Viņš lasa vienīgi kaut ko bargu, baisu. Es nezinu, ko, un arī ne katru vārdu saprotu; bet man uznāk bailes, un, kad ieklausos viņa balsī, tad šķiet, ka runā nevis viņš, bet kāds cits — ļauns, kuru nekādi nevar padarīt mīkstsirdīgāku, kuru nekādi nevar pielūgties, un tad smagi, smagi paliek ap sirdi; tā sūrst… Smagāk nekā tad, kad uznāk skumjas!

—     Neej pie viņa! Kāpēc tu ej pie viņa? — Ordinovs sacīja, tikko apzinādamies savus vārdus.

—     Kāpēc es atnācu pie tevis? Pajautā — arī nezinu … Bet viņš man vienmēr saka: lūdz dievu, lūdz dievu! Citreiz pieceļos tumšā naktī un lūdzu dievu ilgi, stundām; bieži uznāk pat miegs; bet bailes vienmēr uztur mani nomodā, vienmēr uztur nomodā, un tad man vienmēr rādās, ka ap mani savelkas negaiss, ka man būs slikti, ka mani saplosīs gabalos nelabie gari un ka es nepielūgšos svētos, un ka viņi mani nepaglābs no skaudrām bēdām. Sirds vai pušu plīst, visa miesa it kā mirktin mirkst asarās. Un es atkal sāku lūgt dievu un lūdzu, tik ilgi lūdzu, kamēr dievmāte no svētbildes paskatās uz mani mīlīgāk. Tad es pieceļos un liekos gulēt, guļu kā nosista; dažreiz aizmiegu pat uz grīdas, nometusies ceļos svētbildes priekšā. Un gadās, ka viņš pamostas, pasauc mani, sāk paijāt, glāstīt, mierināt, un tad man kļūst pat vieglāk, un, lai nāk kāda nelaime nākdama, ar viņu kopā man vairs nav bail. Liela ir viņa vara! Spēcīgi viņa vārdi!

—     Bet kādas bēdas, kādas bēdas tevi māc? … — Un Ordinovs izmisumā lauzīja rokas.

Katerina briesmīgi nobāla. Viņa skatījās uz Ordinovu kā uz nāvi notiesāta, necerot uz apžēlošanu.

—     Mani?… Es esmu nolādēta meita, es esmu slepkava; mani māte nolādējusi! Es pazudināju pati savu māti! …

Ordinovs klusēdams viņu apskāva. Katerina trīcēdama piekļāvās Ordinovam. Viņš juta, ka konvulsīvas šalkas pārskrien pār visu viņas ķermeni, un šķita, ka viņai dvēsele šķiras no miesas.

—     Es māti iedzinu kapā, — viņa sacīja, atmiņu satraukta, iztēlē skatot neatsaucamās pagātnes notikumus, — es jau sen gribēju runāt, taču viņš man to aizliedza ar lūgumiem, pārmetumiem un nikniem vārdiem, bet reizēm pats kā ienaidnieks un ļaundaris padara manu sirdi vēl smagāku. Tomēr man viss — tāpat kā šonakt — nāk atmiņā … Klausies, klausies! Tas bija jau sen, ļoti sen, es pat neatceros vairs, kad, bet viss stāv man acu priekšā, it kā būtu noticis vakar, it kā tas būtu vakarējais sapnis, kas visu nakti gandēja man sirdi. Grūtsirdība vērš laiku divtik garu. Apsēdies, apsēdies te man līdzās; es tev izstāstīšu visas savas bēdas; lai nāk pār mani, nolādēto, mātes lāsts … Es tev izstāstīšu savu dzīvi…

Ordinovs gribēja viņu atturēt, bet viņa salika rokas, mīlestības vārdā lūgdama viņu klausīties, un pēc tam atkal ar vēl lielāku satraukumu sāka stāstīt. Viņas stāsts bija nesakarīgs, vārdos varēja dzirdēt vētru, kas plosās dvēselē, bet Ordinovs visu saprata, tāpēc ka viņas dzīve bija kļuvusi par viņa dzīvi, viņas bēdas — par viņa bēdām un tāpēc, ka viņa ienaidnieks jau jaušami stāvēja acu priekšā, kļuva kā dzīvs un auga līdz ar katru viņas vārdu, it kā ar nepārvaramu spēku žņaudza viņa sirdi un ņirgajās par viņa dusmām. Asinis virda, saplūda sirdi un fauca domas. Viņa sapņu ļaunais vecis (Ordinovs tam ticēi ja) bija atkal jaušams viņa priekšā.

Bija tāda pati nakts kā šī, — Katerina sāka stāstīt, tikai bargāka, un vējš gaudoja mūsu mežā tā, kā man vēl nekad nebija gadījies dzirdēt. .. vai varbūt jau tonakt sākās mana bojā eja! Pie mūsu loga nolūza ozols, bet pie mums nāca vecs sirmgalvis ubags un stāstīja, ka vēl kā mazs bērns atceroties to ozolu un ka tas bijis tāds pats kā todien, kad vējš to pieveica … Tajā pašā naktī — visu atceros, it kā tas būtu noticis nupat! — vētra tēvam upē sadragāja barkas, un viņš, kaut arī bija vārgs, aizbrauca uz nelaimes vietu, tiklīdz pie mums uz fabriku atskrēja zvejnieki. Mēs ar māmiņu sēdējām vienas pašas, es snaudu, viņa par kaut ko skuma un gauži raudāja … jā, es zināju, par ko! Māte nupat bija slimojusi, izskatījās bāla un allaž teica man, lai es darinot viņai mirstamo kreklu .. . Pēkšņi pusnaktī atskan klaudzieni pie vārtiem; es uzlēcu kājās, asinis saplūda sirdī; māmiņa iekliedzās … es nepaskatījos uz viņu, man bija bail, paņēmu vējlukturi, gāju pati atvērt vārtus . . . Tas bija viņš! Man kļuva baisi, jo man vienmēr bija baisi, kad viņš atnāca, un tā tas bija kopš agras bērnības, cik vien tālu atmiņas sniedzas! Toreiz viņam vēl nebija neviena sirma mata; bārda bija melna kā piķis, acis kvēloja kā ogles, un viņš nevienu reizi pirms tam nebija uz mani laipni paskatījies. Viņš jautāja: «Vai māte mājās?» Es aizveru vārtiņus, saku, ka «tēva nav mājās». Viņš pateica: «Zinu,» — un pēkšņi paskatījās uz mani, tā paskatījās .. . pirmo reizi viņš tā uz mani skatījās. Es gāju prom, bet viņš palika stāvam. «Kāpēc tu nenāc?» — «Domāju savu domu.» Mēs jau kāpjam augšā uz lielo istabu. «Bet kāpēc tu teici, ka tēva nav mājās, kad es jautāju, vai māte mājās?» Es klusēju … Māmiņa sastinga — metās viņam klāt… viņš tikko paskatījās, — es visu redzēju. Viņš bija cauri slapjš, nosalis: vētra bija viņu dzinusi divdesmit verstis — bet, no kurienes viņš nāca un kurp gāja, to ne es, ne māmiņa nekad neesam zinājušas; mēs viņu jau deviņas nedēļas nebijām redzējušas… Nosvieda cepuri, nometa cimdus — pret svētbildi nepagriezās, dievu nepielūdza, saimniecēm nepaklanījās — apsēdās pie uguns …

Katerina pārlaida ar roku pār seju, it kā viņu kas māktu un nospiestu, bet pēc brīža atkal pacēla galvu un atsāka:

—       Ar māti viņš sāka runāt tatāriski. Māte prata, es nesapratu ne vārda. Citreiz, kad viņš ieradās, mani sūtīja prom; bet tagad māte savam pašas bērnam neuzdrošinājās vārdu bilst. Nelabais bija manu dvēseli savā varā paņēmis, un es, pati sevi dižodamās, skatījos uz māmiņu. Redzu — abi uz mani lūkojas, par mani runā; māte sāka raudāt; redzu — viņš ķeras pie dunča, taču beidzamajā laikā viņš ne vienreiz vien manā klātbūtnē bija ķēries pie dunča, kad runāja ar māti. Es piecēlos un satvēru viņu aiz jostas, gribēju izraut no rokām nešpetno dunci. Viņš nošņirkstināja zobus, iekliedzās un gribēja mani atgrūst — pa krūtīm iesita, tomēr neatgrūda. Es domāju, ka turpat arī nomiršu, acis apmiglojās, nokritu zemē — tomēr neiekliedzos. Skatos, cik nu spēka bija redzēt, — viņš noņem jostu, atrotī piedurkni tai rokai, ar kuru bija man iesitis, izņem dunci, sniedz man: «Še, griez roku nost, paņirgājies par to, jo nodarīju tev pāri, bet es būšu lepns un tev par to līdz zemei paklanīšos.» Es dunci noliku nost; asinis sāka mani smacēt, uz viņu pat nepaskatījos, atceros — lūpas nepavērusi, pasmīnēju un skatījos taisni māmiņas skumjajās acīs, bargi skatījos, un pašai nekaunīgs smaids nenozuda no lūpām; bet māte sēž bāla, kā nedzīva …

Ordinovs ar saspringtu uzmanību klausījās nesakarīgo stāstu; bet pamazām viņas sākotnējais satraukums rimās; runa kļuva mierīgāka; atmiņas pilnīgi aizrāva nabaga sievieti un izkliedēja skumjas pa visu bezgalīgo atceru jūru.

—      Viņš neatvadīdamies paņēma cepuri. Es atkal paņēmu vējlukturi, lai viņu pavadītu un lai tas nebūtu jādara māmiņai, kura, slima būdama, tomēr gribēja iet viņam līdzi. Mēs ar viņu aizgājām līdz vārtiem; es klusēju, atvēru mazos vārtiņus, aizdzinu suņus. Skatos — viņš noņem cepuri un paklanās man. Redzu — bāž roku azotē, izņem sarkanu safjāna kārbiņu, atver; skatos: lielas pērles — man dāvina. «Ir,» viņš saka, «man priekšpilsētā skaistule, viņai vedu dāvanu, bet neaizvedu; ņem, daiļaviņ, palolo savu skaistumu, kaut vai ar kāju samin, bet ņem.» Es paņēmu, tomēr ar kāju mīt negribēju, tik daudz goda nevēlējos parādīt, bet paņēmu, pati būdama kā odze, neteicu viņam ne vārda. Atgriezos un noliku mātei priekšā uz galda — tādēļ jau arī tiku ņēmusi. Māte bridi klusēja bāla kā kaļķis, it kā baidītos man ko teikt. «Ko tas nozīmē, Katja?» Bet es atbildu: «Tev, mīļā, tirgotājs alnesa, es jau nekā nezinu.» Skatos — mātei acīs asaras, elpa aizraujas. «Ne jau man, Katja; ne jau man, ļauno mcitiņ, ne jau man.» Atceros — tik rūgti, tik rūgti to pateica, it kā visu sirdi izraudāja. Es pacēlu acis, gribēju mesties mātei pie kājām, bet pēkšņi ļaunais pateica priekšā: «Nu, ja ne tev, tad droši vien tētim; viņam tad .ni nodošu, kad pārnāks; teikšu: te bija tirgotāji, aizmirsa preci…» Kā tad viņa sāka raudāt, mana mīļā māmiņa.

es pati pateikšu, kas par tirgotājiem bija atbraukuši un ! >ēc kādas preces brauca … Es viņam gan pateikšu, kā meita tu esi, nekrietnā! Bet tu vairs neesi mana meita, tu man esi odze! Tu esi mans nolādētais bērns!» Es klusēju, «īsaras nerit pār vaigiem … ak! — it kā viss manī būtu miris … Aizgāju savā istabiņā, visu nakti klausījos vētrā, un, vētrai trakojot, šķetināju savas domas.

Pa to laiku pagāja piecas dienas. Kādu vakaru atbrauc tēvs drūms un bargs, jo pa ceļam viņam bija uznākusi slimība. Skatos — roka tēvam pārsieta; sapratu, ka ceļu viņam krustojis ienaidnieks; bet ienaidnieks toreiz bija viņu nogurdinājis un uzsūtījis slimību. Zināju arī, kas ir viņa ienaidnieks, visu zināju. Ar māmiņu nepārmija ne vārda, par mani neapvaicājās, sasauca kopā visus ļaudis un pavēlēja apturēt fabriku un sargāt māju no ļaunas acs. Es ar sirdi tobrīd nojautu, ka mūsu mājās kaut kas nav kārtībā. Tā nu gaidām; pagāja nakts, arī vētraina, viesuļaina, un man sirdī iegūla nemiers. Atvēru logu, — seja kvēlo, acīs asaras, nemierīgā sirds sūrst; pati kā ugunī: tā vien gribas ārā no istabiņas, tālu prom uz pasaules malu, kur zibeņi un vētra ceļas … Manas meitenes krūtis tā vien cilājās… pēkšņi, — ir jau vēls, biju tā kā iesnaudusies, vai arī dvēsele man bija kā miglā tīta un prāti apmulsuši, — dzirdu, klauvē pie loga: «Atver!» Skatos — cilvēks pa virvi pie loga uzrāpies. Es tūlīt pazinu, kas atnācis viesos, atvēru logu un ielaidu savā vientuļajā istabiņā. Bet tas bija viņš! Cepuri nenoņēma, .ipsēdās uz sola aizelsies, tikko spēj elpu atvilkt, it kā viņam pakaļ būtu dzinušies. Es nostājos kaktā un pati iutu, kā nobālēju. «Vai tēvs mājās?» — «Mājās». — «Un māte?» — «Arī māte mājās.» — «Bet tagad ciet klusu; dzirdi?» — «Dzirdu.» — «Ko?» — «Svilpj pie loga!» — «Nu, vai gribi tagad, daiļaviņ, naidnieku pazudināt, tēvu pasaukt, man dvēseli postā dzīt? No tava meitenes lēmuma nevairīšos; še tev arī virve, sien mani, ja sirds liek atmaksāt par pāridarījumu.» Es klusēju. «Nu ko? Vai teiksi kādu vārdu, mans prieks?» — «Ko tev vajag?» — «Man vajag bēgt no ienaidnieka, no vecās mīļaviņas sveikam un veselam atvadīties, bet citai — jaunai daiļa viņai, tādai kā tu, ar visu sirdi paklanīties . ..» Es iesmējos; pati nezinu, kā viņa nešpetnā runa manā sirdī atbalsojās. «Tad nu ļauj man, daiļaviņ, nokāpt lejā, savu sirdi iepazīt, saimniekus pasveicināt.» Es trīcu pie visas miesas, zobi man klab, bet sirds kā nokaitēta dzelzs. Gāju, atvēru viņam durvis, ielaidu mājā, tikai durvīs ar mokām pateicu: «Še, ņem savas pērles un citreiz nekad vairs man tās nedāvini,» — un pati sviedu kārbiņu nopakaļis.

Katerina apstājās, lai atvilktu elpu; viņa brīžiem trīcēja kā apšu lapa un bālēja, brīžiem viņai asinis sakāpa galvā, un tagad, kad viņa apklusa, vaigi kvēloja, acis mirdzēja caur asarām, un smaga, strauja elpa cilāja krūtis. Bet pēkšņi viņa atkal nobālēja, un balss, nemierīgi un skumji ietrīcēdamās, kļuva klusāka.

— Tad es paliku viena, un man apkārt sāka plosīties it kā vētra. Pēkšņi dzirdu kliedzienus, dzirdu — pa pagalmu uz fabriku skrien ļaudis, dzirdu runājam: «Fabrika deg.» Es paslēpos, no mājas visi aizskrēja; palikām mēs ar māmiņu. Zināju, ka viņa šķiras no dzīves, trešo dienu guļ uz nāves gultas, zināju, nolādētā meita! … Piepeši dzirdu vāju kliedzienu pie savas istabiņas loga, it kā būtu iebrēcies miegā nobijies bērns, un pēc tam viss apklusa. Es nopūtu sveci, pati stingstu aiz bailēm, aizliku rokas sejai priekšā, baidos paskatīties. Tad dzirdu netālu kliedzienus, dzirdu — ļaudis skrien no fabrikas. Es izkāros ārā pa logu; redzu — nes beigtu tēvu, dzirdu — runā savā starpā: «Paklupa, no kāpnēm iegāzās kvēlojošā katlā; jādomā, nelabais viņu tur iegrūda.» Es sakņupu uz gultas; gaidu, pati kā pamirusi, un nezinu, ko gaidu; tikai tobrīd man bija smagi ap sirdi. Neatceros, cik ilgi gaidīju; atceros — bija tā, it kā mani piepeši šūpotu, galva kļuva smaga, acīs koda dūmi; un man bija prieks, ka mana nestunda tuvojas! Pēkšņi jūtu — kāds mani aiz pleciem ceļ augšā. Redzu, cik nu vispār varēju saskatīt: viņš, viscaur apsvilis, un viņa kaftāns, karsts, kad piedur roku, kūp.

«Atnācu pēc tevis, daiļaviņ, ved jel mani prom no nelaimes, kā agrāk nelaimē ievedi, savu dvēseli tevis dēļ rsmu pazudinājis. Nekad man neizlūgties šīs nolādētās nakts grēku piedošanu. Varbūt vienīgi tad, ja kopā lūgsim dievu!» Viņš smējās — ļaunais cilvēks! «Parādi,» viņš •aka, «kā izkļūt ārā, lai cilvēki neredzētu.» Es paņēmu viņu .uz rokas un vedu līdzi. Izgājām cauri gaitenim — atslēgas bija man klāt, — atvēru pieliekamā durvis un norādīju uz logu. Bet mūsu logs izgāja uz dārzu. Viņš satvēra mani ar spēcīgām rokām, apskāva un izlēca ar mani pa logu ārā. Mēs, rokās saķērušies, sākām skriet, ilgi skrējām. Skatāmies — biezs, tumšs mežs. Viņš sāka klausīties. «Mums dzenas pakaļ, Katja! Mums dzenas pakaļ, daiļaviņ, bet šinī stundā jau nu gan mēs savas dzīvības neatdosim! Noskūpsti mani, daiļaviņ, uz mīlestību un mūžīgu laimi!» — «Bet kāpēc tev rokas asinīs?» — «Rokas asinīs, mana mīļā? Es jūsu suņus nogalēju, bija sākuši pārmērīgi apriet vēlo viesi. Iesim!» Mēs atkal sākām skriet; redzam — uz takas tēva zirgs, iemauktus pārrāvis, no staļļa izbēdzis, acīm redzot, nav gribējis sadegt! «Sēsties, Katja, zirgā kopā ar mani! Mūsu dievs sūtījis mums palīdzību!» Es klusēju. «Varbūt negribi? Es taču neesmu nekāds nekriškāns, neesmu nešķīsts; ja gribi, pārmetīšu krustu,» — un viņš pārkrustījās. Es sēdos zirgā, piekļāvos jātniekam un pavisam aizmirsos viņam pie krūtīm, it kā būtu iegrimusi ciešā miegā, bet, kad pamodos, redzu — stāvam pie platas, platas upes. Viņš nokāpa no zirga, nocēla mani un iegāja niedrājā: tur bija noslēpis savu laivu. Mēs jau kāpām iekšā. «Nu, ardievu, labo zirdziņ, meklē nu sev jaunu saimnieku, bet visi vecie tevi pamet!» Es metos pie tēva zirga un šķiroties to cieši apkampu. Pēc tam iekāpām laivā, viņš paņēma airus, un tūlīt arī krastus vairs neredzējām. Kad vairs neredzējām krastus, skatos — viņš ievelk airus un pārlaiž skatienus ūdens klajumam.

«Sveika,» viņš teica, «māmuļa straujā upe, pilnu laivu nesējiņa, tu man maizes devējiņa! Pasaki, vai sargāji manu mantu bez manis, vai veselas manas preces!» Es klusēju, acis nodūrusi: seja kvēlo kaunā. Bet viņš saka: «Lai arī visu tu būtu paņēmusi, straujā, nepiepildāmā, būtu tikai devusi man solījumu sargāt un lolot manu dārgāko pērli! Bilsti kaut vārdiņu, daiļaviņ, atspīdi kā saule pēc vētras, izkliedē ar gaismu tumšo nakti!» Pateica un pats smīn; sirds viņam tvīka pēc manis, bet viņa smīnus es aiz kauna negribēju paciest; gribējās pateikt kādu vārdu, bet nobijos, nekā neteicu. «Nu, lai tad ari notiek!» viņš atbild uz manu neizteikto domu, runā it kā aiz bēdām, pašu it kā bēdas grauztu. «Tas nozīmē, ka ar varu neko nepanākšu. Dievs lai stāv tev klāt, mana augstprātīgā, mana dūjiņa, daiļaviņa! Redzams, liels ir tavs naids pret mani, vai arī tavas spulgās acis pagalam neuzskata mani par mīļu.» Es klausījos, un dusmas man sanāca, dusmas aiz mīlestības; pārvarēju savu sirdi un sacīju: «Vai tu esi man mīļš vai ne, to es nezinu, bet to droši vien zina kāda cita, nesaprātīga, nekaunīga, kas savu meitenes istabiņu tumšā naktī apkaunoja, par nāves grēku savu dvēseli pārdeva un savu bezprātīgo sirdi nesavaldīja; un to droši vien zina manas karstās asaras un tas, kurš ar otra nelaimi kā zaglis dižojas, par meitenes sirdi ņirgājas.» Pateicu un nenocietos, sāku raudāt. Viņš brīdi klusēja un paskatījās uz mani tā, ka sāku trīcēt kā apšu lapa. «Nu tad klausies,» viņš man saka, «daiļaviņ,» bet pašam acis tā savādi kvēlo, «neteikšu tukšus vārdus, bet došu tev lielu solījumu: cik tu man laimes dāvāsi, tik arī es tev būšu kungs, bet, kad vairs nemīlēsi, — nemaz nerunā, netērē liekus vārdus, nepūlies, sarauc tikai melnās uzacis, pamet ar tumšo aci, pakustini mazo pirkstiņu, un es tev atdošu atpakaļ tavu mīlestību līdz ar zelta brīvību; tikai tad arī būs, mana lepnā, nepanesamā skaistule, manai dzīvei beigas!» Un tad visa mana miesa nosmīnēja par viņa vārdiem …

Dziļš satraukums pārtrauca Katerinas stāstu; viņa atvilka elpu, pasmīnēja par izteikto domu un gribēja turpināt, bet pēkšņi viņas mirdzošais skatiens sastapa kvēlojošo, viņai cieši pievērsto Ordinova skatienu. Katerina satrūkās, gribēja kaut ko teikt, bet asinis saskrēja sejā .. . Kā nemaņā viņa aizsedzās ar rokām un iemetās ar seju spilvenos. Ordinovam notrīcēja visa miesa. Kaut kāda mokpilna sajūta, neapzināts, nepanesams mulsums kā inde izplūda pa visām dzīslām un pastiprinājās līdz ar katru Katerinas teikto vārdu: izmisīga tieksme, alkana un neizturama kaislība aizrāva domas, mulsināja jūtas. Bet reizē smagas, bezgalīgas skumjas arvien vairāk māca sirdi. Brīžiem viņš gribēja kliegt, lai Katerina cieš klusu, gribēja mesties viņai pie kājām un, asaras lejot, lūgties, lai atdod viņam līdzšinējās mīlestības mokas, līdzšinējās, neapzinātās, tīrās tieksmes, un viņam kļuva žēl savu sen jau izžuvušo asaru. Sirds smeldza, sāpīgi asiņoja un liedza asaras ievainotajai dvēselei. Viņš nesaprata, ko viņam

Klāstīja Katerina, un viņa mīlestība baidījās no tām jūtām, kas satrauca nabaga sievieti. Tobrīd viņš nolādēja savu kaislību: tā smacēja, gurdināja, — un viņš juta, ka nevis asinis, bet izkausēts svins sāk plūst pa dzīslām.

—     Ak, tās jau nav manas galvenās bēdas, — Katerina sacīja, paceldama galvu, — par ko es tev nupat stāstīju; tas jau nav manas galvenās bēdas, — viņa turpināja tādā balsī, kas no jaunām, negaidītām jūtām ieskanējās kā varš, bet sirds vai pušu plīsa no apslēptām, izmisīgām asarām, — tās nav manas galvenās bēdas, mokas un raizes! Kas man māte, kaut arī es nekad vairs netikšu pie citas māmiņas! Kas man, ka viņa mani nolādēja savā smagajā, pēdējā stundā! Kas man mana agrākā zelta dzīve, siltā istabiņā, meitenes brīvība! Kas man, ka esmu pārdevušies nešķīstajam un savu dvēseli atdevusi pazudinātājam, laimes dēļ mūžīgu grēku uzņemdamās! Ak, tās nav manas galvenās bēdas, lai gan tās vien jau liecina, cik dziļi esmu kritusi. Bet manu sirdi sarūgtina un plosa tas, ka esmu viņa apkaunotā verdzene, ka mans negods un kauns man pašai, nekauņai, ir mīļš, ka alkanajai sirdij tīkami atcerēties savas bēdas gluži kā prieku un laimi, — manas galvenās bēdas ir tās, ka sirdij nav spēka dusmoties par pāridarījumu! …

Nabaga sievietes krūtīs aizrāvās elpa, un konvulsīvas, histēriskas raudas pārtrauca viņas vārdus. Karsta, strauja elpa svilināja viņas lūpas, krūtis smagi cilājās, un nesaprotamā sašutumā nozibsnīja acis. Bet tanī brīdī viņas seju apstaroja tik burvīgs daiļums, tik kaismīgu jūtu uzplūdumu, tik nepanesamu, neredzētu skaistumu sāka paust katrs sejas vaibsts, katrs muskulis, ka Ordinovam uzreiz izzuda drūmās domas un krūtīs rimās smeldzošās skumjas. Viņa sirds ilgojās piekļauties pie viņas sirds un kaislā, bezprātīgā uzbangojumā kopā aizmirsties, pukstēt saskanīgi, izjūtot to pašu nezināmās kaislības vētru un trauksmi, un kopā ar viņas sirdi kaut vai stāties pukstēt. Katerina sastapa Ordinova satumsušo skatienu un uzsmaidīja tā, ka divkārt ugunīga straume apdedzināja sirdi. Viņš tikko apzinājās sevi.

—     Pažēlo mani, saudzē mani! — Ordinovs čukstēja Katerinai, cenzdamies apvaldīt trīcošo balsi, pieliekdamies viņai klāt, ar roku atbalstīdamies pret viņas plecu un tik tuvu, ka abu elpas saplūda kopā, skatīdamies viņai acīs. — Tu esi mani pazudinājusi! Es tavu bēdu nesaprotu, un mana sirds ir samulsusi… Kas man daļas, par ko raud tava sirds! Saki, ko tu gribi… es izdarīšu. Nāc man līdzi, iesim, nenonāvē mani, nebeidz mani nost! …

Katerina nekustīgi raudzījās viņā; asaras nožuva uz viņas karstajiem vaigiem. Katerina gribēja Ordinovu pārtraukt, saņēma viņu aiz rokas, gribēja pati kaut ko teikt un neatrada vārdus. Tāds kā dīvains smaids lēnām atplauka viņas lūpās, it kā šim smaidam cauri lauztos smiekli.

— Es taču neesmu vēl izstāstījusi tev visu, — viņa beidzot sacīja aprautā balsī. — Vēl stāstīšu; bet vai tu uzklausīsi mani, karstā sirds? Uzklausi savu māsiņu! Redzams, tu vēl maz ko zini par viņas lielajām bēdām. Gribētos izstāstīt, kā gadu ar viņu nodzīvoju, tomēr nestāstīšu . .. Bet pagāja gads, viņš ar biedriem aizbrauca lejup pa upi, un es paliku pie viņa audžumātes piestātnē gaidām. Gaidu viņu vienu mēnesi, gaidu otru — un sastapu priekšpilsētā jaunu tirgotāju, paskatījos uz viņu un atcerējos pagājušos zelta laikus. «Mīļmāsiņ!» viņš saka, tikko pāris vārdu ar mani pārmijis. «Es esmu Aļoša, tev lemtais līgavainis, kad bijām vēl bērni, tēvi mūs vienodamies salaulāja; esi mani aizmirsusi, atceries, esmu no jūsu puses …» — «Bet ko par mani runā jūsu pusē?» — «Ļaudis runā, ka tu esot gājusi neceļus, jaunavas kaunu aizmirsusi, ar laupītāju, slepkavu sapinusies,» Aļoša man smiedamies saka. — «Bet ko tu par mani esi runājis?» — «Daudz ko gribēju teikt, kad braucu šurp,» un sirds viņam samulsa, «daudz gribējās pasacīt, bet tagad, tiklīdz ieraudzīju tevi, sirds man vai pamira; tu esi mani pazudinājusi!» viņš saka. «Ņem tad arī manu dvēseli, ņem to, kaut vai paņirgājies, daiļaviņ, par manu sirdi, manu mīlestību. Es tagad esmu bārenis, pats savs kungs, un arī dvēsele man ir pašam sava, nevis cita, neesmu to nevienam pārdevis kā daža laba, kas savas atmiņas izdzēsusi, bet sirds nav pērkama, par velti atdošu, jo tā jau, acīm redzot, ir iegūstama no jauna!» Es iesmējos; un tā viņš runāja ne vienu reizi vien — veselu mēnesi pavada mājās, pametis preces, atlaidis strādniekus, dzīvo vientulīgi. Man kļuva žēl viņa — nabadziņa — asaru. Kādu rītu es tad arī viņam teicu: «Gaidi mani, Aļoša, kad iestāsies nakts, lejpus piestātnes; brauksim abi uz tavu pusi; apnikusi man mana bēdu dzīve!» Pienāca nakts, es sasēju sainīti, un sirds man sāka smelgt. Skatos — negaidīti un necerēti nāk iekšā mans saimnieks. «Sveika; iesim; uz upes būs vētra, bet laika maz.» Es gāju viņam līdzi; pienācām pie upes, bet līdz savējiem bija tālu, ko braukt; skatāmies: laiva — un tajā sēž pazīstams airētājs, it kā kādu gaidītu. «Sveiks, Aļoša, dievs palīdz! Ko? Vai esi piestātnē aizkavējies, uz saviem kuģiem steidzies? Aizved, labais cilvēk, mani līdz ar saimniecīti pie savējiem mūsu pusē; savu laivu esmu atlaidis, bet peldēt neprotu.» — «Kāp iekšā,» sacīja Aļoša, bet man, dzirdot viņa balsi, sirds sažņaudzās. «Kāpiet iekšā abi ar saimniecīti, vēja pietiks visiem, bet manā mājā arī jums atradīsies vieta.» Iekāpām; nakts bija tumša, zvaigznes noslēpušās, vējš sāka gaudot, sacēlās viļņi, bet no krasta bijām jau kādu versti aizbraukuši. Visi trīs klusējām.

«Vētra!» saka mans saimnieks. «Un šī vētra nav uz labu! Savu mūžu neesmu redzējis tādu vētru uz upes, kāda tagad sacelsies! Grūti būs mūsu laivai! Trijus tā nenoturēs!» — «Jā, nenoturēs,» Aļoša atbild, «tātad iznāk, ka viens no mums ir lieks,» — pateica, bet pašam balss trīc kā stīga. «Nu, Aļoša? Es tevi pazinu kā mazu bērnu, mēs ar tavu tēvu satikām kā brāļi, draudzējāmies: saki man, Aļoša, — vai tiksi bez laivas līdz krastam vai arī par nieku aiziesi bojā, savu dvēseli pazudināsi?» — «Netikšu!» — «Bet vai tu, labais cilvēk, ja nu, par nelaimi, gadītos iekrist ūdenī, aizpeldēsi?» — «Neaizpeldēšu; tad man gals klāt, vētrainā upe neatstās dzīvu!» — «Tagad klausies tu, Kateriniņ, mana dārgākā pērle! Atceros tādu pašu nakti, tikai toreiz necēlās viļņi, mirdzēja zvaigznes un spīdēja mēness … Gribu tev tāpat vien pajautāt, vai neesi aizmirsusi?» — «Atceros,» es saku … — «Bet, ja neesi to aizmirsusi, tad neesi aizmirsusi arī norunu, kā viens brašulis reiz mācīja daiļaviņu atgūt no nemīlamā savu brīvību, — ko?» — «Nē, arī to neesmu aizmirsusi,» es atbildu, bet pati ne dzīva, ne mirusi. — «Ak neesi aizmirsusi! Tad nu tagad mēs laivai esam par smagu. Vai tik nav kādam pienācis laiks? Saki, mīļā, saki, dūjiņ, nodūdo mums savu mīlīgo vārdu …»

Es savu vārdu toreiz neteicu! — Katerina bālēdama nočukstēja … Viņa nepabeidza.

— Katerina! — viņiem aiz muguras atskanēja dobja, aizsmakusi balss.

Ordinovs satrūkās. Durvīs stāvēja Murins. Viņš bija apņēmis apkārt kažokādas segu — pats bāls kā nāve — un raudzījās abos ar gandrīz bezprātīgu skatienu. Katerina bālēja arvien stiprāk un arī kā apburta nekustīgi skatījās uz Murinu.

—     Nāc pie manis, Katerina! — slimnieks nočukstēja tikko sadzirdamā balsī un izgāja no istabas. Katerina joprojām nekustīgi skatījās tukšumā, it kā vecais vēl arvien stāvētu viņas priekšā. Bet pēkšņi asinis vienā mirklī apsvilināja bālos vaigus, un viņa lēnām piecēlās no gultas. Ordinovs atcerējās pirmo sastapšanos.

—     Nu tad līdz rītam — manas asaras! — viņa sacīja, savādi smīnēdama. — Līdz rītam! Atceries, pie kā es apstājos: «Izvēlies vienu no diviem: kurš tev mīļš, kurš ne, daiļaviņ!» Atcerēsies, pagaidīsi vienu naksniņu? — Katerina atkārtoja, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, maigi viņā lūkodamās.

—     Katerina, neej, negrūd sevi postā! Viņš ir traks! — Ordinovs čukstēja, trīcēdams viņas dēļ.

—     Katerina! — atskanēja balss aiz starpsienas.

—     Ko? Laikam nonāvēs? — Katerina smiedamās atbildēja. — Ar labu nakti, sirdsmīļotais, manu balodīt, manu brālīt! — viņa sacīja, maigi pieglauzdama viņa galvu sev pie krūtīm, un viņas seju pēkšņi slacīja asaras. — Tās ir pēdējās asaras. Izguli jel savas bēdas, mans mīļotais, rīt pamodīsies, lai izjustu prieku. — Un viņa kaislīgi noskūpstīja viņu.

—     Katerina! Katerina! — Ordinovs čukstēja, nokrizdams Katerinas priekšā uz ceļiem un cenzdamies viņu atturēt. — Katerina!

Viņa apgriezās, smaidīdama pamāja ar galvu un izgāja no istabas. Ordinovs dzirdēja, ka viņa ieiet pie Murina; viņš klausīdamies aizturēja elpu; taču nedzirdēja vairs nevienas skaņas. Vecais klusēja vai varbūt atkal gulēja nesamaņā … Ordinovs gribēja iet pie viņas tur, bet kājas ļodzījās… Viņš kļuva vārgs un atsēdās uz gultas…

II

Pamodies viņš ilgi nezināja, cik pulkstenis. Bija vai nu rītausma, vai mijkrēslis; istaba vēl joprojām grima tumsā. Viņš nevarēja noteikt, tieši cik ilgi gulējis, bet juta, ka miegs bijis slimīgs. Atžilbis viņš pārlaida ar roku pār seju, it kā atgainīdams miegu un nakts vīzijas. Bet, kad gribēja nostāties uz grīdas, juta, ka viss ķermenis it kā f. ilduzts un nogurušie locekļi atsakās paklausīt. Galva sapeļ a un reiba, un visa miesa gan trīcēja sīkos drebuļos, gan dega kā ugunī. Līdz ar apziņu atgriezās arī atmiņa, un sirds nodrebēja, kad viņš, atcerēdamies notikušo, vienā mirklī pārdzīvoja visu pagājušo nakti. Atsaukdamās pārdomām, sirds sita tik stipri, sajūtas bija tik spilgtas un asas, it kā pēc Katerinas aiziešanas būtu pagājusi nevis nakts, nevis garas stundas, bet viens mirklis. Viņš juta, ka acīs vēl nav nožuvušas asaras, — vai varbūt jaunas, nesen sakrājušās asaras bija sākušas kā avotiņš plūst no karstās sirds? Un brīnumaini! Viņam paša mokas bija pat saldas, lai gan ar visu savu būtni neskaidri juta, ka ilgi neizturēs tādu pārslogojumu. Bija brīdis, kad viņš gandrīz sajuta nāvi un bija gatavs to sagaidīt kā mīļu viešņu: iespaidi iedarbojās tik spēcīgi, viņa kaislība pēc pamošanās no jauna uzliesmoja tik vareni, tāda sajūsma pārņēma dvēseli, ka dzīvība, ko bija paātrinājusi spriegā darbība, likās, kuru katru brīdi pēkšņi izbeigsies, izzudīs, izplēnēs un uz mūžu izdzisīs. Gandrīz tai pašā mirklī, it kā atsaukdamās viņa ilgām, atsaukdamās viņa trīcošajai sirdij, ieskanējās pazīstamā, dzidrā, sudrabainā Katerinas baiss — kā tā no sirds plūstošā mūzika, ko cilvēka dvēsele pazīst brīžos, kad tā priecājas par dzīvi, ir bezrūpīgi laimīga. Tuvu, pavisam līdzās, gandrīz pie viņa galvgaļa, sākās dziesma — vispirms klusi un žēlabaini… Balss kļuva te skaļāka, te klusāka, konvulsīvi apraudamās.. it kā slēpjot sevī un maigi lolojot savas pašas nemiera pilnās ciešanas, ko radījusi neremdināma, nomākta, skumstošajā sirdī dziļi apslēpta vēlēšanās; tad balss atkal skanēja kā lakstīgalas pogošana un, trīcēdama, tvīkdama jau nevaldāmā kaislībā, izplūda veselā sajūsmas un skaņu jūrā, un šīs skaņas bija tik varenas un bezgalīgas kā pirmais mīlestības svētlaimes mirklis. Ordinovs dzirdēja arī vārdus: tie bija vienkārši, sirsnīgi, un tos bija sen radījušas tiešas, mierīgas, tīras un pašas par sevi saprotamas jūtas. Bet Ordinovs aizmirsa vārdus, viņš dzirdēja vienīgi skaņas. Cauri vienkāršajai, naivajai dziesmas melodijai ausīs skanēja citi vārdi, kuros dārdēja viņa paša krūtīs bangojošā varenā tieksme, vārdi, kuros atbalsojas viņa apslēptie, pašam nepazīstamie kaislības līčloči un kuri skanēja, skaidri apzinoties šo kaislību. Un viņš dzirdēja gan kaislībā neglābjami apstājušās sirds pēdējo vaidu, gan prieku, ko pauž brīvestība un gars, kurš satriecis savas važas un līksmi un brīvi traucas pretī bezgalīgajiem neaizliegtas mīlestības plašumiem; dzirdēja gan pirmo mīlnieces zvērestu ar šķīstu kaunu par pirmo sārtumu sejā, ar lūgšanām, asarām, noslēpumainiem, bikliem čukstiem, gan vēlēšanos, ko izjūt bakhante, kas lepojas ar savu varu un priecājas par to — bez apsega, bez noslēpuma, ar dzirkstošiem smiekliem aplaizdama apkārt apreibušās acis …

Ordinovs nespēja nogaidīt dziesmas beigas un piecēlās no gultas. Dziesma tūlīt apklusa.

—     Labais rīts ar labo dienu ir pagājuši, mans dārgais! — ieskanējās Katerinas balss. — Labvakar! Celies, ienāc pie mums, mosties, lai izjustu gaišu prieku; gaidām tevi, es un saimnieks, abi labi cilvēki, tavai gribai padevīgi; apdzēs naidu ar mīlestību, ja sirds vēl joprojām sāp par pāridarījumu. Pasaki kādu laipnu vārdu! …

Ordinovs jau pēc pirmās Katerinas uzrunas bija izgājis no istabas un tikko apjauta, ka iet iekšā pie saimniekiem. Ordinova priekšā atvērās durvis, un atmirdzēja viņa brīnišķās saimnieces zeltainais smaids, kas bija tik spožs kā saule. Šai brīdī viņš redzēja un dzirdēja vienīgi Katerinu. Vienā acumirklī visa viņa dzīve, viss prieks sirdī saplūda kopā — gaišā viņa Katerinas tēlā.

—     Divas blāzmas pagājušas, — viņa sacīja, sniegdama abas rokas, — kopš mēs ar tevi atsveicinājāmies; otra dziest pašreiz, paskaties logā. It kā divas daiļaviņas dvēseles blāzmas, — Katerina smiedamās sacīja, — viena, kas ar pirmo kauna sārtumu rotā seju, kad krūtīs pirmoreiz ierunājas vientuļā meitenes sirds, bet otra, kad daiļaviņa aizmirst pirmo kaunu un deg kā liesmās, kad meitenei spiestin spiež sirdi un dzen sejā sārtas asinis… Nāc, nāc mūsu mājā, krietno puisi! Kam stāvi durvīs? Mīļi lūdzam iekšā, arī no saimnieka tev sveiciens!

Ar skaņiem smiekliem, kas šķita kā mūzika, viņa paņēma Ordinovu aiz rokas un ieveda istabā. Biklums pārņēma viņa sirdi. Visas liesmas, viss ugunsgrēks, kas kvēloja krūtīs, vienā mirklī un uz mirkli it kā izplēnēja un apdzisa; viņš apmulsis nodūra acis un baidījās paskatīties uz Katerinu. Juta: viņa ir tik brīnum skaista, ka sirds neizturēs viņas svelmaino skatienu. Nekad vēl viņš savu Katerinu nebija redzējis tādu. Smiekli un jautrība pirmoreiz atmirdzēja viņas sejā un nožāvēja skumjās asaras melnajās skropstās. Ordinova roka trīcēja viņas rokā. Un, ja viņš būtu pacēlis acis, tad būtu ieraudzījis, ka Katerina ar triumfējošu smaidu cieši pievērsusi spulgās acis viņa sejai, ko bija apēnojis mulsums un kaislība.

—     Celies taču augšā, vecais! — viņa beidzot sacīja, it kā pati nupat tikai attapusies. — Pasaki viesim laipnu vārdu. Viesis ir tikpat kā brālis! Celies jel, nepadevīgais, augstprātīgais vecīt, piecelies, paklanies, ņem viesi aiz rokas, sēdini pie galda!

Ordinovs pacēla acis un it kā tikai tagad atģidās. Viņš tikai nupat iedomājās par Murinu. Vecā vīra acis, kas šķita dziestam pirmsnāves sērās, raudzījās viņā nekustīgi; un Ordinovs ar sāpēm sirdī atcerējās šo skatienu, kas viņam beidzamo reizi bija pazibējis no nokareno, melno, tāpat kā tagad, skumjās un dusmās saraukto uzacu apakšas. Ordinovam galva sāka mazliet reibt. Viņš paskatījās apkārt un tikai tagad visu skaidri saprata. Murins joprojām gulēja gultā, bet bija gandrīz pilnīgi apģērbies un it kā no rīta jau bijis ārā. Kakls apsiets tāpat kā agrāk ar sarkanu lakatu, kājās rīta kurpes. Slimība, acīm redzot, bija pārgājusi, tikai seja joprojām izskatījās briesmīgi bāla un dzeltena. Katerina stāvēja pie gultas, atspiedusies ar roku pret galdu, un uzmanīgi skatījās uz abiem. Taču laipnais smaids nenozuda no viņas sejas. Likās — viss notika pēc viņas gribas.

—     Jā! Tas esi tu, — Murins sacīja, celdamies augšā un sēzdamies uz gultas. — Tu esi mans īrnieks. Esmu vainīgs tavā priekšā, kungs, esmu negribot grēkojis un tev pāri nodarījis, pirms dažām dienām padelverējos ar bisi. Kas tad to zināja, ka arī tev uznāk vājuma brīži? Bet ar mani tā gadās, — viņš piebilda aizsmakušā slimnieka balsī, raukdams uzacis un neviļus novērsdams skatienus no Ordinova. — Nelaime nenāk brēkdama, tā piezogas kā zaglis! Es arī viņai nesen dunci bezmaz ietriecu krūtīs … — viņš piebilda, pamādams ar galvu uz Katerinu.

—     Esmu slims, nāk virsū lēkmes, nu, tu jau saproti! Sēsties — būsi viesis!

Ordinovs joprojām cieši skatījās uz Murinu.

—     Sēsties taču, sēsties! — vecais nepacietīgi iesaucās.

—     Sēsties, ja jau viņa tā vēlas! Re, sadzīvojušies kā brālis un māsa! Samīļojušies kā mīlnieki!

Ordinovs apsēdās.

—     Redzi, kāda māsiņa! — vecais turpināja, iesmiedamies un parādīdams divas rindas baltu un pilnīgi veselu zobu. — Mīlieties, mani dārgie! Vai tev jauka māsiņa, kungs? Saki, atbildi! Nu paskaties jel, kā viņai kvēlo vaigi! Atskaties, klaji pagodini skaistuli! Parādi, ka sirds sāp viņas dēļ!

Ordinovs sarauca uzacis un dusmīgi paskatījās uz veco. Tas satrūkās no viņa skatiena. Akls niknums uzvirda Ordinovam krūtīs. Ar tādu kā dzīvniecisku instinktu viņš līdzās nojauta nāvīgu ienaidnieku. Ordinovs pats nevarēja saprast, kas ar viņu notiek, prāts atteicās kalpot.

—     Neskaties! — atskanēja balss aiz muguras. Ordinovs atskatījās.

—      Neskaties jel, neskaties, es saku, ja velns tevi kūda, pasaudzē savu mīļa viņu, — Katerina smiedamās sacīja un pēkšņi no mugurpuses ar rokām aizsedza viņa acis; tad tūlīt atņēma rokas un pati aizklāja ar tām seju. Bet sejas sārtums it kā spiedās cauri pirkstiem. Viņa atņēma rokas un, kvēlodama kā ugunī, mēģināja gaiši un mierīgi uztvert abu smieklus un ziņkārīgos skatienus. Bet tie klusēdami skatījās uz Katerinu: Ordinovs — ar tādu kā mīlestības izbrīnu, it kā pirmo reizi tik briesmīgs skaistums būtu skāris viņa sirdi; vecais — vērīgi, dzedri. Nekas neizpaudās viņa bālajā sejā; tikai lūpas kļuva zilas un mazliet trīcēja.

Katerina, vairs nesmiedamās, piegāja pie galda un sāka vākt nost grāmatas, papīrus, tintnīcu — visu, kas atradās uz galda, un salika to uz loga. Viņa elpoja ātri, strauji un lāgiem kāri un dziļi ievilka gaisu, it kā sirdi viņai spiestu. Smagi kā piekrastes viļņi krita un atkal cēlās pilnīgās krūtis. Viņa nodūra acis, un koši melnas skropstas kā smailas adatas atvizēja pār viņas gaišajiem vaigiem.

—     Karaliene! — noteica vecais.

—     Mana valdniece! — nočukstēja Ordinovs, notrīcēdams pie visas miesas. Viņš atjēdzās, sajutis sev pievērstu vecā skatienu: kā zibens uz mirkli pazibēja šis skatiens — alkans, ļauns, dzedri nicinošs. Ordinovs piecēlās no krēsla, bet tāds kā neredzams spēks sastindzināja kājas. Ordinovs atkal apsēdās. Brīžiem viņš spieda savu roku, it kā neticēdams īstenībai. Šķita, ka viņu māc murgi un viņš redz ciešanu pilnu, slimīgu sapni. Bet brīnumaini! Viņam negribējās pamosties …

Katerina noņēma no galda veco paklāju, tad atvēra lādi, izņēma no tās dārgu, ar spilgtiem zīda un zelta diegiem izšūtu galdautu un uzklāja uz galda; tad izņēma no skapja senlaicīgu, tēvu tēvu laiku tīra sudraba trauku ar vāciņu, nolika to galda vidū un paņēma trīs sudraba kausiņus — saimniekam, viesim un sev; tad uzmeta nopietnu, gandrīz domīgu skatienu vecajam un viesim.

—     Kurš kuram no mums ir mīļš vai arī nav mīļš? — viņa sacīja. — Tas, kurš kādam nav mīļš, ir mīļš man un dzers ar mani savu kausu. Bet man ikviens no jums ir mīļš, ikviens dārgs; tātad visiem būs dzert uz mīlestību un saticību!

—     Dzert un ļaunās domas slīcināt vīnā! — vecais sacīja pārvērstā balsī. — Ielej, Katerina!

—     Vai liet tev arī? — Katerina jautāja, skatīdamās uz Ordinovu.

Ordinovs klusēdams piebīdīja savu kausiņu.

—      Pag! Kam kāda vēlēšanās un klusībā lolota doma, lai notiek pēc viņa prāta! — sacīja vecais, paceldams kausu.

Visi saskandināja un izdzēra.

—     Tagad sadzersim mēs ar tevi, vecais! — sacīja Katerina, pievērsdarnās saimniekam. — Sadzersim, ja tava sirds ir laipna pret mani! Dzersim par nodzīvoto laimi, sūtīsim atvadu sveicienus nodzīvotajiem gadiem, no sirds un ar mīlestību pateiksimies par dāvāto laimi! Ļauj ieliet, ja tava sirds ir karsta pret mani!

—      Tavs vīns ir stiprs, manu dūjiņ, bet pati tikai lūpas apslapini! — vecais smiedamies sacīja un sniedza atkal savu kausu.

—      Nu, es nodzeršu malku, bet tu dzer līdz dibenam! … Kādēļ, vecīt, dzīvot un smagu domu turēt prātā; no smagas domas tikai sirds smeldz! Domas rodas no bēdām, domas rosina bēdas, bet laimīgie dzīvo bez domāšanas! Dzer, vecais! Noslīcini savas domas!

—     Jādomā, daudz bēdu tevī sakrājies, ja tik asi pret tām vērsies! Jādomā, uzreiz gribi tikt no tām vaļā, manu balto dūjiņ. Sadzeru ar tevi, Katja! Bet vai tev, kungs, ir kādas bēdas, ja atļausi jautāt?

—     Kas ir, to glabāju sevī, — Ordinovs nočukstēja, nenovērsdams acu no Katerinas.

—     Dzirdēji, vecīt? Es arī pati sevi ilgi nepazinu, neapjautu, bet pienāca laiks, un visu iepazinu un nojautu;

visu, kas pagājis, ar neremdināmu dveseli atkal pārdzīvoju.

—     Ja, bēdīgi, kad sac apmierināties ar to vien, kas bijis, — vecais domīgi noteica. — Kas pagājis, tas ir kā izdzerts vīns! Kāds labums no pagājušas laimes? Kad kaftāns novalkāts, svied prom …

—     Jāiegādājas jauns! — atsaucās Katerina, piespiesti smiedamās, bet divas lielas asaras kā dimanti sariesās un iemirdzējās skropstās. — Tak jau visu mūžu vienā brīdī nenodzīvosi, un arī meitenes sirds ir strauja, tai līdzi netiksi! Esi to sapratis, vecais? Skaties, es tavā kausā iebirdināju savu asariņu!

—     Vai tu savas bēdas par lielu laimi esi pirkusi? — Ordinovs jautāja, un viņa balss ietrīcējās aiz satraukuma.

—      Jādomā, tev, kungs, ir daudz savu bēdu ko pārdot! — atbildēja vecais. — Kam jaucies starpā nelūgts. — Un viņš ļauni un nedzirdami sāka smieties, nekaunīgi raudzīdamies Ordinovā.

—      Par cik pārdevu, tik arī bija, — Katerina atbildēja tādā kā neapmierinātā, aizvainotā balsī. — Vienam liekas daudz, citam maz. Viens visu grib atdot, bet nav ko ņemt, cits nesola nekā, bet tieši viņam iet līdzi paklausīgā sirds. Labāk nepārmet nevienam, — viņa piebilda, skumji skatīdamās uz Ordinovu, — viens cilvēks ir tāds, otrs citāds, it kā mēs zinātu, kāpēc sirds pēc kāda tiecas. Piepildi taču savu kausu, vecais! Dzer par savas meitiņas laimi, jo viņa ir tava mīlīgā, rātnā, padevīgā verdzene, tāda pati, kāda bija sākumā, kad ar tevi iepazinās. Pacel savu kausu!

—     Lai notiek! Lej arī sev! — sacīja vecais, ņemdams vīnu.

—     Pag, vecais! Nedzer vēl, ļauj vispirms teikt vārdu …

Katerina ar elkoņiem atspiedās pret galdu un kvēlojošām, vērīgām, kaislīgām acīm lūkojās acīs vecajam. Tāda kā dīvaina apņēmība mirdzēja viņas acīs. Bet visas kustības bija nemierīgas, žesti aprauti, negaidīti, strauji. Viņa dega kā ugunī, un tas izskatījās brīnumaini. Bet līdz ar pieaugošo satraukumu un aizrautību viņa kļuva it kā aizvien skaistāka. Pār smaidā puspavērtajām lūpām, kas atsedza divas rindas baltu, vienādu, pērlēm līdzīgu zobu, plūda strauja elpa, likdama nāsīm mazliet izplesties. Krūtis cilājās; matu pīne, kas bija trīskārtīgi sagriezta uz pakauša, nevērīgi noslīdēja uz kreisās auss un aizsedza iliiļu kvēlojošā vaiga. Viņas deniņi bija mazliet nosvīduši.

— Pazīlē, vecais! Pazīlē man, dārgais, pazīlē, iekāms neesi nodzēris prātu, še tev mana roka! Ne velti taču tevi pie mums ļaudis iesaukuši par burvi. Tu jau esi pēc grāmatām mācījies un visādas burvestības zini! Paskaties jel, vecīt, izstāsti visu manu grūto likteni; tikai pielūko, nemelo! Nu, saki, kā pats zini — vai tavai meitiņai būs laime jeb vai tu viņai nepiedosi un piesauksi dzīves ceļā likai bēdu dienas un sirdēstus? Saki — vai silts būs mans kaktiņš, kur iedzīvošos, vai arī kā vientuļš gāju putniņš visu mūžu starp labiem ļaudīm meklēšu savu vietu? Saki — kurš ir mans ienaidnieks, kurš dāvā man mīlestību, kurš pret mani perina ļaunu? Saki, vai manai jaunajai, karstajai sirdij būs vientuļai mūžs jānodzīvo un pirms laika jāapklust vai arī tā atradīs sev līdzīgu un kopā ar to saskanīgi pukstēs priekam … līdz jaunām bēdām! Pazīlē tad nu pie viena, vecīt, — kādās zilās debesīs, aiz kādām jūrām un mežiem mīt mans mīlamais balodītis, kur un cik vērīgi viņš meklējas sev dūjiņu un vai mīļi mani gaida, vai no sirds mani iemīlēs, vai drīz beigs mīlēt, vai piekrāps vai nepiekrāps mani? Un pie viena pasaki man itin visu, saki man pēdējo reizi, vecīt, — vai ilgi vēl mums abiem kopā būs jādzīvo, jāmīt šaurā kaktā, ja lasa burvestību grāmatas; un kad man, vecais, būs tev zemu jāpaklanās, ar labu jāatvadās; kad būs jāpateicas par viesmīlību, par to, ka ēdināji, dzirdināji, pasakas stāstīji? … Bet pielūko, stāsti visu patiesību, nemelo; pienācis laiks, esi vīrs!

Viņas aizgrābtība arvien pieauga līdz pat pēdējiem vārdiem, tad pēkšņi balss aprāvās aiz uztraukuma, it kā kāds virpulis būtu aizrāvis sirdi. Acis viņai iezibsnījās un virslūpa sāka mazliet trīcēt. Bija jaušams, ka ļauns izsmiekls kā čūska slēpjas katrā viņas vārdā, bet smieklos skan it kā raudas. Viņa pāri galdam pieliecās pie vecā un cieši ar alkanu uzmanību skatījās viņa satumsušajās acīs. Ordinovs dzirdēja, kā tad, kad Katerina bija beigusi, pēkšņi sāk dauzīties viņas sirds; paskatījies uz Katerinu, viņš iekliedzās aiz sajūsmas un piecēlās no sola. Bet paviršs, ašs vecā skatiens atkal piekala viņu pie vietas. Kaut kāds dīvains nicināšanas, zobgalības, nepacietīga, īgna nemiera un reizē ļaunas, viltīgas ziņkāres maisījums vīdēja šajā paviršajā, ašajā skatienā, kas Ordinovam ikreiz lika nodrebēt un ikreiz pildīja viņa sirdi ar žulti, īgnumu un bezspēka dusmām.

Domīgi un ar tādu kā skumīgu ziņkāri raudzījās vecais vīrs uz savu Katerinu. Viņa sirds bija aizvainota, viņas vārdi izteikti. Bet pat neviens vaibsts nepakustējās vecā sejā. Viņš tikai pasmaidīja, kad Katerina bija beigusi.

—      Pārāk daudz tu uzreiz gribi zināt, mans jaunais putnēn, mans sparīgais putniņ! Pielej man drīzāk pilnu kausu; dzersim vispirms par mieru un labu saskaņu! Citādi vēl ar ļaunu, nešpetnu aci izbojāšu savu novēlējumu. Velns ir stiprs! Cik tur nu tālu no grēka!

Viņš pacēla kausu un izdzēra. Jo vairāk vīna viņš dzēra, jo bālāks kļuva. Acis vērtās sarkanas kā ogles. Bija redzams, ka to drudžainais mirdzums un pēkšņi pārvērtusies zilganbālā seja vēstī drīzu jaunu slimības lēkmi. Bet vīns bija stiprs, tā ka no viena izdzertā kausiņa arvien vairāk apmiglojās Ordinova acis. Drudžaini sakarsušās asinis nespēja ilgāk izturēt: tās applūdināja sirdi, aptumšoja prātu un jauca domas. Nemiers kļuva arvien lielāks. Viņš ielēja vīnu un nodzēra vēl vienu malku, pats neapjauzdams savu rīcību un nezinādams, kā lai mazina pieaugošo uztraukumu, un asinis vēl straujāk sāka joņot pa dzīslām. Viņš it kā murgoja un tikai ar pūlēm, sasprindzinādams visu uzmanību, spēja sekot tam, kas notika starp viņa dīvainajiem saimniekiem.

Vecais skaņi uzsita ar sudraba kausiņu pa galdu.

—     Ielej, Katerina! — viņš iesaucās. — Ielej vēl, ļaunā meitiņa, lej, kamēr krītu! Noliec veco gulēt, un pietiek ar viņu ņemties! Tā, ielej vēl, ielej man, skaistulīti Sadzersim! Kāpēc tu tik maz dzer? It kā es neredzētu …

Katerina kaut ko atbildēja, bet Ordinovs nesadzirdēja, tieši ko; vecais neļāva viņai pabeigt, satvēra viņas roku, it kā nespēdams vairs valdīt visu to, kas bija sakrājies krūtīs. Seja bija bāla; acis gan satumsa, gan spēji iekvēlojās; nobālējušās lūpas trīcēja, un aprautā, mulsā balsī, kurā brīžiem ieskanējās tāda kā savāda jūsma, viņš tai sacīja:

—     Dod rociņu, skaistule! Pazīlēšu, teikšu visu patiesību. Es tiešām esmu burvis; tātad neesi kļūdījusies, Katerina! Tātad patiesību teikusi tava zelta sirsniņa, ka vienīgi es tai esmu burvis un ka neslēpšu patiesību no sirds, kas ir vientiesīga un bez viltus! Tikai vienu tu neesi apzinājusies: ne man, burvim, mācīt tev, kā lai pieņemies prātā!

Prāts meitenei nav pavēlnieks, viņa dzird visu patiesību, bet rīkojas tā, it kā nekā nezinātu! Pašai galva kā viltīga rūska, kaut arī sirds asaru pilna! Pati atradīs ceļu, aizlavisies garām nelaimei, saglabās izmanīgo brīvību! Kur varēs, panāks savu ar prātu, bet, kur ar prātu nevarēs, apmulsinās ar skaistumu, ar tumšām acīm prātu apreibinās, — skaistums pieveic spēku; pat dzelzs sirdi atkausēs. Vai tev būšot bēdas un sirdēsti? Smagas ir cilvēka bēdas! Taču vājai sirdij bēdu nav. Bēdas iemājo stiprā sirdī, tā klusībā lej asins asaras un pie labiem ļaudīm nemeklē saldu mierinājumu; bet tavas bēdas, meitēn, būs kā pēdas smiltīs, lietus noskalos, saule izžāvēs, brāzmains vējš aizpūtis, nolīdzinās. Un vēl ko pateikšu, izzīlēšu: tam, kas tevi iemīlēs, tu kļūsi par verdzeni, pati savu brīvību saistīsi, ķīlā atdosi un pat atpakaļ vairs neņemsi; laikus nepratīsi pārstāt mīlēt; iedēstīsi graudu zemē, bet tavs pazudinātājs paņems atpakaļ veselu vārpu! Mans maigais bērns, zeltgalvīte, tu manā kausā iebirdināji asariņu kā pērlīti, bet nespēji to paciest, tūlīt simtu izraudāji, labu vārdu izmeti un par savām bēdām ierunājies! Bet par šo savu asariņu, kas ir kā debesu rasa, tev nav ko bēdāties! Atliku likām tu vēl liesi asariņu pērlītes garajās naktīs, bēdu naktīs, kad tevi sāks krimst ļauni sirdēsti, netīras domas, — tad tās pašas asariņas dēļ uz tavas karstās sirds uzpilēs kāda cita — asins asara, nevis silta, bet kā kausēts svins; līdz asinīm tā izdedzinās baltās krūtis, un līdz rītam, līdz skumīgam, mākoņainam rītam, kādi aust lietainās dienās, tu mētāsies pa savu gultiņu, un pilēs tev sārtas asinis, un tu līdz otram rītam nesadziedēsi savu brūci! Ielej vēl, Katerina, ielej, manu dūjiņ, ielej man par gudro padomu; bet vairāk tad arī nav ko tērēt vārdus …

Viņa balss kļuva vārga un sāka trīcēt: likās — kuru katru brīdi no krūtīm izlauzīsies raudas… Viņš ielēja vīnu un kāri izdzēra vēl vienu kausu; tad atkal uzsita ar to pa galdu. Nespodrais skatiens vē-reiz iekvēlojās.

— Ak, dzīvo, kamēr var! — viņš iesaucās. — Kas pagājis, tas no kakla nost! Ielej man, ielej vēl, pasniedz smago kausu, lai tas apreibina neprātīgo galvu, lai dvēsele kļūst nejūtīga! Noguldi mani gultā uz garu nakti bez rīta, lai atmiņa pavisam zūd. Kas nodzerts, tas nodzīvots! Tātad tirgotājam prece stāv nepārdota, sastāvējusies, par velti atdod, lai ņem! Bet tas tirgotājs no laba prāta nebūtu pārdevis preci zem savas cenas, būtu plūdušas naidnieku asinis, būtu plūdušas arī nevainīgas asinis, un piedevām pircējam būtu jāatdod sava nelaimīgā dzīvība! Ielej, ielej man vēl, Katerina!

Taču viņa roka, kas turēja kausu, it kā sastinga un nekustējās; viņš elpoja smagi un ar pūlēm, galva neviļus noslīga. Beidzamo reizi viņš pievērsa nespodro skatienu Ordinovam, bet arī šis skatiens beidzot apdzisa, un plaksti aizvērās kā svina pielieti. Nāves bālums pārklāja seju … Vēl kādu laiciņu lūpas kustējās un trīcēja, it kā pūlēdamās ko izteikt, — un pēkšņi karsta, liela asara ieriesās viņa skropstās, atraisījās un lēnām ritēja pār bālo vaigu. .. Ordinovs vairs nespēja izturēt. Viņš piecēlās un grīļodamies paspēra soli uz priekšu, piegāja pie Katerinas un satvēra aiz rokas; bet viņa pat nepaskatījās uz Ordinovu, it kā nebūtu to ievērojusi, it kā nebūtu to pazinusi…

Arī Katerina, likās, zaudēja samaņu, it kā kāda doma, kāda neatlaidīga ideja būtu viņu paņēmusi savā varā. Viņa piekļāvās pie guļošā vecā vīra krūtīm, ar savu balto roku apskāva viņa kaklu un cieši jo cieši vērās viņā ar kvēliem, drudžainiem skatieniem. Katerina it kā nejuta, ka Ordinovs paņem viņu aiz rokas. Beidzot pagrieza pret Ordinovu galvu un paraudzījās uz viņu ar ilgu, caururbjošu skatienu. Šķita, ka Katerina beidzot saprot viņu, un smags, izbrīnīts smaids ar grūtībām, it kā ar sāpēm pavīdēja viņas lūpās …

—     Ej, ej prom, — viņa čukstēja, — tu esi piedzēries un ļauns! Tu vairs neesi mans viesis! … — Un atkal pievērsās vecajam un nenolaida no viņa acu.

Katerina šķita uzmanām katru viņa elpas vilcienu un ar skatieniem sargājam gulētāja miegu. Viņa it kā baidījās elpot pati, valdīdama satraukto sirdi. Un šajā sirdī bija tik liela, neprātīga jūsma, ka Ordinovu pārņēma reizē izmisums, trakas dusmas un nevaldāms niknums.

—     Katerina! Katerina! — viņš sauca, kā spīlēs spiezdams viņas roku.

Katerinas sejā izpaudās sāpes; viņa atkal pacēla galvu un paskatījās uz viņu ar tādu izsmieklu, tik nicinoši nekaunīgi, ka viņš tikko noturējās kājās. Tad Katerina norādīja uz gulošo veco vīru un — it kā viss viņa ienaidnieka izsmiekls būtu pārgājis viņas acīs — ar sirdi plosošu, stindzinošu skatienu atkal palūkojās Ordinovā.

—    Ko? Laikam nonāvēs? — Ordinovs noteica, trakās dusmās nevaldīdams vairs pār sevi.

It kā ļaunais dēmons iečukstēja ausī, ka viņš Katerinu sapratis… Un viņa sirds sāka smieties par neizteikto Katerinas domu.

—    Nu tad es tevi nopirkšu, mana skaistule, no tava lirgotāja, ja jau tev vajadzīga mana dvēsele! Droši vien viņš jau tevi nenonāvēs! …

Neskanīgie smiekli, kas stindzināja visu Ordinova būtni, nenozuda no Katerinas sejas. Svelošais izsmiekls saplosīja viņa sirdi. Neapjauzdams, bezmaz neapzinādamies savu rīcību, viņš ar elkoni atspiedās pret sienu un noņēma no naglas dārgu, senlaicīgu vecā vīra dunci. Tāds kā izbrīns atspoguļojās Katerinas sejā; bet reizē arī dusmas un nicināšana pirmoreiz ar lielu spēku iegailējās viņas acīs. Skatoties uz viņu, Ordinovam kļuva nelabi… Viņš juta, it kā kāds virzītu, vadītu nedrošo roku uz bezprāta rīcību; viņš izņēma dunci no maksts .. . Katerina nekustīgi, kā bez elpas sekoja viņam …

Ordinovs paskatījās uz veco vīru …

Tobrīd viņam šķita, ka viena vecā vīra acs lēnām paveras un smiedamās raugās viņā. Abu skatieni sastapās. Kādu laiciņu Ordinovs nekustīgi skatījās uz gulētāju … Pēkšņi viņam šķita, ka visa vecā vīra seja sāk smieties un ka beidzot istabā atskan velnišķīgi, nāvējoši, stindzinoši smiekli. Nejēdzīga, ļauna doma kā čūska iezagās prātā. Viņš notrīcēja; duncis izkrita no rokām un nošķinda uz grīdas. Katerina iekliedzās, it kā pamodusies no nemaņas, no murgiem, no smagas, neatlaidīgas vīzijas… Vecais, joprojām bāls, lēnām piecēlās no gultas un ar kāju nikni aizspēra dunci istabas kaktā. Katerina stāvēja bāla, sastingusi, nekustīga; acis viņai vērās ciet; trulas, nepanesamas sāpes konvulsīvi raustīja seju; viņa tai aizlika priekšā rokas un ar sirdi plosošu kliedzienu gandrīz bez dzīvības zīmēm nokrita pie vecā kājām…

—     Aļoša! Aļoša! — izlauzās no viņas aizžņaugtajām krūtīm. . .

Vecais aptvēra viņu ar spēcīgām rokām un gandrīz saspieda pie krūtīm. Bet, kad viņa bija noliekusi galvu pie viņa sirds, tik klajus, bezkaunīgus smieklus iesmējās ik vaibsts vecā vīra sejā, ka šausmas pārņēma visu Ordinova būtni. Krāpšanu, aprēķinu, saltu greizsirdības tirāniju un bailes par to, kas notiks ar nabaga saplosīto sirdi, — to visu viņš izlasīja šajos smieklos, kas nekaunīgā kārtā nemaz vairs necentās slēpties …

iii

Kad Ordinovs bāls, satraukts, vēl neattapies no vakardienas pārdzīvojumiem, otrā rītā ap pulksten astoņiem atvēra durvis, lai runātu ar Jaroslavu Iļjiču, pie kura bija atnācis, pats lāgā nezinādams, kādēļ, viņš aiz pārsteiguma atrāvās atpakaļ un kā piekalts palika stāvam durvīs, ieraudzījis istabā Murinu. Vecais bija vēl bālāks par Ordinovu un, likās, slimības dēļ tikko turējās kājās; taču apsēsties negribēja, lai cik neatlaidīgi viņu aicināja Jaroslavs Iļjičs, kurš bija laimīgs par tādu apmeklējumu. Arī ieraugot Ordinovu, Jaroslavs Iļjičs priecīgi iesaucās, bet gandrīz tajā pašā mirklī viņa prieks izgaisa, un pusceļā no galda līdz tuvākajam krēslam viņu pilnīgi negaidīti pārsteidza pēkšņs apjukums. Bija acīm redzams, ka viņš nezina, ko lai saka, ko lai dara, un pilnīgi apzinās, cik tas ir nepieklājīgi — tādā nepatīkamā brīdī, pametot viesi savā nodabā, sūkāt pīpīti, un tomēr (tik liels bija viņa apmulsums) viņš visiem spēkiem pakšināja pīpīti, to darīdams gandrīz vai ar zināmu pacilātību. Ordinovs beidzot iegāja istabā. Viņš uzmeta paviršu skatienu Murinam. Kaut kas līdzīgs vakarējam ļaunajam smaidam, no kura pat tagad Ordinovs notrīcēja un iesvilās, pārslīdēja pār vecā seju. Tomēr viss naidīgais tūlīt nozuda un izlīdzinājās, un sejas izteiksme kļuva visai nepieejama un noslēgta. Viņš ļoti zemu paklanījās savam īrniekam … Visa šī aina beidzot atmodināja Ordinova apziņu. Viņš cieši paskatījās uz Jaroslavu Iļjiču, vēlēdamies izprast situāciju. Jaroslavs Iļjičs nodrebēja un sastomījās.

— Nāciet taču iekšā, nāciet iekšā, — viņš beidzot sacīja. — Nāciet iekšā, dārgais Vasilij Mihailovič, pagodiniet ar ierašanos un uzspiediet savu zīmogu … uz visiem šiem ikdienišķajiem priekšmetiem … — Jaroslavs Iļjičs noteica, ar roku norādīdams uz kādu istabas kaktu, nosarkdams kā magone, sajukdams, apmulsdams un dusmodamies par to, ka vissmalkākais teiciens aizķēries un izčākstējis, un ar troksni pabīdīja krēslu pašā istabas vidū.

—     Es jūs netraucēšu, Jaroslav Iļjič, es gribēju… uz paris minūtēm.

—     Apžēlojieties! Vai tad jūs varat mani traucēt… Vasilij Mihailovič! Atļaujiet jums piedāvāt tēju! Ei, dienestniek! … Esmu pārliecināts, ka arī jūs neatteiksieties vēl no vienas tasītes!

Murins pamāja ar galvu, likdams saprast, ka nepavi; am neatteiksies.

Jaroslavs Iļjičs uzkliedza ienākušajam dienestniekam un stingri pieprasīja vēl trīs glāzes, tad apsēdās blakus Ordinovam. Kādu laiku viņš grozīja galvu kā ģipša kaķēns no labās uz kreiso pusi, no Murina uz Ordinovu un no Ordinova uz Murinu. Viņa stāvoklis bija visai nepatīkams. Viņam, acīm redzot, gribējās ko teikt, pēc viņa domām, kaut ko visai kutelīgu — vismaz vienam no apmeklētājiem. Bet, lai kā viņš pūlējās, nekādi nespēja izrunāt nevienu vārdu … Arī Ordinovs it kā nezināja, ko lai iesāk. Bija brīdis, kad abi pēkšņi ierunājās reizē … Klusējošais Murins, kas ziņkārīgi abus vēroja, lēnām pavēra muti un parādīja visus savus zobus…

—      Esmu atnācis paziņot jums, — Ordinovs pēkšņi iesāka, — ka ļoti nepatīkama gadījuma dēļ esmu spiests atstāt dzīvokli un …

—      Iedomājieties, cik dīvains gadījums! — Jaroslavs Iļjičs pēkšņi pārtrauca. — Es, atzīstos, biju ārkārtīgi pārsteigts, kad šis cienījamais vecais vīrs šorīt paziņoja man jūsu lēmumu. Bet. . .

—      Viņš paziņoja jums? — Ordinovs ar izbrīnu jautāja, skatīdamies uz Murinu.

Murins noglauda bārdu un nosmējās piedurknē.

—      Jā, — Jaroslavs Iļjičs turpināja, — es gan varu arī kļūdīties. Bet — teikšu droši — varu jums to apgalvot ar savu goda vārdu, ka šā cienījamā vecā vīra vārdos nebija ne jausmas no kaut kā tāda, kas varētu jūs aizskart …

Pēc šiem vārdiem Jaroslavs Iļjičs nosarka un ar pūlēm savaldīja uztraukumu. Murins, it kā beidzot pietiekami nopriecājies par namatēva un viesa apjukumu, paspēra soli uz priekšu.

—      Es, rau, jūsu labdzimtība, — viņš iesāka, laipni paklanījies Ordinovam, — uzdrošinājos mazliet apgrūtināt viņa labdzimtību jūsu dēļ… Iznāk, cienītais, tā — pats zināt — es un saimniece, tas ir, mēs jau no visas sirds un dvēseles un neviena vārda nebūtu uzdrošinājušies bilst… bet kāda tad ir mana dzīve, pats zināt, pats redzat, cienītais! Tiešām, vienīgi dzīvību tas kungs mums atstājis, par to tad arī pateicamies viņa svētajam prātam; citādi, pats redzat, cienītais, vai lai kaukt sāku, vai? — Un Murins atkal nobraucīja ar piedurkni bārdu.

Ordinovam kļuva gandrīz vai nelabi.

—      Jā, jā, es jums pats par viņu stāstīju: slims, proti, tā ir malheur, tas ir, gribēju izteikties franciski, bet, atvainojiet, es franciski ne tik brīvi, tas ir …

—     Jā.

—     Jā, tas ir …

Ordinovs un Jaroslavs Iļjičs viegli paklanījās viens otram, piecēlušies katrs no sava krēsla un pagriezušies mazliet sānis, un abi nosedza radušos pārpratumu ar atvainojošiem smiekliem. Lietišķais Jaroslavs Iļjičs tūlīt izlaboja savu kļūdu.

—     Es, starp citu, sīki izjautāju šo goda vīru, — viņš iesāka, — viņš man teica, ka tās sievietes slimība …

Pēc šiem vārdiem jūtelīgais Jaroslavs Iļjičs, droši vien vēlēdamies noslēpt tādu kā neizpratni, kas atkal izpaudās viņa sejā, uzmeta ašu, jautājošu skatienu Murinam.

—     Jā, mūsu saimnieces …

Delikātais Jaroslavs Iļjičs neuzstāja.

—     Saimnieces, tas ir, jūsu bijušās saimnieces, es tiešām tā kā … nu jā! Viņa, redziet, ir slima sieviete. Viņš teic, ka viņa jūs traucējot… jūsu darbā, un arī viņš pats … jūs no manis esat noslēpis kādu svarīgu apstākli, Vasilij Mihailovič!

—     Kādu?

—      Par bisi, — Jaroslavs Iļjičs gandrīz čukstus noteica visiecietīgākajā tonī līdz ar tikko jaušamu pārmetumu, kas maigi ieskanējās viņa draudzīgajā tenorā. — Bet, — viņš steigšus piebilda, — es zinu visu, viņš man visu izstāstīja, un jūs esat rīkojies augstsirdīgi, piedodams viņa netīšo vainu jūsu priekšā. Zvēru, ka redzēju asaras viņa acīs!

Jaroslavs Iļjičs atkal nosarka; viņa acis iemirdzējās, un viņš aizkustināts pagriezās krēslā.

—     Es, tas ir, mēs, cienītais, jūsu labdzimtība, tas ir, es, par piemēru sacīt, un arī mana saimniece allaž lūdzam par jums dievu, — Murins iesāka, pievērsdamies Ordinovam un cieši viņā raudzīdamies, kamēr Jaroslavs Iļjičs

valdīja savu parasto uztraukumu, — jūs jau pats zināt, cienītais, viņa ir slims, glups sievišķis; es pats tikko turos kājās…

—     Es taču esmu ar mieru, — Ordinovs nepacietīgi noteica, — pietiek, lūdzu, es kaut vai tūlīt! …

—      Nē, tas ir, cienītais, mēs ar jūsu labdzimtību esam gaužām apmierināti (Murins ļoti zemu paklanījās). Es, cienītais, gribēju… jums teikt ko citu; es, redziet, gribēju jums pateikt kādu vārdu par viņu — viņa taču, cienītais, man ir tikpat kā rada, tas ir, attāla rada, par piemēru, kā mēdz teikt, rada no trešā auguma, tas ir, neņemiet ļaunā mūsu vārdus, cienītais, mēs esam neizglītoti ļaudis — un viņa tāda jau no mazotnes! Galviņa slima, draiska, mežā augusi, kā lauķe augusi starp strūdziniekiem un fabrikas strādniekiem vien; turklāt nodega viņu māja; viņas māte, cienītais, cieta ugunsgrēkā; tēvs savu dvēseli apsvilināja, — tad nu viņa nez ko jums sastāstīs .. . Es pats nejaucos iekšā, bet viņu hi-hir-ruģiskā padome Maskavā izmeklējusi… tas ir, cienītais, pavisam jukusi, jā gan! Vienīgi es viņai esmu palicis, ar mani tad arī dzīvo. Dzīvojam, dievu lūdzam, uz visaugstākā žēlastību ceram, es jau viņai pretī neko nerunāju …

Ordinova seja pārvērtās. Jaroslavs Iļjičs skatījās gan uz vienu, gan uz otru.

—      Es jau nerunāju par to, cienītais … nē! — Murins izlaboja, cienīgi pašūpodams galvu. — Viņai, par piemēru sacīt, vējš galvā, mīlestība vien šaudās pa neprātīgo galviņu, viņas sirds vienmēr tvīkst pēc mīļa draudziņa — ja būtu atļauts tā izteikties, — kas viņu mīlētu: uz to viņa jukusi. Es viņai ar pasakām cenšos pieglaimoties — un kā vēl cenšos. Bet es taču, cienītais, redzēju, kā viņa — piedodiet, cienītais, manus glupos vārdus, — Murins turpināja klanīdamies, ar piedurkni braucīdams bārdu, — sapazinās ar jums; jūs, tas ir, par piemēru sacīt, jūsu gaišība, attiecībā uz mīlestību gribējāt viņai piekļauties …

Jaroslavs Iļjičs pietvīka un pārmetoši paskatījās uz Murinu. Ordinovs tik tikko varēja nosēdēt uz krēsla.

—      Nē … tas ir, es, cienītais, par ko citu … es, cienītais, esmu vienkāršs cilvēks, mužiks, es, kā vēlaties… mēs, protams, esam neizglītoti ļaudis, mēs, cienītais, esam jūsu kalpi, — viņš piebilda, zemu klanīdamies. — Kā mēs ar sievu par jūsu žēlastību lūgsim dievu! Kas mums? Būtu tikai paēduši, veseli, kurnēt nekurnam; bet ko lai es, cienītais, daru, cilpā, vai, lai galvu bāžu? Pats zināt, cienītais, dzīvē visādi gadās, pažēlojiet mūs, bet kas gan būtu, cienītais, ja vēl iznāktu darīšana ar mīļāko! Piedodiet šo rupjo vārdu, cienītais… es, cienītais, esmu mužiks, bet jūs — kungs … jūs, cienītais, jūsu gaišība, esat jauns cilvēks, lepns, dedzīgs, bet viņa, cienītais, pats zināt, mazs, nesaprātīgs bērns — cik tur nu ar viņu tālu no grēka! Viņa ir zaļoksnējs sievišķis, sārta, jauka, bet mani, veci, visu laiku nespēks māc. Nu, ko? Jādomā, velns būs jūsu žēlastību pavedinājis! Es jau visu laiku cenšos viņai ar pasakām pieglaimoties, tik tiešām, cenšos pieglaimoties. Bet kā mēs ar sievu par jūsu žēlastību būtu dievu lūguši! Tas ir, no visas sirds būtu lūguši. Un kas tad jums, jūsu gaišība, kaut arī viņa ir jauka, tomēr lauķe, sušķe, glupa rinduku valkātāja, man, mužikam, piemērota. Jums, teikšu, cienītais, mīļais kungs, neklājas pīties ar lauķēm! Bet kā mēs ar viņu būtu par jūsu žēlastību dievu lūguši, tik tiešām būtu lūguši! …

Un Murins paklanījās zemu, zemu un ilgi neatlieca muguru, bez mitas ar piedurkni braucīdams bārdu. Jaroslavs Iļjičs nezināja, ko iesākt.

—     Jā, šis lāga vīrs, — viņš, galīgi apmulsis, piebilda, — man stāstīja par kaut kādām nesaskaņām jūsu starpā; es neuzdrošinājos ticēt, Vasilij Mihailovič… Dzirdēju, ka jūs vēl arvien esot slims, — ar uztraukumā asarojošām acīm viņš aši pārtrauca, bezgalīgā apjukumā raudzīdamies uz Ordinovu.

—     Jā … Cik es esmu jums parādā? — Ordinovs strauji pajautāja Murinam.

—     Ko jūs runājat, mīļais kungs? Ne vārda par to! Mēs taču neesam nekādi jūdasi. Kāpēc jūs, cienītais, mūs apvainojat? Vajadzētu kaunēties, cienītais; ko mēs ar sievu esam jums pāri nodarījuši? Apžēlojieties!

—     Tomēr tas ir savādi, mans draugs; viņš taču no jums īrēja; vai nejūtat, ka ar savu atteikšanos jūs viņu apvainojat? — Jaroslavs Iļjičs iejaucās sarunā, uzskatīdams par savu pienākumu parādīt Murinam, cik neparasta un pārprotama ir viņa rīcība.

—     Bet apžēlojieties, mīļais! Ko jūs runājat, cienītais kungs? Apžēlojieties! Ko tad mēs neesam jūsu godībai pa prātam izdarījuši? Mēs jau tā centāmies, tā centāmies, cik vien spējām, apžēlojieties! Nerunājiet vairs par to,

cienītais; nerunājiet, mīļais kungs, lai dievs jums žēlīgs! Vai tad mēs esam kādi neticīgie, vai? Būtu jūs dzīvojis pie mums, ēdis vesels mūsu prastos ēdienus, lai nu būtu slimojis — nekā nebūtu teikuši un … neviena vārda nebūtu bilduši; bet nelabais pavedināja, es esmu slims cilvēks, un arī mana saimniece slima — ko lai dara! Nebija neviena, kas varētu pakalpot, bet mēs jau labprāt, no visas sirds. Un kā mēs ar saimnieci par jūsu žēlastību dievu lūgsim, tas ir, pazemīgi lūgsim!

Murins zemu paklanījās. Jaroslava Iļjiča sajūsmas pilnajās acīs sariesās asaras. Viņš aizrautīgi paskatījās uz Ordinovu.

—     Iedomājieties, cik cēla rakstura iezīme! Kāda svēta viesmīlība iemājo krievu tautā!

Ordinovs pārvērstu seju paskatījās uz Jaroslavu Iļjiču. Jauno cilvēku pārņēma gandrīz šausmas… un viņš noskatīja Jaroslavu Iļjiču no galvas līdz kājām.

—     Tik tiešām, cienītais, taisni viesmīlību mēs turam godā, par visu vairāk turam godā, cienītais! — Murins turpināja, ar visu piedurkni aizsegdams bārdu. — Tiešām — es patlaban domāju: būtu jūs pie mums paciemojies, cienītais, dieva vārds, būtu paciemojies, — viņš turpināja, tuvodamies Ordinovam, — es jau, cienītais, neko, par dažām dieniņām es neko, tiešām neko nebūtu teicis. Bet grēks stipri iekārdināja, mana saimniece, rau, nevesela! Ak, nebijusi tā saimniece! Bijis es, piemēram, viens pats; kā es jūsu žēlastībai būtu pakalpojis, kā būtu kopis, ai, kā kopis! Kam tad lai mēs pakalpojam, ja ne jūsu žēlastībai? Un es jūs būtu arī izārstējis, tik tiešām būtu izārstējis, es pat līdzekli zinu… Tik tiešām, būtu jūs paciemojies, cienītais, dieva vārds, kā es te stāvu, būtu jūs pie mums paciemojies!

—     Tiešām, vai nav kāda līdzekļa? — ierunājās Jaroslavs Iļjičs … bet tā arī nepabeidza …

Ordinovs bija nepareizi darījis, ar pārmērīgu izbrīnu pirms tam noskatīdams Jaroslavu Iļjiču no galvas līdz kājām. Tas bija, protams, ļoti godīgs un krietns cilvēks, bet tagad viņš saprata visu, un, jāatzīstas, viņa stāvoklis bija ļoti neērts. Viņam gribējās, kā mēdz teikt, plīst no smiekliem. Bijis viņš divatā ar Ordinovu — divi tādi draugi! — Jaroslavs Iļjičs, protams, nebūtu izturējis un būtu nesavaldīgi ļāvies jautrības uzplūdiem. Katrā ziņā viņš to būtu izdarījis ļoti pieklājīgi, pēc izsmiešanās būtu

izjusti paspiedis Ordinovam roku, no visas sirds un pamatoti būtu apgalvojis, ka jūt pret viņu divkāršu cieņu un visādā ziņā atvaino viņu … un visbeidzot notikušo attaisno ar jaunību. Bet tagad, būdams delikāts, viņš atradās ļoti neērtā stāvoklī un nezināja, kur dēties …

—     Līdzekļa, tas ir, zāļu! — sacīja Murins, kuram visa seja raustījās no Jaroslava Iļjiča neveiklā izsauciena. — Es, tas ir, cienītais, savā mužika muļķībā teiktu tā, — viņš turpināja, paspēris vēl vienu soli uz priekšu, — jūs, cienītais, esat pārāk daudz grāmatu salasījies, teikšu, pārāk gudrs esat kļuvis; tas ir, kā pie mums, krievu zemniekiem, mēdz teikt, prātiņš samežģījies …

—     Pietiek! — Jaroslavs Iļjičs stingri pārtrauca.

—      Es aizeju, — sacīja Ordinovs, — pateicos jums, Jaroslav Iļjič; pienākšu, katrā ziņā pienākšu, — viņš noteica, atbildēdams uz divkāršo laipnību, ko viņam izrādīja Jaroslavs Iļjičs, kurš vairs nespēja ilgāk viesi aizturēt. — Palieciet sveiks, palieciet sveiks! …

—     Palieciet sveiks, jūsu labdzimtība; palieciet sveiks, cienītais; neaizmirstiet mūs, apciemojiet mūs, grēcīgos.

Ordinovs nekā vairs nedzirdēja; viņš izgāja ārā kā sajucis.

Ordinovs nespēja ilgāk izturēt; viņš bija pilnīgi satriekts, apziņa aptumšojās. Viņš neskaidri juta, ka ir smagi slims, bet salts izmisums pārņēma dvēseli, un viņš tikai manīja, ka kaut kādas trulas sāpes dur, sūrst, smeldz krūtīs. Tobrīd viņam gribējās mirt. Kājas saļodzījās, un viņš apsēdās pie sētas, nepievērsdams uzmanību ne garāmgājējiem, ne pūlim, kas sāka ap viņu lasīties, ne viņam apkārt stāvošo ziņkārīgo uzrunām un taujājumiem. Bet pēkšņi starp daudzām citām balsīm tuvumā atskanēja Murina balss. Ordinovs pacēla galvu. Vecais tiešām stāvēja viņa priekšā; bālā seja bija nopietna un domīga. Tas bija jau pavisam cits cilvēks nekā tas, kas tik rupji ņirgājās par viņu pie Jaroslava Iļjiča. Ordinovs piecēlās; Murins paņēma viņu aiz rokas un izveda no pūļa …

—     Tev vēl vajag pievākt savas mantiņas, — viņš sacīja, pašķielēdams uz Ordinovu. — Nebēdājies, kungs! — iesaucās Murins. — Tu esi jauns, nav ko bēdāties!

Ordinovs neatbildēja.

—     Apvainojies, kungs? Tātad tev sanākušas stipras dusmas … bet nav par ko; katrs savu mantu sargā!

—           Es jūs nepazīstu, — Ordinovs sacīja, — negribu zināt jūsu noslēpumus. Bet viņa! Viņa! … — viņš noteica, un asaras sāka plūst aumaļām. Vējš tās citu pēc citas nopūta no vaigiem… Ordinovs slaucīja asaras ar roku. Viņa žesti, skatieni, trīcošo, zilgano lūpu neapzinātā raustīšanās — viss liecināja, ka prāts viņam sāk aptumšoties.

—     Es jau tev skaidroju, — Murins sacīja, uzacis saraucis, — viņa ir jukusi! Kāpēc un kā sajukusi… kam tev tas jāzina? Taču man viņa arī tāda ir mīļa! Es viņu esmu iemīļojis vairāk nekā savu dzīvību un nevienam neatdošu. Tagad saproti!

Ordinova acis uz mirkli iezibējās.

—     Bet kāpēc tad es .. . kāpēc es tagad jūtos tā, it kā būtu pazaudējis dzīvību? Kāpēc sāp mana sirds? Kāpēc es iepazinu Katerinu?

—     Kāpēc? — Murins pasmīkņāja un iegrima domās. — Kāpēc, es arī pats nezinu, kāpēc, — viņš beidzot noteica. — Sievietes iedaba nav jūras dzelme, izpazīt to izpazīsi, bet tā ir viltīga, sīksta, dzīvelīga. Sak, lai tur plīst vai lūst! Jādomā, kungs, viņa tiešām gribēja ar jums aiziet no manis, — viņš domīgi turpināja. — Apsmādēja veco, izdzīvoja ar to visu, cik nu varēja izdzīvot. Jūs viņai sākumā, jādomā, stipri bijāt iepaticies! Jeb vai arī tā — ja nebūtu jūs, būtu kāds cits… Es taču viņai neviena vārda pretī nerunāju; ja sagribēsies putna piena, es viņai sadabūšu pat putna pienu; pats tādu putnu izgatavotu, ja tāda nebūtu! Viņa ir godkārīga! Pēc brīvības tīko, bet pati nezina, ko untumainā sirds grib! Un nu iznāca, ka labāk pa vecam! Ek, kungs, pārāk jauns tu esi! Tev sirds vēl karsta kā jaunai meitai, kas pamesta slauka asaras piedurknē! Zini, kungs: vājš cilvēks viens pats nenoturēsies. Tiklīdz būsi iedevis viņam visu — pats atnāks, atdos atpakaļ; dod viņam īpašumā puspasaules, pamēģini — un ko tu domājies? Viņš tev tūlīt kļūs melns un maziņš. Dod viņam, vājam cilvēkam, brīvību — un viņš pats to sasies, atnesīs atpakaļ. Muļķa sirdij pat no brīvības nav nekāda labuma! Ar tādu iedabu grūti dzīvot! Es to visu saku tāpat vien — tu esi pārāk jauniņš. Kas tu man esi? Te biji, te vairs neesi — vienalga, tu vai kāds cits. Es jau sākumā zināju, ka tā būs. Bet pretī runāt nedrīkst! Ja gribi savu laimi pasargāt, neviena vārdiņa nedrīkst iebilst. Zini, kungs, — Murins turpināja filozofēšanu, — mēdz teikt: kas gan dzīvē nenotiek? Dusmās pat pie naža ķeras — bet lien tev virsū arī neapbruņots, kailām rokām, tāds kā dulns — un ir gatavs ienaidniekam ar zobiem rīkli pārkost. Bet, ja tādam nazi iedotu rokās un ienaidnieks pats viņa priekšā platās krūtis atkailinātu, droši vien atkāptos!

Abi iegāja pagalmā. Tatārs jau iztālēm bija ieraudzījis Murinu, noņēma viņa priekšā cepuri un viltīgi, cieši skatījās uz Ordinovu.

—     Kur māte? Mājās? — Murins viņam uzsauca.

—     Mājās.

—     Saki, lai palīdz pārnest viņa mantas! Un arī tu nestāvi, kusties!

Abi uzkāpa augšā pa kāpnēm. Vecene, kas kalpoja Murinam un, izrādās, tiešām bija sētnieka māte, ņēmās ar bijušā īrnieka mantām un purpinādama sēja tās lielā sainī.

—     Pagaidi, es tev atnesīšu vēl kādu tavu mantu, tur palikusi.. .

Murins iegāja savā istabā. Pēc brīža atgriezās un pasniedza Ordinovam greznu spilvenu, no vienas vietas izšūtu ar zīda diegiem un dzīpariem, — to pašu, ko viņam zem galvas bija palikusi Katerina, kad viņš saslima.

—     To viņa tev sūta, — sacīja Murins. — Bet tagad vācies prom ar labu un pielūko, nevazājies apkārt, — viņš pusbalsī, tēvišķā tonī piebilda, — citādi būs slikti.

Bija redzams, ka viņš negrib īrniekam darīt pāri. Bet, kad uzmeta tam pēdējo skatienu, kļuva acīm redzams, ka nevaldāms niknums pārvērš viņa seju. Gandrīz ar riebumu vecais aizvēra durvis aiz Ordinova.

Pēc divām stundām Ordinovs pārvācās pie vācieša Špīsa. Tīnhena, paskatījusies uz viņu, muti vien iepleta. Viņa tūlīt apjautājās par veselību un, uzzinājusi, ka viņš nejūtas vesels, nekavējoties apņēmās ārstēt. Vecais vācietis pašapmierināti parādīja īrniekam, ka nupat gribējis iet pie vārtiem un uzlīmēt jaunu zīmīti, jo tieši šodien līdz pēdējai kapeikai esot izbeigusies rokasnauda, no kuras bija rēķināta samaksa par katru īres dienu. Turklāt vecais neaizmirsa tālredzīgi uzslavēt vāciešu akurātību un godīgumu. Tajā pašā dienā Ordinovs saslima un tikai pēc trim mēnešiem varēja piecelties no gultas.

Pamazām viņš atveseļojās un sāka iziet no mājām. Dzīve pie vācieša bija vienmuļa, mierīga. Vācietim nebija nekādu sevišķu untumu; glītā Tīnhena, ciktāl neaizskāra vjņas tikumību, darīja visu, ko īrnieks vēlējās, — bet

Ordinovam dzīve uz mūžu bija zaudējusi savu pievilcību. Viņš bija kļuvis domīgs, viegli sakaitināms; viņa jūtīgums bija pavisam slimīgs — un pašu nemanot pārņēmusi smaga, iesīkstējusi hipohondrija. Grāmatas netika atšķirtas reizēm pat veselām nedēļām. Nākotnē viņš neredzēja nekādas izejas, nauda izgāja, un viņš jau iepriekš nolaida rokas; pat nedomāja par nākotni. Dažreiz kādreizējās zinību alkas, kādreizējā degsme, kādreizējie viņa paša radītie tēli spilgti iznira no pagātnes, bet tie tikai māca, slāpēja viņa enerģiju. Domas nepārvērtās darbos. Jaunrade apstājās. Likās — visi šie tēli viņa iedomās tīšām izvēršas par milzeņiem, lai smietos par paša radītāja bezspēku. Skumjos brīžos viņam neviļus ienāca prātā salīdzināt sevi ar to lielīgo burvja mācekli, kurš, noklausījies skolotāja burvestības vārdus, pavēlēja slotai nest ūdeni un tajā noslīka, aizmirsis, ka jāpasaka: «Rimsties.» Varbūt viņš būtu īstenojis lielu, oriģinālu, patstāvīgu ideju. Varbūt viņam bija lemts kļūt par mākslinieku zinātnē. Vismaz agrāk viņš pats tam ticēja. īsta ticība ir jau nākotnes ķīla. Bet tagad viņš pats dažreiz smējās par savu aklo pārliecību un — nevirzījās uz priekšu.

Pirms pusgada viņš bija izlolojis, radījis un skicējis uz papīra pārdomātu darba metu, uz ko (aiz savas jaunības) viņš tajos brīžos, kad nenodevās jaunradei, lika visreālākās cerības. Sacerējums attiecās uz baznīcas vēsturi, un tajā izpaudās viņa visdedzīgākā, visciešākā pārliecība. Tagad viņš pārlasīja šo plānu, pārstrādāja, domāja par to, lasīja, rakņājās materiālos un vispēdīgi atmeta savu ideju, neuzceldams uz drupām nekā. Bet kaut kas līdzīgs misticismam, predestinācijai un noslēpumainībai sāka viesti es viņa dvēselē. Nelaimīgais juta savas ciešanas un lūdza, lai dievs viņu izdziedina. Vāciešu apkalpotāja, krieviete, dievbijīga vecene, ar baudu stāstīja, kā lūdz dievu viņu lēnīgais īrnieks un kā viņš veselām stundām guļ tikpat kā nedzīvs uz baznīcas grīdas …

Viņš nevienam netika bildis ne vārda par to, kas ar viņu bija noticis. Bet lāgiem, sevišķi krēslas stundās, zvanu dunoņai atgādinot to brīdi, kad viņa krūtīs pirmoreiz pamodās, iesmeldzās līdz tam nepazīstamas jūtas, kad viņš dievnamā nometās uz ceļiem viņai līdzās, aizmirsdams visu, un tikai dzirdēja, kā sit viņas biklā sirds, kad viņš ar sajūsmas un prieka asarām slacīja jauno, gaišo cerību, kas bija pazibējusi viņa vientulīgajā dzīvē, — tad vētra sacēlās uz mūžu ievainotajā dvēselē. Tad satrūkās viņa gars un mīlestības mokas kā karsta liesma atkal kvēloja krūtīs. Tad sirds skumji un kaismīgi sāpēja, un, likās, viņa mīlestība pieņēmās spēkā reizē ar bēdām. Bieži veselām stundām, aizmirsis sevi un visu ikdienas dzīvi, aizmirsis itin visu, viņš nosēdēja vienā vietā vientuļš un grūtsirdīgs, bezcerīgi šūpoja galvu un, klusas asaras birdinādams, čukstēja pie sevis: «Katerina! Mana sirdsmīļotā dūjiņa! Mana vientuļā māsiņa! …»

Tāda kā bezprātīga doma sāka viņu arvien skaudrāk tirdīt. Tā vajāja viņu aizvien neatlaidīgāk un viņa apziņā ar katru dienu vairāk un vairāk pārvērtās par ticamu varbūtību, par īstenību. Viņam šķita — un viņš beidzot pats tam noticēja, — viņam šķita, ka Katerinas prāts bijis vesels un ka Murinam savā ziņā bijusi taisnība, kad viņš to nosauca par vāju sirdi. Viņam likās: kaut kāds noslēpums saista Katerinu ar veci, bet Katerina, neapjauzdama noziegumu, kā nevainīga dūjiņa nokļuvusi viņa varā. Kas viņi tādi ir? To viņš nezināja. Bet viņam bez mitas acu priekšā tēlojās nežēlīga, bezgalīga tirānija pār nabaga neaizsargāto radījumu; un sirds krūtīs mulsa un trīcēja bezspēcīgā sašutumā. Viņam šķita, ka pēkšņi gaismu ieraudzījušai, izbiedētai dvēselei ļaunprātīgi rādīja viņas pašas krišanu, ļaunprātīgi mocīja nabaga vājo sirdi, apzināti sagrozīja patiesību, ar nolūku uzturēja viņas aklumu, kur bija vajadzīgs — viltīgi glaimoja straujās, samulsušās sirds naivajām tieksmēm un pamazām graizīja spārnus brīvai dvēselei, kas beidzot nebija spējīga ne sacelties, ne brīvi traukties pretī īstai dzīvei.. .

Pamazām Ordinovs kļuva vēl nesabiedriskāks kā agrāk, un, jāatzīst, vācieši šai ziņā savu īrnieku nemaz netraucēja. Viņš bieži mēdza ilgi, bez mērķa klaiņāt pa ielām. Ordinovs izraudzījās galvenokārt krēslas stundas, bet par pastaigu vietu — nomaļas, tālas ielas, kur cilvēki reti kad gāja. Kādā lietainā, neveselīgā pavasara vakarā viņš vienā no tādiem nostūriem sastapa Jaroslavu Iļjiču.

Jaroslavs Iļjičs bija manāmi novājējis, mīlīgās acis apdzisušas un pats it kā smagi vīlies. Viņš aizelsies joņoja nez kādās neatliekamās darīšanās, bija izmircis, notašķījies dubļiem, un lietus pile gandrīz fantastiskā kārtā jau veselu vakaru karājās viņa visai pieklājīgā, bet tagad zili nosalušā deguna galā. Turklāt viņš bija ataudzējis vaigubārdu. Šī vaigubārda un arī tas, ka Jaroslavs Iļjičs paskatījās tā, it kā vairītos no sastapšanās ar veco paziņu, gandrīz pārsteidza Ordinovu … un — tavu brīnumu! — pat tā kā sāpināja, aizvainoja viņa sirdi, kurai līdz tam nebija bijusi vajadzīga citu līdzjūtība. Galu galā viņam patīkamāks bija agrākais Jaroslavs Iļjičs, vienkāršs, labsirdīgs, naivs, — uzdrošināsimies beidzot pateikt vaļsirdīgi — drusciņ muļķis, bet bez pretenzijām uz gudrību. Ir nepatīkami, kad muļķa cilvēks, kuru mēs agrāk tikām mīlējuši varbūt tieši viņa muļķības dēļ, pēkšņi kļūst gudrs, tas katrā ziņā ir nepatīkami. Taču neuzticība, ar kādu viņš raudzījās uz Ordinovu, tūlīt izzuda. Lai cik stipri Jaroslavs Iļjičs bija vīlies, viņš nepavisam nebija atmetis savus agrākos niķus, kurus cilvēks, kā zināms, pat kapā paņem līdzi, un ar baudu centās, tāpat kā agrāk, draudzīgi izkratīt Ordinovam sirdi. Vispirms aizrādīja, ka viņam daudz darīšanu, pēc tam — ka abi sen nav redzējušies; bet pēkšņi saruna atkal ievirzījās dīvainā gultnē. Jaroslavs Iļjičs sāka runāt par cilvēku melīgumu vispār, par šīs pasaules labumu nepastāvību, par to, ka viss iznīkst, garām ejot neaizmirsa pat vairāk nekā vienaldzīgi pieminēt Puškinu, ar zināmu cinismu izteicās par labiem paziņām un beidzot pat ieminējās par to cilvēku melīgumu un viltu, kurus sabiedrībā mēdzot saukt par draugiem, turpretī īstas draudzības pasaulē nekad neesot bijis, īsi sakot, Jaroslavs Iļjičs bija kļuvis gudrāks. Ordinovs nevienā jautājumā nerunāja tam pretī, bet viņam kļuva neizsakāmi, mokoši skumji: it kā būtu apbedījis savu labāko draugu!

—      Ak — iedomājieties! — bezmaz pavisam aizmirsu izstāstīt, — Jaroslavs Iļjičs pēkšņi ierunājās, it kā būtu atcerējies kaut ko visai interesantu, — pie mums noticis kas jauns! Pastāstīšu to jums kā noslēpumu. Vai atceraties namu, kurā kādreiz dzīvojāt?

Ordinovs satrūkās un nobālēja.

—      Iedomājieties jel, nesen tanī namā atklāja veselu zagļu bandu, tas ir, es jums teikšu, īstu arteli, perēkli; kontrabandisti, visādi blēži, kas viņus zina! Daži saķerti, citus vēl tikai tvarsta; dotas ļoti stingras pavēles. Un varat iedomāties: atcerieties nama saimnieku, dievbijīgu, cienījamu, ārēji krietnu vīru …

—      Nu!

—      Spriediet tad nu par visu cilvēci! Tas bijis visas viņu bandas priekšnieks, barvedis! Vai nav nejēdzīgi?

Jaroslavs Iļjičs runāja izjusti un pie viena nosodīja visu cilvēci, tāpēc ka Jaroslavs Iļjičs citādi nemaz nevar; tas viņam raksturā.

—      Bet tie? Bet Murins? — Ordinovs čukstus iejautājās.

—      Ak Murins, Murins! Nē, tas ir cienījams vecs vīrs, godprātīgs. Bet, atļaujiet, jūs ierosināt skatīt cilvēkus citādā gaismā …

—      Ko? Vai tad arī viņš sastāvējis bandā?

Ordinova sirds aiz nepacietības, šķita, izlēks no krūtīm.

—      Tomēr, ja jūs tā izsakāties… — Jaroslavs Iļjičs piebilda, cieši pievērsis Ordinovam blāvās acis, — pazīme, ka viņš apsver. — Murins nevarēja būt starp viņiem. Tieši pirms trim nedēļām viņš ar sievu aizbraucis uz mājām, uz savu pusi… Es to uzzināju no sētnieka … no tā tatāriņa, atceraties?

POLZUNKOVS

Es sāku ieskatīties šajā cilvēkā. Pat viņa ārienē bija kaut kas tāds sevišķs, kas pēkšņi, lai jūs būtu cik izklaidīgs būdams, neviļus lika cieši pievērst viņam skatienu un tūlīt sākt pilnā balsī smieties. Tā arī notika ar mani. Jāpiebilst, ka šā mazā kunga acis bija tik šaudīgas vai arī galu galā viņu pašu tik ļoti ietekmēja katra viņam pievērsta skatiena magnētisms, ka viņš gandrīz instinktīvi nojauta, ka viņu vēro, tūdaļ pagriezās pret novērotāju un nemierīgi analizēja tā skatienu. Pastāvīgā kustīguma, apsviedīguma dēļ viņš stipri atgādināja vēja rādītāju. Dīvaini! Viņš it kā baidījās no zobgalībām, bet tai pašā laikā gandrīz vai pelnījās ar to, ka bija visiem pazīstams nerrs un padevīgi nolieca galvu, lai pa to sistu knipjus morālā un pat fiziskā nozīmē — atkarībā no tā, kādā sabiedrībā atradās. Brīvprātīgie nerri nav pat nožēlojami. Bet es tūlīt pamanīju, ka šis dīvainais radījums, šis komiskais vīrelis nepavisam nav nerrs pēc profesijas. Viņā bija palicis vēl kaut kas godprātīgs. Viņam par labu liecināja jau viņa nemiers, pastāvīgās slimīgās bažas par sevi. Man šķita, ka visa viņa vēlēšanās pakalpot rodas drīzāk no labas sirds nekā no materiālu labumu apsvērumiem. Viņš labprāt ļāva pilnā rīklē un visnepieklājīgākā kārtā smieties acīs par sevi, bet tai pašā laikā — un es to varu apzvērēt — viņa sirds smeldza un asiņoja no domām, ka viņa klausītāji ir tik negodprātīgi cietsirdīgi, ka spējīgi smieties nevis par faktu, bet par viņu pašu, pat visu viņa būtni, par viņa sirdi, galvu, ārieni, par visu viņa miesu un asinīm. Esmu pārliecināts, ka tādos brīžos viņš pats juta, cik muļķīgs ir viņa stāvoklis; bet protests krūtīs tūdaļ apdzisa, lai gan vienmēr ļoti augstsirdīgā kārtā radās no jauna. Esmu pārliecināts, ka tas notika vienīgi aiz labas sirds un nepavisam ne tāpēc, ka materiālā ziņā bija neizdevīgi tikt ar dzīšanu padzītam un neaizņemties no kāda naudu: šis kungs allaž aizņēmās naudu, tas ir, šādā veidā lūdza žēlastības dāvanas pēc tam, kad, izvaibstījies uri pietiekami citus izsmīdinājis, juta, ka radusies zināma tiesība aizņemties. Bet — ak dievs! — kas tā bija par aizņemšanos, un ar kādu sejas izteiksmi viņš aizņēmās! Es nevarēju iedomāties, ka tik mazā dvēseles spogulī kā šī vīreļa krunkainā, stūrainā seja var parādīties vienlaikus tik daudz dažādu grimašu, tik daudz dīvainu, jauktu sajūtu, tik daudz nepanesami smagu iespaidu. Kas tik tur nebija! — ir kauns, ir šķietama nekaunība, ir īgnums ar pēkšņu sārtumu sejā, ir dusmas, ir bailes par neizdošanos, ir lūgums piedot, ka uzdrošinājies apgrūtināt, ir savas pašcieņas apziņa, ir pilnīgi skaidra apziņa, cik viņš nožēlojams, — tas viss kā zibeņi atplaiksnījās viņa sejā. Veselus sešus gadus viņš bija tādā veidā kūlies pa dzīvi, un līdz šim vēl viņam nebija izveidojusies pienācīga stāja interesantajā aizņemšanās brīdī! Pats par sevi saprotams, ka galīgi nocietināties un kļūt par nelieti viņš nekad nebūtu spējīgs. Viņa sirds bija pārāk strauja, karsta. Teikšu pat vēl vairāk: manuprāt, tas bija visgodīgākais un krietnākais cilvēks pasaulē, tikai ar mazu vājību — pēc pirmās pavēles spējīgs izdarīt nelietību labsirdīgi un nesavtīgi tikai tālab, lai izdabātu savam tuvākajam. īsi sakot, tas bija, kā mēdz teikt, pilnīgs lupata. Viskomiskākais bija tas, ka viņš ģērbās gandrīz tāpat kā visi, ne sliktāk un ne labāk, tīrīgi, pat ar zināmu eleganci un pretenziju uz solīdumu un pašcieņu. Šī ārējā nosvērtība un garīgā nenosvērtība, bažas par sevi un reizē nemitīga pašpaniecināšana — tas viss veidoja pārsteidzošu kontrastu, kas izraisīja smieklus un nožēlu. Ja viņš ar sirdi būtu pārliecināts (kas, par spīti pieredzei, ļoti bieži ar viņu gadījās), ka visi viņa klausītāji ir vislabsirdīgākie cilvēki, kas smejas tikai par komisku faktu un nevis par viņa nelabojamo personību, viņš labprāt būtu novilcis savu fraku, uzģērbis to uz kreiso pusi un gājis tādā tērpā pa ielām citiem par prieku un sev par patiku tikai tālab vien, lai izsmīdinātu savus labvēļus un sagādātu tiem prieku. Taču nosvērtību viņš nespēja panākt nekad un nekur. Vēl viena raksturīga iezīme: savādnieks bija patmīlīgs un dažreiz, ja vien nedraudēja briesmas, pat augstsirdīgs. Vajadzēja redzēt un dzirdēt, kā viņš prata dažreiz, sevi pašu nesaudzējot, tātad riskēdams gandrīz varonīgi apstrādāt kādu no saviem labvēļiem, kas viņu bija pārāk nokaitinājis. Bet tas notika vienīgi lāgiem… īsi sakot, viņš bija moceklis šā

varda īstā nozīmē, taču pats veltīgākais un tātad viskomiskākais moceklis.

Starp viesiem sākās vispārējs strīds. Pēkšņi ieraudzīju, ka mans savādnieks uzlec uz krēsla un kliedz pilnā rīklē, lai katrā ziņā viņam dodot vārdu.

—           Paklausieties, — namatēvs man pačukstēja. — Viņš dažreiz stāsta ļoti interesantus gadījumus… Vai viņš jūs interesē?

Es pamāju ar galvu un iespraucos pūlī.

Tiešām — pieklājīgi ģērbtais kungs, kas bija uzlēcis uz krēsla un kliedza, cik jaudas, pievērsa vispārēju uzmanību. Daudzi, kas savādnieku nepazina, neizpratnē saskatījās, citi smējās pilnā balsī.

—            Es pazīstu Fedoseju Nikolajiču! Man labāk par visiem jāpazīst Fedosejs Nikolajičs! — savādnieks kliedza no paaugstinājuma. — Kungi, atļaujiet izstāstīt! Es interesanti pastāstīšu par Fedoseju Nikolajiču! Es zinu kādu brīnum interesantu gadījumu …

—      Izstāstiet, Osip Mihailič, izstāstiet!

—     Stāsti!

—     Nu tad klausieties …

—     Klausieties, klausieties!!!

—     Sāku; bet, kungi, tas ir sevišķs gadījums…

—     Labi, labi!

—     Tas ir komisks gadījums.

—     Ļoti labi, lieliski, jauki — sāciet stāstīt!

—     Tā ir epizode no jūsu padevīgā kalpa dzīves…

—            Bet kāpēc jūs pūlējāties darīt zināmu, ka tā ir komiska?

—     Un pat mazliet traģiska!

—     A???!

—            īsi sakot, tas ir gadījums, kas jums visiem, kungi, pašreiz sagādā laimi klausīties manī, — tas ir gadījums, kura dēļ es iekļuvu man tik interesantā kompānijā.

—     Bez kalambūriem!

—     Tas ir gadījums …

—            īsi sakot, tas ir gadījums, — beidziet taču savu apologu drīzāk, — tas ir gadījums, kam zināma vērtība, — aizsmakušā balsī piebilda kāds gaišmatains jauns kungs ar ūsām, bāzdams svārku kabatā roku un it kā nejauši izņemdams no turienes nevis kabatas lakatu, bet naudas maku.

—     Tas ir gadījums, kungi, pēc kura es gribētu redzēt

daudzus no jums savā vietā. Un, beidzot, tas ir gadījums, kura dēļ es neapprecējos!

—     Apprecējies! … Sieva!… Polzunkovs gribējis precēties!

—     Atzīstos, es pašreiz gribētu redzēt madame Polzunkovu!

—     Atļaujiet painteresēties, kā sauc bijušo madame Polzunkovu, — spiedza kāds jauneklis, spraukdamies uz stāstītāja pusi.

—     Tātad pirmā nodaļa, kungi:

Tas notika tieši pirms sešiem gadiem, pavasarī, trīsdesmit pirmajā maitā, — ievērojiet datumu, kungi, — dienu pirms …

—      … pirmā aprīļa! — iekliedzās kāds cirtots jauneklis.

—      Jūs esat neparasti atjautīgs. Bija vakars. Pār N. apriņķa pilsētu biezēja krēsla, taisījās iznirt mēness… un, un viss, kā pienākas. Un tā nu visbiezākajā krēslā arī es klusītiņām izniru no sava dzīvoklīša, atvadījies no savas noslēgtās nelaiķes vecmāmiņas. Atvainojiet, kungi, ka lietoju tik modernu izteicienu, ko beidzamo reizi dzirdēju pie Nikolaja Nikolajiča. Bet mana vecmāmiņa bija pilnīgi noslēgta: viņa bija akla, mēma, kurla, dumja — viss, ko vēlaties … Atzīstos, es trīcēju kā apšu lapa, biju sataisījies apsākt ko lielu; sirsniņa man dauzījās kā kaķēnam, kuru kāda kaulaina ķetna sagrābj aiz skausta.

—     Atļaujiet, monsieur Polzunkov!

—     Ko vēlaties?

—     Stāstiet vienkāršāk; lūdzu, pārāk necentieties!

—     Klausos, — noteica mazliet apmulsušais Osips Mihailičs. — Iegāju Fedoseja Nikolajiča mājiņā (paša iegādātā). Fedosejs Nikolajičs, kā zināms, ir īsts priekšnieks, nevis tikai darba biedrs. Mani pieteica un tūlīt ieveda kabinetā. Vēl tagad spilgti atceros: gandrīz pavisam, pavisam tumša istaba, bet sveces nededzina. Skatos — ienāk Fedosejs Nikolajičs. Tā mēs ar viņu arī paliekam tumsā …

—     Kas gan starp jums varēja notikt? — pavaicāja kāds virsnieks.

—     Bet kā jums šķiet? — Polzunkovs jautāja, ar konvulsīvi saviebtu seju pagriezdamies pret cirtoto jaunekli.

—     Tātad, kungi, tur notika kaut kas dīvains. Tas ir, nebija nekā dīvaina, bet notika, kā mēdz teikt, parasta

lieta — es gluži vienkārši izņēmu no kabatas papīru vīstokli, bet viņš no savējās kādu žūksnīti…

—     Asignācijās?

—     Asignācijās, un mēs apmainījāmies.

—           Varu saderēt, ka tur oda pēc kukuļošanas, — noteica kāds solīdi ģērbies un apcirpts jauns kungs.

—     Pēc kukuļošanas! — atkārtoja Polzunkovs. — Ek!

Lai es kļūstu liberālis,

Kādu mums ir visai daudz! —

ja arī jūs, kad jums gadītos strādāt guberņā, necenstos iedzīvoties uz dzimtenes rēķina … Jo, kā teicis kāds literāts:

Pat tēvu zemes dūmi tīkami un saldil

Mūsu dzimtene mums ir kā māte, kā māte, kungi, mēs esam tās bērni un viņu zīžam!

Sacēlās vispārēji smiekli.

—            Bet ticiet man, kungi, es nekad neesmu ņēmis kukuļus, — Polzunkovs sacīja, neuzticīgi pārlaizdams skatienus klātesošajiem.

Homēriski, nerimstoši smiekli kā zalve pārmāca Polzunkova vārdus.

—     Tik tiešām, kungi…

Bet tad viņš apstājās, joprojām aplūkodams visus ar dīvainu sejas izteiksmi. Varbūt, kas zina — varbūt šai brīdī runātājam ienāca prātā, ka viņš ir godīgāks par daudziem no visas šīs cienījamās sabiedrības… Taču viņa nopietnā sejas izteiksme nemainījās līdz pat tam brīdim, kad vispārējā jautrība bija beigusies.

—            Tātad, — Polzunkovs iesāka, kad visi bija apklusuši, — lai gan es nekad neesmu ņēmis kukuļus, taču toreiz grēkoju: iebāzu kabatā kukuli… no kukuļņēmēja … Tas ir, manās rokās bija šādi tādi dokumenti, un, ja es tos būtu gribējis kādam nosūtīt, Fedosejam Nikolajičam klātos slikti.

—     Tātad viņš tos izpirka?

—     Izpirka.

—     Vai daudz iedeva?

—            Iedeva tik daudz, par cik dažs labs mūsu dienas pārdotu visu savu sirdsapziņu līdz ar visām variācijām … ja vien kāds vispār kaut ko dotu. Taču tad, kad biju iebāzis kabatā naudiņu, jutos kā ar karstu ūdeni apliets. tiešām nezinu, kungi, kā tas ar mani vienmēr gadās, — bet nu ne dzīvs, ne miris, lūpas trīc, kājas ļogās; nu, vainīgs, vainīgs, caurcaurēm vainīgs, sirdsapziņa ierunājās skaļā balsī, biju ar mieru lūgt piedošanu no Fedoseja Nikolajiča…

—     Un viņš piedeva?

—     Es jau nemaz nelūdzu … tikai tāpat vien saku, ka tā es toreiz jutos; tas ir, man karsta sirds. Redzu, šis skatās man taisni acīs.

«Bīstieties dieva,» viņš saka, «Osip Mihailič.»

Nu, ko lai daru! Pieklājības pēc noplātīju rokas, pagriezu galvu sāņus. «Kāpēc lai es,» saku, «bītos dieva, Fedosej Nikolajič? …» Bet to es saku tikai tāpat vien, pieklājības pēc … pats vai zemē būtu ielīdis.

«Tik ilgi bijāt mūsu ģimenes draugs, bijāt, varu teikt, dēls, un kas zina, ko liktenis būtu lēmis, Osip Mihailič! Un pēkšņi — še tev, slepens ziņojums, esat gatavojis slepenu ziņojumu, kā izrādās! … Ko lai tagad domāju par cilvēkiem, Osip Mihailič?»

Un man, kungi, kā sprediķi nolasīja! «Nē,» viņš saka, «pasakiet man — ko lai es tagad domāju par cilvēkiem, Osip Mihailič?» Ko lai domājat, es domāju. Ziniet, ir rīkle kļuva sausa, ir balstiņa trīc, sāku jau nojaust, ka izpaudīsies mans sliktais raksturs, un tvēru pēc platmales …

«Uz kurieni jūs, Osip Mihailič? Vai tiešām tādas dienas priekšvakarā … Vai tiešām jūs vēl tagad turat uz mani ļaunu prātu; ko es esmu jūsu priekšā nogrēkojies? …»

«Fedosej Nikolajič,» es saku, «Fedosej Nikolajič!»

Nu, tas ir, izkusu, kungi, izkusu kā slapjš cukurs. Ar to vēl nepietiek! Pat asignāciju žūksnis kabatā it kā kliegtu: tu nepateicīgais, razbainieks, nolādētais ļaundaris, — it kā žūksnis svērtu piecus pudus, tik stipri velk… (Bet ja nu tiešām tas būtu svēris piecus pudus! …)

«Redzu,» Fedosejs Nikolajičs saka, «redzu jūsu nožēlu. .. ziniet, rīt…»

«Ēģiptes Marijas diena …»'

«Neskumsti nu,» Fedosejs Nikolajičs saka, «būs jau labi: nogrēkojies un nožēloji izdarīto. Iesim! Varbūt man izdosies,» viņš saka, «uzvest jūs atpakaļ uz pareizā ceļa … Varbūt mans vienkāršais ģimenes pavards (tieši

1 Svētās Ēģiptes Marijas diena — 1. aprīlis. Tulk. 402

tā, atceros, izteicās, nelietis tāds, — ģimenes pavards) atkal sasildīs jūsu nocietin … neteikšu nocietināto, — nomaldījušos sirdi…»

Paņēma viņš mani, kungi, aiz rokas un veda pie mājiniekiem. Man šermuļi pār muguru skrien; trīcu; domāju, kā es paskatīšos acīs… Bet jums jāzina, kungi… kā lai to saka, toreiz bija tāds kutelīgs apstāklis.

—     Vai tik tā nebija Polzunkova kundze?

—     Marja Fedosejevna gan — tikai, acīm redzot, nebija viņai lemts kļūt par tādu kundzi, kā jūs viņu nosaucāt, nesagaidīja tādu godu! Redziet, Fedosejam Nikolajičam bija taisnība, kad viņš teica, ka ģimenē es tiku uzskatīts gandrīz vai par dēlu. Tā tas arī bija pirms pusgada, kad vēl dzīvs bija atvaļināts junkurs Mihailo Māksimies, uzvārdā Dvigailovs. Taču viņš pēc dieva prāta nomira, bet testamenta uzrakstīšanu atlika uņ atlika, līdz beidzot neatlika vairs nekā, ko atlikt…

—     Uja!

—      Nu, nekas, neko darīt, kungi, piedodiet, pārteicos — slikts kalambūriņš, bet tas vēl nekas, ka kalambūrs slikts, — mans stāvoklis bija vēl sliktāks, kad paliku, tā sakot, ar nulli perspektīvā, jo atvaļinātais junkurs — lai gan mani viņa mājā pat iekšā nelaida (plaši dzīvoja, tāpēc ka bija gari nagi!) un arī varbūt ne bez pamata — uzskatīja mani par savu dēlu.

—     Aha!

—      Jā, tā tas bija! Nu, un sāka man pie Fedoseja Nikolajiča garu degunu rādīt. Es skatījos, skatījos, cietos, cietos, bet tad pēkšņi man par nelaimi (bet varbūt arī par laimi!) mūsu pilsētiņā ieauļoja remontieris — taisni kā sniegs uz galvas. Viņam gan, jāsaka, bija ātras, vieglas kavalērista izdarības, bet pie Fedoseja Nikolajiča nogruntējās stingri — nu, iesēdās taisni kā ķipis! Es tā aplinkus, ar līkumu, ar viltu, «tā un tā,» saku, «Fedosej Nikolajič, kāpēc gan man pāri darīt! Es taču esmu savā ziņā jau dēls … Gaidu, kad dosiet tēva svētību …» Viņš man sāka, kungi, atbildēt, nu, tas ir, kad sāka runāt, tad sarunāja vai garu garo poēmu dzejā, tikai klausies, laizies un saldās valodas dēļ rokas vien plāti, bet labuma nav ne par grasi, tas ir, ko nu par labumu, nekā nevaru saprast, stāvu kā pēdīgais muļķis; šis vārdo zobus, lokās kā nēģis, neko nesola; nu, talants, es jums teikšu, talants, tādas spējas, ka bail! Es sāku šaudīties uz visām pusēm: gan šurp, gan turp! Gan romances saceru, gan konfektes stiepju, gan kalambūrus izdomāju, ak un vai, sāp, es saku, mana sirds aiz amūra sāp, un leju asaras, un slepus atklāju mīlestību — jo cilvēks tomēr ir dumjš! — es taču nepārbaudīju pie psalmotāja, ka man trīsdesmit gadu … kur nu! — biju sadomājis rīkoties ar viltu! Tomēr nē! — man neveicās, visapkārt smējās un zobojās, — nu, man sanāca dusmas, rīkle pavisam aizžņaudzās — laidos lapās un nespēru tur vairs ne kāju, domāju, domāju, un pēkšņi — slepens ziņojums! Nu, rīkojos nelietīgi, gribēju draugu nodot, atzīstos, materiālu jau bija daudz — un tādi lieliski materiāli, iznāca pamatīgs ziņojums! Tūkstoš pieci simti sudraba rubļu dabūju, kad es tos kopā ar ziņojumu iemainīju pret asignācijām!

—     A, tad tāds bija tas kukulis!

—      Jā, kungs, tas bija kukulītis, dabūja ciest kukuļņēmējs! (Un tas taču nav nekāds grēks, tiešām nav!) Nu, tagad turpināšu: aizvilka viņš mani, ja jums labpatīk atcerēties, tējas istabā ne dzīvu, ne mirušu; mani sagaida; visi it kā apvainojušies, tas ir, ne tikai apvainojušies — iekarsuši tā, ka bail… Nu, satriekti, pagalam satriekti, bet līdz ar to sejās mirdz tāda pieklājīga nopietnība, skatienos nosvērtība, ziniet, kaut kas tēvišķs, radniecisks… pazudušais dēls atgriezies mūsu mājās — to tas nozīmēja! Piesēdināja pie tējas galda, bet man pašam krūtīs it kā patvāris burbuļotu, turpretī kājas kā ledus; pats sarāvies maziņš, nobijies! Marja Fominišna, viņa laulātā draudzene, galma (bet tagad kolēģijas) padomnieka kundze, mani no pirmajiem vārdiem sāka uzrunāt ar tu. «Ko tu, draudziņ, tā novājējis,» šī jautā. — «Tāpat vien, mazliet slimoju,» saku, «Marja Fominišna…» Un balstiņa man trīc! Bet viņa ne no šā, ne no tā saka, acīm redzot, bija gaidījusi izdevību iedzelt man, odze tāda: «Ko, redzams, sirdsapziņa tevī ierunājusies, Osip Mihailič, mīļais draugs! Atcerējies mūsu sirsnīgo viesmīlību un apkaunējies! Tātad iedarbojušās uz tevi manas asins asaras?» Dieva vārds, tā arī pateica pretēji savai sirdsapziņai; bet ko nu! Tā velna bāba bija spējīga vēl uz daudz ko vairāk. Todien viņa tikai sēdēja un lēja tēju. Bet kas zina, es domāju, tirgū, mana mīļā, tu būtu visas sievas pārkliegusi. Tāda viņa bija — tā mūsu padomnieka kundze! Tad man par nelaimi iznāk ārā meitiņa Marja Fedosejevna līdz ar visiem saviem nevainības atribūtiem, turklāt mazliet bāla, actiņas sasarkušas, it kā no asarām, — un es kā muļķis uz vietas beigts. Bet vēlāk izrādījās, ka viņa asariņas lējusi remontiera dēļ: tas aizšmauca uz mājām, aizlaidās lapās, kamēr āda vesela, jādomā (tagad vārds vietā), viņam bija pienācis laiks braukt prom, termiņš bija beidzies, tas ir, ne nu gluži kroņa termiņš, bet tāpat vien … tikai pēc tam dārgie vecāki apķērās, uzzināja visu patiesību, bet neko darīt, noklusēja nelaimi — pašu mājās vien paliks! … Nu, neko darīt, es, tiklīdz paskatījos uz meitiņu, biju beigts, gluži vienkārši beigts, pašķielēju uz platmali, gribēju paķert un mudīgāk laist ļekas vaļā; bet kas to deva: bija pievākuši manu platmali… Es jau, atzīstos, gribēju arī bez platmales — kad jau, tad jau, — bet nē, durvis bija aizkrampētas, sākās draudzīgi jociņi, mirkšķināšanās un koķetēšana, es apmulsu, sāku kaut ko gvelzt, muldēt par amūru; viņa, mana dūjiņa, piesēdās pie klavihorda un aizvainotā tonī nodziedāja par huzāru, kas atbalstījies uz zobena, — ak tu pasaulīt! «Nu,» Fedosejs Nikolajičs saka, «viss aizmirsts, nāc, ak, nāc … manos apkampienos!» Es tūlīt uz vietas pieplaku viņam ar seju pie vestes. «Mans labdaris, mans mīļais tēvs!» es saku, un karstas asaras sāk līt aumaļām. Ak kungs, kas nu sākās! Šis raud, sieva raud, Mašeņka raud … tur bija vēl kāda baltmataina — pat tā raud … ar to vēl nepietiek: no visiem kaktiem sāk līst ārā bērneļi (tas kungs bija svētījis viņu ģimeni), un arī tie brēc … cik daudz asaru, tas ir, tik liels aizkustinājums, tik liels prieks, ka atguvuši pazudušo dēlu, it kā zaldāts būtu pārnācis dzimtajā pusē! Pasniedza cienastu, sāka spēlēt ķīlas: ai, kā sāp! — Kas sāp? — Sirds. — Pēc kā? Viņa sarkst — dūjiņa! Mēs ar veco izdzērām punšu, — nu, pielauza, pielabināja mani galīgi…

Atgriezos pie vecmāmiņas. Pašam galva riņķī griežas; visu ceļu gāju un smējos, mājās veselas divas stundas staigāju pa istabiņu, pamodināju veco, izstāstīju visu par savu laimi. «Bet vai tas razbainieks naudu iedeva?» — «Iedeva, vecomāt, iedeva, iedeva, mīļā, iedeva, nu mēs esam vīrā!» — «Nu, tagad kaut vai precies, īstais laiks precēties,» vecā man saka, «tātad manas lūgšanas uzklausītas!» Uzmodināju Sofronu. «Sofron,» saku, «velc nost zābakus.» Sofrons novilka man zābakus. «Nu, Sofroniņ! Apsveic tagad mani, noskūpsti! Es precos, taisni tā, piecos, brālīt, rīt piedzeries kā lūks, dzīro, sirds; es saku: tavs kungs precas!» Prātā smiekli un joki vien… Sāku jau tā kā iesnausties; nēr atkal pieceļos kājās, sēžu un domāju; pēkšņi prātā iešaujas doma: rīt taču pirmais aprīlis, tāda gaiša, rotaļīga diena, kā to varētu atzīmēt? — Un izgudroju! Nu ko, kungi! Piecēlos no gultas, aizdedzināju sveci, tāds pats neapģērbies piesēdos pie rakstāmgalda, tas ir, pavisam aizrāvos, iekarsu, jūs zināt, kungi, kā ir, kad cilvēks iekarst! Pats bāzu galvu cilpā. Iedomājieties, kāds raksturs: viņi tev kaut ko atņem, bet tu viņiem atdod vēl piedevām: sak, ņemiet arī šo! Viņi tev sit pa vaigu, bet tu viņiem aiz prieka pagriez visu muguru. Pēc tam viņi tevi sāks pielabināt ar kaulu kā suni, bet tu, muļķis, ar visu sirdi un dvēseli apķeries viņiem ar ķepām apkārt — un tik laizīties! Kaut vai, par piemēru, pašreiz, kungi! Jūs smejaties un sačukstaties, es taču redzu! Vēlāk, kad būšu izstāstījis visu patiesību, jūs paši sāksiet mani apsmiet, mani nolikt, bet es tik jums runāju, runāju, runāju! Nu, kas man liek to darīt! Nu, kas mani dīda! Kas stāv man aiz muguras un čukst: runā, iunā, stāsti! Un es taču runāju, stāstu, izkratu jums sirdi, it kā jūs man visi, par piemēru, būtu brāļi un sirdsdraugi … ek!

Smiekli, kas pamazām bija sākuši skanēt visās malās, beidzot pilnīgi pārmāca stāstītāja balsi; viņš tiešām bija nonācis tādā kā sajūsmā; apstājās, brīdi pārlaida acis klātesošajiem un tad pēkšņi, kā kāda viesuļa aizrauts, pavēcināja roku, sāka smieties pats, it kā tiešām atzīdams savu stāvokli par komisku, un ņēmās atkal stāstīt:

— Tonakt es tikko aizmigu, kungi; visu nakti rakstīju; redziet, biju izdomājis kādu joku. Ek, kungi, kad atceros, kļūst kauns! Un lai nu tas būtu noticis naktī: nu, dzērumā apdullis, samuldējis blēņas, samēļojis, — bet nē! No rīta pamostos agrā gaismiņā, tikko pāris stundu pagulējis, un turpinu to pašu vakarējo. Apģērbos, nomazgājos, safrizējos, sapomādējos, uzstīvēju mugurā jaunu fraku — un dodos tieši uz svētkiem pie Fedoseja Nikolajiča, bet papīru turu platmalē. Sagaida mani pats atplestām rokām un atkal aicina piekļauties pie tēva vestes. Es pieņēmu cienīgu stāju, pa galvu vēl šaudās vakarējais. Vienu soli atkāpos. «Nē,» saku, «Fedosej Nikolajič, bet, ja vēlaties, izlasiet šo papīru,» — un pasniedzu to līdz ar raportu, bet vai zināt, kas bija raportā? Bija sekojošais: sakarā ar to un to tādu un tādu Osipu Mihailiču atbrīvot no darba, — un zem lūguma paskrīvēju savu pilno dienesta pakāpi. Redziet, ko biju izdomājis, — ak kungs! — neko gudrāku nebiju spējis izdomāt! Sak, šodien pirmais aprīlis, tad nu es joka pēc izlikšos, ka mans aizvainojums nav izgaisis, ka pa nakti esmu pārdomājis, pārdomājis un sacēlis spuras, un apvainojies vēl vairāk nekā pirms tam, sak, še jums, mani mīļie labdari, un ne jūs, ne jūsu meitiņas es vairs ne pazīt negribu; naudiņu taču vakar iebāzu kabatā, esmu nodrošināts, tad nu še jums raports par atbrīvošanu no darba. Negribu strādāt tāda priekšnieka vadībā kā Fedosejs Nikolajičs! Gribu strādāt citā darba vietā, un bez tam pielūkojiet — arī ziņojumu iesniegšu. Izlikos par tādu te nelieti, biju sadomājis viņus nobiedēt! Tad nu arī biju izgudrojis, ar ko nobiedēt! Jauki, vai ne, kungi? Sirds kopš vakardienas tā bija atmaigusi pret viņiem, ka nolēmu izspēlēt ģimenīgu jociņu, pazoboties par Fedoseja Nikolajiča tēvišķo sirdi…

Tiklīdz bija paņēmis un atlocījis manu rakstu, redzu —• šim viss ģīmis pārvēršas. «Ko tas nozīmē, Osip Mihailič?» Bet es kā muļķis: «Pirmais aprīlis! Apsveicu jūs svētkos, Fedosej Nikolajič!» — tas ir, gluži kā puika, kas klusībā aizslēpies aiz vecmāmiņas atzveltņa un pēkšņi — pū! — pilnā rīklē viņai pie auss — sadomājis nobiedēt! Jā… gluži vienkārši kauns pat stāstīt, kungi! Tomēr — nē! — nestāstīšu.

—     Nē jel, kas tad notika tālāk?

—     Nē jel, nē, stāstiet! Izstāstiet gan! — atskanēja visās malāЈ.

—      Sākās, mani kungi, tāds ļembasts, ka vai nu! Es esot palaidnis un jokdaris un esot visus pārbaidījis, nu, nostrostēja mani tā, ka pašam kauns palika, stāvu un ar bažām domāju: kā gan tādu grēcinieku tik svēta vieta atvērdamās neaprij! «Nu, mans mīļais,» padomnieka kundze iespiedzās, «nobaidīji mani tā, ka vēl tagad kājas trīc, tikko varu nostāvēt! Ieskrēju kā jukusi pie Mašas: Mašeņka, saku, kas nu ar mums notiks! Paskat, kāds tas tavējais, izrādās, ir. Pati nogrēkojos, mīļais, piedod nu man, vecenei, izgāzos! Nu, domāju, viņš no mums vakar aizgāja, pārradās vēlu mājās, ņēmās pārdomāt — un varbūt sāka likties, ka mēs vakar ar nolūku viņam izdabājām, gribējām ievilināt, un tad es vai pamiru! Nemaz nemet man ar acīm, Mašeņka. Osips Mihailičs mums nav nekāds svešinieks; bet tev es esmu māte, neko sliktu neteikšu. Paldies dievam, nedzīvoju pasaulē divdesmit gadus, bet veselus četrdesmit piecus! …»

Nu kof kungi! Es viņai bezmaz pie kājām nostiepos! Gāja atkal vaļā asaras, atkal bučošanās! Sākās jociņi! Arī Fedosej am Nikolajičam labpatika izdomāt pirmā aprīļa joku. Viņš saka — ugunsputns ar briljanta knābi atlidojis un knābī atnesis vēstuli. Arī viņš gribēja mūs piemānīt, — kas par smiekliem tad sākās! Kā visi bija aizkustināti! Tpi, kauns pat stāstīt!

Nu ko, cienījamie kungi, mans stāsts līdz ar to tikpat kā galā! Nodzīvojām vienu dienu, otro, trešo, nodzīvojām nedēļu; es jau esmu īsts līgavainis! Un kā gan ne! Gredzeni pasūtīti, kāzu diena nolikta, tikai pagaidām negrib izpaust, gaida revidentu. Es revidentu nevaru vien sagaidīt, viņa dēļ aizkavējas mana laime! Kaut nu viņš ātrāk būtu no kakla nost, es domāju. Bet Fedosejs Nikolajičs pa to starpu aiz priekiem visus darbus uzveļ man: rakstīt rēķinus un raportus, salīdzināt grāmatas, rezumēt rezultātus, — skatos: nekārtība drausmīga, viss nolaists, visur blēdības un mahinācijas. Nu, es domāju, papūlēšos sievastēva labā! Bet šis visu laiku vārguļo, slimība piemetusies, dienu no dienas viņam, redziet, k|ūst sliktāk. Bet es pats izdilis kā kaulu kambaris, naktis neguļu, baidos, ka nokritīšu no kātiem! Tomēr pabeidzu darbus uz goda! Laikus paglābu! Pēkšņi sūta man pakaļ ziņnesi. «Mudīgāk,» man saka, «Fedosejam Nikolajičam slikti!» Drāžos pa galvu pa kaklu — kas noticis? Skatos — sēž mans Fedosejs Nikolajičs aptītu galvu, etiķa kompresi pielicis, viebjas, sten un vaid: ak un vai! «Mans mīļais,» viņš saka, «es nomiršu,» viņš saka, «kā gādībā lai es jūs atstāju, mani dārgie!» Atvilkās sieva ar bērniem, Mašeņka asarās, — nu, arī es sāku pinkšķēt. «Bet nē,» viņš saka, «dievs būs žēlīgs! Viņš taču nepiemeklēs jūs par maniem grēkiem!» Tad atlaida visus mājiniekus, lika aizslēgt aiz viņiem durvis, palikām mēs divatā, zem četrām acīm. «Man pie tevis lūgums!» — «Kāds?» — «Tā un tā, brālīt, pat nāves gultā nav miera, esmu nonācis sprukās!» — «Kā tā?» Es pat pietvīku, nespēju parunāt. «Nu tā, brālīt, no savas naudas vajadzēja kronim piemaksāt, man, brālīt, vispārības labā nekā, pat savas dzīvības nav žēl! Tikai nedomā nezin ko! Man skumji, ka neslavas cēlāji mani tavās acīs nomelnojuši… Tu maldījies, un kopš tā laika bēdas manu galvu padarījušas sirmu! Kuru katru dimu var ierasties revidents, bet Matvejevam septiņi lukstoši liels iztrūkums, taču atbildu es… kas gan cits! No manis, brālīt, piedzīs, — kur tev acis bija? Bet ko lai ņem no Matvejeva! Viņam jau tā likstu gana; kur nu vēl grūst nabadziņu jaunā nelaimē!» Ak kungs, es domāju, l.id ta taisns vīrs, tad ta sirdscilvēks! Bet viņš: «Jā,» viņš Maka, «meitas naudu, to, kas paredzēta pūrā, negribu aizlikt: tā ir svēta summa! Ir jau, tiesa, ir sava nauda, bet «uzdota citiem, kur to tagad savāksi!» Tad es, kā stāvēju, l.i blākt viņa priekšā ceļos. «Tu, mans labdari,» es brēcu, «es tevi esmu apvainojis, tev pāri nodarījis, neslavas cēl.iji par tevi ziņojumus rakstīja, nepazudini mani galīgi, i.iom atpakaļ savu naudiņu!» Viņš skatās uz mani, un pār vaigiem rit asaras. «Tieši to es arī gaidīju no tevis, mans dēls, piecelies; toreiz es tev piedevu meitas asaru dēļ! Tagad arī mana sirds tev piedod. Tu esi sadziedējis,» viņš saka, «manu brūci; dodu tev savu svētību uz mūžu mūžiem!» Nu, kad šis bija mani svētījis, kungi, es ko nagi nes uz mājām, paņēmu naudu. «Te, tētīt, ir viss, tikai piecdesmit rubļus esmu iztērējis!» — «Nu nekas,» šis saka, «tagad jau katrs rublis noder; laiks negaida, uzraksti raportu ar atpakaļejošu datumu, ka radusies vajadzība un tu lūdz uz priekšu izmaksāt no algas piecdesmit rubļu. Es priekšniecībai tā arī parādīšu, ka tev izmaksāts uz priekšu …» Nu, ko, kungi, kā jūs domājat? Es taču uzrakstīju arī raportu!

—     Nu un tad, ar ko tad — nu kā tas beidzās?

—      Beidzās ar to, mani kungi, ka uzrakstīju raportu. Bet jau otrā dienā agri no rīta saņemu aploksni ar kroņa zīmogu. Skatos — kas iekšā? Atbrīvošana no darba! Sak, nodot lietas, norēķināties, bet pašam iet uz visām četrām debess pusēm!

—     Kā tad tā?

—      Arī es toreiz iekliedzos nelabā balsī: kā tad ta, kungi! Pat ausīs sāka džinkstēt! Es savā vientiesībā vēl neko ļaunu neiedomājos, bet, izrādās, revidents bija iebraucis pilsētā. Sirds man notrīcēja. Nu, es nodomāju, tas nav uz labu — un tūlīt pie Fedoseja Nikolajiča. «Kas tad tas?» es saku. — «Kas īsti?» šis jautā. — «Tā taču ir atbrīvošana no darba!» — «Kāda atbrīvošana no darba?» — «Kas tad ir šitā?» — «Nu ko, atbrīvošana no darba!» — «Kā tā, vai tad es biju vēlējies?» — «Kā nu ne, jūs pats iesniedzāt, pirmajā aprīlī iesniedzāt.» (Bet es to raportu nebiju paņēmis atpakaļ.) — «Fedosej Nikolajič, vai tas esat jūs, kura vārdus dzird manas ausis, kuru redz manas acis?» — «Tas esmu es — un tad?» — «Ak kungs un dievs!» — «Man žēl, cienītais, žēl, ļoti žēl, ka tik agri esat sadomājis atstāt darbu! Jaunam cilvēkam vajag strādāt valsts iestādē, bet jums, cienītais, vējš sācis pa galvu svilpot. Taču par atestātu neraizējieties; es parūpēšos. Jūs taču sevi vienmēr tik labi esat atestējis!» — «Es jau toreiz tikai pajokoju, Fedosej Nikolajič, es tak negribēju, es tāpat vien iesniedzu raportu, iesniedzu jums kā tēvam … jā gan!» — «Kas par jā gan! Kas tā, cienītais, par jokošanos! Vai tad ar tādiem raportiem mēdz jokot? Par tādiem jociņiem jūs var kādreiz aizsūtīt uz Sibīriju. Tagad ardievu, man nav laika, pie mums ieradies revidents, dienesta pienākumi pirmā vietā; jūs varat slinkumu lāpīt, bet mums te jāstrādā darbs. Jūs es tomēr atestēšu, kā pienākas. Un vēl kas — es no Matvejeva atpirku namu, šinīs dienās pārvāksimies, tad nu es ceru, ka man nebūs tas prieks redzēt jūs sava jaunā nama iesvētīšanā. Laimīgu ceļu!» — Es uz mājām, ko kājas nes. «Mēs esam pagalam, vecmāmiņ!» Viņa, nabadzīte, sāk vaimanāt; bet tad — skatāmies — jož Fedoseja Nikolajiča kazaciņš ar zīmīti un būri, bet būrī tup strazds; jūtu pārpilnībā es viņai biju uzdāvinājis runājošu strazdu; bet zīmītē rakstīts: pirmais aprīlis — un vairāk nekā. Tā, kungi, un jūs kā domājat?!

—     Nu, un kas notika tālāk, tālāk???

—     Ko nu tālāk! Sastapu reiz Fedoseju Nikolajiču, gribēju acīs pateikt, ka viņš ir nelietis …

—     Nu!

—     Bet nedabūju pār lūpām, kungi!

VĀJĀ SIRDS

STĀSTS

Ceturtajā stāvā zem viena jumta vienā un tai pašā dzīvoklī bija apmetušies divi jauni darba biedri — Arkādijs Ivanovičs Ņefedjevičs un Vasja Šumkovs… Autors, protams, uzskata par nepieciešamu paskaidrot lasītājam, kāpēc viens varonis nosaukts vārdā un tēva vārdā, bet otrs tikai vārdā — kaut vai, piemēram, tālab vien, lai tāds izteiksmes veids netiktu uzlūkots par nepieklājīgu vai par drusku familiāru. Bet, lai to izdarītu, būtu nepieciešams vispirms aprakstīt gan dienesta pakāpi, gan vecumu, gan kārtu, gan amatu un, beidzot, pat stāstā minēto personu raksturu; bet, tā kā ir daudz tādu rakstnieku, kas dara tieši tā, tad šā stāsta autors tāpēc vien, lai tiem nelīdzinātos (kaut dažs labs varbūt teiks, ka viņš to dara savas neierobežotās patmīlības dēļ), nolēmis sākt tieši ar darbību. Beidzis šādu priekšvārdu, viņš sāk.

Vecgada vakarā ap pulksten sešiem Šumkovs pārradās mājās. Arkādijs Ivanovičs, kurš gulēja gultā, pamodās un puspievērtām acīm paskatījās draugā. Viņš ieraudzīja, ka tas ģērbies savā vislabākajā uzvalkā un vistīrākajā uzkrūtī. Tas, protams, viņu pārsteidza. «Kur gan Vasja bijis tāds uzcirties? Arī pusdienas mājās neēda!» Šumkovs tikmēr iededzināja sveci, un Arkādijs Ivanovičs tūdaļ uzminēja, ka draugs taisās it kā netīšām viņu uzmodināt. Tiešām — Vasja divas reizes ieklepojās, divas reizes pārgāja pāri istabai un beidzot it kā neviļus izlaida no rokas pīpi, kurā bija sācis bāzt tabaku, stāvēdams kaktā pie krāsns. Arkādijs Ivanovičs sevī nosmējās.

—     Vasja, beidz izlikties! — viņš sacīja.

—     Arkaša, vai tu neguli?

—     Tiešām, nevaru īsti pateikt: liekas, ka neguļu.

—     Ak, Arkaša! Sveiks, mīļais! Paklau, brāl! Paklau, brālīt… Tu nevari iedomāties, kas man tev sakāms!

—     Tiešām nevaru; panāc šurp.

Vasja, it kā to vien būtu vēlējies, tūlīt piegāja klāt, tomēr nepavisam negaidīdams no Arkādija Ivanoviča puses kādu viltību. Bet tas ārkārtīgi veikli satvēra viņa rokas, pagrieza Vasju, uzvēlās viņam virsū un sāka, kā mēdz teikt, žņaugt «upuri». Šis joks, liekas, sagādāja jautrajam Arkādijam Ivanovičam neizsakāmu prieku.

—     Iekriti gan! — viņš iesaucās. — Iekriti!

—            Arkaša, Arkaša, ko tu dari? Laid, dieva dēļ, laid. es nosmērēšu fraku! …

—            Ij nedomāju; kam tev fraka? Kāpēc tu esi tik lētticīgs, ka pats dodies rokā? Saki — kur tu biji, kur pusdienoji?

—     Arkaša, dieva dēļ, laid vaļā!

—     Kur tu pusdienoji?

—     Tieši par to jau es gribu stāstīt.

—     Tad stāsti.

—     Bet vispirms laid vaļā.

—     Nekā nebūs, nelaidīšu vis, kamēr neizstāstīsi!

—            Arkaša, Arkaša! Saproti taču, ka to nevar, ka tas nekādi nav iespējams! — nevarīgais Vasja kliedza, raudamies ārā no sava mocītāja spēcīgajām ķetnām. — Tā ir tāda lieta!

—     Kāda lieta? …

—            Tāda, ka par to šādā stāvoklī stāstīt neklājas; tas nav iespējams; iznāks smieklīgi — taču šī lieta nemaz nav smieklīga, bet ļoti nopietna.

—            Nu kas tad tur tik nopietns! Ko vēl neizdomāsi! Stāsti tā, lai varu izsmieties, lūk, tā tev jāstāsta, bet neko nopietnu es negribu dzirdēt; citādi — kas tu man par draugu? Saki — vai tu esi man draugs? Nu?

—     Arkaša, goda vārds, nevar!

—     Kas tur ko nevarēt…

—            Labi, Arkaša, — Vasja iesāka, gulēdams gultā šķērsām un ar visiem spēkiem pūlēdamies runāt pēc iespējas nopietnāk. — Arkaša! Es varbūt pateikšu; tikai…

—     Kas ir! …

—     Redzi, esmu nolēmis precēties!

Arkādijs Ivanovičs, liekus vārdus netērēdams, paņēma Vasju uz rokām kā bērnu, kaut gan Vasja bija diezgan pagarš, tikai vājš, un itin viegli nēsāja viņu šurp un turp pa istabu it kā auklēdams.

—            Es tevi, preciniek, autiņos ietīšu, — viņš runāja. Bet, redzēdams, ka Vasja guļ viņa rokās nekustēdamies, vairs ne vārda neteikdams, tūdaļ aprāvās un saprata, ka joki, acīm redzot, aizgājuši par tālu; viņš nolika Vasju istabas vidu un, cik vien sirsnīgi un draudzīgi iespējams, nomulr|a viņu uz vaiga.

—     Vasja, nedusmosi, ja?

—     Arkaša, paklausies …

—     Es pajokoju uz Jauno gadu.

—      Es jau neko; bet kāpēc tu pats esi tāds traks, tāds dauzoņa? Cik reižu neesmu tev teicis: Arkaša, goda vārds, tas nav asprātīgi, nemaz nav asprātīgi!

—     Tu taču nedusmojies, ko?

—      Nē jau, nē; uz ko tad lai es dusmotos! Bet tu mani sarūgtināji, saproti!

—     Sarūgtināju? Kādā ziņā?

—      Es nācu pie tevis kā pie drauga, ar pilnu sirdi, gribēju ar tevi vaļsirdīgi izrunāties, pastāstīt par savu laimi…

—      Kas tā par laimi? Kāpēc tu nestāsti?

—      Paklau, es taču precos! — Vasja nīgri atbildēja, jo patiešām bija drusku sadusmojies.

—      Tu! Tu precies! Vai tiešām? — Arkaša iekliedzās pilnā kaklā. — Nē, nē… kas tad tas? Stāsta un pašam birst asaras! … Vasja, manu Vasjuk, manu dēliņ, rimsties! Vai tiešām? — Un Arkādijs Ivanovičs metās atkal pie viņa, lai apkamptu.

—      Redzi nu, kā šoreiz iznāca! — Vasja sacīja. — Tu taču esi tik labs, tu esi mans draugs, es to zinu. Es nāku pie tevis ar tādu prieku sirdī, ar tādu saviļņojumu dvēselē, un pēkšņi man viss šis sirdsprieks, viss šis saviļņojums jāatklāj, valstoties pa gultu, bez kāda svinīguma … Tu saproti, Arkaša, — Vasja turpināja, mazliet iesmiedamies, — tas iznāca komiski: es zināmā mērā tanī brīdī nebiju par sevi noteicējs. Es gribēju par šo lietu runāt nopietni… Vēl tikai trūka, ka tu man būtu jautājis: kā viņu sauc? Zvēru, tu varētu mani kaut nosist, es tev nebūtu atbildējis.

—      Bet, Vasja, kāpēc tu klusēji? Būtu pateicis man visu jau agrāk, es nebūtu tā ālējies, — Arkādijs Ivanovičs iesaucās patiesā izmisumā.

—      Lai nu paliek! Es tikai tāpat… Tu taču zini, kāpēc ta iznāca, — tāpēc, ka man laba sirds. Tālab man žēl, ka nevarēju pateikt tev tā, kā biju nodomājis, iepriecināt, sagādāt patīkamu pārsteigumu, sīki izstāstīt, piedienīgi paziņot… Tiešām, Arkaša, es tevi tik ļoti mīlu, man šķiet — ja tevis nebūtu, es neprecētos un vispār pasaulē nedzīvotu!

Arkādijs Ivanovičs, kurš bija neparasti jūtīgs, Vasjā klausīdamies, gan smējās, gan raudāja. Vasja tāpat. Abi atkal apkampās un aizmirsa starpgadījumu.

—      Kā tad tas viss notika? Izstāsti man visu, Vasja! Tu man atvaino, brāl, esmu pārsteigts, ārkārtīgi pārsteigts, tas man nāk gluži kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm, goda vārds! Nevar būt, brāl, nevar būt, tu esi to izdomājis, goda vārds, izdomājis, tu sameloji! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās un paskatījās Vasjam sejā ar neliekuļotām šaubām, bet, ieraudzījis tajā pārliecinošu apliecinājumu tam, ka draugs katrā ziņā nolēmis precēties pēc iespējas drīz, iekrita gultā un sāka aiz sajūsmas pa to kūleņot tā, ka sienas drebēja.

—     Vasja, sēdies šeit! — viņš sauca no gultas.

—     Es, brāl, tiešām nezinu, kā lai iesāk, no kuras vietas!

Abi skatījās viens otrā ar priecīgu satraukumu.

—     Kas viņa tāda, Vasja!

—    No Artemjeviem… — Vasja izdvesa aiz laimes pagurušā balsī.

—     Tiešām?

—      Jā, es sākumā tev par viņas ģimeni pilnas ausis piedziedāju, pēcāk noklusu, bet tu neko nemanīji. Ak, Arkaša, cik man bija grūti no tevis slēpt; es baidījos, baidījos runāt! Domāju, ka viss izjuks, bet es taču esmu iemīlējies, Arkaša! Ak dievs, ak dievs! Redzi, kā tas notika, — viņš iesāka, aiz uztraukuma ik pa brīdim apklusdams. — Viņai priekš kāda gada bija līgavainis, bet pēkšņi viņu kaut kur aizkomandēja; es viņu pazinu — ne šāds, ne tāds, dievs ar viņu! Viņš tūdaļ pārtrauca rakstīt, pazuda. Līgava gaida, gaida, nesaprot, ko tas varētu nozīmēt. .. Pēkšņi priekš četriem mēnešiem viņš ierodas precējies un nesper pie viņiem ne kāju. Rupji! Zemiski! Un nav neviena aizstāvja. Viņa, nabadzīte, raudāja, raudāja, bet es viņā iemīlējos… es patiesībā jau sen, es vienmēr biju viņā iemīlējies. Sāku mierināt, ciemojos, ciemojos … Tiešām nemaz nezinu, kā viss notika, bet arī viņa mani iemīlēja; priekš nedēļas es neizturēju, sāku raudāt un pateicu viņai visu — ka mīlu viņu, ar vārdu sakot, visu! … «Es pati gribētu jūs mīlēt, Vasilij Petrovič, bet esmu nabaga meitene, nezobojieties par mani; es neuzdrīkstos nevienu mīlēt.» Pats saproti, brāli! Sa

proti?… Mēs ar viņu tūdaļ saderinājāmies; es domāju, domāju, domāju, domāju; prasu: kā lai pasaka māmiņai? Viņa atbild: grūti, nogaidiet drusku; viņa baidās, var gadīties — tagad negribēs jums mani dot; pati raud. Es, viņai neko neteicis, šodien — blākš — klāt pie večiņas. Ļizaņka nokrita viņas priekšā ceļos, es arī.. . tad viņa deva savu svētību. Arkaša, Arkaša! Mans mīļais! Dzīvosim kopā! Es taču no tevis nekādā ziņā nešķiršos.

—     Vasja, lai es skatītos uz tevi cik skatīdamies, tomēr nespēju ticēt, goda vārds, nekādi nespēju ticēt, zvēru tev. Patiesi, man visu laiku liekas … Paklausies — vai tiešām tu precēsies? Kā tad es nezināju, ko? Patiesi, Vasja, man tev jāatzīstas, es pats, brāl, biju nodomājis apsievoties, bet, ja jau tu tagad precies, tad viss vienalga. Vēlu laimes, vēlu laimes! …

—     Brālīt, man šobrīd tik labi ap sirdi, tāds dvēseles miers, — Vasja sacīja, pieceldamies un satraukti staigādams pa istabu. — Vai ne, vai ne? Tev taču ir tāpat? Mēs, protams, dzīvosim trūcīgi, bet būsim laimīgi; un tā taču nav nekāda ilūzija, mūsu laime nav tukši vārdi: mēs patiesi būsim laimīgi.

—     Vasja, Vasja, paklausies!

—     Ko? — Vasja jautāja un palika stāvam Arkādija Ivanoviča priekšā.

—     Man kaut kas ienāca prātā, bet es tomēr baidos tev sacīt! … Tu atvaino mani! Izklīdini manas šaubas! No kā tu iztiksi? Zini, es ļoti priecājos, ka tu precies, protams, ka priecājos un nemaz nevaru nepriecāties, bet — no kā tu iztiksi? No kā?

—     Ak mans dievs, mans dievs! Kāds tu gan esi, Arkaša! — Vasja sacīja, ar dziļu izbrīnu lūkodamies Ņefedjevičā. — Par ko tu uztraucies? Pat večiņa nedomāja ne divas minūtes, kad es viņai visu paskaidroju. Labāk pasaki — no kā viņas līdz šim iztika? Pieci simti rubļu gadā uz trim: redzi, tik vien pensijas atstāja nelaiķis. No tā bija jāiztiek viņai, večiņai un vēl brālītim, kuram par skolu maksā no tās pašas naudiņas, — lūk, kā ļaudis dzīvo! Mēs abi esam kapitālisti! Bet man, skaties vien, dažu gadu, kad labāk paveicas, sanāk pat septiņi simti.

—     Paklausies, Vasja, tu mani atvaino; es, goda vārds, es tāpat, es tikai domāju, kaut neizjuktu, — kas tie tev par septiņiem simtiem? Tikai trīs simti…

—     Trīs! … Bet Juliāns Mastakovičs? Vai aizmirsi?

—     Juliāns Mastakovičs! Šī lieta, brālīt, nav droša; tas nav tas, kas trīs simti noteiktas algas, kur katrs rublis Ukpat kā uzticams draugs. Juliāns Mastakovičs, jā, protams, — viņš ir liels vīrs, es viņu cienu, es viņu atzīstu, ne velti viņš ieņem tik augstu stāvokli, un es, goda vārds, viņu mīlu, tāpēc ka viņš mīl tevi un tev par darbu pienācīgi atlīdzina, kaut gan varētu arī nemaksāt, bet pavēlēt kā ierēdnim — vai ne, Vasja … Paklausies vēl: es taču nerunāju niekus, bez šaubām, visā Pēterburgā nevienam citam nav tāda rokraksta kā tev, esmu ar tevi vienis prātis, — Ņefedjevičs sacīja diezgan jūsmīgi, — bet pēkšņi — dievs pasargi! — tu kritīsi nežēlastībā, pēkšņi tu neizdarīsi viņam pa prātam, pēkšņi viņam aptrūks darba, pēkšņi viņš pieņems citu — galu galā, maz kas var gadīties! Bija un izbija Juliāns Mastakovičs, Vasja …

—     Paklau, Arkaša, ja jau tā, tad arī griesti mums virs galvas var tūlīt ielūzt…

—     Protams, protams … Es jau neko . ..

—     Nē, uzklausi mani, uzklausi — redzi: kāpēc gan lai viņš mani atlaistu … Nē, klausies, klausies līdz galam. Es taču visu izdaru ļoti rūpīgi; viņš ir tik labs, viņš, Arkaša, man šodien iedeva piecus sudraba rubļus!

—     Vai tiešām, Vasja? Tad jau tev ir balva?

—     Kāda balva! Pats no savas kabatas. Viņš saka: tu, brāl, jau piekto mēnesi neesi saņēmis naudu: gribi, ņem, paldies, saka, paldies tev, esmu apmierināts… goda vārds! Ne jau par velti, saka, tu man strādā, patiesi! Tā viņš teica. Man saskrēja asaras acīs, Arkaša. Kungs dievs!

—     Paklausies, Vasja, vai tos papīrus tu pārrakstīji?

—     Nē … vēl neesmu pārrakstījis.

—     Va … seņka! Manu dārgumiņ! Kā tu vari tā rīkoties?

—     Paklausies, Arkādij, tas nav nekas, vēl divas dienas laika, gan pagūšu …

—     Kāpēc tad tu neesi tos pārrakstījis?

—     Jau atkal sākas. Tu skaties uz mani ar tik bēdīgām acīm, ka man kļūst nelabi, sirds saraujas! Kas tur tik sevišķs? Tu mani vienmēr tā pārbaidi! Taisni kliegt gribas: ā-a-a! Padomā pats: nu kas tur sevišķs? Pabeigšu, goda vārds…

—     Bet ja nu nepabeigsi? — Arkādijs iesaucās, uzlēkdams kājās. — Viņš taču tev šodien iedeva naudu! Tu taisies drīzumā precēties … Ai-ai-ai! …

—            Nekas, nekas, — Šumkovs izsaucās, — es tūdaļ sēdīšos klāt, šajā pašā brīdī; būs labi!

—     Kā tad tu tā aizkavējies, Vasjutka?

—            Ak, Arkaša! Vai tad es varēju strādāt? Vai tas maz bija manos spēkos? Es tik tikko nosēdēju kancelejā, es nekādi nespēju apvaldīt sirdi… Ak! Ak! Tagad sēdēšu augu nakti un arī nākamo, un vēl parīt — un pabeigšu…

—     Vai daudz palicis?

—     Netraucē, dieva dēļ, netraucē, nerunā …

Arkādijs Ivanovičs uz pirkstgaliem aizgāja līdz gultai

un apsēdās; pēc tam gribēja atkal piecelties, bet palika savā vietā, atcerēdamies, ka var traucēt, kaut gan nekādi nespēja nomierināties: acīm redzot, jaunā vēsts bija viņu pilnīgi pārvērtusi, un pirmā sajūsma viņā vēl nebija paguvusi noplakt. Viņš paskatījās Šumkovā, tas paskatījās viņā, pasmaidīja, padraudēja ar pirkstu un pēc tam, briesmīgi uzacis saraucis (it kā no tā būtu atkarīgs viss darba spars un panākumi), ar acīm ieurbās papīros.

Liekas, arī viņš vēl nebija pārvarējis savu satraukumu, mainīja spalvas, grozījās uz krēsla, mēģināja ierīkoties ērtāk, atkal sāka rakstīt, bet roka drebēja un negribēja kļausit.

—            Arkaša! Es viņām stāstīju par tevi, — viņš pēkšņi iesaucās, it kā būtu nupat atcerējies.

—           Tiešām? — Arkādijs vaicāja. — Es pašlaik taisījos par to jautāt; un ko tad viņas?

—            Lai paliek! Gan es tev izstāstīšu vēlāk! Goda vārds, pats esmu vainīgs, pavisam biju piemirsis, ka apsolījos neko nerunāt, kamēr nebūšu pierakstījis četras lapas; bet pēkšņi atcerējos par tevi un viņām. Es, brāl, nez kāpēc nevaru strādāt: visu laiku jādomā par jums… — Vasja pasmaidīja.

testā jās klusums.

—            Fu! Kāda slikta spalva! — Šumkovs iesaucās, pikti uzsizdams ar to pa galdu. Viņš paņēma citu.

—     Vasja! Paklausies! Vienu vārdu …

—     Labi, saki ātrāk un pēdējo reizi.

—     Vai tev vēl daudz ko rakstīt?

—            Ak, brāl! … — Vasja tā saviebās, it kā pasaulē nebūtu nekā briesmīgāka un iznīcinošāka par šādu jautājumu. — Daudz, ārkārtīgi daudz!

—     Zini, man radās doma …

—     Ko?

—     Nē, ne, raksti.

—     Nu, kāda? Kāda?

—     Pašlaik ir septiņi. Vasjuk!

Ņefedjevičs pasmaidīja un viltīgi pameta ar aci Vasjam, tomēr viņš to darīja mazliet nedroši, nezinādams, kā Vasja uztvers.

—            Nu, kas ir? — Vasja jautāja, pavisam pārstājis rakstīt, skatījās viņam tieši acīs un, atbildi gaidīdams, pat nobālēja.

—     Zini ko?

—     Dieva dēļ, kas ir?

—            Zini ko? Tu esi satraukts, tu daudz nepadarīsi… Pag' pag» Pa g' pag — redzu, redzu, paklausies! — Ņefedjevičs ierunājās, aiz sajūsmas uzlēkdams no gultas, pārtraukdams Vasju un ar visiem spēkiem cenzdamies atspēkot iebildumus. — Vispirms vajag nomierināties, vajag atgūt garīgo līdzsvaru, vai ne?

—            Arkaša! Arkaša! — Vasja iesaucās, piecēlies no krēsla. — Es nosēdēšu visu nakti, goda vārds, nosēdēšu!

—     Nu labi, labi! Tikai uz rīta pusi aizmigsi…

—     Neaizmigšu, neparko neaizmigšu . . .

—            Nē, tā nevar, tā nevar; protams, aizmigsi, ap pieciem tev jāaizmieg. Astoņos es tevi pamodināšu. Rīt ir svētki; tu sēdīsies un rakstīsi visu dienu… Pēc tam nakts, — un vai tev vēl daudz atlicis? …

—            Redzi, cik! — Vasja, drebēdams no sajūsmas un gaidām, parādīja burtnīcu. — Redzi! .. .

—     Paklausies, brāl, tas taču nav daudz…

—            Mans dārgais, tur ir vēl, — Vasja sacīja, pavisam bikli skatīdamies uz Ņefedjeviču, it kā no viņa būtu atkarīga atļauja — iet vai neiet.

—     Cik?

—     Divas … lapiņas …

—            Tikai? Paklausies! Pabeigt pagūsim, goda vārds, pagūsim!

—     Arkaša!

—            Vasja! Paklausies! Tagad, gaidot Jauno gadu, visi grib būt ģimenes vidū, tikai mēs ar tevi esam bezpajumtnieki, bāri… Ai, Vaseņka! …

Ņefedjevičs apskāva Vasju un saspieda savās lauvas ķetnās…

—     Arkādij, izlemts!

—     Vasjuk, es nupat par to gribēju runāt. Redzi, Vasjuk, manu pekainīt! Paklau! Paklau!

Arkādijs palika stāvam, muti atplētis, jo nespēja aiz sajūsmas parunāt. Vasja bija satvēris viņu aiz pleciem, skatījās viņam tieši acīs un kustināja lūpas tā, it kā pats gribētu pateikt sakāmo viņa vietā.

—     Nu! — viņš beidzot izgrūda.

—     Iepazīstini mani ar viņām šodien!

—     Arkādij! Iesim uz turieni dzert tēju! Zini ko? Zini ko? Pat līdz Jaungadam nepaliksim, iesim mājās ātrāk, — Vasja iesaucās, patiesa prieka spārnots.

—     Tātad divas stundas, ne vairāk, ne mazāk…

—     Un pēc tam šķiršanās līdz tam laikam, kamēr nebūšu pabeidzis.

—     Vasjuk! …

—     Arkādij!

Trīs minūtēs Arkādijs bija saposies. Vasja tikai notīrīja putekļus, jo nebija savu uzvalku nemaz novilcis: ar tādu skubu viņš bija ķēries pie darba.

Viņi izsteidzās uz ielas viens par otru priecīgāki. Ceļš veda no Pēterburgas Puses uz Kolomnu. Arkādijs Ivanovičs spēra soļus tik sparīgi un tik enerģiski, ka pēc gaitas vien varēja manīt viņa prieku par Vasju, kurš kļuva aizvien laimīgāks. Vasja tipināja sīkākiem solīšiem, bet nezaudēja cieņu. Gluži otrādi, Arkādijs Ivanovičs vēl nekad nebija redzējis savu draugu viņam tik labvēlīgā gaismā. Šinī brīdī viņš cienīja Vasju vairāk nekā parasti, un zināms Vasjas ķermeņa trūkums, par kuru lasītājs līdz šim vēl nezina (Vasja bija mazliet greizs) un kurš vienmēr modināja līdzjūtību Arkādija Ivanoviča dziļi mīlošajā sirdī, tagad vēl vairāk iekvēlināja sirsnīgo aizkustinājumu, ko viņš sevišķi spēcīgi izjuta šajā brīdī un ko, pats par sevi saprotams, Vasja katrā ziņā bija pelnījis. Arkādijam Ivanovičam aiz laimes gribējās tīri vai raudāt, bet viņš savaldījās.

—     Uz kurieni, uz kurieni, Vasja! Šeit būs taisnāk! — viņš iesaucās, redzēdams, ka Vasja taisās nogriezties uz Vozņesenskas tiltu.

—     Nekas, Arkādij, nekas …

—      Patiesi, Vasja, šeit tuvāk.

—     Arkaša! Zini ko? — Vasja iesāka noslēpumaini, aiz prieka pieklusušā balsī. — Zini ko? Man gribas aiznest Ļizaņkai dāvaniņu …

—     Ko tad?

—     Te uz stūra, brāl, ir brīnišķīgs veikals, Leru kundzes veikals.

—     Tiešām!

—     Aubīti, mīļais, aubīti; šodien es redzēju tik jauku aubīti; es pajautāju; fasons, saka, saucoties Manon Lescaut[7] — brīnišķīgi! Tumšsarkanas lentas — un ja nebūtu dārgi . . . Arkaša, kaut arī dārgi! . . .

—     Tu, manuprāt, pārspēj visus dzejniekus. Vasja! Iesim!

Viņi steidzās un pēc minūtēm divām iegāja veikalā.

Viņus sagaidīja melnacaina, cirtaina francūziete, kura, uzmetusi saviem pircējiem pirmo skatienu, kļuva tikpat priecīga un laimīga kā viņi, pat laimīgāka, ja tā var teikt. Vasjam aiz sajūsmas gribējās noskūpstīt Leru kundzi. ..

—     Arkaša! — viņš sacīja pusbalsī., uzmetis rāmu skatienu visam skaistajam un lieliskajam, kas bija uzkarināts koka stabiņos uz milzīga galda. — Brīnišķīgi! Kas tad tas? Kas tas? Paskaties, piemēram, uz šo — konfekte, vai ne? — Vasja čukstēja, rādīdams uz jauku aubīti, kura atradās galda malā, bet kuru viņš nepavisam nedomāja pirkt, jo bija jau no tālienes noskatījis citu un ieurbies ar acīm tajā vienīgajā, īstajā aubītē, kas bija novietota pretējā galda galā. Viņš uz to skatījās tā, it kā kāds varētu to nozagt vai arī pati cepurīte, lai nenokļūtu Vasjas rokās, taisītos no savas vietas uzlidot gaisā.

—     Lūk, — Arkādijs Ivanovičs sacīja, norādīdams uz kādu aubīti. — Lūk, manuprāt, pati labākā.

—     Paklau, Arkaša! Tas dara tev godu; patiesi nezināju, ka tev tik laba gaume, — Vasja sacīja, valšķīgi izlikdamies, lai neapbēdinātu Arkašu. — Tava aubīte ir ļoti jauka, bet panāc šurp!

—     Kur tad, brāl, ir labāka?

—     Paskaties šeit!

—     Šī? — Arkādijs prasīja šaubīdamies.

Bet, kad Vasja, nespēdams ilgāk savaldīties, norāva to no koka stabiņa, no kura tā, liekas, pēkšņi pati nolidoja, it kā pēc tik ilgas gaidīšanas priecātos par tādu labu pircēju, un kad nočaukstēja visas tās lentītes, rišas un mežģīnes, no Arkādija Ivanoviča varenajām krūtīm izlauzās negaidīts sajūsmas sauciens. Bet Leru kundze, kas visu izvēles laiku saglabāja savu neapšaubāmo autoritāti un pārākumu gaumes lietās un visžēlīgi klusēja, apbalvoja Vasju ar platu sirsnības pilnu smaidu, tā ka viss viņā — skatienā, mājienā un šinī smaidā — pauda: jā! Jūs atminējāt pareizi un esat cienīgs tās laimes, kas jūs gaida.

—            Koķetēja un koķetēja vienatnē! — Vasja iesaucās, veltīdams jaukajai aubītei visu savu mīlestību. — Tīšām slēpās, blēde, dūjiņa mana! — Un viņš noskūpstīja aubīti, pareizāk sakot, gaisu, kas to apņēma, jo baidījās pieskarties savam dārgumam.

—            Tā slēpjas tikai īsts skaistums un tikums, — Arkādijs piebilda, joka pēc citēdams frāzi no kāda asprātīga laikraksta, ko bija lasījis rīta pusē. — Nu, Vasja, kā būs?

—            Vivat, Arkaša! Tu šodien esi asprātīgs, tu sacelsi sieviešu sabiedrībā furoru, kā viņas mēdz izteikties, es to paredzu. Leru kundze! Leru kundze!

—     Ar ko varu pakalpot?

—     Dārgā Leru kundze!

Leru kundze paskatījās uz Arkādiju Ivanoviču un visžēlīgi pasmaidīja.

—            Jūs nevarat iedomāties, kā es jūs pašlaik dievinu… Atļaujiet jūs noskūpstīt… — Un Vasja noskūpstīja veikalnieci.

Tiešām šinī brīdī Leru kundzei vajadzēja likt lietā visas savas spējas, lai nezaudētu pašcieņu tāda vējgrābšļa klātbūtnē. Bet es varu apliecināt, ka turklāt nepieciešama arī iedzimta, neviltota laipnība un grācija, ar kādu Leru kundze uzņēma Vasjas sajūsmu. Viņa tam piedeva — un cik gudri, cik graciozi viņa prata šajā situācijā izturēties! Vai tad maz varēja dusmoties uz Vasju?

—     Leru kundze, cik maksā?

—           Piecus sudraba rubļus, — viņa atbildēja atguvusies, no jauna smaidīdama.

—            Bet tā, Leru kundze? — Arkādijs Ivanovičs jautāja, rādīdams uz to, kuru bija izvēlējies viņš.

—     Tā maksā astoņus sudraba rubļus.

—            Paklausieties, paklausieties! Nu sakiet, Leru kundze, — kura ir graciozāka, jaukāka, kura no tām jums patīk labāk?

—     Tā ir greznāka, bet jūsējā — c'est plus coquet

—     Tātad ņemsim manējo!

Leru kundze paņēma loksni plāna, plāna papīra, sasprauda ar drošības adatu, un šķita, ka papīrs ar ietīto aubīti kļuvis vieglāks, nekā bija bez aubītes. Vasja visu to saudzīgi paņēma, tik tikko elpodams, atsveicinājās no Leru kundzes, pateica viņai vēl kaut ko ļoti laipnu un izgāja no veikala.

—     Esmu izšķērdētājs, Arkaša, esmu dzimis izšķērdētājs! — Vasja sauca, izplūzdams neskanīgos, sīkos, nervozos smieklos un ar līkumu apiedams pretimnācējus, it kā tie katrā ziņā gribētu saburzīt viņa dārgo aubīti.

—     Paklau, Arkādij, paklau! — viņš iesāka pēc kāda brītiņa, un kaut kas svinīgs, kaut kas ārkārtīgas mīlestības pilns ieskanējās viņa balsī. — Arkādij, es esmu tik laimīgs, tik laimīgs!

—     Vaseņka! Bet cik es esmu laimīgs, mans mīļais!

—     Nē, nē, Arkaša, es zinu, tavai mīlestībai pret mani nav robežu, es zinu; bet tu nevari izjust pat ne simto daļu no tā, ko šajā brīdī jūtu es. Mana sirds ir tik pilna, tik pilna! Arkaša! Es neesmu tādas laimes cienīgs! Es jūtu, es to nojaušu. Kāpēc tieši man, — viņš sacīja no aizturētām elsām drebošā balsī, — ko es tādu esmu paveicis — saki man! Paskaties, cik daudz cilvēku, cik daudz asaru, cik daudz bēdu, cik daudz pelēcības, pavisam bez svētkiem! Bet es! Mani mīl tāda meitene, mani. . . Bet tu pats viņu tūdaļ redzēsi, pats novērtēsi šo cēlo sirdi. Esmu cēlies no zemas kārtas, tagad man ir dienesta pakāpe un noteikti ienākumi — alga. Esmu piedzimis ar fizisku trūkumu, esmu drusku greizs. Bet viņa mani iemīlēja tādu, kāds esmu. Šodien Juliāns Mastakovičs bija tik mīļš, tik uzmanīgs, tik laipns; viņš reti ar mani runā; pienāca klāt: «Kā klājas, Vasja (goda vārds, tieši par Vasju uzrunāja), vai iesi pa svētkiem uzdzīvot?» (Pats smejas.)

Tā un tā, saku, jūsu ekselence, jāpabeidz darbs; bet tad saņēmu dūšu un teicu: varbūt papriecāšos arī, jūsu ekselence, — goda vārds, tā es teicu. Viņš man tūdaļ iedeva naudu, pēc tam pateica man vēl pāris vārdu. Es, brāl, apraudājos, goda vārds, asaras sāka birt, un viņš arī laikam bija aizkustināts, papurināja mani aiz pleca un teica: «Esi, Vasja, esi vienmēr tāds kā tagad …»

Vasja uz brīdi apklusa. Arkādijs Ivanovičs novērsās un arī norausa ar dūri asariņu.

—     Un bez tam, bez tam … — Vasja turpināja, — es vēl nekad neesmu tev to teicis, Arkādij … Arkādij! Tu mani tā aplaimo ar savu draudzību, bez tevis es būtu aizgājis bojā, — nē, nē, nesaki neko, Arkaša! Ļauj man paspiest tavu roku, ļauj pa .. .teik .. .ties tev! — Vasja atkal aprāvās.

Arkādijam Ivanovičam gribējās turpat uz vietas mesties Vasjam ap kaklu, bet, tā kā draugi šķērsoja ielu un viņiem gandrīz pie pašas auss noskanēja spiedzīgs: «Uzmanās! Uzmanās!» — tad abi izbiedēti un satraukti skriešus aizskrēja līdz ietvei. Arkādijs Ivanovičs bija par to pat priecīgs. Viņš attaisnoja Vasjas pateicības uzplūdus, tikai ņemot vērā šā brīža neparastību. Viņu pašu kremta sirdsapziņa. Viņš juta, ka līdz šim pārāk maz darījis Vasjas labā. Viņš pat kaunējās par sevi, kad Vasja sāka viņam pateikties par tādu mazumiņu. Bet visa dzīve bija vēl priekšā, un Arkādijs Ivanovičs uzreiz uzelpoja vieglāk…

Tiešām — viņus nemaz vairs negaidīja! To pierādīja tas, ka dzēra jau tēju. Bet — patiesi — reizēm vecs cilvēks ir tālredzīgāks par jauniešiem, pie tam par kādiem jauniešiem! Ļizaņka taču ļoti nopietni bija apgalvojusi, ka nebūšot: «Nebūs, māmiņ; sirds jūt, ka nebūs.» Bet māmiņa visu laiku sacījusi, ka viņas sirds gluži pretēji jūtot, ka noteikti atnākšot, ka nenosēdēšot mājās, ka atskriešot, ka dienesta pienākumi viņu šobrīd neaizturot, ka esot tak Vecgada vakars! Ļizaņka, pat durvis atvērdama, vēl necerēja — neticēja savām acīm un saņēma viesus aizelsusies, sirsniņai pukstot tik strauji kā noķertam putniņam, pietvīkusi līdz ausīm, nosarkusi kā ķiršoga, kam viņa ļoti līdzinājās. Mans dievs, kāds pārsteigums! Kāds līksms «ak!» izlauzās no viņas lūpiņām!

Viltnieks! Mīļais mans! — viņa iesaucās, apskaudama Vasjas kaklu . .. Bet iedomājieties viņas izbrīnu, viņas pēkšņo apmulsumu: tieši aiz Vasjas, it kā vēlēdamies paslēpties, stāvēja mazliet apjukušais Arkādijs Ivanovičs. Jāatzīstas, ka viņš sieviešu tuvumā jutās neērti, pat ļoti neērti, vienreiz pat gadījās, ka viņš … Bet par to vēlāk. Tomēr iedomājieties Arkādija Ivanoviča stāvokli — tur nav nekā smieklīga: viņš stāv priekšnamā galošām kājās, šinelī, ausainā cepurē, kuru steigšus grib noraut, neglīti aptinies ar dzeltenu adītu pretīgu šalli, kas lielāka efekta dēļ mugurpusē sasieta mezglā. To visu vajag ātrāk attīt, noņemt, stādīties priekšā pēc iespējas labākā izskatā, jo nav tāda cilvēka, kurš iepazīstoties negribētu atstāt patīkamu iespaidu. Bet te iejaucās Vasja, nejaukais, nepanesamais, tomēr tas pats mīļais, labais Vasja, taču šoreiz nepanesamais, nežēlīgais Vasja. — Lūk, — viņš sauc, — Ļizaņka, tas ir mans Arkādijs! Kā tev viņš patīk! Mans labākais draugs, apkamp viņu, noskūpsti, Ļizaņka, noskūpsti uz priekšdienām, vēlāk, kad iepazīsi, pati gribēsi noskūpstīt… — Kp darīt? Sakiet — ko varēja darīt Arkādijs Ivanovičs? Viņš bija notinis nost vēl tikai pusi šalles! Patiesi man reizēm neērti Vasjas pārāk lielās sajūsmas dēļ; tā, protams, liecina par labu sirdi, tomēr… neveikli, nepatīkami!

Beidzot abi iegāja iekšā. Večiņa bija neizsakāmi priecīga, ka var iepazīties ar Arkādiju Ivanoviču; viņa tik daudz dzirdējusi, viņa … Bet viņa nepabeidza. Priecīgais «ak!», kas melodiski atskanēja istabā, apstādināja viņu pusvārdā. Mans dievs! Ļizaņka stāvēja negaidīti iztītās aubītes priekšā, naivi salikusi savas rociņas, un smaidīja tā … Ak kungs, kāpēc Leru kundzes veikalā nebija vēl labākas aubītes!

Apžēlojieties, kv.r tad jūj atradīsiet vēl labāku aubīti? Šī jau ir pārāk laba! Kur jūs sameklēsiet skaistāku? Es runāju nopietni. Mani galu galā zināmā mērā nepatīkami pārsteidz, pat mazliet sarūgtina tāda mīlētāju nepateicība. Nu paskatieties paši, kungi, paskatieties, kas var būt labāks par šo mīlīgo aubīti! Paskatieties tikai… Bet nē, nē, manas pūles nav vajadzīgas, viņi jau ir ar mani vienis prātis; tie bija īslaicīgi maldi, prāta aptumsums, jūtu uzbangojums; esmu ar mieru viņiem piedot… Paskatieties tikai. .. Atvainojiet, kungi, es vēl vienmēr par to pašu aubīti: no tilla, viegliņa, ar platu tumši sarkanu mežģīnēm nošūtu lentu, kura stiepjas starp tillu un rišu, un mugurpusē divas lentas, platas, garas, tās novietotas mazliet zemāk par pakausi un nokārsies uz kakla … Tikai vajag pašu aubīti atbīdīt drusku atpakaļ; nu, paskatieties; nu, kā tagad izskatās? … Bet jūs taču neskatāties! … Jums, kā liekas, viss vienalga! Jūs skatāties uz citu pusi… Jūs skatāties, kā divas lielas, lielas asaru pērles vienā mirklī sariešas piķa melnajās actiņās, brīdi trīsēdamas karājas garajās skropstās un pēc tam nopil uz šī gaisīgā tilla, no kura veidots madame Leru mākslas darbs … Un atkal es jūtos apbēdināts: šīs divas asariņas taču tikpat kā nebija aubītes dēļ! … Nē! Manuprāt, tāda lieta jādāvina aukstasinīgi. Tikai tad to var īsti novērtēt. Atzīstos, kungi, es ļoti uztraucos šīs aubītes dēļ!

Apsēdās pie galda: Vasja blakus Ļizaņkai, bet večiņa — Aikādijam Ivanovičam; sākās saruna, un Arkādijs Ivanovičs bija pilnīgi atguvies. Man prieks par viņu. No viņa to pat nevarēja gaidīt. Pateicis pāris vārdu par Vasju, viņš ļoti veikli novirzīja sarunu uz Juliānu Mastakoviču, V.ssjas labdari. Viņš runāja tik gudri, tik gudri, ka saruna patiesi neapsīka pat pēc stundas. Vajadzēja redzēt, ar kādu prasmi, ar kādu taktu Arkādijs Ivanovičs pieskārās dažām Juliānā Mastakoviča īpatnībām, kam bija tiešs vai netiešs sakars ar Vasju. Tālab arī večiņa bija savaldzināta, patiesi savaldzināta, viņa pati to atzina, viņa tīšām pasauca Vasju sāņus un teica viņam, ka viņa draugs esot pats lieliskākais, pats laipnākais jauneklis un — galvenais — nopietns un solīds jauneklis. Vasja aiz prieka tik tikko nesāka smieties. Viņš atcerējās, kā šis pats solīdais Arkaša valstīja viņu pa gultu veselu stundas ceturksni. Pēc tam večiņa pamirkšķināja Vasjam ar aci un sacīja, lai viņš klusām un nemanot iznākot viņai līdzi otrā istabā. Jāatzīst — viņa izturējās mazliet negodīgi pret Ļizaņku: aiz pārāk lielas sirsnības nodeva viņu un sadomāja slepeni parādīt dāvanu, ko Ļizaņka gatavoja Vasjam uz Jauno gadu. Tas bija ar pērlītēm un zeltu izšūts maks ar |oti skaistu zīmējumu; vienā pusē bija attēlots skrejošs briedis gluži kā dzīvs un tik dabisks, tik labi izdevies! Otrā pusē bija kāda pazīstama ģenerāļa portrets, arī tas Inja iznācis ļoti labi, ļoti līdzīgi. Man nemaz nav ko stāstīt par Vasjas sajūsmu. Pa tam arī zālē laiks nebija pagājis velti. Ļizaņka uzreiz piegāja pie Arkādija Ivanoviča. Viņa satvēra tā roku, viņa par kaut ko tam pateicās, un Arkādijs Ivanovičs beidzot uzminēja, ka runa ir par to pašu dārgo Vasju. Ļizaņka bija dziļi aizkustināta; viņa dzirdējusi, ka Arkādijs Ivanovičs esot viņas līgavainim īsts draugs, tik ļoti mīlot viņu, tik ļoti rūpējoties par viņu, katrā solī pavadot ar krietniem padomiem, ka viņa, Ļizaņka, tiešām, nevarot viņam nepateikties, nevarot neizjust pateicību, ka viņa vispēdīgi cerot, ka Arkādijs Ivanovičs iemīlēšot arī viņu kaut vai uz pusi tā, kā viņš mīlot Vasju. Pēc tam viņa jautāja, vai Vasja taupot savu veselību, bija nobažījusies par viņa impulsīvo raksturu, par cilvēku un praktiskās dzīves nepazīšanu, sacīja, ka viņa vienmēr būšot par Vasju nomodā, viņa sargāšot un lološot Vasju un cerot, ka Arkādijs Ivanovičs viņus neatstāšot, bet dzīvošot ar viņiem kopā.

— Mēs visi trīs būsim kā viena miesa un dvēsele! — viņa izsaucās naivā sajūsmā.

Pienāca laiks doties mājās. Protams, viņus sāka atrunāt no tā, bet Vasja noteikti paziņoja, ka ilgāk palikt nevarot. Arkādijs Ivanovičs apliecināja to pašu. Protams, jautāja, kāpēc, un tūdaļ nāca gaismā, ka gaida darbs, ko Juliāns Mastakovičs uzticējis Vasjam, — steidzīgs, vajadzīgs, briesmīgi nepieciešams darbs, kas jānodod parīt no rīta, un ka tas ne tikai nav pabeigts, bet pat ļoti ielaists. Māmiņa novaidējās, kad par to izdzirda, bet Ļizaņka vienkārši izbijās, uztraucās un mudināja Vasju iet projām. Pēdējais skūpsts gan tālab neko nezaudēja, tas bija īsāks, steidzīgāks, toties kvēlāks un ciešāks. Beidzot šķīrās un abi draugi steidzās mājās.

Līdzko viņi bija izgājuši uz ielas, tūdaļ abi kā sacenzdamies sāka viens otram klāstīt savus iespaidus. Tam tā arī vajadzēja būt: Arkādijs Ivanovičs bija iemīlējies, līdz nāvei iemīlējies Ļizaņkā! Un kam citam lai to pastāsta, ja ne tam pašam laimīgajam Vasjam? Viņš tā arī darīja; viņš tūdaļ nekautrēdamies Vasjam visā atzinās. Vasja smējās aizgūtnēm un bija ļoti priecīgs, pat piebilda, ka tas nenākot par ļaunu un ka viņi tagad būšot vēl lielāki draugi. — Tu esi mani pareizi sapratis, Vasja, — Arkādijs Ivanovičs sacīja, — jā! Es mīlu viņu tāpat kā tevi; viņa būs arī mans eņģelis, tāpat kā tavs, jo arī mani apmirdzēs un sasildīs jūsu laime. Viņa būs arī mana pavēlniece, Vasja, viņas rokās būs arī mana laime; lai valda kā pār tevi, tā pār mani. Jā, draudzība pret tevi būs draudzība pret viņu, jūs man tagad esat nedalāmi; tikai vienas vietā man būs divas tādas būtnes — kā tu . .. — Arkādijs aiz pārmērīga saviļņojuma apklusa, bet Vasju viņa vārdi aizkustināja līdz dvēseles dzijumiem. Tas tālab, ka viņš nekad nebija gaidījis no Arkādija šādus vārdus. Arkādijs Ivanovičs vispār neprata izteikties, arī sapņot nemēdza, bet tagad ļāvās vislīksmākajiem, visbezbēdīgākajiem, visrožainākajiem sapņiem. — Kā es jūs abus sargāšu, kā lološu! — viņš atkal ierunājās. — Vispirms, Vasja, es visiem taviem bērniem būšu krusttēvs, itin visiem, otrkārt, Vasja, jāsāk rūpēties par nākotni. Jānopērk mēbeles, jānoīrē dzīvoklis, lai mums katram būtu pa atsevišķai istabiņai. Zini, Vasja, es jau rīt pat došos apskatīt sludinājumus uz vārtiem. Trīs … nē, divas istabas, mums vairāk nevajag. Man tā vien liekas, Vasja, ka es šodien sarunāju muļķības; naudas pietiks; nav ko bēdāt! Kā es viņai ieskatījos acīs, tā uzreiz aprēķināju, ka pietiks. Visu viņai! Uh, kā mēs strādāsim! Tagad, Vasja, var noriskēt un samaksāt par dzīvokli kādus divdesmit piecus rubļus. Dzīvoklis, brāl, ir pats galvenais! Skaistas istabas… ladās cilvēks jūtas priecīgs un rožainu cerību spārnots. Un, otrkārt, Ļizaņka būs mūsu kopējā kasiere; nevienas liekas kapeikas! Lai es tagad ietu uz restorānu! Par ko tu mani turi? Ne par kādu naudu! Gan jau nāks arī algas pielikums un naudas balvas, jo mēs dienesta pienākumus izpildīsim priekšzīmīgi. TJ, kā mēs strādāsim, kādus kalnus gāzīsim! .. . Iedomājies tikai, — un Arkādija Ivanoviča balss aiz priecīga satraukuma pieklusa, — pēkšņi ne no šā, ne no tā katrs saņemam trīsdesmitnieku vai divdesmitpiecnieku! … Un, līdzko naudas balva, tā vai nu aubīti, vai šallīti, vai kādas zeķītes! Ļizaņkai katrā ziņā vajag noadīt man šalli, paskaties, cik manējā neglīta: dzeltena, pretīga — iegrūda mani šodien nepatikšanāsl Bet tu, Vasja, arī esi kā bez prāta; stādi mani priekšā, bet es stāvu ar sakām kaklā … taču tas jau nav tas svarīgākais! Liec vērā, ka es gādāšu par sudrablietām! Man taču jums jāsagādā dāvana, tas man ir goda jautājums! … Bet manas naudas balvas nekur nepaliks: vai tad tās atdos Skorohodovam? Nebaidies, šim putniņam tās nedabūt. Es, brāl, nopirkšu jums sudraba karotes, labus nažus — ne jau no sudraba, bet lieliskus nažus — un vesti, tas ir, vesti es pirkšu sev; es taču būšu vedējtēvs! Tikai tu tagad man, brāl, saturies, saturies, es, brāl, gan šodien, gan rīt visu nakti stāvēšu tev klāt ar rungu, izdzīšu, cik varēšu; pabeidz darbu! Pabeidz, brāl, ātrāk! Un pēc tam atkal iesim viesos, pēc tam atkal abi būsim laimīgi; spēlēsim loto! … Sēdēsim augus vakarus — ak, cik jauki! Pie velna! Cik nelāgi, ka nevaru tev palīdzēt. Paņemtu un visu, visu pārrakstītu tavā vietā … Kālab mums nav vienāds rokraksts?

— Jā! — Vasja atbildēja. — Jā! Jāsteidzas. Domāju, tagad būs jau vienpadsmit; jāpasteidzas… Pie darba! — Un, to pateicis, Vasja, kurš visu laiku gan smaidīja, gan pūlējās ar kādu jūsmīgu piezīmi pārtraukt draudzīgo jūtu brāzmu un, ar vienu vārdu sakot, bija gluži kā spārnos, pēkšņi pierima, apklusa un gandrīz skriešus metās prom pa ielu. Likās — kāda drūma doma pēkšņi atvēsināja viņa kaistošo galvu; likās — sirds viņam sažņaudzās.

Arkādijs Ivanovičs sāka pat uztraukties, uz saviem steigšus izmestajiem jautājumiem viņš gandrīz vai nesaņēma atbildi, Vasja attrauca viņam pāris vārdu un reizēm izlīdzējās ar kādu izsaucienu, kas bieži vien neatbilda lietas būtībai.

—     Kas tev lēcies, Vasja? — viņš vaicāja, beidzot Vasju ar mokām panācis. — Vai tu tiešām tik ļoti uztraucies?

—     Ak, brāl, diezgan pļāpāts! — Vasja atbildēja pat ar zināmu īgnumu.

—      Nenokar galvu, Vasja; būs labi, — Arkādijs viņu pārtrauca. — Esmu redzējis, kā tu pārrakstīji daudz vairāk vēl īsākā laikā… Kas tev ko bēdāt! Tev taču ir talants! Galu galā var rakstīt arī ātrāk, no šī rokraksta taču litogrāfiju netaisīs. Pagūsi… Tikai pašlaik tu esi pārāk uztraukts, izklaidīgs, tev būs grūti strādāt… — Vasja neatbildēja vai arī nomurmināja kaut ko zem deguna, un tā abi stipri satraukti pārradās mājās.

Vasja tūdaļ sēdās pie papīriem. Arkādijs Ivanovičs pierima un apklusa, nerunādams izģērbās un atgūlās gultā, no Vasjas acu nenolaizdams… Viņu pārņēma neizprotamas bailes … «Kas ar viņu notiek?» viņš klusībā sacīja pats sev, vērodams Vasjas nobālušo seju, viņa degošās acis, nemieru, kas izpaudās katrā kustībā. «Viņam pat roka trīc .. . Ak kungs, tiešām! Vai nevajadzētu dot viņam padomu pāris stundiņu nosnausties, lai viņš izguļ savu satraukumu.» Vasja nupat kā bija pabeidzis lappusi, pacēla acis, neviļus paskatījās uz Arkādiju un tūdaļ, galvu nodūris, ķērās atkal pie spalvas.

—     Paklau, Vasja, — Arkādijs Ivanovičs pēkšņi ierunājās, — vai tev nevajadzētu drusku nosnausties? Paskaties, tu jau drebi kā drudzī…

Vasja īgni, pat dusmīgi paskatījās uz Arkādiju un neatbildēja.

—     Paklau, Vasja, kāpēc tu sevi moci? …

Vasja tūdaļ pārtrauca rakstīt.

—     Vai neiedzersim tēju, Arkaša? — viņš sacīja.

—     Kā tā? Kāpēc?

—     Tas uzmundrinās. Es gulēt negribu, gulēt nekādā ziņā neiešu! Es visu laiku rakstīšu. Bet tagad varētu, tēju dzerot, drusku atpūsties, un grūtums pāries . ..

—     Nudien, Vasja, brālīt, brīnišķīgi! Tieši tā, pats to būtu ieteicis. Brīnos tikai, ka man neienāca prātā. Bet zini ko? Mavru nedabūs augšā, nekādi nevarēs viņu pamodināt …

—     Tā ir.

—            Bet tas nekas! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās, basām kājām izlēkdams no gultas. — Es pats uzlikšu patvāri. Vai tad man tā pirmā reize?

Arkādijs Ivanovičs izskrēja virtuvē un sāka darboties ap patvāri; Vasja tikmēr rakstīja. Arkādijs Ivanovičs apģērbās un aizskrēja vēl uz maiznīcu, lai Vasja varētu uz nakti kā nākas iestiprināties. Pēc stundas ceturkšņa patvāris stāvēja galdā. Viņi sāka dzert, bet saruna nevedās. Vasja visu laiku biia izklaidīgs.

—           Jā, — viņš sacīja, it kā beidzot kaut ko izdomājis, — rīt jāiet un jāapsveic …

—     Tev tas nemaz nav jādara.

—     Nē, brāl, tā nevar, — Vasja teica.

—            Es visur parakstīšos tavā vietā … Kas tev! Tu rīt strādā. Šodien pasēdi līdz pieciem, kā jau sacīju, un pēc tam pagūli. Citādi — pēc kā tu rīt izskatīsies? Es tevi tieši astoņos pamodināšu …

—           Bet vai tas būs labi, ka tu parakstīsies manā vietā? — Vasja vaicāja, pa pusei piekrizdams.

—     Kas tur slikts? Visi tā dara …

—     Nudien, baidos …

—     No kā tad, no kā?

—            Zini, par citiem nekas, bet Juliāns Mastakovičs — viņš, Arkaša, ir mans labdaris; pamanīs vēl, ka svešs rokraksts …

—            Pamanīs! Kāds tu jocīgs, Vasjuk! Kā gan viņš var pamanīt? … Paklau, es taču protu tavu uzvārdu tik labi atdarināt un taisu tādu pašu ķeburu kā tu, goda vārds. Nieki, kas tev nāk prātā! Kurš tad tur pamanīs?

Vasja neatbildēja un steigšus izdzēra savu glāzi. Pēc tam viņš neticīgi pašūpoja galvu …

—           Vasja, mīļais! Ak, kaut mums izdotos! Vasja, kas tev lēcies? Es baidos par tevi! Zini, es tagad neiešu gulēt, Vasja, tik un tā neaizmigšu. Parādi man — vai tev vēl daudz atlicis?

Vasja uz viņu tā paskatījās, ka Arkādijam Ivanovičam sirds sarāvās un mēle samežģījās.

—           Arkādij, nudien, es pats rīt iešu apsveikt Juliānu Mastakoviču.

—     Ja gribi, ej, — Arkādijs Ivanovičs runāja, skatīdamies uz viņu ar ieplestām acīm, mocošu gaidu pārņemts.

—      Paklau, Vasja, raksti ātrāk; es tev ļaunu nevēlu, goda vārds, tā ir! Cik reižu pats Juliāns Mastakovičs nav teicis, ka tavā rakstā viņam visvairāk patīkot pareizība! Tikai Skoropļehins grib gan pareizi, gan skaisti kā glītrakstā, lai pēc tam papīrīti nočieptu un aiznestu uz māju bērniem pārrakstīt; nevar, ģeķis, nopirkt glītraksta mācību. Bet Juliāns Mastakovičs tikai to vien saka, tikai to vien prasa: pareizi, pareizi, pareizi!… Kas tev ko bēdāt! Patiesi! Vasja, es vairs nezinu, kā ar tevi lai runā … Es pat baidos … Tu mani beidz nost ar savu bēdīgo ģīmi.

—     Nekas, nekas! — Vasja sacīja un nespēkā atslīga uz krēsla. Arkādijs iztrūkās.

—     Vai negribi ūdeni? Vasja! Vasja!

—     Nekas, nekas, — Vasja izdvesa, spiezdams viņa roku. — Es tāpat vien; man tikai nez kāpēc kļuva skumji, Arkādij. Es pats nevaru pateikt, kāpēc. Paklau, runā labāk par kaut ko citu; neatgādini man …

—     Nomierinies, dieva dēļ, nomierinies, Vasja. Tu pabeigsi, goda vārds, pabeigsi! Un, kaut arī nepabeigtu, tad kas tur par nelaimi? It kā būtu nez kāds noziegums!

—     Arkādij, — Vasja sacīja, tik nozīmīgi paskatīdamies uz savu draugu, ka tas patiesi iztrūkās, jo Vasja nekad nebija tik ārkārtīgi uztraucies. — Ja es būtu viens kā senāk … Nē! Es runāju aplam. Man gribas visu tev pateikt, uzticēt kā draugam … Bet kāpēc tevi traucēt? Redzi, Arkādij, vieniem dots daudz, citiem, tādiem kā man, jādara mazie darbi. Ja nu prasītu no tevis pateicību, atzinību — un tu to nevarētu izdarīt?

—     Vasja! Es tevi nepavisam nesaprotu!

—     Es nekad neesmu bijis nepateicīgs, — Vasja klusu turpināja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Bet, ja es nespēju izteikt visu, ko jūtu, tad tas it kā … Iznāk, Arkādij, it kā es patiesi būtu nepateicīgs, bet tas mani ļoti nomāc.

—     Ej nu, ej! Vai tad pateicību nevar citādi izrādīt, kā vienīgi laikā pārrakstot? Padomā, Vasja, ko tu runā! Vai tiešām tā izpaužas pateicība?

Vasja pēkšņi apklusa un, acis ieplētis, skatījās Arkādijā, it kā viņa negaidītais arguments būtu izklīdinājis visas šaubas. Viņš pat pasmaidīja, bet tūdaļ atkal kļuva tikpat domīgs kā pirmāk. Arkādijs, kurš noturēja šo

smaidu par visu bažu izbeigšanās zīmi un atkal uznākušo satraukumu par paļāvību kaut kam labākam, kļuva ļoti priecīgs.

—            Paklau, Arkaša, brālīt, — Vasja sacīja. — Līdzko pamodīsies, tūdaļ paskaties uz mani; ja aizsnaudīšos, būs slikti; bet tagad es sēdīšos pie darba … Arkaška?

—     Ko?

—     Nē, es tikai tāpat, es jau neko … Es gribēju …

Vasja apsēdās un apklusa. Arkādijs likās gulēt. Ne

viens, ne otrs nebilda ne vārdiņa par Artemjeviem. Varbūt abi juta, ka mazliet apgrēkojušies, izšķieduši laiku utt. Drīz vien Arkādijs Ivanovičs aizmiga, nebeigdams raizēties Vasjas dēļ. Sev par pārsteigumu viņš pamodās tieši astoņos no rīta; Vasja gulēja uz krēsla, turēdams rokās spalvaskātu, bāls un noguris; svece bija izdegusi. Virtuvē Mavra rosījās ap patvāri.

—            Vasja, Vasja! — Arkādijs izbijies iesaucās. — Kad tu aizmigi?

Vasja atvēra acis un uzlēca no krēsla.

—     Ah! — viņš sacīja. — Kā es aizsnaudos! …

Viņš tūdaļ metās pie papīriem — nekas: viss bija kārtībā; ne tinte, ne sveces tauki uz tiem nebija uzpilējuši.

—            Man šķiet, es aizmigu ap pulksten sešiem, — Vasja sacīja. — Cik naktī auksts! Iedzersim tēju, un es atkal…

—     Vai tu drusku atpūties?

—     Jā, jā, nekas, tagad man ir labi…

—     Laimīgu Jauno gadu, Vasja, brālīt.

—     Paldies, brāl, paldies, tev tāpat, mīļais.

Viņi apkampās. Vasjam drebēja zods un acīs sariesās asaras. Arkādijs Ivanovičs klusēja: viņam kļuva smagi ap sirdi; abi steigšus iedzēra tēju .,.

—            Arkādij! Es nolēmu, ka pats iešu pie Juliānā Mastakoviča …

—     Viņš taču neievēros …

—     Bet mani, brāl, gandrīz vai sirdsapziņa moca.

—            Tu jau viņa dēļ sēdi mājās, viņa dēļ lien vai no ādas ārā. Liecies mierā! Zini ko, brāl, es iegriezīšos arī tur…

—     Kur? — Vasja jautāja.

—      Pie Artemjeviem, apsveikšu savā un tavā vārdā.

—            Mans mīļais, mans labais! Lai notiek! Es palikšu šeit; jā, redzu, ka tu visu esi labi pārdomājis; es taču strādāju, nevis dīki laiku nositu! Pagaidi brītiņu, tūdaļ uzrakstīšu vēstuli.

—     Raksti, brāl, raksti, gan pagūsi; es vēl nomazgāšos, noskūšu bārdu, iztīrīšu fraku. Paklau, Vasja, brālīt, mēs būsim apmierināti un laimīgi! Apkamp mani, Vasja!

—     Ak, kaut nu tā būtu, brāl! …

—     Vai šeit dzīvo ierēdnis Šumkova kungs? — kāpnēs atskanēja bērna balstiņa.

—     Šeitan, mīlīt, šeitan, — Mavra runāja, viesi ielaizdama.

—     Kas tur ir? Kas, kas? — Vasja iesaucās, uzlēca no krēsla un izmetās priekšistabā. — Petjeņka, tu? …

—     Sveicināti, man ir tas gods apsveikt jūs Jaunajā gadā, Vasilij Petrovič, — sacīja glīts desmitgadīgs zēns melniem, sprogainiem matiem. — Māsiņa sūta jums sveicienus un māmiņa arī, bet māsiņa lūdza noskūpstīt jūs viņas vietā . ..

Vasja pacēla sūtni gaisā un uzspieda viņa lūpām, kas bija ļoti līdzīgas Ļizaņkas lūpām, ilgu, saldu, jūsmīgu skūpstu.

—     Noskūpsti viņu, Arkādij! — viņš sacīja, atdodams viņam Petju, un Petja, zemei nepieskardamies, tūdaļ nokļuva varenajos un alkatīgajos — šī vārdā tiešā nozīmē — Arkādija Ivanoviča apkampienos.

—     Manu mīļumiņ, vai nevēlies tēju?

—     Pazemīgi pateicos. Mēs jau padzērām. Šodien agri piecēlāmies. Mūsējās aizgāja uz dievkalpojumu. Māsiņa divas stundas cirtoja man matus, iezieda ar pomādi, nomazgāja mani, salāpīja biksītes, jo es tās vakar ar Sašku uz ielas saplēsu: mēs sākām pikoties …

—     Ej nu, ej!

—     Tiešām visu laiku posa mani, lai eju pie jums; pēc tam iezieda ar pomādi, bet pēc tam skūpstīja un skūpstīja, sak: aizej pie Vasjas, apsveic un pajautā, vai viņi apmierināti, vai labi gulējuši, un vēl… un vēl pajautā — jā! — un vēl pajautā, vai pabeigts tas darbs, par kuru jūs vakar… Tur kaut ko… Lūk, man ir pierakstīts, — zēns sacīja, lasīdams papīriņā, ko izņēma no kabatas, — jā! — raizējāties.

—     Būs pabeigts! Būs! Pasaki viņai, ka būs, noteikti pabeigšu, goda vārds!

—     Un vēl… Ak! Es gandrīz aizmirsu: māsiņa atsūtīja zīmīti un dāvanu, bet es gandrīz aizmirsu! .. .

—     Mans dievs! … Ak tu, manu mīļumiņ! Kur .. . kur? Šeit?! Skaties, brāl, ko man raksta. Mana drostaliņa, mana

mīļā! Zini, es vakar redzēju pie viņas man domātu maku; tas nav pabeigts, tāpēc, sak, sūtu jums savu matu cirtu, bet maks jums neizpaliks. Paskaties, brāl, paskaties!

Un aiz sajūsmas dziļi saviļņotais Vasja parādīja Arkādijam Ivanovičam cirtu no matiem, par kuriem visā pasaulē nav biezāku un melnāku, pēc tam to dedzīgi noskūpstīja un paslēpa krūšu kabatā, tuvāk sirdij.

—     Vasja! Es pasūtīšu tev medaljonu, kur ielikt šos matus! — Arkādijs Ivanovičs apsolīja.

—     Mums būs teļa cepetis, bet rīt smadzenes; māmiņa grib izcept biskvītus … Bet kviešu biezputras nebūs, — zēns sacīja, brītiņu padomājis, kā pabeigt savu pļāpāšanu.

—     Ak, kāds jauks zēns! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās. — Vasja, tu esi pats laimīgākais no visiem mirstīgajiem!

Zēns izdzēra tēju, saņēma zīmīti un tūkstoš skūpstu un aizgāja tikpat laimīgs un mundrs, kā atnācis.

—     Nu, brāl, — ierunājās ielīksmotais Arkādijs Ivanovičs, — redzi, cik labi, redzi! Viss nokārtojies uz to labāko, neskumsti, nebaidies! Turpini! Pabeidz, Vasja, pabeidz! Pēc pāris stundām būšu mājās, iegriezīšos pie viņiem, pēc tam pie Juliānā Mastakoviča …

—     Nu, ardievu, brāl, ardievu … Ak, kaut… Labi, ej, ej vien, — Vasja sacīja, — es, brāl, nekādā ziņā neiešu pie Juliānā Mastakoviča.

—     Ardievu!

—     Pagaidi, brālīt, pagaidi; pasaki viņām … Pasaki visu, ko vēlies; noskūpsti Ļizaņku … Un pēc tam izstāsti visu man, izstāsti…

—      Gan jau, gan — zinām, kas jādara! Šī laime tevi galīgi pārvērtusi! Tas nāca tik pēkšņi; kopš vakardienas tu esi gluži kā apmāts. Tu vēl neesi atguvies no vakardienas iespaidiem. Nav jau brīnums! Attopies, mīļais Vasja! Ardievu, ardievu!

Beidzot draugi šķīrās. Visu rīta cēlienu Arkādijs Ivanovičs bija izklaidīgs un domāja tikai par Vasju. Viņš pazina viņa vājo, viegli uzbudināmo raksturu. «Jā, šī laime viņu galīgi pārvērtusi, es neesmu maldījies!» viņš runāja pie sevis. «Mans dievs! Viņš arī mani saskumdinājis. No kā tik šis cilvēks netaisa traģēdiju! Kāds karstgalvis! Ak, viņu vajag glābt!» Arkādijs murmināja, pats nemanīdams, ka, acīm redzot, savā sirdī jau dēvē par nelaimi sīkas mājas nepatikšanas, kas patiesībā ir pavisam

nenozīmīgas. Tikai pulksten vienpadsmitos viņš nokļuva Juliānā Mastakoviča priekštelpā, lai pievienotu savu necilo uzvārdu garai rindai cienījamu personu parakstu, kas bija redzami uz sasvītrotas un ar tinti nošķiestas lapas. Bet kāds gan bija viņa izbrīns, kad viņam acu priekšā pazibēja Vasjas Šumkova pašrocīgais paraksts! Tas viņu satrieca. «Kas viņam lēcies?» viņš domāja. Arkādijs Ivanovičs, kurš vēl nupat bija cerību pilns, izgāja ārā pavisam noraizējies. Tiešām brieda nelaime; bet kur, kāda?

Kolomnā viņš ieradās drūmu domu pārņemts, sākumā bija izklaidīgs, bet, parunājis ar Ļizaņku, aizgāja asarām acīs, jo bija ļoti noraizējies par Vasju. Mājup viņš devās skriešus un pie Ņevas ieskrēja krūtīs Šumkovam. Arī tas skrēja.

—      Uz kurieni tu? — Arkādijs Ivanovičs uzsauca.

Vasja palika stāvam, kā noziegumā pieķerts.

—      Es, brāl, tāpat, gribēju pastaigāties.

—      Neizturēji, gāji uz Kolomnu? Ak, Vasja, Vasja. Bet kāpēc tu biji pie Juliānā Mastakoviča?

Vasja neatbildēja; bet pēc tam atmeta ar roku un sacīja:

—      Arkādij! Es nezinu, kas man lēcies! Es…

—      Nieki, Vasja, nieki! Es taču zinu, kas tev kaiš. Nomierinies! Tu kopš vakardienas esi satraukts un izsists no sliedēm! Padomā pats: gan viss būs labi! Visi tevi mīl, visi par tevi rūpējas, tavs darbs iet uz priekšu, tu pabeigsi to, noteikti pabeigsi; es zinu: tu esi kaut ko sadomājies, tevi māc kaut kādas bailes …

—      Nē, nekas, nekas …

—      Atceries, Vasja, atceries, tev jau tā reiz ir bijis; atceries, kad tu saņēmi dienesta paaugstinājumu, tu aiz prieka un pateicības divkāršoji centību un veselu nedēļu tikai bojāji papīru. Tagad tev ir tāpat…

—     Jā, jā, Arkādij; tomēr tagad ir citādi, tagad nav tā . ..

—     Kā gan citādi, apžēlojies! Un darbs varbūt nemaz nav steidzams, bet tu sevi beidz nost…

—      Nekas, nekas, es tikai tāpat vien. Iesim!

—      Vai tad tu uz mājām, nevis pie viņām?

—      Nē, brāl, ar kādu seju lai es tur rādos? … Es pārdomāju. Es viens pats bez tevis nespēju nosēdēt pie darba, bet tagad, kad tu esi ar mani kopā, es varēšu rakstīt. Iesim!

Viņi kādu laiciņu gāja klusēdami. Vasja steidzās.

—     Kāpēc tu man par viņām neko nejautā? — Arkādijs Ivanovičs sacīja.

—     Ak, jā. Nu, Arkašiņka, kā tur bija?

—     Vasja, tu taču esi pārvērties līdz nepazīšanai!

—     Nekas, nekas. Izstāsti man visu, Arkaša! — Vasja sacīja lūdzošā balsī, it kā vairīdamies no tālākiem paskaidrojumiem. Arkādijs Ivanovičs nopūtās. Viņš vēroja Vasju un nezināja, ko iesākt.

Saruna par Artemjeviem Vasju uzmundrināja. Viņš kļuva runīgāks. Viņi paēda pusdienas. Večiņa bija piebāzusi Arkādijam Ivanovičam pilnu kabatu ar cepumiem, un draugi, ar tiem mielodamies, atguva labu omu. Pēc pusdienām Vasja solījās nosnausties, lai varētu sēdēt visu nakti. Viņš tiešām apgūlās. No rīta kāds, kam nevarēja atteikt, bija uzlūdzis Arkādiju Ivanoviču uz tēju. Draugi šķīrās. Arkādijs gribēja atgriezties pēc iespējas agrāk, ja varēs, jau astoņos. Trīs šķiršanās stundas viņam vilkās kā trīs gadi. Beidzot viņš varēja steigties pie Vasjas. Iegājis istabā, viņš redzēja, ka viss tumšs. Vasjas nebija mājās. Viņš jautāja Mavrai. Viņa atbildēja, ka visu laiku esot rakstījis, gulējis neesot nemaz, pēc tam staigājis pa istabu, bet tad, priekš kādas stundas, aizskrējis, teikdams, ka pēc pusstundas atgriezīšoties; bet kad, tā teikt, pārnāks Arkādijs Ivanovičs, tad pasaki, tā teikt, vecā, — Mavra nobeidza, — ka es aizgāju pastaigāties, un trīs vai pat, tā teikt, četras reizes man piekodināja.

«Viņš ir pie Artemjeviem!» Arkādijs Ivanovičs nodomāja un pašūpoja galvu.

Pēc brītiņa viņš, jaunas cerības ielīksmots, uzlēca kājās. «Viņš gluži vienkārši ir pabeidzis,» Arkādijs nodomāja, «nenocietās un aizskrēja uz turieni. Nē nevar būt! Viņš būtu pagaidījis mani. .. Paskatīšos, kas viņam tur ir!»

Viņš aizdedzināja sveci un steidzās pie Vasjas rakstāmgalda: darbs gāja uz priekšu, un, liekas, līdz beigām nebija vairs daudz atlicis. Arkādijs Ivanovičs gribēja papētīt tālāk, bet pēkšņi ienāca Vasja …

—     A! Tu esi šeit? — viņš iesaucās, no izbīļa saraudamies …

Arkādijs Ivanovičs klusēja. Viņš baidījās draugu izjautāt. Vasja stāvēja, nodūris galvu, un klusām sāka kārtot papīrus. Beidzot viņu acis sastapās. Vasjas skatiens bija tik lūdzošs, tik pazemīgs, tik bēdīgs, ka Arkādijs nodrebēja. Viņam sirds sažņaudzās un iesmeldzās …

—      Vasja, manu brālīt, kas tev kaiš? Ko tu tāds? — viņš iesaucās, traukdamies pie viņa un spiezdams viņu savos apkampienos. — Izstāsti man visu; es nesaprotu tevi un tavas bēdas — kas ar tevi notiek, manu nabadziņ? Kas? Pasaki man visu bez aplinkiem. Nevar būt, ka tas vien …

Vasja viņam cieši piekļāvās un nespēja parunāt. Viņam kaklā kaut kas aizķērās.

—     Nekas, Vasja, nekas! Ja nevarēsi pabeigt, kas tur sevišķs? Es to nesaprotu; uztici man savas raizes. Redzi, es tevis dēļ… Ak mans dievs, — viņš runāja, soļodams pa istabu un pārcilādams visu, kas viņam pagadījās pa rokai, it kā meklēdams zāles Vasjam. — Es pats rīt tavā vietā aiziešu pie Juliānā Mastakoviča, lūgšu un pārliecināšu vi-ņu, lai pagarina termiņu par vēl vienu dienu. Es viņam izskaidrošu visu, visu, ja tas ir vienīgais, kas tevi tā moca …

—     Dievs pasargi! — Vasja iekliedzās un kļuva bāls kā krīts. Viņš tik tikko turējās kājās.

—     Vasja, Vasja! …

Vasja atģidās. Viņa lūpas drebēja; viņš gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja, tikai klusēdams krampjaini paspieda Arkādija pirkstus … viņa roka bija auksta. Arkādijs stāvēja viņa priekšā skumju, mocošu gaidu pārņemts. Vasja atkal pacēla uz viņu acis.

—     Vasja! Lai dievs stāv tev klāt, Vasja! Man tā sāp sirds tevis dēļ, mans draugs, mans mīļais.

Vasjam straumēm sāka līt asaras; viņš metās Arkādijam pie krūtīm.

—     Es tevi piemānīju, Arkādij! — viņš sacīja. — Es tevi piemānīju, piedod man, piedod. Es pievīlu tavu draudzību … ^

—     Kas, kas, Vasja? Ko tas nozīmē? — Arkādijs jautāja, galīgi pārbijies.

—     Paskaties! …

Un Vasja ar izmisuma pilnu žestu izmeta no atvilktnes uz galda sešas biezas burtnīcas, līdzīgas tai, kuru viņš pārrakstīja.

—     Kas tas?

—      Ar to man jātiek galā līdz parītam. Neesmu izdarījis ne ceturto daļu! Nejautā, nejautā … kā tas varēja gadīties! — Vasja turpināja, pats tūdaļ sākdams runāt par to, kas viņu tik ļoti nomāca. — Arkādij, mans draugs!

Pats nezinu, kas man bija lēcies! Esmu pamodies it kā no sapņa. Esmu pazaudējis veselas trīs nedēļas. Es visu laiku … es … gāju pie viņas … Man smeldza sirds, mocījos … neziņā … tālab nevarēju rakstīt. Es arī par to nedomāju. Attapos tikai tagad, kad esmu kļuvis laimīgs.

—     Vasja! — Arkādijs Ivanovičs iesāka apņēmīgi. — Vasja! Es tevi izglābšu. Es visu saprotu. Tas nav nekāds joks. Es tevi izglābšu. Uzklausi, uzklausi mani: rīt pat iešu pie Juliānā Mastakoviča … Nepurini galvu, nē, paklausies! Es viņam izstāstīšu visu, kā bijis; atļauj man rīkoties… Es viņam paskaidrošu… Darīšu visu, kas iespējams! Es viņam izstāstīšu, cik tu esi satriekts, kā tu mocies.

—     Vai tu zini, ka tu jau tagad mani iznīcini? — Vasja sacīja, baiļu stindzināts.

Arkādijs Ivanovičs nobālēja, bet attapās un tūdaļ iesmējās.

—      Vai tik vien? Tik vien? — viņš sacīja. — Apžēlojies, Vasja, apžēlojies! Vai tev nav kauna? Nu paklausies! Redzu, ka esmu tevi sarūgtinājis. Redzi, es tevi saprotu; zinu, kas tevī notiek. Paldies dievam, jau piecus gadus dzīvojam kopā! Tu esi labsirdīgs un maigs, bet vājš, nepiedodami vājš. Pat Ļizaveta Mihailovna to ir jau ievērojusi. Bez tam tu esi sapņotājs, un tas arī nav labi: var, brāl, sajukt prātā! Paklausies, es taču zinu, ko tev gribas! Tev gribas, lai Juliāns Mastakovičs aiz prieka, ka tu precies, būtu stāvā sajūsmā un sarīkotu balli… Nu pagaidi, pagaidi! Tu rauc pieri. Redzi, jau viena mana vārdiņa dēļ tu apvainojies Juliānā Mastakoviča vietā! Likšu viņu mierā. Es taču pats viņu cienu ne mazāk kā tu! Bet tu man neiestāstīsi un neaizliegsi domāt, ka tu vēlētos, lai tavā kāzu dienā uz zemes nebūtu neviena nelaimīgā… Jā, brāl, vai nav tiesa, tu vēlētos, lai, piemēram, man, tavam labākajam draugam, pēkšņi piederētu simt tūkstošu liels kapitāls; lai visi ienaidnieki, kādi vien pasaulē ir, pēkšņi ne no šā, ne no tā izlīgtu, lai viņi visi ielas vidū aiz prieka apkamptos un pēc tam nāktu pie tevis ciemos. Mans draugs! Mans mīļais! Es nesmejos, tā tas ir; tu jau sen man apmēram kaut ko tādu esi visādos veidos iztēlojis. Tālab, laimīgs būdams, tu gribi, lai visi, pilnīgi visi pēkšņi kļūtu laimīgi. Tev sāpīgi un smagi būt laimīgam vienam pašam. Tāpēc tu tagad visiem spēkiem centies kļūt savas laimes cienīgs un, lai apklusinātu sirdsapziņu, izdarīt kādu varoņdarbu. Es arī saprotu, ka tu esi gatavs sevi mocīt par to, ka tur, kur vajadzēja parādīt savu centību, savu prasmi… vai, teiksim, pateicību, kā pats saki, tu nelikies ne zinis. Tevi ārkārtīgi sarūgtina doma, ka Juliāns Mastakovičs sarauks pieri un pat sadusmosies, kad redzēs, ka neesi attaisnojis cerības, kuras viņš uz tevi licis. Tev sāpīgi domāt, ka dzirdēsi pārmetumus no tā, kuru uzskati par savu labdari, — un vēl kādā brīdī! Kad tev prieka pārpilna sirds un kad tu nezini, kam izrādīt savu pateicību … Tā taču ir, vai ne? Tā ir?

Arkādijs Ivanovičs, kuram beigās bija sākusi drebēt balss, apklusa un atvilka elpu.

Vasja ar mīlestību skatījās uz savu draugu. Pār viņa lūpām pārslīdēja smaids .. .

Pat tāda kā cerības jausma atplaiksnīja viņa sejā.

—      Paklausies tālāk, — Arkādijs atsāka vēl pārliecinošāk, — Julianam Mastakovičam nav nekāda iemesla atraut tev savu labvēlību. Vai tā nav, mans mīļais? Vai tas tev nav pats galvenais? Bet, ja tā, tad es, — Arkādijs sacīja, uzlēkdams kājās, — es ziedošos tevis labā. Rīt aiziešu pie Juliānā Mastakoviča … Nemaz nerunā man pretim! Tu, Vasja, savu pārkāpumu uzpūt par noziegumu! Bet viņš, Juliāns Mastakovičs, ir augstsirdīgs un iejūtīgs, un katrā ziņā citāds nekā tu! Viņš, Vasja, brālīt, mūs uzklausīs un izpestīs no nelaimes. Nu, vai tu nomierinājies?

Vasja ar asarām acīs paspieda Arkādijam roku.

—     Labi, Arkādij, labi, — viņš sacīja, — viss izlemts! Nu, neesmu pabeidzis, ko lai dara: ja jau neesmu, tad neesmu. Bet tev nav jāiet: es pats visu izstāstīšu, pats aiziešu. Es tagad nomierinājos, esmu pilnīgi mierīgs; bet tu neej … Paklausi mani.

—     Vasja, mans dārgais! — Arkādijs Ivanovičs līksmi iesaucās. — Es zināju, ka tu tā teiksi; esmu priecīgs, ka tu apdomājies un saņēmies. Bet, lai ar tevi notiktu kas notikdams, es tevi nepametīšu, to tu atceries! Es redzu, tev nepatīk, ka es varētu kaut ko pateikt Julianam Mastakovičam, — neteikšu, neko neteikšu, tu pats pateiksi. Redzi: tu rīt aiziesi… Bet varbūt ne, tu nekur neiesi, tu sēdēsi šeit un rakstīsi, saproti? Bet es noskaidrošu, kāds ir šis darbs, vai tas ir ļoti steidzams, vai to nepieciešams nodot termiņā un kas būs, ja termiņā nenodos. Pēc tam es atskriešu pie tevis… Redzi, redzi! Ir taču cerība; nu,

Iedomājies, ka darbs nav steidzams — var taču laimēties, .lulians Mastakovičs var neatgādināt, un tad viss būs glābts.

Vasja neticīgi pašūpoja galvu. Bet viņa pateicīgais skatiens nenovērsās no drauga sejas.

—     Diezgan, diezgan! Jūtos tik vārgs, tik noguris, — viņš aizelsies runāja, — man arī pašam par to negribas ilomāt. Runāsim par kaut ko citu! Es, redzi, tagad vairs nerakstīšu, tikai pabeigšu šīs divas lapiņas, lai vismaz nonāktu līdz kaut kādam punktam. Paklausies … Es sen jau tev gribēju jautāt: kā tu mani tik labi pazīsti?

No Vasjas acīm uz Arkādija rokām nopilēja dažas asaras.

—     Ja tu, Vasja, zinātu, cik ļoti es tevi mīlu, tad tu tā nejautātu!

—     Jā, jā, Arkādij, es to nezinu, tāpēc … tāpēc ka es nezinu, kāpēc tu mani tā esi iemīlējis! Jā, Arkādij, vai tu saproti, ka pat tava mīlestība mani mocīja? Cik reižu es, it sevišķi likdamies gulēt un domādams par tevi (jo aizmigdams es vienmēr domāju par tevi), neesmu apraudājies, un mana sirds drebējusi tāpēc … tāpēc … Nu tāpēc, ka tu tā mīlēji mani, bet es nekādi nespēju atvieglot savu sirdi, nekādi nespēju tev pateikties …

—     Redzi, Vasja, redzi, kāds tu esi! .. . Palūk, cik tu pašlaik esi satraukts, — runāja Arkādijs, kuram šinī brīdī sirds smeldza un kurš atcerējās vakarējo scēnu uz ielas.

—     Diezgan; tu gribi, lai nomierinos, bet es vēl nekad neesmu bijis tik mierīgs un laimīgs! Zini ko … Paklausies, man gribētos tev visu izstāstīt, bet es baidos tevi sarūgtināt… Tu allaž visu ņem pie sirds un kliedz uz mani; bet es baidos … Skaties, kā es tagad drebu, pats nezinu, kāpēc. Redz, ko man gribējās pateikt. Man liekas, es sevi agrāk nepazinu — jā! Un arī citus tikai vakar iepazinu. Es, brāl, nejutu, necienīju, kā nākas. Sirds.. . man bija nejūtīga .. . Paklausies, kā tas nācies, ka nevienam, nevienam pasaulē neesmu darījis labu, jo nespēju darīt… pat izskats man nepatīkams. Bet man visi darīja labu! Vispirms jau tu: vai tad es neredzu. Es tikai klusēju, tikai klusēju!

—     Vasja, liecies nu mierā!

—     Ko lai dara, Arkaša! Ko lai dara! … Es jau neko … — Vasja pārtrauca, caur asarām tik tikko spēdams parunāt. — Es tev vakar stāstīju par Juliānu Mastakoviču. Tu jau pats zini, viņš ir tāds stingrs, tāds bargs, pat tu dažas reizes dabūji no viņa aizrādījumus, bet ar mani viņš vakar bija sadomājis pajokot, apmīļot mani un atklāt man savu labo sirdi, kuru no visiem gudri slēpj.

—     Kas par to, Vasja? Tas tikai liecina, ka tu esi savas laimes cienīgs.

—      Ak, Arkaša! Kā man gribētos šo darbu pabeigt! … Nē, es savu laimi izpostīšu! Man ir tāda priekšnojauta. Nē, ne jau tādēļ, — Vasja piebilda, jo Arkādijs pašķielēja uz simtpudīgo, steidzamo darbu, kurš gulēja uz galda, — tas nav nekas, aprakstīti papīri… blēņas! Tas ir izlemts … es … Arkaša, šodien biju tur, pie viņiem … bet iekšā negāju. Man bija tik smagi, tik rūgti! Es tikai pastāvēju pie durvīm. Viņa spēlēja klavieres, es klausījos. Redzi, Arkādij, — viņš sacīja, balsi klusinādams, — es neuzdrīkstējos ieiet…

—     Paklau, Vasja, kas tev lēcies? Ko tu uz mani tā skaties?

—     Kā? Nekas! Es jūtos nevesels; trīc kājas; tāpēc, ka naktī strādāju. Jā! Man metas zaļš gar acīm. Man šeit…

Viņš rādīja uz sirdi. Pēc tam noģība.

Kad viņš nāca pie samaņas, Arkādijs gribēja pielietot varu. Viņš gribēja nolikt Vasju gultā. Vasja neparko nepiekrita. Viņš raudāja, lauzīja rokas, gribēja rakstīt, katrā ziņā gribēja pabeigt savas divas lappuses. Lai viņu neuztrauktu, Arkādijs ļāva viņam rakstīt.

—     Redzi, — Vasja sacīja, savā vietā apsēdies, — redzi, arī man radās ideja, ir cerība.

Viņš uzsmaidīja Arkādijam, un patiesi viņa bālo seju it kā apmirdzēja cerību stars.

—     Paklau: es aiznesīšu viņam parīt vienu daļu. Par pārējo samelošu, teikšu, ka sadega, ka samirka, ka pazaudēju, ka galu galā neesmu pabeidzis; melot es nespēju. Es pats paskaidrošu — zini ko? Es izstāstīšu viņam visu; teikšu: tā un tā, nevarēju … Es viņam izstāstīšu par savu mīlestību; viņš taču pats nesen precējās, viņš mani sapratīs! Protams, es visu to darīšu godbijīgi, klusi; viņš redzēs manas asaras, viņu tās aizkustinās …

—     Jā, katrā ziņā aizej, aizej pie viņa, izstāsti… Tur pat asaras nav vajadzīgas! Kāpēc? Tiešām, Vasja, tu mani pavisam nobiedēji.

—     Jā, es iešu, iešu. Bet tagad ļauj man rakstīt, Arkaša. Es nevienu neaiztikšu, ļauj man rakstīt!

Arkādijs iemetās gultā. Viņš neuzticējās Vasjam, nekādā ziņā neuzticējās. Vasja bija spējīgs uz visu. Bet lūgt piedošanu, par ko, kā! Tas nebija galvenais. Galvenais luja tas, ka Vasja pametis novārtā pienākumu, ka Vasja (litās noziedzies pots pret sevi, jutās liktenim pateicību parādā, ka Vasju bija nomākusi un salauzusi laime, ka viņš turēja sevi šīs laimes necienīgu, ka beigu beigās viņš tikai meklēja iemeslu, uz ko novelt vainu, bet pats Kopš vakardienas vēl nebija atjēdzies no pārsteiguma. "Tur visa tā bēda! — Arkādijs Ivanovičs prātoja. — Vajag viņu glābt. Vajag samierināt viņu ar sevi. Viņš pats sevi dzen postā.» Viņš domāja, domāja un izlēma nekavēloties doties pie Juliānā Mastakoviča, jau rīt iet un viņam visu izstāstīt.

Vasja sēdēja un rakstīja. Izmocītais Arkādijs Ivanovičs atgulās, lai vēlreiz pārdomātu, ko iesākt, un pamodās pirms rītausmas.

—     Ak velns! Atkal! — viņš iesaucās, paskatījies uz Vasju; tas sēdēja un rakstīja.

Arkādijs metās pie viņa, sakampa viņu un ar varu nolika gultā. Vasja smaidīja; acis viņam aiz noguruma krita ciet. Viņš tik tikko spēja parunāt.

—      Es jau pats gribēju apgulties, — viņš sacīja. — Zini, Arkādij, man ir ideja; es pabeigšu. Es sāku rakstīt ātrāk! Ilgāk nosēdēt nespēju; pamodini mani pulksten astoņos.

Viņš nejaudāja tālāk parunāt un aizmiga kā nosists.

—      Mavra! — Arkādijs Ivanovičs čukstus sacīja Mavrai, kas ienesa tēju. — Viņš lūdza, lai pamodinot pēc stundas. Nekādā ziņā! Lai guļ kaut desmit stundas — saproti?

—     Saprotu, kungs.

—      Pusdienas negatavo, ar malku nekrāmējies, netrokšņo, citādi tev klāsies plāni! Ja jautā pēc manis, saki, ka aizgāju uz darbu, — saprati?

—      Sapratu, kungs; lai guļ, cik uziet, kas man! Man patīk, ka kungs guļ; man rūp, lai kungam būtu labi. Bet viņudien, kad saplīsa krūzīte, jūs pārmetāt man, kaut gan to sasita Incis, es tikai viņu neuzraudzīju; šķic, saku, nolādētais!

—     Tss, klusu, klusu!

Arkādijs Ivanovičs izbīdīja Mavru virtuvē, pieprasīja atslēgu un ieslēdza viņu tur. Pēc tam devās uz darbu. Pa ceļam viņš pārdomāja, kā tikt pie Juliānā Mastakoviča, vai tas būs pieklājīgi, vai neiznāks nekaunīgi? Darbā viņš ieradās pavisam nedrošs un bikli apvaicājās, vai viņa ekselence ir ieradies; viņam atbildēja, ka nav un nebūs. Arkādijs Ivanovičs sākumā gribēja tūdaļ iet pie viņa uz dzīvokli, bet laikus apdomājās, — ja Juliāns Mastakovičs nav atbraucis, tad droši vien aizņemts mājās. Viņš palika. Stundas vilkās bezgala gausi. Neuzkrītoši viņš centās kaut ko uzzināt par Šumkovam uzticēto darbu. Bet neviens neko nevarēja pateikt. Zināja tikai to, ka Julianam Mastakovičam labpaticis uzticēt viņam īpašu uzdevumu — kādu, neviens nezināja. Beidzot pulkstenis nosita trīs, un Arkādijs Ivanovičs steigšus posās mājup. Priekštelpā viņu aizturēja kāds rakstvedis un sacīja, ka Vasilijs Petrovičs Šumkovs esot atnācis apmēram ap vieniem un jautājis, rakstvedis piemetināja, «vai jūs esat šeit un vai šeit nav bijis Juliāns Mastakovičs». To izdzirdis, Arkādijs Ivanovičs pasauca važoni un pārbrauca mājās pārbijies.

Šumkovs bija mājās. Viņš staigāja pa istabu ļoti satraukts. Paskatījies uz Arkādiju Ivanoviču, tūdaļ kļuva it kā mundrāks, attapās un centās noslēpt savu satraukumu. Viņš klusēdams apsēdās pie papīriem. Liekas — viņš vairījās no sava drauga jautājumiem, baidījās no tiem, pats klusībā bija kaut ko izdomājis un jau izlēmis neatklāt savu nodomu, jo arī uz draudzību vairs nevarēja paļauties. Tas Arkādiju pārsteidza, un sirdi viņam sažņaudza smagas, asas sāpes. Viņš apsēdās uz gultas un atvēra kādu grāmatiņu — vienīgo, kas viņam piederēja, bet pats nenolaida acis no nabaga Vasjas. Taču Vasja stūrgalvīgi klusēja, rakstīja, galvu nepaceldams. Tā pagāja vairākas mocošas stundas, un Arkādijs vairs nespēja izturēt. Beidzot, ap pulksten vienpadsmitiem, Vasja pacēla galvu un ar trulu, stingu skatienu paskatījās uz Arkādiju. Arkādijs gaidīja. Pagāja divas trīs minūtes, Vasja klusēja. — Vasja! — Arkādijs iesaucās. Vasja neatbildēja. — Vasja! — viņš atkārtoja, uzlēcis no gultas. — Vasja, kas tev kaiš? Kas ir ar tevi? — viņš jautāja, piesteigdamies pie drauga. Vasja pacēla galvu un atkal paskatījās uz viņu ar tādu pašu trulu un stingu skatienu. «Viņš ir galīgi apdullis!» Arkādijs nodomāja, no bailēm drebēdams. Viņš satvēra karafi ar ūdeni, piecēla Vasju kājās, uzlēja viņam ūdeni uz galvas, saslapināja deniņus, berzēja viņa rokas savās rokās, — Vasja atjēdzās. — Vasja, Vasja! — asarām plūstot, sauca Arkādijs Ivanovičs, nevarēdams vairs savaldīties. — Vasja, nedzen sevi postā, atjēdzies, atjēdzies! … — Viņš nespēja vairs parunāt un dedzīgi spieda Vasju savos apkampienos. Kāda smaga ēna parslīdēja pār Vasjas seju: viņš berzēja pieri un satvēra galvu, it kā baidītos, lai tā nepārplīst.

—     Nezinu, kas ar mani notiek! — viņš beidzot izdvesa. — Es, liekas, esmu pārpūlējies. Nu labi, labi! Pietiek, Arkādij, nebēdājies, pietiek! — viņš atkārtoja, skatīdamies draugā ar skumju, gurdu skatienu. — Kas tur ko uztraukties? Liecies mierā!

—     Tu, tu mani mierini! — iesaucās Arkādijs, kuram sirds vai lūza. — Vasja, — viņš beidzot ierunājās, — atgulies, aizmiedz mazliet — norunāts? Nemoci sevi veltīgi! Vēlāk atkal pastrādā!

—     Jā, jā! — Vasja atkārtoja. — Es apgulšos; labi; norunāts! Redzi, es gribēju pabeigt, bet tagad esmu pārdomājis un …

Arkādijs aizvilka viņu uz gultu.

—     Paklausies, Vasja, — viņš stingri noteica. — Vajag izlemt, ko darīt! Saki — ko tu esi nodomājis?

—     Ah, — Vasja atbildēja, ar roku gurdi atmezdams, un pagrieza galvu uz otru pusi.

—     Diezgan, Vasja, diezgan! Izlem! Negribu būt tavs slepkava: es nespēju ilgāk klusēt. Tu neaizmigsi, ja neizlemsi, es zinu.

—     Kā vēlies, kā vēlies, — noslēpumaini teica Vasja.

«Padodas!» Arkādijs Ivanovičs nodomāja.

—     Uzklausi mani, Vasja, — viņš sacīja, — atceries, ko es teicu, rīt es tevi izglābšu; rīt izšķirsies tavs liktenis! Ko es runāju — liktenis! Tu mani esi tā nobiedējis, Vasja, ka es pats sāku runāt taviem vārdiem. Kāds liktenis! Tīrie nieki, blēņas! Tev negribas zaudēt Juliānā Mastakoviča uzticību, varētu teikt, mīlestību, tā ir! Un nezaudēsi, redzēsi … Es …

Arkādijs Ivanovičs būtu vēl ilgi runājis, bet Vasja viņu pārtrauca. Viņš uzslējās gultā sēdus, klusēdams abām rokām apskāva Arkādija Ivanoviča kaklu un noskūpstīja viņu.

—     Diezgan! — viņš sacīja vārgā balsī. — Diezgan! Pietiek par to runāt!

Un viņš atkal pagrieza galvu pret sienu.

«Mans dievs!» Arkādijs domāja. «Mans dievs! Kas ar viņu notiek? Viņš ir galīgi pazaudējis galvu; diez ko viņš nodomājis darīt? Viņš iedzīs sevi postā.»

Arkādijs izmisis skatījās draugā.

«Ja viņš saslimtu,» Arkādijs domāja, «būtu varbūt labāk. Līdz ar slimību izgaistu rūpes, un pēc tam varētu visu itin labi nokārtot. Bet ko es melšu? Ak mans dievs! …»

Tikmēr Vasja bija tā kā iesnaudies. Arkādijs Ivanovičs nopriecājās. «Laba zīme!» viņš domāja. Viņš nolēma sēdēt pie Vasjas visu nakti. Bet Vasja pats bija nemierīgs. Viņš ik pa brīdim sarāvās, mētājās pa gultu un reizēm atvēra acis. Beidzot nogurums guva virsroku; liekas — viņš aizmiga kā nosists. Bija ap diviem rīta pusē, Arkādijs Ivanovičs aizsnaudās krēslā, atspiedies ar elkoni uz galda.

Viņš sapņoja satraucošu un savādu sapni. Viņam visu laiku šķita, ka viņš negul un ka Vasja, tāpat kā pirmīt, guļ gultā. Un cik savādi! Viņam šķita, ka Vasja izliekas, ka Vasja viņu māna, ka nupat tas klusītēm pieceļas un, viņu slepus vērodams, zogas pie rakstāmgalda. Skaudras sāpes sagrāba Arkādija sirdi; viņam bija aizvainojoši, skumji un smagi redzēt, ka draugs viņam neuzticas, slēpjas no viņa un mānās. Viņš gribēja sakampt Vasju, uzkliegt, aiznest atpakaļ gultā … Piepeši Vasja viņa rokās iebļāvās, un viņš aiznesa līdz gultai tikai nedzīvu līķi. Arkādijam uz pieres izspiedās auksti sviedri, sirds viņam neganti dauzījās. Viņš atvēra acis un pamodās. Vasja sēdēja pie galda un rakstīja.

Neticēdams saviem jutekļiem, Arkādijs paskatījās uz gultu: tur Vasjas nebija. Arkādijs, vēl vienmēr sava sapņa ietekmēts, izbijies uzlēca kājās. Vasja nepakustējās Viņš rakstīja un rakstīja. Pēkšņi Arkādijs ar šausmām ievēroja, ka Vasja velk pa papīru sausu spalvu, pāršķirdams gluži baltas lapas, un steidz, steidz piepildīt papīru, it kā darbs viņam veiktos labi un ātri. «Nē, ar viņu nav labi!» drebēdams nodomāja Arkādijs Ivanovičs. — Vasja, Vasja! Atbildi taču! — viņš sauca, satvēris to aiz pleca. Bet Vasja klusēja un, tāpat kā iepriekš, turpināja ar sausu spalvu vilkt pa papīru.

— Beidzot esmu sācis ātrāk rakstīt, — viņš teica, nepaceldams galvu.

Arkādijs satvēra viņu aiz rokas un izrāva spalvu.

No Vasjas krūtīm izlauzās kunksts. Viņš nolaida roku un pacēla acis uz Arkādiju, pēc tam ar mocoši skumju izteiksmi pārvilka roku pār pieri, it kā vēlēdamies noņemt sev kādu svina smagu nastu, kas uzgūlusi visai viņa būtnei, un klusu kā pārdomās nolieca galvu uz krūtīm.

—     Vasja, Vasja! — Arkādijs Ivanovičs izmisis iesaucās. — Vasja!

Pēc brītiņa Vasja paskatījās uz viņu. Lielajās zilajās acīs bija sariesušās asaras, un bālā, biklā seja pauda bezgalīgas mokas … Viņš kaut ko čukstēja.

—     Ko, ko? — Arkādijs, noliekdamies pie viņa, iesaucās.

—     Kādēļ, kādēļ mani? — Vasja čukstēja. — Kādēļ? Ko es esmu nodarījis?

—    Vasja! Ko tu runā? No kā tu baidies, Vasja? No kā? — Arkādijs iesaucās, izmisumā rokas lauzīdams.

—     Kādēļ mani nodot zaldātos? — Vasja sacīja, skatīdamies draugam tieši acīs. — Kādēļ? Ko es esmu nodarījis?

Arkādijam mati uz galvas slējās stāvus; viņš negribēja savām ausīm ticēt. Viņš stāvēja pie Vasjas kā pamiris.

Pēc brītiņa viņš atguvās. «Tas tāpat, gan pāries!» viņš nobālējis, drebošām, zilām lūpām sacīja pats sev un steidzīgi uzģērba mēteli. Viņš gribēja skriet pēc ārsta. Pēkšņi Vasja pasauca viņu; Arkādijs piesteidzās pie drauga un apkampa viņu kā māte, kurai draud atņemt bērnu …

—     Arkādij, Arkādij, nesaki nevienam! Dzirdi: tā ir mana nelaime. Labāk cietīšu viens …

—     Ko tu runā? Atjēdzies, Vasja, atjēdzies!

Vasja nopūtās, un asaras sāka ritēt pa viņa vaigiem.

—     Kāpēc apbēdināt viņu? Viņa taču — viņa taču nav vainīga! … — viņš izdvesa mokpilnā, dvēseli plosošā balsī. — Mans grēks, mans grēks! …

Viņš atkal uz brītiņu apklusa.

—     Ardievu, mana mīļā! Ardievu, mana mīļā! — Vasja čukstēja, šūpodams savu nabaga galvu. Arkādijs sarāvās, atģidās un gribēja steigties pēc ārsta. — Ejam! Ir laiks! — Vasja sauca, redzēdams, ka Arkādijs taisās iet. — Ejam, brāl, ejam; esmu gatavs! Pavadi mani! — Viņš apklusa un paskatījās uz Arkādiju ar bezcerīgu, aizdomu pilnu skatienu.

—     Vasja, nenāc man līdzi, dieva dēļ! Pagaidi mani šeit. Es tūlīt, tūlīt pie tevis atgriezīšos, — Arkādijs Ivanovičs runāja, galīgi apjucis un satvēris cepuri, lai skrietu pie iirsta. Vasja tūdaļ atsēdās, viņš bija kluss un paklausīgs, tikai viņa acīs mirdzēja tāda kā izmisīga apņēmība. Arkādijs atgriezās, paķēra atvāzto nazīti, kurš gulēja uz galda, pēdējo reizi paskatījās nabadziņā un izskrēja no dzīvokļa.

Pulkstenis nosita astoņi. Gaisma jau sen bija izklīdinājusi istabu krēslu.

Viņš nevienu nesatika mājās. Viņš skrēja jau veselu stundu. Visi ārsti, kuru adreses viņš uzzināja no sētniekiem, vaicādams, vai viņu namā nedzīvo kāds ārsts, bija jau aizbraukuši vai nu uz darbu, vai savās darīšanās. Tikai vienam pašlaik bija pieņemšanas laiks. Viņš ilgi un sīki iztaujāja kalpotāju, kurš ziņoja, ka ieradies Ņefedjevičs: no kā, kas un kāpēc, ar kādu vajadzību un kāds izskatās agrīnais apmeklētājs? — un beigās pateica, ka nevar palīdzēt, darba daudz un braukt līdzi nav iespējams, ka tādi slimnieki jāved uz slimnīcu.

Tad satriektais, izmisušais Arkādijs, kas neredzēja nekādas izejas, atmeta visam ar roku — arī visiem ārstiem pasaulē — un steidzās mājās, ārkārtīgi noraizējies par Vasju. Viņš iedrāzās dzīvoklī. Mavra, tāpat kā katru dienu, slaucīja grīdu, plēsa skalus un taisījās kurināt krāsni. Viņš ieskrēja istabā — no Vasjas nebija ne vēsts: viņš bija aizgājis.

«Kurp? Kur? Uz kurieni dosies šis nelaimīgais?» domāja Arkādijs, aiz šausmām stingdams. Viņš sāka iztaujāt Mavru. Tā neko nezināja, nebija ne redzējusi, ne dzirdējusi, kā viņš izgājis, lai dievs viņam piedod! Ņefedjevičs steidzās uz Kolomnu.

Viņam nezin kāpēc iešāvās prātā, ka Vasja varētu būt tur.

Bija jau desmitā stunda, kad viņš nokļuva pie Artemjeviem. Viņu neviens negaidīja, neko nezināja, neko nenojauta. Viņš stāvēja abu sieviešu priekšā izbijies un satraukts un jautāja, kur Vasja. Večiņa sagrīļojās un sabruka uz dīvāna. Ļizaņka, aiz bailēm drebēdama, vaicāja, kas noticis. Ko lai saka? Arkādijs Ivanovičs ātri tika vaļā, sadomājis kādu pasaciņu, kurai, protams, neviens nenoticēja, un aizbēga, atstādams visus satriektus un nomāktus. Viņš steidzās uz savu iestādi, lai vismaz nenokavētos un tur paziņotu, ka nepieciešams steidzīgi rīkoties. Pa ceļam viņam iešāvās prātā, ka Vasja ir pie Juliānā Mastakoviča. Tas likās visticamāk, Arkādijam tas bija ienācis prātā jau pirms gājiena uz Kolomnu. Braukdams garām viņa ekselences mājai, viņš gribēja apstāties, bet tūdaļ pat lika ceļu turpināt. Viņš nolēma uzzināt, vai iestādē nav kaut kas jauns, un pēc tam, ja neatradīs draugu tur, ierasties pie viņa ekselences, lai ziņotu par Vasju. Kādam taču bija jāziņo.

Jau priekštelpā viņu aplenca jaunākie darba biedri, kam lielāko tiesu bija tāda pati dienesta pakāpe kā

viņam, un vienā balsi sāka izvaicāt, kas noticis ar Vasju. Tanī pašā laikā viņi visi runāja, ka Vasja sajucis prātā un iedomājies, ka viņu gribot atdot zaldātos neizpildīta darba dēļ. Arkādijs Ivanovičs atbildēja viņiem vai, labāk sakot, neatbildēja nevienam un centās iekļūt iekštelpās. Pa ceļam viņš uzzināja, ka Vasja ir Juliānā Mastakoviča kabinetā, ka visi aizgājuši uz turieni un ka arī Espers Ivanovičs atrodas tur. Viņu aizturēja. Kāds ar augstāku dienesta pakāpi jautāja, kurp viņš ejot un ko viņam vajagot. Neievērojis, kas tas tāds, viņš nomurmināja kaut ko par Vasju un devās tieši uz kabinetu. Tur jau bija dzirdama Juliānā Mastakoviča balss. — Kurp jūs? — kāds cits viņam jautāja pie pašas ieejas. Arkādijs Ivanovičs gandrīz apjuka; viņš jau gribēja griezties atpakaļ, bet caur pavērtajām durvīm ieraudzīja savu nabaga Vasju. Viņš atvēra durvis un iespraucās kabinetā. Tur valdīja juceklis un neizpratne, jo Juliāns Mastakovičs, acīm redzot, bija ļoti apbēdināts. Ap viņu pulcējās visi nozīmīgākie darbinieki, spriedelēja un neko nevarēja izlemt. Maliņā stāvēja Vasja. Paskatoties uz Vasju, Arkādija krūtīs viss pamira. Vasja bija bāls, paceltu galvu, izstiepies kā diegs, papēžus cieši kopā savērsis un rokas gar bikšu vīlēm nolaidis kā rekrūtis jaunās priekšniecības priekšā. Viņš skatījās Julianam Mastakovičam tieši acīs. Ņefedjeviču tūdaļ ievēroja, un kāds, kurš zināja, ka viņš ar Vasju dzīvo kopā, pateica to viņa ekselencei. Arkādiju pieveda tuvāk. Viņš gribēja atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, bet, paskatījies uz Juliānu Mastakoviču un ieraudzījis, ka viņa seja pauž īstas bēdas, sāka drebēt un raudāt kā bērns. Viņš atļāvās pat vairāk: piesteidzās klāt, satvēra priekšnieka roku un piespieda pie savām acīm, slacīdams asarām, tālab Juliāns Mastakovičs bija spiests to steigšus atraut, pamāt un sacīt: — Diezgan, brāl, diezgan; redzu, ka tev laba sirds. — Arkādijs raudāja un lūdzoši skatījās uz visiem. Viņam likās, ka visi ir viņa nabaga Vasjas brāļi, ka arī viņi uztraucas un raud Vasjas dēļ. — Kā gan, kā gan tas ar viņu varēja notikt? — Juliāns Mastakovičs runāja. — Kāpēc viņš sajuka prātā?

— Aiz pa-tei-cī-bas! — bija vienīgais, ko spēja izdvest Arkādijs Ivanovičs.

Visi uzklausīja viņa atbildi ar neizpratni, un visiem tā likās savāda un neticama: kā gan cilvēks var sajukt prātā aiz pateicības? Arkādijs paskaidroja, kā prata.

—     Ak dievs, cik žēl! — beidzot noteica Juliāns Mastakovičs. — Un šis viņam uzticētais darbs nebija ne svarīgs, ne steidzams. Ai, ai, velti aizgājis bojā cilvēks! Neko darīt, vediet viņu projām!… — Tad Juliāns Mastakovičs no jauna vērsās pie Arkādija Ivanoviča un atkal sāka viņu izjautāt. — Viņš lūdz, — Juliāns Mastakovičs sacīja, rādīdams uz Vasju, — lai par to nestāstot kādai meitenei; vai tā ir viņa līgava, vai?

Arkādijs sāka skaidrot. Pa to laiku šķita, it kā Vasja par kaut ko domātu, it kā viņš ar vislielāko saspringtību pūlētos atcerēties kaut ko svarīgu, vajadzīgu, kas nepieciešams tieši tagad. Brīžam viņš grūtsirdīgi paskatījās apkārt, it kā cerēdams, ka viņam kāds atgādinās to, ko viņš aizmirsis. Viņa skatiens apstājās pie Arkādija. Beidzot viņa acīs pamirdzēja cerība, viņš paspēra uz priekšu kreiso kāju, tad, cik veikli vien varēdams, lika trīs soļus un apstājies pievilka labo kāju, kā dara zaldāti, pieiedami pie virsnieka, kurš viņus saucis. Visi gaidīja, kas notiks.

—     Esmu kroplīgs, jūsu ekselence, nespēcīgs un maza auguma, es dienestam nederu, — viņš sacīja stomīdamies.

Šinī brīdī visiem, kas vien atradās istabā, sažņaudzās sirds, un, kaut arī Juliāns Mastakovičs bija stingra rakstura cilvēks, tomēr pa viņa vaigu noritēja asara. — Vediet viņu projām, — viņš sacīja, pamājis ar roku.

—      Stulbenis! — Vasja sacīja pusbalsī, pagriezās uz kreiso pusi un izgāja no istabas. Viņam pakaļ steidzās visi, kam rūpēja viņa liktenis. Arkādijs spiedās līdzi pārējiem. Vasju nosēdināja priekštelpā, lai pagaidītu pavadrakstu un karieti un aizvestu viņu uz slimnīcu. Viņš sēdēja klusēdams un, kā liekas, bija ļoti noraizējies. Kuru pazina, tam māja ar galvu it kā atvadīdamies. Ik brīdi viņš atskatījās uz durvīm un gaidīja, kad sacīs: «Braucam.» Ap viņu ciešā lokā pulcējās darba biedri; visi grozīja galvas, visi izteica nožēlu. Daudzus satrieca šis notikums, kurš pēkšņi bija kļuvis visiem zināms; citi prātoja par tā cēloņiem, citi juta līdzi Vasjam un slavēja viņu, runāja, ka viņš bijis tāds pieticīgs, kluss, daudzsološs jauneklis, stāstīja, ka viņš centies mācīties, bijis zinātkārs, pūlējies sevi izglītot. — Pats saviem spēkiem bija ticis uz augšu no zemas kārtas! — kāds piebilda. Ar aizkustinājumu pieminēja viņa ekselences simpātijas pret Vasju. Daži ņēmās skaidrot, kāpēc Vasju sākusi vajāt un novedusi līdz ārprātam iedoma, ka viņu par nepabeigtu darbu atdos zaldātos. Runāja, ka nabadziņš vel nesen piederējis pie nodokļu maksātāju kārtas, ka, pateicoties Julianam Mastakovičam, kurš pratis saskatīt viņā talantu, padevību un retu lēnprātību, saņēmis pirmo paaugstinājumu. Ar vārdu sakot, bija ļoti daudz visādu valodu un domu. No visiem raižu nomāktajiem sevišķi uzkrita viens — maza auguma vīriņš, Vasjas Šumkova darba biedrs. Viņš vairs nebija gluži jauns, bet jau ap gadiem trīsdesmit. Viņš izskatījās bāls kā krīts, drebēja pie visām miesām un savādi smaidīja — varbūt tāpēc, ka katrs skandalozs gadījums vai šausminoša scēna gan biedē, gan vienlaikus it kā mazliet iepriecina nepiederīgu novērotāju. Viņš visu laiku skraidīja ap pulciņu, kas bija ielencis .Šumkovu, cēlās pirkstgalos, jo pats bija maza auguma, ķēra aiz pogas katru, kurš pagadījās pa rokai, tas ir, katru, kuru drīkstēja aiz pogas ķert, un melsa, ka viņš zinot, kāpēc tā noticis, tas neesot tik vienkārši, tā esot svarīga lieta, to nevarot tā atstāt; pēc tam atkal cēlās pirkstgalos, atkal čukstēja ausī te vienam, te otram, pāris reižu pamāja ar galvu un atkal skrēja tālāk. Galu galā viss beidzās: atnāca sargs un slimnīcas feldšeris, piegāja pie Vasjas un teica, ka laiks braukt. Vasja sarosījās, uztrūkās kājās un devās viņiem līdzi, skatīdamies apkārt. Viņš kādu ar acīm meklēja. — Vasja, Vasja! — raudādams iesaucās Arkādijs Ivanovičs. Vasja apstājās, un Arkādijs beidzot aizspraucās līdz viņam. Draugi pēdējo reizi metās viens otra apkampienos un cieši viens otru apskāva … Skumji bija viņos skatīties. Kāda baisma nelaime 'lika plūst asarām no viņu acīm! Par ko viņi raudāja? Kur slēpās šī liksta? Kāpēc viņi viens otru nesaprata?

— Še, še, ņem! Glabā to, — Šumkovs sacīja, iespiezdams Arkādijam rokā kādu papīrīti. — Viņi man atņems. Atnes man vēlāk, atnes; glabā … — Vasja aprāvās, viņu sauca. Viņš steigšus noskrēja pa kāpnēm, visiem mādams ar galvu, no visiem atvadīdamies. Viņa seja pauda izmisumu. Beidzot viņu iesēdināja karietē un aizveda. Arkādijs steidzīgi attina papīrīti; tajā bija Ļizas melno matu cirta, ko Šumkovs nēsāja sev visur līdz. Karstas asaras sāka plūst no Arkādija acīm. — Ak, nabaga Ļiza!

Pēc darba viņš devās uz Kolomnu. Nav nemaz jāstāsta, kas tur notika! Pat Petja, mazais Petja, kurš lāgā neizprata, kāda nelaime piemeklējusi labo Vasju, paslēpās kaktā, aizsedza seju rokām un raudāja no visas savas bērna sirds. Bija jau krietna krēsla, kad Arkādijs atgriezās mājās. Pienācis pie Ņevas, viņš uz brīdi apstājās un ar skatienu ieurbās dūmakainajā, salti miglainajā upes tālē, ko pēkšņi ar savu pēdējo purpuru sārtoja asiņains riets, dzisdams miglainā pamalē. Pār pilsētu nolaidās nakts, un viss neaptveramais, uzblīdušais aizsalušās Ņevas plašums, atspīdot pēdējiem saules stariem, apbira ar bezgalīgām smailu sarmas dzirksteļu miriādēm. Sals pieņēmās līdz divdesmit grādiem. Balti garaiņi kūpēja no nodzītajiem zirgiem, no skrejošajiem ļaudīm. Stingo gaisu sadrebināja vissīkākā skaņa, un abos krastos no namu jumtiem pret aukstajām debesīm gluži kā milži cēlās dūmu stabi, ceļā savīdamies un atraisīdamies, it kā virs vecajām celtnēm paceltos jaunas, it kā gaisā veidotos jauna pilsēta … Likās, ka visa šī pasaule ar visiem tās iedzīvotājiem, gan stipriem, gan vājiem, ar visām to mītnēm, gan nabagu patversmēm, gan apzeltītām pilīm — šīs pasaules lielmaņu iepriecinājumu — šinī krēslas stundā līdzinās fantastiskai, burvīgai iedomai, sapnim, kas savukārt tūdaļ izgaisīs un izkūpēs kā tvaiks tumši zilajās debesīs. Savāda doma ienāca prātā bārajam nabaga Vasjas biedram. Viņš nodrebēja, un viņa sirdī šinī brīdī ieplūda karsta asiņu šalts, kas pēkšņi izvirda no kāda varena, līdz šim nepazīta jūtu uzplūduma. Viņš it kā tikai tagad saprata Vasjas satraukumu un uzzināja, kāpēc sajuka prātā viņa nabaga draugs, kurš nespēja panest savu laimi. Viņa lūpas nodrebēja, acis iegailējās, viņš nobālēja un šinī brīdī it kā atskārta kaut ko jaunu …

Arkādijs Ivanovičs kļuva grūtsirdīgs un drūms, no viņa jautrības nepalika ne miņas. Līdzšinējais dzīvoklis viņam likās nepanesams — viņš noīrēja citu. Iet uz Kolomnu pie Artemjeviem viņš negribēja un arī nevarēja. Pēc diviem gadiem viņš satika Ļizaņku baznīcā. Viņa jau bija precējusies; viņai pakaļ gāja zīdītāja ar bērniņu rokās. Viņi sasveicinājās un ilgi vairījās runāt par pagātni. Ļiza teica, ka viņa, paldies dievam, esot laimīga, trūkumu neciešot, vīrs esot labs cilvēks, viņa to mīlot… Bet pēkšņi sarunas vidū viņai acīs sariesās asaras, balss aprāvās, viņa novērsās un noliecās pie baznīcas klona, lai slēptu no cilvēkiem savas bēdas …

GODĪGAIS zaglis

NO NEZINĀMA AUTORA PIEZĪMĒM

Kādu rītu, kad biju jau saposies iet uz darbu, pie manis ienāca Agrafena, mana ķēkša, veļas mazgātāja un saimniece, un man par pārsteigumu uzsāka sarunu.

Līdz šim viņa bija tāda klusa, vienkārša sieviete, kas bez ikdienišķajiem pāris vārdiem par to, ko gatavot pusdienās, sešos gados nebija pateikusi gandrīz ne vārdiņa. Vismaz es neko vairāk netiku no viņas dzirdējis.

—            Redziet, kungs, man ar jums jāparunā, — viņa pēkšņi iesāka. — Jūs varētu izīrēt istabiņu.

—     Kādu istabiņu?

—     Nu to, kura blakus virtuvei. Skaidrs, kuru.

—     Kāpēc?

—            Kāpēc? Tāpēc, ka ļaudis taču pieņem īrniekus Skaidrs, kāpēc.

—     Kas tad to īrēs?

—     Kas īrēs! īrnieks īrēs. Skaidrs, kas.

—            Bet tur, mīļā, pat gultu nav kur nolikt; būs par šauru. Kas gan tur dzīvos?

—            Kāpēc tur jādzīvo? Kad tikai būtu kur pārgulēt; dzīvot viņš varēs uz loga.

—     Uz kāda loga?

—            Skaidrs, uz kāda, paši zināt. Uz tā, kurš ir priekštelpā. Viņš tur sēdēs, šūs vai kaut ko darīs. Droši vien arī uz krēsla pasēdēs. Viņam ir krēsls; arī galds ir, viss ir.

—     Kas tad viņš tāds ir?

—            Labs, prātīgs cilvēks. Es viņam gatavošu ēst. Pai dzīvokli un uzturu ņemšu trīs sudraba rubļus mēnesī…

Beidzot pēc lielām pūlēm uzzināju, ka Agrafenu kāds pusmūža vīrs pierunājis vai kaut kā piedabūjis, lai laiž viņu virtuvē par īrnieku un lai gatavo viņam ēst. Ko Agrafena ieņēma galvā, tam bija jānotiek; zināju, ka citādi viņa man miera nedos. Tajos gadījumos, kad kaut kas nenotika pēc viņas prāta, Agrafena tūdaļ kļuva domīga un grūtsirdīga, un tāds stāvoklis turpinājās nedēļas divas trīs. Šinī laikā ēdiens kļuva negaršīgs, zuda veļa, grīdas netika mazgātas, vārdu sakot, bija jāpiedzīvo daudz nepatikšanu. Es jau sen biju ievērojis, ka šī nerunīgā sieviete nespēja pieņemt lēmumu, aizstāvēt savu domu. Bet, ja viņas neattīstītajās smadzenēs nejauši radās kaut kas idejai vai nodomam līdzīgs, tad to neizpildīt nozīmēja viņu uz zināmu laiku morāli iznīcināt. Un tālab, vairāk par visu mīlēdams pats savu mieru, es tūdaļ piekritu.

—     Vai viņam ir uzturēšanās zīme, pase vai kāds cits dokuments?

—     Kā tad! Skaidrs, ka ir. Kārtīgs, prātīgs cilvēks, solīja maksāt trīs rubļus.

Otrā dienā manā vienkāršajā vecpuiša dzīvoklī ieradās jaunais iedzīvotājs; tomēr es par to nedusmojos, klusībā biju pat priecīgs. Es dzīvoju vientuļi, noslēdzies no pasaules. Paziņu man gandrīz nav; no mājas izeju reti. Dzīvodams desmit gadu kā kurmis alā, es, protams, biju pieradis pie savas noslēgtības. Bet desmit, piecpadsmit vai vēl vairāk gadu tādā pašā noslēgtībā, ar tādu pašu Agrafenu šai pašā vecpuiša dzīvoklī — zināms, diezgan bēdīgas nākotnes izredzes! Urv tālab, šos apstākļus vērā ņemot, trešais mierīga rakstura cilvēks ir īsta debesu dāvana!

Agrafena nebija melojusi: mans īrnieks bija prātīgs cilvēks. Pēc ieraksta pasē viņš bija atvaļināts zaldāts, bet es to redzēju no pirmā acu uzmetiena, nemaz pasē neskatīdamies. To var viegli pateikt. Mans īrnieks, Astafijs Ivanovičs, bija krietns vīrs. Mēs satikām labi. Bet pats jaukākais bija tas, ka Astafijs Ivanovičs reizēm prata stāstīt interesantus notikumus no paša dzīves. Manā mūžīgajā garlaicībā tāds stāstītājs bija īsta bagātība. Viendien viņš man atkal pastāstīja par vienu paša pieredzētu notikumu. Tas atstāja uz mani diezgan lielu iespaidu. Lūk, kāds gadījums ierosināja šo stāstu.

Reiz es paliku dzīvoklī viens; gan Astafijs, gan Agrafena bija aizgājuši kur kurais. Pēkšņi es, atrazdamies otrā istabā, izdzirdu, ka pie mums kāds ienāk, man likās — svešs; izgāju pretim: patiešām priekšnamā stāvēja svešs neliela auguma vīrelis vienos svārkos, kaut gan laiks bija auksts, rudenīgs.

—     Ko tu te meklē?

— Vai šeit nedzīvo ierēdnis Aleksandrovs?

—     Nē, tāda te nav, brālīt; ardievu.

—     Kā tad tā, sētnieks teica, ka dzīvojot, — ienācējs sacīja, piesardzīgi kāpdamies atpakaļ uz durvīm.

—     Ej, ej, brālīt; ej projām.

Otrā dienā pēc pusdienas, kad Astafijs Ivanovičs pielaikoja man svārkus, kurus biju iedevis viņam pārtaisīt, «iIkal kāds ienāca priekšnamā. Es atvēru durvis.

Vakarējais kungs manu acu priekšā noņēma no pakai.imā manu mēteli, pasita to padusē un metās ārā no dzīvokļa. Agrafena visu laiku skatījās viņā, aiz izbrīna muti «ilplētusi, un neko nemēģināja darīt, lai mēteli glābtu. Astafijs Ivanovičs metās pakaļ blēdim, bet pēc minūtēm desmit atgriezās aizelsies un tukšām rokām. Cilvēks pazuda kā akā iekritis!

—    Neveiksme, Astafij Ivanovič. Labi, ka mums palicis šinelis! Citādi šis blēdis būtu mūs atstājis uz sēkļa!

Bet Astafijs Ivanovičs bija tā pārsteigts, ka es pat par zādzību aizmirsu, uz viņu skatīdamies. Viņš nekādi nespēja atgūties. Ik pēc brīža pameta darbu, ko bija iesācis, un ņēmās atkal no jauna stāstīt, kā tas noticis, kā viņš stāvējis, kā acu priekšā, pāris soļu attālumā, paņemts mētelis — un viss noritējis tik ātri, ka zaglis paguvis aizmukt. Pēc tam viņš atkal ķērās pie darba; tad atkal visu pameta un beidzot aizgāja pie sētnieka izstāstīt par zādzību un pārmest viņam, ka atļauj savā pagalmā notikt tādām lietām. Pēc tam atgriezās un sāka bārt Agrafenu. Pēc tam atkal sēdās pie darba un vēl ilgi pie sevis murmināja, kā tas noticis, kā viņš stāvējis tur, bet es tur un kā mūsu acu priekšā pāris soļu attālumā paņemts mētelis utt. Vārdu sakot, Astafijs Ivanovičs, kaut arī savu darbu prata, tomēr bija ļoti sīkumains un pedantisks.

—     Apveda mūs abus ap stūri, Astafij Ivanič! — es vakarā sacīju, pasniegdams viņam glāzi tējas un aiz gara laika vēlēdamies pamudināt viņu atkal atkārtot stāstu par nozagto mēteli; šis stāsts aiz biežas atkārtošanas un ļoti sirsnīgas stāstīšanas kļuva aizvien komiskāks.

—     Jā, apveda gan ap stūri, kungs! Gaužām žēl, esmu līdz sirds dziļumiem sašutis, kaut arī tās nebija manas drēbes. Manuprāt, pasaulē nav lielāka draņķa par zagli. Kaut arī dažs tevi par velti izkalpina, bet šitāds nozog tavu darbu, tavus sviedrus, ko esi lējis, tavu laiku… Riebīgi, tfu! Negribas runāt, tūdaļ sanāk dusmas. Kā jums, kungs, nav žēl savas mantas?

—     Jā, tiesa gan, Astafij Ivanič; labāk lai manta sadeg, bet zaglim žēl atdot, negribas.

—     Kas tur nu ko gribēt! Protams, zaglis no zagļa atšķiras… Man, kungs, reiz gadījās satikties ar godīgu zagli.

—     Kādā ziņā godīgu? Kurš zaglis gan ir godīgs?

—     Taisnība, kungs! Kurš zaglis gan ir godīgs, tāda nav. Es tikai gribēju teikt, ka laikam bija godīgs cilvēks, bet apzagās. Man bija žēl viņa.

—     Kā tas notika, Astafij Ivanič?

—      Tas notika, kungs, priekš kādiem pāris gadiem. Es toreiz gandrīz veselu gadu biju bez darba, bet, kad vēl dienēju, man piesitās kāds pavisam pagrimis cilvēks. Iepazināmies traktierī. īsts pļēgurs, vazaņķis, slaists, agrāk kaut kur dienējis, bet par pastāvīgu dzeršanu jau sen no darba atlaists. Pavisam nožēlojamsl Dievs zina kas viņam bija mugurā! Dažreiz iešaujas prātā, nez vai viņam ir krekls zem šineļa; visu, ko dabūja, nodzēra. Bet kauslis nebija; vienmēr mierīgs, mīlīgs, labsirdīgs, neko neprasa, allažiņ kautrējas; pats redzu, nabadziņam gribas iedzert, un piedāvāju ar. Tā es ar viņu sadraudzējos, viņš man, tā teikt, pielipa kā dadzis… Man jau vienalga. Un kāds cilvēks! Kā sunītis pakaļ tecēja, kur es, tur viņš; un bijām tikušies tikai vienu pašu reizi, tāds vientiesītis! Sākumā lūdza, lai ielaižot viņu pārnakšņot, — nu, ielaidu; skatos — pase kārtībā. Godīgs cilvēks. Pēc tam otrā dienā arī lūdza pārnakšņot, trešajā viņš atkal ieradās, visu dienu nosēdēja uz loga, beigās palika pārnakšņot. Nu, domāju, ir gan viņš man kaklā uzkāries: jādzirda, jābaro un vēl jālaiž pārnakšņot — man, nabaga cilvēkam, liekēdis jāuztur. Bet senāk viņš bija gājis pie kāda ierēdņa, tāpat kā tagad pie manis, bija pieķēries viņam, abi kopā dzēruši, dzēruši, kamēr ierēdnītis nodzēries un aiz bēdām nomiris. Bet viņu pašu sauca par Jemeļu, Jemeļjanu Iļjiču. Domāju, domāju: ko man ar viņu iesākt? Padzīt — sirdsapziņa neļauj, žēl, tāds nogājies, pagrimis cilvēciņš, dievs ar viņu! Un tik nerunīgs, neko neprasa, sēž klusītēm, tikai skatās acīs kā sunītis. Rau, kā dzeršana pazudina cilvēku! Domāju savā prātā — teikšu viņam: ej Jemeļjanuška, projām; tev pie manis nav ko darīt; neesi atradis īsto, man pašam drīz būs zobi vadzī jākar, kā lai es tevi savā maizē paturu? Sēžu, prātoju — ko viņš darīs, kad es viņam to pateikšu? Domās redzu, kā viņš, izdzirdis manus vārdus, paskatās manī, labu brīdi sēž un neko nesaprot, pēc tam sapratis pieceļas no loga un paņem savu pauniņu, vēl šobrīd man tā stāv acu priekšā — rūtaina, sarkana, caura pauniņa, kurā diezin kas satīts un kuru visur līdzi nēsājis, redzu, kā viņš norausta savu

Mnelīti, lai izskatītos kārtīgi, lai nesaltu un lai neredzētu caurumus, — mans Jemeļa bija smalkjūtīgs cilvēks! Redzu, kā viņš atver durvis un ar asarām acīs iziet kāpnes. Nu, nevar taču cilvēku pavisam pazudināt… žēl! Un kā es pats pēc tam jutīšos! Pagaidi Jemeļjanuška, klusībā prātoju, ilgi pie manis nedzīrosi; drīz es no šī dzīvokļa aizbraukšu, tad tu mani neatradīsi. Tiešām, kungs, aizbraucu arī; toreiz dienēju pie muižnieka Aleksandra f ilipovičā, kurš tagad jau miris, lai miers viņa pīšļiem; viņš man bija teicis: esmu ar tevi ļoti apmierināts, Astalij, kad atgriezīsimies no laukiem, tevi neaizmirsīsim, pieņemsim atkal darbā. Es pie viņiem kalpoju par mājzini,— viņš bija labs kungs, bet tanī pašā gadā nomira. Tikko bijām viņu apbedījuši, savācu savu mantu; biju iekrājis drusku naudiņas, domāju — atpūtīšos — un pārcēlos pie kādas vecenītes, noīrēju pie viņas kaktu. Viņai vispār tikai viens kakts bija brīvs. Viņa arī bija kalpojusi kaut kur par aukli, tagad dzīvoja patstāvīgi, saņēma pensiju. Nu, domāju, tagad ardievu, Jemeļjanuška, mīļo cilvēk, nu tu mani neatradīsi! Bet ko jūs, kungs, domājat? Pārnāku vakarā mājās (biju aizgājis pie paziņas) un pašu pirmo ieraugu Jemeļu, sēž pie manis uz lādes, un rūtainā pauniņa viņam blakus, sēž šinelītī, gaida mani … aiz gara laika paņēmis no vecenītes baznīcas grāmatu un tur to ačgārni. Tomēr atradis! Man nolaidās rokas. Domāju, neko darīt — kāpēc no sākuma nedzinu prom? Tūdaļ skaidri un gaiši noprasīju: «Vai pasi atnesi, Jemeļa?»

Tad apsēdos un sāku prātot, vai viņš, klaidoņa cilvēks, mani stipri traucēs. Un padomājis izlēmu, ka stipri netraucēs. Est viņam vajag, nodomāju. Nu, gabaliņš maizes no rīta — un, lai būtu kāds gardāks pavalgs, jānopērk sīpoli. Arī pusdienās var dot maizi un sīpolu — un vakariņās atkal sīpols ar kvasu un maizi, ja viņš maizi gribēs. Bet, ja būs kāposti, tad mēs abi pieēdīsimies līdz kaklam. Man daudz nevajag, bet dzērājs, kā zināms, neēd nemaz: viņam tikai kādu šņabīti vai aliņu. Ar dzērieniem viņš mani izputinās, es domāju, bet tūdaļ, kungs, man iešāvās prātā vēl kas cits — redziet, kas. Sapratu — ja Jemeļa aizietu, es nekur vairs nevarētu rast sev mieru… Tāpēc apņēmos būt viņam par žēlotāju un labdari. Paglābšu, domāju, viņu no bojā ejas, atradināšu no glāzītes. Pagaidi vien, domāju, labi, Jemeļa, paliec, tikai turies un klausi mani!

Klusībā nolēmu: tagad pieradināšu viņu pie kāda darba — ne jau uzreiz, lai sākumā drusku padzīvo tāpat, bet es tikām paskatīšos, papētīšu, kādas spējas, Jemeļa, tevī varētu atrast. Tāpēc ka katram darbam, kungs, vispirms vajadzīgas iedzimtas spējas. Ņēmos viņu klusītēm vērot. Redzu — vējagrābslis tu esi, Jemeļjanuška! Sāku, kungs, vispirms ar laipniem vārdiem: tā un tā, Jemeļjan Iļjič, būtu labāk pats uz sevi paskatījies un kaut kā sevi savedis kārtībā.

«Esi diezgan vazājies! Palūkojies, kādās panckās tu staigā, tavs šinelītis, neērti sacīt, caurs kā siets; kauna lieta! Liekas, laiks būtu prasties godu.» Mans Jemeļja] nuška sēž, klausās manī, galvu nodūris. Ko lai dara, kungs! Jau tik tālu pagrimis, ka runas spēju nodzēris, ļ prātīgu vārdu neprot pateikt. Jautāsi viņam par gurķiem, viņš tev par pupām atbildēs! Klausās, klausās manī un nopūšas. «Ko tu pūt, Jemeļjan Iļjič?» es viņam jajrtāju.

«Tāpat vien, Astafij Ivanič, nepiegrieziet vērību. Areče, šodien divi meitieši, Astafij Ivanič, uz ielas sakāvās, viena bija otrai netīšām izbērusi groziņu ar dzērvenēm.»

«Un kas tad ir?»

«Bet aiz tam tā otra tīšām izbēra viņas groziņu ar dzērvenēm un turklāt vēl sāka mīdīt ar kāju.»

«Un kas par to, Jemeļjan Iļjič?»

«Nekas, Astafij Ivanič, es tāpat vien.»

«Nekas, es tāpat vien. Ak, tu,» domāju, «Jemeļa, Jemeļjanuška! Prātiņu esi nodzēris …»

«Un tad kādam kungam izkrita papīra nauda vai nu Zirņu, vai Dārza ielā. Un to ieraudzīja kāds nabags, sak, mana laime; bet tūdaļ ieraudzīja arī otrs nabags, sak, nē, tā mana laime! Es ieraudzīju pirmais …»

«Nu un tad, Jemeļjan Iļjič?»

«Abi nabagi sāka kauties, Astafij Ivanič. Pienāca gorodovojs, pacēla naudas zīmi un atdeva kungam, bet abiem kaušļiem piedraudēja ar tuptūzi.»

«Un kas tad ir? Kas tur tik pamācīgs, Jemeļjanuška?»

«Es jau neko. Ļaudis smējās, Astafij Ivanič.»

«Ak tā, Jemeļjanuška! Lai ļaudis smej! Par vara grasi esi savu dvēselīti pārdevis. Bet vai zini, Jemeļjan Iļjič, ko es tev teikšu?»

«Ko tad, Astafij Ivanič?»

«Sāc strādāt, tik tiešām sāc. Simto reizi atkārtoju, sāc strādāt, padomā par sevi!»

«Ko lai es strādāju, Astafij Ivanič? Es tiešām nezinu, ko es varētu strādāt, un man jau arī neviens darbu nedos, Astafij Ivanič.»

«Tu esi dzērājs, Jemeļa, tāpēc jau tevi arī no darba padzina!»

«Tad vēl bufetnieku Vlasu šodien uz kantori izsauca, Astafij Ivanič.»

«Kāpēc viņu izsauca, Jemeļjanuška?» jautāju.

«To nu gan nezinu, kāpēc, Astafij Ivanič. Acīm redzot, tā bija vajadzīgs, tāpēc arī lika atnākt…»

Ak, domāju, mēs abi postā aiziesim, Jemeļjanuška! Par mūsu grēkiem dievs mūs sodīs! Ko lai iesāk ar tādu cilvēku, kungs?

Un tomēr viņš bija diezgan slīpēts zellis, nudien! Klausījās, klausījās mani, bet pēc tam viņam apnika; līdzko mana, ka es esmu noskaities, paņem šinelīti un pazūd — ne čiku, ne grabu! Pa dienu blandās apkārt, pret vakaru pārnāk piesūcies. Kas devis dzert, no kurienes naudu ņēmis — dievs vien zina, es mazgāju rokas nevainībā …

«Nē,» saku, «Jemeļjan Iļjič, labu galu tu neņemsi! Diezgan esi dzēris, dzirdi, diezgan! Ja vēlreiz atnāksi piedzēries, gulēsi kāpnēs. Iekšā nelaidīšu! …»

Noklausījies brīdinājumu, mans Jemeļa sēž vienu dienu, sēž otru dienu, bet trešajā atkal pazūd. Gaidu, gaidu — nenāk! Es jau, jāatzīstas, sāku baiļoties, un žēl arī kļuva. Domāju — ko es viņam esmu izdarījis? Iebiedēju viņu. Kur viņš tagad blandās, nabadziņš! Aizies vēl bojā, dievs kungs apžēlojies! Pienāca nakts, bet Jemeļas nav. No rīta izeju priekšiņā, skatos — viņš priekšiņā pārnakšņojis. Nolicis galvu uz sliekšņa un guļ; aukstumā pavisam sastindzis.

«Ko tu, Jemeļa! Dievs ar tevi! Kāpēc tu guli te?»

«Bet jūs, Astafij Ivanič, pirms dažām dienām dusmojāties, bijāt sarūgtināts un piedraudējāt, ka liksiet man gulēt priekšiņā, tāpēc neuzdrīkstējos iet iekšā, Astafij Ivanič, un apgūlos šeit…»

Mani pārņēma gan dusmas, gan žēlums.

«Tu tak, Jemeļa, varētu kādu citu darbu sameklēt,» saku, «nevis kāpnes sargāt! …»

«Kādu darbu, Astafij Ivanič?»

«Tu, nelaimes putns,» saku (man uznāca tādas dusmas!), «būtu izmācījies kaut vai skrodera amatu. Paskaties, kāds tev šinelis! Vienos caurumos, un tu vēl ar to kāpnes slauki. Būtu adatu paņēmis, caurumus aizdiedzis, lai nav jākaunas no cilvēkiem. Eh, esi gan tu plencis!»

Ko domājat, kungs! Viņš paņēma adatu, — es tikai pajokojos, bet viņš iztrūkās un paņēma. Nometa šinelīti un sāka vērt diegu adatā. Es skatos uz viņu: nu, skaidra lieta, acis iekaisušas, sarkanas; rokas dreb, nekas neiznāk. Vēra, vēra, diegs nelien adatā: viņš gan acis piemiedz, gan diegu paslapē mutē, gan pavirpina pirkstos — viss velti! Nomet un skatās uz mani.

«Nu, Jemeļa, ir gan negals ar tevi! Ja to kāds būtu redzējis, es tev sadotu pa kaklu! Es taču, muļķīti tāds, pajokojos, pazobojos… Dievs ar tevi, turies tālāk no grēka. Sēdi mājās, nedari muļķības, neguli pa nakti kāpnēs, neapkauno mani!»

«Ko lai iesāku, Astafij Ivanič; es taču pats zinu, ka vienmēr esmu piedzēries un nekur nederu! … Tikai jūs, manu lab … labdari, velti kaitinu …»

Piepeši viņa zilās lūpas nodrebēja, pa bālo vaigu noritēja asariņa, trīsēdama ieķērās viņa neskūtajā bārdā; reiz sācis raudāt, mans Jemeļjanuška nespēja nekādi nomierināties . .. Ak kungs! Man gluži kā ar nazi sirdī iedūra.

«Eh, kāds tu esi jutīgs cilvēks, nepavisam nebūtu domājis! Kas to varēja paredzēt? … Nē,» savā prātā nolēmu. «Likšu tevi, Jemeļa, mierā, dari, kā gribi, labu galu tu neņemsi!»

Kas tur, kungs, daudz ko stāstīt. Viss šis notikums tāds tukšs, nožēlojams, nav vērts vārdus tērēt, jūs, kungs, tā teikt, par to nedotu pat pliku vērdiņu, bet es gan dotu daudz, ja vien man būtu ko dot, lai tikai tas nebūtu noticis. Man, kungs, bija garās bikses, kaut viņas izputētu, labas, lepnas bikses, zilas, rūtainas, tās man pasūtīja kāds muižnieks, kurš brauca uz šejieni, bet pēc tam atteicās ņemt, esot par šauru; tā bikses palika man. Domāju: vērtīga manta. Utenī par tām varbūt dos visus piecus, bet, ja ne, tad es no tām iztaisīšu Pēterburgas kungiem divējas īsās bikses un man vēl atliks gabaliņš vestei. Zināt, nabaga cilvēkam, tādam kā es, viss labs diezgan. Bet Jemeļjanuškam tobrīd bija pienākušas drūmas, bēdīgas dienas… Skatos — vienu dienu nedzer, otru dienu nedzer, trešo — nav neko reibinošu mutē ņēmis, pavisam nošļucis, taisni žēl, sēž sakņupis. Domāju: vai nu tev, puis, nav naudiņas, vai arī pats esi pareizo ceļu atradis, pielicis punktu, prāta balsij paklausījis. Lūk, luings, tas notika tā: taisni tobrīd iekrita lieli svētki. Es biju aizgājis uz vakara dievvārdiem; pārnāku mājās, — mans Jemeļjanuška sēž piedzēries uz palodzes un līgojas. I he, domāju, šitā tu, puis! Man ievajadzējās kaut ko no l.ides. Pavej! Bikses pazudušas… Izmeklējos gan šur, gan lur: kā nav, tā navi Izvandīju visu lādi, redzu — nav; man bija tā, it kā ar īlēnu kāds iedurtu sirdī. Metos virsū vecenītei, sākumā viņu nepatiesi apvainoju, apgrēkojos, bet par Jemeļu nenāca ne prātā, kaut arī bija pierādījums — cilvēks sēž piedzēries. «Nē,» mana vecenīte saka, «dievs ar tevi, kavalier, ko es iesākšu ar biksēm, kājās, vai, vilkšu? Man pašai pirms dažām dienām kāds no jūsējiem nozaga lindrakus… Nezinu, nav ne jausmas, kur jūsu bikses,» saka. — «Kas šeit bija atnācis?» prasu. — «Neviens,» saka, «kavalier, nebija, es visu laiku biju mājās; Jemeļjans Iļjičs izgāja un pēc tam atgriezās, lūk, sēž! Pavaicā viņam.» — «Jemeļa,» saku, «vai kaut kādas vajadzības pēc neesi paņēmis manas jaunās bikses, atceries, tās, kuras šuvu muižniekam?» — «Nē,» saka, «Astafij Iļjič, es šiten tās neesmu ņēmis.»

Tavu brīnumu! Meklēju, meklēju — nav! Bet Jemeļa sēž un grīļojas. Tā es, kungs, sēdēju viņa priekšā, notupies uz lādes, un pēkšņi uzmetu viņam caururbjošu skatienu … Ak tu viens, domāju, man iekšā sāka viss vārīties; kļuvu tīri sarkans. Arī Jemeļa paskatījās uz mani.

«Nē,» saka, «Astafij Ivanič, es jūsu bikses, šiten tās… jūs varbūt domājat, ka … bet es neesmu tās ņēmis.»

«Kur tad tās varēja palikt, Jemeļjan Iļjič, tad jau iznāk, ka viņas pašas pazudušas?»

«Var jau arī būt, ka pašas pazudušas, Astafij Ivanič.»

Viņā noklausījies, piecēlos, piegāju pie loga, iededzu lampiņu un sēdos pie darba. Pāršuvu vesti ierēdnim, kurš dzīvo zem mums. Bet pašam krūtīs degtin deg, smelgtin smeldz. Labāk es pats tās bikses būtu krāsnī iemetis. Jemeļa, zināms, tūdaļ noprata, ka man sirds aiz dusmām plīst vai pušu. Tiešām, kungs, ja cilvēks ko ļaunu izdarījis, tad jau pa gabalu jūt briesmas gluži kā putns negaisu.

«Rau, Astafij Ivanič,» Jemeļjanuška iesāka (bet pašam balstiņa dreb), «šodien feldšeris Antips Prohoričs precas ar nesen mirušā kučiera sievu …»

Es paskatījos uz viņu, paskatījos ļoti dusmīgi… Jemeļa saprata. Redzu: pieceļas, pieiet pie gultas un sāk man blakus kaut ko meklēt. Es vēroju — ilgi ņemas un visu laiku murmina: kā nav, tā nav, kur šīs, blēdes, varēja palikt. Gaidu, kas būs; redzu — Jemeja nometas četrrāpus un palien zem gultas. Es nenocietos.

«Ko jūs,» saku, «Jemeļjan Iļjič, četrrāpus ložņājat?»

«Meklēju, vai tur nav bikses, Astafij Ivanič. Jāpaskatās, vai nav tur nejauši aizkritušas.»

«Ko jums, kungs,» saku (aiz sarūgtinājuma sāku godāt viņu par kungu), «ko jums, kungs, par tādu nabaga vienkāršu cilvēku kā es rūpi turēt; nav vērts celīšus trīt!»

«Nekas, Astafij Ivanič, es tāpat… Varbūt bikses tomēr atradīsies, ja pameklēs.»

«Hm!» saku. «Paklau, Jemeļjan Iļjič!»

«Ko,» saka, «Astafij Ivanič?»

«Vai tikai tu,» saku, «neesi tās bikses man vienkārši nozadzis, kā zaglis un blēdis man par manu viesmīlību atmaksādams?» Rau, kā, kungs, mani nokaitināja tas, ka viņš manā priekšā ložņāja uz ceļiem pa grīdu.

«Nē … Astafij Ivanič …»

Bet pats, kā bija, tā palika zem gultas uz mutes guļam. Ilgi gulēja; pēc tam izlīda ārā. Skatos: cilvēks pavisam bāls, gluži kā palags. Piecēlās, apsēdās man blakus uz loga un nosēdēja tā minūtes desmit.

«Nē,» saka, «Astafij Ivanič,» — un pēkšņi pieceļas un pienāk man pavisam klāt, vēl tagad redzu, kāds viņš izskatījās — kā rēgs. «Nē,» saka, «Astafij Ivanič, es šiten tās jūsu bikses neesmu ņēmis.»

Pats dreb pie visām miesām, baksta sev krūtīs ar trīsošu pirkstu, bet balstiņa viņam dreb tā, ka es, kungs, pats izbijos un it kā pieaugu pie loga.

«Labi,» saku, «Jemeļjan Iļjič, kā vēlaties, piedodiet, ja es, muļķa cilvēks, jūs nepatiesīgi apvainoju. Bet bikses lai zūd; gan iztiksim tāpat. Rokas, paldies dievam, ir, zagt neiesim … un ne pie viena nabaga cilvēka nediedelēsim; nopelnīsim paši…»

Jemeļa noklausījās manī, pastāvēja, pastāvēja manā priekšā — atsēdās. Tā arī visu vakaru nosēdēja nepakustējies; es aizeju gulēt, Jemeļa vēl vienmēr sēž turpat. Tikai no rīta — skatos — guļ uz plikas grīdas, sarāvies čokurā, savā šinelītī ietinies, pazemojies pārlieku, pat gultā nav nācis. Nu, kungs, kopš tā laika es viņu sāku neieredzēt, pareizāk sakot, pēc šī notikuma es dažas dienas nevarēju viņu ciest ne acu galā. It kā, piemēram, paša miesīgais dēls būtu apzadzis un līdz sirds dziļumiem

aizvainojis. Ak, domāju, Jemeļa, Jemeļa! Bet Jemeļa, kungs, dzer divas nedēļas bez pārtraukuma. Kļuva galīgi traks, nodzērās pavisam. No rīta aiziet, pārnāk vēlu naktī, un šinīs divās nedēļās nedabūju no viņa ne vārdiņa dzirdēt. Vai nu tiešām viņu pašu toreiz sirdēsti mocīja, vai arī gribēja sevi kaut kā nobeigt. Beidzot — punkts, pārtrauca; droši vien visu bija nodzēris — un sēdēja atkal uz loga. Atceros — sēdēja un nerunāja trīs dienas un naktis; pēkšņi, skatos, cilvēks raud. Sēž, kungs, un raud — un kā vēl! Tek kā no krāna, pats nejūt, ka asaras līst. Bet grūti, kungs, noskatīties, kad pieaudzis cilvēks, turklāt vēl pavecs vīrs — tāds kā Jemeļa — no bēdām tik izmisīgi raud.

«Kas tev kaiš, Jemeļa?» saku.

Jemeļa satrūkās un sāka drebēt. Es pa visu šo laiku pirmo reizi viņu uzrunāju.

«Nekas … Astafij Ivanič.»

«Dievs ar tevi, Jemeļa, lai jau zūd. Ko tu sēdi tāds sabozies?» Man kļuva viņa žēl.

«Tāpat vien, Astafij Ivanič, es ne par to. Gribu ķerties pie kaut kāda darba, Astafij Ivanič.»

«Kas tas būtu par darbu, Jemeļjan Iļjič?»

«Tāpat, vienalga, kāds. Varbūt dabūšu ierēdņa vietu kā senāk. Es jau gāju lūgt pie Fedosija Ivaniča … Nav labi, ka jūs apgrūtinu, Astafij Ivanič. Es, Astafij Ivanič, līdzko dabūšu vietu, tūdaļ jums visu atdošu un par uzturu atlīdzināšu.»

«Kas tur ko runāt, Jemeļa; kas bijis, izbijis! Miers un dievs! Dzīvosim kā senāk!»

«Nē, Astafij Ivanič, jūs varbūt par to pašu … es jūsu bikses neesmu ņēmis…»

«Dievs ar tevi, Jemeļjanuška!»

«Nē, Astafij Ivanič. Es nevaru pie jums vairs dzīvot. Jūs mani atvainojiet, Astafij Ivanič.»

«Dievs ar tevi,» saku, «vai tev, Jemeļjan Iļjič, kāds dara pāri, no mājas dzen ārā, vai?»

«Nē, man nepiedienīgi tā pie jums dzīvot, Astafij Ivanič . . . Labāk iešu projām …»

Cilvēks apvainojies, ieņēmis vienu domu galvā. Skatos uz viņu — tiešām pieceļas, velk mugurā savu šinelīti.

«Uz kurieni tad tu, Jemeļjan Iļjič? Nāc taču pie prāta — ko tu dari? Kur tu iesi?»

«Nē, palieciet sveiks, Astafij Ivanič, neaizturiet mani

(pats atkal raud); labāk tālāk no grēka, Astafij Ivanič. Jūs vairs neesat tāds, kā bijāt.»

«Kāds tad es esmu? Tāds pats! Tu esi kā mazs muļķa bērns, viens aiziesi postā, Jemeļjan Iļjič.»

«Nē, Astafij Ivanič. Jūs, no mājas iziedams, tagad aizslēdzat lādi, bet es, Astafij Ivanič, redzu un raudu … Nē, labāk ļaujiet man iet, Astafij Ivanič, un piedodiet man visu, ko es jums mūsu kopdzīves laikā esmu pāri nodarījis.»

Ko lai iesāk, kungs? Cilvēks ņēma un aizgāja. Nogaidīju vienu dienu, domāju — pret vakaru pārradīsies, — nekā. Otrā dienā nav, trešā — nav. Es izbijos, mocījos ar sirdēstiem, neēdu, nedzēru, negulēju. Jutos kā no laivas izsviests. Ceturtajā dienā devos meklēt, iegriezos visos krodziņos, jautāju, — nav, pazudis Jemeļjanuška! «Vai tikai nav pagalam tava vieglprātīgā galviņa?» domāju. «Varbūt kaut kur pie žoga dzērumā garu izlaidi un tagad guli kā satrunis miets.» Ne dzīvs, ne miris atgriezos mājās. Nolēmu arī nākamajā dienā meklēt. Un pats sevi lādēju, kāpēc es pieļāvu, ka muļķa cilvēks pats uz savu roku no manis aizgāja. Bet piektajā dienā (todien bija svētki), līdz ko aust gaisma, nočīkst durvis. Skatos — ienāk Jemeļa: pats zils, mati vienās dubļu lēkšķēs, it kā būtu gulējis uz ielas, pavisam novājējis, kauli un āda vien; novelk šinelīti, atsēžas uz lādes, skatās manī. Es nopriecājos, bet tad man ap sirdi kļuva vēl skumīgāk nekā pirms tam. Rau, kungs, kā tas iznāk: ja man būtu tādā kārtā kāja paslīdējusi, tad es, varat man ticēt, drīzāk nobeigtos kā suns, taču atpakaļ nenāktu. Bet Jemeļa atnāca. Nu, pats par sevi saprotams, tādā stāvoklī grūti cilvēkam acīs skatīties. Sāku ar viņu laipni runāt, apmīļoju, mierināju. «Nu,» saku, «Jemeļjanuška, priecājos, ka esi atgriezies. Ja būtu atnācis mazliet vēlāk, es ari šodien būtu gājis pa krogiem tevi meklēt. Vai esi ēdis?»

«Edu, Astafij Ivanič.»

«Nemuļķojies — vai esi ēdis? Rau, brālīt, no vakardienas atlicis drusku kāpostu; ar liellopa gaļu vārīti, sātīgi; te būs sīpols ar maizi. Paēd, veselībai par skādi nenāks.»

Es viņam padevu kāpostus un tad ieraudzīju, ka cilvēks varbūt visas trīs dienas nav ne kumosiņa mutē licis, tik izsalcis bija. Droši vien bads viņu bija pie manis atdzinis. Man sirds atmaiga, uz viņu, nabadziņu, skatoties. Domāju — aizskriešu pats uz bufeti. Atnesīšu viņam kādu malciņu, ko atveldzēt dvēseli, un miers mājās! Man vairs nav dusmu uz tevi, Jemeļjanuška! Atnesu šņabi. Rau, saku, Jemeļjan Iļjič, iedzersim uz svētkiem. Gribi glāzīti? Veselības pēc.

Viņš jau pastiepa roku, itin kāri pastiepa, jau gandrīz paņēma, bet aprāvās; maķenīt pagaidīja; skatos — atkal paņem, liek pie mutes, šņabis šļakst viņam uz piedurknes. Pielika pie mutes, nē, tūdaļ nolika atpakaļ uz galda.

«Kas ir, Jemeļjanuška?»

«Lai paliek; es tā … Astafij Ivanič.»

«Vai nedzersi, vai?»

«Jā, es, Astafij Ivanič… vairs nedzeršu, Astafij

Ivanič.»

«Vai tu esi nolēmis pavisam atmest, Jemeļjanuška, vai tikai šodien nedzersi?»

Neatbildēja. Skatos: pēc brītiņa noliec galvu uz rokas. «Kas tev, vai neesi saslimis, Jemeļa?»

«Jā, nejūtos labi, Astafij Ivanič.»

Noguldīju viņu gultā. Skatos — tiešām labi nav: galva deg, bet pašu krata drudzis. Nosēdēju pie viņa visu dienu; pret nakti kļuva sliktāk. Es viņam sataisīju kvasu ar eļļu un sīpoliem, iedrupināju maizīti. «Paklau,» saku, «paklau, iestrēb, varbūt kļūs labāk!» Krata galvu. «Nē,» saka, «es šodien pusdienas neēdīšu, Astafij Ivanovič.» Savārīju viņam visādas tējas, vecenīti pavisam nokausēju, — nav ne par matu labāk. Nu, domāju, slikti! Trešajā dienā no rīta aizgāju pēc ārsta. Turpat netālu dzīvoja pazīstams mediķis Kostopravovs. Vēl tolaik, kad dienēju pie Bosomjaginu kungiem, iepazināmies; viņš mani ārstēja. Atnāca ārsts, izmeklēja; saka — slikti. Nebija vērts, saka, nākt pēc manis. Varētu dot viņam atvieglinošus pulverus. — Nu, pulverus es nedevu; domāju, ārsts melš niekus; bet tikām bija klāt piektā diena.

Viņš, kungs, gulēja manā priekšā uz miršanu. Es sēdēju uz loga, turēju darbu rokās. Vecenīte kurināja krāsni. Visi klusējam. Man, kungs, sirds viņa — tāda pļēgura dēļ lūst vai pušu; it kā es savu miesīgo dēlu apbedītu. Jūtu, ka Jemeļa visu laiku uz mani skatās, jau kopš rīta ievēroju, ka cilvēks pūlas saņemties, grib kaut ko sacīt, bet, kā redzams, neuzdrīkstas. Beidzot palūkojos uz viņu: redzu — nabadziņam acīs tādas skumjas, visu laiku nenovērš no manis skatienu; bet, ieraudzījis, ka es lūkojos viņā, tūdaļ nolaiž plakstus.

«Astafij Ivanič!»

«Kas ir, Jemeļjanuška?»

«Ja, piemēram, manu šinelīti aiznestu uz uteni, vai par to daudz dotu, Astafij Ivanič?»

«Nu diez vai daudz dotu. Varbūt trīs rubļus dotu, Jemeļjan Iļjič.»

Bet patiesībā — pamēģini vien aiznest, tad redzēsi, neko nedabūsi, ļaudis smiesies tev tieši acīs, ka tādu nekur nederīgu mantu nes pārdot. Tomēr, zinādams, cik viņš vientiesīgs, es viņam, dieva dotam cilvēciņam, sameloju.

«Es arī domāju, Astafij Iļjič, ka trīs sidraba rubļus par to vajadzētu dabūt; tīra vadmala, Astafij Iļjič. Kā lai nedod trīs rubļus, ja tīra vadmala?»

«Nezinu,» saku, «Jemeļjan Iļjič; ja gribi pārdot, tad, protams, sākumā jāprasa trīs rubļi.»

Jemeļa brītiņu klusēja; pēc tam atkal pasauca mani.

«Astafij Ivanič! Kad es nomiršu, pārdodiet šinelīti, zārkā man to mugurā nevelciet. Es pagulēšu tāpat; tā ir vērtīga manta; jums var noderēt.»

To dzirdot, kungs, man tā sažņaudzās sirds, ka grūti vārdos izteikt. Redzu — cilvēkam sāk uzmākties pirmsnāves nožēlas. No jauna apklusām. Tā pagāja kāda stunda. Es atkal uz viņu paskatījos, — visu laiku lūkojās manī, bet, kā pamana manu skatienu, tūlīt nodur acis.

«Vai nevēlaties,» saku, «iedzert ūdeni, Jemeļjan Iļjič?»

«Dodiet, lai dievs jums stāv klāt, Astafij Ivanič.»

Iedevu viņam padzerties. Padzērās. «Pateicos,» saka. «Astafij Ivanič.»

«Vai vēl kaut ko nevajag, Jemeļjanuška?»

«Nē, Astafij Ivanič; neko nevajag, es tikai…»

«Ko?»

«Šiten tās…»

«Ko tad, Jemeļjanuška?»

«Bikses … šiten tās … es tās toreiz paņēmu … Astafij Ivanič .. .»

«Gan dievs,» saku, «tev piedos, Jemeļjanuška, bēduli manu! Miers ar tevi…» Bet pašam, kungs, kamols kaklā un asaras birst kā pupas; uz brīdi novērsos.

«Astafij Ivanič …»

Skatos: Jemeļa grib man kaut ko sacīt; pats uzslienas, pūlas saņemties, kustina lūpas … Piesarkst, skatās manī… Pēkšņi redzu: atkal kļūst bāls, bāls, vienā mirklī pilnīgi sakrītas, atmet galvu atpakaļ, ievelk dziļi elpu un atdod dievam dvēseli.

EGLĪTE un kĀzas

NO NEZINĀMA AUTORA PIEZĪMĒM

Šinīs dienās es redzēju kādas kāzas… taču nē! Labāk pastāstīšu jums par eglīti. Kāzas bija jaukas, tās man ļoti patika, tomēr otrs notikums interesantāks. Nezinu, kāpēc, bet, vērodams šīz kāzas, atcerējos eglīti. Tas notika tā. Tieši pirms pieciem gadiem Vecgada vakarā mani uzlūdza uz bērnu balli. Ielūguma sūtītājs bija plaši pazīstams tirgonis, kurš prata izmantot sakarus, paziņas, intrigas, tāpēc jādomā, ka šī bērnu balle noderēja vecākiem par iemeslu, lai sanāktu kopā un it kā nejauši un bez nodoma parunātu par citām svarīgām lietām. Es biju cilvēks no malas, nebiju nekādi ieinteresēts, tālab jutos diezgan neatkarīgi. Tur bija vēl kāds vientuļš kungs, kurš, tāpat kā es, bija nonācis šajās ģimenes svinībās gadījuma pēc … Es viņu ievēroju ātrāk nekā citus. Tas bija garš, kalsens vīrietis, loti nopietns, visnotaļ pieklājīgi ģērbies. Bet varēja redzēt, ka viņu nepavisam neinteresē ne izpriecas, ne ģimenes svētki; līdzko viņš pagāja kaut kur sāņus, tūdaļ pārstāja smaidīt un rauca savas biezās, melnās uzacis. Izņemot namatēvu, viņam visā šajā ballē nebija neviena pazīstama. Varēja manīt, ka viņam ārkārtīgi garlaicīgi, bet viņš drosmīgi turpināja tēlot pilnīgi apmierināta un laimīga cilvēka lomu. Vēlāk uzzināju, ka tas ir kāds kungs, kurš ieradies no provinces kārtot galvaspilsētā kādu ļoti svarīgu un izšķirīgu lietu, ka viņš atvedis mūsu saimniekam ieteikuma vēstuli, ka mūsu saimnieks viņu atbalsta ne jau con amore [8] un tātad viņu uzlūdzis uz savu bērnu balli aiz pieklājības. Neviens ar viņu nespēlēja kārtis, neviens nepiedāvāja cigārus, neviens neielaidās sarunā, laikam gan jau pa gabalu redzēdami, kas viņš par putnu, tālab manam kungam, lai būtu kur likt rokas, visu vakaru nācās braucīt vaigubārdu. Tā viņam patiesi bija varena. Bet viņš savu vaigubārdu braucīja tik uzcītīgi, ka, skatoties uz viņu, bija gribot negribot jādomā, ka vispirms pasaulē nākusi šī vaigubārda, bet pēc tam tai pievienots pats kungs, lai būtu kāds, kas to brauka.

Bez šī viesa, kurš gluži nejauši bija ielūgts ģimenes svētkos pie namatēva un viņa pieciem dūšīgajiem puikām, man tur patika vēl viens kungs. Bet tas bija pavisam citāds. Viņš bija ievērojama persona. Viņu sauca Juliāns Mastakovičs. Jau acis uzmetot, bija redzams, ka viņš ir sevišķi cienījams viesis un viņa attiecības ar namatēvu tādas pašas kā namatēvam ar kungu, kurš braucīja vaigubārdu. Namatēvs un namamāte izteica viņam bezgala daudz laipnību, pūlējās pakalpot, piedāvāja dzērienus, visādi aptecēja, stādīja priekšā savus viesus, bet viņu pašu nevienam priekšā nestādīja. Es ievēroju, ka saimniekam acīs iemirdzējās asaras, kad Juliāns Mastakovičs, zīmējoties uz šo vakaru, sacīja, ka viņam reti gadoties pavadīt laiku tik patīkami. Man kļuva baismi tik ievērojama cilvēka tuvumā, tālab, patīksminājies par bērniem, iegāju mazajā viesistabā, kas bija pavisam tukša, un apsēdos namamātes puķu lapenē, kura aizņēma gandrīz pusi visas istabas.

Visi bērni bija neiedomājami jauki un nekādi negribēja uzvesties kā pieaugušie cilvēki, par spīti visām mājskolotāju un māmiņu pamācībām. Vienā mirklī viņi norāva no eglītes visas konfektes un paspēja salauzt pusi rotaļlietu, nemaz vēl neuzzinājuši, kam kura domāta. Sevišķi jauks bija melnacains, sprogains zēns, kurš par katru cenu gribēja mani nošaut ar savu koka šauteni. Tomēr no citiem visvairāk atšķīrās viņa māsa, vienpadsmitgadīga meitenīte, skaista kā amoriņš, klusa, domīga, bāla, ar lielām, sapņainām, uz āru vērstām acīm. Citi bērni viņu aizvainoja, tāpēc viņa ienāca tajā pašā istabā, kur sēdēju es, un kaktiņā rotaļājās ar savu lelli. Viesi ar bijību norādīja uz bagātu valsts monopola nomnieku, viņas tēvu, un kāds čukstus piebilda, ka meitiņai pūrā jau noguldīti trīs simti tūkstošu. Es pagriezos, lai redzētu tos, kas tā interesējās par šo faktu, un mans skatiens krita uz Juliānu Mastakoviču, kurš, rokas aiz muguras aizlicis un drusku galvu uz sāniem pieliecis, ārkārtīgi vērīgi klausījās citu kungu mēļošanā. Pēc tam es nevarēju vien nobrīnīties par saimnieku gudrību, dalot bērniem dāvanas. Meitenīte, kurai jau bija trīs simti tūkstošu rubļu pūrā, dabūja visgreznāko lelli. Pēc tam dāvanas kļuva vienkāršākas — atbilstoši tam, kā pazeminājās visu šo lainugo bērnu vecāku dienesta pakāpe. Beidzot pēdējais bērns, desmitgadīgs, vājiņš, maziņš, teterains, sarkanmatains zēns, dabūja tikai vienu stāstu grāmatu, kurā bija i ākstīts par dabas varenību, par aizgrābtības asarām un l.i tālāk, bez ilustrācijām un pat bez vinjetes. Viņš bija saimnieku bērnu mājskolotājas — kādas nabaga atraitnes dēls, ļoti bieži pērts un iebiedēts bērns. Zēnam mugurā bija pavisam lētas drēbes svārciņi. Saņēmis savu grāmatu, viņš ilgi grozījās ap citu bērnu rotaļlietām, viņam ārkārtīgi gribējās paspēlēties ar citiem, tomēr viņš to neuzdrošinājās, varēja redzēt, ka viņš jau juta un saprata savu stāvokli. Man ārkārtīgi patīk novērot bērnus. Cik interesanti ir viņu pirmie patstāvīgie soļi dzīvē! Ievēroju, ka sarkanmataino zēnu tik ļoti valdzināja citu bērnu skaistās rotaļlietas, it sevišķi teātris, kurā viņam visādā ziņā gribējās tēlot kādu lomu, ka viņš nolēma pieglaimoties. Viņš smaidīja un mēģināja izpatikt citiem, viņš atdeva savu ābolu kādam tuklam zēnam, kuram aizsainītī sasietais lakatiņš jau bija pilns ar dažādiem kārumiem, viņš pat piedāvājās nēsāt vienu sev uz muguras, lai tikai viņu nedzītu projām no teātra. Bet pēc brītiņa kāds draiskulis viņu krietni sabukņīja. Zēns neuzdrīkstējās raudāt. Šinī brīdī parādījās mājskolotāja, viņa māmiņa, un pavēlēja, lai viņš netraucējot citiem bērniem rotaļāties. Tad zēns iegāja tanī pašā viesistabā, kur atradās meitene. Viņa izturējās pret zēnu draudzīgi, un viņi abi ļoti cītīgi ņēmās ģērbt un greznot dārgo lelli.

Es jau gandrīz pusstundu biju nosēdējis efeju lapenē un gandrīz aizsnaudos, klausīdamies, kā čivināja sarkanmatainais zēns un skaistule ar trīssimt tūkstošiem pūrā, ņemoties ar lelli, kad piepeši istabā ienāca Juliāns Mastakovičs. Viņš bija izmantojis brīdi, kad bērni strīdējās, un klusām izgājis no zāles. Biju ievērojis, ka viņš pirmīt visai dedzīgi sarunājās ar nākamās bagātās līgavas tēvu — ar kuru nupat bija iepazinies — par kāda dienesta priekšrocībām salīdzinājumā ar citu dienestu. Tagad viņš stāvēja, domās iegrimis, un šķita kaut ko skaitām uz pirkstiem.

— Trīs simti, trīs simti, — viņš čukstēja. — Vienpadsmit … divpadsmit… trīspadsmit un tā tālāk. Sešpadsmit, — pieci gadi! Pieņemsim, ka nogulda uz četriem procentiem, — divpadsmit reizināt ar pieci — sešdesmit, no šiem sešdesmit atkal procenti… nu, pieņemsim, pavisam kopā pēc pieciem gadiem — četri simti. Ja, tj ir… Un viņš, blēdis, nebūs taču noguldījis tikai uz četriem procentiem! Varbūt nolicis uz astoņiem vai desmit. Tātad pieci simti, pieņemsim, vismaz pieci simti tūkstošu; nu, un pārpalikums tualetēm, hm …

Viņš pārtrauca savas pārdomas, nošņauca degunu un jau gribēja iziet no istabas, kad pēkšņi pamanīja meitenīti un palika stāvam. Mani aizsedza puķu podi. Man šķita, ka viņš ir ļoti satraukts. Vai nu viņu bija ietekmējusi aprēķinātā summa, vai kaut kas cits, bet viņš berzēja rokas un nespēja nostāvēt uz vietas. Viņa satraukums pieauga līdz nec plus ultra,x kad viņš, palicis stāvam, uzmeta nākamajai līgavai otru apņēmības pilnu skatienu. Viņš gribēja iet uz priekšu, bet vispirms palūkojās apkārt. Pēc tam uz pirkstgaliem, it kā juzdamies vainīgs, tuvojās bērnam. Viņš nāca klāt smaidīdams, noliecās un noskūpstīja meitenītei galviņu. Viņa, nebūdama šādam uzbrukumam sagatavota, izbailēs iekliedzās.

—      Ko jūs te darāt, mīļo bērniņ? — viņš jautāja čukstus, apkārt skatīdamies un meitenītei vaidziņu glāstīdams.

—     Rotaļājamies …

—     Kā? Ar viņu? — Juliāns Mastakovičs no sāniem paskatījās uz zēnu.

—     Tu, mīļumiņ, labāk ej zālē, — viņš sacīja zēnam.

Zēns klusēja un skatījās uz viņu, acis ieplētis. Juliāns

Mastakovičs atkal pavērās apkārt un atkal noliecās pie meitenītes.

—     Kas jums tur ir, lellīte, vai, mīļo bērniņ? — viņš ieprasījās.

—     Lellīte, — meitene atbildēja, raukdama pierīti, mazliet nobijusies.

—     Lellīte… Bet vai jūs, mīļo bērniņ, zināt, no kā jūsu lellīte taisīta?

—     Nezinu … — atteica meitenīte čukstus un nodūra galviņu uz leju.

—      No lupatiņām, mīlulīt. Tu, puika, labāk ej zālē pie saviem biedriem, — Juliāns Mastakovičs sacīja, uzmezdams zēnam bargu skatienu. Meitenīte un zēns sarauca pierītes un sadevās rokās. Viņiem negribējās šķirties.

—     Bet vai jūs zināt, kāpēc jums uzdāvināja šo lellīti? —

Juliāns Mastakovičs jautāja, balsi aizvien vairāk klusinādams.

—     Nezinu.

—    Tāpēc, ka jūs visu nedēļu bijāt jauks un paklausīgs bērns.

Pēc tam Juliāns Mastakovičs, satraukts līdz pēdējai pakāpei, palūkojās apkārt un beidzot jautāja pavisam klusā, neskanīgā, aiz satraukuma un nepacietības gandrīz izdzisušā balsī:

—     Bet vai jūs, mīļo meitenīt, mani mīlēsiet, ja es ieradīšos ciemos pie jūsu vecākiem?

To pateicis, Juliāns Mastakovičs vēlreiz gribēja noskūpstīt jauko meitenīti, bet sarkanmatainais zēns, redzēdams, ka viņa tūdaļ sāks raudāt, satvēra viņas rociņu un aiz dzijas līdzjūtības pret viņu iešņukstējās. Juliāns Mastakovičs noskaitās ne pa jokam.

—     Projām, ej projām no šejienes, ej projām! — viņš uzkliedza zēnam. — Ej zālē! Ej tur pie saviem biedriem!

—     Nē, nevajag, nevajag! Ejiet jūs projām, — meitenīte sacīja. — Lai viņš paliek, lai viņš paliek! — viņa sacīja, gandrīz jau raudādama.

Kāds trokšņaini pienāca pie durvīm. Juliāns Mastakovičs tūdaļ atlieca savu diženo stāvu un iztrūkās. Bet sarkanmatainais zēns iztrūkās vēl vairāk nekā Juliāns Mastakovičs, pameta meitenīti un gar pašu sienu klusītēm izslīdēja no viesistabas ēdamistabā. Lai nemodinātu aizdomas, arī Juliāns Mastakovičs izgāja ēdamistabā. Viņš bija sarkans kā vēzis un, pametis acis spogulī, it kā nokaunējās pats no sevis. Varbūt viņam kļuva neērti savas pārsteidzības un savas nepacietības dēļ. Varbūt viņu tā bija pārsteidzis, tā savaldzinājis un iedvesmojis iepriekš ar pirkstu palīdzību izdarītais aprēķins, ka viņš, par spīti savam stāvoklim un cieņai, bija izturējies kā puika un steidzies iekarot savu objektu, neņemot vērā to, ka šis objekts kļūs par īstu objektu ne ātrāk kā pēc pieciem gadiem. Sekodams šim cienījamajam kungam, es iegāju ēdamistabā un ieraudzīju savādu skatu. Juliāns Mastakovičs, pietvīcis no apvainojuma un dusmām, biedēja sarkanmataino zēnu, kurš, kāpdamies no viņa aizvien tālāk, aiz bailēm nezināja, kur sprukt.

—     Ej projām, ko tu te dari, ej projām, palaidni, ej projām! Tu te augļus zodz, jā? Ej projām, palaidni, ej projām, smurguli, ej projām, ej pie saviem biedriem!

Pārbiedētais zēns savā izmisumā nolēma izmantot vienīgo glābiņu — viņš palīda zem galda. Tad viņa vajātājs, iekaisis līdz pēdējai pakāpei, izrāva savu lielo batista kabatdrānu un, ar to mādams, sāka dzīt ārā no pagaldes bērnu, kurš tur tupēja gluži sastindzis. Jāpiezīmē, ka Juliāns Mastakovičs bija diezgan paresns. Viņš bija labi nobarojies, sārts, pilnīgs cilvēks ar vēderiņu, ar ļumīgām ciskām, vārdu sakot, īsts spēka vīrs, apaļš kā rieksts. Juliāns Mastakovičs briesmīgi svīda, elsa un kļuva pavisam sarkans. Beidzot viņš gandrīz vai plīsa pušu aiz dusmām — tik liels bija viņa sašutums vai varbūt (kas lai zina?) greizsirdība. Es iesmējos pilnā kaklā. Juliāns Mastakovičs atskatījās un, par spīti savai cieņai, ārkārtīgi samulsa. Šinī brīdī pa pretējām durvīm ienāca namatēvs. Zēns izlīda no pagaldes un tīrīja savus ceļgalus un elkoņus. Juliāns Mastakovičs steidzīgi pielika pie deguna mutautu, ko turēja rokā aiz viena stūrīša.

Namatēvs mazliet izbrīnījies paskatījās uz mums visiem trim, bet, kā jau cilvēks, kurš pazīst dzīvi un skatās uz to nopietni, tūlīt izmantoja gadījumu, ka notvēris savu viesi vienatnē.

—     Lūk, šis ir tas zēns, — viņš sacīja, norādīdams uz sarkanmati, — par kuru man bija tas gods lūgt…

—     Ko? — Juliāns Mastakovičs vaicāja, vēl lāgā neatguvies.

—      Manu bērnu mājskolotājas dēls, — namatēvs turpināja lūdzošā tonī. — Nabaga sieviete, atraitne, godīga ierēdņa sieva; tālab … Julian Mastakovič, ja būtu iespējams . ..

—      Ak, nē, nē, — Juliāns Mastakovičs steidzīgi iesaucās. — Nē, atvainojiet mani, Filip Aleksejevič, tas nekādi nav iespējams. Es apvaicājos; nav vakances, bet, ja arī būtu, tad uz to gaida jau desmit kandidātu, kuriem daudz lielākas tiesības nekā viņam … Ļoti žēl, ļoti žēl…

—      2ēl gan, — namatēvs atkārtoja, — tāds kautrīgs un lēnīgs zēns …

—      Liels palaidnis, cik es ievēroju, — Juliāns Mastakovičs atbildēja, histēriski saviebis muti. — Ej projām, puika, ko tu te stāvi, ej pie saviem biedriem! — viņš sacīja, vērsdamies pie bērna.

Šinī brīdī, kā liekas, viņš nespēja vairs nociesties un pašķielēja uz mani. Arī es nespēju nociesties un sāku smieties viņam tieši acīs. Juliāns Mastakovičs tūdaļ novērsās no manis un tā, lai es dzirdētu, jautāja namatēvam, kas tas par savādu jaunu cilvēku. Viņi sāka sačukstēties un izgāja no istabas. Es pēc tam redzēju, kā Juliāns Mastakovičs, klausīdamies namatēvā, neticīgi šūpoja galvu.

Tiku tikām izsmējies, es atgriezos zālē. Tur varenais vīrs, ģimenes tēvu un māmuļu aplenkts, namatēva un namamātes klātienē kaut ko dedzīgi skaidroja kādai dāmai, ar kuru viņš nupat bija iepazīstināts. Dāma turēja pie rokas meitenīti, ar kuru Julianam Mastakovičam pirms desmit minūtēm bija starpgadījums viesistabā. Tagad viņš izplūda slavinājumos un sajūsmā par šī mīlā bērna skaistumu, talantiem, grāciju un labo audzināšanu. Viņš acīm redzami mēģināja pieglaimoties māmiņai. Māte klausījās viņā gandrīz ar aizgrābtības asarām acīs. Tēva lūpas bija savilkušās smaidā. Namatēvu ielīksmoja vispārējais priecīgais noskaņojums. Visi viesi dzīvoja līdzi, pat bērnu rotaļas tika pārtrauktas, lai netraucētu sarunu. Gaiss bija piesātināts ar goddevību. Es pēc tam dzirdēju, kā interesantās meitenes māmiņa, līdz sirds dziļumiem saviļņota, izmeklētos teicienos lūdza Juliānu Mastakoviču parādīt viņai sevišķu godu, aplaimot viņu ģimeni ar savu dārgo draudzību, dzirdēju, ar kādu neviltotu sajūsmu Juliāns Mastakovičs pieņēma ielūgumu un kā viesi, pieklājības noteikumus ievērodami, izklīda uz visām pusēm un aizkustinošos vārdos slavēja monopola nomnieku, viņa laulāto draudzeni, meitenīti un it sevišķi Juliānu Mastakoviču.

—     Vai šis kungs precējies? — es jautāju gandrīz pilnā balsī kādam no saviem paziņām, kurš stāvēja tuvāk Julianam Mastakovičam.

Juliāns Mastakovičs uzmeta man pētīgu un niknu skatienu.

—     Nē! — mans paziņa atbildēja, līdz sirds dziļumiem sapīcis par manu nesmalkjūtību, kuru es atļāvos tīšām …

Nesen gāju garām ***as baznīcai; mani pārsteidza burzma un daudzās karietes. Visapkārt runāja par kāzām. Diena bija apmākusies un miglaina; kopā ar citiem iespraucos dievnamā un ieraudzīju līgavaini. Tas bija maziņš, apaļīgs, tukls, vēderīgs, ļoti uzcirties cilvēciņš. Viņš skraidīja, rosījās un izrīkoja. Beidzot dzirdēju runājam, ka atvesta līgava. Es izspiedos cauri burzmai un ieraudzīju apburošu skaistuli pirmā plaukumā. Bet skaistule bija bāla un skumja. Viņa izklaidīgi lūkojās apkārt, man pat likās, ka viņas acis ir sarkanas no nesenām asarām. Viņas sejas pantu antīkā stingrība padarīja skaistumu nepieejamu un svinīgu. Bet caur šo stingrību un nopietnību, caur šīm skumjām vēl vīdēja sākotnējais bērnišķīgi nevainīgais vaidziņš, kaut kas ārkārtīgi naivs, neizveidojies, jauns un it kā bez vārdiem saudzību lūdzošs. Runāja, ka viņai nupat palicis sešpadsmit gadu. Uzmanīgāk ieskatījies līgavainī, es pēkšņi pazinu viņā Juliānu Mastakoviču, kuru nebiju redzējis piecus gadus. Pametu acis uz līgavu … Mans dievs! Es ātrāk spiedos ārā no dievnama. Pūlī runāja, ka līgava esot bagāta, ka līgavai pūrā pieci simti tūkstošu … un tualetes vēl par tik un tik…

«Tomēr aprēķins bija labsi» es nodomāju, izspraucies ārā …

SVEŠA SIEVA UN VĪRS ZEM GULTAS

NEPARASTS NOTIKUMS

I

—     Piedodiet, cienījamais kungs, atļaujiet jums pajautāt . ..

Gājējs sarāvās un, drusku izbijies, paskatījās uz jenota kažokā tērpto kungu, kurš astoņos vakarā pašā ielas vidū viņu tik tieši uzrunāja. Un tas taču zināms — ja kāds Pēterburgas kungs pēkšņi uz ielas kaut ko pasacīs otram pilnīgi svešam kungam, — šis kungs noteikti izbīsies.

Tātad gājējs sarāvās un mazliet izbijās.

—     Atvainojiet, ka jūs traucēju, — kungs jēnota kažokā sacīja, — bet es… es patiesi nezinu… jūs droši vien mani atvainosiet; redziet, esmu savā ziņā satraukts…

Tikai tagad jaunais cilvēks mētelī ievēroja, ka kungs j ēnota kažokā patiesi ir satraukts. Viņa grumbās sarauktā seja izskatījās diezgan bāla, balss drebēja, viņš nevarēja sakopot domas, mēle mežģījās, un varēja manīt, ka viņam ļoti grūti savienot pazemīgo lūgumu kārtas vai stāvokļa ziņā zemāk stāvošam cilvēkam ar nepieciešamību katrā ziņā griezties pie kāda ar lūgumu. Jā, un galu galā šis lūgums nekādā ziņā nebija pieklājīgs un solīds, bet dīvains un neatbilstīgs cilvēkam, kurš nēsā tik lepnu kažoku un tādu cienīgu skaistas tumšzaļas krāsas fraku ar tik daudzveidīgiem rotājumiem, kas šo fraku papildināja. Kā redzams, tas mulsināja pašu kungu jēnota kažokā, tā ka beidzot viņš neizturēja, nolēma pārvarēt savu uzbudinājumu un pieklājīgi beigt nepatīkamo scēnu, ko pats bija ierosinājis.

—      Atvainojiet, esmu galīgi apjucis; jūs, protams, mani nepazīstat… Atvainojiet, ka jūs traucēju; es pārdomāju. — To teikdams, viņš pieklājīgi pacēla cepuri un steidzās tālāk.

—     Laipni lūdzu.

Mazais cilvēciņš pazuda tumsā, pamezdams kungu mētelī apstulbumā stāvam.

«Kāds savādnieks!» kungs mētelī nodomāja. Pēc tam, pietiekami nobrīnījies un beidzot apstulbumu pārvarējis, atcerējās sava nāciena nolūku un sāka staigāt šurp un

turp, vērīgi skatīdamies uz kāda bezgala augsta nama vārtiem. Uznāca migla, un jaunais cilvēks kļuva drusku priecīgāks, jo miglā viņa pastaiga nebija tik uzkrītoša, kaut gan viņu varēja pamanīt tikai kāds visu dienu bezcerīgi nīkstošs važonis.

—      Atvainojiet!

Gājējs atkal sarāvās: viņa priekšā jau atkal stāvēja tas pats kungs jenota kažokā.

—       Atvainojiet, ka es vēlreiz… — viņš ierunājās, — bet jūs — jūs noteikti esat krietns cilvēks! Nepievērsiet man uzmanību kā personai sabiedriskā nozīmē; es tiešām esmu apjucis; tomēr mēģiniet saprast tīri cilvēciski … jūsu priekšā, kungs, stāv cilvēks, kuram nepieciešams vispazemīgākā kārtā lūgt. ..

—     Ja tas manos spēkos … ko jūs vēlaties?

—      Jūs varbūt domājat, ka es gribu lūgt jums naudu! — sacīja noslēpumainais kungs, šķobīdams muti, histēriski smiedamies un bālēdams.

—     Apžēlojieties …

—      Nē, es redzu, ka jūs apgrūtinu! Atvainojiet, es netieku ar sevi galā; ņemiet vērā, ka jūs redzat mani satraukumā, gandrīz vai prātu zaudējušu, tikai nesāciet domāt nez ko . . .

—      Turieties pie lietas, pie lietas! — jaunais cilvēks atbildēja, uzmundrinoši un nepacietīgi mādams ar galvu.

—      A! Redz, ko! Jūs, tāds jauns cilvēks, man atgādināt, lai turos pie lietas, it kā es būtu kāds nejēga puišelis! Esmu galīgi zaudējis prātu! … Sakiet atklāti, kāds es jums tagad tādā pazemojošā stāvoklī šķietos!

Jaunais cilvēks apmulsa un neteica neko.

—      Atļaujiet jautāt vaļsirdīgi: vai jūs neredzējāt kādu dāmu? Vairāk neko es nelūdzu! — kungs jenota kažokā, beidzot dūšu saņēmis, izgrūda.

—     Dāmu!

—     Jā, kādu dāmu.

—     Redzēju gan … bet, atzīšos, viņu bija tik daudz …

—      Tas ir iespējams, — noslēpumainais cilvēks atbildēja ar rūgtu smaidu. — Es nepareizi izteicos, es gribēju jautāt kaut ko citu, atvainojiet; es gribēju prasīt, vai jūs neredzējāt kādu kundzi mētelī ar lapsādu un tumšā samta cepurē ar melnu plīvuru?

—      Nē, tādu neesmu redzējis… nē, liekas, neesmu manījis.

—     A! Tādā gadījumā atvainojiet!

Jaunais cilvēks gribēja kaut ko jautāt, bet kungs jenota kažokā atkal pazuda, pamezdams savu pacietīgo klausītāju apstulbumā stāvot.

«Rauj viņu velns!» manāmi satraukts nodomāja jaunais cilvēks mētelī.

Viņš īgni uzsita uz augšu bebrādas apkakli un atkal sāka piesardzīgi soļot gar bezgalīgi augstā nama vārtiem. Viņš dusmojās.

«Kāpēc viņa nenāk?» viņš domāja. «Drīz būs astoņi!»

Tornī nosita astoņi.

—     Ak! Kaut velns jūs beidzot parautu!

—     Atvainojiet!

—     Atvainojiet, ka es jūs tā … Bet jūs man pagadījāties tieši ceļā un ļoti izbiedējāt, — sacīja gājējs, pieri raukdams un atvainodamies.

—     Man atkal jāgriežas pie jums. Protams, es jums droši vien liekos satraukts un dīvains.

—     Esiet tik laipns, bez aplinkiem, paskaidrojiet drīzāk, es vēl nezinu, ko jūs vēlaties …

—      Vai jūs steidzaties? Redziet. Es jums visu izstāstīšu atklāti, bez liekiem vārdiem. Ko lai dara! Apstākļi reizēm saved kopā cilvēkus ar pavisam dažādiem raksturiem … Es jau redzu, jūs esat nepacietīgs, jauns cilvēks… Tātad … tomēr, es nezinu, ko lai saku, es meklēju dāmu (esmu nolēmis izstāstīt visu). Man noteikti jāzina, kur palikusi šī dāma. Kas viņa tāda, — man šķiet, jums viņas vārds nav jāzina, jauno cilvēk.

—     Labi, labi, turpiniet.

—      Turpiniet! Kādā tonī jūs ar mani runājat! Atvainojiet, varbūt esmu jūs aizskāris, uzrunādams par jauno cilvēku, bet es nebiju domājis neko ļaunu … vārdu sakot,. ja jūs būtu ar mieru izdarīt man vislielāko pakalpojumu, tad ziniet — kāda dāma, tas ir, es gribēju teikt — kārtīga sieviete no ļoti labas, man pazīstamas ģimenes… man uzdots… man, redziet, pašam nav ģimenes …

—     Labi, labi.

—     Mēģiniet saprast manu stāvokli, jauno cilvēk (ak, atkal! Piedodiet; es visu laiku saucu jūs par jauno cilvēku). Dārga katra minūte… Iedomājieties, šī dāma… vai jūs nevarat man pateikt, kas dzīvo šinī namā?

—     Nu … tur dzīvo daudzi.

—      Jā, jums taisnība, — atbildēja kungs jenota kažokā, mazliet iesmiedamies, lai saglabātu pašcieņu, — jūtu, esmu drusku apjucis … bet kāpēc jūs runājat tādā tonī? Jūs redzat, es vaļsirdīgi atzīstos, ka esmu apjucis, un, ja jūs esat augstprātīgs cilvēks, tad manu pazemojumu esat diezgan redzējis… Es jau sacīju, kāda dāma ar labu uzvedību, tas ir, viegla satura . . . piedodiet, esmu tā satraukts, izklausās tā, it kā es runātu par literatūru, redziet — izdomājuši, ka Pola de Koka grāmatas ir viegla satura, visa nelaime nāk no šī Pola de Koka …

Jaunais cilvēks ar nožēlu paskatījās uz jenota kažokā tērpto kungu, kurš, acīm redzot, galīgi apjucis, klusēja, skatījās uz viņu, muļķīgi smaidīdams, un ar drebošu roku bez kāda manāma iemesla satvēra viņu aiz mēteļa atloka.

—     Jūs gribat zināt, kas šeit dzīvo? — jaunais cilvēks jautāja, pakāpdamies mazliet atpakaļ.

—     Jā, jūs teicāt, ka dzīvojot daudzi.

—      Šeit… es zinu, ka šeit dzīvo arī Sofja Ostafjevna, — jaunais cilvēks sacīja čukstus, turklāt diezgan līdzjūtīgi.

—     Nu redzat, redzat! Vai jūs kaut ko zināt, jaunais cilvēk?

—     Ticiet man, es it neko nezinu … Es spriedu pēc jūsu satrauktās sejas.

—     Es nupat no virējas izdibināju, ka viņa nāk uz šejieni, bet jūs netrāpījāt pareizi, tas ir — ne jau pie Sofjas Ostafjevnas, viņa to nepazīst…

—     Nepazīst? Tad atvainojiet.

—     Kā redzams, jūs tas neinteresē, jauno cilvēk, — savādais kungs sacīja ar rūgtu ironiju.

—     Paklausieties, — jaunais cilvēks turpināja stomīdamies,— es nemaz īsti nezinu jūsu satraukuma cēloni; jūs droši vien esat pievilts; sakiet atklāti!

Jaunais cilvēks uzmundrinoši pasmaidīja.

—     Mēs vismaz viens otru sapratīsim, — viņš piebilda, un viss viņa stāvs augstsirdīgi pauda tieksmi mazliet paklanīties.

—     Jūs mani iznīcinājāt! Bet būšu pret jums vaļsirdīgs — tieši tā … kuram gan tas nevar gadīties! Mani dziļi aizkustina jūsu iejūtība. Jūs būsiet ar mani vienis prātis, jaunu vīriešu sabiedrība… Kaut gan es neesmu jauns, bet, zināt, ieradums, vecpuiša dzīve, vecpuišu sabiedrība, protams…

—     Nu protams, protams! Bet kā es varu jums palīdzēt?

—     Redziet, jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka apmeklēt Sofju Ostafjevnu … Tomēr es vēl nemaz noteikti nezinu, uz kurieni šī dāma devās, zinu vienīgi to, ka viņa ir šinī mājā; bet, redzēdams, ka jūs šeit pastaigājaties, — es pats staigāju pa to pusi, — nodomāju … es, redziet, gaidu šo dāmu … es zinu, ka viņa ir tur, — man gribētos viņu satikt un paskaidrot, cik nepieklājīgi un zemiski… ar vārdu sakot, jūs mani saprotat…

—     Hm! Jā gan!

—     Es to nedaru sevis dēļ; tikai neiedomājieties kaut ko tādu — tā nav mana sieva! Vīrs stāv citur, uz Vozņesenskas tilta; viņš grib pieķert, bet vilcinās — viņš vēl netic, kā jau katrs vīrs (to sacīdams, kungs jenota kažokā mēģināja pasmaidīt); esmu viņa draugs, jūs būsiet ar mani vienis prātis, es, cilvēks ar cienījamu stāvokli, es nevaru būt tas, par ko jūs mani turat.

—     Protams; turpiniet, turpiniet!

—     Redziet, es visu laiku viņai sekoju, man uzdots (nelaimīgais vīrs!); bet es zinu — viņa ir viltīga jauna dāma (pastāvīgi zem spilvena Pols de Koks); esmu pārliecināts, ka viņa aizlavīsies kaut kā nemanot… Man, atzīšos, virēja sacīja, ka viņa nākot uz šejieni; es kā traks metos šurp, tiklīdz dabūju to zināt; es gribu notvert; man jau sen bija aizdomas, tāpēc es gribēju jūs lūgt… jūs šeit staigājat… jūs — jūs — es nezinu …

—     Nu, ko tad jūs galu galā vēlaties?

—     Jā … Man nav tas gods jūs pazīt; neuzdrīkstos jūs izvaicāt, kas jūs esat un kāpēc… Katram gadījumam, atļaujiet iepazīties; ļoti patīkami!

Drebošais kungs dedzīgi pakratīja roku jaunajam cilvēkam.

—     To man vajadzēja izdarīt pašā sākumā, — viņš piemetināja, — bet biju aizmirsis visu pieklājību.

Runādams kungs jenota kažokā nespēja nostāvēt uz vietas, nemierīgi skatījās apkārt, mīņājās un ik brīdi kā mirējs tvērās ar roku pie jaunā cilvēka.

—      Redziet, — viņš turpināja, — es gribēju lūgt jūs kā draugu … atvainojiet manu pārdrošību … es gribēju jūs lūgt, lai jūs staigātu pa to pusi un pa šķērsielu, kur atrodas sētas durvis, tādā kārtā mierīgā gaitā aprakstīdams burtu n. Es savukārt staigāšu gar galveno ieeju, tā ka mēs garām nepalaidīsim; es tā visu laiku baidījos, ka viens pats palaidīšu garām; bet es negribu palaist. Līdzko viņu ieraudzīsiet, tūdaļ apstādiniet un sauciet mani… Ak, es ārprātīgais! Tikai tagad redzu savu muļķību un sava priekšlikuma nepiedienību!

—     Kas tur sevišķs! Apžēlojieties! …

—            Nemēģiniet mani aizstāvēt; esmu ļoti satraukts, esmu tā apjucis kā vēl nekad! It kā es būtu nodots tiesai! Atzīšos jums — būšu pret jums pilnīgi cēlsirdīgs un atklāts, jauno cilvēk: pat jūs es noturēju par mīļāko!

—           Tas ir, skaidrāk izsakoties, jūs gribat zināt, ko es šeit daru?

—            Krietnais cilvēk, cienījamais kungs, man pat prātā nenāk, ka jūs esat viņš; es jūs ar tādu domu neuzdrīkstos apvainot, bet… bet, vai jūs man varat dot goda vārdu, ka jūs neesat mīļākais?

—           Labi, dodu jums goda vārdu, ka esmu mīļākais, tikai ne jūsu sievas mīļākais; citādi jau es nebūtu uz ielas, bet būtu tagad kopā ar viņu.

—            Sievas? Kas jums teica, ka sievas, jauno cilvēk? Esmu neprecējies, tas ir, es pats esmu mīļākais…

—     Jūs teicāt, ka ir vīrs… uz Vozņesenskas tilta …

—            Protams, protams, es neskaidri izteicos: pavisam citas attiecības! Un jūs būsiet ar mani vienis prātis, jaunais cilvēk, ka zināma raksturu nenosvērtība, tas ir…

—     Jā, jā! Labi, labi!

—     Tas ir, es nepavisam neesmu vīrs …

—            Ļoti iespējams. Bet es jums atklāti pasaku, ka, tagad jūs par pretējo pārliecinādams, gribu pats sevi nomierināt, tāpēc arī neko jums neslēpšu: jūs man sagandējat garastāvokli un traucējat. Apsolu, ka pasaukšu jūs. Bet laipni lūdzu jūs tagad laist mani garām un iet projām. Es arī gaidu.

—            Lūdzu, lūdzu, tūlīt iešu projām, es respektēju jūsu sirds dīvaino nepacietību. Es to saprotu, jauno cilvēk! Ak, kā es jūs tagad saprotu!

—     Labi, labi…

—           Uz redzēšanos!… Tomēr atvainojiet, jauno cilvēk, ka es atkal jūs… Nezinu, kā lai pasaka. Dodiet man vēlreiz savu goda vārdu, ka jūs neesat mīļākais!

—     Ak kungs, apžēlojies!

—            Vēl viens jautājums, pēdējais: vai jūs zināt jūsu … tas ir, jūsu dāmas vīra uzvārdu?

—     Protams, zinu; nav jūsējais, liecieties mierā!

—     Bet kā jūs zināt manu uzvārdu?

—            Paklausieties, ejiet projām; jūs zaudējat laiku: viņj tikmēr pagūs tūkstošreiz aizmukt… Nu, ko jūs vēl vilcināties? Jūsējā ir mētelī ar lapsādu, cepuri galvā, bet manējā rūtainā uzmetnī un gaiši zilā samta platmalē… Nu, ko jums vēl vajag? Ko jūs vēl gribat?

—            Gaiši zilā samta platmalē! Viņai ir arī rūtains apmetnis un gaiši zila platmale, — iesaucās uzmācīgais cilvēks, vienā mirklī atgriezies atpakaļ.

—            Ak, velns parāvis! Nu, var taču sagadīties… Un tomēr — kas man par daļu? Manējā uz turieni neiet!

—      Bet kur tad viņa ir, tā jūsējā?

—     Jums gribētos to zināt. Kāpēc?

—     Atzīšos, es aizvien vēl domāju …

—            Fu, mans dievs! Jums galīgi nav kauna. Nu, manējai šeit ir paziņas, trešajā stāvā, logi uz ielas pusi. Ko jūs vēl gribat, vai viņus visus nosaukt jums vārdā, vai?

—            Mans dievs! Arī man ir paziņas trešajā stāvā, logi uz ielas pusi… Ģenerālis …

—     Ģenerālis?

—           Jā, ģenerālis. Es jums pateikšu, kā viņu sauc: ģenerālis Polovicins.

—            Te tev nu bija! Nē, tie nav viņi! (Ak, pie velna pie velna!)

—     Nav?

—     Nē!

Abi klusēja un izbrīnā skatījās viens otrā.

—            Kāpēc jūs uz mani tā skatāties? — jaunais cilvēks iesaucās, īgni nokratīdams apstulbumu un uzmācīgās domas.

Kungs kļuva nemierīgs.

—     Es, es atzīšos …

—            Nē, lūdzu, lūdzu, runāsim tagad prātīgāk. Mums ir kopēja lieta. Paskaidrojiet man… Ko jūs pazīstat tanī namā?

—     Kādi man paziņas?

—     Jā, paziņas . ..

—            Redziet, redziet! Es pēc jūsu acīm nopratu, ka esmu uzminējis!

—            Velns parāvis! Nē taču, nē, velns parāvis! Vai jūs esat akls, vai? Es taču stāvu jūsu priekšā, es taču neesmu kopā ar viņu. Nu, sakiet jel! Galu galā man vienalga; varat runāt vai nerunāt.

Jaunais cilvēks trakās dusmās apgriezās uz papēža divreiz apkārt un atmeta ar roku.

—            Es jau neko, apžēlojieties, es kā cēlsirdīgs cilvēks jums visu izstāstīšu: sākumā sieva uz šejieni nāca viena, viņa tiem ir radiniece; es neko nenojautu; vakar satiku viņa ekselenci; viņš teica, ka viņi jau pirms trim nedēļām esot no šejienes pārcēlušies uz citu dzīvokli. . . bet sie … tas ir, ne jau sieva, bet cita sieva (vīrs uz Vozņesenskas tilta), bet šī dāma sacīja, ka vēl vakar bijusi pie viņiem, tas ir, šinī dzīvoklī. .. Taču virēja man pastāstīja, ka viņa ekselences dzīvokli noīrējis kāds jauns cilvēks Bobiņicins.

—     Ak, velns parāvis, velns parāvis! …

—     Cienījamais kungs, esmu pārbijies, kādas šausmas!

—            Eh, velns parāvis, bet kāda man daļa gar jūsu bailēm un šausmām? Ak! Pazibēja, lūk, tur, lūk, tur…

—            Kur, kur? Jūs tikai uzsauciet: Ivan Andrejevič, — un es būšu klāt…

—            Labi, labi. Ak, velns parāvis, velns parāvis! Ivans Andrej evičs!

—            Šeit, — Ivans Andrej evičs, skriedams atpakaļ, sauca pavisam aizelsies. — Nu, kas? Kas? Kur?

—            Nē, es tikai tāpat vien … es gribēju zināt, kā sauc šo dāmu.

—     Glaf…

—     Glafira?

—            Nē, ne gluži Glafira… piedodiet, es nevaru jums teikt viņas vārdu. — To sacīdams, cienījamais cilvēks kļuva bāls kā krīts.

—            Jā, protams, ne jau Glafira, es pats zinu, ka viņu nesauc par Glaf iru; un manējā arī nav Glafira; tomēr ar ko viņa tur satiekas?

—      Kur?

—            Tur! Ak, velns parāvis, velns parāvis! (Jaunais cilvēks aiz trakām dusmām nevarēja nostāvēt uz vietas.)

—            A, redziet nu! Kā jūs zinājāt, ka viņu sauc par Glafiru?

—            Nu, velns lai parauj beigu beigās! Vēl ar jums te jāpiņķējas! Jūs taču pats teicāt, ka jūsējo nesaucot par Glafiru! . ..

—     Cienījamais kungs, kāds tonis!

—            Ak, velns lai parauj, tagad nav laika domāt par toni. Kas viņa ir, jūsu sieva, vai?

—            Nē, tas ir, es neesmu precējies… Tomēr es gan nepiesauktu velnu, lai tas parauj cienījamu cilvēku, neteiksim, — cilvēku, kas pelnījis goddevību, bet katrā ziņā labi audzinātu cilvēku, kuru piemeklējusi nelaime. Jūs visu laiku sakāt: velns lai parauj, velns lai parauj!

—     Nu protams, velns lai parauj! Vai tagad saprotat?

—           Jūsu prātu aptumšojušas dusmas, un es labāk klusēšu. Mans dievs, kas tas?

—     Kur?

Atskanēja troksnis un smiekli; uz lieveņa paradījās divas glītas meičas; abas metās pie viņiem.

—     Re, kādi! Ko jūs gaidāt?

—     Kas jums par daļu?

—     Nav īstie!

—     Ko, neesam trāpījušas īstos? Važoni!

—     Uz kurieni, jaunkundzīt?

—            Uz Pokrovu, kāp iekšā, Annuška, pa ceļam aizvedīšu.

—           Labi, es sēdīšos no otras puses, braucam! Pielūko, brauc mudīgi…

Važonis aizbrauca.

—     No kurienes viņas bija?

—     Ak dievs, ak dievs! Vai nevajadzētu iet uz turieni?

—      Uz kurieni?

—     Pie Bobiņicina.

—     Nē, to nevar …

—     Kāpēc?

—            Es, protams, ietu; bet tad viņa kaut ko sagudros; viņa … izlocīsies, es viņu pazīstu! Viņa sacīs, ka atnākusi tīšām, lai mani ar kādu pieķertu, viņa vainu novels uz mani!

—            Apzināties, ka viņa varbūt ir tur? Es jūs nesaprotu, jūs taču varat izlikties, ka ejat pie ģenerāļa …

—     Viņš ir pārcēlies uz citurieni.

—            Tas vienalga, saprotiet! Viņa taču uz turieni aizgāja, nu, un ejiet arī jūs — sapratāt? Izliecieties, it kā jūs nezinātu, ka ģenerālis pārcēlies, ierodieties pie viņa it kā pēc sievas, nu, un tā tālāk.

—     Bet pēc tam?

—            Bet pēc tam pārsteidziet pie Bobiņicina vainīgo; ak velns, kāds stulb …

—            Bet kāda jums daļa, ka es pārsteigšu? Redziet, redziet! …

—            Kas tad, kas tad, cienījamais? Kas? Vai jūs jau atkal par to pašu, ko iepriekš? Ak kungs, ak kungs! Kaunieties, smieklīgais cilvēk, jūs tiešām esat stulbenis!

—            Nu bet kāpēc jūs par to interesējaties? Jūs gribat zināt…

—            Ko zināt? Ko? Nu, velns parāvis, man tagad nav , laika ar jums noņemties. Es varu iet arī viens; ejiet, laidiet mani garām! Uzmaniet, skrieniet turp — ātrāk!

—            Cienījamais kungs, jūs gandrīz vai aizmirstaties! — i kungs jenota kažokā izmisis iesaucās.

—             Un kas par to, kas par to, ka es aizmirstos? — jaunais cilvēks runāja caur sakostiem zobiem un trakās dusj mās tuvojās kungam jenota kažokā. — Kas tad ir? Kā priekšā tad es aizmirstos?! — viņš ierēcās, dūres vīstīi dams.

—     Bet, cienījamais kungs, atļaujiet…

—            Nu, kas tad jūs tāds esat, ka es jūsu priekšā neļ drīkstu aizmirsties, kā jūs sauc?

—            Es nesaprotu, jauno cilvēk, kāpēc jums jāzina, kā mani sauc? Es nevaru izpaust… Es labāk iešu jums līdzi. Saprotiet, es jums sekošu; esmu uz visu gatavs… Bet ' ticiet man, es esmu pelnījis pieklājīgākus izteicienus! Ne1 kad nevajag zaudēt savaldīšanos, bet, ja jūs kaut kas satraucis — es varu iedomāties, kas, — tad vismaz nevajag aizmirsties … Jūs vēl esat ļoti, ļoti jauns! …

—            Kas man no tā, ka jūs esat vecs? Ir gan kaut kas neredzēts! Paej iet nost: ko jūs te skraidāt?

—            Vai tad es esmu vecs? Kas es par vecu? Protams, pēc dienesta pakāpes, un es taču neskraidu …

—     To var redzēt. Vācieties taču projām …

—            Nē, es palikšu kopā ar jums, jūs man to nevarat aizliegt; es arī esmu iejaukts; es ar jums …

—     Nu tad klusāk, klusāk, nerunājiet!

Viņi abi uzgāja uz lieveņa un pa kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā; bija tumšs.

—     Pagaidiet! Vai jums ir sērkociņi?

—     Sērkociņi? Kādi sērkociņi?

—     Yai jūs pīpojat cigārus?

—            A, jā! Ir, ir, tepat ir, tepat, pagaidiet… — Kungs jenota kažokā sarosījās.

—     Fu, kāds stulb … pie velna! Liekas, šīs durvis …

—     Šīs — šīs — šīs — šīs — šīs …

—     Šis — šīs — šīs … ko jūs brēcat? Klusāk! .,.

—           Cienījamais kungs, es … man smagi ap sirdi… Jūs esat nekaunīgs cilvēks, tā ir!

Uzliesmoja uguns.

—           Viss pareizi, lūk, vara plāksnīte! Bobiņicins; redziet — Bobiņicins? …

—     Redzu, redzu!

—     Klu … sāk! Ko, nodzisa?

—     Nodzisa.

—     Vai nevajadzētu pieklauvēt?

—     Vajadzētu gan, — kungs jenota kažokā atbildēja.

—     Klauvējiet!

—     Kāpēc tad es! Vispirms jūs, jūs pieklauvējiet…

—     Gļēvulis!

—     Jūs pats esat gļēvulis!

—     Vācieties ratā!

—            Es gandrīz nožēloju, ka uzticēju jums šo noslēpumu; jūs…

—     Es? Nu, ko tad es?

—           Jūs izmantojāt manu satraukumu, jūs redzējāt, ka esmu zaudējis galvu …

—     Nospļauties. Man smiekli nāk par to.

—     Kāpēc tad jūs atrodaties šeit?

—     Bet kāpēc jūs?

—           Tā nu gan ir apbrīnojama tikumība! — kungs jenota kažokā sašutis piezīmēja …

—     Ko jūs varat teikt par tikumību? Kāds tad jūs pats

esat?

—     Tas ir netikumīgi!

—     Ko?!

—     Tātad, pēc jusu domam, katrs pievilts vīrs ir antiņš!

—            Vai tad jūs esat vīrs? Vai tad vīrs nav uz Vozņesenskas tilta? Kas tad jums? Ko jūs piesienaties?

—     Bet man liekas, ka jūs pats esat tas mīļākais! …

—            Paklausieties, ja jūs tā turpināsiet, man būs jāsecina, ka jījs pats esat tas antiņš! Tātad — zināt, kas?

—            Tātad jūs gribat teikt, ka es esmu vīrs! — kungs jenota kažokā iesaucās un kāpās atpakaļ, it kā būtu applaucēts ar verdošu ūdeni.

—     Tss! Klusu! Dzirdat. ..

—     Tā ir viņa.

—     Nē!

—     Fu! Cik tumšs!

Viss noklusa; tad Bobiņicina dzīvoklī atskanēja troksnis.

—      Kāpēc mums jāķildojas, cienījamais kungs? — kungs jenota kažokā čukstēja.

—      Jūs taču, velns lai parauj, pats apvainojāties!

—      Bet es jūsu dēļ esmu zaudējis jebkuru savaldību.

—      Klusējiet!

—      Jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka esat vēl ļoti jauns cilvēks …

—      Klu-sē-jiet taču!

—     Protams, es piekrītu jūsu ieskatam, ka vīrs tādā stāvoklī — ir antiņš! …

—     Vai jūs nestāvēsiet klusu? O!

—     Bet kāpēc gan tik Jauni jāizturas pret nabaga vīru? …

—     Tā ir viņa!

Taču šinī brīdī troksnis apklusa.

—      Viņa?

—     Viņa! Viņa! Viņa! Bet kāpēc jūs raizējaties? Tas taču jūs neskar!

—       Cienījamais kungs, cienījamais kungs! — kungs jenota kažokā murmināja bālēdams un šņukstēdams. — Es, protams, esmu satraukts. .. Jūs pietiekami redzējāt manu negodu; tagad ir nakts, protams, bet rīt… tomēr, mēs droši vien rīt nesatiksimies, kaut gan es nebaidos ar jums satikties, jo tas tiešām neesmu es, tas ir mans draugs, kurš stāv uz Vozņesenskas tilta, patiesi viņš! Tā ir viņa sieva, tā nav manējā! Nelaimīgs cilvēks! Ticiet man! Esmu ar viņu labi pazīstams; atļaujiet, es jums visu izstāstīšu. Esmu viņa draugs, kā jūs pats redzat, citādi es tagad viņa dēļ tā neuztrauktos — pats redzat; es jau viņam vairākas reizes sacīju: kāpēc tu precies, mīļais draugs? Dienesta pakāpe tev ir, tu esi materiāli nodrošināts, tu esi visu cienīts cilvēks, kāpēc to visu mainīt pret koķetērijas untumiem! Vai man nav taisnība? Nē, precēšos, viņš saka, ģimenes laime … Te nu bija ģimenes laime! Bija laiks, kad viņš pats citus vīrus krāpa, bet tagad tukšo rūgto biķeri… jūs mani atvainojiet, bet šis paskaidrojums bija nepieciešams… Viņš ir nelaimīgs cilvēks un tukšo rūgto biķeri — tā ir! …

Pēc šiem vārdiem kungs jenota kažokā tā iešņukstējās, it kā taisītos raudāt ne pa jokam.

—     Pie velna! Vai gan muļķu trūkst! Kas tad jūs tāds

esat?

Jaunais cilvēks aiz trakām dusmām grieza zobus.

—            Nu, zināt, pēc visa tā jūs būsiet ar mani vienis prātis… es biju pret jums cēlsirdīgs un atklāts… tāds tonis!

—     Nē, atļaujiet, atvainojiet mani… kā jūsu uzvārds?

—     Kāpēc jums jāzina uzvārds?

—     Tāpat vien …

•— Es nedrīkstu teikt savu uzvārdu …

—           Vai Šabrinu pazīstat? — jaunais cilvēks piepeši vaicāja.

—     Šabrinu!!!

—            Jā, Šabrinu! Nu!!! (Kungs mētelītī mēdīdamies atdarināja kungu jenota kažokā.) Vai tagad saprotat, kur suns aprakts?

—            Nē, kas tas par Šabrinu! — atbildēja apstulbušais kungs jenota kažokā. — Tas nepavisam nav Šabrins; Šabrins ir cienījams cilvēks! Jūsu nepieklājība izskaidrojama ar greizsirdības mokām.

—            Nē, viņš ir krāpnieks, pērkams cilvēks, kukuļņēmējs, blēdis, valsts apzadzējs! Viņu drīz nodos tiesai!

—            Atvainojiet! — sacīja kungs jenota kažokā, kļūdams bāls. — Jūs viņu nepazīstat, nemaz nepazīstat, kā es redzu, viņš jums pavisam svešs.

—            Jā, pēc skata nepazīstu, bet zinu par viņu no citiem viņam ļoti tuviem avotiem.

—            No kādiem avotiem, cienījamais kungs? Esmu uztraucies, jūs redzat.. .

—            Muļķis! Greizsirdis! Sievu neprot uzmanīt! Tāds viņš ir, ja jums labpatīk zināt!

—      Piedodiet, jūs ļoti maldāties, jauno cilvēk …

—     Ak!

—     Ak!

No Bobiņicina dzīvokļa atskanēja troksnis. Durvis vērās vaļā. Bija dzirdamas balsis,

—            Ak, tā nav viņa, tā nav viņa! Es pazīstu viņas balsi, man tagad viss skaidrs, tā nav viņa! — sacīja kungs jenota kažokā, kļuvis bāls kā krīts.

—     Klusu!

Jaunais cilvēks pieplaka pie sienas.

—            Cienījamais kungs, es skriešu projām: tā nav viņa, esmu ļoti priecīgs.

—      Nu, nu! Skiieniet, skrieniet!

—      Bet kāpēc jūs paliekat?

—      Bet kāpēc jūs?

Durvis atvērās, kungs jenota kažokā neizturēja un steigšus metās lejā pa kāpnēm.

Garām jaunajam cilvēkam pagāja vīrietis un sieviete, un viņa sirds pamira… Atskanēja pazīstama sievietes balss un pēc tam sēcoša, pilnīgi sveša vīrieša balss.

—            Nekas, es likšu, lai piebrauc kamanas, — sēcošā balss sacīja.

—     Ak, labi, labi, lai notiek, lieciet…

—      Važoņi stāv tur, tūlīt pasaukšu.

Dāma palika viena.

—            Glafira! Kur tavi zvēresti? — iesaucās jaunais cilvēks mētelī, satverdams dāmu aiz rokas.

—            Ai, kas tas tāds? Jūs, Tvorogov! Ak kungs! Ko jūs te darāt?

—      Ar ko jūs šeit satikāties?

—            Tas taču mans vīrs, ejiet projām, ejiet projām, viņš tūlīt nāks ārā… no Poloviciniem; ejiet projām, dieva dēļ, ejiet projām!

—            Polovicini kopš trim nedēļām pārcēlušies uz citu dzīvokli. Es visu zinu!

—            Ai! — Dāma izmuka uz lieveņa. Jaunais cilvēks viņu panāca.

—            Jūsu vīrs, kundze, Ivans Andrejičs — viņš ir šeit, viņš stāv jūsu priekšā, kundze …

Ivans Andrejičs tiešām stāvēja pie lieveņa.

—      Ai, tā esat jūs? — iesaucās kungs jenota kažokā.

—      Kā?

Monsieur Tvorogovs stāvēja ar pārvērstu seju, gluži kā pārakmeņojies.

—           Monsieui Tvorogovs mani šeit ieraudzīja un piedāvājās pavadīt; bet tagad jūs esat šeit, un es varu jums izteikt tikai savu vissirsnīgāko pateicību, Ivan Iļjič …

Dāma sniedza roku pārakmeņotajam Ivanam Iļjičam un drīzāk to saknieba nekā paspieda.

—           Monsieur Tvorogovs! Mans paziņa. Mēs iepazināmies ballē pie Skorolupoviem; liekas, es tev stāstīju? Vai tiešām tu neatceries, Koko?

—            Ak, protams, protams! Kā nu ne, atceros! — nobēra par Koko sauktais kungs jenota kažokā. — Ļoti patīkami, ļoti patīkami.

Un viņš sirsnīgi paspieda roku Tvorogova kungam.

—            Ar ko jūs tur runājat? Ko tas nozīmē? Es gaidu … — atskanēja sēcoša balss.

Runātāju priekšā nostājās ārkārtīgi garš kungs; viņš izņēma lorneti un uzmanīgi paskatījās uz kungu jenota kažokā.

—            Ak, monsieur Bobiņicin! — čivināja dāma. — No kurienes jūs? Kāda negaidīta satikšanās! Iedomājieties, zirgi nupat sadauzīja kamanas, ar kurām braucu, un izsvieda mani uz ielas … tas ir mans vīrs! Jean! Monsieur Bobiņicins; ballē pie Karpoviem . ..

—           Ak, ļoti, ļoti, ļoti patīkami! … Es tūlīt dabūšu karieti, mans draugs.

—            Dabū, Jean, dabū! Esmu ļoti izbijusies, es drebu, man pat nelabi… Šodien masku ballē, — viņa iečukstēja Tvorogovam … — Ar dievu, ar dievu, Bobiņicina kungs! Mēs droši vien satiksimies rīt ballē pie Karpoviem…

—            Nē, piedodiet, es rīt tur nebūšu; es rīt pat, ja jau pašlaik … — Bobiņicina kungs kaut ko noburkšķēja caur zobiem, atsveicinādamies pievilka kāju, iesēdās savās kamanās un aizbrauca.

Piebrauca kariete, dāma iekāpa tajā. Kungs jenota kažokā vilcinājās; šķita, ka viņam nebija spēka pakustēties, un viņš stulbi blenza uz kungu mētelī. Kungs mētelī diezgan muļķīgi pasmaidīja.

—     Es nezinu …

—            Atvainojiet, ļoti priecājos par iepazīšanos, — atbildēja jaunais cilvēks un, mazliet apjucis, ziņkāri skatīdamies, paklanījās.

—     Ļoti, ļoti priecājos …

—     Jums, liekas, nomukuši galoša.

—     Man? Ak, ja! Pateicos, pateicos, visu laiku taisos iegādāties gumijas …

—     Gumijas galošās svīstot kājas, — jaunais cilvēks sacīja bezgala gādīgi.

—     Jean! Vai tu drīz nāksi?

—     Jā, svīstot gan. Tūlīt, tūlīt, dārgumiņ, kāda interesanta saruna! Tā ir, kā jūs atļāvāties izteikties, svīstot kājas … Tomēr, atvainojiet, es …

—     Laipni lūdzu.

—     Ļoti, ļoti, ļoti priecājos iepazīties …

Kungs jenota kažokā iesēdās karietē, kariete sakustējās, jaunais cilvēks vēl vienmēr stāvēja un pavadīja to ar izbrīnās pilnu skatienu.

II

Nākamajā vakarā notika izrāde itāliešu operā. Ivans Andrej evičs iedrāzās zālē kā bumba. Vēl nekad viņā nebija manīts tāds furoretāda kaislība uz mūziku. No drošiem avotiem zināms, ka Ivans Andrej evičs itāliešu operā ļoti labprāt nokrācas pāris stundiņu; viņš pat dažreiz bija izteicies, ka tas esot gan patīkami, gan saldi. — Jā, — viņš sacīja draugiem, — un primadonna tev kā balta kaķenīte ņaud ausīs šūp]a dziesmiņu. — Bet to viņš bija sacījis tālā pagātnē, vēl pagājušajā sezonā; taču tagad — paskatieties vien! Ivans Andrej evičs pat mājās pa naktīm neguļ. Tātad viņš kā bumba iedrāzās zālē, kas bija līdz pēdējai vietai pārpildīta. Pat teātra kalpotājs paskatījās uz viņu ļoti aizdomīgi un tūdaļ pašķielēja uz viņa sānu kabatu, pilnīgi pārliecināts, ka ieraudzīs tur paslēptu kinžala spalu. Jāpaskaidro, ka tajos laikos pastāvēja divas partijas un katra aizstāvēja savu primadonnu. Vieni saucās… zieši, otri — … nieši. Abas partijas tik kvēli mīlēja mūziku, ka teātra kalpotāji galu galā sāka baidīties no ļoti krasiem mīlestības izpaudumiem pret visu to skaisto un cildeno, ko sevī apvienoja abas primadonnas. Lūk, kāpēc, vērojot, cik dedzīgi zālē iedrāzās šis sirmais vīrs — kaut gan patiesībā viņš nebija gluži sirms,

bet apmēram piecdesmit gadus vecs plikgalvis un vispār pēc izskata solīds cilvēks, — teātra sulainis neviļus atcerējās dāņu prinča Hamleta spārnotos vārdus:

Ja vecums atļaujas krist tādos maldos, Ko darīt jaunībai? … utt. —

un, kā jau bija iepriekš sacīts, pašķielēja uz frakas sānu kabatu, cerēdams ieraudzīt tur kinžalu. Bet tur bija tikai kabatas portfelis un vairāk nekas.

Iedrāzies teātrī, Ivans Andrej evičs tūlīt aplaida acis visām otrā balkona ložām, un — ak, šausmas! — viņa sirds pamira: sieva bija šeit! Viņa sēdēja ložā! Tur bija arī ģenerālis Polovicins ar dzīvesbiedri un svaini; tur bija arī ģenerāļa adjutants — pārlieku veikls jauns cilvēks; tur bija vēl kāds privāts cilvēks… Ivans Andrejevičs sasprindzināja visu uzmanību, visu redzes asumu, bet — ak, šausmas! — privātais cilvēks nodevīgi slēpās aiz adjutanta un palika tīts neziņas tumsā.

Viņa atradās šeit, kaut gan bija teikusi, ka būšot pavisam kur citur!

Lūk, šī divkosība, kura kopš kāda laika izpaudās katrā Glaf iras Petrovnas solī, mocīja Ivanu Andrej eviču. Lūk, šis privātais cilvēks tad nu beidzot iegrūda viņu galīgā izmisumā. Viņš atslīga krēslā pilnīgi satriekts. Liekas — kāpēc tā? Pavisam parasts gadījums …

Jāpiezīmē, ka Ivana Andrejeviča vietas bija tieši pie benuāra, turklāt nodevīgā otrā balkona loža atradās taisni virs viņa vietām, tā ka viņš sev par lielu sarūgtinājumu nevarēja redzēt itin neko, kas notika virs viņa galvas. Toties viņš sirdījās un kūsāja dusmās kā patvāris. Viss pirmais cēliens viņam aizslīdēja gar ausīm, tas ir, viņš nedzirdēja nevienu skaņu. Runā, ka mūzikā pats labākais esot tas, ka melodiju varot tulkot atbilstoši jebkuram noskaņojumam. Priecīgs cilvēks skaņās saklausīs prieku, skumjš — skumjas; Ivana Andrej eviča ausīs brāzmoja vesela vētra. Lai ciešanu mērs būtu pilns, aizmugurē, priekšā un no sāniem kliedza tādas baismīgas balsis, ka Ivanam Andrej evičam sirds plīsa vai pušu. Beidzot cēliens bija galā. Bet tanī brīdī, kad aizkars vērās ciet, mūsu varonim atgadījās tāds piedzīvojums, ko nevar aprakstīt ne ar kādu spalvu.

Dažreiz gadās, ka no augšējiem balkoniem ložā nolido programma. Kad luga garlaicīga un skatītāji žāvājas, viņiem tas ir vesels notikums. Ar sevišķu aizrautību viņi vēro šā visai mīkstā papīriņa lidojumu no paša augšējā balkona un ar prieku seko tā līčloču ceļojumam līdz pat krēsliem, kur tas noteikti nosēžas uz kādas šim gadījumam pilnīgi nesagatavotas galvas. Tiešām ļoti interesanti noskatīties, kā šī galva apjūk (jo tā noteikti apjūk). Man vienmēr ir bail arī no dāmu tālskatiem, kas bieži vien nolikti uz pašas ložas malas, man tā vien šķiet, ka tie tūlīt nokritīs uz kāda šim gadījumam nesagatavota pakauša. Bet es redzu, ka mana traģiskā atkāpe ir nevietā, tāpēc adresēšu to tādām avīzēm, kuru feļetoni pasargā no viltus, no negodīguma un no tarakāniem, ja jums mājās tādi ir, rekomendēdami pazīstamo Prinčipes kungu, kurš ir ne tikai krievu, bet visas pasaules tarakānu — to skaitā ārzemju prusaku un citu parazītu visbriesmīgākais ienaidnieks un apkarotājs.

Bet Ivanam Andrejevičam atgadījās piedzīvojums, kāds līdz šim vēl nekur nav aprakstīts. Viņam uz galvas, kas, kā jau teikts, bija diezgan plika, uzlidoja kaut kas cits, nevis programma. Jāatzīstas, man pat neērti teikt, kas viņam uzlidoja uz galvas, tāpēc ka patiesi kaut kā nepieklājīgi sacīt, ka uz greizsirdīgā un satrauktā Ivana Andrej eviča cienījamās un plikās galvas, tas ir, uz tādas galvas, no kuras daļēji atkāpušies mati, uzlidoja tik neķītrs priekšmets kā, piemēram, sasmaržota mīlestības vēstulīte. Katrā ziņā nabaga Ivans Andrej evičs, kurš bija pilnīgi nesagatavots tādam neparedzētam un bezjēdzīgam atgadījumam, sarāvās tā, it kā būtu notvēris uz savas galvas peli vai kādu citu plēsīgu zvēru.

Par to, ka tā bija mīlestības vēstulīte, nevarēja būt nekādu šaubu. Tā bija rakstīta uz iesmaržota papīrīša — tieši tā, kā tiek rakstītas vēstulītes romānos, un salocīta nodevīgi mazā formātā, tā ka to varēja paslēpt dāmas cimdā. Vēstulīte, acīm redzot, nokrita tieši tanī brīdī, kad to deva tālāk, piemēram, palūdza programmu, bet vēstulīte jau bija tajā veikli ietīta, tā jau gandrīz bija nokļuvusi īstajās rokās, bet te pēkšņi nejaušs, neveikls adjutanta grūdiens, par kuru viņš ārkārtīgi veikli atvainojās, un vēstulīte izslīdēja no mazās, apjukumā drebošās plaukstas; civilā tērptais jauneklis, kurš jau izstiepis savu nepacietīgo roku, piepeši saņem vēstulītes vietā tikai programmu un nezina, ko ar to iesākt. Nepatīkams, neparasts atgadījums, tiesa kas tiesa; bet jūs būsiet ar mani

vienis prātis — Ivanam Andrejevičam bija vēl nepatīkamāk.

—     Predestine— viņš nočukstēja, juzdams, ka viņu klāj auksti sviedri, un zīmīti rokā burzīdams, — predestine! — «Kas vainīgs, tas bailīgs!» viņam iešāvās prātā. «Nē, tā nav! Kur tad ir mana vaina? Taču ir vēl cits sakāmvārds: muļķis pat baznīcā utt.»

Bet kas viss gan nelien galvā, kuru apdullinājis tāds negaidīts notikums! Ivans Andrejevičs sēdēja krēslā gluži sastindzis, kā saka, ne dzīvs, ne miris. Viņš bija pārliecināts, ka visi ievērojuši, kas ar viņu noticis, kaut gan tieši tobrīd visā zālē sacēlās kņada, izsauca dziedātāju. Viņš sēdēja tik apjucis, tik pietvīcis, neuzdrīkstēdamies pacelt acis, it kā viņam būtu gadījusies kāda negaidīta liksta, kāda apkaunojoša kļūme smalkā, plašā sabiedrībā. Beidzot viņš sadūšojās paskatīties apkārt.

—     Jauki dziedāja! — viņš teica kādam švītam, kas sēdēja viņam pa kreisi.

Švīts, kurš bija sasniedzis pēdējo entuziasma pakāpi un sita plaukstas, bet galvenokārt dauzīja kājas, pavirši un izklaidīgi paskatījās uz Ivanu Andrejeviču un tūdaļ, pielicis rokas pie mutes kā vairogu, lai labāk skanētu, izkliedza dziedātājas vārdu. Ivanu Andrej eviču, kurš vēl nekad nebija tādu rīkli dzirdējis, pārņēma sajūsma. «Neko nav manījis!» viņš nodomāja un paskatījās atpakaļ. Taču resnais kungs, kurš sēdēja aiz viņa, tagad savukārt bija pagriezis viņam muguru un caur lorneti pētīja ložas. «Arī labi!» Ivans Andrejevičs nodomāja. Priekšā, protams, neviens neko nebija ievērojis. Viņš bikli un ar priecīgu cerību pašķielēja uz benuāru, kam līdzās atradās viņa vietas, un sarāvās no visnepatīkamākās sajūtas. Tur sēdēja skaista dāma, kura, aizsegusi muti ar kabatdrānu un atslīgusi pret krēsla atzveltni, smējās kā kutināta.

—     Ak, šīs sievietes! — Ivans Andrejevičs nočukstēja un, kāpdams pāri skatītāju kājām, spiedās uz izeju.

Tagad es atļauju izlemt pašiem skatītājiem, es lūdzu, lai viņi paši izšķir, kam taisnība — man vai Ivanam Andrejevičam. Vai tiešām viņš šinī brīdī rīkojās pareizi? Kā zināms, Lielajā teātrī ir četri balkoni un piektā galerija. Kāpēc katrā ziņā iedomāties, ka zīmīte nokritusi tieši no

tās un tās ložas, nevis no kādas citas, piemēram, no galerijas, kur arī atrodas dāmas? Bet kaislība ir neloģiska parādība un greizsirdība pati neloģiskākā kaislība pasaulē.

Ivans Andrejevičs izmetās foajē, piegāja pie spuldzes, atlauza zīmogu un izlasīja:

«Šodien, tūlīt pēc izrādes, G-ā, *** ielas stūrī, K*** namā, trešajā stāvā, kāpnēs pa labi. Ieeja no ielas puses. Ierodies tur sans faute \ dieva dēļ.»

Rokrakstu Ivans Andrejevičs nepazina, bet, bez šaubām, norunāta satikšanās. «Pārsteigt, notvert un iznīdēt ļaunumu pašā saknē,» — bija pirmā Ivana Andrej eviča doma. Viņam iešāvās prātā atmaskot tūlīt, tepat uz vietas; bet kā lai to izdara? Ivans Andrejevičs uzskrēja pat otrā balkonā, taču apķērās un devās atpakaļ. Viņš nekādi nespēja apjēgt, kā rīkoties. Nezinādams, ko iesākt, viņš aizdrāzās zāles pretējā pusē un skatījās caur svešas ložas atvērtajām durvīm. Tā, tā! Visos piecos balkonos no apakšas līdz augšai sēdēja jaunas dāmas un jauni vīrieši. Vēstulīte varēja nokrist no visiem pieciem balkoniem vienlaikus, jo Ivans Andrejevičs itin visus balkonus turēja aizdomās pret sevi vērstā sazvērestībā. Un viņam nelīdzēja nekas, nekādi loģiski apsvērumi. Visu otro cēlienu viņš skraidīja pa gaiteņiem un nekur nespēja rast dvēseles mieru. Viņš gribēja doties pie teātra kases, cerēdams uzzināt no kasiera, kā sauc tās personas, kas nopirkušas ložas visos četros balkonos, bet kase jau bija slēgta. Beidzot atskanēja nevaldāmi sajūsmas saucieni un aplausi. Izrāde beidzās. Publika izsauca aktierus, un sevišķi skaļi auroja divas balsis pašā augšā — abu partiju vadoņi. Bet Ivanam Andrejevičam gar viņiem nebija nekādas daļas. Viņa galvā jau uzplaiksnīja doma, kā rīkoties tālāk. Viņš uzvilka mēteli un steidzās uz G-u, lai tur sastaptu, pārsteigtu, atmaskotu un vispār rīkotos drusku enerģiskāk nekā vakar. Viņš drīz vien atrada namu un gāja jau iekšā, kad piepeši viņam gar pašu degunu aizslīdēja mētelī tērpies švīts, aizsteidzās viņam garām un metās pa kāpnēm augšā — trešajā stāvā. Ivanam Andrejevičam likās, ka tas ir tas pats švīts, kas sēdēja ložā, kaut arī pirmīt viņš nebija varējis tā seju saskatīt. Sirds viņam pamira. Švīts bija aizsteidzies viņam priekšā jau par diviem kāpņu posmiem. Beidzot viņš izdzirda, kā atveras durvis trešajā stāvā: tās atvērās bez zvana, it kā tur atnācēju gaidītu. Jaunais cilvēks veikli ieslīdēja dzīvoklī. Ivans Andrejevičs sasniedza trešo stāvu, kad šīs durvis vēl nebija aizdarītas. Viņam būtu gribējies pastāvēt pie durvīm, prātīgi apdomāt savu rīcību, mazliet pavilcināties un tad iesākt ko ļoti svarīgu, bet šinī pašā brīdī pie ieejas dārdēdama apstājās kariete, ar troksni atvērās parādes durvis, un smagi soļi, stenēšanas un krekstēšanas pavadīti, sāka savu ceļu uz augšējo stāvu. Ivana Andrejeviča nervi neizturēja, viņš atvēra durvis un iedrāzās dzīvoklī līdz ar visu aizvainota vīra svinīgumu. Viņam pretim metās istabene, kura bija ļoti satraukta, pēc tam parādījās kāds cilvēks, bet apturēt Ivanu Andrej eviču bija pilnīgi neiespējami. Kā bumba viņš iemetās iekštelpās un, izskrējis cauri divām tumšām istabām, pēkšņi atradās guļamistabā pie jaunas, skaistas dāmas, kura no izbailēm drebēja kā apšu lapa un skatījās uz viņu ar patiesām šausmām, it kā nesaprazdama, kas ap viņu notiek. Šinī brīdī blakus telpā atskanēja smagi soļi, kas nāca tieši uz buduāru: tie bija tie paši soļi, kas kāpa augšup pa kāpnēm.

— Ak dievs! Tas ir mans vīrs! — iesaucās dāma, sasizdama rokas un kļūdama baltāka par savu peņuāru.

Ivans Andrejevičs juta, ka viņš nav nonācis īstā vietā, ka izdarījis muļķību, bērnišķīgu izlēcienu, ka nav labi apdomājis savu rīcību, ka uz kāpnēm izturējies pārāk neapdomīgi. Bet darīt neko nevarēja. Durvis jau vērās vaļā, masīvais vīrs, kāds viņš likās pēc smagajiem soļiem, nāca iekšā … Nezinu, par ko sevi šinī brīdī turēja Ivans Andrejevičs. Nezinu, kas viņu atturēja iet vīram pretim, paskaidrot, ka iekūlies ķezā, atzīties, ka pret savu gribu izturējies nepieklājīgi, palūgt piedošanu un pazust, protams, ne jau ar sevišķu godu, ne jau ar slavu, bet vismaz godīgi un atklāti. Bet nē, Ivans Andrejičs atkal rīkojās kā puika, it kā uzskatītu sevi par donu Žuanu vai par Lovelasu! Viņš sākumā aizsedzās ar gultas aizkariem, bet pēc tam, kad bija pilnīgi zaudējis dūšu, pieplaka pie grīdas un kā muļķis palīda zem gultas. Bailes viņā ņēma virsroku pār prātu, un Ivans Andrejevičs, kurš pats bija pievilts vīrs vai vismaz sevi par tādu uzskatīja, nevēlējās tikties ar otru vīru, varbūt baidīdamies viņu ar savu klātieni aizvainot. Lai nu šā, vai tā, bet viņš attapās pagultē, nekādi nesaprazdams, kā tas noticis … Tomēr pats savādākais bija tas, ka dāma neizrādīja nekādu pretestību. Viņa neiekliedzās, redzēdama, ka tāds dīvains kungs pusmūža gados meklē slēptuvi viņas guļamistabā. Viņa patiesi bija tā pārbijusies, ka, acīm redzot, nespēja parunāt.

Kunkstēdams un krekstēdams ienāca vīrs, dziedošā balsī sasveicinājās ar sievu, kā mēdz darīt pavisam veci ļaudis, un atkrita krēslā tā, it kā nupat būtu uznesis malkas klēpi. Atskanēja dobjš un ilgs klepus. Ivans Andrejevičs, no satrakota tīģera pārvērties par jēru, izbijies un sastindzis kā pelēns runča priekšā, aiz bailēm tik tikko uzdrīkstējās elpot, kaut gan pēc paša pieredzes viņam vajadzēja zināt, ka ne jau visi pievilti vīri kož. Bet tas viņam neienāca prātā vai nu nabadzīgas fantāzijas, vai kādas citas kaites dēļ. Uzmanīgi, lēnām taustoties, viņš sāka ierīkoties zem gultas, lai nogultos ērtāk. Kāds bija viņa pārsteigums, kad viņš sataustīja priekšmetu, kurš viņam par lielu brīnumu pakustējās un savukārt satvēra viņu aiz rokas! Zem gultas bija vēl kāds cilvēks …

—     Kas tur? — Ivans Andrejevičs čukstēja.

—     Atradis gan īsto laiku jautāt, kas es tāds esmu! — savādais svešinieks nočukstēja. — Guliet un klusējiet, ja esat te iekūlies!

—     Bet…

—     Klusu!

Un nepiederīgais cilvēks (jo zem gultas pietiktu arī ar vienu) — šis nepiederīgais cilvēks saspieda savā dūrē Ivana Andrejeviča roku tā, ka tas no sāpēm gandrīz iekliedzās.

—     Cienījamais kungs …

—     Tss!

—     Nespiediet taču mani, citādi es kliegšu.

—     Kliedziet vien! Pamēģiniet!

Ivans Andrejevičs aiz kauna nosarka. Svešinieks bija nelaipns un dusmīgs. Varbūt tas bija likteņa vajāts cilvēks, kas ne vienreiz vien atradies šādos spaidīgos apstākļos, bet Ivans Andrejevičs bija iesācējs un smaka nost aiz šaurības. Viņam asinis sakāpa galvā. Tomēr neko nevarēja darīt: vajadzēja gulēt uz mutes. Ivans Andrejevičs padevās liktenim un apklusa.

—      Es, dārgumiņ, biju, — vīrs iesāka, — es, dārgumiņ, biju pie Pavēla Ivaniča. Mēs spēlējām preferansu, kamēr — khi-khi-khi! (viņš sāka klepot) — kamēr … khi! — kamēr mugura … khi! Kaut viņa izputētu! Khi-khi-khi!

Un večuks ilgi klepoja.

—            Mugura … — viņš beidzot sacīja ar asarām acīs, — sāka sāpēt mugura … nolādētie hemoroīdi! Ne piecelties, ne apsēsties … ne apsēsties! Khi-khi-khi! …

Tā vien likās, ka jaunajai klepus lēkmei lemts daudz ilgāks mūžs nekā pašam večukam, šā klepus īpašniekam. Pa starpām večuks kaut ko ņurdēja, taču saprast nebija iespējams itin neko.

—            Cienījamais kungs, dieva dēļ, pavirzieties tālāk! — nelaimīgais Ivans Andrejevičs čukstēja.

—      Kur tad lai virzās? Nav vietas.

—            Bet jūs taču nevarat noliegt, ka es tā nevaru. Es pirmo reizi atrodos šādā nejēdzīgā stāvoklī.

—     Bet es — šādā nepatīkamā sabiedrībā.

—     Jaunais cilvēk …

—      Klusu!

—             Klusu? Bet jus izturaties ļoti nepieklājīgi, jaunais cilvēk … Ja nemaldos, jūs vēl esat ļoti jauns; es esmu par jums vecāks.

—      Klusu!

—            Cienījamais kungs! Jūs aizmirstaties; jus nezināt, ar ko runājat!

—     Ar kungu, kas guļ zem gultas …

—            Bet mani šeit novedusi nejaušība … kļūda, kamēr jūs, ja nemaldos, netiklība.

—      Tieši šinī ziņā jūs maldāties.

—            Cienījamais kungs, esmu par jums vecāks, es jums saku .. .

—            Cienījamais kungs? Vai jūs zināt, ka mēs šeit esam līdzīgi? Lūdzu, negrābstieties man gar seju!

—            Cienījamais kungs! Es nevaru neko atšķirt. Piedodiet, trūkst telpas.

—     Kāpēc jūs esat tik resns?

—            Dievs kungs! Es nekad neesmu atradies tik pazemojošā stāvoklī!

—      Jā, zemāk krist nav iespējams.

—            Cienījamais kungs, cienījamais kungs! Es nezinu, kas jūs tāds esat, nesaprotu, kā tas noticis; bet es šeit esmu pārpratuma pēc; es neesmu tāds, kādu jūs mani iedomājaties …

—            Es neko nedomātu, ja jūs negrūstītos. Stāviet taču klusu!

—      Cienījamais kungs, ja jūs nepavirzīsieties tālāk,

mani ķers trieka. Jums nāksies atbildēt par manu nāvi. Ticiet man … Esmu cienījams cilvēks, ģimenes tēvs. Es nevaru izturēt tādā stāvoklī…

—     Jūs pats iekūlāties tādā stāvoklī. Nu, pavirzieties šurp! Te jums būs vieta; vairāk nav iespējams!

—     Pateicos, jaunais cilvēk! Cienījamais kungs! Redzu, ka neesmu jūs pareizi novērtējis, — Ivans Andrejevičs sacīja jūsmīgā pateicībā par atbrīvoto telpu un izstaipīja notirpušos locekļus. — Es saprotu, cik jums neērti, bet ko lai dara? Redzu, ka jūs par mani esat sliktās domās. Atļaujiet man aizstāvēt jūsu acīs savu reputāciju, atļaujiet man paskaidrot, kas es tāds esmu; es ierados šeit pret savu gribu, ticiet man; neesmu atnācis ar tādu nolūku, kā jūs domājat… Esmu briesmīgi pārbijies.

—      Vai jūs nestāvēsiet klusu? Vai jūs nesaprotat — ja mūs izdzirdēs, būs slikti! Tss … Viņš runā. Patiesi, večukam klepus, kā liekas, sāk rimties.

—     Tātad, dārgumiņ, — viņš čerkstēja cik vien iespējams raudulīgi dziedošā balsī,. — tātad, dārgumiņ, khi, khi! Ak! Ir gan nelaime! Fedosejs Ivanovičs teica — jums, viņš teica, vajadzētu pamēģināt dzert pelašķi, — dzirdi, dārgumiņ?

—     Dzirdu, mans draugs.

—     Nu, viņš teica, jums, viņš teica, vajadzētu pamēģināt dzert pelašķi! Es saku: esmu licis dēles. Bet viņš man: nē, Aleksandr Demjanovič, pelašķis ir labāks — tas palīdz atklepot, es jums teikšu … Khi, khi! Oh, mans dievs! Kā tu domā, dārgumiņ? Khi, khi! Ak, mans radītāj! Khi, khi! Labāk pelašķi, vai ne?… Khi, khi, khi! Ak! Khi! — utt.

—     Domāju, ka izmēģināt šo līdzekli nebūtu par ļaunu, — laulātā draudzene atbildēja.

—     Jā, nebūtu par ļaunu! Jums, viņš saka, laikam dilonis, khi, khi! Bet es saku: podagra un kuņģa katars; khi, khi! Bet viņš man: varbūt arī dilonis. Kā tev šķiet, khi, khi! Kā tu domā, dārgumiņ, vai nav dilonis?

—     Ak mans dievs, kāpēc jūs runājat tādas lietas?

—     Jā, dilonis! Bet tu, dārgumiņ, būtu labāk tagad noģērbusies un likusies gulēt, khi-khi! Bet man, khi, šodien ir iesnas.

—     Ak vai! — Ivans Andrejevičs izdvesa. — Dieva dēļ, pavirzieties tālāk!

—           Es tiešām par jums brīnos, kas ar jums notiek, nu, vai nevarat gulēt mierīgi…

—           Jūs uz mani dusmojaties, jaunais cilvēk; gribat mani aizvainot. Es to manu. Jūs droši vien esat šīs dāmas mīļakais.

—      Klusu!

—           Neklusēšu vis! Neļaušu jums komandēt! Jus taču esat mīļākais, vai ne? Ja jūs uzies, es nebūšu vainīgs, es neko nezinu.

—            Ja jūs neapklusīsiet, — sacīja jaunais cilvēks, griezdams zobus, — es teikšu, ka jūs mani ievilinājāt; teikšu, ka jūs esat mans krusttēvs, kurš izšķiedis savu mantu. Tad vismaz nedomās, ka esmu šīs dāmas mīļākais.

—           Cienījamais kungs! Jūs par mani ņirgājaties. Jūs nelietīgi izmantojat manu pacietību.

—            Tss! — vai arī es jūs piespiedīšu klusēt. Jūs esat mana nelaime! Nu sakiet — ko jūs šeit meklējat? Viens pats es te būtu kaut kā līdz rītam nogulējis un gan jau tad tiktu ārā.

—            Bet es te nevaru gulēt līdz rītam; es esmu saprātīgs cilvēks; man, protams, ir sakari sabiedrībā … Kā jūs domājat, vai tiešām viņš te pārnakšņos?

—     Kas?

—     Nu, šis vecis …

—            Protams. Visi vīri jau nav tādi kā jūs. Citi pārnakšņo mājās.

—            Cienījamais kungs, cienījamais kungs! — iesaucās Ivans Andrejevičs, kuram no izbailēm sametās auksti. — Ticiet man, es arī pārnakšņoju mājās, es tagad pirmo reizi; bet, ak dievs, man liekas, ka jūs mani pazīstat. Kas jūs tāds esat, jaunais cilvēk? Sakiet tūdaļ, es jūs ļoti lūdzu, aiz nesavtīgas draudzības — kas jūs tāds?

—     Paklausieties! Es lietošu spēku …

—            Atļaujiet, atļaujiet jums pastāstīt, cienījamais kungs, atļaujiet jums paskaidrot visu šo nejēdzīgo lietu …

—           Nekādus paskaidrojumus neklausīšos, neko nevēlos zināt. Klusējiet vai…

—     Bet es nevaru.

Zem gultas notika cīņa, un Ivans Andrejevičs apklusa.

—     Dārgumiņ, vai šeit runči, vai, šņāc?

—     Kādi runči? Kas jums nāk prātā?

Acīm redzot, laulātā draudzene nezināja, ko runāt ar savu viru. Viņa bija tik pārsteigta, ka vēl nespēja atgūties. Taču tagad viņa nodrebēja un sāka ausīties.

—      Kādi runči?

—            Runči, dārgumiņ. Es pirmīt pārnāku mājās, Vasjka sēž manā kabinetā un šņāc — šu-šu-šu. Es viņam: ko tu, Vaseņka? Bet viņš atkal: šu-šu-šu! Un tā visu laiku šņāc un šņāc. Es nodomāju: ak dievs! Vai tikai viņš man ar šo šņākšanu nepareģo nāvi?

—            Kādas muļķības jūs šodien runājat! Lūdzu, apkaunieties.

—            Nu nekas; nedusmojies, dārgumiņ, redzu, tev nepatiktu, ka es nomirtu, nedusmojies; es tikai tāpat vien papļāpāju. Dārgumiņ, tu labāk būtu ģērbusies nost un likusies gultā, bet es šeit pasēdētu, kamēr tu apgultos.

—     Dieva dēļ, gana esat par to runājis; vēlāk …

—            Nedusmojies, nedusmojies! Bet šeit tiešām tā kā peles skrāpētos.

—            Redziet nu, te runči, te peles! Patiesi es nesaprotu, kas ar jums notiek.

—            Es taču neko, es ne… khi! Es neko, khi, khi-khi! Ak mans dievs! Khi!

—            Klausieties, jūs tā ņematies, ka viņš jau izdzirdis,— jaunais cilvēks čukstēja.

—            Ja tikai jūs zinātu, kas ar mani notiek. Man no deguna tek asinis.

—     Lai tek, klusējiet; pagaidiet, kamēr viņš aizies.

—            Jaunais cilvēk, mēģiniet tomēr saprast manu stāvokli; es taču nezinu, kam blakus guļu.

—            Vai jums no tā kļūs vieglāk, vai? Es taču nejautāju, kāds jums uzvārds. Nu, kāds jums uzvārds?

—           Kāpēc tad uzvārds? Es tikai gribu paskaidrot, kāda nejēdzīga pārpratuma pēc …

—     Tss, viņš atkal runā.

—     Tiešām, dārgumiņ, šņāc.

—     Nē jau, nē; tev vate ausīs slikti iebāzta.

—            Ak jā, attiecībā uz vati. Zini, tur augšā… khi, khi! Augšā, khi-khi-khi! — utt.

—            Augšā! — jaunais cilvēks nočukstēja. — Ak velns! Bet es domāju, ka šis ir pats augšējais stāvs; vai tad šis ir otrais?

—            Jaunais cilvēk, — Ivans Aleksejevičs iztrūcies čukstēja, — ko jūs sakāt? Dieva dēļ, kāpēc jūs tas interesē?

Es arī domāju, ka šis ir pats augšējais stāvs. Dieva dē], vai te ir vēl kāds stāvs?

—            Patiesi, kaut kas tā kā kustas, — vecis sacīja, beidzot pierimis klepot.

—           Tss! Dzirdiet! — jaunais cilvēks čukstēja, abas Ivana Andrej eviča rokas spiezdams.

—            Cienījamais kungs, jūs esat varmācīgi sagrābis manas rokas. Laidiet mani vaļā!

—     Tss …

Sekoja īsa cīņa, un pēc tam atkal iestājās klusums.

—     Tātad es satiku glītu … — sirmgalvis iesāka.

—     Kā, kas par glītu? — sieva pārtrauca.

—            Tas notika tā … vai es pirmīt stāstīju vai nestāstīju, ka satiku uz kāpnēm glītu dāmu? Man, redzi, vāja atmiņa … Būtu asinszāle . .. khi!

—      Ko?

—            Jādzer asinszāle: saka, tas palīdzot… khi-khi-khi! Tas palīdzot!

—            Jūs viņu pārtraucāt, — sacīja jaunais cilvēks, atkal griezdams zobus.

—            Tu teici, ka šovakar satiki kādu glītu dāmu? — jautāja sieva.

—     Ko?

—     Satiki glītu dāmu?

—     Kas satika?

—      Vai tad tas nebiji tu?

—     Vai es? Kad? Jā, paklau! . ..

—            Beidzot! Ir gan mūmija! Nu! — jaunais cilvēks čukstēja, domās skubinādams aizmāršīgo večuku.

—            Cienījamais kungs? Es no šausmām drebu. Mans dievs! Ko es dzirdu? Tāpat kā vakar; pilnīgi tāpat kā vakar! …

—     Tss.

—            Jā, jā, jā! Atcerējos: īsta šķelme! Tādas actiņas… gaiši zilā cepurē …

—      Gaiši zilā cepurē! Ai, ai!

—            Tā ir viņa! Viņai ir gaiši zila cepure! Mans dievs! — Ivans Andrejičs iesaucās …

—            Viņa? Kāda viņa? — jaunais cilvēks čukstēja, Ivana Andrej eviča rokas spiezdams.

—            Tss! — savukārt izdvesa Ivans Andrejevičs. — Viņš runā.

—     Ak mans dievs! Mans dievs!

—     Vai nu mazums tādu, kam ir gaiši zila cepure…

—      Un tāda šķelme! — večuks turpināja. — Viņa nāk te pie kādiem paziņām. Vienmēr spolē actiņas. Bet pie tiem paziņām savukārt nāk paziņas …

—     Fu, cik tas garlaicīgi, — dāma pārtrauca. — Apžēlojies, par ko tu interesējies?

—     Nu labi, labi! Nedusmojies! — večuks dziedošā balsi iebilda. — Nu nestāstīšu, ja tu nevēlies. Tu šodien neesi labā omā …

—     Kā īsti jūs šeit nokļuvāt? — jaunais cilvēks ierunājās^

—     A, redzat, redzat! Tagad jūs interesējaties, bet pirmīt negribējāt neko dzirdēt.

—     Nu, man gluži vienalga. Ja negribat, nestāstiet! Ak, velns parāvis, kāda sagadīšanās!

—     Jaunais cilvēk, nedusmojieties; es nezinu, ko runāju; es to tāpat vien; es tikai gribēju teikt, ka tā, acīm redzot, nav nekāda nejaušība, ka jūs esat līdzdalībnieks… Kas jūs tāds esat, jaunais cilvēk? Redzu, ka svešs cilvēks; bet kas jūs tāds esat, svešiniek? Ak dievs, es nezinu, ko runāju!

—     Eh, ejiet ratā, lūdzu! — jaunais cilvēks viņu pārtrauca, it kā kaut ko apsvērdams.

—      Bet es jums visu izstāstīšu, visu! Jūs varbūt domājat, ka es visu neizstāstīšu, ka esmu uz jums dusmīgs, nē! Te būs mana roka! Esmu tikai ļoti nomākts, vairāk nekas. Bet, dieva dēļ, paskaidrojiet man visu no paša sākuma — kā jūs šeit nokļuvāt? Kādā sakarībā? Kas attiecas uz mani, es nedusmojos, goda vārds, nedusmojos, te būs mana roka! Tikai šeit daudz putekļu, esmu to drusku nosmērējis; bet cildenām jūtām tas neko nekaitē.

—     Eh, ejiet ratā ar savu roku! Šeit nav kur pakustēties, bet viņš uzbāžas ar roku!

—     Bet cienījamais kungs! Jūs pret mani izturaties, ja atļauts izteikties, kā pret vecu pazoli. — Aiz izmisuma Ivans Andrejevičs bija kļuvis lēnprātīgs un murmināja lūdzošā balsī. — Izturieties pret mani pieklājīgāk, kaut mazliet pieklājīgāk, un es jums visu izstāstīšu! Mēs viens otru varētu iemīlēt; es pat esmu ar mieru ielūgt jūs pie sevis pusdienās! Bet tā mums nav iespējams blakus gulēt, es runāju atklāti. Jūs maldāties, jaunais cilvēk! Jūs nezināt…

—           Kad tad vecis viņu saticis? — jaunais cilvēks čukstēja, acīm redzot, ļoti satraukts. — Viņa varbūt tagad mani gaida … Es līdīšu ārā!

—            Viņa? Kāda viņa? Mans dievs! Par ko jūs runājat, jaunais cilvēk? Jūs domājat, ka tur augšā … Mans dievs! Mans dievs! Par ko tu mani tā piemeklē?

Aiz izmisuma Ivans Andrejevičs mēģināja pagriezties uz muguras.

—            Kāpēc jums jāzina, kas viņa tāda? Pie velna! Kas būs, būs, es lienu ārā! …

—            Cienījamais kungs? Ko jūs iedomājaties? Bet es, bet es? — čukstēja Ivans Andrejevičs un izmisumā ieķērās sava kaimiņa frakas ļipās.

—            Kas man par daļu. Palieciet viens. Bet, ja negribat, tad sacīšu, ka jūs esat mans krusttēvs, kurš izputinājis savu mantu, lai vecis nedomā, ka esmu viņa sievas mīļākais.

—            Bet, jaunais cilvēk, tas ir neiespējami; tas ir pretdabīgi, ja jūs mani uzdosiet par krusttēvu. Neviens jums neticēs. Pat mazs bērns tam neticēs, — izmisušais Ivans Andrejevičs čukstēja.

—            Nepļāpājiet tik daudz, bet guliet mierīgi garšļaukus! Ja gribat, pārnakšņojiet šeit, gan jau rīt kaut kā izlīdīsiet; jūs neviens nepamanīs; ja jau viens būs izlīdis, tad nedomās, ka palicis vēl kāds. Tā tik trūka, ka būtu vesels ducis! Starp citu, jūs viens pats atsverat duci. Pavirzieties tālāk, citādi es līdīšu ārā!

—            Jūs mani aizskarat, jaunais cilvēk … Kas notiks, ja sākšu klepot? Vajag visu paredzēt!

—     Tss!

—            Kas tas? Man ta vien liekas, it ka es atkal saklausītu augšstāvā troksni, — ierunājās večuks, kurš laikam bija paguvis jau iesnausties.

—      Augšstāvā?

—     Vai dzirdat, jaunais cilvēk, augšstāvā?

—     Jā, dzirdu!

—      Ak kungs, jaunais cilvēk, es līdīšu ārā.

—             Bet es gan tā ārā nelīdīšu. Man viss vienalga! Ja jau izjucis, tad viss vienalga! Bet vai zināt, kādas man aizdomas? Man šķiet, ka jūs esat piekrāpts vīrs — lūk, kā! …

—            Ak dievs, kads cinisms! .. . Vai tiešam jums var but tādas aizdomas? Bet kāpēc tieši vīrs … es neesmu precējies.

—     Neesat precējies? Nepūšiet pīlītes!

—     Es varbūt pats esmu mīļākais!

—     Labs mīļākais!

—      Cienījamais kungs, cienījamais kungs! Nu labi, es jums visu izstāstīšu. Mēģiniet saprast manu izmisumu. Tas neesmu es, es esmu neprecējies. Es arī esmu vecpuisis tāpat kā jūs. Tas ir mans draugs, bērnības biedrs … bet es esmu mīļākais… Viņš man saka: «Esmu nelaimīgs cilvēks, es,» viņš saka, «tukšoju rūgto biķeri, es turu aizdomās savu sievu.» — «Bet,» es viņam prātīgi saku, «kāpēc tu viņu turi aizdomās? …» Jūs taču neklausāties. Paklausieties, paklausieties! «Greizsirdība ir smieklīga,» saku, «greizsirdība ir netikums! …» — «Nē,» viņš saka, «esmu nelaimīgs cilvēks. Es… rūgto biķeri, tas ir, es turu aizdomās.» — «Tu,» saku, «esi mans draugs, manas saulainās bērnības biedrs. Mēs kopā plūcām prieka puķes, kopā grimām svētlaimes dūnās.» Ak dievs, es nezinu, ko runāju. Jūs tikai smejaties, jaunais cilvēk. Jūs mani padarīsiet traku.

—     Jūs jau tagad esat traks! …

—     Tā, tā es jau nojautu, ka jūs tā teiksiet… kad ieminējos par trako. Smej ieties vien, smej ieties, jaunais cilvēk! Es arī savā laikā biju tikpat bezbēdīgs, es arī jaucu sievietēm prātus. Ak! Es dabūšu smadzeņu iekaisumu!

—     Kas tur ir, dārgumiņ, liekas, pie mums kāds šķaudītu? — večuks iedziedājās. — Vai tu, dārgā, šķaudīji?

—     O, mans dievs! — laulātā draudzene izdvesa.

—     Tss! — atskanēja zem gultas.

—     Liekas, augšējā stāvā trokšņo, — sieva piebilda izbijusies, jo zem gultas patiešām kļuva par skaļu.

—      Jā, augšējā stāvā! — vīrs piekrita. — Augšējā stāvā! Es tev stāstīju, ka satiku… khi, khi, švītu ar ūsiņām, — khi, khi! Oh, mans dievs — mugura … es nupat satiku švītu ar ūsiņām!

—     Ar ūsiņām! Mans dievs, tas droši vien esat jūs, — Ivans Andrejevičs čukstēja.

—     Kungs apžēlojies, kāds cilvēks! Es taču esmu šeit, es guļu šeit jums blakus. Kā tad viņš būtu varējis mani satikt? Negrābstieties taču man gar seju!

—     Ak dievs, es tūlīt noģībšu!

Šinī brīdī augšstāvā tiešām atskanēja troksnis.

—      Kas tur bija? — jaunais cilvēks čukstēja.

—           Cienījamais kungs! Esmu pārbijies, mani pārņem šausmas. Palīdziet man.

—     Tss!

—            Jā, darga, trokšņo; sacēluši īstu brēku. Turklāt vēl virs tavas guļamistabas. Vai neaizsūtīt, lai uzzina, kas tur īsti…

—     Te nu bija! Ko tu gan neizdomā!

—           Labi, es to nedarīšu; tiešām, tu šodien esi tik dusmīga! …

—     O, mans dievs! Būtu labāk gājis gulēt.

—     Liza! Tu mani nemaz nemīli!

—     Mīlu jau, mīlu! Dieva dēļ, esmu tā nogurusi.

—     Labi, labi! Es iešu projām.

—            Ak, nē, nē! Neejiet projām, — sieva iesaucās, — nē, labāk ejiet, ejiet!

—            Kas tev galu galā kaiš! Te ejiet, te neejiet! Khi-khi! Tiešām iešu gulēt… khi-khi! Panafidinu meitenei… Khikhi! Meitenei… khi! Es redzēju meitenei Nirnbergas lelli, khi-khi…

—     Tā, tagad sāks par lellēm!

—     Khi, khi! Laba lelle, khi-khi!

—            Viņš atvadās, — jaunais cilvēks sacīja, — viņš iet projām, arī mēs tūlīt aiziesim. Vai dzirdat? Priecājieties taču!

—     O, lai dievs dod! Lai dievs dod!

—     Tā jums būs mācība …

—           Jaunais cilvēk! Kāpēc mācība? Es nojaušu … Bet jūs vēl esat jauns, jūs nevarat mani mācīt.

—     Tomēr mācīšu. Paklausieties.

—     Ak, dievs! Man jāšķauda! …

—     Tss! Pamēģiniet tikai.

—            Bet ko lai daru? Šeit tā ož pēc pelēm; es nevaru. Izvelciet man no kabatas nēzdogu, dieva dēļ; es nevaru pakustēties… Ak dievs, ak dievs! Kāpēc tu mani tā piemeklē?

—            Te jums būs nēzdogs! Kāpēc dievs jūs tā piemeklē, to es jums tūlīt pateikšu. Jūs esat greizsirdīgs. Sadomājies pats nezin ko, jūs skraidāt apkārt kā apsvilis, ielaužaties svešā dzīvoklī, nepiedienīgi uzvedaties …

—     Jaunais cilvēk! Es neesmu nepiedienīgi uzvedies.

—     Klusu!

—            Jaunais cilvēk, jūs nevarat man lasīt sprediķi par tikumību: es esmu tikumīgāks nekā jūs.

—     Klusu!

—     Ak mans dievs! Mans dievs!

—     Jūs uzvedaties nepiedienīgi, pārbiedējat jaunu dāmu, biklu sievieti, kas nezina, kur dēties aiz bailēm un varbūt vēl saslims; traucējat cienījamu sirmgalvi, kuru moca hemoroīdi un kuram pirmām kārtām nepieciešams miers, — bet kāpēc? Tāpēc, ka jums ienākušas prātā kaut kādas muļķības, kuru dēļ jūs bizojat pa malu malām! Vai saprotat, vai saprotat, kādā nejēdzīgā stāvoklī jūs tagad esat? Vai jūs to apjēdzat?

—     Cienījamais kungs, labi! Es apjēdzu, bet jums nav tiesību …

—      Klusu! Kādas tur tiesības? Vai jūs saprotat, ka tas var beigties traģiski? Vai jūs saprotat, ka vecis, kurš mīl savu sievu, var zaudēt prātu, ieraugot, ka jūs lienat ārā no pagultes? Bet nē, jūs nespējat būt par iemeslu traģēdijai! Kad jūs izlīdīsiet, es domāju, katrs, kurš uz jums paskatīsies, sāks smieties. Es gribētu redzēt jūs sveču gaimā; jūs visādā ziņā esat ļoti smieklīgs.

—     Bet jūs? Tādā gadījumā arī jūs esat smieklīgs! Es savukārt gribētu paskatīties uz jums.

—     Kas jums to dos!

—     Jūs droši vien esat apzīmogots ar netikumības zīmogu,Jaunais cilvēk!

—     A! Jūs par tikumību! Kā jūs zināt, kāpēc es šeit esmu? Es šeit esmu aiz pārpratuma; es sajaucu stāvus. Un velns zina kāpēc mani ielaida iekšā! Droši vien viņa patiesi kādu gaidīja (protams, ne jau jūs). Es paslēpos zem gultas, kad izdzirdu jūsu muļķīgos soļus, kad redzēju, ka dāma pārbīstas. Turklāt bija tumšs. Kāpēc gan es taisnojos jūsu priekšā? Jūs, kungs, esat smieklīgs, greizsirdīgs vecis. Kāpēc es nelienu ārā? Jūs varbūt domājat, ka es baidos līst ārā? Nē, kungs, es jau sen būtu izlīdis, bet sēžu šeit tikai aiz līdzjūtības pret jums. Nu kā jūs šeit bez manis iztiksiet? Jūs stāvēsiet kā stabs viņu priekšā, jūs nezināsiet, ko teikt…

—     Kāpēc gan kā stabs? Kāpēc tieši kā stabs? Vai jūs nevarējāt salīdzināt ar kaut ko citu, jaunais cilvēk? Kāpēc es nezināšu, ko teikt? Nē, es zināšu.

—     O, mans dievs, kā šis šunelis rej!

—     Tss! Ak, patiesi… Tas tāpēc, ka jūs visu laiku tarkšķat. Redziet nu, jūs pamodinājāt šuneli. Tagad mums ies plāni.

Tiešām, saimnieces šunelis, kurš visu laiku bija gulējis kaktā uz spilvena, pēkšņi pamodās, saoda svešiniekus un riedams palīda zem gultas.

—            O, mans dievs! Kāds muļķa šunelis! — Ivans Andrejevičs nočukstēja. — Viņš mūs visus nodos! Viņš visu cels dienas gaismā. Ir gan sodība!

—            Protams, jūs esat tik mazdūšīgs, ka tas tiešām var notikt.

—            Ami, Ami, nāc šurp! — saimniece iesaucās. — Ici, ici.l

Bet šunelis neklausīja un metās virsū tieši Ivanam Andrejevičam.

—            Kāpēc, dārgumiņ, Amiška visu laiku rej? — večuks jautāja. — Tur droši vien ir peles vai arī tup runcis Vasjka. Tāpēc es klausos, ka visu laiku šķauda un šķauda … Vasjkam taču šodien ir iesnas.

—            Guliet mierīgi! — jaunais cilvēks čukstēja. — Negrozieties! Varbūt viņš aprims.

—            Cienījamais kungs! Cienījamais kungs! Laidiet vaļā manas rokas! Kāpēc jūs tās turat?

—     Tss! Klusu!

—            Bet apžēlojieties, jaunais cilvēk; viņš man kož degunā! Jūs gribat, lai es palieku bez deguna!

Sekoja cīniņš, un Ivans Andrejevičs atbrīvoja savas rokas. Šunelis rēja aizgūtnēm; pēkšņi viņš pārstāja riet un iekaucās.

—     Ai! — iekliedzās dāma.

—            Izdzimtenis! Ko jūs darāt! — jaunais cilvēks čukstēja. — Jūs pazudināsiet mūs abus! Kāpēc jūs viņu saķērāt? Mans dievs, viņš žņaudz sunīti! Nežņaudziet! Laidiet vaļā! Izdzimteni! Jūs nezināt, uz ko sievietes sirds spējīga! Viņa nodos mūs abus, ja jūs nožņaugsiet sunīti.

Bet Ivans Andrejevičs vairs neko nedzirdēja. Viņam bija izdevies noķert šuneli, un, pašaizsardzības instinkta pārņemts, viņš aizžņaudza tam rīkli.

—     Mēs esam pazuduši! — čukstēja jaunais cilvēks.

—            Amiška! Amiška! — dāma sauca. — Mans dievs, ko viņi izdarījuši ar manu Amišku? Amiška! Amiška! Ici! Ak, neģēļi! Barbari! Ak dievs, man nelabi!

—            Kas ir? Kas ir? Kas ir? — večuks iebļāvās, pielēkdams no krēsla. — Kas tev kaiš, mana dārgā? Amiška, nāc šurp! Amiška, Amiška, Amiška! — kliedza večuks, knipjus sizdams, lūpas šmakstinādams un saukdams Amišku ārā no pagultes. — Amiška? Ici! Ici! Nevar būt, ka Vasjka tur būtu viņu aprijis. Vajag nopērt Vasjku, mans draugs; viņš, blēdis, jau veselu mēnesi nav pērts. Kā tu domā? Es rit parunāšu par to ar Praskovju Zaharevnu. Bet, mans dievs, mans draugs, kas tev kaiš! Tu esi pavisam bāla. Vai! Vai! Ļaudis! Ļaudis!

Un večuks sāka skraidīt pa istabu.

—      Neģēļi! Izdzimteņi! — dāma kliedza, uz kušetes nokritusi.

—     Kas? Kas? Kas tad? — sirmgalvis kliedza.

—       Tur ir cilvēki, sveši! … Tur zem gultas! Ak mans dievs! Amiška! Amiška! Ko viņi ar tevi izdarīja!

—       Ak dievs, kungs! Kādi cilvēki! Amiška … Nē, ļaudis, ļaudis, nāciet šurp! Kas tur ir? Kas tur ir? — večuks kliedza, paķēris sveci un noliecies zem gultas. — Kas tur ir? Ļaudis, ļaudis! …

Ivans Andrejevičs gulēja ne dzīvs, ne miris blakus nekustīgajam Amiškas līķim. Bet jaunais cilvēks uzmanīja katru večuka kustību. Pēkšņi večuks devās uz gultas otru pusi, kas bija tuvāk pie sienas, un noliecās. Vienā mirklī jaunais cilvēks izlīda no pagultes un, kamēr vīrs meklēja savus viesus laulības gultas otrā pusē, metās bēgt.

—      Ak dievs! — dāma izdvesa, skatīdamās uz jauno cilvēku. — Kas jūs tāds esat? Bet es domāju …

—      Tas izdzimtenis palika, — jaunais cilvēks nočukstēja. — Amiškas nāvē vainīgs viņš!

—     Ai! — iekliedzās dāma.

Bet jaunais cilvēks jau bija prom no istabas.

—      Ai! Šeit kāds ir. Šeit ir zābaks! — vīrs iesaucās, satvēris Ivanu Andrej eviču aiz kājas.

—      Slepkava! Slepkava! — kliedza dāma. — O, Ami, Ami!

—      Lieniet ārā, lieniet ārā! — vecis bļāva, sizdams pret paklāju te vienu, te otru kāju. — Lieniet ārā! Kas jūs tāds esat? Sakiet — kas jūs tāds esat? Mans dievs! Kāds savāds cilvēks!

—     Tie ir laupītāji!…

—       Dieva dēļ, dieva dēļ! — Ivans Andrejevičs, līzdams ārā, lūdzās. — Dieva dēļ, jūsu ekselence, nesauciet ļaudis! Jūsu ekselence, nesauciet ļaudis! Tas ir pilnīgi nevaja

dzīgi. Jūs mani nevarat tā vienkārši izdzīt no istabas! … Es neesmu tāds cilvēks! Es pats par sevi… Jūsu ekse lence, tā bija kļūda! Es jums tūdaļ paskaidrošu, jūsu ekselence, — Ivans Andrejevičs turpināja šņukstēdams un elsodams. — Pie visa vainīga sieva, tas ir, ne jau mana sieva, bet cita sieva, — es esmu neprecējies, es tikai… Tas ir mans draugs, mans bērnības draugs …

—     Kāds bērnības draugs! — vecis kliedza, kājas pie zemes sizdams. — Jūs esat zaglis, atnācāt apzagt… nevis bērnības draugs …

—     Nē, es neesmu zaglis, jūsu ekselence; es patiešām esmu bērnības draugs … es tikai nejauši kļūdījos, ienācu pa citām parādes durvīm.

—     Jā, es redzu, kungs, redzu, no kādām parādes durvīm jūs izlīdāt.

—      Jūsu ekselence! Es neesmu tāds cilvēks. Jūs kļūdāties. Ticiet man, jūs ļoti maldāties, jūsu ekselence. Paskatieties uz mani, paskatieties, pēc dažām zīmēm un pazīmēm jūs redzēsiet, ka es nevaru būt zaglis. Jūsu ekselence! Jūsu ekselence! — Ivans Andrejevičs kliedza, salikdams rokas un vērsdamies pie jaunās dāmas. — Jūs, kundze, saprotiet mani… Es nobeidzu Amišku … Tomēr es neesmu vainīgs, es, goda vārds, neesmu vainīgs… Pie visa vainīga sieva. Esmu nelaimīgs cilvēks, tukšoju rūgto biķeri!

—      Nu zināt, kāda man daļa, ka jūs esat tukšojis biķeri, varbūt jūs esat iztukšojis ne vienu vien, — ņemot vērā jūsu stāvokli, tas pilnīgi iespējams; bet kā jūs nokļuvāt šeit, cienījamais kungs? — sirmgalvis kliedza, no uztraukuma trīcēdams pie visām miesām, bet pēc dažām zīmēm un pazīmēm patiesi pārliecinājies, ka Ivans Andrejevičs nevar būt zaglis. — Es jums jautāju — kā jūs šeit nokļuvāt? Jūs kā laupītājs …

—      Neesmu laupītājs, jūsu ekselence. Es tikai no citām parādes durvīm; patiesi neesmu laupītājs! Tas viss tāpēc, ka esmu greizsirdīgs. Es jums visu izstāstīšu, jūsu ekselence, vaļsirdīgi izstāstīšu — kā savam tēvam, jo jūs esat tādos gados, ka varētu būt mans tēvs.

—      Kādos gados?

—      Jūsu ekselence! Varbūt es jūs apvainoju? Tiešām — tāda jauna dāma … un jūsu gadi… patīkami redzēt, jūsu ekselence, tiešām patīkami redzēt tādu laulību … labākajos gados … Bet ļaudis gan nesauciet… dieva dēļ,

nesauciet ļaudis… ļaudis tikai smiesies… es viņus pazīstu … Tas ir, ar to es negribu teikt, ka esmu pazīstams tikai ar sulaiņiem, — arī man pašam ir sulaiņi, jūsu ekselence, un viņi visi smejas, īsti ēzeļi! Jūsu gaišība … Es, liekas, nemaldos, man ir tas gods runāt ar kņazu … !

—      Nē, ne ar kņazu, es, cienījamais kungs, esmu pats par sevi… Lūdzu, nemēģiniet pielabināties man, saukdams par jūsu gaišību. Kā jūs šeit nokļuvāt, cienījamais kungs? Kā jūs šeit nokļuvāt? ļ

—      Jūsu gaišība, tas ir, jūsu ekselence … atvainojiet, es domāju, ka esat jūsu gaišība. Es skatījos apkārt… es neievēroju… tā gadās. Jūs esat tik līdzīgs kņazam Korotkouhovam, kuru man bija gods sastapt pie mana paziņas Puzireva kunga … Redziet, es arī esmu pazīstams ar kņaļ ziem, es arī biju kopā ar kņazu pie mana paziņas: jūs mani nevarat turēt par to, par ko jūs mani turat. Es neesmu zaglis. Jūsu ekselence, nesauciet ļaudis; ja pasauksiet ļaudis, kas no tā būs par labumu?

—    Bet kā jūs šeit nokļuvāt? — dāma iesaucās. — Kas jūs tāds esat?

—     Jā, kas jūs tāds esat? — vīrs piebalsoja. — Un es, dārgumiņ, domāju, ka Vasjka sēž mūsu pagultē un šķaudās. Bet tas bijis viņš. Ak tu vazaņķis, vazaņķis! … Kas jūs tāds esat? Runājiet taču!

Un večuks atkal sāka spārdīt kājām paklāju.

—      Es nevaru tikt pie vārda, jūsu ekselence. Es gaidu, kamēr jūs beigsiet… Klausos jūsu asprātīgos jokus. Kas attiecas uz mani, tad tas ir jocīgs atgadījums, jūsu ekselence! Es jums visu izstāstīšu. Varbūt tad viss tāpat būs skaidrs, tas ir, es gribu teikt: nesauciet ļaudis, jūsu ekselence! Izturieties pret mani cēlsirdīgi… Tas nekas, ka es pasēdēju zem gultas… es tāpēc neesmu savu cieņu zaudējis. Šis atgadījums ir ārkārtīgi komisks, jūsu ekselence! — Ivans Andrejevičs iesaucās, ar lūdzošu sejas izteiksmi vērsdamies pie laulātās draudzenes. — It sevišķi jūs, jūsu ekselence, smiesieties! Jūs redzat savā priekšā greizsirdīgu vīru. Jūs redzat — es pazemojos, es pats labprātīgi pazemojos. Es gan nobeidzu Amišku, tomēr… Mans dievs, es nezinu, ko runāju!

—     Bet kā, kā jūs nokļuvāt šeit?

—     Izmantodams nakts tumsu, jūsu ekselence, izmantodams šo tumsu… Esmu vainīgs! Piedodiet, jūsu ekselence! Pazemīgi lūdzu piedošanu! Esmu vienīgi aizvainots vīrs, vairāk nekas! Nedomājiet, jūsu ekselence, ka esmu mīļākais! Es neesmu mīļākais! Jūsu sieva ir ļoti tikumīga, ja drīkstu tā izteikties. Viņa ir tīra un nevainīga.

—     Ko? Ko? Ko jūs uzdrošināties sacīt? — sirmgalvis iekliedzās, atkal spārdīdams kājām paklāju. — Vai jūs prātu, vai, esat izkūkojis? Kā jūs uzdrošināties runāt par manu sievu?

—      Šis ir tas ļaundaris, tas slepkava, kurš nogalinājis Amišku! — laulātā draudzene kliedza, asaras liedama. — Un viņš vēl uzdrošinās!

—     Jūsu ekselence, jūsu ekselence! Es sapļāpāju niekus, — kliedza apstulbušais Tvans Andrejevičs. — Es sapļāpāju niekus, vairāk nekas! Turiet mani par prātā jukušu . .. Dieva dēļ, turiet mani par prātā jukušu… Dodu savu goda vārdu, ka jūs man izdarīsiet ārkārtīgu pakalpojumu. Es jums sniegtu roku, bet es neuzdrīkstos to darīt… Es nebiju viens, esmu krusttēvs… tas ir, es gribēju teikt, ka mani nevar turēt par mīļāko … Ak dievs! Es atkal runāju muļķības … Neapvainojieties, jūsu ekselence, — Ivans Andrejevičs kliedza, vērsdamies pie dzīves biedres. — Jūs esat dāma, jūs saprotat, kas ir mīlestība, tās ir tādas jūtas .. . Bet ko es daru? Atkal runāju muļķības! Tas ir, es gribēju teikt, ka esmu vecs vīrs, tas ir, pusmūža cilvēks, nevis vecis, ka es nevaru būt jūsu mīļākais, ka mīļākais ir Ričardsons, tas ir, Lovelass… es atkal runāju muļķības; bet jūs redzat, jūsu ekselence, ka esmu izglītots cilvēks un pazīstu literatūru. Jūs smejaties, jūsu ekselence! Priecājos, priecājos, ka esmu licis jums smieties, jūsu ekselence. Ak, kā es priecājos, ka esmu licis jums smieties!

—     Mans dievs! Cik smieklīgs cilvēks! — dāma sauca, no smiekliem vai plīsdama.

—     Jā, smieklīgs un tāds novārtījies, — sirmgalvis piebilda, priecādamies, ka sieva sākusi smieties. — Dārgumiņ, viņš nevar būt zaglis — bet kā viņš šeit iekļuva?

—      Patiešām dīvaini! Patiešām dīvaini, jūsu ekselence, gluži kā romānā! Kā? Vēlu naktī galvaspilsētā — un cilvēks zem gultas? Smieklīgi, dīvaini! Savā ziņā Rinaldo Rinaldīni. Bet tas nekas, tas viss nekas, jūsu ekselence. Es jums visu izstāstīšu … Es jums, jūsu ekselence, dabūšu jaunu klēpja sunīti… brīnišķīgs klēpja sunītis! Tāda gara spalva, kājeles īsiņas, neprot paiet pat pāris soļu: kā skrien, tā sapinas pats savā spalvā un paklūp. Ar cukuru vien barojams. Es jums atnesīšu, jūsu ekselence, es jums katrā ziņā atnesīšu.

—            Ha-ha-ha-ha-ha! — Dāma aiz smiekliem valstījās pa dīvānu no vienas puses uz otru. — Mans dievs, man uznāks histērija! Oh, cik smieklīgs!

—           Jā, jā! Ha-ha-ha! Khi-khi-khi-khi! Smieklīgs un tāds novārtījies, khi-khi-khi!

—            Jūsu ekselence, jūsu ekselence, tagad esmu pavisam laimīgs! Es jums sniegtu savu roku, bet neuzdrīkstos, jūsu ekselence, jūtu, ka esmu kļūdījies, bet tagad man acis atvērušās. Es ticu — mana sieva ir tīra un nevainīga. Veltīgi turēju viņu aizdomās.

—           Sieva, viņa sieva! — sauca dāma, kurai aiz smiekliem bija sariesušās acīs asaras.

—            Viņš ir precējies! Vai pa-tie-si! Nekādi nebūtu varējis iedomāties! — sirmgalvis piebilda.

—            Jūsu ekselence, sieva — viņa pie visa vainīga, tas ir, vainīgs esmu es: turēju viņu aizdomās; zināju, ka te norunāta satikšanās — šeit, augšstāvā; notvēru vēstulīti, kļūdījos par vienu stāvu un nogulēju zem gultas…

—     He-he-he-he!

—     Ha-ha-ha-ha!

—            Ha-ha-ha-ha! — beidzot sāka smieties arī Ivans Andrejevičs. — O, cik es esmu laimīgs! O, cik patīkami redzēt, ka mēs visi saprotamies un esam laimīgi! Un mana sieva pilnīgi nevainīga! Es par to esmu gandrīz pārliecināts. Tā taču noteikti ir, jūsu ekselence?

—           Ha-ha-ha! Khi-khi! Zini, dārgumiņ, kas viņa ir? — sirmgalvis beidzot ierunājās, gana izsmējies.

—     Kas? Ha-ha-ha! Kas?

—           Ta ir tā glītā dāmiņa, tā, kura spolē actiņas, tā, kura ar to švītu. Tā ir viņa. Varu derēt, ka tā ir viņa sieva!

—           Nē, jūsu ekselence, esmu pārliecināts, ka tā nav viņa; esmu pilnīgi pārliecināts.

—            Bet mans dievs! Jūs zaudējat laiku, — iesaucās dāma, pārstājusi smieties. — Skrieniet, steidzieties uz augšējo stāvu! Varbūt jūs viņu pieķersiet…

—            Patiešām, jūsu ekselence, es steigšos. Bet es nevienu nepieķeršu, jūsu ekselence; tā nav viņa, esmu jau iepriekš pārliecināts. Viņa tagad ir mājās. Tas esmu es! Esmu greizsirdīgs — un vairāk nekas … Kā jūs domājat, vai tiešām es viņus tur pieķeršu, jūsu ekselence?

—     Ha-ha-ha!

—     Hi-hi-hi! Khi-khi!

—       Ejiet, ejiet! Bet, kad nāksiet atpakaļ, ienāciet pastāstīt, — dāma sauca. — Nē, nevajag vis; labāk rit no rīta, un atvediet līdzi arī sievu: es gribu iepazīties.

—       Ardievu, jūsu ekselence, ardievu! Noteikti atvedīšu; ļoti priecājos iepazīties. Esmu laimīgs un priecīgs, ka viss tik negaidīti beidzās un labvēlīgi atrisinājās.

—       Un klēpja sunīti. Neaizmirstiet, pirmām kārtām atnesiet klēpja sunīti!

—       Atnesīšu, jūsu ekselence, visādā ziņā atnesīšu, — Ivans Andrejevičs apsolīja, no jauna atgriezdamies istabā, jo bija jau paklanījies un izgājis. — Visādā ziņā atnesīšu. Tik jauks sunītis! Taisni tāds, it kā konditors būtu viņu no konfektēm iztaisījis. Un, līdzko sper soli, tā sapinas savā spalvā un paklūp. Tāds sunītis, tik tiešām! Es nesen sievai sacīju: «Kāpēc viņš, dārgumiņ, tik bieži klūp?» — «Jā, viņš tik mīlīgs!» sieva atbild. No cukura, jūsu ekselence, goda vārds, gluži kā no cukura. Ardievu, jūsu ekselence, ļoti, ļoti priecājos iepazīties, ļoti priecājos iepazīties.

Ivans Andrejevičs atsveicinājās un izgāja.

—       Ei, jūs! Cienījamais kungs! Pagaidiet; nāciet atpakaļ! — večuks sauca pakaļ aizejošajam Ivanam Andrejevičam.

Ivans Andrejevičs atgriezās trešo reizi.

—       Es, redziet, nevaru nekur atrast runci Vasjku. Vai jūs viņu nesatikāt, kad atradāties zem gultas?

—       Nē, nemanīju, jūsu ekselence; tomēr ļoti priecājos iepazīties. Uzskatīšu par lielu pagodinājumu …

—       Viņam pašlaik ir iesnas, visu laiku šķauda un šķauda! Viņu vajag nopērt!

—       Jā, jūsu ekselence, protams; audzinošs sods mājas dzīvniekiem nepieciešams.

—     Ko?

—        Es saku, ka audzinošs sods, jūsu ekselence, nepieciešams, Jai mājas dzīvniekiem iedvestu paklausību.

—     A! … Nu labi, labi, es runāju tikai par Vasjku.

Izgājis uz ielas, Ivans Andrejevičs ilgu laiku stavēja

tā, it kā gaidītu, ka viņu tūdaļ ķers trieka. Viņš noņēma cepuri, noslaucīja no pieres aukstus sviedrus, samiedza acis, padomāja par kaut ko un tad steigšus devās uz mājām. Kāds gan bija viņa izbrīns, kad viņš uzzināja, ka Glafira Petrovna esot jau kopš laba laika pārbraukusi no teātra, jau kopš laba laika viņai sākuši sāpēt zobi, viņa aizsūtījusi pēc ārsta, likusi atnest dēles un tagad guļot gultā un gaidot Ivanu Andrej eviču.

Ivans Andrejevičs vispirms iesita sev pa pieri, pēc tam lika, lai kalpotāji palīdz viņam nomazgāties un sakārtoties, un beidzot, saņēmis dūšu, iegāja sievas guļamistabā.

—     Kur jūs pavadāt laiku? Palūkojieties, pēc kā jūs izskatāties. Tikpat kā tāds spoks! Kur jūs bijāt pazudis? Apžēlojieties, kungs, sieva mirst nost, bet jūs nevar atrast visā pilsētā! Kur jūs bijāt? Vai tikai atkal netvarstījāt mani, gribējās izjaukt satikšanos, ko es esmu nez kam nolikusi? Kaunieties, kungs, kas jūs par vīru! Drīz visi ar pirkstiem rādīs!

—     Dārgumiņ, — Ivans Andrejevičs atbildēja.

Bet šinī brīdī viņš tā apjuka, ka bija spiests iebāzt roku kabatā pēc nēzdoga un pārtraukt iesākto sarunu, jo trūka gan vārdu, gan domu, gan drosmes … Bet kāds bija viņa izbrīns, bailes, šausmas, kad līdz ar nēzdogu no kabatas izkrita beigtais Amiška! Ivans Andrejevičs nebija manījis, ka, piespiedu kārtā no pagultes ārā līzdams, izmisuma pārņemts, paniskās bailēs bija iebāzis Amišku kabatā ar vāju cerību noslēpt pēdas, nomaskēt sava nozieguma pierādījumu un tādā kārtā izvairīties no pelnītā soda.

—     Kas tas? — laulātā draudzene iebļāvās. — Beigts sunītis! Ak dievs! No kurienes! … Ko jūs esat izdarījis? … Kur jūs bijāt? Sakiet tūlīt — kur jūs bijāt? . . .

—     Dārgumiņ! — Ivans Andrejevičs izdvesa, pamiris vairāk nekā Amiška. — Dārgumiņ …

Bet šeit mēs savu varoni pametīsim — līdz citai reizei, jo šeit sākās pavisam īpašs un jauns piedzīvojums. Kādreiz mēs, kungi, pastāstīsim par visām šīm nelaimēm un likteņa sodībām. Bet jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka greizsirdība — nepiedodama kaislība, vēl vairāk: tā ir īsta nelaime! …

PIEZĪMES

Darbi, kas ievietoti šajā sējumā, rakstīti no 1840. līdz 1848. gadam. Doma izdot no jauna savus pirmos sacerējumus Dostojevskim radās jau 1846. gada rudenī. 7. oktobri viņš rakstīja brālim, ka viņa darbu izdošanu no jauna esot ar mieru uzņemties grāmatu tirgotāji un Ņekrasovs, bet viņš pats gribot izdot «savu darbu sējumu, varbūt pat uz 15. novembri». Taču jau 17. oktobri viņš paziņo, ka šie plāni izjūkot, jo piedāvātie noteikumi viņu neapmierinot. «Turklāt,» viņš piebilda, «vajadzēs papūlēties visu nokārtot un izdot divus biezus sējumus…» («riHCbMa, t. 1, roch3aat, 1928, c. 96—98.) 1846. gada oktobra beigās Dostojevskim radās jauns nodoms: nekavējoties par saviem līdzekļiem atsevišķās grāmatās laist klajā «Nabaga ļaudis» un pārstrādāto «Dubultnieku», bet pēc gadiem diviem ķerties pie kopotu rakstu izdošanas. Taču arī šie plāni nerealizējās. Dostojevskim izdevās atsevišķā grāmatā laist klajā vienīgi «Nabaga ļaudis» un ari tikai 1847. gada beigās. («BeaHbie flioflH», poMaH Oe^opa ZtocToeBCKoro. C.-īleTep6ypr, b THnorpa<1)hh 3^yap^a Ilpaua, 1847.)

Nodoms no jauna izdot savus agrīnos sacerējumus Dostojevskim atkal radās drīz pēc atgriešanās no Sibīrijas. Viņam vēl nebija tiesību iebraukt Pēterburgā, un, dzīvodams Tverā, viņš 1859. gada 1. oktobra vēstulē M. M. Dostojevskim pastāsta par projektu izdot rakstus trīs sējumos: «… esmu cieši nolēmis izdot savus agrākos darbus un darīšu to pats… Esmu izdomājis tā: pirmkārt, laist klajā nevis reizē, bet grāmatu pēc grāmatas. Un to būtu trīs. Pirmajā ietilptu «Nabaga ļaudis», «Ņetočka Ņezvanova» — divas daļas, «Baltās naktis», «Bērnu pasaka», «Eglīte un kāzas», «Godīgais zaglis» (pārstrādāt), «Greizsirdīgais vīrs» … Otrajā grāmatā būtu: «Dubultnieks» (pilnīgi pārstrādāts) un «Krusttētiņa sapnis» … «Nabaga ļaudis» var dot bez grozījumiem, pēc otrā izdevuma, bet visu pārējo pirmajā daļā vajadzētu mazliet palabot.» («IlHCbMa, t. 1, c. 256.) Tālāk vēstulē Dostojevskis lūdza brāli sameklēt visu darbu agrākos izdevumus un nekavējoties tos viņam atsūtīt, lai pagūtu sagatavot jauno izdevumu līdz 1859. gada beigām. Iecerētais izdevums nāca klajā, tikai nevis trīs, bet gan divos sējumos. (AocToeBCKHH O. M. ComhHēHHH, H3A. H. A. OCHOBCKHM, MoCKBa, THI1. JIa3apGBCKOrO HHCTHTyT3 B0CT0MHbix H3biK0B. IļeH3ypHoe pa3pewenHe nepBoro TOMa 29 anBapa 1860 r.) No sacerējumiem, kas ietilpst mūsu izdevuma pirmajā sējumā, Osnovska izdevumā bija nodrukāti tikai «Nabaga ļaudis», «Godīgais zaglis», «Eglīte un kāzas», «Sveša sieva un vīrs zem gultas». Pārējie darbi netika uzņemti ne pirmajā, ne otrajā Osnovska izdevuma sējumā.

Nākamo kopotu rakstu izdevumu Dostojevskis iecerēja, kad 1865. gadā pēc brāļa nāves un žurnālu «BpeMH» un «3noxa» slēgšanas viņam bija ārkārtīgi grūti materiālie apstākļi. Parādi, kuru nomaksas termiņi strauji tuvojās, nepieciešamība palīdzēt brāļa ģimenei, slimība — tas viss lika Dostojevskim ļoti ātri risināt jautājumu par rakstu izdošanu. Tāpēc viņš bija spiests savu rakstu izdošanas tiesības pārdot Pēterburgas grāmattirgotājam F. Stellovskim, kuru pats Dostojevskis raksturo kā «spekulantu … visai ļaunu cilvēku, kuram turklāt nav nekādas jēgas par grāmatu izdošanu». («FlHCbMa», t. 1, c. 437.) Šī pārdošana ar ļoti neizdevīgiem noteikumiem notika 1865. gada jūlija sākumā. Stellovskis no 1865. gada līdz 1866. gadam izdeva trīs Dostojevska rakstu sējumus, bez tam katru darbu laida klajā vēl arī atsevišķās brošūrās, izmantojot to pašu salikumu.

Stellovska izdevumam Dostojevskis no jauna pārskatīja un izlaboja savu sacerējumu tekstu. Pirmajā sējumā, kas cenzūras atļauju saņēma 1865. gada 24. jūlijā, Dostojevskis ievietoja stāstus «Saimniece», «Proharčina kungs», «Vājā sirds», kuri četrdesmitajos gados netika pārdrukāti, un arī darbus «Nabaga ļaudis» un «Godīgais zaglis» pēc 1860. gada izdevuma. Pirmā sējuma titullapā lasām: «Paša autora pārskatīts un papildināts izdevums», — bet darbu «Nabaga ļaudis», «Saimniece», «Proharčina kungs», «Vāja sirds» un «Godīgais zaglis» atsevišķo izdevumu titullapās rakstīts: «Paša autora pārskatīts izdevums».

Stellovska izdevuma otrajā sējumā, kas iznāca tajā pašā 1865. gadā, netika ievietots neviens no četrdesmitajos gados uzrakstītajiem darbiem. Trešajā sējumā, kas cenzūras atļauju saņēma 1866. gada 20. oktobrī, no agrīnajiem sacerējumiem ievietoti «Dubultnieks», «Eglīte un kāzas» un «Sveša sieva un vīrs zem gultas». Abu pēdējo stāstu teksts iespiests pēc 1860. gada izdevuma, un tikai «Dubultnieks», kas nebija atkārtoti izdots kopš 1846. gada, tika ievērojami saīsināts. Trešā sējuma titullapā bija lasāms: «Jauns, papildināts izdevums», — bet šo darbu atsevišķajos izdevumos: «Jauns, pāistrādāts izdevums».

Ar Stellovska izdevumiem noslēdzās četrdesmitajos gados rakstīto stāstu publicēšana Dostojevska dzīves laikā. Rakstnieks vairāk tos nav labojis un izdevis. Tādējādi Stellovska izdevumos izteikta viņa pēdējā vēlēšanās attiecībā uz šo sacerējumu tekstu. Tāpēc arī šie izdevumi ņemti par pamatu šajā sējumā ievietoto sacerējumu tekstiem. Stellovska izdevumi salīdzināti ar visiem iepriekšējiem izdevumiem. Diviem darbiem («Romāns deviņās vēstulēs» un «Polzunkovs»), kurus Dostojevskis nav atkārtoti publicējis, ņemts to sākotnējais teksts. Šajā sējumā ievietoto rakstnieka sacerējumu manuskripti nav saglabājušies.

Ne 1860. gada, ne 1865., 1866. gada izdevumos Dostojevskis nav ievērojis hronoloģijas principu. Agrīnajā periodā uzrakstīto stāstu secību Dostojevska kopotu rakstu izdevumos pēc viņa nāves nosacījusi A. G. Dostojevska, kura, izsekodama sacerējumu pirmpublicējumu laikiem, šos sacerējumus ir sakārtojusi hronoloģiskā secībā. Tā izveidojusies tradīcija četrdesmitajos gados rakstītos sacerējumus sakārtot šādi: «Nabaga ļaudis», «Dubultnieks», «Proharčina kungs», «Romāns deviņās vēstulēs», «Saimniece», «Polzunkovs», «Vājā sirds», «Sveša sieva un vīrs zem gultas», «Godīgais zaglis», «Eglīte un kāzas», «Baltās naktis», «Ņetočka Ņezvanova» un «Mazais varonis».

Šajā izdevumā šī secība mazliet tiek mainīta. Ir precīzi zināms, ka «Romānu deviņās vēstulēs» Dostojevskis uzrakstījis 1845. gada novembri («FlHCbMa», t. 1, c. 84—85),iedevis Ņekrasovam publicēšanai almanahā «3y6ocKa,i», bet, tā kā šo almanahu aizliedza, publicēšana aizkavējās un darbu iespieda žurnālā «CoBpeMeHHHK» tikai 1847. gadā. Tāpēc pareizāk ir «Romānu deviņās vēstulēs» ievietot tūlīt aiz «Dubultnieka», kurš bija iesākts un daļēji uzrakstīts agrāk, bet tikai pabeigts pēc «Romāna» uzrakstīšanas.

Visos kopotu rakstu izdevumos pēc Dostojevska nāves darbs «Sveša sieva un vīrs zem gultas» tiek iespiests pirms darba «Eglīte un kāzas» un starp tiem ievietots stāsts «Godīgais zaglis». Tas izskaidrojams ar to, ka «Sveša sieva» (uz ielas novērota scēna) bija iespiesta žurnāla «OieMeCTBeHHbie 3anHCKH» 1848. gada 1. numurā, «Godīgais zaglis» — 4. numurā, «Eglīte un kāzas» — 9. numurā. Bet stāsta «Sveša sieva un vīrs zem gultas» otrā daļa «Greizsirdīgais vīrs» bija iespiesta žurnāla «OieHecTBeHHbie 3anHCKH» 1848. gada pēdējā — 12. numurā, tas ir, pēc stāstiem «Godīgais zaglis» un «Eglīte un kāzas». Stāsts «Greizsirdīgais vīrs» sākās tieši ar norādījumu uz agrāk iespiesto stāstu «Eglīte un kāzas», un šī piebilde liecina, ka Dostojevska jaunais stāsts ir jau publicētā stāsta turpinājums.

1859. gadā apvienodams abus stāstus «Sveša sieva» un «Greizsirdīgais vīrs» vienā stāstā, Dostojevskis gan kopotu rakstu 1860. gada izdevumā, gan 1866. gada izdevumā šo stāstu ievieto tūlīt aiz stāsta «Eglīte un kāzas».

Šī divreiz izteiktā autora vēlēšanās, kādā secībā liekami šie sacerējumi, kā ari tas, ka sākotnējā tekstā autors sacerējumus apvienojis, norāda, ka kopotos rakstos šie viņa stāsti jāievieto šādā secībā: «Godīgais zaglis», «Eglīte un kāzas», «Sveša sieva un vīrs zem gultas».

NABAGA ĻAUDIS

Romāns pirmo reizi publicēts N. Ņekrasova izdotajā krājumā «Ileiep6yprci<HH cčopHHK» (CII6. 1846).

«Nabaga ļaudis» ir pirmais Dostojevska sacerējums, kas parādījās

presē. Pie romāna «Nabaga ļaudis» Dostojevskis strādāja ļoti ilgi un ar lielu aizrautību. Sava pirmā romāna tapšanu viņš ne vienu reizi vien atceras vēlākajos darbos. Tā 1861. gadā rakstā «Pēterburgas vīzijas dzejā un prozā» Dostojevskis, stāstīdams par savu agro jaunību, par dzīvi līdzās izsalkušām un nabadzīgām ierēdņu ģimenēm un par jaunradi ierosinošiem «sapņiem», kas viņam rādījās tajā laikā, piemin arī «Nabaga ļaužu» ieceri: «Un man toreiz ainojās kāds cits bēdu stāsts — kaut kādi tumši mitekļi, kāda titulārpadonmieka sirds, cēla un skaidra, godīga un priekšniecībai uzticama, un ar viņu kopā kāda meitene, apvainota un noskumusi, un manu sirdi plosīt plosīja viņu drūmais dzīves stāsts.» (Достоевский Ф. M. Поли. собр. соч., т. 13, М., 1930, с. 158—159.)

1844. gada rudenī romāns «Nabaga ļaudis» bija jau gandrīz pabeigts. 30. septembrī Dostojevskis rakstīja brālim M. M. Dostojevskim: «Man ir cerības. Es patlaban beidzu rakstīt Eugenie Grandet apjoma romānu Romāns ir diezgan oriģināls. Es to jau pārrakstu … Esmu ārkārtīgi apmierināts ar savu romānu. Nevaru vien nopriecāties.» Taču jaunais autors ir ļoti prasīgs pret sevi un vēl ilgi strādā pie romāna. 1845. gada 24. martā viņš pastāsta brālim, kā norit viņa darbs. «Es to pabeidzu gandrīz jau novembra mēnesī, bet decembrī sadomāju visu pārstrādāt; pār strādāju un pārrakstīju, bet februārī atkal no jauna sāku slīpēt un gludināt, rakstīt klāt un svītrot ārā. Ap marta vidu tiku galā un jutos apmierināts …» Bet tā paša gada 4. mai ja vēstulē Dostojevskis atkal paziņo brālim, ka turpinot darbu pie romāna: «Es sadomāju to vēlreiz pārstrādāt, un, goda vārds, tas nāca tikai par labu; romāns ir daudz ieguvis » («Письма», т. 1, с. 73—77.)

No Dostojevska paša un vairāku viņa laikabiedru atmiņām mēs uzzi nām, kā sākās rakstnieka slavas ceļš. Romāna «Nabaga ļaudis» manuskriptu izlasīja Grigorovičs un Ņekrasovs. Agrā maija rītā viņi atnāca pie Dostojevska, lai izpaustu savu dziļo saviļņojumu par romānu. Ņekrasovs aiznesa manuskriptu Beļinskim.

Dostojevska sastapšanās ar Beļinski un Beļinska spriedums par romānu «Nabaga ļaužu» autoram uz mūžu palicis atmiņā. Dienasgrāmatā (1877 gada janvārī), atstāstīdams Beļinska teikto vārdu saturu, Dostojevskis at zīmē, ka kritiķis bijis ļoti satraukts un šo satraukumu viņā modinājis iesācēja rakstnieka pirmais romāns. Dostojevska attēlojumā Beļinskis sarunu ar viņu noslēdzis šādiem vārdiem: «Jums kā māksliniekam pa tiesība ir atklāta un pasludināta, tā jums ir piešķirta kā balva, turiet cieņā šo balvu, palieciet (tai) uzticīgs, un jūs būsiet dižens rakstnieks.»

Rakstā «Ņ. Ņekrasova izdotais Pēterburgas krājums», kurš nodrukāts žurnāla «Отечественные записки» 1846. gada marta numurā, Beļinskis ievietojis plašu romāna «Nabaga ļaudis» iztirzājumu. Beļinskis uzskatīja, ka ir ļoti svarīgi parādīt jaunā talanta saistību ar Gogoļa daiļradi, to, ka Dostojevskis ir Gogoļa pēctecis, parādīt arī, kā tālāk attīstās kritizētāja

reālisma virziens. Tāpēc, raksturojot Dostojevska talantu, Beļinskis tūdaļ noskaidroja viņa attieksmi pret Gogoli.

Tomēr Beļinskis Dostojevski neierindoja Gogoļa atdarinātāju skaitā, norādīdams uz Dostojevska talanta spēku un patstāvību. Taču romānā «Nabaga ļaudis», pēc Beļinska domām, neapšaubāmi manāma Gogoļa «spēcīga ietekme». «… Gogolis uz visiem laikiem paliks, tā sakot, viņa daiļrades tēvs… un te nav ne miņas no atdarināšanas: dēls, kuram pašam sava dzīve un savas domas, tomēr ir tēvam pateicību parādā par eksistenci. Lai cik vareni un krāšņi vēlāk uzplauks Dostojevska kunga talants, Gogolis uz visiem laikiem paliks Kolumbs tai neizmērojami plašajā un neizsīkstošajā daiļrades jomā, kurā būs jādarbojas Dostojevska kungam.» Dostojevska talanta dzirksti Beļinskis saskatīja «dziļi cilvēciskā un patētiskā elementa saplūšanā ar humoristisko».

Viņš rakstīja: «Smīdināt un tajā pašā laikā dziļi satriekt lasītāja dvēseli, likt tam smaidīt caur asarām — tā ir liela māksla, to spēj tikai liels talants!» Beļinskis augstu novērtēja dziļi humāno ideju, kas atklājas romānā «Nabaga ļaudis», protestu pret sociālo netaisnību, nevienlīdzību tā laika sabiedrībā. «Daudzi var nodomāt, ka Devuškina personā autors gribējis attēlot cilvēku, kura prātu un spējas dzīve nomākusi un izdeldējusi. Būtu liela kļūda tā spriest. Autora doma ir daudz dziļāka un humānāka: viņš Makara Aleksejeviča personā mums parādījis, cik daudz skaista, cēla un svēta sirdī var glabāt pati ikdienišķākā cilvēka būtne… Gods un slava jaunajam dzejniekam, kura mūza mīl bēniņu un pagrabu iemītniekus un saka par tiem greznās pilīs dzīvojošiem: «Tie taču arī ir cilvēki, jūsu brāļi!»» (riojin. co6p. coq., t. 10, CH6., 1914, c. 203, 205.)

Par Dostojevska talanta «spēku, dziļumu un oriģinalitāti» Beļinskis rakstīja savā «Krievu 1846. gada literatūras apskatā», reizē kā romāna «Nabaga ļaudis» trūkumu atzīmēdams to, ka romāns ir pārāk izstiepts un tajā daudz kas atkārtojas. (Turpat, 419. lpp.)

Attīstīdams tālāk Beļinska uzskatus par Dostojevska daiļradi, Dobroļubovs 1861. gadā rakstā «Nomāktie cilvēki» pasvītroja, ka romāns «Nabaga ļaudis» uzrakstīts «Gogoļa labāko darbu un Beļinskim tuvo ideju ietekmē». Pēc Dobroļubova uzskata, Dostojevska nopelns ir tas, ka viņš ne tikai attēlojis «savu ļoti humāno ideālu», bet arī dziļi atsedzis nabadzīga cilvēka raksturu, viņa jūtīgo sirdi un «ambīciju», viņa kurnēšanu un «liberālās domas», kas pauž «personības protestu pret ārējiem, varmācīgiem spaidiem». Dobroļubovs sevišķi augstu novērtēja Dostojevska ieceri parādīt, ka nabadzīgs un nomākts cilvēks nevar samierināties ar nepatiesību, pazemojumiem, viņa garīgo spēju iznīcināšanu. Nabadzīgais cilvēks Dostojevska attēlojumā ne tikai šaubās, vai tā jābūt, kā ir, bet ari grasās mest acīs izaicinājumu tiem, kas viņam nodara pārestību. (flo6pojno6oB H. A. Cočp. coh., t. 2, M„ 1935, c. 380 -384.)

Jaunajā (1847. g.) izdevumā Dostojevskis izdarīja vairākus nozīmīgus īsinājumus. Vareņkas 3. septembra vēstulē Dostojevskis izsvītroja zemnieku līksmās un apmierinātās dzīves attēlojumu, jo tiecās pēc lielākas mākslas patiesības, bet idilliskā aina bija pretrunā ar šo patiesību. Saīsināja arī Devuškina 11. septembra vēstuli, kurā tas raksturo «viņa ekselenci» kā «ne visai bagātu» cilvēku, kaut gan tam pieder «divi namiņi» un «dažas sādžiņas».

Dostojevska darbs pie teksta lielākoties noritēja, svītrojot vārdus un izteicienus, kas atkārtojas, un vārdu pamazināmās un mīlināmās formas aizstājot ar parastajām formām.

Vēlākajos izdevumos (1860. g. un 1865. g.) Dostojevskis turpināja šo darbu, attīrīdams «Nabaga ļaudis» no atkārtojumiem, liekiem vietniekvārdiem un saikļiem, pamazināmās formas aizstājot ar parastajām, utt.

13. lpp. Ak, pasaku vāceles! un — tālāk — Epigrāfs ņemts no V. F. Odojevska stāsta «Dzīvais līķis» (1838. g.) — «Сочинения Одоевского», ч. 3, СПб., 1844, с. 140.

15. lpp. … gan par Brambcusu. — Barons Brambeuss, О. I. Senkovska (1800—1858) — kritiķa un beletrista, žurnāla «Библиотека для чтения» izdevēja pseidonīms.

24. lpp. Mājās ir tikai divi kalpotāji: Terēze un Faldoni — kalpotāju vārdi Leonāra romānā «Terēze un Faldoni», kuru 1804. gadā M. T. Kačenovskis pārtulkojis krievu valodā.

30. lpp. … es sēžu un mācos sarunu valodu vai vokābulus. — Apgūstot svešvalodu, bija parasts mācīties no galvas jautājumus un atbildes (sarunu valodu) un izrakstīt un iemācīties atsevišķus vārdus un to tulkojumu krievu valodā («vokābuļi»).

44. lpp. … Puškina kopoto rakstu pēdējo izdevumu — pirmais Aleksandra Puškina kopoto rakstu izdevums pēc viņa nāves («Сочинения Александра Пушкина» в одиннадцати томах, СПб., 1838—1841).

59.    lpp. … izrakstīšu kādu gabaliņu по «Itāliešu kaislībām» — Ratazjajeva sacerējums, kas parodē Marlinska, Poļevoja u. c. romantisko stilu.

60.   lpp. … no stāsta «Jermaks un Zuleika». — Runa ir par pseidovēsturiskajiem romāniem, kuri bija plaši izplatīti laikā no 1830. līdz 1840. g. un kurus savās recenzijās asprātīgi kritizēja un izsmēja Beļinskis.

62. lpp. …Pols de Koks neder — Pols de Koks (1794—1871) — franču romānu rakstnieks, kura sacerējumos bija attēloti galvenokārt Parīzes un provinces sīkburžuāzijas tikumi. Kaut gan Beļinskis ne vienu reizi vien rakstīja, ka Pola de Koka romāni «uz nepieredzējušu jaunatni iedarbojas līdzīgi indei», tomēr raksturoja Polu de Koku kā «labsirdīgu, godājamu, talantīgu rakstnieku, kas dzīvi, asprātīgi un patiesi attēlo īstenību». «Cēlu sašutumu» Pols de Koks modināja tādos reakcionāros žurnālistos kā Bulgārins un Senkovskis.

67. lpp. «Cilvēka attēls», gudrs sacerējums, to esmu lasījis — ««Cilvēka attēls», A. Galiča sarakstīta pamācīga grāmata par pašizziņas jautājumiem, paredzēta visām izglītotām ļaužu kārtām» (СПб. 1834). Grāmata sarakstīta ideālistiskās filozofijas garā. Pirmajā daļā aplūkots «cilvēks vispārīgā dabas gudrībā» utt.

67. lpp. «Zēns, kas spēlē dažādus gabaliņus ar zvaniņu» — to esmu losijis — Dikrē di Menila (1761—1819) romāns «Zēns, kas spēlē dažādus gabalus ar zvaniņu», tulkots no franču valodas (чч. 1—4, M., 1810). Romānā attēlots, kā zēns — klejojošs muzikants, kļūst par bagātnieku, grāfu, filantropu. Sis romāns XIX gs. sākumā izpelnījies lielu piekrišanu krievu lasītājos un izdots vairākkārt.

67. lpp. «Ibisa dzērves» — Sillera balūde, ko krievu valodā tulkojis V. A. Zukovskis (1813).

70. lpp. … jūsu grāmatu, ko saņēmu — Gogoļa stāsts «Šinelis», kas pirmo reizi iespiests 1842. gadā.

97. lpp. … aukle Uļjana. — Sajā vēstulē atspoguļotas Dostojevska a'miņas par viņa dzīvi bērnības gados Darovojes ciemā, muižā, k-is kādreiz piederēja rakstnieka tēvam.

no. lpp. Izlasīju «Pčolku» … — avīze «Северная пчела», ko izdeva reakcionārs žurnālists F. Bulgarins. Avīzes parasti lasīja grāmatu veikalos, kafejnīcās un traktieros.

DUBULTNIEKS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1846. g. februāri. («Двойник. Приключения господина Голядкина».)

Tūdaļ pēc romāna «Nabaga ļaudis» pabeigšanas Dostojevskis sāka strādāt pie «Dubultnieka». Viņš cītīgi strādāja 1845. gada vasarā, cerēdams uz rudens pusi darbu pabeigt. 1845. gada 8. oktobri Dostojevskis pastāsta par grūtībām, ar kādām viņš saduras: «Jakovs Petrovičs Goļadkins ir tik nepiekāpīgs, ka bail. Briesmīgs nelietis, netieku ar viņu nekādā galā: nepagalam nevirzās uz priekšu, izsaka pretenzijas, ka, sak, vēl neesot pilnīgi gatavs un pagaidām esot pats sev kungs… Agrāk nekā novembra vidū nav ar mieru beigt savu karjeru. Goļadkins jau tagad ir izskaidrojies ar viņa ekselenci un droši vien (kāpēc gan ne) gatavojas atlūgties no amata. Bet es, viņa sacerētājs, nonāku pavisam nelāgā situācijā.»

Dostojevskis stāstu pabeidza tikai 1846. gada janvārī. 1. februāri viņš rakstīja Mihailam Mihailovičam Dostojevskim: «… es līdz pašam pēdējam laikam, tas ii, līdz 28. datumam, nopūlējos ap nelieti Goļadkinu. Šausmas! Cilvēka aprēķini nekur neder: gribēju pabeigt jau augustā, bet novilku līdz februārim!» («Письма», т. 1, с. 81—88.)

Beļinskis, ar kuru Dostojevskim 1845. gada rudenī nodibinājās cieša draudzība, ļoti interesējās par jauno stāstu, noklausījās autora lasījumā kādas divas trīs nodaļas un ieteica stāstu publicēt žurnālā «Отечественные записки». Iesniegdams Krajevska žurnālam stāstu «Dubultnieks», Dostojevskis kļuva par šī žurnāla līdzstrādnieku, un līdz ar to sākās viņa materiālā atkarība no izdevēja, kurš, ievezdams «mūžīga parāda sistēmu», Dostojevska vārdiem runājot, uzspieda viņam «literārās verdzības un atkarības sistēmu».

Par «Dubultnieku» presē parādījās pretrunīgas atsauksmes, kas lielākoties bija Dostojevskim nelabvēlīgas. Rakstnieks ārkārtīgi slimīgi uztvēra to, ka ar «Dubultnieku» nav apmierināts Beļinskis un viņa pulciņš. 1846. gada 1. aprīlī viņš rakstīja brālim: «Pirmais iespaids izraisīja neapzinātu sajūsmu, visādas runas, troksni, tenkas. Tad nāca kritika: itin visi mūsējie un ari citi kā vienā mutē paziņoja, ka Goļadkins esot tik garlaicīgs un vājš, tik stiepts, ka neesot iespējams to lasīt. Bet komiskākais ir tas — visi skaišas uz mani, ka stāsts tik gari stiepts, un tomēr to lasa un pārlasa aizgūtnēm…» (Turpat, 88. lpp.)

Rakstā «Pēterburgas krājums» Beļinskis analizē Goļadkinu kā sava laika sabiedrībā ļoti izplatītu raksturu: «Romāna varonis — Goļaclkina kungs ir viens no tiem jutīgajiem, pagalam patmīlīgajiem cilvēkiem, kuri tik bieži sastopami mūsu sabiedrības zemākajos un vidējos slāņos. Viņam nemitīgi šķiet, ka viņu apvaino gan ar vārdiem, gan ar skatieniem, gan žestiem, ka pret viņu visur tiek dzītas intrigas, ka viņam allaž rokas apakšā… Ja uzmanīgi paskatās visapkārt, cik gan daudz Goļadkina kungu var ieraudzīt — gan nabadzīgu, gan bagātu, gan stulbu, gan gudru!…»

Beļinskis tālāk atzīmēja, ka «Dubultniekā» ir «vēl vairāk radoša talanta un domu dziļuma nekā «Nabaga ļaudīs»». Nobeigdams «Dubultnieka» analīzi, Beļinskis par Dostojevska literāta likteni sacīja šādus vārdus: «Kamēr viņš strādās literatūras laukā, radīsies talanti, kuri tiks nostādīti viņam pretī, bet galu galā tos aizmirsīs tieši tad, kad viņš sasniegs savas slavas apogeju.» (Поли. собр. соч., т. 10, с. 215—218 )

Gandrīz pēc gada Beļinskis atkal rakstīja par «Dubultnieku» un, lai gan arī šoreiz atzīmēja, ka autors «parādījis milzīgi lielas daiļrades spējas, varoņa raksturu tvēris dziļi un drosmīgi, šajā darbā atklājas liela dzīves gudrība un patiesiba, tāpat arī mākslinieciskā meistarība», taču reizē nosodīja «fantastisko kolorītu» un palika neapmierināts ar neskaidro sižetu, pārmērībām valodā un atkārtojumiem, aizrādīja, ka stāsts pārāk nogurdinošs. Viņš ieteica autoram, izdodot atkārtoti, stāstu ievērojami saīsināt.

Daudz sīkāk Goļadkina tipu izanalizēja Dobroļubovs rakstā «Nomāktie cilvēki». Citēdams to vietu stāstā, kur Goļadkins salīdzina sevi ar lupatu, Dobroļubovs rakstīja: «Man šķiet, ka grūti vēl labāk raksturot nomāktos cilvēkus, tādus ka Goļadkins, cilvēkus, kuri patiešām itin kā pārvērsti par lupatu un tikai netīro skrandu krokās saglabājuši kaut kāda cilvēciskuma paliekas, kas ir tikko manāmas, klusas, tomēr laiku pa laikam liek sevi manīt.» Dobroļubovs Goļadkina vājprātā saskatīja protestu pret «miermīlības teoriju» tādā sabiedriskā iekārtā, kurā «neviens netīkotu pēc tā, kas viņam nav dots, neviens nerautos projām no tās vietas, kurā ir nolikts, neviens nespriedelētu par to, kas sniedzas augstāk par viņa kārtu». Pēc šīs «miermīlības teorijas» Goļadkins varētu dzīvot «pārticībā un mierā». «Bet nekā: kaut kas pacēlies augšup no dvēseles dzīlēm un izvērties visdrūmākajā protestā, uz kādu spējīgs atjautīgais Goļadkina kungs, — vājprātā.» (Собр. соч., т. 2, 1935, с. 387—393.)

Dobroļubovs pirmais norādīja, ka savā dubultniekā Goļadkins itin kā «koncentrē visu maziskumu un veiklās izdarības, visu nekrietnību un izmaņu, kādu vien spēj iztēloties». Goļadkinā dziļi paslēpušās tikumiskās jūtas, un viņa nedrošība praktiskajās lietās protestē pret visām «riebeklībām un blēdībām», ar kuru palīdzību viņš varētu gūt panākumus sabiedrībā kā Goļadkins jaunākais. Tāpat kā Beļinskis, Dobroļubovs atzina, ka Dostojevskim nav izdevies iedzīvināt nozīmīgo dubultnieka tēmu, kura citādā apstrādājumā varētu radīt nevis «ārkārtīgi dīvainu būtni, bet tipu, kura vaibsti būtu saskatāmi daudzos no mums». (Turpat, 353. lpp.)

Šie četrdesmito—sešdesmito gadu progresīvās kritikas spriedumi par «Dubultnieku» attiecas uz 1846. gadā publicētā stāsta tekstu.

Neapmierinātība, ko lasītāji un kritiķi izteikuši par «Dubultnieku», jau četrdesmitajos gados autorā modināja vēlēšanos izdot stāstu pārstrādātā veidā. Sis lēmums kļūst pavisam noteikts pēc Dostojevska atgriešanās no Sibīrijas. 1859. gadā, dzīvodams Tverā, viņš rakstīja brālim: «.. . ap decembra vidu es tev atsūtīšu (vai atvedīšu pats) izlaboto «Dubultnieku». Tici man, brāli, ka šis izlabotais darbs, kuram uzrakstīju arī priekšvārdu, būs tikpat kā jauns romāns. Viņi beidzot redzēs, kas tas ir — «Dubultnieks»! Ceru visus ļoti ieinteresēt. Vārdu sakot, es izaicinu visus uz cīņu, un galu galā, ja tagad «Dubultnieku» neizlabošu, kad gan es to izdarīšu? Kāpēc man zaudēt lielisku ideju, tādu sociāli nozīmīgu tipu, kuru es pirmais atradu, kura atklājējs esmu?» («Письма», т. 1, 1928, с. 257.)

Dostojevskis nepaspēja «Dubultnieku» pārstrādāt 1860. gada izdevumam un ievietot to šajā izdevumā, tomēr viņš neatmeta domu — radikāli pārveidot šo savu sacerējumu.

Dostojevska piezīmju grāmatiņās (1861—1864) atrodami pieraksti, kas liecina par plāniem radikāli pārstrādāt stāstu «Dubultnieks». Pierakstos iecerētas jaunas stāsta epizodes. Taču atrodamas ari tādas piezīmes, kas atspoguļo notikumus Dostojevska dzīvē un viņa pasaules uzskata evolūciju laikā pēc «Dubultnieka» uzrakstīšanas. Dostojevskis bija nodomājis padarīt Goļadkinu par furjeristu, ievest viņu Petraševska pulciņā, piedēvēt viņam sapņus kļūt par sacelšanās vadoni Krievijā un likt Goļadkina jaunākā nodevīgajai rīcībai izpausties politiskās darbības jomā. Piezīmēs atrodami fakti, kas liecina par Dostojevska nodomiem Goļadkina dzīves stāstā ievīt tā laika publicistiskās tēmas, risinot tās ar satīras līdzekļiem.

Kad 1865., 1866. gadā tika gatavots Dostojevska kopotu rakstu jauns izdevums, radās tādi apstākļi, ka rakstniekam vajadzēja ātri uzrakstīt pāri par 40 iespiedloksnēm (romānus «Noziegums un sods» un «Spēlmanis»). Tāpēc viņš nekādi nevarēja radikāli pārstrādāt «Dubultnieku», nevarēja arī izmantot piezīmju grāmatiņās sagatavoto materiālu, jo tad vajadzētu mainīt visa darba kompozīciju, pārveidot arī pašu Goļadkina tēlu. Stellovska izdevuma trešajam sējumam Dostojevskis vienīgi saīsināja «Dubultnieka» tekstu. Viņš nosvītroja garos nodaļu nosaukumus, vairs neievietoja divas vēstules, kas agrāk ietilpa X un XII nodaļas tekstā, izdarīja vēl veselu rindu īsinājumu. Bez tam viņš strādāja pie «Dubultnieka» stila tādā pašā veidā kā pie citu agrīnā perioda sacerējumu stila.

Šis darbs noritēja, galvenokārt īsinot sākotnējo tekstu. Tos plānus, kas bija uzmesti piezīmju grāmatiņās, Dostojevskis nerealizēja. Daži Dostojevska izdarītie īsinājumi padarīja neskaidrāku sižeta attīstības līniju, un atsevišķas vietas kļuva grūtāk saprotamas.

«Dubultnieka» pārstrādāšanas darbs 1866. g. neapmierināja pašu Dostojevski. «Rakstnieka dienasgrāmatā» 1877. gadā (novembris, I nodaļa) viņš rakstīja: «Šis stāsts man absolūti nav izdevies, bet tā ideja bija diezgan labi iecerēta, un neko nopietnāku par šo ideju es nekad literatūrā neesmu iedzīvinājis. Taču ši stāsta forma man galīgi nav izdevusies. Vēlāk, pēc piecpadsmit gadiem, es stāstu stipri salaboju manu toreizējo kopotu rakstu izdevumam, bet arī tajā reizē pārliecinājos, ka šis darbs nav izdevies, un, ja es tagad ņemtu šo ideju un no jauna to ieveidotu stāstā, tad izvēlētos pavisam citu formu, bet 46. gadā es šo formu neatradu un ar stāstu galā netiku.»

146. lpp. … mierīgi sāka lasīt kādu plānu nacionālu avīzīti. — Droši vien te domāta avīze «Северная пчела», ko izdeva F. Bulgarins, kurš bija III Nodaļas aģents un avīzē sevišķi cītīgi izvērsa Nikolaja I valdības sludināto, par «nacionālu» dēvēto «pareizticības, patvaldības un tautiskuma» programmu.

156. lpp. … nelaiķa Francijas ministra Villela… — Zozefs Villels (1773—1854), reakcionārs politisks darbinieks Francijā Restaurācijas periodā. No 1821. līdz 1827. gadam viņš atradās ministru kabineta priekšgalā, pēc 1830. gada jūlija revolūcijas aizgāja no politiskās darbības. Goļadkina atmiņas par Villelu attiecas uz divdesmitajiem gadiem, kad viņa vārds nereti tika minēts krievu avīzēs.

156. lpp. … atcerējās arī bijušo turku vezīru Marcimirisu. — «Stāsts par angļu milorda Georga piedzīvojumu un par Brandenburgas markgrāfieni Frideriku Luīzi, un šajā stāstā dalību ņem arīdzan bijušais turku vezīrs Marcimiriss un Sardīnijas karaliene Terēzija» — Matveja Komarova sacerējums. Pirmais izdevums iznācis 1782. gadā. 1839. gadā iznāca devītais izdevums.

186. lpp. … par Brillova gleznu. — Gleznu «Pompejas pēdējā diena» K. Brillovs pabeidza 1833. gadā Itālijā. 1834. gadā tā tika atvesta uz Krieviju, izstādīta Mākslas akadēmijā, un par to parādījās presē ļoti daudzas jūsmīgas atsauksmes.

232. lpp. Tas Ir mūsu krievu Foblāzs. — Foblāzs — franču rakstnieka Luve de Kuvrē avantūristiskā romāna «Kavaliera de Foblāza dzīve un mīlas dēkas» varonis. Krievu tulkojums parādījās laikā no 1792. līdz 1796. gadam, nākdams klajā 13 daļās.

246. lpp. … «Policijas Ziņas» — «Ведомости С.-Петербургской городской полиции» — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1839. gada. No 1844. gada tā iznāca katru dienu.

252. lpp. … tie viņu nodod pansionātā… kādai tur emigrantei Falbalā — skat. Puškina poēmu «Grāfs Nuļins»:

… Jo pansijā reiz auga tā, Kur dižciltīgo bērni mācās, Pie emigrantes Falbalā.

ROMĀNS DEVIŅAS VĒSTULĒS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Современник» 1847. gada janvārī, 1. numurā.

Dostojevskis 1845. gada 16. novembra vēstulē brālim rakstīja: «Tā nu es nesen, būdams pilnīgi bez naudas, iegriezos pie Ņekrasova. Sēžot pie viņa, man prātā ienāca romāna ideja, ko varētu ietvert deviņās vēstulēs. Pārgājis mājās, es šo romānu uzrakstīju vienā naktī… No rīta aiznesu Ņekrasovam… Vakarā pie Turgeņeva mans romāns tika lasīts visā mūsu pulciņā, tas ir, vismaz kādiem divdesmit cilvēkiem, un sacēla furoru … Beļinskis sacīja, ka tagad viņš esot pilnīgi pārliecināts par manām spējām, jo es varot ķerties pie visdažādākajām tēmām.» («Письма, т. 1, 1928, с. 84-85.)

Ņekrasovs paņēma stāstu, lai ievietotu almanahā «Зубоскал» bet, tā kā almanahs neiznāca, Dostojevska sacerējums kādu laiku palika neizdots. Kad stāsts parādījās presē, Beļinskis tam deva negatīvu novērtējumu: «Dostojevska divu blēžu sarakstīšanās man brīnumainā kārtā nepatika — ar mokām izlasīju līdz beigām. Tāds ir kopiespaids.» (Белинский В. Г. Письма, под ред. Е. А. Ляцкого, т. 3, СПб., 1914, с. 180. Письмо И. С. Тургеневу от 19 февраля 1847 г.)

«Romānu deviņās vēstulēs» pirmo reizi atkārtoti izdeva 1882. g. A. G. Dostojevska, kura to ievietoja izdevumā «Повести и рассказы Ф. М. Достоевского» (издание пятое, СПб., типография Пантелеевых).

275. lpp. «Gudra cilvēka nelaimē» Aleksandras teātri. — Gribojedova «Gudra cilvēka nelaimi» Aleksandras teātrī izrādīja katru gadu. 1845. gadā lugu pēdējo reizi rādīja oktobrī, neilgi pirms tam, kad Dostojevskis uzrakstīja stāstu «Romāns deviņās vēstulēs».

285. lpp. … viņas grāmatu, kas palikusi pie mums — «Lamančas donu Kihotu». Laikam te domāts izdevums: «Дон Кихот Ламанчский. Сочинение Мигеля Серзантеса Саведры, перереденное с испанского Константином Масальским (СПб., 1838, изд. Плюшара).

PROHARČINA KUNGS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1846. gada oktobri.

Stāstu «Proharčina kungs» Dostojevskis iesāka rakstīt 1846. gada pavasarī un bija paredzējis iesniegt Krajevska žurnālam «Отечественные записки», atlīdzinot parādu. Dostojevskis stāstu pabeidza septembrī, kad to nodeva salikšanai un skatīja cauri cenzūra. Cenzūra stāstu «Prohar-

čina kungs» stipri izkropļoja, izmeta ārā veselus gabalus. Dostojevskis izmisumā rakstīja brālim: «Zināmā vietā Proharčins ir briesmīgi izkropļots. Šie kungi no zināmās vietas aizliedza pat vārdu ierēdnis, un nevar tikt gudrs, kāpēc: viss jau tāpat bija pārlieku nevainīgi, bet viņi vēl visās vietās izsvītroja šo vārdu. Viss dzīvais ir zudis. Palicis vienīgi skelets no visa tā, ko es tev lasīju. Es atsakos no sava stāsta.» («Письма», т. 1, 1928, с. 95.)

Ierēdņa liktenim veltītajā stāstā aizliegdama pat vārdu «ierēdnis» un izdarīdama veselu rindu citu izkropļojumu, cenzūra neapšaubāmi padarīja grūtāk saprotamu stāsta pamatdomu. Tomēr jāpiebilst, ka stāsta «Proharčina kungs» galvenais trūkums ir ārkārtīgi smagais risinājums.

V. Beļinskis rakstā «Krievu 1846. gada literatūras apskats» jauno Dostojevska stāstu bargi kritizēja. «Žurnāla «Отечественные записки» desmitajā numurā,» viņš rakstīja, «parādījās Dostojevska kunga trešais sacerējums, stāsts «Proharčina kungs», kas pat ari Dostojevska kunga talanta cienītājus nepatīkami pārsteidza. Šai darbā staro talanta dzirkstis, bet tik dziļā tumsā, ka to gaisma lasītājam nekā neļauj saskatīt… Šo dīvaino stāstu nav radījusi iedvesma, nedz brīva un naiva jaunrade, bet gan kaut kas… kā to lai pasaka? — vai nu pārgudrība, vai pretenzijas… citādi tas nebūtu tik samākslots, manierīgs, neizprotams, vairāk līdzīgs kādam patiesam, tomēr savādam un mīklainam notikumam, nevis dzejiskam sacerējumam. Mākslā nedrīkst būt nekā tumša un nesaprotama…» Tālāk kā «mazāk svarīgu» stāsta trūkumu Beļinskis atzīmē pārmērīgu vienu un to pašu izteicienu atkārtošanos, atsevišķas samākslotas frāzes un citas stilistiskas vainas. (Поли. собр. соч., т. 10, с. 420.)

Dostojevska stāsta ideju atklāja Dobroļubovs rakstā «Nomāktie cilvēki» (1861. g.). Par Proharčinu Dobroļubovs rakstīja: «…pēc dabas viņš ir bailīgs, tāpat kā visi nomāktie cilvēki; kaut gan viņa ticība savai filozofijai ir nesatricināma, tomēr viņš redz, ka pasaulē mēdz būt arī dažādas nejaušības: slimības, ugunsgrēki, ja priekšniecībai uznāk vēlēšanās, tā var negaidīti atlaist no darba. Nabaga vīru sāk vajāt doma par to, ka viņa dzīve ir nestabila, nenodrošināta.»

Dobroļubovs tāpat norādīja, ka Proharčins patiešām «kļuvis par brīvdomātāju: viņš vairs netic ne tikai tam, ka varētu justies drošs par savu ierēdņa vietu, viņš pat vairs netic savai lēnprātībai». (Поли. собр. соч., т. 2, М., 1935.)

297. lpp. … dažiem ierēdņiem, sākot ar gados vecākajiem… būšot jākārto nez kāds eksāmens visos priekšmetos. — Runa ir par 1809. gadā Speranska sagatavoto ukazu. Pēc šī ukaza ierēdņiem, lai viņi dabūtu civilo amatpersonu titulus, vajadzēja likt eksāmenus, tāpēc ļoti daudziem sīkajiem ierēdņiem, kas nebija ieguvuši nekādu izglītību, tika laupīta jebkāda iespēja virzīties augšup pa ierēdņu karjeras kāpnēm.

309. lpp. … deguns alkritls, pats ar maizi apēdīsi, pat nepamanīsi. — Te ir dots mājiens uz trīsdesmitajos—četrdesmitajos gados populāro literāro tēmu, kas radusi atspoguļojumu Gogoļa stāstā «Deguns».

SAIMNIECE

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnāla «Отечественные записки» 1847. gada oktobra un novembra numurā.

1846. gada rudenī Dostojevskis sāka rakstīt jaunu stāstu, un darbs pie tā — pēc viņa paša vārdiem — «kā toreiz, rakstot «Nabaga ļaudis», ļoti labi šķīrās». 1847. gadā Dostojevskis turpināja darbu pie stāsta «Saimniece» un par to vēstulē stāstīja brālim: «Es rakstu savu «Saimnieci». Jau man sokas labāk, nekā rakstot «Nabaga ļaudis». Tas ir tādā pašā garā. Manai spalvai liek rakstīt iedvesmas avots, kas laužas laukā no manas dvēseles dzīlēm. Gluži citādi, nekā rakstot «Proharčinu», ar kuru es nomocījos visu vasaru.».(«Письма», т. 1, 1928, с. 100 и 108.)

Stāsts tika pabeigts 1847. gada rudenī. Pirmoreiz Dostojevska darbos stāsta varonis ir nabadzīgs inteliģents, kas ir vientuļš, atrauts no sabiedrības, noslēdzies domu un sapņu pasaulē. Šajā nozīmē Ordinovs kļuva par priekšteci veselai Dostojevska sapņotāju galerijai.

Tomēr rakstnieks kļūdījās, novērtēdams savu stāstu: tā iecere nebija veiksmīgi īstenota. Dostojevskis bija radījis sacerējumu, kuru atšķirībā no «Nabaga ļaudīm» nekādi nevarēja nosaukt par humānu un kurš lasītāja uzmanību piesaistīja murgainajiem, no īstenības atrautajiem Ordinova sapņiem un vīzijām.

Par stāstu «Saimniece» Beļinskis izteicās ļoti asi. «Krievu 1847. gada literatūras apskatā» viņš par stāsta personāžu izteica šādas domas: «Ko viņi teica viens otram, kāpēc tā plātījās ar rokām, vaibstījās, tielējās, apklusa, pamira, atguva samaņu — mēs noteikti nezinām, tāpēc ka no visiem šiem garajiem, patētiskajiem monologiem nesapratām neviena vārda… Kas tas ir: ļaunprātība vai talanta nabadzība — talanta, kas grib pacelties augstāk, nekā viņa spēki ļauj, un tāpēc baidās iet parasto ceļu un meklē sev kaut kādu nebijušu ceļu?… Visā šai stāstā nav neviena vienkārša un dzīva vārda vai izteiciena: viss ir izsmalcināts, samākslots, uz koka kājām, viltots un neīsts.» (Поли. собр. соч., т. 11, 1917, с. 142.)

Ar blakus personu Jaroslavu Iļjiču Dostojevskis gribējis parādīt Nikolaja I laika cara policijas pārstāvi. Viņš akcentēja tā neparasto tieksmi uzmeklēt «pirmām kārtām izglītotus cilvēkus»; tēlodams, ka augstu vērtē visu «cēlo» un «cildeno», Jaroslavs Iļjičs iekaro šo cilvēku uzticību un draudzību… Viņa «alvainās acis» un cenšanās sarunu biedram ielīst sirdī, tāpat citas šī tēla izturēšanās īpatnības ļauj sazīmēt ne tikai Nikolaja žandarmērijas raksturīgos vaibstus, bet arī pašu Nikolaju I, kurš mēdza saviem upuriem notēlot sentimentāla drauga, zinātnes un mākslas cienītāja lomu.

348. lpp. … pateikšu mūsu privātajam ārstam — tas ir, ārstam, kas apkalpo attiecīgo policijas iecirkni.

391. lpp. …ar to lielīgo burvja mācekli — Dostojevskis šo motīvu paņēmis no senas pasakas, kuru Gēte ietvēris savā poētiskajā balādē «Burvja māceklis» (1797).

POLZUNKOVS

Pirmo reizi stāsts publicēts žurnāla «Современник» pielikumā «Иллюстрированный альманах», ko izdeva I. Panajevs un N. Ņekrasovs (СПб., 1848).

Sākumā Dostojevskis bija domājis savam sacerējumam likt virsrakstu «Pļismiļkova stāsts» (skat. «Современник», 1848. g., 1. sēj., sludinājums par almanaha sagatavošanu). Kad almanahs bija nodrukāts un 1848. g. 28. februārī saņemta cenzūras atļauja, tas tomēr neiznāca, jo tika apturēts sakarā ar represijām, kas bija pastiprinājušās pēc Februāra revolūcijas Francijā. Tā almanahs kļuva par bibliogrāfisku retumu.

Stāsta varonis, tāpat kā Goļadkins, bija iemīlējies priekšnieka meitā, viņš tika izsmiets, padzīts no priekšnieka nama un atlaists no dienesta. Šajā darbā Dostojevskis pirmo reizi parādījis nabadzīgu cilvēku, kurš turīgu ļaužu sabiedrībā tēlo āksta un roklaižas lomu. Šo tipu rakstnieks savos vēlākajos darbos aizvien vairāk pilnveidojis un padziļinājis. Attēlodams Polzunkovu, Dostojevskis pasvītrojis sava brīvprātīgā āksta pārākumu pār to sabiedrību, kuru tas spiests izklaidēt, lai nezaudētu eksistences līdzekļus, uzsvēris, ka viņš nav pilnīgi zaudējis pašcieņu, prot dot pretsparu saviem mocītājiem.

Stāstu «Polzunkovs» ilustrēja mākslinieks Р. A. Fedotovs, almanahā bija ievietoti četri viņa zīmējumi.

1882. gadā A. G. Dostojevska stāstu «Polzunkovs» ievietoja F. M. Dostojevska Pilnīgā rakstu kopojuma 1. sējuma pielikumā.

405. lpp. … par huzāru, kas atbalstījies uz zobena — K. N. Batjuškova dzejolis «Šķiršanās». Šim dzejolim 1812. gadā bija uzrakstita mūzika, un tas kļuva par plaši pazīstamu dziesmu. (Skat. И. И. Розанов, Песни русских поэтов, 1950.)

VĀJA SIRDS

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 184Я gada februārī.

Šajā stāstā Dostojevskis atkal atgriezies pie Pēterburgas nabadzīgo laužu dzīves. Vasjas Šumkova un Proharčina traģēdijā ir kaut kas kopīgs: arī Vasjas bojā ejas iemesls ir bailes par savu nākotni, kas pilnīgi atkarīga no viņa darba devēja Juliānā Mastakoviča «aizgādnības» un pasūtījumiem. Zīmīgi, ka stāsta varonis Vasja Šumkovs sajūk prātā aiz bailēm, ka viņu nodos zaldātos. Nikolaja I laikā ar brīvdomīgo jaunatni, īpaši no nodokļu maksātāju kārtas (pie kuras pieder arī Vasja Šumkovs), mēdza izrēķināties, iesaucot vainīgos uz divdesmit pieciem gadiem kara dienestā un iedalot pulkos tālu no galvaspilsētas.

Stāsts «Vājā sirds» rakstīts tajā laikā, kad Dostojevskim bija sevišķi tuvas utopiskā sociālisma idejas.

Par šī stāsta radniecību ar jaunā Dostojevska — Furjē skolnieka un Petraševska domu biedra pārdzīvojumiem liecina tas fakts, ka 1861. gadā publicētajā rakstā «Pēterburgas vīzijas dzejā un prozā» rakstnieks, atcerēdamies savu dzīvi Pēterburgā četrdesmitajos gados, it kā savā vārdā atkārto Arkādija «redzējumu» Ņevas krastmalā. Tas ir viņš pats, kurš, steigdamies mājup no Vīborgas Puses, piegāja pie Ņevas un «palika brīdi stāvam, ar skatienu sekodams upei», — un tālāk vārds vārdā teksts no stāsta «Vājā sirds». (Собр. соч., т. 13, 1930, с. 156—157.)

1861. gadā Dobroļubovs savā rakstā «Nomākti cilvēki», analizēdams šā stāsta «izcelsmi», izteicis šādas domas: «Sabiedrības mehānisma ideālā teorija, pēc kuras katrs cilvēks samierinās ar savu vietu un darbu šajā mehānismā, nekādā ziņā nevar nodrošināt labu dzīvi visiem. Ja Vasjas vietā būtu rakstāmmašīna — viss būtu brīnišķīgi. Bet nelaime tā, ka cilvēku nav iespējams pārveidot par mašīnu … Pastāv tādi instinkti, kas neiekļaujas nekādā formā, nepadodas nekādiem spaidiem un liek darīt cilvēkam visādas neprātības, tālab, kaut arī ārējie apstākļi nemainās, tie viņu pazudina.» (Поли. собр. соч., т. 2, 1935, с. 395—396.)

422.    lpp. Малол Lescaut — Manona Lesko — Prevo (1697—1763) tāda paša nosaukuma romāna varone.

423.    lpp. … Joka pēc citēdams Irāzi no kāda asprātīga laikraksta. — Dostojevskis domājis laikrakstu «Северная пчела», ko izdeva F. Bulgarins.

GODĪGAIS ZAGLIS

1848. gada aprīlī žurnālā «Отечественные записки» pirmoreiz publicēti Dostojevska «Pieredzējuša cilvēka stāsti (No nezināma autora pie-

zīmēm)». Pirmais stāsts ar nosaukumu «Atvaļinātais zaldāts», otrais — ar nosaukumu «Godīgais zaglis».

Gatavodams 1860. gada rakstu izdevumu, Dostojevskis no pirmā stāsta paturējis tikai divas pirmās lappuses un atmetis turpinājumu, kurā dots atvaļinātā zaldāta Astafija Ivanoviča raksturojums, pastāstīts par viņa pagātni un iestarpinātas viņa atmiņas par līdzdalību 1812. gada Tēvijas karā. Lai savienotu «Atvaļinātā zaldāta» pirmās lappuses ar otro stāstu, Dostojevskis pierakstīja dažas jaunas frāzes un tālāk izmantoja 1848. gadā žurnālā «Отечественные записки» publicēto «Godīgā zagļa» tekstu, izdarīdams tajā nelielus labojumus. Viņš atmeta otrā stāsta pēdējo frāzi, kas sekoja aiz daudzpunkta. (Šajā frāzē atvaļinātais zaldāts Astafijs Ivanovičs izsaka savus spriedumus par paša atstāstīto notikumu.) Otrā stāsta nosaukums kļuva par apvienotā stāsta nosaukumu.

Jemeļjana Iļjiča tēlā parādīts ierēdnis, kas atlaists no darba dzeršanas dēļ un noslīdējis līdz lielpilsētas dzīves padibenēm. Šo tēlu Dostojevskis bija ieskicējis jau stāstā «Nabaga ļaudis», Makara Devuškina vēstulē, kas rakstīta 28. jūlijā: šajā vēstulē viņš stāsta par satikšanos ar savu bijušo darba biedru Jemeļu. Tēlodams nesavtīgo, pašaizliedzīgo atvaļinātā zaldāta palīdzību Jemeļam, Dostojevskis to it kā pretstata oficiālajai filantropijai, kuras objekts, kā mēs uzzinām no Devuškina vēstules, ir tas pats Jemeļa. «Godīgajā zaglī» savukārt ieskicēts Devuškina tālākais liktenis pēc Vareņkas aizbraukšanas: «Bet senāk viņš bija gājis pie kāda ierēdņa, bija pieķēries viņam, abi kopā dzēruši, dzēruši, kamēr šis ierēdnītis nodzēries un aiz bēdām nomiris.»

Liekas, Dostojevskim bijis nodoms turpināt «Pieredzējuša cilvēka stāstus». Viņa arhīvā saglabājusies lapa ar fragmentu no kāda sacerējuma, kurā stāstītāja lomā atkal būtu Astafijs Ivanovičs. Šā sacerējuma nosaukums ir «Mājas gars», un, ņemot vērā tā radniecību ar «Godīgo zagli», tas varētu būt rakstīts 1848. gadā (fragments publicēts žurnāla «Звезда» 1930. g. 6. numurā, 257. lpp.).

eglīte un kāzas

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1848. gada septembrī.

Stāsta «Eglīte un kāzas» varoni Juliānu Mastakoviču Dostojevskis pieminējis jau senāk stāstā «Vājā sirds». Juliāns Mastakovičs ir nelaimīgā ierēdņa Vasjas Šumkova «aizgādnis» un darba devējs. Nevarēdams paveikt uzticēto darbu, Vasja Šumkovs galu galā sajūk prātā. Bet vēl pirms tam Dostojevskis iepazīstinājis lasītājus ar Šumkova «aizgādņa» garīgo seju savā feļetonā «Pēterburgas hronika», kas publicēts 1847. gada 27. aprīlī laikrakstā «Санктпетербургские ведомости». Mēs ieraugām asinskāru plēsoni, kurš veikli paslēpies aiz solīda, godīga cilvēka maskas. Ilustrācijai ņemsim no «Pēterburgas hronikas» dažus fragmentus, kuros raksturots Juliāns Mastakovičs: «Kaut vai šāds pavisam svaigs piemērs: kāds man labi pazīstams cilvēks, mans bijušais labvēlis un savā ziņā pat aizgādnis, mans Juliāns Mastakovičs, nolēmis precēties. Taisnību sakot, nav viegli apprecēties, kad jaunības trakums jau pāri. Viņš vēl tikai taisās precēties, viņam vēl trīs nedēļas līdz kāzām, bet viņš katru vakaru velk mugurā savu balto vesti, liek galvā parūku, piesprauž visas regālijas, nopērk puķu pušķi un brauc valdzināt savu līgavu Glafiru Petrovnu, septiņpadsmitgadīgu meiteni, pilnīgi nevainīgu būtni, kam nav ne jausmas par pasaules ļaunumu.» Un tālāk: «Gorohovajas ielā, ceturtajā stāvā, fasādes pusē, ir viens tāds dzīvoklis. Es pats to savā laikā gribēju noīrēt. Tagad šo dzīvokli īrē kāda tiesas piesēdētāja sieva, pareizāk sakot, viņa bija piesēdētā ja sieva, bet tagad ir atraitne un turklāt ļoti jauka jauna dāma: pēc izskata ļoti pievilcīga. Tāpēc Juliāns Mastakovičs visu laiku raizējas, kā iekārtoties tā, lai pēc kāzām, tāpat kā senāk, kaut arī retāk, vakaros varētu braukt pie Sofijas Ivanovnas aprunāties par viņas iesniegumu tiesai. Sofija Ivanovna jau priekš diviem gadiem iesniegusi kādu lūgumu, un viņas lietu tiesā uzņēmies vest Juliāns Mastakovičs, kuram ir ļoti laba sirds. Tālab uz viņa solīdās pieres saradies tik daudz grumbu. Bet viņš, visam par spīti, uzvelk savu balto vesti, paņem puķu pušķi un konfektes un priecīgā izskatā brauc pie Glafiras Petrovnas. Ir gan cilvēkam laime, es nodomāju, atcerēdamies Juliānu Mastakoviču. Jau brieduma gadus sasniedzis vīrs atrod sev saprotošu draudzeni, septiņpadsmitgadīgu nevainīgu, izglītotu meiteni, kura tikai kopš mēneša atstājusi pansiju. Un cilvēks dzīvos, kā dzīvojis, — pārticībā un laimē!…» (Достоевский Ф. M. Собр. соч., т. 13, 1930, с. 11 — 12.)

SVEŠA SIEVA UN VIRS ZEM GULTAS

1848. gada janvāri žurnālā «Отечественные записки» tika pirmoreiz publicēts stāsts «Sveša sieva (Notikums uz ielas)». Decembrī tanī pašā žurnālā pirmoreiz publicēts stāsts «Greizsirdīgais vīrs. Neparasts notikums».

Gatavodams 1860. gada kopoto rakstu izdevumu, Dostojevskis apvienoja agrāk atsevišķi iespiestos stāstus «Sveša sieva» un «Greizsirdīgais vīrs» vienā stāstā ar nosaukumu «Sveša sieva un vīrs zem gultas». Pie tam viņš atmeta otrā stāsta sākumu, kurā bija atsaucies uz agrāk iespiestajiem stāstiem «Eglīte un kāzas» un «Sveša sieva».

1860. gada izdevumā Dostojevskis stipri pārveidojis jaunā cilvēka un Ivana Andrejeviča dialogus, īpaši pēdējās replikas.

496.     lpp. …pastāvēja divas partijas, un katra aizstāvēja savu prīmadonnu. Vieni saucās… zieši, otri — … nieši. — Te runa ir par itāliešu operas viesizrādēm Pēterburgā no 1847. gada oktobra līdz 1848. gada februārim, kad soprāna partijas dziedāja divas primadonnas: Borzi (Terēza de Guili-Borsi) un Frecolīni (Erminia Frezzolini).

497.     lpp. … neviļus atcerējās dāņu prinča Hamleta spārnotos vārdus. — Dostojevskis ne visai precīzi citē vārdus, ko Hamlets saka karalienei trešā cēliena trešajā ainā.

517. lpp. Savā ziņā Rinaldo Rinaldini — Rinaldo Rinaldīni — vācu rakstnieka H. A. Vulpiusa (1762—1827) tāda paša nosaukuma romāna varonis. Romāns tulkots krievu valodā 1802.—1804. g. un bijis ļoti populārs.

SATURS

E. Stanke. Izcilais krievu rakstnieks F. Dostojevskis … 5

Nabaga ļaudis. Tulkojis Atis Ķēniņš………………………………………………………………………. 13

Dubultnieks. Tulkojis Oto Brikšķis…………………………………………………………………………….. 129

Romāns deviņās vēstulēs. Tulkojis Oto Brikšķis……………………………………………………… 275

Proharčina kungs. Stāsts. Tulkojis Oto Brikšķis ….. 291

Saimniece. Stāsts. Tulkojis Oto Brikšķis……………………………………………………………………. 323

Polzunkovs. Tulkojis Oto Brikšķis……………………………………………………………………………… 397

Vājā sirds. Stāsts. Tulkojusi Ārija Elksne………………………………………………………………….. 413

Godīgais zaglis. No nezināma autora piezīmēm. Tulkojusi

Ārija Elksne…………………………………………………………………………………………………………. 455

Eglīte un kāzas. No nezināma autora piezīmēm. Tulkojusi

Ārija Elksne…………………………………………………………………………………………………………. 471

Sveša sieva un vīrs zem gultas. Neparasts notikums. Tulkojusi Ārija Elksne……… 481

Piezīmes……………………………………………………………………………………………………………………….. 523

Fjodors Mihailovičs Dostojevskis KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

I sējums

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn redaktore L. Engere. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1972. g. 25. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 29. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X103/32. 17,52 fiz. iespiedi.; 29,42 uzsk. iespiedi.; 31,73 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 27 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25742-D299. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139, Pašūt. Nr. 719,

1 Kapsēta Pēterburgā. Tulk.

3 — F. Dostojevskis

5 — I7 . Dostojevskis

1 līdz visaugstākajai pakāpei (latīņu).

1 Nevaldāms satraukums (/7ā/.).

1 Likteņa lēmums (fr.).

1 Nekļūdīgi (/r ).

[1] Satikšanos (fr.).

[2] īpaša veida zīda mežģīnes. Tulk.

[4] ro;ifl;i,ka — plikadīda. (Tulk. piezīme.)

[6] asirējat (franču vai. assurer) — apgādājat.

[7] manona lesko.

[7] Tā ir koķetāka (Ir.j.

[8] aiz mīlestības.

[9] tas esat jūs? (/r.)

[10] kungs (/r.).

Content

Dostojevskis Fjodors Kopoti raksti 10 sējumos I Sējums. Romāni un stāsti 1846-1848

NABAGA ĻAUDIS

DUBULTNIEKS

ROMĀNS DEVIŅĀS VĒSTULES

PROHARČINA kungs

SAIMNIECE

POLZUNKOVS

VĀJĀ SIRDS

GODĪGAIS zaglis

EGLĪTE un kĀzas

SVEŠA SIEVA UN VĪRS ZEM GULTAS

PIEZĪMES

SATURS